Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R a s s l e t a f strumpstickorna u p p h ö r d e tvärt, Karin ställde en skärm framför sängen och och en fyllig, starkt u t v e c k l a d kvinnogestalt återtog sitt arbete.
Hon var en af dem, som aftecknade sig m o t den s k u m m a halfdagern.
Stormen tilltog alltmer, o c h mer o c h mer ängsliga voro de anleten, som i prestgårdens fönster spejade efter den gröna båten m e d de hvita årorna.
M e n slutligen k o m den d o c k.
Färden hade gått lyckligt, men det långa dröjs- målet hade förorsakats däraf, att presten icke velat lemna den döende, som så innerligen bedt honom stanna, » tills det blef s l u t ».
O c h det gjorde han.
M e d pastorns hand i sin utanda- des nummer trettioåtta, Triumf, sin sista suck, och pastorn tillslöt hans ögon.
taga vara på tiden, och.
läsning hade aldrig roat henne.
» Är det något du vill? » frågade hon emel- lanåt, — som hon själf trodde med hvi- skande röst.
Lisen låg med öppna inåtvända ögon, läsande i sitt flydda lif som i en öppen bok, och ville ej bli störd.
Först var det barndomstiden, som trädde fram.
Små episoder, dunkla, otydliga och utan sammanhang, men ljufva i alla fall.
E n liten silfvertratt på moderns toalett, som hon lekt med.
E n gammal tant i storblom- mig sidenklädning, hvit » negligé » och brode- rad » pirat », ur hvilken karameller alltid döko upp.
E n herre, som ledt henne öfver en bro, under hvilken vattnet brusat.
E t t rum med storrosiga tapeter och en ljuskrona, i hvars glaskläppar prismor lekte.
E n sybåge, öfver hvilken modern suttit lutad.
E n liten hvit- målad säng, där hon legat med knäppta hän- der, stammande sin första bön, medan denna samma moder hviskat före hvarje ord, som skulle sägas.
Söndagsfrid, nya kläder, dans kring runda bordet i matsalen.
Vårgrönska öfver trädgårdsrabatterna utanför.
Blomman- de lönnar, rinnande vatten, barnaskratt och jubel.
— H o n kunde ej hålla fast något, där det gled förbi i brokigt vexlande bilder, medan tår efter tår silade utför bleka kin- der.
Skoltiden sedan!
Det glittrade till i hennes ögon.
Hvilken glad, ostyrig, rask flicka hon varit!
Jämngod med hvilken pojke som helst i språng och brottning.
D e n för- sta vid lexan som i leken.
Den första i upptåg, påhitt och odygd.
Varmhjäitad, mun- ter och frispråkig.
Lärares och kamraters gunstling.
Hederscmnämndt svar på prisfrågan VII, af » Blind höna ».
Idun framställdes för en tid sedan följande fråga: » Min man öfverraskar mig i snart sagdt sista stund med underrättelsen, att han med- för ett par affärsvänner till middagen.
Hur skall jag väl nu i all hast bära mig ät för att snabbast och bekvämast få en presentabel middag i ordning frågar en fru, som blifvit " bränd " ».
Besvarandet häraf ställer sig olika allt efter vi- stelseorten, d. v. s., om den är stad eller land.
I hvilket fall som hälst blir hufvudsaken att på förhand förse sig med sådana matvaror, hvilka duga att förvara längre tid samt tillika ej fordra mycken tid vid beredandet, för att hastigt kunna tagas till vid förefallande behof.
Af sådana mat- rätter finnas flere, hvilka ej allenast tåla vid till- lagning flere dagar förut, utan äfven vinna därpå, förutsatt att det är en kall årstid o c h man har goda förvaringsrum.
S o m hushåll i stad o c h på land i alla afseenden äro så olika, enär man j u merändels i ett stadshushåll ej brukar förse sig med större partier matvaror än som efter några dagar lätt kunna ersättas af friska sådana, så gestalta s g äfven förberedelserna för att hastigt kunna arrangera en god middag åt oväntadt främ- mande mycket olika.
