Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fram- för allt torde dock bevekelsegrunden vara att söka i en vaknad själf känsla, som ej vill finna sig i det förödmjukande alterna- tivet att gifta sig för att blifva försörjd.
Men antag nu, att dessa » markens väna blomster, som icke spinna och icke s y », verkligen finnas, och antagligen har väl ar- tikelförf.
sett något exemplar af dem, så frågas: Hafva icke äfven blommorna sin » raison d ' etre »?
Glädja och vederkvicka de ej sinnet?
När man o m våren kommer ut och ser marken täckt af de blåa sipporna eller känner doften af konvaljerna, gläds man e j?
Och dessa unga flickor, som ej behöfva arbeta för sin utkomst, som ej pressas af de ekonomiska bekymren, som lefva liljans lif i ett komfortabelt hem, fylla icke äfven de en mission?
Jo, utan all fråga göra de det, när de hafva ett godt hjärta.
Och de själfviska och stygga måste ju lämnas utom räkningen; de kunna ej liknas vid » väna blomster », utan måste in- rangeras bland tistlar och nässlor.
Må vi ej yrka på, att blommorna för- svinna från vår j o r d!
Och må vi i allmän- het ej döma för hårdt öfver den lust, som finnes hos de unga, att roa sig, dansa, leka och äfven kläda sig!
Den är så naturlig för deras ålder.
Icke ville vi väl se sjutton- åriga gummor i dystra färger och med stränga miner?
» May they have their sugar- plums in right time! » säger Bulwer så bra.
Må de en gång, så vidt möjligt, hafva so- liga ungdomsminnen att värma sig vid, när stormen hviner i knutarna!
De gamla räkna ju ofta dessa minnen till sitt lifs bästa skatt.
Och nu äfven några ord om de där » af- gudade och omhuldade svärmödrarna », som sedan de några år latat sig med inackor- deringar, » fortsätta att i sina döttrars kom- 155 fortabla hem lefva ett arbets- och bekym- merfritt lif under många långa år, trots sina svärsöners varma önskningar om mot- satsen ».
Inge medgifver själf på ett annat ställe, » att en god husmoder bör äga kun- skaper och mångahanda färdigheter », hvar- för då hugga på dem, som skaffa sig sitt bröd genom inackorderingar, och framställa detta förvärf, som vore det passande blott för dem, som ingenting kunna och ingen- ting vant sig att göra?
Medgif inkonse- kvensen däri!
Den ökade efterfrågan be- tingar den ökade produktionen, och så äf- ven på detta område.
Det har visat sig som ett växande behof, att hemmen i sta- den öppnas för barn och ungdom från lands- orten, och jag inser icke, hvarför icke detta förvärf är lika hederligt och aktningsvärdt som något annat, hvarför icke kallet att omhändertaga de unga är lika mödosamt och maktpåliggande, om det tages på rätta sättet, som hvilket annat som helst.
Icke rosar man just i vanliga fall lotten för den stackars svärmoder, som blir tvingad att en gång på ålderdomen äta barnens bröd.
Skam till sagandes plägar det brödet mån- gen gång vara ganska surt.
Hvarför göra det ännu surare?
För resten kan en sådan gammal farmor eller mormor vara till ovär- derlig nytta: hon håller barnbarnen med strumpor, hon sysselsätter dem, hon lappar och lagar och hjälper med mångt och myc- ket, som eljest skulle lejas för.
Lata gamla fruar minns jag mig ej ha sett.
Till sist vill jag bryta en lans för de gamla fröknarna, som äfven blifvit angripna i Inges föga kvinnovänliga artikel.
» De hafva », heter det, » bröder och svågrar eller andra nyttiga släktingar, som de låta arbeta för sig, medan de själfva, ännu fullt arbets- föra, sitta med händerna i kors och njuta sitt sorgfria väsen ».
Hvar hämtar Inge sina typer?
Till sextio, ja, sjuttio år har jag sett de gamla fröknarna arbeta med nästan oförminskad ifver, och om en faster eller moster tillbringar sin medelålder i släktingars hem, brukar hon då i regel ej vara overksam.
