Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolen skulle i denna undersökning angående ett utom dess område begånget brott icke eller hafva samma utvägar i ransakningssättet att sjelfmant framkalla sanningen, som, enligt nu gällande reglor för ransakning i gröfre brottmål, skulle vägleda den till dom öfver sjelfva brottet behöriga domarens verksamhet.
Det kan icke undfalla någon, hvilken betydlig skillnad skulle vara emellan den ransakning, som t. ex. angående en föregifven lönlig mordgerning blefve hållen af behörig domstol i orten, med anlitande af alla tillgängliga utvägar 38 i lokalbesigtning, allmänna kännedomen af händelser och personliga förhållanden, som med den ifrågaställa saken kunna äga samband, möjligen sådant, som, för den tilltalade sjelf okändt, kan lända till hans värjande mot en skenbart grundad anklagelse, — och, å andra sidan, förhandlingarne hos en främmande domstol, som blott afhör hvad parterna och långväga komna okända vittnen orda.
Mången handling, i sig sjelf ren och oskyldig, kan vara af beskaffenhet att, då den sålunda af en i bestämdt fientlig syftning inledd undersökning ofullständigt belyses, få utseende af brottslighet; en sådan ståndpunkt i den ofullständiga och uppsåtligt ensidiga undersökningen kan möjligen angifvaren upphinna med ringa besvär, men deremot den fortsatta ransakning, som för den angifne då är nödvändig för sanningens rätta utredande, kan på den för ifrågavarande handling främmande orten blifva förenad med stor svårighet och betydlig kostnad, såsom derest vid Domstol invid Rikets nordligaste gräns skulle ransakas om det brottsliga i en vid sydligaste gränsen bosatt persons erskilda gerningar i hans hemort, då denne angifne person måste, möjligen vid flera särskilda tillfällen, på olika tider sjelf inställa sig vid Domstolen och hans vittnen från hembygden göra den långa resan.
Kan lagsbestämmelsen i denna fråga om bevisningssättet uti injuriemål icke så ställas, att den erbjuder lika beqvämlighet åt bägge parterna, så finner jag icke i det förhållande, som för sedlighetens synpunkt framstår i deras ställning till hvarandra, så länge tillmålets sanning ej är slutligen uppdagad, någon öfvervägande anledning att låta beqvämligheten falla angriparen till godo på den till sin heder angripnes bekostnad genom förlusten af en rättegångsform ån, som utan tvifvel måste räknas till de vigtigaste.
Den, som af verklig sedlighetskänsla finner sig uppmanad att gifva offentlighet åt annans straffbara gerning och vill derigenom drifva houom ur en, efter förmenande, icke berättigad position inom allmänna aktningens område, bör finna betänklighet att, i stället för den öppna, ärliga angifvelsen hos offentliga maktens organer, hvarigenom medborgarepligtens fordran vore fullt tillfredsställd och den angifne komme i åtnjutande af sin naturliga och lagliga rätt att få lära känna sin ansvarige angripare, välja, med afseende på egen försigtighet och beqvämlighet, bakdanteriets vidriga utväg.
Tror han brottslighetens uppenbarande äga sådan vigt för det allmänna, så vet han ock, att staten vill hafva sådana brott uppdagade på den rätta vägen; han äger icke någon moraliskt giltig ursäkt i förevändningen, att han vill skona förbrytaren från lagens verkan och i smyg blott betaga honom det medborgerliga anseendet.
Det tillkommer honom icke, att såsom en särskildt förmildrande benådningsmakt ställa sig godtyckligt emellan lagen och den misstänkte förbrytaren.
Yäl kan mången gång angifvarens öppna handling blifva i allmänna omdömet klandrad; men bakdanteriet bör alltid vara förhatligt.
Det fordras varsamhet att icke låta lagbudet synas uppmuntrande gilla sådant.
Såsom det vill synas, måste förslagets mening innefatta äfven det, att den uti injuriemålet tilltalade, då han drager sin vederpart under ransakning vid domstol om den angifna missgerningen, skall till undgående af ansvarighet för falskeligen gjord och fullföljd anklagelse inför domstol äga en gällande förevändning deruti, att han endast begagnat sin bevisningsrätt såsom en till rättegången uti injuriemålet börande förmån.
Häruti ligger, efter min tanke, ett ytterligare skäl emot förslagets godkännande i frågan om forum.
