Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Flickan slog så händerna tillsamman, och sade: »hvad! har jag blifvit så fager?
Då passar jag inte längre på att sitta i stugan hos min blinde far.»
Med dessa ord, lemnade hon sin kruka, och lopp sina färde.
Men Singorra tog krukan full med vatten, gick upp i stugan till den blinde mannen, och aktade honom så väl, som hade han varit hennes fader.
Gubben kunde icke heller tro annat, än det var hans egen dotter, ehuru det föll honom underligt före, att hon i hast blifvit så annorlunda till sinnes.
Emedlertid gick ett stort rykte kring bygden, om den blinde gubbens dotter, det hon var så fager att vänare vif inte kunde finnas.
Slikt tal kom äfven för hofmännen på kungsgården, och de satte sig i sinnet att pröfva, om det var sannt som sades, att den unga tärnan var lika stolt som hon var vacker.
De sämjades nu så, att hvar efter annan skulle eftersträfva hennes ynnest, och mente att de på sistone skulle få sanna det gamla rönet, att »alltid koxar dufvan, me’n båge bändes.»
Det led så någon tid bortåt, och den förste hofmannen skulle pröfva sin lycka.
Han gaf sig derföre till gubbens stuga, satte sig att snacka med den fagra mön, och halp henne med hennes sysslor såsom unga män hafva för sed.
När det nu blef serla, och folket skulle lägga sig, ville hofmannen inte gå sin väg, utan beddes få stadna qvar öfver natten.
Singorra låddes som hon inte hade något häremot.
Men rätt som det var, utbrast hon: »ack! det var sannt, jag glömde skjuta spjället, och det blir så kallt till natten.»
Genast var hofmannen redo, och erbjöd sig att gå i hennes ställe.
Jungfrun tackade, och sade: »säg mig till, när du håller i spjäll-stången!» ’Ja, nu håller jag’, svarade hofmannen.
Då ropade prinsessan:
»Spjäll håll karl, och karl håll spjäll, ända till ljusan dag!»
Hofmannen blef nu fast, och kunde inte komma hvarken fram eller tillbaka; utan stod vid spjäll-stången och ryckte, och ryckte, hela natten igenom.
När så dager var ljus, blef han lös igen, och smög skamflat hem till kungs-gården.
Men ingen lärer undra, att han icke ville omtala huru snöpligt hans färd hade aflupit.
Nästa qväll skulle den andre hofmannen gifva sig å stad och pröfva sin lycka.
Han gick derföre bort till gubbens stuga, satte sig hos den unga mön, och ordade mycket fagert snack, såsom unga män hafva för sed.
När det nu blef serla, och folket skulle till sängs, ville hofmannen inte gå sina färde, utan beddes få stadna qvar öfver natten.
Jungfrun biföll denna begäran, och ställde sig mycket vänlig.
Men rätt som det var, utbrast hon: »ack! det var sannt, jag glömde stänga igen dörren, och det blir så kallt till natten.»
Genast var hofmannen redo, och erbjöd sig att göra det i hennes ställe.
Jungfrun tackade, och sade:
»säg mig till, när du håller i låset!» ’Ja, nu håller jag,’ svarade hofmannen.
»Dörr håll karl, och karl håll dörr, ända till ljusan dag!»
Hofmannen blef nu fast vid dörren, och fick stå der och dra, och dra, ända tills dager blef ljus.
Då blef han omsider lös, och smög skamflat hem till kungs-gården.
Men han aktade noga, att ingen skulle förnimma hvad äfventyr han haft om natten.
Tredje qvällen skulle den siste hofmannen å stad och försöka sin lycka.
Han gick derföre bort till gubbens stuga, satte sig hos den unga mön, och rosade hennes skönhet, såsom qvinnor oftast vilja höra sin fägring prisas.
Konunga-dottern låtsade som hon gerna lyddes till detta snack, och ställde sig mycket vänlig.
När det nu blef serla, och folket skulle lägga sig, ville hofmannen ingalunda gå bort, utan beddes få stadna hos den unga tärnan.
