Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Endast några få bref från furst Bismarck till hans gemål ha kommit inför profana ögon, men de äro alla öfversvallande af godt humör, kvicka infall och den inner- ligaste tillgifvenhet.
Dessa bref äro på samma gång ett väsendtligt och tacksamt bidrag till den politiska dagskrönikan, emedan brefskrif- varen låter oss blicka in i det innersta af hans själ.
På samma sätt som med sin syster Malwine, öfverhopar han äfven sin gemål med en mängd skämtsamma och hjärtliga smek- namn.
A f den mycket fängslande korrespon- densen vilja vi här endast meddela följande sats ur ett bref, skrifvet sex dagar före sla- get vid Königgrätz.
a.: » Minns du ännu, mitt hjärta, hur vi för 19 år sedan på vägen från Prag till Wien foro härigenom (Hohenmauth)?
Ingen spegel visade framtiden, icke ens då jag 1852 pas- serade denna järnbana.
Det går oss bra; om vi ej äro öfverdrifna i våra anspråk, skola vi äfven uppnå en fred, som är mödan värd.
Men vi äro lika snart berusade som försagda, och jag har den otacksamma uppgiften att gjuta vatten i det skumman- de vinet och fästa uppmärksamheten på, att vi ej lefva ensamma i Europa, utan att vi äfven ha tre grannar.
Vårt folk är beundransvärdt; hvarenda man så eldigt mo- dig, så lugn, foglig och sedig, med tom mage, våta kläder, vått läger, föga sömn, lossnande skosulor, vänlig mot alla, ingen plundring, de betala, hvad de köpa, och äta mögligt bröd.
Det måste finnas en stor fond af guds- fruktan hos våra gemene man, eljes kunde inte allt vara så. » I bref till sina släktingar och förtrogna vänner talar Biämarck oupphörligt i den kär- leksfullaste ton om sin fru.
Till minister friherre von Manteuffel från Frankfurt a.
skrifver han 1 8 5 1: » Sedan jag nu fått hit hustru och barn, ser jag Frankfurt med helt an- dra ögon, så långt åtminstone de många handt- verkare, jag har i huset, lemna mig ro därtill. » Midt under tysk-österrikiska kriget då de tyngsta bekymmer af alla slag bestorma honom, tänker han på henne med rörande kärlek och plockar alprosor åt henne, hvar-
I DU N 1890 vid humorn, denna hans trognaste ledsagare genom lifvet, aldrig lemnar honom.
I denna anda skref han t. ex. från Hohenmauth den 9 juli 1 8 6 6: » Om ni inte har någon under- rättelse från någon, kan ni obetiugadt antaga, att han lefver och är frisk, iy så snart en känd person sårats, får man veta det inom minst 24 timmar. » Om än icke så ofta, underlåter Otto von Bis- marck likväl ej att då och då i bref till sin syster och sin hustru fälla omdömen öfver damvärlden i allmänhet och särskildt öfver en och annan af dess representanter, med hvilka han kommit i beröring.
Vanligtvis sker detta på hans godmodigt skämtande sätt.
Som skarp iakttagare af toaletten skildrar Bismarck i ett bref till den förut omtalade friherre von Manteuffel en bal hos grefve Thun.
» Toaletterna, » säger han, » skulle i Berlin öfverträffa allt genom sin glans, höjd genom rika diamantsmycken.
Damernas ma- ner äro ytterst eleganta, de tala väl och med ostentation franska, besöka Paris och lemna sina män hemma, samtalen äro efter våra vanor icke fria från lättfärdighet. » Bland stjärnor inom teatervärlden har Pau- line Lucca varit en af Bismarcks favoriter.
Farna, som gärna uppdiktar något om be- römde statsmän såväl som om berömda sån- gerskor, kunde ingenting berätta om den store statsmannens intimare förhållanden till främ- mande damer och gjorde därför en mygga till en elefant.
1865 hade den österrikiska badorten Ischl två intressanta gäster i den preussiske ministerpresidenten Otto von Bis- marck och den preussiska kammarsångerskan Pauline Lucca.
