Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och sedan dessa bemödanden strandat mot en lycklig resning till nationalitetens bevarande, se vi dock äfven sådane män, hvilka innerligast fasthängde vid fädernas tro och bruk, genomträngda af grekiska idéer, och mången ibland dem förstod blott på grekiska språket läsa sitt folks heliga skrifter.
Om de, som af dogmatiska skäl förneka det persiska inflytandet på israeliterna, vore tillgängliga för ett på historiska fakta grundadt förnuftigt resonnemang, så kunde man visa dem, att om den helleniska bildningen djupt inträngde uti och omgestaltade det judiska tankelifvet, så måste den persiska kulturen utöfvat en icke mindre verkan på detsamma, helst dess motståndskraft emot den förra var ojemförligt större än mot den sednare.
Under den babylonisk-persiska perioden var först hela nationen, derefter en betydlig del af densamma, förspridd bland ett orientaliskt folk, hvars gudsdyrkan, ja hela tillvarelsesätt egde, vida mer än de polyteistiske vesterländske hellenernas, något befryndadt med judarnes eget.
Mot hellenerna åter stodo de, uti lokal mening, i en temligen samlad massa och egde nu – hvad de icke egt under fångenskapen – ett nationalitetsmedvetande, bygdt ej blott på den gemensamma härkomstens, utan än mer på den gemensamma och för dem egendomliga religionens grund samt till följe deraf utomordentligt starkt och frånstötande mot främlingar.
Det var nämligen först efter exilen, som den egentliga judendomen bildade sig genom alla främmande elementers stränga afskiljande (så t. ex. upplöstes alla mellan judar och utländska qvinnor ingångna äktenskap, och en lag mot sådane blef inregistrerad i de s. k. mosaiska urkunderna), genom ett högtidligt besvuret samhällsfördrag, genom samlande af de skrifter, som nu utgöra gamla testamentet, och deras upphöjande till auktoritet för tron, genom synagogors inrättande, de heliga skrifternas afskrifning och spridning och andra medel för en allmän nationel folkuppfostran.
Denna tanke ligger till grund för emanations-läran, hvilken spelat en så stor roll hos nyplatonikerna, gnostikerna och äfven i den kristna teologien.
Enär de ord, som Paulus här citerar, icke finnas i gamla testamentet, är det sannolikt, att han anför en rabbinsk kommentarie till Gen. 2, 7.
Efter att i många århundraden hafva varit ansedd förlorad, återupptäcktes Henochs bok i Abyssinien år 1773 af den berömde resanden J. Bruce, som hemförde två handskrifter af densamma.
Sedermera hafva flera handskrifter, alla på etiopiska språket, blifvit funna i samma aflägsna land.
Upptäckten blef ingalunda helsad välkommen af kyrkans män, och handskrifterna, i stället för att öfversättas och offentliggöras, fingo hvila i bibliotekerna ända till år 1821, då ändtligen prof. Laurence i Oxford, trots afrådande vinkar, utgaf en engelsk öfversättning af verket.
Denna öfversättning, som enligt Dillmans uppgift hvimlar af grofva missförstånd, blef i sin ordning öfversatt på tyska 1833–1838.
De tyske ortodoxerna med J. Chr. K.
Hoffmann i spetsen hafva i kyrkligt intresse antagit, att boken är författad efter Jesu tid.
Det oriktiga i detta påstående har med genomgående grundlighet bevisats af ofvannämnde Dillmann (teologie professor i Tübingen och en af nutidens förnämsta orientalister), som år 1853 utgaf sin öfversättning och förklaring af densamma.
Tertullianus antager, att eftersom Henochs bok blifvit utaf en af de heliga skriftställarne åberopad som källa, måste den antingen vara äkta, det vill säga skrifven eller dikterad af Henoch, eller åtminstone innehålla en ända från Henochs tid bevarad sannfärdig tradition.
