Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
:: ixxxxxxxxxxxxxxxxxxxxzxxxxrxxzixrxxxxxxxzxxxxxxxxxxzxxx redigera sin tidning, skref små uppsatser i dagens och ortens frågor * skaf- fade sig korrespondenser och notiser, dem hon själf uppsatte och läste korrek- tur på, samt tryckte bla- det.
Hvad som uppsattes om dagen, fick » afläggas » under nattens timmar.
Nå, det var väl ock en liten » bläcka », bara!
— säger man.
Det var en af svenska landsortspres- sens på sin tid förnäm- sta organ, till formatet ganska stort, till inne- hållet vexlande och rik- haltigt.
Den, som när- mare intresserar sig för svenska kvinnans sociala frigörelses historia, kan gå till Kungl.
Bibliote- ket och begära få se Arboga Tidning för åren 1858 — 02, och försöke han sedan jäfva mitt om- döme härofvan!
• n Att den unga redak- trisens arbete ej blef ouppmärksammadt å, i afseende å l i t e r a t u r, » högre ort », bevisar det erkännande, som i en af Grusenstolpes på den ti- den så uppmärksammade * Hennes första jour- nalistiska triumf var, att hon efter åtskilliga » ledare » i frågan fick stadens tornur, hvilket i Herran vete hur många år stått, åter i gång, så att man i staden kunde ordentligt » följa med sin tid ».
Det är tjänligt, att ädla själar blott med ädla umgås.
Hvem är så fast, att han ej kan förföras?
Shakesjyeare.
och öfver hela landet lästa veckorevyer kom » den lilla Arboga-mamsellen » till del.
A f Arv.
Ahnfelts monografi öfver Crusenstolpe finner man, att det varit grefve Fr. Kalling, som fäst C:s uppmärksamhet å Arboga Tid- nings redaktris.
Äfven från två andra pres- sens stormän fick hon vid mer än ett tillfälle uppmuntran och broderliga råd: August Sohl- man och Arvid Gumselius.
Emellertid fann hon hjälp vid det typo- grafiska arbetet nödvändig, och ' hon beslöt att söka denna hjälp hos medlemmar af sitt eget kön.
Sedan försök att få elever ur de mera burgna samhällsklasserna misslyckats, upptog hon snart sagdt från gatan ett par, tre flickungar om 14 å 15 år.
D e voro snälla och villiga samt hade snart inhemtat typografiens konst; andra följde efter, så att Louise Söderqvist — så var den första sven- ska kvinliga boktryckarens och den första svenska kvinliga tidningsutgifvarens namn — år 1862, då hon flyttade sin verksamhet till Stockholm, hade kring sig en liten stam- trupp i det typografiska arbetet inöfvade unga kvinnor.
I Stockholm mottogs den kvinliga bok- tryckaren med den största välvilja och upp- märksamhet af Typografiska föreningen: dess stadgar öfverlemnades genast till henne och hon, jämte hennes moder, in bjöds städse till före- ningens samkväm och fester.
Sedan Louise Söderqvist 1805 ingått giftermål med den högt aktade bokförläggaren Sigfrid Flodin, utvidgades hennes boktryckeri i betydlig mån och sysselsatte under många år bortåt 30 unga flickor.
Samtidigt blef det Flodinska hemmet sam- lingsplats för särskildt snart sagdt hela det litterära Stockholm på 1800- och 70-talen.
De Flodinska mottagningarna voro mönster af harmlöst skämt och fint umgängeslif och äro för dem, som däri hade lyckan få deltaga, oförgätliga.
Och bland alla dessa gäster, däribland syntes sådana celebriteter som da- merna Lea, Pilgrimen och fru Schwartz samt herrarne Sohlman, Elias Sehlstedt, Edvard Bäckström, professor Arrhenius, Otto v. Fei- litzen, Adolf Hedin m.
fl., rörde sig det Flodinska tryckeriets unga arbeterskor le- digt och otvunget, nästan som döttrar i huset.