Den från Lagkomitténs åsigt afvikande mening, som i närvarande förslag blifvit följd och nu af mig är biträdd i fråga om bevisningsrättens gränser, kan föranleda inkast, att sålunda skulle betydligt inskränkas möjligheten för den enskilde att till andras kännedom bibringa de på allmänna omdömet inverkande underrättelser om personens onda gerningar.
Svaret derpå måste alltid blifva, att lagstiftningen icke velat genom Ingifvande af behörigheten till åtals anställande bereda vidsträcktare utväg att låta sådana underrättelser vinna offentlighet och icke tillåta, att det sker på förtalets smygväg.
Med hvarje ändring i lagens föreskrifter om friheten till åtal för brott vidgas eller sammandrages gränsen för samhällsmedlemmarnes frihet i afseende på enskilda beskyllningar om brott.
Det lagbud, som särskildt afhandlar frågan om denna sednare frihet, har inom sig ständig enhet och konseqvens.
Men — blefve lagbudet strängare, mera fordrande, än att, med afseende å re dan anmärkta fallenhet i menniskolynnet och de talrikt frestande anledningarne i dagliga sammanlefnaden, lagbudets hörsammande kan i allmänhet förväntas?
Jag erkänner villigt, att häruti ligger någon betänklighet, just hvad som utgör det för lagstiftningen svårlösta i ämnet.
Dock —, om lagbudet verkligen icke fordrar annat, än hvad till skydd mot skadegörelse å enskild persons goda namn och rykte förnuftsenligt kan påbjudas och hvad som kan åtlydas af hvar och en under allvarligt bemödande att, med aktning för annans lagbestämda rätt, hejda en böjelse, som icke får frigifvas, må strängheten finnas.
Lagbudet har för straffet en latitud, som medgifver lindrig påföljd, der blott obetänksamheten felat.
Lagens stränghet i detta ämne saknar visst icke eller giltig anledning i samtidens före teelser inom det område, som nu är i fråga, der föremålen visat sig långt mörkare, än vid den tid, Lagkomittén aflät sitt förslag.
Ilvad angår tillmälen af den beskaffenhet, som är omförmäld i 8 § af förevarande Kapitel, nemligen om gerning eller last, som ej efter lag är straffbar, biträder jag den af Justitierådet Bolin yttrade åsigt om olämpligheten deraf, att sådana för allmänna lagen främmande enskilda förhållanden, hvilka här afses, skulle öfverlemnas till föremål för vittnesförhör eller annan undersökning vid domstol.
Vid betraktande af den verkliga förmånen för den enskilde att undgå allt det obehag, som skulle för honom uppstå, der smädaren lemnades tillfälle att för ådagaläggande af ett tillmäles sanning framdraga till offentlig mönstring alla möjliga förhållanden i den andres enskilda och husliga lif, kan emot denne skäligen ställas det anspråk, att han icke skall vilja framtvinga ett så beskaffadt uppträde i det offentliga genom anställande af rättegång för sådant tal, sorn tillkommit af obetänksamhet utan oudt uppsåt eller beräkning att väcka något för honom skadligt rykte.
Yttranden, som förtroligtvis fällas i mundtligt samtal, utan afsigt att skada eller att få någon offentlighet, böra ej skäligen göras till föremål för åtal.
Har åter någon, i argt uppsåt för att göra skada, angripit annans medborgerliga anseende genom en i syftning af allmännare utspridande gjord skändande framställning af hans enskilda personliga förhållanden; så kan med skäl denna handling betraktas såsom brottslig äfven i det fall, att samma framställning hållit sig till omständigheter, hvilka, derest undersökning vid domstol i sådana ämnen kunde tillstädjas, skulle befinnas öfverensstämmande med sanningen.
Efter sådan princip kunde, såsom mig synes, lagstadgandet billigt jerakas i ett ämne, der, oaktadt allt bemödande och allt hvad derom är ordadt och tvistadt, lagstiftningen svårligen skall någonsin kunna utfinna hvad som finge anses vara det absolut rätta och bästa
På de sålunda utvecklade grunder instämmer jag med Justitieråden Bolin, Adlercreutz och Friherre Leuhusen i fiåga 0111 redaktionen af 13 §, äfvensom angående förändrad lydelse af 8 § i förevarande Kapitel.» Justitierådet Quensel yttrade: »Jag instämmer med Justitierådet Berg i allt öfrigt utom hvad angår den af honom föreslagna inskränkning i rättigheten att med bevis om sanningen af gjordt tillmäle freda sig från åtal för ärekränkning, i fall tillmålet varit föremål för ogilladt åtal.
