Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
267 Hemlifvets lycka är väsentligt beroende af, att tjänarinnan besitter de egenskaper, som ett fullständigt och med urskiljning detalje- radt betyg upptager, hvadan det synes oss försvara sin plats, icke blott för att under- rätta om, hurudan tjänarinnan är, utan ännu mera för att därmed bidraga till att hos all- mänheten inplanta, att samhället väntar oeh for- drar af individen, att dessa egenskaper hos ho- nom skola komma till utveckling.
Därigenom blifva hetygen af uppfostrande betydelse.
Följande tilldragelse är belysande härvid- lag: En tjänarinna, som under en längre tid ådagalagt bevis på många lofvärda egenska- per, visade dock till följd af sitt häftiga lyn- ne bristande böflighet.
Hon blef efter frukt- lösa varningar uppsagd, erhöll ett betyg, å hvilket såväl förtjänster som fel upptogos.
Hon insåg nu allvarligare felets betydelse, tilläts på enträgen begäran att kvarstanna och lyckades därefter genom kraftiga ansträng- ningar mer och mer motarbeta det onda, hvil- ket gick desto lättare, ju fastare hon genom kärlekens band blef fästad vid hemmet.
Innan ett äldre betyg återlämnas, bör å detsamma antecknas, hvilken tid (år och da- tum) det nästföljande betyget är utfärdadt.
Förefinnes någon lucka i tjänstetiden, så bör tjänarinnan styrka, hvar och huru hon till- bringat den lediga tiden.
A f underordnad betydelse, men dock ej utan vikt synes oss vara, att betygens ut- styrsel är god.
Blanketterna böra utgöras af ett halfark godt skrifpapper med vacker och tydlig tryckstil.
Detta kan i sin mån bidraga till att åt betygen gifva ökadt värde.
Axel Blomqvist.
Ktt kinkigt uppdrag.
Skiss af Laura Fitinghoff.
är afskyvärdt odräglig.
— Jag dan- sar inte med honom i kväll. » — » Ja, inte jag heller. » » Och inte jag — en sådan obehaglig fjan- ter. » » Ja, det ginge väl ändå för sig med hans utseende, » sade den flicka, som först talade, Sara Berg; » men det att han var full på balen i onsdags. » » Full — hu, så du säger; alldeles som om du talade om — om — — » af bröt Amina Fröman.
» Nå, pirum då, onykter, säll, glad, lifvad, upprymd, säg hvad vackert du vill om det; jag säger, att ingeniören var full • — för det var han — pratade dumheter och luktade sprit, var rödmosig, högljudd, ja, till och med osäker på benen. » » Ja fy, och en sådan skall man vara tvungen att dansa med, » inföll nummer två af de talande.
» Nå, men hvar för i alla dagar, » utropade en fjärde flicka i kotteriet, Maja Enebuske, » kunna vi inte låta bli att dansa med honom i kväll hos Rosenhägers, där de alltid ha så mycket dryckesvaror, att han säkert blir värre än någonsin. » » Nej, vi våga inte, det kunde bli ett rik- tigt uppträde.
Hvad gör det föröfrigt, om han är litet kärvänlig och öm af sig; man är väl inte vigd vid honom heller, och den där stunden går väl snart öfver, » medlade » jllpljau &lt;äfe (e Amina; » jag tycker, att man skall vara lika mot alla på en bal; det tycka för resten her- rarne allra mest om.
Alla sådana där strama och tvära flickor » — hon såg ofrivilligt åt Maja — » dra de sig för.
Det vet jag; de anse dem nyckfulla och okvinnliga och allt möjligt ohyggligt. » » Nå, det var då fint resonneradt, » for Maja ut — hon kände sig kanske litet träffad.
» Skulle jag vara lika vänlig mot en — en — ja, en suput, som med dimmiga blickar säger mig fadda artigheter, som mot en an- nan, som kan behärska både sin själ och kropp, en sådan inför hvilken jag ej behöf- ver skämmas för mig själf eller min omgif- ning. » » Hm — en sådan som löjtnant » — — Amina afbröt sig med ett fnitter.
» Han eller någon annan af våra hyggliga kavaljerer på balerna.
Den bär ämnar jag inte dansa med i afton. » » O, inbilla dig det, » skrattade Sara.
» Du kommer att dansa både andra valsen och kotiljong med honom.
Han gör ju dig den äran att utmärka dig, dansar alltid med dig först, sedan kommer turen till oss stackare. » » Men jag vill inte. » » Inte jag heller. » » Nå så säga vi nej allihopa. » » Det blir obehagligt för honom, » afbröt Sara.
» Han måste ju också veta hvarför.i&gt; » Nå, nu vet jag, » utropade Maja.
» En af oss skall säga honom anledningen, hvarför de andra vägra eller vägrat att dansa.