Ortodoxerna, som drifva läran om bokstafsinspirationen, vore skyldiga att göra samma antagande; men här, såsom öfverallt, der det är fråga om obehagliga konseqvenser af deras dogmer, rädda de sig med att kasta logiken öfverbord.
Boken talar i erkefaderns Henochs namn, som enligt Gen. 6 lefde före syndafloden och till följd af sitt fromma lefverne blef af Gud borttagen.
Bokens första del utgör en berättelse om de i Gen. 6, 1 antydda englarnes fall; deras umgänge med jordens döttrar; de i umgänget aflade resarne och den förödelse, som de anställde bland menniskorna; den genom englarne åstadkomna utbredningen af konster och kunskaper; förderfvet, som deraf uppkom; Henochs sändning till jorden att förkunna englarne deras dom; straffets verkställande på dem; resarnes öde och slutligen syndafloden.
Samma del skildrar färder, som Henoch företagit på jorden och i himmelens lägre sferer, hvarunder englar förklara allt hvad han skådar.
Andra delen redogör för Henochs resor i den högsta himmelen, der den preexisterande
Messias’ herrlighet för honom uppenbaras.
Tredje delen, kallad „de himmelska ljusens omlopp“ är ett originelt försök till biblisk astronomi.
Fjerde delen innehåller Henochs som yngling upplefda drömsyner i hvilka judafolkets historia går i allegoriska bilder förbi hans öga.
Femte delen består af varnings- och förmaningstal.
Författaren har här synbarligen tagit skildringen i Daniel (7, 9, 10, 12) till mönster.
Ett grekiskt ord, som motsvarar det hebreiska scheol.
Begge dessa ord äro i vår svenska bibel oriktigt öfversatta med helvete.
De betyda det för alla döda gemensamma skuggriket, der de förblifva intill domen, då de rättfärdige ingå i himmelriket, de orättfärdige störtas i Gehenna.
Öfversättning af Abaddon (Job 28, 22, Psalm 88, 12, Uppenb. 9, 11) och Apoleia.
Se noten under sid.
Att i uttryck af ganska materialistiskt slag kläda sina föreställningar om himmelriket var bland judarne vanligt.
De fleste tänkte sig utan tvifvel det eviga lifvet endast som en förbättrad upplaga af det sinnliga.
Men äfven de, som höjt sig till en andligare uppfattning, försmådde ej att hemta sina bilder ur den populära åskådningen.
Jemför Jesu ord:
„Många skola sitta till bords med Abraham, Isak och Jakob uti himmelriket“, (Math. 8, 11), hvilka ord kunna tjena som parallelställe till ofvanstående.
Hvarken Henochs-bokens författare eller någon annan judisk skriftställare före Jesu tid har ur orden: „Jungfrun skall blifva hafvande och föda en son“ (Es. 7, 14) dragit den slutsats, att Messias skulle födas utan mans tillhjelp.
Den rabbinska utläggningskonsten var väl i hög grad godtycklig och fantastisk, men tillät sig likväl icke inlägga en sådan mening i dessa ord, helst en efterföljande vers i samma kapitel berättar, att samma jungfru verkligen med mans tillhjelp födde en son.
Det hebreiska ord (עלמה), som blifvit öfversatt med jungfru, betyder för öfrigt en ung qvinna, vare sig att hon är mö eller icke.
I höga visan (kap. 6, 8) nyttjas ordet om qvinnor i Salomos seralj.
För att utmärka en verklig mö, begagnar gamla testamentet antingen ordet בחולה eller omskrifningar; se t. ex.
Gen. 24, 16; Num. 31, 18 & 35; Dom. 11, 39; 21, 11, 12.
Föreställningen om ett bastardväsen, afladt af Gud och född af en qvinna, är öfverhufvud icke judisk.
Den är upphemtad ur romersk-grekiska polyteismens aldra djupaste dy och skulle för de efter-exiliske judarne varit en styggelse.