Alla svärmade på den tiden för » Paulinchen », och primadonnan, som för öfrigt dä lefde i lyckligt äktenskap med sin gemål baron von Rhaden, umgicks i de för- nämsta kretsar.
V i d Luccas giftermål var Bismarck bröllopsvittne, och konstnärinnan kom sålunda i närmare beröring med Bis- marckska familjen.
Under sommarfristen nämn- da år utspelades i Ischl mellan de båda ryktbarheterna en scen, som gaf anledning till allt slags grundlöst prat.
A f ett trovär- digt ögonvittne berättas den lilla episoden på följande sätt: Pauline Lucca uppehöll sig ett ögonblick utanför hotell Elisabeth, där furst Bismarck och dåvarande kung Wilhelm brukade taga in.
Plötsligt kom den förstnämnda ut från hotellet.
Ministerpresidenten uppmärk- sammade genast sångerskan, gick fram till henne och skakade hjärtligt hennes hand.
» Följ med, ers excellens, » bad Lucca, » jag måste till fotografen. » » Jag kan inte, jag väntar mina chiffrörer, de tyckas vara ute och promenera. » » Ah, ers excellens, ni kan läsa depescherna sedan, » sade Lucca, och de gjorde båda säll- skap.
Hos fotografen lät först Lucca och sedan Bismarck porträttera sig hvar för sig.
Därpå sprang plötsligt den lilla förförerskan upp med utropet: » Ers excellens, en superb idé!
Hur skulle det vara, om vi skulle låta porträttera oss tillsammans? » Bismarck gick leende in därpå och foto- grafen gjorde, hvad på honom ankom.
Om några dagar fanns porträttet i hundratals hän- der.
Hela Ischl talade ej om något annat.
Om någon tid funno likväl båda kontrahen- terna, att det vore bäst om denna fotografi försvunne ur konsthandeln, och så måste fo- tografen förplikta sig att ej göra några nya kopior.
För skämt skandalhungern gaf detta oskyldiga anledning till en mängd misstankar.
Till och med några vänner till Bismarck gjorde honom förebråelser därför.
Sin ställning till denna lilla cause celebre har Bismarck i ett bref af den 26 december till en sin vän, en kyr- kans tjänare, klargjort i följande intressanta, humoristiska uppfattning: » Om Lucca-fotografien skulle äfven ni för- modligen döma mindre strängt, om ni visste, hvilka tillfälligheter den har att tacka för sitt upphof.
För öfrigt är ju fru von Rha- den, om också sångerska, en dam, hvilken man lika litet som mig själf kan beskylla för några otillåtna förhållanden.
Likväl skulle jag, om jag i det lugna ögonblicket kunnat ana, hur mycken anstöt många och trogna vänner skulle taga af detta skämt, dragit mig undan området för det mot oss riktade glaset.
A f den omständlighet, hvarmed jag talar om saken, kan ni se, att jag uppfattar er skrifvelse som en välmening, och att jag på intet sätt vill upphäfva mig till domare öfver dem, som bekänna sig till samma tro som jag.
Men af er vänskap och er egen kristliga öfvertygelse väntar jag, att ni vid framtida tillfällen skall ålägga de dömande mera hänsyn och mildhet; det behöfva vi alla. » Efter hvad vi redan anfört om Bismarck, faller det af sig själft, att han i sitt umgänge med det täcka könet — vare sig i bref eller under muntliga samtal — alltid ådagalägger den största artighet.
Att en verkligt ädel kvinnas kärlek inver- kat välgörande på den väldige statsmannen, och att han utan den skulle ha kännt sig olycklig, tillstår han öppenhjärtigt i bref till sin hustru.
A f talrika ställen anföra vi en- dast följande utgjutelse, som kastar ett klart ljus öfver hela hans tänkesätt.
