Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först fejar och putsar hon rummet en smula, därpå tillagar hon middagen till påföljande dag, hvilket ej med- hinnes under den korta middagsrasten, samt kokar kaffet till den tidiga frukosten.
Se- dan hon äfven bäddat och framsatt den enkla kvällsvarden, tager hon till nål och tråd för att i all hast bättra litet på sy- sterns kjol eftersom denna ännu ej hörs af.
» Hanna dröjer länge i kväll » — mum- lar hon med en orolig blick på klockan, hvars visare redan pekar på nio — » stac- kars gamla Lena behöfver nog ses till, men Hanna behöfde så väl hvila själf. » — — — » Se här är jag nu igen » — ljuder i detsamma dennas röst, — » du började väl bli otålig, kan jag tro? » » Sitter hon icke och lagar min gamla kjol!
Ja, jag dröjde litet, för Lena behöfde så väl min hjälp.
Jag bäddade åt henne, fick elden att brinna i järnugnen, och så fick jag lof att hämta hem lite ' matvaror åt hen- ne, hon hade rakt ingenting och orkar j u ej gå själf.
Så berättade Lena för mig, att grannens lilla flicka legat sjuk ett par vec- kor, och så fick jag lust låta flickstackaren få en vacker blomma, som bagaren just gett mig i present.
Hon blef så glad för den, så du kan aldrig tro.
Sen var jag nä- stan på väg till döfstumma Marta också, men så tänkte jag du väntade, och så fick det vara, men i morgon går jag dit. » » Och i öfvermorgon skall du väl gå till mor Karin och dagen därpå till lame Pet- ter och nästa dag till någon annan igen?
Gud vet, hvar du spårar opp alla dina sju- ka och hjälplösa eller hur du orkar med det, ansträngd som du själf är!
Men jag skall säga dig, att du får allt lof unna dig litet mera hvila, annars blir du själf också hjälp- lös och det inom kort. » — » Du menar väl inte, att jag skulle öfverge mina sjuka, som så väl behöfva mig.
Nej, du, det skulle jag aldrig ha hjärta till, o m jag så fölle af trötthet.
När jag vet att de ligga och vänta på mig, så får jag ingen ro, förrän jag sett till dem.
Ja, skaka du på hufvudet så mycket du vill, som om inte jag visste, att du på dina fristun- der brukar hjälpa både Grönkvistskan och barnen Larsson. » — » Kors, du ville väl jag skulle låta ungarna svälta rakt ihjäl, stackare, som ingen mor har, och far deras, som super — och så Grönkvistskan, som sett bättre dagar och nu har det så smått.
När en inte har pengar att ge, så får en väl ge en handräckning åtminstone. » » Ja, j a, jag menar bara, att du är lika god som j a g!
» — och så brusto de båda i skratt.
» Men bevars väl, har klockan icke redan råkat bli nio, det skall bli skönt få kom- ma i säng. » — Det blef tyst därinne, men utanför, i den mörka passagen, ljöd en halfkväfd suck och en gestalt, som ett par minuter stått orör- lig utanför dörren, gled hastigt vidare ut- för trappan.
— — — — Den stora festsalen är som förvandlad.
Strå- lande belysning, vackra dekorationer och dra- perier öfverallt, och långs väggarne det ena smakfullt arrangerade saluståndet bredvid det andra.
Hela midtelgången är till trängsel fylld af en svart, böljande folkmassa, här och hvar upp- lyst af basardamernas brokiga, glittrande ko- stymer.
Det är ett stimmande, brusande haf af nöjeslystna människor, hvilkas portmonnäer långsamt, men säkert åderlåtas, men också gif- va i utbyte så mycket som möjligt af nytta, nöje eller njutning.
Här är tombolan, där vinsterna utdelas un- der skratt och bonsmots, där blomsterståndet, som gör lysande affärer, tack vare det galan- teri, som alltid synes oskiljaktigt från Floras älsklingar.