Detta förhållande var ej det minst tilltalande i de angenäma festerna.
Ar 1874 upphörde Louise Flodin med sin typografiska verksamhet samt har sedan varit sysselsatt med litterärt arbete, hufvudsakligast såsom medhjälparinna i sin makes förlags- affär, för hvilken hon bl.
a. utfört flere för- träffliga öfversättningar från tyskan, engelskan och holländskan.
Men äfven på andra håll — Nya Dagligt Allehanda, Sv.
Familj-Jour- nalen, Tidning för Trädgårdsodlare m. fl.
— ha under de senare åren alster af hennes väl skurna penna då och då varit synliga.
Den högstämda kantat, hvilken, med musik af F. v. Heland, föredrogs vid sällskapet L.
W:s 25-års-fest i fjor, var författad af Louise Flo- din.
Hon var ock en af stiftarinnorna af nämnda sällskap.
» Att sunda vettet, af himlen gifvet, må göras fruktbart i sällskapslifvet: det är vår mening.
Och vår symbol?
Till ljus vi sträfva: det är vårt mål! » Nej, käre gubbe, kom i herrans namn och skaka snöfall ' n öfver nordens riken - hvar enda » kotte » skall ta ' dig i famn - vi sakna dig som Björnson republiken.
» Min förtjänst har varit ganska ringa » — skrifver Louise Flodin i ett bref till den, som Daniel Fallström.
tecknar dessa rader —; » det berodde mest på min mor, som lik en ängel stod vid min sida, kanske också på mitt lifliga tempera- ment och mitt glada lynne, att jag obruten Vårt umgänge.
kom öfver stötestenarne.
Om jag varit nog lycklig att kunna öppna en ny väg till för- har du för ett umgänge?
är en fråga, värf för den svenska kvinnan, så är det mig •jHvad ' som ofta göres vänner och bekanta en glädje, men min högsta ära är att vara emellan, hvilka äro bosatta på skilda orter.
Sigfrids hustru. » Våra vanor, seder och maner, taga ofta ge- Dessa ord äro för henne, den blygsamma, stalt efter tonen i den umgängeskrets, inom den goda, så kännetecknande, att jag ej tror hvilken vi dagligen röra oss.
Frågan efter mig bättre kunna afsluta min lilla teckning vårt umgänge har därför en djupare innebörd än med deras återgifvande.
än många af dessa intetsägande fraser om Birger Schöldström.
välbefinnande m. m., som eljes utbytas mellan vänner, hvilka tid och rum hålla skilda från hvarandra.
Stundom händer det, att det blott Sen till, att Idun med Modetidning är en ytlig fåfänga, som ligger till grund för finnes hos alla edra bekanta!
denna fråga.
Man vill få tillfälle att till egen och andras uppbyggelse omtala, af hvilket fint och förnämt umgänge man själf profite- rar, och därför frågar man: Hvad har du Vintern efterlyses!
för ett umgänge?
I hvarje fall blir svaret rätt mycket upplysande med afseende på be- ördömda vinter, det är synd o c h skaffenheten af vår karaktär, vår egen mora- liska ståndpunkt.
Ty människans umgänge skam och hennes » ståndpunkt » befinna sig i ett att öfvergifva gamla svenska jorden, ganska intimt förhållande af motsvarighet till ty på det sättet, som du nu far hvarandra.
En och hvar känner ju till det gamla ordspråket: säg mig, med hvem du um- fram gås, och jag skall säga dig, hvem du är.
Och är du en parodi på vinter vorden.
liksom ordspråken i allmänhet, sådana de vuxit ut från folkets hjärtan, uttala en på pricken träffande sanning, så innehåller äfven Hvar är din frost och isens blåa glans detta en sanning, som sällan jäfvas af erfa- renheten.
och hvita flingors skimrande baletter?
- r Förr på min ruta helt artistiskt spanns af dina händer vackra isbuketter!