; Några detaljerade beskrifningar kunna ej lemnas, då så många skilda förutsättningar måste tagas i betraktande med afseende å tjänstepersonal, penningar, tid, smak, årstid o c h en mängd andra förhållanden, men några vinkar kunna alltid gif- vas, därvid jag gör början med ett landthushåll.
Det gäller således att tänka ut, huru man skall kunna skaffa sig de viktigaste rätterna, såsom soppa, fisk o c h kött, så förvarade o c h på förhand beredda, att de må kunna anrättas utan för myc- ket besvär och tidspillan, då den oväntade gästen anländer.
För sådant ändamål ser man till, att man all- tid är försedd med buljong; den starkaste kan användas klar med klimpar eller grönt uti eller helt enkelt med rostadt bröd, eller ock kan man bjuda blott påbredda smörgåsar med ost därtill, såvida man ej börjar middagen med smörgåsbord, hvilket merändels af herrar är omtyckt.
Till smör- gåsbordet bör man alltid hafva i beredskap: ost, medvurst, rökt skinka, kryddsill m. m., hvilket lätt kan åstadkommas, o c h har man ej tillfälle att dagligen erhålla färskt bröd, gör man klokt uti att alltid hafva till hands små hårda runda knäckebrödskakor af hvetemjöl, hvilka länge hålla sig goda, o c h för öfrigt kan man j u baka mjukt bröd ett par gånger i veckan.
Dessutom kan smörgåsbordet förstärkas med någon liten låda af fläsk, sill eller ost, hvilket ej tar mycken tid.
Har man blott svag buljong, kan den användas till grönsoppa samt redas med några gulor och litet grädde.
Finnes ej buljong — hvilket man dock, så vidt möjligt är, bör ha till hands — kan man, där förrätten tillåter, möjligtvis i stället an- vända vinsoppa (vinkallskål på sommaren), äfven chokolad, dock något tunnare och svagare än s o m brukas om förmiddagarna samt serverad med vispad grädde, eller ock i nödfall utesluta soppa och en- dast hafva fisk, kött och en efterrätt samt öl och vin, där sådant begagnas.
Har man tillgång på fisk, kokar man ä la dau- ber eller gör stufningar, som sedan kunna använ- das till mellanlägg i omeletter, hvilka gå rätt fort att tillaga, eller ock krocketter, som dock fordra mer tid.
Finnas kräftor, bör man vid tillfälle rensa dem för alt använda såsom särskild rätt eller blott till garnering.
Hvad åter vidkommer köttet, så väljer man vid stekarna ut bitar, passande till stek, rostbiff, kot- letter m. m.
Dessa senare äro hastigt tillagade, men rostbiffar, stekar, eller hare kan man på för hand steka o c h slå upp såsen för sig, dock bör man ej fullsteka, dem, utan blott så mycket, att de kunna hastigt anrättas.
Detsamma gäller o m höns o c h vildt.
För öfrigt är det mycket praktiskt att koka in god kalops, s o m j u blott be- höfver föga tid för att kunna serveras.
Likaså kan man lägga in stekar i ättika o c h dricka, s. k. marinad eller surstek, eller koka in geléstekar, hvilka senare användas kalla med skarpsås till.
Brynt potatis går ännu fortare att tillaga än kokt, o c h lagar man så, att man allt emellanåt har rif- ven potatis eller potatismos, så kan man lätt för- skaffa sig potatisbullar, potatisplättar eller kroc- ketter.
Har man råd, så kan man j u alltid vara försedd med konservburkar och medels dem ha- stigt erhålla ej blott legymer till kött, utan äfven själfständiga rätter, sparrisomelett t. ex., men detta blir i längden dyrbart, ehuru det visserligen är fint samt i trängande fall ganska behagligt att kunna få en ögonblicklig förlägenhet afhjälpt.