V i skola lotta, och den som lotten faller på skall göra det. » Flickorna skrattade och gingo in på försla- get, alla med ett hemligt hopp att undgå den lott, som skulle medföra ett så kinkigt upp- drag.
Papper anskaffades.
Amina drog med hemlighetsfull min ett bref ur sin ficka, tog bort kuvertet, stoppade skyndsamt, med en liten triumferande blick på flickorna, tillbaka brefvet och ref kuvertet i remsor, hvilka hop- rullades och omskakades i en tom korg.
Fyra mer eller mindre vackra ifriga händer döko nu ner en efter annan.
På en gång veckla- des lotterna ut.
Maja hade fått den längsta!
Maja skulle på aftonens bal säga, hvarför ingen af flickorna ville dansa med ingeniör Perlkranz.
* * * Med den säkra, ej så litet egenkära och vårdslösa min han antog, isynnerhet i sitt sätt mot den lilla snälla, mera vackra än begåf- vade Amina, närmade han sig besagda unga dam och anhöll med en öfverlägsen ton om första valsen.
Amina rodnade vackert, fnittrade till, gaf honom en kokett blick, som skulle föreställa skälmsk, och sade, att hon ej kunde få den — äran — det nöjet — men — men — ja, han skulle väl få höra, hur det var, sedan.
O, han blef väl inte ledsen på henne — hon rådde inte för — han visste väl, att hon alltid var lika emot alla män.
Som det tycktes alldeles oberörd af hennes ifriga upprörda försäkringar, lämnade han bal- salen för buffeten, där han uppehöll sig, tills första polkan spelades upp, då han med lika oväntadt resultat bjöd upp fröken Sara.
Hos en annan ung flicka af kotteriet erhöll han lika nedslående svar — afslag för hvarje d utan alla förklaringar!
» Sådana skulle nog lämnas under aftonens lopp. » Han hämtade ytterligare mod vid buffeten.
Vid andra valsens början stod han, med ej längre så tvärsäker och öfverlägsen hållning, bugande framför fröken Maja Enebuske — som vägrade!
Hennes vägran sårade honom djupt.
Med upprörd röst fordrade han för- klaring.
Djupt rodnande, stammande och olycklig afgaf hon den.
Hon hade förut varit glad åt att ha fått uppdraget på sin lott.
Hon » skulle minsann säga honom sanningen. » Men hu, det var ej lätt att komma fram med den så här hänsynslöst.
Det var icke för de där många uttrycken emellan » full » och » upprymd » hon vacklade.
» Säg ut, hvad fröken menar!
Jag var full på balen i onsdags, det var ju så, men », han log hånfullt, » jag hade ändå den äran att vara frökens kavaljer då — hvarför ej nu? » » Därför » — Hon flammade upp, och hennes varma lif- liga ögon fylldes med tårar.
«Därför att det är en skam, en skam för mig att mot min vilja, endast för konvenan- sens skull, tvingas att dansa med en person, — som inger mig — inger mig • — mot — — vämjelse — nej — ja, och harm.
Jag har fått i uppdrag att säga det — och nu är det sagdt. » Med en suck af lättnad slutade hon sin förklaring.
* * Men Och Med Hon Men Hon ger ej så pris på sig, — den rättvisan måste vi gifva dem! » — • » Medgifves, men — om de också skulle göra det, äga nutidens unga damer mod att rätta — öppet, mildt, fast, — utan docerande och åthäfvor? » » Jag tror det, » sade damen allvarligt.
» Jag lyckönskar en moder, som hyser så- dana tankar, och med mindre fruktan än jag tänkt mig kommer jag att släppa mina sö- ner ut i en värld, där den unga kvinnan, hon som med sin kraft styr mannen, är glad, god och sann — där hon äger förmåga, ej endast att tända en mer eller mindre flyktig beundran, utan äfven att väcka den vördnad för det » svaga könet », utan hvilken vi » starke » så lätt duka under. » När på seglatsen man är belåten, Ta ' s seglen ned, och se ' n glider bålen, Tills vid en holme man lägger till; Snart under granar och björkar sköna Så härligt fråssar man i det gröna På färsk potatis och smör och sill.
Och skogen susar, oeh solen skiner, Och muntra ä ' vi förutan viner, Det vill jag lofva — så det förslår, Och när man se ' n sig i gräset sträcker, Förutan alla t.likör-avecer » Så ljufligt smakar vår kaffetår.
Vi gamla skönt oss i skuggan meja, De unga skratta så friskt ock sioja, Och aldrig tar det på glädjen slul, Och hvita mössor och ljusa kläder Uti del härliga sommarväder Mot gröngräs ta ' sig så festligt ut.