Nu regnet evigt emot rutan slår, och gatan forsar uti strida strömmar, och stormen, som om hösten köra får, fram öfver taken jämt med lösa tömmar.
Har du då ej försyn för gammal sed, vill du nu he.rska efter nya lagar?
— då packa fort din influensa ned och drag i frid, hvart katten du behagar!
Vi vilja gubben Vinter ha igen, som kom i vargskinnspels och björnskinns- stöflar — visst var han bister nog, vår gamle vän, men kär han var oss utaf tusan böflar!
Han gaf oss slädpartier, skridskois och gjorde lynnet friskt som vinterdagen det sved i skinnet på ett trefligt vis, men lilla supen sved så godt i magen.
Människan är af naturen ett » sällskapligt väsen », utrustadt med gåfvor, hvilka kunna komma till sin fulla utveckling endast genom umgänge med andra, men äfven behäftadt med fel, oarter och kantigheter, till hvilkas affilande och bortnötande den dagliga berö- ringen med andra väsentligen bidrager.
Lem- nad allena på en obebodd ö, där hon vore afskuren från allt umgänge med andra, skulle människan snart förirra sig till en skef och ensidig lefnadsriktning, ja, måhända rent af förfalla i en slö idiotism.
För en sund och normal utveckling är umgänge alltså någon- ting oumbärligt.
Men allt beror härvid på » hvad för ett umgänge ».
Andan, stämnin- gen i den krets, där man ofta rör sig, är af stor betydelse för vår sedliga och intellektuella utveckling.
Ty likasom man ofrivilligt och utan att själf veta därom, tager intryck af det man ofta läser, särskildt i ungdomsåren, då sinnet är mera böjligt och mottagligt så väl för godt som ondt, så påverkas vi äfven, och i ännu högre grad, af de lefvande böc- ker, som vi kalla människor, i hvilka vi un- der det ständiga umgänget dagligen läsa.
Och hvem vet ej, hvilket inflytande, välgö- rande eller skadligt, de tidningar och böcker, ur hvilka man dagligen hemtar kanske sin enda andliga näring, hvem vet ej, hvilket in- flytande dessa utöfva på ett ungdomligt, okri- tiskt sinne.
Huru ofta bildar man ej sina
1890 åsikter och sin öfvertygelse därefter.
Dag för dag ledas våra tankar i en viss strömfåra, och hvad händer?
Inom några år, ja, inom en ännu kortare tid äro vi till vår inre män- niska ej längre desamma, som då de böckerna eller de tidningarna för första gången kommo i våra händer; vi hafva tum för tum så små- ningom omskapats till hela vår grundriktning, hela vår världsåskådning.
Den son eller den dotter, på hvars sedliga och allvarliga upp- fostran vi offrat all ospard flit och omsorg för att leda på goda vägar, är icke alltid densamma, då han eller hon underTerietiden återkommer från skolan, pensionen, fabriken eller universitetet.
Kamratlifvets inflytelser och hvarför icke äfven umgänget med sådana böcker, som vid de ungas andliga omyndig- hetsålder borde vara förbjuden frukt, hafva ofta ödelagt barnahjärtats skära, oskuldsfulla rosengård och där inskjutit tankar och frågor, som mera tära på det inre lifvets märg än bidraga till dess friska blomstring.
Och så- som det tillgår i barnavärlden, så tillgår det äfven ofta i de » andligen myndigas » värld, där under den dagliga sammanvaron den ene så småningom bibringar den andre sina grund- satser med den kraft, som den starkare eger öfver den svagare, till dess att den senare uppgifver sin ståndpunkt och obetingadt ka- pitulerar under den starkares fana, utan att fråga efter, om det är stenar eller bröd, som man sålunda räcker honom.
» V i födas alla som originaler, men dö alla som kopior », säger en genialisk författare.
Det finns med andra ord hos en hvar, som födes, ett individuelt anlag till någonting nytt och själfständigt, som förut aldrig funnits till; men detta nya drunknar i de flesta fall snart nog i den allmänna opinionens allt nivelle- rande vågor.