På ett annat ställe trängas de ny- fikna kring postluckan, bakom ett draperi före- visas världens mest berömda vaxkabinett o. s. v. i all oändlighet, medan hela tiden nätta ser- veringsflickor bana sig mödosamt väg, ofta dig nande under den ovana tyngden af sina med läckerheter fullastade brickor.
Bland de salustånd som tilldraga sig mest uppmärksamhet, är utan tvifvel konditoriet, som förestås af fru Ek, direktrisen för det hela.
Kring detta råder alltjämt den mest förvirrade trängsel, och stundligen ljuder frågan: » Kan man få tala med fru Ek?
Hvar är fru E k?
» — Dessemellan kan man uppfånga följande fragment ur olika samtal: — » det är fru Ek som är själen i hela företaget » — — » ja, fru Ek är då outtröttlig — hon tänker på allt » • » åh se, god afton, snälla fru Ek, så lifligt är här i kväll och så väl arrangeradt allting är.
Det har fru Ek min- sann riktig heder af och det måste visst bli goda affärer af för de vanföra barnen » För väl hundrade gången under dagens lopp surra dessa eller liknande fraser kring fru Piks öron.
Just nu vänder hon sig bort ett ögon- blick, livarvid den glada festminen lämnar plats för ett uttryck af djup nedstämdhet.
» Snälla fru Ek ser så blek ut, sitt en stund oeh hvila. » — ber en af hennes tjänste- andar.
» Trött, åh visst inte! » — och den lif- liga lilla frun böjer sig ned efter en låda apel- siner under disken.
Hon sysslar emellertid för- svarligt länge därmed, och då hon åter reser sig upp, trycker hon hastigt bort en tår ur ögonvrån, innan hon artigt leende frågar nästa kund hvarmed hon kau stå till tjänst. » » Basaren har inbringat 8 0 0 kronor » — sä- ger herr Ek några dagar senare, med en tri- umferande blick öfver tidningen bort på sin fru.
» Det kan man ju kalla ett lysande resultat för vår goda stad, och det är din förtjänst alltsam- mans, min lilla gumma. » — Fru Ek småler blott, men svarar icke.
» Jag tycker du ser inte riktigt glad ut, Annie, om jag visste hvad som fattas dig?
Du är dig inte lik nu sedan basaren är öfver.
Na- turligtvis har du öfveransträngt dig, det var ju på dig allt hvilade och du har arbetat för tre.
Det har jag hört från alla håll, att » fru Ek har varit beundransvärd, utan henne skulle det icke gått » m. m. i samma stil. » — " » Ja, du har endast hört det älskvärda man sagt, som naturligt är, jag däremot har, om ej så mycket hört, så har jag känt alla afundens, illviljans och klandersjukans nålstygn i luften omkring mig. » — » Stackars liten, och det är det som tryc- ker dig?
Jag finner eljes att sedan det nu är öfver och slutresultatet blifvit så godt, bör man sätta sig öfver allt sådant. » —
0 H P 1897 I D U N 120 » Det gör .jag också, kar redan gjort det bidragarne till vår basar.
Jag tänker på alla lottade, som äga icke endast hela vår dag, utan därtill så många andra medel att förljufva till- varon, kunna taga exempel af dem, lägga litet de olika intressena och viljorna, som det er- mera af vår personlighet in i vår välgörenhet, fordrats så mycket tålamod och takt att jämka icke blott våra pengar?
Det är ju så ofta ic- ihop, på all denna af und och fåfänga, som kom- ke själfva gåfvan, utan sättet hvarpå den ges mit i dagen, emedan den och den fått sig an- och de vänliga ord och blickar, hvilka beledsaga visadt ett bättre stånd eller haft en vackrare den, som göra det.
Och där en större pen- kostym.
Jag har, med ett ord, under dessa ningsumma verkligen är af nöden — i stället dagar blickat djupare i den afgrund, som rym- för alla dessa bråkiga välgörenhetsfester, basa- mer mänsklighetens mindre vackra egenskaper, rer, spektakler, cirkusföreställningar m. m.
— än någonsin förr.