Ett sådant ogillande kan naturligtvis ej innebära absolut visshet derom, att tillmålet varit ogrundadt, utan allenast att det icke blifvit bevisadt i någon eller tillräcklig man.
Derföre och då den, som för ärekränkning tilltalas, ofta är i okunnighet om åtalet, hvilket till och med kan vara anstäldt efter det den förmenta ärekränkningen skett, torde den omständighet, att frikännelsebeslutei fallit, ej försätta frågan om sanningsbevisningen i målet om åtal lör ärekränkning i annat skick, än den skolat hafva, om åtal för brottet icke ägt rum
Lagkomitténs förslag i denna del innehåller ej eller den ifrågavarande inskränkningen och, om nyssnämnde förslag i öfrigt återupptages, ser jag ej skäl att härutinnan frångå det.» 16 §. linder åberopande af de skäl, som blifvit af Lagberedningen anförda för uteslutande ur dess förslag till Straffbalk af det mot nu ifrågavarande § svarande i Lagkomitténs förslag till allmän Kriminal-lag förekommande stadgande af enahanda syftning, hemställde Högste Domstolens fleste Ledamöter, att berörde § måtte utgå.
Berg deltog ej i denna anmärkning. 17 Kap. 3 §•
Vid granskning af Lagberedningens förslag till Straffbalk, hvarifrån stadgandet i förevarande § vore hämtadt, hade af Högste Domstolens dåvarande Ledamöter blifvit, beträftande rättigheten att horsbrott tili bestraffning åtala, anmärkt, att, så snart den förnärmade maken hos Domstol väckt påstående om äktenskapsskillnad på grund af horsbrottet, 41 hvilket således derigenom och getiöm den dermed följande undersökning kommit till offentlighet, borde rättigheten att föra talan om den kriminella påföljden äfven ovilkorligen inträda, och, när brottet vore bevisadt, brottmålsansvar kunna ådömas utan omvägen af ny rättegång för detta ändamål.
Hvad sålunda blifvit anmärkt åberopades nu af Högste Domstolens fleste Ledamöter, med tillägg, att jemväl i det fall, att mannen ålägges gifva underhåll till barn, som af honom blifvit i hordom afladt, horsbrottet på samma skäl, som de ofvan anförda, och i öfverensstämmelse med stadgandet i 18 Kap. 9 § förslaget borde å till bestraffning åtalas; på grund hvaraf och då antydan här syntes lämpligen böra ske derom, att, i händelse förbrytelsen äfven i annat afseende, än såsom horsbrott, vore straffvärd och ur sådan synpunkt allmänt åtal underkastad, dess egenskap af horsbrott likaledes kunde till bestraffning åtalas, samt, enligt bemälde Ledamöters tanka, någon inskränkning ej borde göras i den förnärmad maka nu tillkommande rätt att horsbrott åtala, desse Ledamöter hemställde, att ifrågavarande § måtte erhålla följande förändrade lydelse:
Horsbrott må ej af allmän åklagare åtalas, der ej den oskyldige maken brottet till åtal angifvit eller för det brott skillnad i äktenskapet sökt, eller mannen efter lagsökning ålägges att underhåll gifva till barn, som blifvit i hordom afladt, eller ock brottet eljest under allmänt åtal hörer.
Var brottet emellan tvänne gifta föröfvadt; då åge åtal emot dem båda rum, ändå att blott en af de oskyldiga makarne skillnad sökt.
Om hvad sålunda blifvit föreslaget bifölles, så följde deraf, att den i 5 Kap. 15 § förekommande hänvisning till 17 Kap. 3 § borde utgå.
Justitierådet Alerereutz yttrade: »Någon särskild inskränkning i rättigheten för allmän åklagare att åtala horsbrott finner jag icke vara af behofvet påkallad.
Innan sådant brott kan af honom åtalas, har det i allmänhet redan vunnit den offentlighet, till hvars förekommande man här velat bereda den oskyldiga makan ett tillfälle.
Ett öppet trotsande deremot af den allmänna sedlighetskänslan bör, efter mitt omdöme, icke någonsin lemnäs ostraffadt derföre att brottslingen möjligen har i sin makt att förmå den oskyldiga makan att tiga stilla.
Jag anser derföre hela denna § böra ur lagförslaget utgå, såsom en följd hvaraf jemväl den till samma § gjorda hänvisning i 5 Kap. 15 § borde derifrån uteslutas.» 18 Kap. 2, 4, 6, 7 och 11 §§.