Och få äro de, som lyckas kämpa sig igenom vågorna och rädda så myc- ket af denna personlighetens ursprunglighet, som erfordras för att blifva en af de starkare, som kunna hjälpa till att föra tidens hjul framåt i god riktning.
D e flesta dö likväl som kopior, och kopior oftare af det dårak- tiga och fula, än af det goda och sköna.
Och imitationen, kopieringen eger mestadels rum i och genom umgängeslifvet.
Det slår ej gärna felt, att den, som förtroligt umgås med en fåfäng och lastbar människa, själf till sist skall blifva lastbar, om han ej redan är det.
Det slår ej heller felt, att den som står under inflytelsen af ett godt, friskt och rent um- gänge, däraf så småningom skall röna ett hel- sosamt intryck till skydd emot tidens frestelser.
Att lyckligt välja sitt umgänge är därför lika viktigt, ja, ännu viktigare än att rätt välja böcker.
Men ett val bland det hun- dradetal af människor, med hvilka vi komma i beröring i lifvet, är ingen lätt sak och for- drar mycken människokännedom och stor världserfarenhet, som ofta ej vinnes utan många förut gjorda förödmjukande missräkningar.
Oftast är det likhet i samhällsställning, verk- samhetsart, yttre vilkor af bildning, som vid valet äro de bestämmande faktorerna, och detta är j u helt naturligt och äfven fullt be- rättigadt.
Men ännu oftare är det likhet i lefnadsvanor, seder och förströelser, hvilka framkalla den inre sympatien och föra män- niskor tillsammans.
Och känner man då en- dast en i sällskapet, så kan man lätt sluta till, hurudana alla de andra äro med hänsyn till seder och grundsatser, om de också hafva kunnat avancera mer eller mindre långt på den en gång beträdda vägen.
Men samstäm- migheten i grundsatser är icke på en gång färdigbildad.
Den fordrar sin tid — utveck- lingen må gå i ond eller god riktning — för den ene en längre, för den andre en kortare tid, allt efter olika anlag och böjelser.
Och det är icke allenast i det myllrande folklifvet i de stora städerna, som fara är för handen för den oerfarne att inväfvas i ett för hans andliga och sedliga lif skadligt um- gänge.
Äfven under inskränktare förhållan- den, såsom på landsbygden, där tillfälle till val af umgänge knappast gifves, kan själfva den rådande bristen blifva lika skadlig.
Man är nämligen under sådana förhållanden, för så vidt man ej rent af kan undvara umgänge, hänvisad till hvad som finnes, huru beskaf- fadt det än må vara.
Och det händer då lätt, att mången med de bästa grundsatser, hvilken dock varit värd ett bättre öde, föres in i ett kotteri, där fåfänga och högmod el- ler en sedligt slipprig umgängeston är förher- skaude, och där det alltså för den ensamme fordras mer än mänsklig kraft att hålla sitt hjärta obesmittadt.
Lemnad åt sig själf, må- ste där äfven den dygdige, utan att själf veta det, så småningom göra den ena eftergiften efter den andra för den riktning, som beher- skar mängden.
Och om han ej i tid vaknar och föredrager intet umgänge framför ett då- ligt, intages han alltmer af den rådande stäm- ningen, insnärjes alltmer i förförelsernas nät och glider steg för steg utför, till dess han helt och hållet formas till likhet med sina stallbröder, antager deras vanor och genom- tränges af deras grundsatser.
Och icke förr slappes det arma offret, än han blifvit så ho- mogen med sitt umgänge, att han ej annor- städes trifves.
Hvad vi häraf hafva att lära, är först och främst, att man ej bör vara allt för snar att knyta obekanta vänskapsförbindelser.
Det är sedan icke alltid så lätt att upphäfva en så- dan, när man finner sig taga skada däraf.