Singorra biföll denna begäran.
Men rätt som det var, utbrast hon: »ack! nu minns jag; jag har icke stängt in kalfven, och det får jag inte glömma.»
Hofmannen var genast redo, och erbjöd sig att göra det i hennes ställe.
Mön tackade, och sade:
»kalfven är svår att fånga, säg mig till när du har honom fast!» ’Ja, nu har jag honom,’ svarade hofmannen, och fattade kalfven i svansen.
»Kalf håll karl, och karl håll kalf, och spring öfver berg, och spring öfver dal, ända tills dager blir ljus!»
Nu blef der en lustig skjuts; ty kalfven till att springa öfver både berg och dalar, och hofmannen till att springa efter, med händerna fast vid kalf-rumpan.
De lupo så hela natten igenom, ända tills sol gick upp; men då var hofmannen så trött, att han näppeligen förmådde röra sig.
Han vände nu igen till kungs-gården, och tyckte att det blef honom till ringa heder, om någon sporde huru hans färd hade aflupit.
Medan allt detta timade, gingo konungen och drottningen till råds med hvarandra, att prinsen skulle gifta sig.
Svennen efterkom deras vilja härutinnan, for så bort i främmande land, och fäste sig en fager konunga-dotter.
Derefter lagades till bröllopp, och allt var lust och gamman öfver hela kungs-gården.
Det hände sig så en dag, att prinsen var ute och åkte med sin unga brud, och kom till stugan, hvarest Singorra satt hos den blinde gubben.
Vid de nu skulle fara förbi, blefvo hästarne bångstyriga, bröto af tistel-stången, slogo sönder karmen, och rände sin kos, så ingen kunde taga dem fatt.
Nu blef stort bryderi och öfverläggning, huru de unga tu skulle komma hem till kungs-gården igen.
Då sågo de tre hofmännen på hvarandra, och den ene tog till orda: »väl vet jag hvar vi skola få oss en ny tistel-stång.
I denna koja bor en tärna.
Om hon vill låna oss spjäll-stången, som ligger öfver taket, är jag viss, att den duger till vagns-tistel.»
Den andre hofmannen sade:
»nog vet jag huru vi skola laga karmen.
Om flickan vill låna oss sin stugu-dörr, är jag viss, att den passar.»
Den tredje hofmannen lade till: »värst blir att skaffa hästar.
Men om tärnan vill låna oss sin kalf, vet jag visst att han orkar draga hela karmen, vore den ock så tung.»
Som nu intet annat stod att råda, skickade konunga-sonen bud till tärnan, och beddes få låna spjäll-stången, stugu-dörren, och kalfven.
Härtill samtyckte mön af hjertat gerna, likväl med vilkor, att hon skulle få vara med på prinsens bröllopp; såsom han ock lofvade.
Spjäll-stången blef nu satt som vagns-tistel, och passade fullkomligt.
Stugu-dörren lades i karmen, och passade likaledes.
Derefter spändes kalfven framför åkdonet, och så foro prinsen och hans unga brud hem till kungs-gården med både lust och gamman.
När nu bröllopps-dagen var inne, klädde sig Singorra i en silke-sömmad kjortel, prydde sig med kosteliga smycken, och gick fram till kungs-gården.
Men hennes kjortel lyste af röda guldet i hvarenda fåll, och hon sjelf var så fager, att alla undrade deröfver, och tänkte att hon måtte vara en konungs dotter.
Derefter satte sig bröllopps-gästerna till bords, och alla aktade uppå den främmande mön, hvad hon skulle företaga sig.
När det så lidit någon stund, tog Singorra fram en liten ask; i asken voro tre små foglar och tre små guld-korn, och vid jungfrun öppnade locket, hoppade foglarne ut och flögo midt öfver bordet, dit hvarest brudgummen satt.
Men de hade hvar sitt guld-korn i munnen, utom den tredje fogeln, som glömde sitt korn.