Mången mor och husmor skall nog ge mig rätt i, att denna syster eller svägerska, faster eller moster, varit henne till ovärderlig hjälp under årens lopp vid barnens sjukbäddar, med deras läsning, med än ett, än ett annat.
Så värst oegen- nyttiga bruka i allmänhet ej släktingar vara, att de af pur barmhärtighet låta så- dana äldre fröknar » lefva sitt parasitlif på dem ».
Och om dessa ogifta kvinnor på ålderdomen — förr kunna de ej enligt sta- tuterna komma i åtnjutande af dessa för- måner — ur understödsfonder måste söka medel till sitt uppehälle, så torde detta helt enkelt vara en följd af, att kvinnoarbete varit så uselt betaldt, att det ej medgifvit be- sparingar för ålderns dagar.
För de fattiga ur arbetsklassen verkas jämförelsevis myc- ket — de s. k.
» pauvres honteux » ha mån- gen gång i själfva verket svårare att draga sig fram; de äro för stolta att visa sitt ar- mod för världens ögon, de gömma sig un- dan, och ingen vet om de tysta, ensamma strider, de utkämpa, om den diet, hardt när till svält, de lefva på.
Och så miss- unnar man dem en femtilapp ur en under- stödskassa och en katt till sällskap!
Nej, kära Inge, när ni nästa gång skrif- ver i Idun, så tag af er de gråa glasögonen och försök att se edra medmänniskor med mera kärlek och sympati.
Att ni kan ha mån- get allvarsord att säga, som förtjänar läg-
IDUN ' 156 gas på hjärtat, det röja delar af er artikel, men — var rättvis och skjut ej öfver målet!
Sa jag lycklig?
Ja, det är jag också, minus — — — eller rättare sagdt: plus, det pluset att solskenet har sin skugga.
» Om ditt öga mörkt och kallt skådar kring, skådar kring, mörker själf du då befallt hölja jordens ring öfverallt.
Ja, det säger jag, att det skulle vara bra skönt ibland att inte behöfva vara släkt med sin egen släkt, isynnerhet med släkt som aldrig kommer ihåg en oftare än den kan ha nytta af en — och den är stor.
Men jag tänker inte tåla det, jag gör det inte!
Jag talar om kusin Johan, som hängde sig på oss i Sundsvall och som tycks tänka bli hängan- de, sparka bakut bäst j a g vill!
Om ditt öga varmt och klart skådar kring, skådar kring, se, då klarnar också snart hela jordens ring underbart. » Ellen Bergström.
Små utställningsfunderingar oeh litet annat smått och g o d t.
Bref I.
Inte vet jag, o m någon människa mer än j a g känt hur det känns, när man vill komma i väg och inte k a n!
Först fick min man fulslag i fingret; så fick min yngsta hjärteblomma till barnbarn mässlingen, så sa min jungfru upp alldeles oförmodadt, och så sprang j a g själf så oför- trutet mellan kök och sjuksängar, att jag blef som en trasa och måste lägga mig mellan lakan, » i influensa », sa doktorn, och under hela tiden låg Iduns redaktör som en gråsten på mitt hjärta, ty tänlc, om jag inte skulle kunna hålla mitt löfte att kom- ma ned till Stockholm och skrifva om ut- ställningen!
Men allt liar en öfvergång, fast det mån- ga gånger inte ser så ut.
De mina är nu, Gud ske lof, raska igen, men m e d mig är det både si och så.
Inte att jag precis är sjuk; jag känner mig bara så fasligt dum.
» Nej, vet du, Ruffen, » sa j a g till min man, » det här går aldrig för sig.
Jag te- legraferar och frågar. » Så telegraferade j a g till Idun så här: » Känner mig fasligt dum.
Ska jag kom- ma ändå? » Svaret blef: » Betyder ingenting. » » Ja kära, » sa jag, » betyder det ingenting, så — » Och nu är jag, det vill säga vi här.