Som bekant innehålla dylika i handeln förekom- mande konservdosor ej blott legymer, utan äfven fisk- o c h kötträtter, rätt användbara, med hvad beträffar de senare, omåttligt dyra.
» Kvagliobuljong » i små kapslar bör man dock ej vara utan, ty de kunna hjälpa upp en svag soppa eller dålig sås utan allt för stor motsva- rande kostnad.
Hvad beträffar efterrätten, så är den merändels lättast att åstadkomma, såvida man har tillgång på ägg, smör eller grädde, hvilket är en nödvän- dig förutsättning, naturligtvis isynnerhet på lan- det, men äfven i stad, om man vill slippa att allt för mycket anlita de dyra sockerbagarne.
Då lämplig årstid inträder, förser man sig med så rikligt med saft- o c h syltförråd, att de räcka till följande år, och särskildt användbara äro kompotter af alla slag, hvilka anses rätt fina, ej behöfva vidare tillagning samt äfven äro helso- samma och omtyckta af de flesta.
Om man på vintern ' kokar färsk kompott, kan den förvaras god rätt länge, utan att läggas ned i burk, såvida man har god källare eller skafferi; äfven kan man under många veckor, j a till och med därutöfver, hafva äppelbasta stående i formar, färdiga att blott hvälfvas upp vid behof, liksom hvar hus- moder vet, huru vigt det är att kunna taga till lingon- eller ingefärspäron, o m oförmodadt främ- mande kommer.
De gamla bekanta rätterna: plät- tar, munkar och våfflor äro ej heller att förakta.
Många olika bakelser, hvilka hålla sig rätt länge goda, kan man j u vid tillfälle anskaffa, hvarvid bör märkas, att de hembakade nästan alltid län- gre bevara sin goda smak än de köpta.
Till dy- likt ändamål kunna med skäl rekommenderas man- delmusslor, mörbakelse, s. k. rulltårta, olika slags sockerkakor o c h tårtbottnar m. fl.
Den bekvämaste efterrätt o c h äfven billig är s. k. alterationscréme, och en annan, äfven gan- ska hastigt tillagad, fast ej lika ekonomisk, är ka- trinplommon med gräddskum.
Om sommaren äro j u vilda bar särdeles användbara o c h på landet billiga.
Efter middagen bjudes kaffe med eller utan likör.
Första Bötel-föreställningen gick förl.
fredag af stapeln.
Det första intryck, den cele- bre gästen gjorde, var ej något så utomordentligt; men hvart efter det operan gick, stegrades intres- set, o c h stämningen i salongen började visa be- tänkliga symptomer att vilja rusa upp öfver kok- punkten.
Efter första akten följde många inrop- ningar, efter den andra ännu flere, o c h vid slutet af den tredje kände det ursinniga jublet inga grän- ser.
Med kraftig, metalliskt klingande bröströst utslungade hr Bötel det höga c, o c h då publikens hänförelse o c h jubel härvid ej ville taga något slut, sjöng han strettan ytterligare två gånger och detta tydligen ulan den minsta ansträngning.
Kort sagdt — hr B. segrade fullständigt äfven här, o c h allt tyder på, att vi stå inför en intensiv Bötel- feber.
Liksom den för ej länge sedan här hörda Mierzwinski förfogar hr B. öfver en fenomenal stämma; den senares stämma, en den präktigaste hjältetenor, är dock vida mera välklingande än den förres.
Hvad hr B. förmår i dramatiskt hän- seende, hade man föga tillfälle se i Trubadurens parti, då j u detta ej lemnar något tillfälle att visa prof härpå.
Bättre är i sådant afseende Raouls parti i » Hugenotterna », hvilket utgjorde hr B:s andra roll härstädes.
Den gamle » Trubaduren » gick för öfrigt nästan alltigenom väl.
Särskildt förtjänar fru Östberg beröm för sitt ypperliga utförande af Leonoras maktpåliggande parti och fröken Wolf för sin Azucena, bra sjungen o c h i dramatiskt hänseende förträffligt hållen.