De drag af verklig, glad of- hvarför kunna icke de, som hafva viljan och fervillighet, som visst icke uteblifvit, ha varit förmågan därtill, låta sina större eller mindre för få att kunna försona allt det småaktiga, bidrag helt tyst glida ned i en uthängd spar- som hvirflats upp af vår välgörenhetsfest.
När bössa eller dylikt? » jag lägger tillsammans allt detta, finner jag allt Den lifliga fru Ek hade talat med stigande mitt arbete, alla mina trötta fjät för denna ba- ifver, det gjorde henne tydligen godt att få sar så tröstlöst ändamålslösa, och jag frågar lätta sitt hjärta, och hennes man hade tåligt mig: skola vi ständigt göra godt på detta bra- åhört henne.
Nu anmärkte han blott helt lugnt, skande sätt?
Huru mycket mer uppnå icke de med ett ironiskt småleende: » Därför, min vän, fattiga på sitt enkla sätt! » att människorna i alla tider varit och aldrig &amp; hela tiden.
Nej, min vän, det är icke det, som dessa, vid dylika tillställningar, oundvikliga in- p t — trycker mig — det är något helt annat — — » triger, på all denna oenighet och split mellan » Säg det » — ber hennes man.
» Nåväl, det är ett samtal jag tänker på, PK ett samtal, som jag af en slump blef vittne till kvällen innan basaren med pomp och ståt gick af stapeln.
Förberedelserna i festsalen ha- P 2 de hållit mig kvar där långt ut på aftonen, H W och som jag hade ett viktigt ärende till vår p _ gamle snickare, men i brådskan icke fann nå- d- &amp; gon att skicka, gick jag själf bort till honom Ml U på hemvägen.
Ett ögonblick stannade jag and- O: ™ fådd i trappuppgången till hans bostad, och de ord jag då ofrivilligt hörde genom den tunna dörren bakom mig, kommo mig att lyssna till pi • slut.
A f snickaren upplystes jag sedan, att de samtalande voro hans hyresgäster, tvänna yt- P o terst fattiga, men arbetssamma fabriksflickor. » — Och fru Ek upprepar det samtal vi sam- tidigt med henne lyssnat till.
S § sr s " S os CD gDo — » När jag nästa afton infann mig i ba- sarlokalen, » fortsätter hon, » och jag redan i trappan möttes af blåsinstrumentens skrällan- de toner, föllo mina tankar ovillkorligen på des- sa, som brukade låta » stöta i basun » för sig då de gjorde väl.
Och när jag så fann mig omringad af den bullrande, festklädda människo- skaran, frågade jag mig nästan med ångest: gode Gud, är det så vi göra godt? » » Sedan har jag icke kunnat bli den tanken kvitt, tanken på dessa fattiga, enkla människor och deras anspråkslösa sätt att göra godt, ef- ter sin ringa förmåga, nästan i smyg för hvar- andra.
Jag har icke kunnat låta bli att göra mina jämförelser och • — reflexioner. » » Åter erinrar jag mig alla de olika motiv, mer och mindre egoistiska, hvilka inverkat på C * 5 Bidrag mottagas med tacksamhet.
m Logogryf.
- 3 w PT DB B " t » 2 B » B.SO &lt; * -!
I -- " p, — Q p, Jag är en nyttig sak Hvem neka kan till det, Är lika fram och bak Fast ofta till förtret.
Ibland får också jag Till » lyst » för mången vara, Ty den som då är svag Kan sina krafter spara.
Då solen plågsamt bränner, • i När regnet öser ner, Då hvar och en mig känner, Jag skydd och svalka ger.
Dock — jag som många andra Har mycket ovett fått, Och värst plä ' de mig klandra, Som alltid hafva brådt.
Ej mer jag nu törs säga, Ty du nog väl förstår, Man måste orden väga, Att ej jag skämmas får.
Men för att artig vara En hjälp jag nu dig ger, I åtta runor bara Jag här så grant mig ter.
S S * •SU t » j » O oa M Cot ?- * Ja, småord sedan vi måste ha, Som logogryfen må lösa bra.