AT fförut åberopade skäl hemställde Högste Domstolen, att de i sista punkten 2 §, 4 §, sednare mom. 6 §, sista punkten 7 § och sednare mom.
11 § förekommande orden: '»straffarbete från och med sex månader till och med två år» måtte å hvardera stället ändras till: straffarbete i högst två år. 6 42 Särskildt yttrades vid 6 § sednare mom. af Justitieråden Quenel och Berg: »att, såsom förslaget antyder, tillämpa hvad i 2 morn. stadgas å otukt, som med de här omförmälda hjon föröfvas af andra än sådana personer, till hvilkas tjenstepligt hörer att å hjonen utöfva uppsigt, synes oss betänkligt, hvarföre vi hemställa, att nämnda moment måtte bringas till närmare öfverensstämmelse med Lagberedningens motsvarande stadgande i 21 Kap. 6 § och sålunda erhålla denna lydelse: »Öfvar styresman, föreståndare, uppsyningsman eller vaktbetjent vid straff inrättning, häkte, tukthus barnhus eller annan sådan inrättning, otukt med qvinsperson, som der in tagen är och under hans uppsigt står; dömes till straffarbete i högst två år eller fängelse.» och vid 11 § sednare mom. af Högste Domstolens fleste Ledamöter:
De mindre bestämda uttrycken i sednare momentet synas kunna leda till osäkerhet i lagtillämpningen, genom tvekan, huru långt det osedliga i qvinnans lefnad skulle hafva gått för att fylla kontinuitetsbegreppet: »låta bruka sig till skörlefnad.»
Ty icke kan härmed förstås, att qvinna vid något enstaka tillfälle begått sådant sedlighetsbrott eller varit föremål för en kopplares intrig.
Hvad häruti kan i föreskrifter om korrektionel behandling från allmänna ordningsmaktens sida och om preventiva anstalter mot en farlig sjukdoms utbredande lemnäs i uttrycken mindre bestämdt, är ej i en strafflag tillräckligt.
För bestämmande af prostitutionens ifrågavarande svårare art synes ej annat säkert kännetecken kunna i strafflag uppställas, än hvad nu gällande Lag i 57 Kap. 2 § Missgernings-balken innehåller, eller att qvinnan egnat sig åt skörlefnad i sådant hus, som anordnats till stadigvarande hemvist för lasten.
Uttrycken i nu varande
Lag torde derföre här böra bibehållas och således momentet få denna lydelse:
Qvinna, som i dylikt hies låter sig till skörlefnad bruka, straffes med fängelse i högst sex månader eller straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Justitieråden Berg och Adlercreutz deltogo ej i den sistomförmälda anmärkningen. 9 §.
Under åberopande af de vid 17 Kap. 3 § i lagförslaget anförda skäl, i den mån, de å här upptagna förhållanden äga tillämplighet, hemställde Justitierådet Adlercreutz, att sednare punkten i förevarande § måtte varda utesluten.
I slutet af detta Kap. ansåg Högste
Domstolen böra intagas dels det stadgande, som, i fråga om grym behandling af djur, förekom i Förordningen den 21 December 1857, dels ansvarsbestämmelser mot fylleri och äfventyrligt spel.
Visserligen kunde dessa förbrytelser anses tillhöra så kallad polis-lag, ej allmän strafflag; men så vore äfven förhållandet med andra så väl i detta kapitel, som på andra ställen i förslaget upptagna brott; och i all - 43 mänhet torde näppeligen någon skarp gräns kunna uppdragas emellan polisbrott och andra förbrytelser, så framt man ej ville, såsom i en del utländska lagstiftningar skett, söka en dylik i graden af den brottsliga gerningens straffbarhet, hvarom dock, äfven om sådant hos oss skulle låta sig göra, fråga nu ej vore.
Vid sådant förhållanda och då, för upprätthållande af hvad man förstår med allmän sedlighet, bestraffning af ofvanberörde förbrytelser vore nödig, trodde Högste
Domstolen bestämmelser derom ej böra i förslaget saknas samt lämpligast kunna i förevarande Kap. intagas.
På grund häraf tillstyrkte Högste Domstolen, att efter 13 § i förslaget rnåtte införas följande frenne nya §§: 14 §.
Håller någon hus, der äfventyrliga spel om penningar eller penningvärde allmänneligen bedrifvas; straffes med fängelse i högst sex månader eller böter.
Hvar som, å ställe, som nu sagdt är, deltager i äfventyrligt spel; straffes med böter, högst tvåhundra Riksdaler. 15 §.