Att den, ehuru inkommen i nya testamentet, sannolikt icke hör dit, skola vi längre fram visa.
Vi hafva nämnt Es. 7.
Detta kapitel kan tjena som ett profstycke på den bristfällighet och otillförlitlighet, hvaraf vår svenska kyrkliga bibelöfversättning lider.
Märkligt nog är denna otillförlitlighet störst, der man vore berättigad att vänta största möjliga trohet och noggrannhet, nämligen i fråga om de s. k. profetiska ställena: och det kan gälla som ett bidrag till våra ortodoxers karakteristik, att på samma gång de förklara dessa profetiska ställen för högst vigtiga bevis på kristendomens sanning, de likväl icke tveka att åberopa och begagna den erkändt oriktiga öfversättning, som kyrkobibeln gifver af desamma.
Hör man dem icke ännu beständigt åberopa som det första messianska löftet orden, att qvinnans säd skall söndertrampa ormens hufvud, hvilket uttryck dock icke förekommer i bibeln?
Ty i Gen. 3, 14 står, att menniskan skall hugga efter ormens hufvud och han hugga efter menniskans häl.
(Den i romersk-katolska kyrkan brukade latinska öfversättningen har förfalskat samma ställe derhän, att det är qvinnan, och icke qvinnans säd, som der „söndertrampar“ ormhufvudet.
[„Ipsa conteret caput tuum,“ Versio Vulg.], detta naturligtvis för att få stället att hänsyfta på jungfru Maria.)
Hvad beträffar Es. 7, 14, läser man i vår svenska bibel: „En jungfru är hafvandes“ etc., ehuru i grundtexten står „Jungfrun [העלמה] skall varda hafvande etc.
Oriktigheten har för konseqvensens skull blifvit vidhållen äfven i Math. 1, 23, ehuru der står i grundtexten ή παρϑενος.
Om mordet på Karl XII
OM MORDET PÅ KARL XII HISTORISK OCH JURIDISK UNDERSÖKNING
¯O. J. HULTGREN¯
FIL.
D:R, J. U. K., VICE HÄRADSHÖFDING.
SVANBÄCKS BOKTRYCKERIS FÖRLAG
¯A.-B.
SVANBÄCKS BOKTRYCKERI¯
Ehuru flera skarpsinniga forskare uttalat den åsigt, att Karl den tolfte föll för en lönnmördares kula, har likväl allmänna omdömet allt sedan den danske historieforskaren C. Paludan Müller år 1846 i en i Köpenhamn utgifven historisk tidskrift sökte bevisa, att Karl den tolfte icke föll »ved Snigmord», lutat åt den meningen, att konungen föll för en fientlig kula, afskjuten från fästningen Fredrikssten.
Men vid den undersökning af utmärkta vetenskapsmän, som den 31 augusti 1859 företogs å Karl den tolftes lik, kommo omständigheter i dagen, hvilka påkalla en granskning af Paludan Müllers skrift, som år 1847 utkom i svensk öfversättning med titel: »Carl XII:s död af C.
Paludan
Müller, öfversättning med tillägg af G.
Svederus.»
Såsom inledning till en sådan granskning må ur 29 delen af Fryxells »Berättelser ur svenska historien» de händelser anföras, som närmast föregingo konungens död, hvilka det är nödvändigt att minnas, då man vill sätta sig till doms om hans dödssätt.
I början af november 1718 började Karl den tolfte belägringen af Fredriksstens fästning vid Glommen.
Den hade en besättning af 2000 man, men bakom Glommen stodo 13000 till dess undsättning.
Fästningen angreps af svenskarne från norra sidan.
Ett utanverk, Gyllenlöw, togs genom stormning den 27 november.
Derefter uppkastades löpgrafvar mot fästningen, hvilka gingo i sneda riktningar.
Första natten blefvo två af arbetarne skjutna från fästningen.