P ° S Ett ord som klingar af lif och hopp.
• * S B 9d » w g- Ä sr 3 2 o — 8 tiff &amp; se sr S b tr o Hvad stiger ofta ur jorden opp?
Hvad vållar ofta i sår förtret?
Ett reningsmedel, hur heter det?
Hvad som i vattnet sin tjänst ju gör.
Ett verktyg sedan som väsen för.
Så ibland orden vi ha en färg.
Hvad finnes sedan på stora berg?
Hvad som man alltid får se i sko- gen.
Gymnastik- &lt;c- # och Och något annat som finns på logen.
Hvad i ett yrke är bra att vara.
Hvad är för fisken en gruflig snara?
Hvad gör man sedan båd ' höst och vår?
Hvad i november nog mången får.
En plats ej sällan för dam och skräp.
Hvad mången blifvit på tal om Hvad uti » Idun » man brukar få.
Ett träd som bladena dallra på.
Hvad man i hemmet till prydnad har.
Hvad mången söker i all sin da ' r.
Hvad » humbug » alltid man kalla bör.
Hvad blifver ofta af djur som dör?
Ett rofdjur fruktadt i alla tider.
Ett ting på vågen så lätt det glider.
Hvad handskar alltid ju böra vara.
Små bakverk sedan, så tunna, rara.
Ett öknamn fult, mången bruka plär.
En fågel sedan och stolt den är.
I Österrike vi ha en stad.
Muns N:r 21 (544) Prenumerationspris pr år: Idun ensam _ _ kr.
» Iduns Modet., månadsuppl _ » Barngarderoben _ _ » Fredagen den 27 maj 1898.
5: 5: 3: 3: Byrå: Klara södra kyrkog.
— — — — Allm.
Redaktör och utgtfvare: FR1TH i O F Redaktionssekr.
Ebba Nordling.
Hojboktr.
ll:te år g. Utgifningstid: h v a r j e fredag.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre for hvarje päbörjadt tiotal stafv.
V å r e n 1878 kom Gud och tog mig som en drömmande in i sitt rike. » Så uttryckte sig Ebba Boström om den tid, då hon bröt med sitt gamla lif och öfvergick til] full gudahängifvenhet.
Redan länge hade hon dragits till hvarjehanda kärleksverk- verksamhet, dels bland fattiga och sjuka i hembygden på landet, dels i Ladugårdslands arbets- och skyddsförening i Stockholm.
En inre otillfredsställd läng- tan följde henne dock alltid, intill dess att — som hon själf säger — » Herren intog » hennes hjärta.
Från den stun- den kände hon sig » öfver- lycklig att höra Gud till » och har alltjämt gått segrande ur allehanda kriser i sin utveck- ling, sitt troslif och sin verk- samhet.
Ebba Augusta Boström föd- des den 5:te sept.
1844 på Östanå i Stockholms skärgård.
Fadern, lagman Erik Samuel Boström — son till en norr- ländsk skeppstimmerman — hade ett kraftfullt, gladt vä- sen och afgjord härskarena- tur.
Modern, Elisabeth Gu- stafva Fredenheim, var mild och kärleksfull, blyg och tyst, älskad af alla, som kommo i hennes närhet Det tycks som hade dessa föräldrarnas egenskaper öfver- gått på dottern.
Hon är född despot, men kärleken gör hen- ne rättrådig och barmhärtig.
Hon är af naturen snart sagdt ystert glad med sinne för mångahanda njutningar, men blygheten i hennes väsen och den stora samvetsömheten be- gränsa yttringarna däraf.
I förening med obestridliga härskaregåfvor har Ebba Bo- HELLBERG.
ström en utpräglad sinnets storslagenhet, som måhända i någon mån har sin rot i barndomshemmets läge och omgifningar.
Högt och dominerande ligger nämligen Östanå slottslika hufvudbyggnad med vidsträckt, storartad utsikt öfver land och haf.
I terrasser sänker sig den ståtliga trädgården lydigt ned mot stranden.