Vi kom i går.
Om det är resan, ombytet eller hvad det är, men betydligt raskare känner j a g mig.
Medvetandet att jag har rättighet att vara dum, har gjort mig ofantligt godt.
Min tro är, att de flesta författare skulle bli mycket kvickare, om de bara visste, att de hade lof att vara så dumma do ville.
Ruffen ville att vi skulle fara med båt från Sundsvall, men j a g ville njuta af åter- seendets fröjder, tum efter tum, och så höll jag i med att vi skulle fara m e d tåget.
Oupphörligt under vägen så s:&lt; j a g: » O, Kuffen, minns du här, och minns du här! » (Från vår förra Stockholmsresa.)
klen Ruf- fen mindes bara en vacker flick;, som vi haft i ressällskap från Upsala, 0 (' i som se- dan, förresten, blef en riktigt kär vän.
Sådana är männen, de glömmer oftast sin hustru, som de har för ögonen hvar dag, men de k o m m e r stadigt i håg hvar enda flickslinka de möter, om det också är bara för en minut.
Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af Men jag kände mig allt för lycklig för att hänga upp mig på småsaker!
Han har varit repslagare, har sam- lat bra m e d pangar, går som om hade spi- raler i knäna, och ser märkvärdigt ung ut för sina år.
Jag känner till honom bara par rennommé förut — men det är nog.
Han är lika treflig att ha m e d sig som en hoppgubbe i en a s k: man vet aldrig när han ämnar hoppa fram eller hvad han ämnar ta sig till.
Just den egenheten tog eller retade lif- vet ur hans hustru, jag vet inte hvilket, och kommer nog att ta eller reta lifvet af mig med, Ruffen må säga hvad han vill, ty naturligtvis säger Ruffen, att Johan är en utmärkt hygglig karl, redbar som guld oeh from som ett lam.
Åtminstone måste det i så fall vara ett ovanligt f tillväxt lam —!
Nå j a, .jag får väl se.
Inte värdt att oroa sig i förväg.
Hvilka minnenas ström, som störtade öfver mig, när jag till sist vid Gustafs sida rullade in på centralper- rongen, låter inte ens beskrifva sig!
» Månn tro redaktören är nere! » hviskade jag.
Bland människorna stod en riktigt Söt herre i ljus rock, håret framkammadt i krokar och tjock bambukäpp med guldknapp, som han höll mot munnen.
» Det är bestämdt han! » sa j a g.
Herrn nalkades, lyfte hatten två tum rakt upp i vädret och sa: » Förlåt, men det är väl inte herrskapet P.
. » » Jo, det är det visst det, » af bröt jag strå- lande och neg, fast ett kupéfönster just inte är någon lämplig plats för artighets- betygelser.
» Iduns redaktör är förkyld — han har skic- kat mig i sitt ställe.
Mitt namn är Lyeko. » » Per? » frågade jag oskyldigt.
Herrn såg litet förvirrad ut, men så log han, och så skakade vi hand, de bästa vänner i världen.
(Näst att gråta m e d folk, finns det inte något bättre än att skratta m e d folk, för att bli riktigt hastigt bekanta.)
Nu presangterade jag Ruffen och natur- ligtvis kusin Johan, som sin vana likmätigt passade på och begagnade näsduken just i detsamma.
Herr Lycko tog på sig allt be- svär med bagage och sådant, men ändå tyckte j a g presis att j a g glömt något, men det var visst bara influensan, och hon kunde gärna stanna elär hon var.
» Hvar ämnar herrskapet ta i n?
» frågade herr Lycko, som vid närmare påseende hade det finaste sandgula ansikte, dito mustascher och hår och nästan ögon med, fast de stötte litet mer i bernsten och kanske voro litet små.
» På hot.
» Privat! » högg Gustaf af, och det så det gnistrade.
En sådan lufver, som inte un- der hela resan sagt ett ord om något som hälst » privat » och nu passade på, när han 1897 hade vittnen!
Men vänta du!