Då sade de begge foglarne: »se, nu har du glömt ditt guld-korn, såsom konunga-sonen glömde Singorra.»
Men i samma stund gick det upp som ett ljus för prinsens sinne, och det rann honom i hugen, huru han svikit tro och ära emot sin käresta.
Han sprang så upp ifrån bordet, tog den fagra Singorra i famn, och sade:
»dig eller ingen vill jag hafva i verlden, ty du är min rätta fästemö.»
Vid denna tilldragelse blef stort gny i salen, och gästerna sågo med undran uppå hvarandra.
Då tog brudgummen till att förtälja, huru allt hade timat, ända ifrån den dagen han kom till Hafs-frun, och hvad stor huldhet den unga tärnan städse bevist honom.
Derefter blef den främmande prinsessan återskickad till sin fader, med stort följe och all annan heders-bevisning.
Men konunga-sonen drack sitt bröllopp med den fagra Singorra, och brölloppet varade i dagar, det varade väl i sju, och om det inte är lyktadt, drickes det än i denna dag.
Småland~ förtäljer, att det var en konung och en drottning, som inte hade några barn.
Häröfver bar konungen stor sorg, och rådfrågade en gammal qvinna, som kom gåendes till kungs-gården.
Qvinnan tröstade honom, och sade:
»det är väl, att du inte har någon son, ty det är honom förelagdt att komma till Hafs-frun.»
Men konungen ville ändock inte ge sig tillfreds.
Då sade spå-qvinnan:
»emedan du önskar så gerna att erhålla en son, må du veta, att drottningen är hafvande.
Men akta prinsen, att han inte kommer till något vatten, förrän han är tolf vintrar gammal, eljest får Hafs-frun makt med honom.»
Så samtaladt, gick den gamla qvinnan sina färde.
Det gick nu alldeles som det var förutsagdt; ty drottningen kände sig hafvande, och födde en son, som kallades Anesidej.
Då blef konungen öfvermåttan glad, och bygde ett torn, hvarest den unge pilten skulle fostras, till dess han blef vuxen.
Vid nu prinsen fyllde sitt tolfte år, lät konungen tillreda ett stort gästabud, och hemtade sin son ur tornet med mycken högtidlighet.
Men när prinsen skulle gå öfver bron, förbyttes han till en blodsdroppe, och föll ned i ån.
Konungen fick således sanna den gamla qvinnans spådom.
I det följande omtalas, huru Anesidej kom till Hafs-frun, och träffade en fager tärna, vid namn Meserimej.
Den unga flickan halp honom i hans göromål, och de lofvade hvarannan sin tro och kärlek.
När så prinsen genomgått alla Hafs-fruns prof, och hemtat brud-sakerna hos hennes syster, rådgjorde de unga tu att fly tillsammans.
Då sade Meserimej: »gack ut, och sätt dig på den höga stenen, och ropa den gångaren, som käringen red på, när hon var brud.»
Prinsen gjorde så, och kom tillbaka med hästen.
Derefter satte de sig upp, och redo undan.
Men Hafs-frun märkte deras flykt, och sprang efter.
När hon så blef dem varse, förbytte hon landet framför dem till en stor sjö; men Meserimej kunde så mycket, att hon gjorde sjön till land igen.
Hafs-frun blef nu tvungen att vända tillbaka; men prinsen kom upp ur hafvet, icke långt ifrån sin faders gård.
Slutet öfverensstämmer med uppteckningen B. -- Konunga-sonen rider fram till kungs-gården; men blir lockad att dricka en skål mjölk, och glömmer så bort sin käresta och allt annat som händt honom.
Sluteligen friar han till en fager prinsessa i främmande land.
Men Meserimej erhåller tjenst på kungs-gården, som ladugårds-deja, och narrar de tre hofmännen, som ofvan är berättadt.
Vid prinsens bröllopp infinner sig Meserimej, och är klädd på det aldra yppersta.
Midt under måltiden, kastar hon trenne guld-perlor på bordet för sina begge dufvor; men hannen tager alla tre perlorna, och lemnar intet åt honan.