Och ungdomsblodet sig ej förnekar, Snart springer skaran i muntra lekar, Tills saften dukas på gråstenshäll, Se ' n plockas blommor i stora buntar, Oeh far och pojkarne sjunga » Qluntar », När vi ro hem i den stilla kväll.
dr ljum blir luften och sommar stundar, Mig griper länglan till gröna lundar Och landtlig stillhet och frid och ro; Med far och barnen jag ryggen vänder Al stadens gator och torg oeh gränder Och flyttar ut till vårt sommarbo.
Om evig fred vi här ute drömma Och världens buller och oro glömma Och norska frågan oeh allt slags kif.
Allt sådant mäktar oss här ej röra, Och inga » frågor » för oss få störa Vårt fria, lyckliga sommarlif.
* Aren gingo om.
Maja återsåg ej sin af- visade kavaljer förrän häromdagen på en större societetsbal, hvilken hon bevistade i egen- skap af förkläde och skydd för ett par älsk- liga döttrar.
En medelålders välmående man närmade sig henne med en leende fråga, om han vore igenkänd.
» Omöjligt!
Med bästa vilja ej. » » Och dock känner jag så väl igen Maja Enebuske, min tappra tuktomästare där neri- från skånska bygden, nu, om jag ej är illa underrättad, egarinna till ett af våra mest hedrade namn. » Den ståtliga damen bugade sig förbindligt.
Plötsligt spratt hon till, och en varm rod- nad färgade hennes ännu ungdomliga kinder.
» O, jag minns, det var på balen hos Rosen- hägers i Helsingborg!
Ja, det ville ungdoms- mod och oerfarenhet med lifvet till att handla så — så — » » Så ädelt och sannt, » inföll han allvarligt.
» Tillåt mig nu att framföra det tack, som un- der alla dessa gångna år tyngt icke allenast mig, utan min hustru, som med mig välsig- nar minnet af den aftonens visserligen rätt bittra lexa.
Låt mig tillstå, att den aftonen var en vändpunkt i mitt lif, som just genom min svaghet för glaset var på väg att närma sig det sluttande planet.
Den blygsel, den harm, ja det raseri, jag då kände, kunde ej döda den känsla af djup vördnad, ni som sanningens varmhjärtade förkämpe ingaf mig.
Denna känsla blef min räddning.
Hade jag döttrar — jag har blott söner — så skulle jag vara stolt och lycklig, om de visade den sortens mod och framförallt ägde det sättet att framställa en bitter sanning. » Damen log gladt.
» Jag är nog lycklig att kunna framställa åtminstone ett sådant exemplar af ung dam.
Den ena af mina döttrar är en fullständig inkarnation af gamla Maja Enebuske, men hennes mission är ej så tydlig som min vid besagda tillfälle var det.
Nutidens ungdom ifrån skräcken hon snart sig hämtar skrattar med, när man tappert skämtar hennes tilltänkta mästerkupp; nästa bris vill med lugn förbida, lägger bålen sig då på sida, kryper gärna i lovart upp.
Bland trefna hyddor är vår ett mönster, Med sneda dörrar och dito fönster Och höga trösklar och lågt i tak; Men fast med lyxen jag ej kan skryta, Jag vill vårt landlliga hem ej byta Emot det grannaste stadsgemak.
Hur skönt i landsbygdens dolda gömma AU hela stadslifeets tvång få glömma Oeh handskar, snörlif och onaiur.
Nej, under sommarens glada dagar Jag fritt vill » flaxat, som jag behagar, Tids nog man åter blir satt i bur.
Fru Snor re.
Om giftermålsannonser.
lU^j|ot s. k. giftermålsannonser har en kvinna t - " ^ högtidligt protesterat i n:r 32 af Idun, och undertecknad skulle icke hafva yttrat ett enda ord i denna sak, om icke den lilla upp- satsen varit försedd med en signatur, som kunde komma en del af Iduns läsare att tro, det » Ave » en gång, för ombytes skull, an- vändt sitt dopnamn rättfram.
Men då jag nu, » af förekommen anledning », förklarar mig oskyldig till den högtidliga protesten, anser jag mig också böra yttra några ord om själfva saken.
Hvem — utom de beklagansvärda, som insända och besvara giftermålsannonser — anser icke giftermålsannonser för en lika ömklig som löjlig företeelse i vårt samfunds- lif?
1 Ja, le / ve friheten. '
Strunt i lyxen!
Hvad gör det här med en lapp på byxen, Det ta ' r man icke så noga just, Och hvad gör det med en skarf på kjolen.
När frisk är tösen och brynt af solen Och full af sjudande lefnadslust t Ej klippta häckar och stela parker Vi ha, men ängar och vida marker, Där alla blommor nu stå i flor.
Mot grannar ej på hvar stig man stöter, Jag nästan hellre om sommarn möter En rad af brokiga, feta kor.
Och insjön ligger så klar och stilla, Och, Gud ske lof, ej en enda villa Man ännu byggt på dess täcka strand, Men in i vikar, där björkar buga, Ibland det skymtar en liten stuga Med » kryddgål », äng och potatisland.