Nu höll jag naturligtvis god min.
» Ja då tar vi väl en åkare då? » sa herr Lycko.
» Kör i vind, » sa jag, » men inte nå ' n af de nya, med hexameter bak. » » Taxameter, hm, h m, » sa Ruffen.
» Ska du rätta mig, gubben lilla, » skrat- tade j a g uppsluppet.
» Tror du inte j a g vet.
För öfrigt är inte skillnaden så stor.
O, så fint här har blifvit!
Här luk- tar utställning på långt håll! » » Ä r inte skillnaden så stor? » frågade herr Lycko och såg lindrigt intresserad ut.
(Jag tror, att han mest af allt ser » lindrig » ut.)
» Nej! » sa jag.
» Hexameter är, så vidt jag vet, värs utan r i m; taxameter är, också så vidt j a g vet, prosa utan reson, ty att det är utan reson, att man ska räkna efter hvad hvart steg kostar, när man ska åka för att roa sig, det.
Gud, Johan, du måtte väl inte tänka börja äta smörgås här! » Detta senare afsides till Johan, som stack handen i fickan på ett misstänkt sätt.
Så satte vi oss i, Ruffen och jag på framsätet, herr Lycko på baksätet och kusin Johan i en vagn för sig.
När jag satte mig i, knakade vagnen till.
» Nu åkte du allt en mil, gumman lilla, » småmyste Ruffen.
» Jag? » sa jag.
» O m taxametern funnits. » » Väger den folk till pä köpet!
Ja, då.
Kusk, » afbröt jag.
» Kör alla krokvägar ni kan få fatt i och håll er på alla stora ga- tor som finns, O, Ruffen, så härligt det här ä r!
» Under tiden studerade herr Lycko (- Per?)
ett tätt tryckt papper.
» H v a d är det där, » frågade jag nyfiket.
» Adresser från uthyrningsbyrån m e d mera, » svarade han.
» Hur många rum finns det? » sa jag.
» Bara 10,000. » » Hu d å!
» Men det var sant — jag har j u all- deles glömt af — herrskapet är erbjudna husrum hos fru Agrell, författarinnan. » » Tackar, » sa jag, stramande upp m i g minst två tum, » men det blir då ingenting utaf. » » Jag trodde — d. v. s. redaktören trodde, att herrskapet var mycket goda vän- ner? » » Åh ja, bevars, det med emellanåt; m e n man kan tröttna på det som bättre är än att bli sedd öfver axeln alltjämt, och det blir j a g.
Men Ruffen, titta, så vackra hus här har blifvit — och sådana butiker!
O, n y p mig litet, är du snäll, så j a g får känna att j a g är v a k e n!
Men hvad är det för en faslig stenhög? » tillade jag plötsligt.
» Det är Kungliga Operan.
Känner inte fru Petterkvist igen d e n?
» (Herr Lycko såg fortfarande lindrigt i n - tresserad ut.)
» Å h nej, » sa j a g och spärrade upp ögo- nen det värsta jag kunde.
» Den, som skulle bli så vacker! » » Nå, är den inte vacker d å?
Terrassen till exempel.
» » Ä h j a, j o o, » sa jag, » den är n o g vac- ker — för sig.
Men innan man kommer dit!!
Jag hade alltid trott, att en opera skulle verka som ett konstens tysta tem- pel. » HULTMANS CACAO R e d a n 1888 i n t y g a d e p r o f.
L a n g i L u n d, a t t H u l t m a n s C a c a o v a r fullt l i k a m e d v a n H o u t e n s C a c a o.
H u l t m a n s C a c a o k a n s å l e d e s v a r m t re- k o m m e n d e r a s till h v a r j e h u s m o d e r.
IDUN 1897 » Templet är efter gudinnorna. » sa jag m e d tonvikt.
» Nå, » tillade jag gladare, » man kan j u tro att det är ett stort hus med en opera uti, så blir det j u intressant ändå.
Se på vattenkon- sten Ruffen, och på blommorna!
