Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
" Af hvem var du bjuden pB den sista militarbalen, det var vaB aldrig af löjtnant Holst? "
" Jo. "
" Nej, d8,afundas jag dig ngstan, för, o hvad han dansar bra, det a r en som kan föra det! "
Nu uppstod en liten diskussion, om huruvida icke löjtnant Holst.
förde val nara för att vara mönstergill dansör, men oppositionen ned- tystades, och beslutet blef att han var oöfvertrafflig, i synnerhet i polka.
" Men vet ni hvad flickor, tycker ni ända inte att Ebba K. lag- ger oförskamdt a n p&amp; honom? "
" Nej, hon lagger inte an, hon a r bara glad, det ar hon med alla. "
" Nej, hör nu Sigrid " inföll den unga vardinnan, " om hon inte vore din van, sil skulle du saga, att hon var grasligt kokett, men eftersom hon nu a r din van, s&amp; ar hon glad.
Jag skall tala om f ö r dig, att jag har rest i sallskap med henne pá jarnviig en hel dag, och.
d5 var hon allt annat an glad, den trákigaste reskamrat jag har haft ..
Men se vi reste i damkupé. "
" Usch Hedvig, hvad du ä r elak!
Du &amp; r vid dhligt lynne.
Flic- kor, vi fB lof att muntra upp henne!
Vi ska inte saga ett ord p dans mer, det &amp; r för ytligt.
Vi ska tala om allvarliga ting.
o m jag bara mindes ett ord af den der trakiga förelasningen jag var p&amp; i tisdags, s&amp; skulle du nu fatt i dig allt det larorika innehhllet, för den, var allvarlig och gedigen med besked. ".
" Frága henne hvem hon var ute och red med i söndags! "
före- slog en liten uppntist dam med skalmaktig min.
V a, det var ratt.
Rodna s5 mycket du vill, kara Hedvig, ge- nera dig inte för oss!
Svara behöfver du inte heller,.
vi veta precis -.
hur han sAg ut, mer liten an Isng, ljus som en Frithiof - men Hed- vig, du I r vtil inte ledsen p&amp; mig? "
- Sigrid slog armarna om den motvilliga vaninnan och kysste hennes bortvanda kind - " det a p ja bara skarnt, SA liar flickor emellan, det gör val ingenting.n " Jo, men jag tycker inte om det.
Och det a r inte sant, det ar inte som ni tror, for resten " - " Jo, nog &amp; r han kar i dig, för han har d i blifvit s&amp; trAkig se ' n .han blef bekaut med dig, och det &amp; r det stikraste tecknet.
Bjuder ban upp mig en g8ng till, s&amp; tror jag att jag mankerar honom.
Det a r alldeles tillrackligt om man kan st&amp; ut med sina egna.tillbedjare i t r l kighetsstadiet.
Ska man s&amp; dras med andras till p$ köpet, nej tack! "
Detta samtalstimne var tydligen obehagligt för Hedvig, och hur det var s&amp; tog det slut.
Man hoppade öfver till andra Imnen.
Mar alla skulle g&amp;, blef det ett kyssande i tamburen, men Hed- vig stod inte " p5 kyssfotn med mer &amp; n ett par flickor, hon tog de andra bara dugtigt i hand.
" I dag hade ni visst riktigt roligt, s m l yrhättor ", sade bruks- patronen nar han kysste sin dotter g % pannan till godnatt.
' Och i morgon blir det bal hos öfverstens.
Nia har miu flicka riktigt kommit 1 viften. ' '
Hedvig bara nickade, och gick in till sitt.
Här sjönk hon ned i sin mjuka mattstol och satt och tankte.
Hade hon haft roligt i dag?
Hade hon inte midt ibland viininnorna kant sig SA fullkoinligt ensam?
" Ja, jag blir alltid ensam, jag ä r jia s$ olik alla andra; nar alla andra ha roligt, d$ har jag trhkigt, och det andra tycka a r trhkigt, det tycker jag &amp; r roligt. '
Hedvig var endast 22 Ar, men hon bar redan p i mabnga svikna illusioner.
Hon hade inte blifvit bedragen i kblek, hon hade inte funnit alla manuiskor vara bofvar, men hon hade blifvit bedragen p&amp; annat.