Då säger den lilla dufvan: »Tvy dig! så du svek din maka, som Anesidej svek Meserimej.»
När konunga-sonen tredje gången hör detta, vaknar han som ur en dröm, och igenkänner sin rätta fästemö.
2. I en uppteckning från ~Roslagen~, har den unga prinsessan erhållit benämningen Solfålla. -- Berättelsen eger för öfrigt följande afvikelser ifrån den ofvan meddelade Sagan B.
Prinsens andra prof består deri, att han skall hugga ned alla träden i hafs-skogen, och sätta dem upp på sin rot igen.
-- Sedan konunga-sonen och Solfålla begifvit sig på flykten, förföljas de först af den ena dockan, som blifvit till en moln-tapp, och far fram genom luften.
Då skapar prinsessan sig och sin fästeman till tvänne råttor, som leka jemte vägen.
Hafs-frun skickar så den andra dockan, som likaledes blir till en moln-tapp.
Men Solfålla förbyter sig och sin fästeman till en anka och en ank-bonde.
Hafs-frun skickar derefter den tredje dockan; men det aflöper på samma sätt; prinsessan förbyter sig och sin brudgum till tvänne träd, och dockan blir dem icke varse.
Slutligen gifver sig trollet sjelf å stad, och far genom luften som ett digert moln.
Då förvandlar Solfålla sig och prinsen till en gås och en gås-karl.
Men Hafs-frun märker hennes list, och skapar sig till en räf, som vill taga gässen.
Just i detsamma rinner solen upp.
Då ropar gåsen: »hå, hå, Mickel Räf! se bakom dig, huru det kommer en fager jungfru gångandes.»
Vid nu Hafs-frun vänder sig om och får se solen, spricker hon midt i tu, och erhåller så sin bane.
När prinsen kommer hem till kungs-gården, glömmer han Solfållas varning, att icke kyssa sin mor, och förgäter så sin brud och allt annat.
Men konunga-dottern tager sin tillflykt i en skogs-koja, och gäckas med prinsen, såsom ofvan är förtäljdt om hofmännen. -- Sagans slut öfverensstämmer i öfrigt med hvad tillförene blifvit meddeladt.
I en uppteckning från ~S.
Småland~, kallas konunga-sonen Flod, och konunga-dottern Flodina.
De hafva begge blifvit bortröfvade af Sjö-frun, och rådslå att fly tillsammans.
Under flykten förföljas de af sin matmoder; men omskapa sig först till en törn-buske med en fogel i, så till en kyrka med en prest, och slutligen till tvänne ankor.
När nu Sjö-frun får se de begge ankorna, lägger hon sig ned för att dricka ut vattnet i sjön; men dricker för mycket, så hon spricker midt i tu.
När Flod firar sitt bröllopp med den främmande jungfrun, kommer den öfvergifna Flodina till kungs-gården, och sätter sig på slotts-trappan.
Hon har med sig en korg med dufvor i.
Vid nu duf-hanen gör sina krumbugter, än för den ena och än för den andra honan, säger prinsessan: »Tvy dig! du är trogen emot din maka, på samma sätt som Flod var trogen emot Flodina.»
Då kommer prinsen ihåg sin fordna kärlek, och igenkänner sin rätta fästemö.
Men Flodina kastar af sina gamla kläder, och står der inför alla som en fager konunga-dotter, hvarefter brölloppet firas med allsköns glädje.
En öfverlemning ifrån ~Östergötland~ förtäljer, att det var en drottning, som råkade ut för en häftig storm på hafvet, och blef tvungen att bortlofva hvad hon bar under bältet.
Kort derefter födde hon en son, som hette Tobe.
Men när pilten var nyfödd, antog Sjö-frun örne-hamn, flög in i drottningens kammare, och bortröfvade barnet.
Tobe växte nu upp i Sjö-fruns gård, och träffade der en fager tärna, vid namn Sara.
Barnen fattade kärlek för hvarandra, och rådslogo att fly tillsammans.