Finns det en sådan plats på jorden som torget!
Men Gustaf den tredjes staty, hvar är den d å?
» » Vid Skeppsbron antar jag, såvida den inte blifvit bortstulen sedan i går! » » Ja, men den skulle j u byta plats med Carl den trettonde, bara operan blef färdig? » » Det har jag inte hört, dess värre. » » Och jag som tyckte det var en så ut- märkt idé efter som Carl den trettonde ju ändå var amiral och som sådan van vid både vatten och stenkolsrök!
Det bör kän- nas alldeles rysligt för Gustaf den tredje att stå där nere bland sjåare och åkar- hästar, sot och smuts.
Han som var idel musik — och poesi — —!
Också står han ju och sträcker sig, alldeles som om han ville flyga hit. » (Forts.) * » Verkligen? » " Iduns salong. "
&gt; y 3 salong på utställningen står I &lt; duns nu fix och färdig att mottaga sina kära gäster från när och fjärran, och vi våga hoppas, att ingen enda af de tusentals svenska kvinnor, som under sommarens lopp helt visst komma att besöka hufvud- staden och dess stora nationella fest, skall försumma att göra äfven denna » damernas egen vrå » en liten visit.
Den ter sig nu ganska inbjudande — om vi få säga det själfva — och de talrika besökare, som redan under dessa gångna första dagar gjort oss den äran, ha varit nog vänliga att lifligt loforda dess ljust glada och ori- ginella bemtrefnad.
Hvar ungefär på utställningen den är belägen — i hjärtat af » kvinnornas palats », Nordiska museets byggnad — ha vi redan förut skildrat och öfverlämna därför för- troendefullt åt en och hvars » upptäckar- geni » att söka reda på den.
Det är nog ej allt för svårt, och genom sin resliga öfverbyggnad m e d namnet IDUN i väldiga bokstäfver gör den sig redan på långt håll påmindt.
En beskrifning på den tilltänkta inred- ningen är också förut i hufvudsak gifven, hvarför vi här endast vilja dröja vid några detaljer.
De omgifvande snidade träpe- larne, balustraden och allt trävirke för öf- rigt i den lätt sommarsvala möbeln äro hållna i den ljusgröna laserade färg, som n u är high fashion i den moderna engelska rums- och möbelstilen, och som verkar både glad och pikant.
Äfven väggarne äro klädda m e d en stilfull tapet i grönt, som lyckligt harmonierar med inredningen.
Detta gröna brytes lifligt, dels af den de- korativa, breda frisen m e d stiliserade blom- stermotiv, dels af de draperier i varma Järger, som vecka sig ofvan den djupa högbänksalkoven i fonden samt mellan och efter de högsträfvande pelarne.
Golfvet täckes af en matta i ljus färgton, och ele- ganta korgstolar äro här och hvar instuckna mellan den solidare trämöbeln.
Blommor oeh dekorationsväxter i riklig mängd sprida rundt o m doft och fägring, och högst öfver alkov- bågen tronar en afgjutning af prof. Qvam- ströms » I d u n », som ett skyddshelgon lysande hemfrid öfver denna åt henne vigda vrå.
G 157 ' På skrifpulpeten till vänster i salongen hvilar, inbjudande uppslagen, » Damernas gyllene bok » i ett solidt, ehuru endast provisoriskt b a n d: där ofvan på väggen finner ni Viktor Andréns skizz till den praktpärm, som skall omsluta den, sedan alla Sveriges kvinnor under sommarens lopp » inristat » sina namn.
Främst i namn- albumet är ett särskildt blad inhäftadt m e d en stilfull ramteckning i färger af Jenny Nyström — å detta är det vårt hopp att drottning Sofia främst i spetsen för svenska kvinnor vill inskrifva sin namnteckning v i d det besök, hon redan genom sin statsfru haft godheten utlofva oss, antagligen inom de allra närmaste dagarue.
Bland den lektyr, som bjudes våra gäster under hvilan i denna » kvinnornas v r å », inta naturligtvis, som sig bör, Iduns samtliga år- gångar, allt intill färskaste löpande nummer, en dominerande plats.