Hon hade vuxit upp temligen cnsam p i landet, ty hon var enda dottern i huset, och hennes bröder vistades för det mesta vid universitetet.
Hennes fader, som var en ovanligt bildad man, hade till största delen sjalf ledt hennes undervisning, och hennes sinne hade .blifvit närdt med en kraftigare andlig föda Bn hvsd som &amp; r fallet med de flesta flickor.
Den allra nyaste literaturen hade hsllits labngt i f r h henne, hon hade vaxt upp med Geijer, Tegner, Bjgrnson och Ibsen.
Och hon inte barn laste sinas författare, bon alskade dem, och hon tog pA allvar allt hvad de sade henne.
B allt hsad hon laste fans ingenting af denna halkiga skepticism, som afillrdar allting med en axelryckning.
Ack, hur väl hon mindes en afton p&amp; försommaren, nar hona -
1 l3 just hade fyllt sexton Ar!
Hon 1Ag i ljungen ptilett utsigtsberg, och njöt, an af mossor, myror och blhögda v8rblommor bredvid henne, an af den tafla i stort som bredde sig ut vid hennes fötter.
LjnsblAtt., glittrande, dansande vatten, holinar med ljusgröna björkar - der borta en mörkgrön kant af barrskog, mot den IjusbIA himmelen, Allt SA ljust., luftigt, skart och gladt!
Plötsligt kom hon att tanka: ja, detta Iiiirliga land, det a r mitt fademesland, ' jag vill göra nggot för det, jag vill bli nilgot för det!
Och hon strackte ut ariirarna i exstas, hon hade velat taga .alla dessa jusgröna smA öbarn i sina armar och trycka dem till sitt hjarta, ty hon i~lskade dem.
Den svallande urigdomslusten blef i detta ögon- blick ett oandligt begsr att verka, att kampa.
Men det skulle han Iara henne.
Han, det var den der ynglingen " med 1Agande barm ", som skal- derna talade om, som gick derute i varlden och hade dessa samma klnslor som hon, men o, s&amp; mycket starkare, sil mycket klarare!
Han skulle saga henne livad hon ville, hvad hon tankte, hvad menin- gen var med den ljufva storm, som brusade i hela hennes varelse.
Och hand i hand skulle de g&amp; in i en stor kamp för nAgot som var rik- tigt ratt och riktigt stort.
Hon gick hem pti kvallen alldeles öfverlycklig At den sällhet, &amp; t den Storhet, som hon nu förstod att lifvet skulle föra med sig.
Hoii kande vsrprakten i björkar och blommande baggar som en lyckönskan just till henne.
Hon var en konungadotter, som nyss hade öfverskhdat det rike der hon snart skulle herska.
Och dessa drömmar kommo igen, och allt tydligare blef grund- tonen i dem, ej: jag vill ha!
utan: jag vill bli!
- jag vill göra!
- men lika tydligt kände hon att ingenting skulle fA form, ingenting skulle fti gestalt förran lian kom, som förstod allting SA mycket battre &amp; n hon.
Der hon kunde saga blott ett ord, der skulle han siiga hela meningen, han behöfde bara se p&amp; henne, s&amp; visste han hvnd hon tankte.
Men den Hedvig, som satt h l r i belysningen af den skara tak-; lampan, med det missnöjda, niistan litet hArda draget kring munnen, hvad hon var olik den sextonilriga entusiasten!
Hon hade konimit u t i varlden, pti supéer och baler, och i början var hon visst inte blyg eller sluten.
Hon var frimodig och meddelsam, ty hon trodde att alla uuga tankte och kande som hon.
" Hvad du pratade mycket dumheter pti den tidenn, brukade hennes bror hiiradshöfdingen saga, " du kunde ju ryka p&amp; hvem som helst och tala om fosterlandsk&amp;rlek och jag vet inte hvad. "
114 En kavaljer kunde af idel konversationsnöd frBga, benne om bort hade last den och den boken: genast slog hon upp sina grha, intensiva ögon och började lidelsefullt berömma eller fördöma.
Kavaljeren blef flat - och dansade ut för att komma frain en a&amp; underlig kornver- sation.