» Jag vet inte, » skrifver han, » hur jag förut härdat ut; skulle jag nu lefva som då — utan Gud, utan dig, utan barn — vet jag verkligen inte, hvarför jag inte skulle kasta bort detta lif- vet som en smutsad s k j o r t a.
» Han tröttnar ej att vid hvarje anledning visa sin gemål en liten uppmärksamhet.
För att öfverraska henne på hennes födelsedag, skref han t. ex. till sin syster Malwine: » Du vet, att den 11 april föddes grunden till min husliga lycka; mindre bekannt är dig kan- ske den omständigheten, att jag i fjor ut- tryckte min glädje öfver denna dags åter- komst genom en present af två briljantörrin- gar, köpta hos Wagner, Unter den Linden, och att den älskvärda mottagarinnan för kort tid sedan förlorat dessa, troligen genom stöld.
För att i någon mån mildra sorgen öfver denna förlust, skulle jag gärna till den 11 vilja ha ett par likadana prydnader till min högtärade gemåls örsnibbar.
Wagner vet nog ungefär, hurudana de voro, och hvad de kostade.
Jag skulle helst vilja ha dem så lika som möjligt, enkelt infattade som dina, och få de i nödfall vara litet dyrare än de förra!
Min budgets jämnvikt låter väl inte rubba sig för en utgift af hundra thaler mer eller mindre. » A f det här sagda inser man, att romantik och kärlekspjunk ej spela någon roll i riks- kanslerns lif, men att han alltid varit upp- fylld af en äkta tysk kärlek till mor, syster, maka och ädla kvinnor.
Statsmannen af » blod och järn » har ej varit någon vek tru- badur, därtill har riksbyggmästaren saknat lust och tid, trogen sitt uppoffrande lifs sanna motto: » Jag ställde alltid fäderneslandet framför mitt eget jag. » 187 Sommarminne.
gommar i sinne, Soliga Skuggad liten Föddes hoars Lockande Vardt Hvilar gång jag jag Vinter i sinne, Aldrig jag ett saft, en gång som jag bläddrar är ser långt i, förbi.
vet icke vinter i hur blad hvad.
skog!
sommaren Karl Om haft, dess bleknade om jag glömt doft, stoft.
hon sommarn Drömmer med sin och utan i en bok, sedan Hvar ljuft den fägring väckt, morgonflåkt.
i människohand nu vissen Röfvad nog!
våren i en vandraren hon skog!
dig stam, spirade väsende och dog i minns stödjande blomma Blomman, Nu jag af skogens Gömd Gömd sommar morgon, log.
Wåhlin.
hemstudier.
Några ord till Iduns läsarinnor af.
» ^Ij^unskap är makt », så lyder en allmänt elfe " känd och erkänd sats.
Mindre känd, men lika sann och betydelsefull är den sat- sen, att kunskap är en af lifvets renaste och på tillgångar rikaste tröstemedel.
Hvarje människas rättighet och plikt är det att, i mån af förmåga, tillegna sig ett större vetan- de, och för oss kvinnor särskildt gör sig detta kraf nu mer än någonsin gällande.
Nödvändiga vilkor för en verklig kunskap äro, att den skall vara klart uppfattad och väl ordnad, ty med rätta heter det, att kun- skapen icke består i att veta mycket, utan i att verkligen veta.
Om äfven det område, hvarinom man rör sig, är aldrig så begrän- sadt, bildar det likväl en fast stödjepunkt i vår utveckling, så snart vi vunnit det som vårt eget, och i och med besittningen följer vissheten, att hvarje gjordt framsteg gifver kraft till ett nytt.
Förmågan af själfständigt och systematiskt arbete är oss alltså nödvän- dig, men hvem vet icke, huru isynnerhet kvinnans i de första ungdomsåren afslutade studier i bästa fall lemna hos henne en läng- tan efter intellektuel utveckling, utan att gifva den of van nämnda nödvändiga förutsättningen.
Flere äro de metoder, genom hvilka man sökt afhjälpa denna grundbrist.