Men lycklig den, som i ett stilla, fridfullt och soligt hem eger sitt bästa och förtroliga- ste umgänge bland maka, barn och anhöriga; han står tämligen oberörd af de vindar, som blåsa genom det yttre umgänget i världen.
K. A. Hagström.
Sjungare-Anna.
et var en vacker, solig morgon på våren.
I salen i den, lilla prestgården stod frukostbordet dukadt, och där såg ganska trefligt ut, oaktadt den mer än enkla möble- ringen.
Den prestgård finnes icke till numera, där man skulle nöja sig med sådant.
Lågt var det i taket och fönstren voro små, så att de gulrandiga rullgardinerna uppfästes på det primitiva sätt, att de med händerna rullades upp omkring käppen till öfre kanten af fön- sterbågen, där en lång bandögla var fastspi- kad på utsidan- af gardinen, hvilken band- ögla drogs fram och hängdes upp på en innan- för gardinen uppsatt spik eller knapp.
I denna bandögla hvilade nu den upprullade gar- dinen säkert nog, men icke fingo fönstren vara vare sig höga eller breda, det var na- turligt.
På långväggen framför fönstret ät sjösidan stod en, naturligtvis pärlfärgad, utdragssoffa, s. k. pinnsoffa, helt enkelt af furuträ, med fina ornamenter och utskärningar.
Den var försedd med ett trälock, men vid högtidliga tillfällen lades därpå en madrass, öfver hvilken breddes ett täcke af grön boj, försedt med halfalnslånga fransar i » blandade färger » af hemspunnet och hemfärgadt ullgarn, brunt, blått och gult.
Fransarne voro upptill flätade liksom i ett galler och det hela ansågs vara både smakfullt och elegant.
Vid andra fönstret, på kortväggen, stod ett fällbord, nu uppslaget; ett hälft dussin trä- stolar, en ofantlig, gulmålad dragkista och en pärlfärgad skänk med pilastrar och refflor full- ändade möbleringen.
En enda lyxartikel fanns där — en tämligen stor spegel i mahogny- ram och af högst egendomlig form.
Så såg det ut i prestgårdens sal och hvardagsrum, där nu pastorn, hans fru och båda små flic- kor sutto vid frukostbordet.
Det vill säga, pastorn och frun sutto, men småflickorna stodo.
Ända tills hon var åtta år stod Tinnie vid bordet, men vid den tiden började litet mera liberala åsigter göra sig gällande, och pastorn, som var stor vän af det framåtskridande, tillät genast barnen sitta vid bordet.
Eljes var det ganska vanligt, att barnen måste stå och äta, ända tills de » gått och läst ».
De små flickorna hade hvar sin tallrik väl- ling framför sig och slefvade i sig anrättnin- gen med god aptit.
Smör — icke färskt, ty sådant var en raritet, som sällan bestods, och gammalt smör påstods dessutom vara » dry- gare », hvilket det nog också var — sill och bröd utgjorde de äldres frukost, nedsköljd med litet skummad mjölk eller dricka.
Stundom varierades vällingen och det öfriga med » vatt- gröt » sedan aftonen förut, uppstekt i smör, eller någon gång gryngröt.
Och denna tarf- liga anrättning smakade vederbörande alldeles förträffligt.
Tidigt på morgonen dracks kaffe med ett par skorpor till, men detta sträckte sig naturligtvis icke till barnen.
Just som de små skrapade sina tallrikar för att få med ända till sista resten af vällingen, kom Hedda, barnjungfrun, in och sade, i det hon började hjälpa barnen ett taga af » knyt- servetterna »: » Frun, nu är Sjungare-Anna här igen! » » Jaså, » sade frun och såg inte egentligen glad ut.