Men nu hade hon ibndtligen med moda lart sig umgtangeslifvots imperativiska kraf p&amp; intighet, hon hade atminstone lart sig att icke saga hvad hon tankte och kande, men hon kunde annu icke stiga och blicka ingenting med g r k e och variation.
Fast hon giilde för stel, gjorde hon andock en viss lycka i societeten.
Den ktinsla hon iynerst hade af att vars p i visst satt föroliimpad, gaf henne en allvarlig var- dighet som skarpt skilde benne fran andra Panga flickor.
Och oak- tadt hon numera aldrig " förlöpte sig ", 1Bg det i Biennes hastiga fiirg- skiftningar, i hennes underliga ogon, som ofta lyste upp utan all yttre- anledning, nBgot visst mystiskt som drog.
%vad a r det med fröken Lindcrona? '
brukade herrarna saga, " ar hon bliistrumpa eller laser- ska, man kanner att ndgot galet a r det, men man vet inte hvrad - rasande söt a r hon i alla fall. "
Ynglingen " med den lagande barmen ", som var of6rstidd, som behöfde nagon som trodde pA honom och hans lifsgarning, hade hona aldrig sett en skymt af.
I stallet för honom kom ben allvarlige be- undraren, den unge vetenskapsmannen Emil Rundberg, sona flickorna nyss hade brydt henne för.
Att han sar begifvad visste hon af sina bröder, de berömde honom sarskildt för hans intressanta och origi- nella konversation.
Under hela denna vinter hade hon sett honom dyka opp öfverallt, der hon befunnit sig, Forst talade de en tid ona vader och vind p&amp; vanligt vis, se ' n blef h m allt tystare, och nu slger han s&amp; godt som ingenting.
NAgot h t r o l i g t eamtsal ha de aldrig haft, och det har han heller tydligen ingen Atrik efter, han vill barra st&amp; bredvid benne, sitta bredvid henne, dansa med henne, se p&amp; henne, alska honom?
- t8nkte Hedvig, det kan ju aldrig komma i fraga, Hon &amp; r fast besluten att hvarken acceptera eller ens litsas marka hans hyllning.
Hon som hade selat bli nhgot, göra n b o t, som hade 6nskot ett intensivt lif a f kamp och strid, hon tycker nu att bon ar lik en 18- derlapp i vintersömn p i en gammal vind, stelfrusen, liflös, med löj- liga slappa vingar.
Skulle hon d i icke kunna ryckta upp sig och f&amp; arbete?
Endast af tröghet har hon latit binda sig i det sysslollösa flicklifvets vanor: skridskohkning, konditorifrakostar, promenader och visiter ph förmiddagen, bjudningar, conserter, baler p i eftermiddagen.
Bagarna gA, och hon kanner hur allt det hon förut anshg vara sin
sjal, krymper ihop och drager sig tillbaka i en allt mindre och min- dre yr&amp;.
Hon undrar ibland om det verkligen annu rör sig nigot derinne - eller ar det kanske alldeles dödt?
Det fins en miinniska som hon afundas, det iir Maria Plomgren, hennes barndomsvan, dotter till förvaltaren p6 hennes fars gods.
Hon %r lararinna, f i r arbeta ohyggligt för att hjalpa att försörja sina syskon, tir jamt jagtad, jlmt i penningeförliigenhet, lefver i standig oro.
Men hennes lif ar fullt och upptaget.
Hedvig afundas bAde hennes arbete och hennes bekymmer.
Men nu gAr det upp ett ljus.
Skulle inte Xaria resa hem till sin sjuka fader, var hon inte nyss och beklagade sig bfver att hon ej kunde f&amp; nigon att vikariera i skolan?
" Det kunde ju jag göra, det Och Hedvig blef riktigt upp- skulle jag bestamdt reda mig med! "
lifvad af denna idé, reste sig upp och slog armarna öfver hufvudet i förtjusning.
Ja, i morgon skall hon skrifva till Maria.
" Och se ' n, hvem vet om jag, s6vida jag inte a r allt för oduglig, kunde f&amp; sidant arbete jtimt! "
Och hon somnade med ljusa förhoppningar och glada drömmar, ej om morgondagens lysande bal, utan om ett enkelt, af varlden föga aktadt arbete. '
- En rnAnad har gatt.