En af de bättre är säkerligen den, som praktiseras af de s. k. föreningar för hemstudier, hvilka, bildade efter en amerikansk idé, hafva nått en betydande utveckling i sitt hemland, i England och Skottland, samt äfven i Sverige vunnit flere lifligt intresserade anhängare.
Många känna dem nog till namnet och veta, att äfven Fredrika-Bremer-förbundet här hem- ma i denna sak tagit initiativ, men hvad de egentligen åsyfta, och huru de äro orga- niserade, torde för den stora allmänheten vara obekant.
Hemstudieraa åsyfta att genom kompetenta lärare och lärarinnor gifva skriftlig, regelbun- den handledning åt de kvinnor af olika åldrar, hvilka, utan att ega tillgång till muntlig undervisning, i hemmet vilja fortsätta sina studier.
Tillvägagåendet är följande: En ung flicka önskar vinna större säker- het i något ämne och vänder sig därför till Fredrika-Bremer-förbundet med en anmälan, i hvilken hon redogör för ålder, kunskaps- mått m. m.
Med denna kännedom om ele- vens önskningar och ståndpunkt träffar sekre- teraren för hemstudierna, i samråd med en permanent komité, aftal med en lämplig lä- rare eller lärarinna.
Denna sänder till lär- jungen en läsplan, anvisning på böcker, hvar- jämte följa råd, huru dessa böra läsas, anteck- ningar föras o. s. v. Kortare uppgifter för lärjungen att utarbeta på egen hand lemnas sedan af läraren för hvarje gång.
Lärjungen insänder till läraren på dessa uppgifter korta svar eller längre uppsatser, allt efter beskaf- fenheten af de frågor, hon erhållit, eller efter sin förmåga.
D e insända svaren rättas ut- förligare och återsändas till lärjungen jämte nya uppgifter.
Kunna de gjorda rättelserna icke af lärjungen fattas, får hon naturligtvis framställa frågor däröfver.
Denna undervis- ningsmetod kan med smärre förändringar an- vändas på hvilket ämne som helst.
I sven- ska språket t. ex. skrifver lärjungen dels upp- satser, dels satsanalyser, dels erhåller hon frågor i grammatik eller i literaturhistoria.
I de främmande språken skrifvas öfversätt- ningar från eller till svenskan, begäras gram- matikaliska förklaringar, ord- eller frasförkla- ringar.
I matematik insändas problem o. s. v. Hvar " fjortonde dag eger lärjungen rätt att in- sända en skrifning.
En kurs innefattar tolf skrifningar och är beräknad att medhinnas på ett hälft år.
Priset för en sådan kurs är 15 kronor och faller den sig sålunda bil- ligare än några lektioner.
Den meddelade undervisningen bör kunna lemna resultat, omöjliga att uppnå, då lärjungen skall arbeta på egen hand utan all ledning.
Förnyas kursen, får lärjungen, om hon så önskar, ef- ter två kurser genomgå tentamen och erhål- ler betyg af sin lärare eller lärarinna.
De ämnen, i hvilka Fredrika-Bremer-förbundet anordnat kurser äro: svenska språket och literaturen, främmande språk, historia, geografi, matematik, naturkunskap m. fl.
Andra former af hjälp vid hemstudier äro studieplanerna, hvilka af kompetenta per- soner uppsättas i olika ämnen och för olika studier (härvid saknas dock all fortsatt led- ning), samt bokråden, som utgöra förtecknin- gar på lämpliga böcker i olika ämnen, men icke gifva detaljerade anvisningar för deras studium.
Den hjälp, som Fredrika-Bremer- förbundet på detta sätt sökt lemna för fort- satta studier, är enkel, men god och prak- tisk och, ehuru ännu föga känd, säkert be- höflig och af mången efterlängtad.
Idén kommer, som ofvan är sagdt, från Amerika, där det första sällskapet för hem- studier bildades 1872 under namn af » Soeiety to encourage studies at home ».