Hr hornberg sjöng grefve Lu- nas parti med sin präktigt klingande röst, men var oförlåtligt stel och chablonmässig i alla sina rörelser.
Salongen var i det närmaste fullsatt o c h bifal- let, som sagdt, stormande.
Andra Bötelföreställningen, då Hugenotterna uppfördes, egde rum i söndags inför ännu mera fullsatt hus än den första.
I k. logen märktes konungen med talrik svit.
Bästa totalintrycket gjorde hr Bötels Raoul i första akten, då han gaf fullt skäl för Nevers ' o m d ö m e: » Han är minsann rätt bra, mer bildning skall han få ».
Han var bär afgjordt finare än Wachtel, hvilken i denna scen var för simpel.
Men däremot höjde han sig icke till Wachtels storslagenliet i fjärde akten.
Det var visserligen lifaktighet och värme, men icke någon öfverty- gande uppfattning o c h framställningsgåfva, utan endast yttre, inlärda uttrycksmedel för situationens växlingar.
Beundransvärdt var hr Bötels föredrag af den berömda frasen » Du liebst mich », varmt och glänsande, effektfullt, men äfven smakfullt, utan öfverdrifven bravur.
Äfven fröken Oselio öfverträffade sig själf och sjöng denna gång med rätta på tyska språket.
Båda inropades fem gån- ger, hr Bötel ytterligare några gånger.
I tisdags afton uppfördes å n y o » Trubaduren », och i dag fredag repriseras » Hugenotterna ».
Här- näst lär hr Bötel uppträda i Arnolds parti i » Wil- helm Tell ».
• Å Dramatiska teatern uppträdde fru Betty Hen- nings i lördags för första gången under sitt gäst- spel då » Ett dockhem » gafs med den genialiska danska konstnärinnan i Noras roll.
Fru Hennings helsades välkommen åter med applåder och blom- mor.
Hon var vid ypperlig disposition och utför- de sin roll bättre än någonsin.
Hr Fredriksson hade återtagit Helmers roll, som i fjor spelades af hr Palme, och fröken Klefberg hade efterträdt fru Dorsch i fru Lindes roll.
I tisdag uppfördes: » I asylen », skådespel i 1 akt af Gusaf Esmann, däruti den gamla fruns roll ut- fördes af fru Hennings; » En autograf », komedi i 1 akt samt » Fruntimmersskolan », komedi i 3 akter af Moliére, med fru Hennings som Agnes.
En nära fullsatt salong entusiasmerades af den berömda gästens framställning.
Vi hänvisa angående fru H:s konstnärsskap i öfrigt till den porträttet ledsa- gande uppsatsen.
U r ett k v i n n o l i f s h i s t o r i a af Johan Nbrdling.
(Ports).
j !et var en tisdagskväll, som Henrik Lager, sen han kommit hem från kontoret, lade sista hand vid sin kära idyll.
De tolf sångerna voro lyckligt fullbordade; väl proportionerade, slät- putsade och (inpräntade lågo de på hans skrifbord som ett led soldater på parad.
Han hade fått henne, och hon honom, de hade tre gånger träffats i aftonens skygd och svurit hvarandra kärlek o c h tro, alla hinder voro undanröjda, himmelen var klar och fri, och vårgröna susade björkarne i Sol- hagen öfver deras unga lycka.
Hvad gjordes väl vidare behof?
Ja, hvad gjordes väl vidare behof?
Henrik gick fram o c h åter på golfvet och läste upp stycket i sin helhet för modern, som satt i korgstolen fram- för skrifbordet och lyssnade.
Hon skulle kritisera, hade han sagt.
Jo, det blef just en skön kritik!