Då spottade Sara vid spiseln, vid ved-trafven, och vid källaren, och bad dem svara för henne.
Derefter tog hon med sig en sten, en borste och ett häst-täcke, och flydde så bort med sin fästeman.
När de nu kommit ett långt stycke, blef Sjö-frun varse deras flykt, och for efter dem i ett stort moln.
Då kastade Sara stenen bakom sig, och han växte till ett stort fjäll, så trollet inte kunde komma förbi, utan måste fara hem efter sin berg-sprängare.
Tobe och Sara flydde emedlertid undan, det fortaste de kunde.
Men rätt som det var, kom Sjö-frun åter farandes efter dem; då kastade jungfrun sin borste, och han blef till en stor skog, så trollet inte kom fram, utan måste fara hem efter sin ved-huggare.
När det så lidit någon stund, kom Sjö-frun åter farande efter dem.
Då kastade Sara sitt häst-täcke, och det blef till en stor sjö, så trollet måste vända tillbaka efter sin hund, som hette Glufsa.
Trollet och Glufsa lade sig nu att dricka ur sjön; men de drucko för mycket, så de sprucko begge två. --
När Tobe skulle fira sitt bröllopp med den främmande prinsessan, kastade Sara korn åt hönsen, hvilka gingo på gården.
Men tuppen tog allt som kastades, och lemnade intet åt hönorna.
Då skreko hönorna:
»tuppen gör med oss, som Tobe gjorde med Sara.»
Straxt igenkände konunga-sonen sin rätta brud, och tog henne till sin drottning.
En öfverlemning ifrån ~Westergötland~ berättar, att det var en konunga-son, vid namn Andreas, som hade en elak styfmoder.
Trollpackan ville förgöra prinsen; men han frälsades af en ung flicka, som hette Messeria, och flydde slutligen bort med henne.
Innan de begynte sin färd, skar jungfrun sig i det venstra lill-fingret, och lät tre blods-droppar falla på golfvet, sägande, att de skulle svara för henne när hon var borta.
Drottningen sände nu sina män att taga fast de begge flyktingarne.
Men Messeria skapade en liten kyrka vid vägen, och förbytte prinsen till en prest, och sig sjelf till en klockare.
Männen kunde så icke finna dem, utan vände tillbaka.
Då gaf sig drottningen sjelf på väg.
Men Messeria skapade en sjö, och förbytte sig och sin fästeman till tvänne stora fiskar i sjön.
När så drottningen nalkades intill stranden, kommo fiskarne fram, och ville uppsluka henne; ty konunga-barnen visste väl, att om hon allenast fick smaka en droppa af vattnet, skulle hon åter få dem i sitt våld.
Andreas och Messeria kommo sent omsider till en främmande kungs-gård, hvarest prinsen vann stor ära, och fick löfte om konungens dotter.
Men giftermålet hindrades af den trogna Messeria, som efter många vedervärdigheter ändteligen blef förmäld med konunga-sonen.
I en ganska märklig öfverlemning från ~N. Småland~, har sagans skådeplats blifvit flyttad ifrån sjön till land-backen, och Hafs-frun förbytt till ett vanligt berga-troll.
Berättelsens grund-drag äro följande:
Det var en gång en konunga-son, som var ute om sommaren och plockade smultron.
Då kom trollet, och lockade honom in i berget.
Der träffade han en ung flicka, som likaledes var »berg-tagen», och suttit i sju runda år hos troll-käringen.
Den unga flickan halp svennen i hans sysslor, och de lofvade att alltid älska hvarandra.
En dag sade trollet till konunga-sonen:
»du skall gå och göra rent i mitt stall; der har inte varit rensadt på fyra och tjugo år.»
Då visste svennen inte huru han skulle bära sig åt, utan blef så ledsen, så ledsen.
I detsamma kom tärnan gåendes.
»gråt inte!
Om du lofvar att du inte sviker mig, vill jag säga dig råd. -- Stig upp på den höga stenen, och ropa:
Alla mors skotte-karlar komme fram!