Under natten till den 29 november blefvo af 200 arbetare 55 dels sårade, dels dödade.
Natten till den 30 november upptogs en 210 steg lång löpgraf, paralell med fästningsvallarne.
400 denna natt arbetande soldater sårades eller skötos blott 30, emedan dimman hindrade fienden att sikta.
Den 30 november, som var en söndag, red konungen klockan 4 på eftermiddagen från lägret vid Tistedalen, följd af två i hans tjenst varande officerare, fransmännen Maigret och Sicre, för att bese belägringsarbetet, för hvilket Maigret var chef.
I skymningen började 2 à 300 soldater att arbeta.
Sedan Maigret anvisat soldaterna deras platser på fältet, der en hvar lade sig bakom sin risknippa eller skanskorg och började gräfva sig ned i jorden, återvände han till konungen, som klockan 8 på aftonen förtärde sin aftonmåltid i en löpgraf, belägen inom musköthåll från fästningen, från hvilken det sköts skarpt, så att många af de arbetande soldaterna stupade.
Kommendanten på fästningen lät uthänga brinnande beckkransar och kasta lichtkulor, hvarigenom fältet upplystes.
Dessutom gick månen omkring klockan 9 upp öfver horisonten.
Konungen, som misstänkte ett utfall, steg upp från löpgrafvens djup och lade sig på inre sluttningen af bröstvärnet med hufvud och armar öfver krönet så att han kunde obehindradt se fästningen och de på fältet arbetande soldaterna.
Om det vidare förloppet har man berättelser af två ögonvittnen öfverste Maigret, till börden fransman, och dåvarande löjtnanten, sedermera öfverstelöjtnanten, vid fortifikationen Carlberg.
Enligt den senares berättelse var, såsom nedan skall visas, den löpgraf, i hvilken konungen enligt Fryxells berättelse förtärde sin aftonmåltid, icke belägen inom musköthåll.
Äfven är det tvifvel underkastadt, huruvida Fryxells uppgift, att Sicre åtföljde konungen från Tistedalen, är riktig.
Maigrets berättelse utgör ett bref till svenske ministern i Paris, baron Gedda (af Maigret oriktigt titulerad grefve), hvilken fått i uppdrag att af Maigret söka underrättelse angående omständigheterna vid konungens död.
Det har enligt den svenska öfversättning, som är intagen i 3 delen af Handlingar rörande
Skandinaviens historia, följande lydelse.
»Paris den 23 december 1723.
Min bäste grefve!
Jag har nyss mottagit det bref, hvarmed hr grefven behagat hedra mig.
För att svara derpå, får jag äran meddela, att då konungen var i tranchéen mellan kl. 7 och 8 på aftonen, steg han upp på bröstvärnet med halfva kroppen obetäckt för att se arbetena och den starka musköt- och kanonelden från fästningen och dess skansar.
Jag stod under honom med hufvudet mellan hans stöfvelklackar och Kaulbars stod vid min högra sida.
Nyss efter sedan han stigit upp, kom Sicre förbi och frågade mig hvad konungen gjorde, hvartill jag svarade, att det inte var jag som placerat honom der.
Sicre skyndade bort och jag besinnade mig på en eller annan förevändning för att förmå Hans Maj:t att stiga ned.
Medan jag inom mig öfvervägde om hvad jag skulle säga till honom, fick han ett kanonskott ofvanför venstra örat och som gick ut på andra sidan ganska nära intill örat.
Kulan var som ett stort dufägg.
Då han fick skottet, sade han icke ett ord: hans fötter halkade ned men han blef kvar, stödd på bröstvärnet.
Skottet, som träffade hufvudet, gaf samma ljud som en sten, den man häftigt kastar i dy.
Vid detta ljud sade adjutanten Kaulbars till mig: kungen är sårad.
Jag svarade honom att han var död.
Han sade: vi få se efter.
Jag tillade, att det var tyvärr allt för sant.