Dess pro- gram lydde: » sällskapet vill vänja unga kvin- nor vid att använda någon ringa del af da- gen till systematisk och grundlig läsning », och resultatet af dess verksamhet är lysande.
Under arbetsåret 1 8 8 3 — 8 4 hade 672 lär- jungar begagnat sig af de genom sällskapet anordnade kurserna, ett par tusen korrespon- derande ledamöter ingått i föreningen, ett be- tydande bibliotek upprättats, samt fotografier till undervisningen i konsthistoria och natu- raliesamlingar ställts till lärjungarnes förfo- gande.
Flere liknande föreningar hafva sedermera bildats i Förenta staterna.
D e amerikanska kvinnornas arbetslust och förmåga att upp- fatta sakens praktiska syfte samt lärarinnor- nas offervillighet och pliktkänsla hafva möj- liggjort en dylik utveckling.
I Storbritannien har man bl.
a. sedan 1878 låtit unga flickor skriftligen följa den högre undervisningen vid det bekanta läroverket St. George ' s Hall i Edinburgh, hvarefter de aflagt ett mot vår studentexamen svarande kunskapsprof.
I Frankrike finnas redan hemstudieinstitut, och äfven i Tyskland saknas icke försök i samma riktning.
— Hos oss gafs den första impulsen genom en af redaktör E.
Beckman i » Tidskrift för hemmet » publicerad skildring af hemstudiernas utveckling i Amerika.
1885 tillsatte Fredrika-Bremer-förbundet en komité för utarbetande af stadgar och program, och från denna tidpunkt räknar förbundets hem- studieafdelning sin tillvaro.
Afdelningens verksamhet har visserligen hittills varit be- gränsad, och torde man på grund af dess af flere varmt vitsordade betydelse få hoppas på en snabbare tillväxt i arbetsområde, om icke förr så åtminstone då, när våra unga flickor börja förstå, att en timmes dagligt, systematiskt arbete betyder för intellektuel och moralisk bildning vida mer än flere tim- mars planlöst bläddrande.
||§|i) et är en hel evighet, mina damer, sedan vi sist pratade med hvarandra.
Jag har inga anspråk på att Ni skola erinra Er den saken, men själf mins jag mycket väl, att vi inte ha träffats sedan i januari.
Det har händt åtskilligt sedan dess.
Influ- ensan har försvunnit utan märkbar afsaknad och hör nu liksom digerdöden till historien.
Vintern kom ändtligen i februari på en som allra fransyskaste visit, just lagom lång för att våra sportmän och sportkvinnor skulle hinna visa, att de ej legat af sig, utan tvärtom åkt upp sig högst betydligt.
Våren tittade till oss i påskdagarna, då solen log så fager, » pus- sade » hela mänskligheten varm och bedårade de djärfvaste ungdomarna till den grad, att vårpaletåer oeh vårkappor började skymta mel- lan Kungsträdgårdens kala lindar.
eisl^ Oeh föga underligt var det, att några obe- tänksamma ungdomar blefvo lurade att leka sommar en smula för tidigt, då till och med lärkor, starar oeh bofinkar, som eljes ha in- stinktens slagruta att gå efter, läto draga sig vid näbben.
De kommo dessa luftens älskliga sångarbarn och kvittrade så gladt sina påsk- hymner, som om april aldrig någonsin satt den ringaste fläck på sitt rykte, utan i alla tider varit den mest jämna och stadgade af årets alla månader.
Några dagar efteråt hade vi snö, och gud vet hur det gick med de stac- kars lärkorna och finkarna, men nog fingo de en bitter erfarenhet af hvad » dagen efter » kan vara för en otreflig företeelse.
Hvad har mera händt?
Åh, en hel hop.
Hr Nordquist, opsrachefen och hofkapellmästa- ren, har fylt sina 50 år, och hr von der Osten gasterar på Svenska teatern.
Jag är rädd för att han, den » olycksfågeln » går och kollrar bort en hel del af hr Palmes beundrarinnor, så att de bli Thaliatemplet vid Kungsträdgården otrogna för det på Blasieholmen.