Alla mors sope-karlar komme fram!
Prinsen gjorde så.
Genast kom der fram en otalig mängd pysslingar, och de till att skotta och sopa, och vände inte åter förrän stallet var rent.
När det var gjordt, sade trollpackan: »här har du en half-spann korn.
Det skall du så ut i åkern; derefter skall du ärja och harfva, och sedan plocka upp hvart korn igen.»
Då visste sig svennen ingen råd, utan blef så ledsen, så ledsen.
I detsamma kom tärnan åter gåendes.
Om du lofvar att du inte sviker mig, vill jag hjelpa dig. -- Stig upp på den höga stenen, och ropa:
Alla mors såe-karlar komme fram!
Alla mors ärje-karlar komme fram!
Alla mors harfve-karlar komme fram!
Alla mors plocke-karlar komme fram!»
Prinsen gjorde som sagdt var.
Genast kom der fram en otalig mängd små, små gubbar, och de till att så, och ärja, och harfva, och plocka, och så många voro de, att de slogos om hvart enda korn.
När nu all säden var samlad, bar prinsen in den i berget; men den unga mön tog undan trenne korn, utan att någon visste säga hvad hon aktade göra dermed.
Någon tid derefter, sade troll-qvinnan: »jag skall nu rida till bröllopps.
Gack derföre bort och hemta min gångare, som jag red på när jag sjelf var brud, för fyra och tjugo år sedan.»
Då blef prinsen mycket bedröfvad, för han visste aldrig hvar han skulle finna troll-käringens häst.
I detsamma kom tärnan åter gåendes, och frågade hvarför han var så ledsen.
»Jo», sade prinsen, »käringen har befallt mig gå efter hennes gångare, som hon red på när hon var brud, för fyra och tjugo år sedan; och jag vet aldrig hvar jag skall finna honom.»
»Om du lofvar, att du aldrig sviker mig, vill jag hjelpa dig ännu mer.»
Ja, svennen lofvade att aldrig svika henne.
Då sade flickan:
»gack först efter det betslet, som hänger närmast dörren i stallet.» Prinsen gjorde så.
Tärnan fortfor:
»här har du en limpa.
När du kommer långt, långt bort i skogen, skall du rysta hårdt på betslet; då får du höra ett stort gny och gnäggande.
Stig så upp i det högsta träd du kan se.
Men när du kommer halfvägs i trädet, skall du rysta betslet ännu hårdare, och skynda dig upp aldra öfverst i toppen.
Då kommer hästen rännandes i full flöj, och frustar, och är mycket vild.
Men du skall kasta limpan i halsen på honom, så blir han spak och sedig, att du kan fånga honom, som mor har befallt.»
Konunga-sonen tackade mycket för dessa goda råd, och dermed skiljdes de åt för den gången.
Prinsen gick så åt skogen, och hade betslet och limpan med sig.
När han kommit mycket långt bort, rystade han hårdt på betslet, och kröp upp i det högsta träd han kunde se.
Genast fick han höra ett hiskeligt gny och gnäggande, så det genljöd i hela skogen.
Vid han så kommit halfvägs i trädet, rystade han om igen, ännu hårdare än förut, och kröp hastigt upp öfverst i träd-toppen.
Men i detsamma hördes ett dön, som om jorden skulle remna, och hästen kom rännandes i full flöj, så att träd och buskar brötos ned, hvar han lopp fram.
Hästen var stor och hög, som den högsta gran, och han gapade så ledt, som hade han velat sluka prinsen i en enda munsbit.
Men svennen lät inte skräma sig, utan var straxt redo, och kastade limpan i hans munn.
Då blef hästen spak som ett lamm, och väntade tåligt me’ns prinsen lade betsel på honom.
Ungersvennen steg så upp på gångarens rygg, och red hem till berget, såsom trollpackan hade befallt.
När nu berga-trollet fick se att prinsen kom oskadd tillbaka, blef hon mycket misslynt, och lade råd att på annat sätt taga honom af daga.