» Ha vi något arbete åt henne nu? » » Ja, » svarade Hedda med ea blick på spinnrocken i kakelugnsvrån, » det vore allt bra, om hon finge spola litet till ylleväfven; det färgade garnet är så skört och sitter ihop, så det går så smått att spola » — » Åhja, » sade pastorn, » låt henne vara här ett par dagar — alltid hittar man på något arbete åt henne. » När frukostbordet var afdukadt, inträdde också Sjungare-Anna med stor högtidlighet, neg djupt och kysste både pastorn och frun på handen och sedan några vanliga och som högst nödvändiga ansedda inledande frågor och svar blifvit undanstökade, drog Sjungare- Anna fram spinnrock och nystfot och satte sig till att spola garn.
Tinnie kröp upp i soffan och satte sig där; hon visste, att det nu skulle bli trefligt.
Sjungare-Anna var nu en gammal kvinna, men man kunde se, att hon varit ovanligt vacker, liksom det ej var ondt om tillfällen att få höra, det hennes röst i forna dagar kunnat rivalisera med själfve klockarens.
Öfver allt, i tullvaktmästarens prydliga kammare, i lotsens eller fiskarens tarfiigare stuga, i herr- skapernas barnkammare, öfverallt var Sjun- gare-Anna en välkommen gäst och åhördes hennes visor med djupaste intresse.
Sjöng
36 hon icke, så berättade hon vidunderliga histo- rier om spöken, gastar och troll — om svarta fölungar utan hufvud, som galopperade fram på skogsvägen; om eldröda nystan, » som va ' just som de varit hvita », och rullade framför den ensamme vandraren för att locka honom på af vägar; om fiskar med hästhufvud, om båtar med svarta åror, hvilka ljudlöst föllo ned i vattnet, om lindormen och andra hisk- liga odjur, alltsamman rysligt roligt och tref- ligt, men kanske icke alltid så nyttigt.
Dessutom var Sjungare-Anna alltid med vid alla mera anspråkslösa julnöjen, då jung- frurna hade litet främmande och togo sig en sväng i köket.
Hon sjöng då med ljudelig röst både valser och polskor, och som rum- met vanligen var litet, men viljan god, så gick det ganska bra att dansa efter den musiken.
Den enda dansskola, som bestods Tinnie och hennes systrar, var, när Hedda dansade med dem efter Sjungare-Annas sång.
Hon gick alltid klädd i svart klädning, ett stort, hvitt förkläde och en stor hvit kam- brikshalsduk, hvars väldiga snibbar lades i kors öfver bröstet.
På hufvudet bar hon bind- mössa och därutanpå ett hvitt, stärkt huckle.
Det var ett slags enkedräkt, detta, och det sades, att hon i ungdomen förlorat sin fäst- man, om genom någon olyckshändelse eller därigenom att han öfvergifvit henne, förblef outredt.
Kanske var det på det senare för- hållandet, som en mycket sorglig visa, den hon oftast sjöng, grundade sig.
Det hviska- des också om ett litet barn, som förlorade lifvet innan det ännu sett dagens ljus, men äfven detta låg långt bort i ovisshetens mör- ker.
Kanske var det dock anledningen till, att hon med en nästan passionerad ömhet om- fattade alla barn, som kommo i hennes närhet.
Stackars gamla ' Anna!
Alldeles riktig var hon väl ej i hufvudet, men hjärtegod och barnafrom var hon — och hvad behöfdes väl mer?
Sin morgonbön förrättade hon med stor an- dakt och salvelse.
Hon drog då fram en karmstol midt på golfvet, ställde sig på knä på stolen, lade sina hopknäppta händer på karmen, blundade andäktigt och började så läsa upp långa böner och bibelspråk samt af- slutade sin andaktsstund med att med ljudelig röst uppstämma: » Vak upp, min själ, gif ära! » Alltsamman föreföll Tinnie lika fängslande.
Bönerna och psalmerna åhörde hon med an- dakt och hopknäppta händer; kärleksverserna och spökhistorierna med tindrande ögon och det mest lefvande intresse.