Beträdes någon med fylleri, i ty att han så öfverlastar sig af starka drycker, att af hans åtbörder eller orediga sinnesförfattning synbarligen märkas kan, det han drucken år celi träffas han i sådant tillstånd å väg, gata eller annat allmänt ställe; straffes med böter, högst etthundra Riksdaler.
Sker det tredje gången eller oftare; vare straffet böter eller fängelse i sex månader. 16 §.
Visar någon i behandling af egna eller andras kreatur uppenbar grymhet; straffes med böter, högst etthundra Riksdaler. 19 Kap. 3 §.
Berg anförde: »Det i första punkten af denna § utsatta straff synes mig, vid jemförelse med dem, som blifvit föreslagna för de i 10 och 11 §§ omtalade vida farligare skadegörelser, något för strängt och jag hemställer derföre, att detsamma måtte bestämmas till straffarbete från och med ett till och med fem år, då den i andra punkten medgifna straffnedsättning kunde få utsträckas ända till tre månader.» 12 §.
Berg yttrade: »Straffbestämmelsen i denna § synes mig ej stå väl tillsammans med hvad i 20 § angående skadegörelse i allmänhet stadgas.
Under det nemligen, enligt denna sednare, så snart skadan är grof eller gerningen eljest är med synnerligen försvårande omständigheter förenad, ovilkorligen skall till straffarbete dömas, belägges i 12 § uppsåtlig skadegörelse å jernvägs-, kanal- och slussanläggningar af sådan beskaffen - 44 het, att väsentligt hinder eller uppehåll i anläggningens begagnande uppstår, med endast fängelse, och all annan skada med böter utan afseende å skadans storlek eller de omständigheter, hvarunder brottet skett.
Jag anser derföre straffet i 1 mom. af 12 § böra bestämmas till straffarbete i högst tre år eller fängelse; hvaremot jag anser sista momentet böra utgå och sådan mindre skada, som der omtalas, således komma att efter 20 § bestraffas.» 13 §.
För uppsåtlig skadegörelse af sådan beskaffenhet, som här omförmäles, ansåg Högste
Domstolen straffarbete företrädesvis och fängelse endast undantagsvis böra tillämpas; hvarföre och med åberopande af hvad vid 8 Kap. 14 § blifvit anfördt Högste
Domstolen hemställde att ansvarsbestämmelsen i första punkten måtte ändras till: straffarbete i högst två & eller fängelse i högst sex månader. 15 §.
En sådan förändring i straffbestämmelsen, som vid 8 Kap. 26 § och andra ställen föreslagits, tillstyrktes af Högste Domstolen äfven i 1 mom. af denna §; och ansåg Högste Domstolen i 2 mom. jemväl böra intagas det nu i flera ekonomiska författningar omförmälda, men till allmänna strafflagen rätteligen hörande fall, att någon i segelled eller flottled utkastar barlast eller annat, hvaraf uppgrundning förorsakas kan. 16 och 20 §§.
Jemväl i dessa §§ tillstyrktes af Högste Domstolen, att orden: »straffarbete från och med sex månader till och med två år» måtte ändras till: straffarbete i högst två år. 22 Kap. 1 §•
På de vid 8 Kap. 14 § anförda skäl ansåg Högste
Domstolen det här utsatta minimum för straffarbetet böra uteslutas. 2 § 6 mom.
Justitierådet Adlercreutz yttrade: »För min del finner jag icke skäl att afvika från den i vår lagstiftning hittills följda åsigt, att det i förevarande mom. omförmälda brott hänföres till tjufnad, helst ett besittningstagande synes mig genom anbringande af märke 45 lika väl hafva försiggått, som derigenom att tjufven från en plats till annan i samma rum förflyttar den persedel, han har för afsigt att sig tillegna.
Jag hemställer alltså, att detta mom, öfverflytt as till 20 Kap., i hvars 4 § det lämpligen torde kunna inrymmas.» 6 § sednare mom. och 15 §.
Under åberopande af det vid 11 Kap. 10 § anförda skäl hemställde Högste Domstolen, att orden i 6 § sednare mom. »från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler» och i 15 §: »högst etthundra Riksdaler» måtte uteslutas. 21 § sednare mom.
Detta moment ansågs af Högste Domstolen, i öfverensstämmelse med den af dess fleste Ledamöter vid 17 Kap. 3 § uttalade mening, böra till redaktionen ändras och lyda sålunda:
Brott, som i 8 § 2 och 3 mom. omförmålas, må ej af allmän åklagare åtalas, der ej förty återgång af fästning eller giftermål blifvit sökt eller, i fall fästning eller giftermål ej skett, målsägande brottet till åtal angifvit, 25 Kap. 14 och 15 §§.