I djupaste förtro- ende och utan att alls åsyfta någon elakhet åt vare sig hr Palme eller den ärade gästen vill jag säga, att jag finner det mindre under- ligt, ifall det nu verkligen skulle förhålla sig så.
Der niaa s ' gu vcere krop til!
sade hr Carl Larsson nyligen med hänsyftning på må- lare och bildhuggare.
Citatet låter ännu bättre använda sig i fråga om dramatiska konstnärer.
För öfrigt skall hr Palme inte vara ledsen.
Hur ståtlig än hr von Osten är, lär han väl inte till den grad ockupera våra teaterbesökande damers hjärtan, att där inte finnes en vrå för hr Palme.
Hr Bötel, som börjat sin bana med att slå klatschar från kuskbock, men nu när som helst kan vänta sig att själf bli dragen i triumf af tjusade åhörarinnor, kommer hit med sin höga tenor oeh sina höga engagementsvilkor.
Bil- jettprisen lära bli i proportion därefter.
När han kommer, skola vi väl hoppas, att han har våren den riktiga violdoftande soliga våren med sig.
Han är ju ett af den gifmilda naturens mest favoriserade skötebarn, oeh därför kan man väl koppas, att samma hulda natur icke nu skall tillåta sin favorit att gå här uppe i ett sträft klimat och förkyla sig.
Det vore minsann betänkligare det, än om några dus- sin lärkor och bofinkar bli våta om fötterna och ådraga sig strupkatarr.
Men hvad skola vi taga oss till, hvad skola vi fördrifva ledsnaden med, under det vi vänta på dessa efterlängtade gäster, hr Bötel och våren?
Öfvergångstider eller, som man skulle kunna kalla dem, skarfver mellan de olika sä- songerna äro ändå bra otrefliga.
Nåja, låt oss tänka efter.
Alltid finns det väl ändå någonting, som man kan slå bort tråkigheten med.
Visserligen bör det med till- hjälp af Iduns Modetidning gä som en dans att bestämma både färg oeh snitt på vårkosty- men.
Men man har ju ändå de intressanta butikronderna med väljande, prutningar och hufvudbry, och man har profningarna hos söm- merskan — förlåt, på atelieren!
Och de da- mer, som spekulera på badorter, kunna redan nu börja sina konferenser med familjens hus- läkare för att få utrönt den lämpliga sjukdo- men.
Han måtte väl inte vara en sådan gro- bian, att han inbillar familjens (manliga) caput, att Ni är fullkomligt frisk!
Åh nej, konkur- rensen har lärt våra läkare att bli en smula diplomater.
Och en badkur hjälper ju för all- ting, till och med för migrän och för » giftas- vuxna döttrar ».
Det är i all synnerhet i fråga om den senare åkomman som baden visat sig förträffliga, och ingen mamma med tre ä fyra oförlofvade riskerar väl någonsin att få nej af sin herre och man, när hon börjar göra små hänsyftningar, som peka åt Vestkusten.
Annars ser det ut som om sydkusten i år skulle ämna bli riktigt fashionabel.
Ronneby har icke allenast att bjuda på prinsparet Ber- nadotte, utan ställer också i utsikt ett kunga- möte mellan Sveriges och Danmarks monarker.
Det låter något!
I hvad fall som helst har Ronneby en natur, som man väl fåfängt skulle söka maken till inom våra landamären.
Men det är kanhända bäst att yttra sig med försiktighet, ty eljes kunde man tro, att jag är med i komplotten för att göra reklam för Ronneby, oeh det kunde rendera mig en tve- kamp med » lansknekten Daniel ».
Han håller på Marstrand, fastän han blef sårad där, sårad måhända i mer än en mening.
Jag lemnar därför åt eder egen förträffliga smak att välja badorter — - åtskilliga sådana annonseras ju redan i Idun — oeh sommarnöjen och rekommenderar mig.
Sommarnöjen ja!
Se diir ha vi ännu en sak, som man kan fundera på, till dess Bötel kommer.