Den hederliga gumman grät som ett barn af glädje och rörelse; allt efter som Henrik hann längre in i den enkla handlingens gång, höjde han rösten och påskyndade sin marsch, fru Lagers tårar tril- lade allt stridare och hetare; emellanåt, när den käre pojken slungade fram ett särskildt grannt klingande rim eller en välsvarfvad fras med en rysligt falsk höjning af rösten och en beledsagande gest med den lediga handen, flög det en blixt af varmaste modersstolthet ur hennes simmande ögon, dem hon höjde till en lång beundrande blick på sonen.
Slutligen smittades äfven Henrik af rörel- sen, hans röst stockades, han kunde ej få fram ett ord, utan sjönk ned i soffan bredvid modern, öfverhöljd af hennes smekningar.
De kommo öfverens om, att det enda sättet att få arbetet publiceradt vore att Henrik vände sig till en förläggare; att någon sådan ens det ringa- ste skulle tveka att köpa förlaget, därpå tvitlade de ej ett ögonblick; det gällde endast att bestämma, hvilken skulle blifva den lycklige.
Och som de ej hade det ringaste skäl att gynna den ene framför den andre, beslöts, att han skulle vända sig till den förste bäste, som fanns i hans väg.
Kvällen därpå lemnade Lager till alla sina kam- raters oerhörda förvåning kontoret en hel timme tidigare än vanligt.
Hade de kunnat följa h o n o m på hans brådskande färd gonom gatorna, kunnat se den digra pappersrullen, som han, väl utkom- men på gatan, drog upp ur bröstfickan på sin öf- verrock och stack under armen, och den till hälf- ten viktiga, till hälften oroliga minen på hans pojkansigte, skulle väl deras undran stegrats till det yttersta, Snart var han framme på ort och ställe.
Nå- got saktmodigare än vanligt trafvade han upp för trappan.
Mycket riktigt; där stod visitkortet på dörren; J. Nordström, bok- tryckare och förläggare.
Han hemtade andan, borstade sin rock och sin hatt, slog dammet af sina stöflar och rörde o m ett tag med fingrarne i håret, innan han ringde på.
Herrn i huset kom själf och öppnade.
Det var en liten leende och bugande gubbe i luggsliten, flottig nattrock, som artigt bad Lager stiga på, i det han slog upp dörren till sitt arbetsrum.
Men så snart Henrik kommit in och framfört sitt ärende, försvann som med ett trolleri det väl- villiga leendet från förläggarens ansikte.
» Poesi!
Poesi!
Den varan går just inte nu för tiden, ska ' jag säga.
Det är sådan uppsjö i marknaden. » Lager räckte fram sin rulle, på hvars första sida han med mycken möda och omsorg i stor prakt- stil med svängar och snirklar präntat: » Rosen i Solhagen, idyll i 12 sånger af Henrik Lager. » Så snart förläggaren fick ögonen på nämnda ge- sällstycke i skönskrifning, närmade sig hans mun- gipor i ännu betänkligare grad de styfva » fader- mördarne ».
» En idyll.
Åh, du min herre och skapare, en idyll!
Hvem tror herrn läser en idyll i våra dagar, i våra dagar?
Neej, min bästa herre, det är omöj- ligt, jag försäkrar er, stört omöjligt! » Hade jorden öppnat sig framför Lagers fötter, hade han säkerligen icke blifvit så perplex, som han blef öfver detta tvära afslag.
Det kom så oväntadt, att han rakt icke fann på den ringaste invändning att göra, han stod endast ett ögonblick och stirrade i golfvet med blossande kinder; så nappade han åt sig sitt manuskript, gjorde helt om, rusade ut, ramlade som en galning utför trap- porna, rände af utefter gatorna, utan att se sig åt höger eller venster, och gaf sig hvarken tid att dra andan eller tänka, förr än han hamnat i hör- net af moderns pinnsoffa.
Fru Lager kom snart under fund med, huru saken hängde ihop.
Hon blef minst lika flat s o m sonen men lugnade sig dock snart o c h började trösta honom på bästa sätt: Den där förläggaren, han var j u galen, det var klart och tydligt.
Vete Gud, hvad som kommit åt honom, att han var så stockblind för sin egen fördel.