Hedvig har verkligen, till sina vaninnors förvAning och anstöt, börjat sin verksamhet som vikarie för Maria Plomgren.
Hennes utseende har förandrats, det gngsliga, instangda uttrycket har nastan försvunnit.
Och hon kanner sig ocksi som en far tala ut, hon har nu i de s m i fAtt um- annan mtinniska.
gangesvänner, till h i l k a man.
kan stiga ett varmt ord, utan att se en generad min, som om man sagt nAgot opassande; hon har förstátt att det ar de smi, som intressera sig för det stora.
911 hennes osläckta törst efter synipati, hennes förut instangda entusiasm utgjuter sig nu och gör lektionstimmarne mingen gAng till högtidsstunder för b&amp;de henne och barnen.
Der kommer hou uppför Regeringsgatan.
P&amp; hvar sin sida om sig har hon en liten 10-&amp;ring, en s&amp; ' n der liten figur, som med sina Unga smala ben och sina vippande korta kjolar a r sii lik en trana eller ' niigon annan vadare.
Desss biida vadare ha mycket klara blia ögon och de äro envist riktade p&amp; den unga lararinnan, som skrattar med hela ansigtet.
Det lilla reserverade drag, som hon i tanke p6 d ' isci- plinen strafvar att bibehalla, gör det bara dubbelt skälmaktigt och intagande.
Vadarnes ögon äro ömma, niistan lika ömma som vissa on.
tillbedjares i trhkighetsstadiet, men de senares ömhet iir dyster och ngstan anklagande - vadarnes karlek a r brinnande, men p % alamrna ghng mycket munter.
En ung, rak och bestämd man kommer emot detta glada sallskap.
Hedvig marker bonom inte förran han sthr alldeles ing&amp; henne.
De stackars sm&amp; vadarne fh genast falla undan, nar han gör ett bestgmdt helt om och tar sin plats vid hennes sida.
Hans ansigte &amp; r mycket rödt, men det a r ocksh en varm vhrmiddag.
nÄr herrskapet hemma i dag, jag hade just tänkt mig upp p&amp; ett litet besök? "
" Ja - det vill saga, pappa och mamma gro p i middag, men de komma hem p&amp; kvallen.))
Det ryckte till i den unge mannens anisigte, han slog ett litet afgörande slag med sin kapp p i venstre stöfveln; det betydde s i mycket som: tarningen a r kast.ad!
Han rackte fram sin hand, och sade med betoning: " Alltslb i eftermiddag. "
Det var besynnerligt, det lat niistan hemskt, han kunde med samma ton ha sagt: i eftermiddag hoppas jag frfin hissen.
Vadarne stego fram igen med mycken silkerhet, lade sina smi hufvud p&amp; nacken och riktade ögonen p i sin kars frökens ögon, men de vor0 borta, inte alls hemma, ingen kunde f&amp; tag i dem.
D % blefvo vadarne inelankoliska, s i mycket som vadare kunna bli, trodde att de hade gjort niigot ondt - man vet ju att nar snalla lararinnor Bro ledsna, da ha alltid Barnen varit stygga, men o!
hvad det I r s v h t att veta, n&amp; de stora tycke att man har varit stygg!
De försvuono i en sidogata, icke utan mAngs tifventyrliga, endast f6r foglar tillAtliga halsvridningar At Wedvigs hall !.
Ja, hvad ville han d&amp;?
h, det var inte svårt att veta.
Bon kande en oro, ett illamaende, som niar man s t i r inför en sjukdomkris.
Precis kl. half G ringde han.
h, det var som hon hade anat, han passade p&amp; nar han visste att hon var ensam.
Hon Iiörde jungfrun i tamburen: " herrn ocb frun 8 ' inte hemma ", och hur han svarade: " jag g i r in och helsar p i fröken ett ögonblick. "
Hedvig reste sig upp i förmaket, der bon hade försökt att Iiisa en tidninig.
Hon kandc nar hon reste sig, att hon darrade i hela kroppen.
Bon kunde aldrig fallkomligt beherska sitt ansigte, och det fick nu ett s&amp; utpragladt angsligt uttryck, att det gjorde den unge doktorn yttermera förlagen.