SccBvola.
4 ^ N å g r a o r d o m hönsskötsel.
Af » &lt;?
a K t « s ».
Det är märkvärdigt att se, huru olika afkastning kan vinnas af samma höns under olika behandling och vård.
Då en vanlig s. k.
» bondhöna » i allmänhet vär- per 70 ä 80, någongång 100 ägg på året, är det ej svårt, att med ofvan anförda skötsel få en sådan att lägga ända till 150 ägg på samma tid.
Dock utöfva race och därmed följande egenskaper ett stort infly- tande på produktionsförmågan.
Dét finnes en sådan mångfald af racer inom höns- släktet, att det skulle vara alltför vidlyftigt att bär upp- räkna dem.
Jag vill därför endast omnämna en, som jag funnit motsvara alla fordringar på goda värphöns, nämligen » Svarta Minorka ».
D e äro härdiga, vackra och lifiiga höns, svarta, såsom namnet angifver, med en enkel stor kam, som vanligen ligger ned åt ena eller andra sidan.
LiBigheten hos en höna är ett säkert tecken till god äggläggare, ty ingen må in- billa sig att en höna, som en stor del af dagen står och solar sig eller ligger och myllar sig i sanden är bra som äggproducent.
» Svarta Minorka » lägga om- kring 200 ägg årligen, oeh man kan då lätt räkna ut, huru mycket mera skäl det är att hafva sådana, än t. ex. vanliga höns, om äfven dessa skulle göra sitt bästa och lägga 150, då födan i båda fall är densamma.
Det är en skilnad af 50 ägg pr höna och på en » hjord » af 50 stycken 2500 ägg år- ligen, som man utan någon ökning i underhållet far gratis genom att skafiä sig goda racehöns.
En olägenhet hafva dock dessa höns — om man får kalla det för olägenhet — de vilja nämligen ej » rufva » eller » ligga ».
Man måste därför, om man själf vill uppdraga sin stam, äfven hålla några andra, vare sig vanliga eller racehöns för liggning.
Nu några ord om kycklingarnes skötsel m. m.
Det är en gammal sed, som hvarje husmoder nog hört, att man bör lägga en höna på udda antal ägg, van- ligen 11 ä 13 stycken.
Hvarifrån denna sed här- leder sig är omöjligt att säga, men att den nästan alltid följes, det är säkert.
Agg, som äro afsedda för liggning, få naturligtvis ej vara för gamla, cirka 6 ä 8 dagar högst för att vara fullkomligt säkra.
Då jag på våren säljer afvelsägg af ofvan nämnda race, » Svarta Minorka », sändes intet ägg, som är äldre än 2 dagar, och jag har också haft den glädjen att se utmärkta resultat däraf, då ofta af 13 ägg, som re- kvirerats, blifvit 12 kycklingar, och det oaktadt skak- ningen på järnvägen ej är för äggen förmånlig.
Man har numera kommit underfund med, att man kan se skillnad på ägg, hvaraf blir tupp eller höna.
Om man nämligen mot ett klart ljus i mörkt rum undersöker äggen, så ser man den s. k. luftblåsan i äggen, och ligger densamma vid äggets spets, blir det en tupp, men ligger den på sidan af ägget, blir kycklingen en höna.
Om denna regel håller streck, hvilket jag ännu ej till fullo utrönt, så vore ju där- med för hönsafveln mycket vunnet, därigenom att man då kunde få endast hönor eller endast tuppar efter behag.
Huru en höna tillkänna gif ver, att hon vill » ligga », känner hvar och en, som något sysselsatt sig med hönsskötsel.
Då man således har en sådan och vill lägga densamma, gör man i ordning ett rede af halm och agnar hälst i en korg eller tunna och ställer den på en undangömd plats, där lugn och någon skymning råda, lägger dit äggen och väntar därefter tåligt till kvällen, då hönsen flugit upp, och tager då den bestämda hönan samt lägger henne sakta på äggen.