Och att så bemöta ett geni, en skald!
Det var j u afskyvärdt, ofattligt!
Slik en karl till skulle man icke kunna finna i hela Stockholm, om man så ock letade med ljus och lykta i dagar o c h år.
Och hur det var, började Henrik tro allt detta lika fullt som modern själf o c h lät snart nog lugna sig.
I morgon skulle han nog få bättre tur.
Där- om vore då intet tvifvel.
Och så ålo de ännu en kvällsvard i frid och ro, invaggade i sina leende framtidsdrömmar om ly- sande utkomst, ära och rykte.
Ännu en gång gen- Ijödo väggarne i det lilla arbetsrummet af den klingande sagan om Solhagens ros, o c h ännu en näsduk vätte fru Lager ned med tårar, som en moders stolthet frampressat.
I morgon, lyckliga barn!
Ja, i morgon!
Dagen därpå var den första gången, Henriks pulpet hos brr Hippman stått tom och ledig en bvardag.
Som hans punktlighet var väl känd, fun- derades både hit och dit öfver hans frånvaro i dag och hans plötsliga försvinnande i går afton.
En del ville tro, att han var sjuk och låge för döden — något, som dock, då man tog i betrak- tande hans ypperliga helsa o c h exemplariska lef- nadssätt, föreföll föga troligt — en annan åsikt gick ut på, att han vore kär och ginge » i förlof- ningstagen », ett förhållande, som ansågs kunna förklara ungefär hvad som helst; men det fanns ej en enda, som i sina gissningar ens kom sannin- gen något så när på spåren, ty den gamla histo- rien om hans kontorspoesi hade man glömt för länge sedan.
Föremålet för alla dessa utläggningar kuskade under tiden gata upp och gata ned med sitt manu- skript under armen.
Till hans utomordentliga häp- nad hade den andre förläggaren gifvit ungefär samma besked som den förste den tredje som den andre o. s. v. För hvarje gång han med blygselns och harmens rodnad på sitt ansikte fick återvända med oförrättadt ärende, blefvo hans steg allt tyngre och långsammare, hans hållning allt osäkrare och blygare och hans tankar allt mörkare.
Han hade redan med klappande hjärta gjort åtskilliga fåfänga försök; icke en skymt af framgång, icke ett spär af hopp.
Och mor, som satt där hemma och vän- tade!
Skulle han gå hem?
Nej, han vågade det ej, han ville ej, så länge ännu det ringaste skäl att hoppas fanns kvar, så länge ännu någon utväg var oförsökt, så grymt gäcka moderns varma för- hoppningar.
Han gick därför in på en tarflig restauration och beställde sig en portion mat.
Icke för att han kände den ringaste hunger, men för att det nu skulle så vara.
Medan han så satt och arbetade för att få ned matbitarne, som ideligen ville fastna honom i hal- sen, hade han god tid till reflexioner.
Huru grymt hade han icke blifvit ryckt ur sina lysande dröm- mar!
Huru föga motsvarade verkligheten de före- ställningar, han i sin fantasi gjort sig!
Det var dock icke på långt när så angenämt att vara för- fattare, som han alltid förut tyckt.
Helst en sådan där liten stackars okänd fattiglapp till poet!
Ah, hade han bara själf de erforderliga penningarne att låta trycka sitt verk, sannerligen för Gud han skulle ränna på detta sättet som en bettlare ur hus o c h i hus och låta stuka sig, förödmjukas och ömkas af första dryge glop till förläggare, som pöste af den rikedom, han roffat af sådana som han.
Men pengar, pengar!
Hvar taga sådana?
Hans lilla lön gick mer än väl åt för att fylla moderns och hans egna tarfliga behof.
Var han då en sådan skral poet?
Voro verkli- gen hans verser så usla, att de ej förtjänade tryc- kas?
Men det var j u icke en enda af alla dem, han besökt, som ens hade läst igenom hans o p u s!