Vidare alla dess bila- gor och tidningssyskon: » Romanbiblioteket », » Hjälpredan », » Modetidningen », » Barngar- deroben » och » Kamraten ».
Men vi äro ej så ensidiga, att vi ej vilja tillgodose äfven andra andliga behof än dem, som härmed kunna fyllas, och därför finnas äfven flere andra tidningar och tidskrifter samt de nöd- vändigaste kalendrar och uppslagsböcker tillgängliga.
Telefon finnes på platsen, skrifmaterial och papper likaså för dem, som härifrån tilläfventyrs vilja affatta en liten hälsning till kära hemmavarande — allt naturligtvis till fritt bruk.
Och bakom den stiliga gyl- lenlädersskärmen där i vrån kan ni osedd försvinna in i det lilla toalettrummet, klädt med en förtjusande creton, där speglar och andra utensilier erbjuda er tillfälle till nö- diga » ajusteringar ».
Innan ni lämnar » Iduns salong » bör ni ej heller glömma att taga med eder ett exemplar af det lilla minnes- nummer i mignonformat, som vi utgifvit och som gratis utdelas till alla besökande.
När redaktionen för ett par veckor sedan i huvudstadstidningarna införde annons ef- ter tvänne » värdinnor » att under somma- ren tjänstgöra i » salongen », anmälde sig personligen mer än ett hundra sökande.
Vi hade alltså en riklig samling att välja på och — vi valde!
Vi tro ock att vi lyckats stanna vid just de rätta i de två behag- liga unga damer, som nu utsetts och bör- jat sin tjänstgöring att efter bästa förmåga stå våra gäster till tjänst m e d handräck- ningar och upplysningar.
Det är fröknarna Gerda Cederlund och Anna Berg, båda af välkända, högt aktade stockholmsfamiljer.
I måndags hade Iduns salong äran af finfina besök: h. m:t konungen och prin- sarne Karl och Eugen.
De uttalade samt- liga sitt välbehag med arrangementen, och särskildt kände sig prins Eugens konstnärs- öga tilltaladt af dess artistiska stilfullhet — vår trogne artistiske rådgifvare hr V.
An- dréns uteslutande förtjänst!
Och nu till sist ännu en gång välkomna, alla, alla, gamla vänner och nya, från när och fjärran, till » Iduns salong » på Stockholms- utställningen!
är den bästa gålva Ull de unga.
— EORG LEVY? '
LINNE (VIAGA5IN.
Drottninggatan 53, Stockholm, Konsten att möblera •g 1 sitt hem.
En serie artiklar för Idun, utarbetade af fackmän.
Det svenka hemmet i äldre tid De nyare möbelstilar ne.
I stället för att fördjupa oss i möbeltek- nikens detaljer, såsom den utvecklade sig under den långa följd af århundraden som följde på ' den antika världens undergång, skola vi här, om våra läsarinnor vilja vara med därom, kasta en blick på huru våra förfäder i Sverige bodde och inrättade sig i hemmet under slutet af medeltiden.
Vi göra så mycket hellre detta stora språng, som de stilarter hvilka i det sydliga Europa med dess högre kultur länge behärskade all arkitektur och äfven möbelarkitekturen nämligen byzantinismen i öster och roma liismen i väster, icke kunna sägas i sist- nämnda hänseende ha inverkat på senare tidsåldrars smak.
Af den byzantinska pe rioden m e d dess utomordentligt kostbara och raffinerade l y x återstår i ren möbel väg ytterst obetydligt; nästan allt förstördes ge- nom den turkiska eröfringen, på samma sätt som den romerska kulturens praktin- dustri långt tidigare hade förstörts genom den germanska eröfringen.
För den ena som för den andra sortens barbarer hade alla dessa dyrbarheter intet annat värde än själfva materialets, guldets och silfrets, där sådant förekom.