Allt är som enkom danadt att alstra s t o tankar och härskarekänslor hos den för dylika intryck känslige.
Tidigt visade hon religiöst svärmiska anlag.
Modern lät henne därför icke följa sin önskan att genomgå lärarinne- klassen i den något pietisti- ska skola hon tillhört, af fruk- tan att hon skulle blifva pie- tist.
En egendomlighet, vid hvilken Ebba Boström fäster betydelse, är att tre särskilda gånger har hon drömt — eller, som hon uttrycker sig, har mo- dern uppenbarat sig för henne i drömmen och bedt henne för- låta denna oförrätt.
r a Emellertid, pietist blef hon — den enda i sin släkt.
Kort därefter reste hon till Eng- land, egentligen blott af lust att se det land, som kunde fostra sådana kvinnor som Agnes Jones.
* Första året tiilbragte hon dels vid Mild- may diakonissanstalt i Lon- don, dels i Skotland, dock utan att deltaga i något ar- bete.
Hon blott samlade och införlifvade med sig en mängd nya andliga intryck.
Slutligen vaknade dock in- sikten om att hon måste lära * En offervillig sjuksköterska, hvilkens lefnadsteckning gjort djupt intryck på henne.
IDUN 102 Själ, var trofast i det sista, Högsta vinst är allt att mista, 1898 Offra allt är segerns seger, Hvad du ger, du evigt eger.
sig arbeta.
Efter sex veckors besök i hem- landet ägnade hon mer än två år till grund- lig sjukvårdsutbildning vid Mildmay och i Manchester, därtill sporrad af friherrinnan S. Adlersparre, som önskade en förestån- darinna i Röda korset, som då just börjat ordnas.
Vid återkomsten till Sverige möttes hon af många förslag till arbete och följde till sist drottningens önskan att öfvertaga Sed- lighetsföreningens räddningshem för fallna kvinnor i Upsala.
Snart fann hon, att hem- mets läge var ytterst olämpligt, önskade dessutom full styrelsefrihet i sin verksam- het, inköpte därför själf en gård med stor tomt och anordnade det hela särdeles praktiskt.
Kort efter inflyttningen — vid höstmark- naden — stod hon emellertid öfvergifven af alla sina flickor utom en.
Andra kommo dock i stället och arbetet fortsattes.
Ett ekonomihus med bageri, tvättstuga m. m. byggdes, likaså ett boningshus med små en- skilda rum åt flickorna.
Småningom öfver- gick dock detta för hennes skaplynne mindre lämpliga räddningsarbete * till en uppfost- ringsanstalt för tjänarinnor.
Tanken på ett barnhem hade länge legat och grott, då redan ett och annat öfver- gifvet eller vanvårdadt barn mottagits och flere behöfde upptagas.
Nu beslöt hon att nedlägga sina sista penningtillgångar i en stor nybyggnad — ett fullt ändamålsenligt barnhem.
Här har under årens lopp en mängd barn fostrats till nyttiga människor.
I den förträffliga vård de njuta ingå gym- nastik, bad, lekar, sommaruppehåll på lan- det m. m.
Också bära dessa barn en på- fallande prägel af andlig och lekamlig sund- het jämte en naturlig, gläd tig frimodighet.
Under senaste tio år har barnantalet väx- lat mellan 36 och 42 — en häpnadsväc- kande siffra, när man besinnar, att endast för ett fåtal af barnen erlägges en ringa afgift af kommunen eller enskilde.
Vintern 1883 reste Ebba Boström med en sjuk vän till Hauptweil, pastor Stock- mayers anstalt för helbregdagörelse genom tron.
Hon tilltalades mycket häraf och började mottaga sjuka.
På tio år använ- des i hela hennes hem inga läkemedel, ej ens vattenomslag.
Endast gemensamma böner med och för de sjuka fingo anlitas.
Stor vikt lades dock då som alltid vid luft- växling, bad och mönstergill allmän ren- lighet, hvilket för den tvinande möjligen kan förklara, att resultatet i det hela blef så gynnsamt som det blef.