Nar ' man star inför en allvarlig, afgörande stund, kanner man sig till mods som om m m skulle fr&amp;n den tjocks jordatmosferen kasta sig ut
i den klara, skarpa etern.
Man hisnar och ryser, innan man gör ett.
sildant hopp; man ar sá bortklemad af hvardagslifvets ijumma luft, Allt detta erforo de b&amp;da tv&amp;.
Halas rörelse tog formen af en.
vis; tvgrhet.
" FAr jag satta mig? '
frAgade ban med on skarp, hastig röst.
" Ja, för all del.
- Det a r ett harligt vhrvader i dag, men tank att det skall vara s&amp; kallt i Italien! "
- tvart emot sin vana vm hon i dag filrdig att tala om alla banaliteter i vädden - blott af feghet, Doktorn var inte intresserad af temperatur.
Hedvig fltitade fransarna p&amp; bordduken till en dubbel, en tre- fortfarande tystnad.
dubbel, fyrdubbel flata, tog upp dem igen " Har ni sett hur vacker esplanaden har blifvit, nu skall den dras u t anda till Storgatan, det blir en troflig promenad. "
Doktorn brydde sig inte om Stockholms stads gatureglering.
Ett par sekunders tyst fransflatning.
Slutligen tycktes han vakna upp: " EIvad var det för barn ni gick med i dag? "
Hastigt som blixten rann det upp i Hedvigs hufvud att hon skulle stalla honom p i ett sista prof: om han fiirstod, om han sjalf hade anat hennes langtan efter arbete, d&amp; ville hon erkanna att hans karlek var akta, annars - - " Det var mina elever - ni vet inte att jag nu har blifvit Iiirarinna. "
" Det ar val inte möjligt ", utbrast han och riktigt hoppade till.
i stolen.
" Jo, det ar bara ett vikariat jag sköter nu, men om det &amp; F. möjligt för mig, som inte har nAgon examen att komma med, sil skulle jag sedan garna p&amp; allvar vilja egna mig &amp; t lararinnekallet.
Är n i s i förvanad öfver det? "
" Ja, det a r jag verkligen.
E r ilder, er stallniug, ertn - han höll p&amp; att s8ga " utseende ", men hejdade sig.
" Kan ni inte fSrst&amp; " - Hedvig lyfte sina ögon för första gAngen: mot honom och betraktade honom genomtrangande - " att jag behófver arbete?
Har hemma &amp; r ju ingenting att göra för mig. "
Han steg upp och gick med Nnga steg af och an p&amp; golfvet.
Plötsligt stannade han midt för henne.
en varelse sidan som ni ar e j " Nej, det kan jag inte förstil skapad att arbeta och sltipa. "
Hans rast lat dampad och ntistan darrande.
" Till.
hvad a r jag skapad d&amp;? "
frigade hon.
Ögonblicket efter ville hon bita sig i tungan.
För allt pris ville hon undvika en för- klaring, och nu hade hon sjalf gifvit tecken att den skulle komma.
Han lutade sig öfoer hennes stol, och hur skumt det var kunde bon se att bans ögon blefvo nastan svarta.
" Ni ar skapad att bilras pB, händerna af nigon, som tilskar e r af hela sin sja.1 - - att - ' ban ville fortsatta, men ban var för mycket upprörd far att finna ord, som uttryckte hans starka kanslor, och ban var aldrig nigon vEbn af Raser.
Han betraktade henne, der hon satt nedböjd, skriimd och logslig.
Hon stig s&amp; spiid .och barnslig ut.
" Om, ni visste bvad jag skulle vara rildd om er, hur jag skulle skydda er - " Hedvig var bedofvad; oaktadt allt klnde hon en varm ström som trangde till bjartat.
Det susade far öronen, hon hade knappt medvetande och kande som om hon ornojligt kunde saga ett ord.
" FBr jag intet svar? "
- han böjde sig nhmrere till hennes ansigte, och armen som hvilade p&amp;.
hennes stolsrygg visade tecken att vilja narma sig.
Hou ryckte till.
Skulle hon binda sig nu?
Nej, hon mlste &amp; emanna sig.
- Det gick en skugga öfver doktorns ansigte, han hade nyss varit nlstan saker p&amp; sin sak.