Under hela den egentliga medeltidens tusenåriga period saknades inom den ger- manska världen, som vi skandinaver när- mast tillhöra, nästan fullständigt lika väl behofvet af som begreppet o m möbler, rör- liga bohagsföremål, i den nu vanliga me- ningen.
Lifvet var uuderkastadt så många faror, att ingen gaf sig tid eller ro att tänka på bekvämlighet och att de skandi- naviska länderna, efter vikingsfärdernas slut, både genom sin aflägsenhet, sin folkfattig- dom och sin torftighet i allt öfrigt kommo ansenligt efter ej blott det sydliga och västliga Europas tidigare och högre kultur, men ock sina egna stamförvanters, detta är j u ett beklagligt men lätt förklarligt faktum, som ingen numera bryr sig om att af nationalfåfänga söka bemantla.
Om någon nationell stil skulle således här icke egent- ligen kunna vara tal, men vill man nu nödvän- digt göra gällande den nordiska egendomlig- heten äfven härutinnan, så finnas verkligen ett par saker att påminna o m, nämligen dels i byggnadsväg det nordiska trähuset, som vikingarne på sin tid, hvarhälst de under sina eröfringståg bosatte sig, älskade att uppföra, dels ock i ornamenteringsvag ormslingan, hvars nordiska ursprunglighet likväl är starkt ifrågasatt.
Härtill kan ock läggas att man tillskrifver de skandinaviska vikingarne, som slagit sig ned i Britaninen, de byggnadsmotiv, som bruka hänföras till den s. k. angel-sachsiska stilen, och hvaraf icke få lämningar finnas i behåll synner- ligast på Irland, minnen från det hundra- åriga skandinaviska väldet på » smaragd-ön ».
Hurudana de borgerliga byggnaderna — ordet här taget såsom motsättning till de kyrkliga och monumentala — voro inom Sveriges landamären inrättade under medel- tiden, därom finnes endast mycket knapp- händiga upplysningar i urkunderna och så godt som alls inga kvarstående minnes- Största u r v a l ai L i n n e - f c o s i ä t t n i n g s a r t i k l a r samt, G a r d i n e r.
______ Utstyrslar förfärdigas på beställning å egen atelier efter nyaste modeller.
Order d minst SB kronor levereras fraktfria närmaste järnvägs- eller ångbåtsstation .. R » S E „3 O
IDUN 15S märken.
Det finnas visserligen på Got- land några stenbyggnader, som kunna gifva föreställning om privatpersoners bostäder och i Vadstena kvarstår likaledes det s, k. biskops-huset, uppfördt 1470 af bi-, skopen i Linköping för att begagnas vid besök i St. Birgittas betydande klosterstad, men det mest typiska för en stormansbo- stad och på samma gång befästad borg vid medeltidens sisia skede är det af H. Hildebrand i » Sveriges Medeltid » beskrif- na Glimmingehus i Skåne.
Den del däraf som var afsedd till slottsherrns och hans familjs dagliga vistelse och arbetsrum, ntgöres af två rymliga hvälfda gemak i andra våningen af den höga fyrkantiga byggnaden samt en stor sal med ett mindre rum i den tredje.
Samtliga dessa rum äro för- sedda med öppna murade spislar, hvilken lyx ej förekom i de för tjänarne afsedda rummen.
Det utmärkande för dessa rum, frånsedt den enkla arkitektoniska utstyrseln, är de djupa fönsternicherna, försedda med två stenbänkar, på hvilka man kunde sätta sig i förtroligt samspråk.
Det var den tidens soffor!
I murarne äro skåp, delvis på ett eller annat sätt dekorerade, afsedda till förvaringsrum för familjens klenoder och urkunder.
Hvad fanns det för husgeråd i ett dylikt adelshus?
Det var icke mycket, att sluta redan af den omständigheten att i den icke obetydliga mängden af ännu bevarade släkt- handlingar, boupptecknings-, arfskiftes- och andra egendomsdokumenter från dessa tider, så ytterst obetydligt af hvad vi kalla hus- geråd omtalas.