Af Högste Domstolen tillstyrktes, att äfven i dess §§ orden: »straffarbete från och med sex månader till och med två år» måtte ändras till: straffarbete i högst två år. 20 §.
Enär tvekan syntes, kunna uppstå, huruvida, enligt förslagets ordalydelse, den domstol, som för brott fällde embetsman till straffarbete eller svårare straff, ägde, äfven om domstolen ej vore forum för embetsmannen i embetsbrott, likväl döma honom till mistning af sitt embete, eller om, i sagda fall, detta skulle tillkomma den myndighet, hvarunder embetsmannen hörde för embetsbrott i allmänhet, föreslog Högste
Domstolen till tydligare utmärkande deraf, att samme domstol, som för brottet ålade straff, jemväl skulle embetsmannen till förlust af sitt embete döma, följande redaktiousförändring:
Begår embetsman brott, derför han till straffarbete eller svårare straff dömes; varde tillika dömd till mistning af embete, som han innehafver, ändå att brottet utom embetet begånget är. 46 21 §.
Ehuru visserligen fall kunde tänkas, då lämpligt vore, att embetsman äfven, der han dömdes för brott utom embetet till ringare straff än i 20 § nämndes, borde sitt embete mista, ansåg Högste
Domstolen sig likväl icke kunna tillstyrka ett stadgande af sådan beskaffenhet, som det här i 21 § föreslagna.
Då nemligen, vid bedömande, huruvida embetsmannen genom brottet befläckat eller spillt sin embetsvärdighet eller sitt medborgerliga anseende, ingen ledning funnes att hämta ur i lagen meddelade föreskrifter, blefve afgörandet beroende allenast af hans domares enskilda föreställningar i detta afseende
Men deras omdömen härutinnan kunde och skulle helt säkert utfalla högst olika, allt efter en hvars särskilda uppfattning om embetsvärdighet, om medborgerligt anseende, om heder m. m.
Härigenom skulle faran af lagbudet blifva större, än den fördel, detsamma möjligen i något enstaka fall kunde medföra; och då anledning funnes att antaga, det något egentligt behof af stadgande i omförmälda syftning ej mera hädanefter, än hittills, skulle förspörjas, hemställde förty Högste Domstolen, att ifrågavarande § måtte ur förslaget utgå.
För den händelse emellertid, att denna hemställan ej skulle bifallas, ansåg Högste
Domstolen sig böra erinra, att, då olämpligt vore, om i fall, som denna § afser, den domstol, som öfver brottet dömde, skulle, fastän den ej vore rätt forum för embetsman i fråga om embetsbrott i allmänhet, äga yttra sig, huruvida embetsmannen befläckat sin embetsvärdighet och borde sitt embete mista, men tvekan, om efter förslaget så skulle tillgå, syntes kunna äga rum, föreskrift borde, på sätt som skett i Lag-beredningens förslag till Rättegångs-balk, sednare delen, 1 Kap. 7 §, meddelas derom att, i sådan händelse, frågan om embetets mistning skulle pröfvas af den domstol, som vore behörig att öfver embetsmannen i embetsbrott döma.
1 öfrigt och för den händelse, att de af Högste Domstolens fleste Ledamöter vid 2 Kap. 15 och 16 §§ gjorda anmärkningar godkändes, hemställde bemälde Ledamöter, att, i följd deraf och med iakttagande af de här ofvan vid 25 Kap. gjorda anmärkningar, sistnämnda Kap. måtte erhålla följande lydelse: 1 §■ Domare, Konungens Befallningshafvande eller annan embetsman, som i dom eller beslut uppsåtligen gör orätt; dömes ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas. 2 §.
Har domare uppsåtligen fällt till straff den, han visste oskyldig vara; då skall, jemte 47 den påföljd i 1 § sägs, honom ådömas straff efter 16 Kap. 1 §, och, om den oskyldige undergått straffet till fullo eller till någon del, efter 3 § i samma Kapitel. 3 §.
Ställer Konungens Befallningshafvande, eller annan, som å embetets vägnar äger att brott åklaga, den, han vet oskyldig vara, under åtal vid domstol; då skall han dömas ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas och dessutom straffas såsom i 16 Kap. om falsk angifvelse stadgadt är. 4 §.
Viger prest, utan att laga lysning till äktenskap föregått; varde afsatt.