Vi anmälde saken för generalen af tranchéen och läto soldaterna draga sig tillbaka på det de icke skulle få kännedom derom.
Man förde honom tillbaka till batterierna, öfvertäckt med sin kappa under namn af en ingeniör utaf hans storlek, som man sade hafva blifvit skjuten.
Man kan alldeles icke fatta någon misstanke om att det skulle vara en person af hans armée som dödat honom, ty det vapen, som skjutit den kulan, kunde icke bäras af någon menniska, huru stark den än måtte vara.
De som besigtigat honom efter hans död voro öfverens om denna sanning.
De som anklaga den person hr grefven antyder hafva sannolikt sina bevekelsegrunder att söka bibringa folket denna åsigt.
Det är nu hr grefve den sanna berättelsen om denna store furste som man måste hafva känt för att veta till hvilken grad han föraktade faror och döden.
Samma dag — det var en söndag — hade han bevistat gudstjensten, ömsat linne och påtagit en alldeles ny klädning.
Han kom också till tranchéen i ganska muntert lynne, lät kalla mig och talte temligen länge med mig om belägringsangelägenheterna.
Jag har äran o. s. v.
Maigret.»
Hvad som i denna berättelse är egnadt att ådraga sig synnerlig uppmärksamhet, är försöket att vederlägga misstankarna om mord med uppgiften, att kulan var stor som ett dufägg och blifvit skjuten ur ett vapen, som icke kunde bäras af någon menniska.
Då kulan aldrig blifvit funnen och ingen bestämd anledning fins att antaga, att det varit en kanonkula, så äro Maigrets uppgifter härom egnade att draga hans sanningskärlek i tvifvelsmål samt ingifva den misstanken, att han afsigtligt velat missleda.
Den af Carlberg vid äldre år författade berättelse, hvilken är intagen i första delen af handlingar rörande
Skandinaviens historia, har följande rubrik: »Sanfärdig
Berättelse af några få omständigheter, som sig tilldrogo den natten då Högstsalig Hans Kongl.
Maj:t konung Carl XII uti tranchéen för Fredrikshall olyckligen blef skuten».
I denna berättelse förekommer följande:
»Ändtligen efter långt väntande kom manskapet med deras tilldelte officerare anmarcherandes in uti den förut färdiggjorda linien, hvars bröstvärn blef genomskuret till communication emellan begge linier, den gamla och den nya, som nu skulle framföras.
Så snart det var gjordt och manskapet blifvit tilldeladt, trädde fransyske öfversten Maigret, som var direktör af attacken, framför arbetarne och utstakade den nya linien på det sättet, att efter honom defilerade soldaterna man för man som buro fasciner jemte spadar och hackor.
Så fort nu som Direktören gick linien fram, lades fascinerna efter honom i en rät linie, hvarjemte soldaterna blefvo liggandes.
När då den tillernade linien var utstakad, defilerade å nyo flera soldater fram, som äfven väl lade sig vid fascinerna med nödiga verktyg försedde.
Derefter framburos de förut färdiggjorda skanskorgar, som fortifikationskaptenen Faschung blef kommenderad att låta dem efter den utstakade linien uppställa.
När då skanskorgarne voro i ordning komne, blef jag anbefalld att gå in i nya linien och låta fylla skanskorgarne.
Hvarpå efter ett sakta gifvet tecken arbetet begyntes, då jag uppmuntrade manskapet att flitigt arbeta och gräfva sig neder, på det de snart måtte få skanskorgarne med jord uppfyllde till deras betäckning.
Här måste jag åter något stanna och berätta, att från nya linien kunde distansen till utanverken vara något öfver 200 alnar och således under musköttskott.
Det var alltså nu den första natten under attacken, som de belägrade kunde bruka muskötten, hvarmed de ock hela natten igenom höllo en sträng eld under täta kedjesalvor ditåt de märkte att arbetet fortsattes, hvarjemte icke heller försummades ett oupphörligt kanonerande och bombkastning samt lichtkulor till att upptäcka de operationer som hos oss förehades.