" Kan ni inte alska mig? "
frtigade han med half förtviflan I rösten.
" Jag &amp; r sh förvhnad ", stammade Hedvig, endast för att saga nggot som icke betydde ja.
Törviinad!
- Det ar inte möjligt, jag har alskat er i nlra .ett Ar, och jag bar pii sista tiden inte alls sokt dölja minn kansler för er.
Ni borde vara beredd.
Ni borde ha hunnit besluts er för .om ni ville ta emot mig eller inte ", tillade han med en v i ~ otilighet s i rösten.
Han var icke utan nerver, och dessa f&amp; minntes hade slitit .dem mer an nAgot annat ban varit med om.
" Hvad har ni emot mig?
Jag bar ingen lysande stUlning, jag medger det - » Hedvig gjorde en hastig afvarjands itbörd.
" Jag har ingenting emot er " - hon r8tade upp sig och talade ' men jag kdnner e r inte. '
1&amp;gt, men lingsamt och bestamdt " Besynnerligt!
Ni klnner mig inte!
Vi ha ju varit tillsarm- mans otaliga giinger denna vinter.
Mi kanner mig inte!
Och jag Banner e r, jag kanner er SA viii att jag set att af allas kvinnor p&amp; jorden vill jag endast ega er - er och ingen rannan! "
De sista passionerade orden gjorde henne &amp; ter fGrvirrad, bon böjde ned hufvudet ett par ögonblick Ijksom for att I a i h stormen gassera.
" Vi ha aldrig talat allvarligtn - nu var hon iiter lugn - " EOrrtin -
Ni har aldrig gifvit mig nbgot af ert lif, och ni har aldrig fordrat ntlgot af mitt.
Ni sager att ni har alskat mig ett helt Ar, - och jag har k8nt mig lika ensam detta Ar som annars.
Och om ni vore lika tom som de andra skulle jag ingenting saga, men jag vet, att ni har rika intressen och att ni verkligen hör till dem som lefva.
Hur kan ni d&amp; vdga att saga att ni alskar mig?
Jag skulle kunna bata er för att ni sager det.n Hon hade rest sig upp, hennes ögon blixtrade, hon var oigenkannelig.
Han res&amp; sig ock&amp; upp.
Han var s&amp; förvhad att han p&amp; en hang stund ingenting kunde saga.
Till sist tog harmen öfverhand.
" Ja, ni bildade kvinnor nu för tiden, ni ha intet hjarta, det vet m a n ju.
FörstAnd, det ha ni, och fordringar det ha ni ocksA och teorier skapptals, men att halla af en hederlig karl, som ger er hela sitt bjiirta - det ar naturligtvis alldeles för enkelt, alldeles för en- bldigt.
Ni ar inga kvinnor det a r saken.
Gud vet hvad ni ar .. " Han hade inte val stött fram detta ord, förran han kande sig skamsen.
Han s&amp;g skyggt bort t111 Hedvig.
Manne hon var förolam- pad ?.
Nu hade han val alldeles förderfvat sin sak.
Men hon sAg inte alls förbittrad ut, hon var nastan skamsen ' hon ocksh öfver sitt lidelsefulla utbrott, hon som.
aunars var s&amp; sbPla.
Bröstet höjdes och sanktes, heta flammor filrgade de fina kinderna och de fuktiga ögonen blickade ut i fjiirran, ltlngt, Ungt bort.
Var h o n ingen kvinna?
" Jag f6rst&amp;rn, sade hon, " att ni tycker jag a r besynnedig.
Det %an ju handa; att mina kansler och tankar &amp; ro okvinliga det vet a g inte - - - Se, det a r s&amp; med mig att jag vet ingenting varre an ensamhet.
Jag har varit SA mycket ensam, isynnerhet ' se ' n jag kom till Stockholm i sallskapslifvet.
Och jag her alltid t h k t a t t om jag migon g&amp;ng skulle Ilska, s&amp; ville jag inte vara ensam i en enda vr8, af ' mitt bjarta.
- - Jag trodde just det var karlek att anan hade sallskap jgrnt, att man hade alla tankar och klnslor ihop. '
Emil afbröt henne: " Nej, nej, froken, nu ar ni alldeles för abstrakt igen, ni för- alandar vanskap och karlek. "
" Ja, d&amp; förstAr jag mig inte ps k&amp;rlek.n ' Hon sade detta tvart och afvisande, det var tydligt att hon hall p&amp; att frysa till.