Emellertid » den stadiga förvissningen att Herren alltid ville hjälpa på detta omedel- bara sätt började att vackla ».
Efter myc- ken inre och yttre strid öfvergaf hon sin förra ståndpunkt och byggde ett stort tids- enligt sjukhem — Samariterhemmet — där- till hjälpt af sin syster och tre af hem- mets medlemmar.
Ur Samariterhemmets läkares redogörelse för sjukvårdsarbetet låna vi följande upp- * Några år därefter gjorde Ebba Boström ånyo ett räddningshemsförsök.
En gård inköptes för ändamålet — helt och hållet på skuld — men efter ett par år upphörde denna hennes verk- samhet sannolikt för alltid.
gifter.
Under år 1897 vårdades 127 pati- enter, hvaraf 16 undergått operationer å hemmets egen lilla operationssal.
De 40 nervsjuka » hafva utan undantag rönt en sär- deles gynnsam inverkan af Hemmets frid » och utgått friska eller väsentligt förbätt- rade.
Hufvudvikten vid vården af de all- männa neuroserna har så vidt möjligt lagts på den hygieniskt-dietiska behandlingen och de rent medikamentösa ordinationerna in- skränkts till ett minimum.
Sinnessjuka, som kunna störande inverka på sin omgif- ning, få hädanefter icke mottagas å sjuk- hemmet.
För dem finnes ett särskildt hem i det » Gamla Hemmet ».
Häraf synes, att sjukvårdsverksamheten krönts med framgång.
I samband med Samariterhemmet står äfven ett elevhem till utbildande af för- samlingsdiakonissor, hvilken gren af Ebba Boströms stora verksamhet kanske allra mest ligger henne om hjärtat.
T y som en röd tråd lyser genom hela hennes lif allt- ifrån den första ungdomen hennes kärlek till de fattige.
Att bringa dem hjälp och tröst i deras lidande har företrädesvis va- rit henne kärt.
Detta är nu i kortaste sammandrag de yttre konturerna af denna märkliga kvin- nas verksamma lif.
Men vill man tala om henne och hennes verksamhet, måste man ägna särskild uppmärksamhet åt hennes inre lif — hennes troslif.
Hon är troende kristen af själ och hjärta, af fullaste öfvertygelse, och hon visar sin tro med handlingar, något som är sällsyn- tare än man kanske vill medgifva.
Jag vill anföra några exempel på hen- nes tillförsikt till Gud.
Hon ville icke låta öfvertala sig att brandförsäkra sina gårdar, ty var det Herrens vilja, att hon skulle hafva hemmet, så lät han det icke brinna, och ville han fråntaga henne det, vore det j u illa att upphäfva verkningarna af hans straff.
Först efter flere år, då skuldsätt- ning kräfdes och brandförsäkring blef ound- viklig, måste hon, fast ogärna, böja sig.
Detta är ju från trosståndpunkt logiskt och enkelt, men hur många äro de som i gärning visa att de lita på Gud - — • lita på honom utan reservation?
De flesta handla, som skulle Guds beskydd alls icke finnas till.
De omgifva sig i hvarje särskildt fall med alla de säkerhets- och skyddsåtgärder, som äro dem möjliga att åstadkomma, och först i sista instansen vädja de till Guds allmakt och nåd.
De säga visserligen, att Gud skyddar och bevarar dem för allt ondt, men darra för hvarje fara, som vore han då försvunnen.
Ebba Boström tror helt och fullt på sin Gud, utan spår af fruktan.
I beslut och handling följer hon hvad hon kallar » den inre ledningen ».
Har hon » hört Guds röst inom sig », lyder hon den och har mod att icke vika för trosförvan- ters, vänners och rådgifvares olika mening eller ogillande — det må bära eller brista.
Mer än en gång, när skulderna * växt hen- * De sjukas afgifter m. fl.
inkomster räcka naturligtvis icke att underhålla hela den stora anstalten.