Den tanken slog honom som en blixt och kom honom att ånyo i någon mån repa mod.
De hade ej läst det, nej, det var sannt.
Huru kunde de då d ö m a?
Träffade han blott på någon, som ville läsa hans verser, så skulle nog allt blifva bra igen!
Så gaf han sig då åter ut på samma jakt, se- dan han slutat sin tarfliga middag.
På många dörrar klappade han förgäfves, på många klock- strängar drog han utan någon som helst lön för sitt besvär; man var icke hemma, man tog icke emot, han skulle komma igen.
Eller också det ideliga: » Poesi, idyll?
Omöjligt, min bäste herre, omöjligt! » Men så kom han då sent omsider, när det bör- jade lida till kvällen, och gaslyktorna redan länge varit tända, o c h folklifvet på smågatorna började mojna ur, o c h hans dunkande hufvud värkte af ansträngning och ringde o c h gungade mellan ax- larne, och hans ben snafvade under honom för hvarje aldrig så liten isvalk i snöläggningen på gatan, till en gammal beskedlig förläggare långt uppe på Norr, ända vid Uplandsgatan, som icke ens stod upptagen i kalendern, och hvilkens adress han snokat upp, vete Gud hur och när.
Att det icke var någon förläggare comme il faut, det kunde han då redan förstå af det lilla låghalta, omålade trähuset, där han bodde, af den gamla trä- trappan, som gnisslade och knakade för hvart steg, han tog — aldeles s o m där hemma — och af för- stugan där uppe, där det var så mörkt som i en säck, och där han fick trefva både länge och väl, innan han lyckades få tag i en nyckel med ty åt- följande dörr.
Och gubben själf sedan, där han satt innanför vid sitt skrifbord med en ofantlig grön skärm på lampan och ännu en dylik fastbunden öfver ögonen, han såg då ut, som om han kunde behöfva mer än ett vinstgifvande förlag, och var allt annat än comme il faut.
Men huru välsignade icke Lager honom gång på gång i sina tankar, när han gick den långa vägen hem på kvällen!
Han hade icke vändt ho- nom ryggen, icke snäst af honom, icke talat o m hans verser som om odugligt skräp, utan lofvat att läsa igenom dem o c h skulle lemna svar i mor- gon vid samma tid.
När Lager om morgonen kom på kontoret, mötte honom principalen i förstugan.
» Var herr Lager sjuk i går? » » Nej — det var jag inte », svarade Lager stam- mande o c h förlägen.
» Na-å, hvarför var då inte herrn här?
Hvasa? » Intet svar; han bara rodnade och slog ned ögonen.
» Jag har icke haft anledning till missnöje förut för herr Lagers sknll.
Låt det icke hända en gång till. » (Forts.) Konstnärsförbundets utställning i Theodor Blanchs Konst-Salong.
Inträdesafgiften är för den återstående tiden nedsatt till endast 50 öre, för att äfven en större allmänhet må beredas tillfälle att taga den intressanta utställningen i betraktande.
Utställnin- gen fortgår ännu endast en kortare tid, hvarför den konslälskande allmänheten icke bör uppskjuta sitt besök till de sista dagarne, emedan det alltid vid dylika utställningar visat sig att trängsel då blir rådande.
Upprop till Iduns läsarinnor.
n läsarinna af Idun ställer härmed till alla Iduns medläsarinnor en vänlig bön om ett postporto (10 öre) till värmledningsfonden för Säters kyrka.
Den lilla staden Säters 540 in- vånare med sin landsförsamling, 1,884 invånare, är ett af de fattigaste samhällen inom Dalarne, enär det ej s o m de öfriga dalförsamlingarna eger någon skog.
Utskylderna belöpte sig förlidet år till för staden 5 | o c h för landsförsamlingen 2 8 | pr bevillningskrona.
I 8 år har det lilla samhäl- let arbetat på en fond för värmledning i kyrkan, men ej förmått höja den till mer än 500 kronor.