Ganska ofta med- förde Sjungare-Anna till » lilla Guss-ängelen », som hon kallade den lilla gulhåriga flickan, ett och annat, som hon vid bröllop och be- grafningar, där hon var själfskrifven gäst, spa- rat för sin lilla gunstling.
Än var det en saffranskringla, något hårdare än knäckebröd, än åter karameller, som förrådde ett allt för nära grannskap med Hoffmans droppar.
Men barnen i komministergården voro icke bort- skämda, och Annas välmening var så stor och tydlig, att både kringlor och Hoffmans drop- par ströko med.
Det dröjde inte heller i dag länge, innan Sjungare-Anna började med sina visor.
En af dem upptecknades vid den tiden, och den som Anna helst sjöng, hade följande lydelse: Jag gick mig ut vid stranden, där vågorna de slå, De sjöngo och de sorlade, jag gick och hörde på, Men ingen vet hvad böljorna de mena; Jag vandrade bland klippor, uppå det vilda skär, Jag tänkte på den vännen, den, som jag höll så kär, Men ingen dör af sorgerna allena.
1890 Jag plockade små blommor, som doftade så ömt, Jag tänkte på den vännen, som kanske mig har glömt, Men ingen vet, hvad blommorna de mena; Och ser han fagra rosor långt bort i fjärran land, Då glömmer han nog blomman, som står på hem- mets strand, Men ingen dör af sorgerna allena.
Jag Jag Men Och Den Men lyssnade på fåglar små, de sjöngo hvar för sig, tänkte på den vännen, som kanske svikit mig, ingen vet, hvad fåglarne de mena; kärleksvisor sjunger en hvar på sin fason, falska och den sanna, de gå på samma ton, ingen dör af sorgerna allena.
Jag tänkte på de dagar, de stunder utan tal, När han och jag vi vandrade i gröna lunden sval, Men ingen vet, hvad fagra orden mena; Jag tänkte på de löften, de eder han mig svor, Men ingen vet, när falskhet i gossars hjärta bor, Och ingen dör af sorgerna allena.
Och se ' n ha ' dagar runnit, och se ' n ha ' runnit år, Och gossars stora falskhet nu först jag rätt förstår, Ty ingen vet, när trohet rätt de mena; När allra mest de locka med honungssöta ord Den allra största falskhet helt visst då blifver spord, Men ingen dör af sorgerna allena.
» Det är allt en bra vacker visa, det där, » sade Hedda, som kommit in med en bricka, full af glas och porslin, som hon satte ifrån sig på skänken, medan hon lyssnade till visan.
» Och så sann, som hon är, sedan, » fortfor hon och började sätta in kopparne i skänken.
» Vet Anna, hvem som gjort henne? » » Visan?
Nej, visan har väl gjort sig själf, förstår jag.
Bara sista versen har jag gjort, för det är då precis, hvad jag har genomgått, » svarade den gamla med en suck.
Hon hade aftagit sitt hvita förkläde och sina halsdukar och satt där nu i mössa och stycke med ett stort gulrandigt bomullsför- kläde knutet om lifvet.
» En visa har jag ändå gjort själf, » fortfor hon, » det vill säga pastorn hjälpte mig med den, så att jag fick den att gå på rätta ton.
Och så vardt hon allt liksom vackrare också — så att hon är nära på som en psalm och på slutet så trösterik så. » » Snälla Anna, sjung den! » bad Tinnie, och Hedda instämde.
» Jag har bara sjungit den för mig själf, » svarade sångerskan, » och inte sjunger jag för hvem som helst heller, för di kanske bara skrattar åt mig. » » Åh, aldrig! » invände Hedda med indigna- tion, och efter några förberedande harsknin- gar började den gamla sin egen visa: Jag är så trött, ack, så trött att vandra, Men hvila aldrig ändå jag får; Jag vet, jag är inte såsom andra, Och därför ständigt jag går.
Det är som något i hjärtat sitter, Ibland till plåga, ibland till tröst, Ibland så ljufligt som fågelkvitter, Ibland som stormen uti mitt bröst.