Till stor del beror den af tillfälliga gåfvor.
ne öfver hufvudet och penningnöden varit allvarsamt hotande, har hon dock, i lugn tillit till Gud, skjutit ifrån sig de mest frikostiga anbud om fullständig hjälp, då vid denna hjälp varit villkor fastade, dem hon ansett hindrande för Guds afsikter med hennes verksamhet.
Och till sist har hon alltid fått den behöfliga hjälpen och fått den just så som hon önskat, hvilket ytter- ligare befäst hennes tro.
Hon var rik och kunde hafva left ett lif i öfverflöd, tillfredsställande sitt sinne för njutning och skönhet, men hon följde sin mästares ord: » gå bort och sälj allt det du har och gif det de fattiga », och hon gaf intill sista skärfven af sina ägodelar.
1 många år — innan hon vunnit jäm- vikt — förde hon det mest asketiska lif, försakade allt jordiskt, som kunde skänka henne glädje, däribland musiken, som var henne mycket kär.
Under denna tid af andlig jäsning lät hon döpa sig i Stockholms missionshus och var då alls icke statskyrkligt sinnad.
Detta, som hon numera anser varit öfverdrift, vi- sar dock helheten i hennes karaktär, all- varet och intensiteten i hennes tro.
Vacklandet eller rättare irrandet mellan de olika trossamfundens meningar aflöstes småningom af större måttfullhet och lugn kyrklighet.
Nu härska ro och harmoni och en rörande barnslig fromhet, som näppe- ligen kan framställas bättre än genom att återgifva, hvad hon själf en gång skref som exempel på » Herrens handlingssätt » med henne » i penningangelägenheter ».
» En gång k o m en af mina forna fattiga från Stockholm och bad o m 100 kr.
Jag svarade, att jag nu behöfde mina penningar till mitt hem, och ersatte henne blott res- kostnaden.
I min låda hade jag 50 kr., nyss mottagna såsom gåfva.
Under natten hade jag ingen ro.
Morgonen därpå uppsökte jag den fattiga kvinnan vid ångbåten och lämnade henne de 50 kronorna.
Sedan var jag i stort penningebetryck.
Det var, så vidt jag minnes, den enda gång jag af så- dan anledning fällt tårar.
Men efter 14 dagar kom ett gåfvobref å 500 kr — jämnt tio gånger det gifna.
— — — Jag hade gifvit tio kr.
åt en gammal gumma, som jag visste vara i nöd.
Hon tyckte svårt att taga emot gåfvan, men sade: » Jag vill bedja vår Fader gifva fröken tio tusen i stället. » Kort därefter kommo 50,000.
— — — En familj hade måst lämna allt sitt bohag i fordringsägares händer.
Jag gaf 300 kr.
Den ena af Hemmets vänner tänkte så, den andra så.
Men samma vår fick jag af släktingar och vänner såsom personlig gåfva en hel villa med inventarier.
Så gaf Herren mång- dubbelt igen.
— Under det jag bygg- de barnhemmet, trodde jag, att alla mina tillgångar voro slut.
Jag hade en del pap- per och kvittenser och dylikt i ett skrin, trodde alltsammans värdelöst och ref sön- der det ena efter det andra, utropande med fröjd i hjärtat ' Nu har jag bara Gud '.
— — — En.
tid därefter, då jag gick upp på banken för att betala ränta å ett lån, kom en herre och sade: ' Fröken har en insats
IDUN 1898 här '.
Det befanns vara 6,000 kr., som jag alldeles glömt.
Med andras borgen fick jag ut summan.
En vän sade då: ' Gud är de dårars förmyndare '.
Detta ord har ofta gladt mig. » Eget nog har den ojämförligt största delen af den materiela hjälpen kommit från per- soner, som hon kallar icke troende.
Kan- ske skulle hon värderat deras hjälp dubbelt, om de varit » troende », men hon tar dock med tacksamhet emot deras bistånd och gåfvor såsom sända af Gud.
Visserligen uppdrager hon en bestämd gräns mellan troende och icke troende, men visar dock ingen intolerans mot de senare.
Hennes varma hjärta utesluter i ingen — hon älskar alla människor och vill blott frid på jorden.