Fästningen var ock emot den sidan af attacken upplyst med många brinnande beckkransar som gjorde ett vackert anseende och upplyste hela fältet.
Då jag nu detta berättat, kommer jag åter igen till den nya linien eller approchen, der jag höll på att låta fylla skanskorgarna och många gånger gick linien upp och neder att anmana manskapet till flitigt arbetande, som de icke heller underläto, helst då de sågo många af sina kamrater stupa utmed dem, innan de hunno så djupt neder i jorden, att skanskorgarne blefvo fyllda och gjorde betäckning för muskötkulorna.
När jag då vid pass 1½ timma varit hos arbetarne, gick jag derifrån in uti den gamla färdiga approchen i den tanken att strax gå tillbaka igen, men blef af en bedröflig händelse hindrad som vidare skall förmälas.
Uti denna approche var man genom bröstvärnet betäckt för skott så väl från fästningen som begge skansarne Öfverberg och Malmberg, ty Gyllenlöw hade vi genom Escalade reda intagit men på sjelfva fästningen var ännu icke ett skott lossadt.
Då jag nu som bemält var kommen in uti den gamla approchen ungefär 6 eller 8 steg fram, såg jag Kongl.
Maj:t liggande på tranchéens inre talud eller docering, der Kongl.
Maj:t hade dragit sig upp och låg på venstra sidan med kappan om sig och hade dragit knäna något åt sig upp så att fötterna lågo ungefär 6 kvarter högre upp än sjelfva botten af approchen, hållande venstra handen under kindbenet och hufvudet upprätt öfver krönen af bröstvärnet.
Uti en sådan ställning låg H.
M. med ansigtet något vändt mot fästningen och nya linien derutanför hvar några arbetare gingo.
Denna nya linie, som formerade en spetsig vinkel mot den gamla, lopp icke så synnerligt långt ut från den gamla der H. M. låg, att ju åtminstone de närmaste arbetarne hade kunnat sett hufvudet af H. M. öfver gamla liniens bröstvärn om de annars derpå hade aktning gifvit.
Denna omständighet anser jag för betydlig att anmärka.
Hvar nu H.
M. anten stod eller satt i approchen så var vanligt att det samlades strax åtskilliga högre och lägre herrar officerare som nu ock hade skett till 8 eller 10 personer som stodo neder uti approchen nära intill och framför H.
M. fötter.
När jag nu kom in i samma approche der H.
M. låg, ställde jag mig bland de officerare som der förut stodo och hade H. M. för ögonen liggande tätt framför oss, som redan sagt är, med hufvudet öfver bröstvärnet, men hvad derutanför passerade kunde ingen af oss observera för det höga bröstvärnet efter vi stodo innan detsamma neder på botten af approchen, ej heller vet jag huru länge H.
M. hade så legat exponerad för ett den natten öfver måttan träffligt skjutande utur kanoner och handgevär.
Det var nu den olyckliga stunden för handen som gjorde slut på alltsammans.
Knapt en half fjerdedels timma hade jag bland dem som voro tillstädes stått vid och framför H. M. fötter, så träffade utanifrån tranchéen ett skott inpå venstra sidan genom H. M. hufvud hvarvid icke den minsta rörelse mer förspordes än att handen undanföll venstra kindbenet och hufvudet lutade sig så sakta neder uti kroppen utan någon den ringaste ryckning på kroppen, som blef så alldeles stilla liggandes som den förut låg, det var ej heller naturligt, att efter ett skott, som så ackurat träffade genom hufvudet, annat kunde följa än att i ett ögonblick vara död utan att röra minsta lem.
Således hafva de som härom andra orimligheter utspridt grufveligen afvikit från sanningen.