" Med mina vanner talar ' jag om mina intressen, men med er - det bar alltid förefallit mig, som om ni stod högt 6fver allt det der, nhgonting helt, helt annat.
Skulle jag tala geologi med erf4 " Och si undfaguar ni mig med samma balfraser, soin jag har fAtt till lifs af alla sprattar. "
- Dagny.
" Ja, jag medger att jag nog oftls har brustit i konversation; Blan blir dum, nar man hr kar - det kommer ni aldrig att erfarta. ".
" Nej, nej, ni förstar mig inten - Hedvigs ansigte drogs ihop,.
som af kroppslig smarta, hon kn8t har&amp; ihop handerna, ngstan utom sig af det pinsamma i allt detta, isynnerhet som hon kande att han allt mer och mer fick öhertag, under det hon endast kom med lbjliga ansprhk.
" Har jag inte ofta sett hur ni har diskuterat med mina brilder, och ni ha sett s&amp; intresserade och lifvade ut allesammans - d@ ar lif, det, har .jag tllnkt!
Ack, den som vore med, den som n ~ n s i b 6ck tala om nagontiog, som gjorde en ond eller glad eller upplifvad!
SA kommer ni öfver till oss flickor, tar p&amp; er en aniisn min och frAgar om det var mycket folk p&amp; den sista basaren.
Försthr ni inte att det &amp; r detsamma som att se andra frossa, nar man sjalf Skulle ni tycka om att bli af med era vanner och era svater?
lifliga samtal vid cigarren, och eudast lefva p&amp; ~alongskallprat ?~ " Jag?
- Jag beböfver viil inte saga hvad det ar som i &amp; r har fört mig till balsalongerna.
Eljest s&amp;.
" Trifves ni inte i denna varld, der man hvarkeni Iiandlar eller tllnker eller kanner.
Nej, det tror jag og!
Ni ar van att lefva intensivt.
Hvarför .skulle jag trifvas d&amp;?
Det &amp; r ett misstag om ni tror att jag &amp; r svag, att jag vill baras genom vilrlden.
Jag ilr stark och ungdomskraftig jag ocksa, likaval som ni, och jag sill inte pA &amp; got satt vara passiv.
Jag vill vara med niidt uppe i lifvet.
Och blir det aldrig.
s&amp; som jag har tankt.
eller drömt .. sa har jag nu 18rt mig att man lefver nar man arbetar.
Halllre vill jag aldrig smaka hvsd mlnniskor kalla lycka, an standi$ och jamt ligga för ankar i en liten usel dam och se de stors seglarne stryka förbi utät hafvet.
- Ni ber mig anförtro mig Pt er farkost, och ni har aldrig talat om för mig, hvarl ni tanker styra eller huv.
ni tanker styqa. "
- ' Det later underligt i era Uron ", svarade Emil, och hans ton lat bitter, " men det harr funnits kvinnor som ha sagt: d u stlr vid styret, och dab filljer jag hvtart det e&amp; rna bara!
- FrOken Hedvig, om ni hade en gnista kilrlek för mig, skulle ni inte resonnera pi detta satt-. "
' Karlek!
Om en manniska f~rsrniiktor af tarst, och en maan dricker i fulla ' drag utan att ge henne en droppe, skall d&amp; den som grstar falla den som dricker om halsen och saga: jag alskas dig! '
" N i blir allt orimligare!
Bvad i r det nia egentligen som jag skulle ha och som .ni törstar efter? "
121 - " Hvrid ni har ni har allt: arbete, intressen, kamratskap, viinskap, tankar, sympati - - " " Jag tigger er ju att ta emot det som Hr mycket mer Hn sympati - kgrlek! "
" Det har jag aldrig bedt om ", svarade Hedvig häftigt och ngstan htirdt.
Han kande sig stirad, djupt shrad.
" Allts&amp; itersthr.
for mig ingenting annat &amp; n att taga afsked ", sade han stelt och aflagset, " jag ber om urstikt att jag s&amp; lange be- svarat er.