I sådan akt befallte hon sin tärna, att dräpa pojken och steka honom, me’ns hon sjelf var borta i bröllopp.
Tärnan lofvade göra som sagdt var.
Men när käringen ridit sin kos, gjorde flickan tre kluta-dockor, ställde dem, en vid tröskeln, en vid spiseln, och en vid sängen, och sade, att de skulle svara för henne.
Derefter togo hon och ungersvennen allt det gods och guld som låg i berget, och gåfvo sig på flykten.
När så troll-qvinnan kom hem ifrån brölloppet, var hon mycket trött, och lade sig att sofva, och sof ett helt dygn.
Vid hon nu vaknade, sporde hon sin tärna åt: »höres’ du min tärna, har du stekt pojken ännu?
Då svarade dockan som stod vid tröskeln: ’ja, jag håller just på att elda ugnen.’
Käringen vände sig derefter om, och somnade, och sof ännu ett dygn.
Vid hon nu vaknade, sporde hon åter: »höres’ du min tärna, har du stekt pojken ännu?
Då svarade dockan som stod vid spiseln: ’jag håller just på att sätta in honom.’
Trollet vände sig derefter om, somnade tungt, och sof ännu ett dygn.
Vid hon så vaknade, ropade hon å nyo: »höres’ du min tärna, är pojken stekter ännu?
Dockan som stod vid sängen svarade: ’ja, jag håller just på att taga ut honom.’
Då steg trollqvinnan upp, och gick till tärnans kammare; men vid hon kom derin, såg hon ingen, utom de tre kluta-dockorna som stirrade emot henne.
Käringen kunde nu väl veta huru det var tillgånget, och blef öfvermåttan vred.
Hon ropade derföre sina karlar, och bjöd dem genast draga ut och leta efter flyktingarne.
Bäst det nu var, fingo konunga-sonen och hans käresta höra ett starkt sus och dön i luften.
Då sade tärnan: »hör du huru det susar?
Nu har mor skickat alla sina karlar efter oss.»
Hon skop derefter prinsen till en törn-buske, och sig sjelf till en ros som stod i busken.
Men karlarne fäste ingen akt vid busken och blomman, utan drogo förbi i fullt flygande.
När de så kommo tillbaka, sporde käringen: »nå, hafven J sett någonting?»
Männen genmälte:
’vi sågo ingenting, förutom en liten törn-buske med en ros uti, som stod vid vägen.’
Då blef troll-qvinnan illa till mods, och sade: »just dem skullen J hafva tagit.
Nu får jag väl lof att sjelf gifva mig å stad.»
Berga-trollet gaf sig derefter på väg att leta efter konunga-barnen, och färdades mycket fort, så det hven i luften.
Då sade tärnan till sin följesvenn:
»hör du huru det susar och dönar så hiskeligt?
Nu är mor sjelf ute och vankar.»
Hon skop derefter sig och sin fästeman till tvänne ankor, och de summo så öfver sjön, som låg framför dem.
Men när käringen kom fram, och såg konunga-barnen vid den andra stranden, lade hon sig ned, och drack ut hela sjön.
Just i detsamma gick solen upp.
Då ropade tärnan: »se! hvilken fager jungfru der rinner upp.»
Vid nu käringen vände sig om, sprack hon midt itu; för man skall veta, att trollen inte ha makt till att se uppå solen.
Prinsen och hans fästemö färdades derefter vägen fram, och kommo till kungs-gården.
Då ville svennen nödvändigt helsa på sina fränder, men när han kom dit, gick det som man kunde vänta, han förgat sin brud, och allt annat som händt honom me’ns han var i berget.
Konungen och drottningen lade så råd samman, att deras son skulle fästa sig en konunga-dotter, och prinsen sjelf var genast redo, att göra efter deras bud och vilja.
När så bröllopps-dagen kom, gick den stackars tärnan fram till kungs-gården, och beddes få hjelpa till som tjenste-mö.
Hon hade med sig en anka och en ank-bonde, som vankade af och an i bröllopps-salen.