Stället hvarifrån detta olyckliga skott kom, om det skedde från ett längre bort eller närmare håll, det kunde ingen af oss, som stodo lågt nere inom bröstvärnet under ett så starkt skjutande utur kanoner och handgevär ogörligen med rätt visshet utmärka.
Den förste af oss närvarande som nämnde konungens död var generaladjutanten Kaulbars som i det samma då skottet träffade och hufvudet sänkte sig så sakta neder, slog mig, som här då närmast stod, på axeln, ropande helt bestört: »Herre Jesus, konungen är skjuten, sök upp general Schwerin och berätta honom det.»
Fortsättningen af Carlbergs berättelse handlar om likets forslande till högkvarteret i Tistedalen.
Berättelsens klarhet och rikedom på detaljer är egnad att ingifva förtroende.
Anmärkningsvärdt är ock, att Carlberg uppgifver, att skottet träffade »inpå venstra sidan genom H.
M. hufvud», hvilket blifvit bekräftadt vid en år 1859 af sakkunniga personer hållen undersökning, ehuru man vid en år 1746 hållen undersökning kom till det resultat, att skottet gått in på högra sidan.
I den danske öfversten och kommendanten på Fredrikssteen Landsbergs rapport till konung Fredrik IV förmäles, att fienden, i trots af fästningens eld ur kanoner, mörsare och musköter från contrescarpen avancerade denna på 250 steg nära, i synnerhet gynnad af de långa, mörka nätterna och en tjock dimma om dagen.
»Hans Maj:t konungen» — yttrar Landsberg (se sid. 119 i Svederi öfversättning af Paludan Müllers skrift:
Er kong Karl den tolvte falden ved Snigmord?) — »skall såsom alltid hafva mycket blottställt sig och ofta nattetid hafva kommit ganska nära under vår contrescarpe för att recognocera densamma, så ock beständigt hafva uppehållit sig hos arbetarne i approcherna för att påskynda arbetet, som icke gick så fort som han gerna ville, eftersom arbetarne nödigt ville dertill för det de bekommo så många döda och blesserade.
Hans Maj:t hade sjelf en liten brädhydda, hvilken, allt efter som arbetet avancerade, förflyttades till tätt under Gyldenlöwe bakom ett berg, der den ännu står.
Till denna lilla hytta har konungen också låtit bära sin mat ända till söndagen den 11 december (gamla stilen), då han mellan kl. 9 och 10 på aftonen blef skjuten i approchen, som några tro med en karteschkula men andra af en muskötkula från contrescarpen.
— Om morgonen den 12:te sågo vi att de icke hade avancerat vidare med deras arbete; vi märkte också att de marcherade fram och tillbaka liksom i förvirring; äfvensom att här och der hastade åtskilliga kurirer; dock kände vi ännu icke anledningen dertill.
Emellertid voro vi ganska uppmärksamma på vår post helst vi af desertörer erfarit, att fienden om möjligt ville försöka en storm, som också skulle gått för sig om icke generalerna afrådt derifrån; om densamma skulle lyckats, lemna vi derhän; eljest vore stormstegarne redan färdiga och i beredskap.
Följande dagen, nemligen den 13 december, kom en desertör, som väl med alla omständigheter bragte oss underrättelse om konungens död, men vi kunde knappt till hälften sätta tro till denna nyhet, eftersom den var af så stor vigt — —».
I svensk historisk tidskrift för år 1892 finnes en artikel med rubriken: »Ännu en gång Karl XII:s död».
Anledningen till den är, att i en rysk tidskrift Russkaja Starina år 1891 förekommit en uppsats af baron N. Kaulbars, grundad på en i hans familjearkiv på godset Mödden i Estland befintlig handskrift af generaladjutanten hos Karl XII, J. F. Kaulbars, enligt hvilken Karl den tolfte skulle blifvit mördad i löpgrafven af sin privatsekreterare Sicre, som af J. F.