Och kring de grönskande, vackra holmar Ej någon rökande ångbåt bolmar Och stöter fram sitt gemena tjut; Men invid vassen, där fiskar leka, Man ser en fiskare i sin eka.
Det ser så innerligt fridfullt ut.
Oeh syns en vindkåre krusa vågen, Då blir min gubbe så glad i hågen.
Och ropar: » Pojkar, ä ' båten klar ?- » Och boken slänger herr kandidaten, Och mamma packar i korgar maten, Och ungdomsflocken till stranden drar.
Nu har del blifvit en gammal regel, Att gamla fruar och fyllda segel Ej passa samman så bra precis, Och far hörs brumma, och stött blir gossen, När mamma rädd hugger tag i trossen, Så fort det kommer en liten bris.
Äldre personer minnas nogsamt, hvilka blan- dade känslor af harm, vedervilja och löje, som de först synliga svenska giftermålsannonserna uppväckte hos bildade människor, oeh man ville för ingen del tro, att de voro något mera, eller rättare sagdt sämre, än ett nytt slags dåligt skämt.
Men dessa annonser blefvo allt mer och mer vanliga, och man nödgades inse, att där fanns något allvar i saken.
Man ryckte då på axlarna eller uttryckte sin fasa för mannens krassa materialism och nutids- kvinnans oblyghet samt aktade sig att se, hurusom giftermålsannonsen uppvuxit ur en gammal odlad och väl tillberedd jordmån; att det var en gammal affär, som framträdde i en ny dräkt.
Det är nämligen föga annan skillnad på vår tids giftermålsannonser och äldre dagars giftermålsmäklare, än att de förra öppet oeh utan alla omsvep spörja kring land och rike efter » föremålet », och att de senare icke sträckte
(DUN 1892 t sina förfrågningar utom ett visst begränsadt område samt handlade i tysthet och under åtskilliga förevändningar med sina varor.
Ty affärer, rent af köp, drefvo dessa manliga och kvinnliga mäklare, och hvem vet, om icke dylikt affärsfolk ännu finnes till?
Hur har det ohyggliga ordet äktenskaps- marknad uppkommit?
Helt säkert är det äl- dre än giftermålsannonsen, och jag tror, att denna senare just är född och fostrad af den förra, af giftermålsmarknaden nämligen.
Hade det icke länge varit sed, att mödrar » förde ut » sina döttrar till benäget påseende och vid gifna tillfällen så lindrigt påklädda, som det gärna är möjligt bland icke vildar, så är det föga troligt, att en s. k. bildad flicka nu blott- ställde sig så, att hon, med tillhjälp af sitt fotografiporträtt, bjöd ut sig till en obekant man.
Den öfverklagade råa oseden har långt äl- dre och djupare fäste i vårt samhällslif, än att det skulla kunna uppryckas därigenom, att alla Sveriges tidningar följde » Evas » upp- maning » att stänga sina spalter för dylika, i sin grund omoraliska och till sina följder of- tast beklagliga lockelser ».
Vi kunna ju, för ro skull, antaga, att ingen enda af våra tid- ningar införde ifrågavarande annonser i den form, hvari dessa nu merändels förekomma; men hvad vunne väl allmänna moralen och den verkliga sedligheten därpå?
Icke det rin- gaste grand.
Frieriannonsen — som tyckes fylla ett kändt behof, liksom t. ex. snuset, cigarren och damcigarretten — skulle blott taga på sig en förklädnad, som då möjligen skulle kunna narra de unga och godtrogna; nu däremot, då saken framträder utan domino, kan en dylik annons aldrig bli en » lockelse » för andra personer än sådana, som antingen söka äfventyr eller ock till hvilket pris som helst vilja in i det så grymt obelgade äkta ståndet.
Eller skulle kanske också tidningarna neka t. ex. att intaga annonser, i hvilka ogifta män och enklingar söka husbestyrarinnor, lärarin- nor och uppfostrarinnor för moderlösa barn.
Borde kanske icke kvinnor få söka dylika platser, innan de hos red.
styrkt, att de upp- nått fyrtiotalet, och skulle dessa sökande ändå » till förekommande af all säkerhet » förbinda sig till att icke sända sina porträtt till an- nonsören?
Äfven om det vore tänkbart, att våra tid- ningar kunde skrifva så drakoniska lagar för allmänheten, skulle dessa påbud dock kring- gås af giftas- och äfventyrslystna individer af båda könen, ty därtill fordras j u icke syn- nerligt stor uppfinningsrikhet.
I giftermålsannonser heter det j u ofta: » i brist på kvinnliga bekantskaper », och dessa ord äga nog i flesta fall sin beklagliga san- ning.
Det är därför endast genom en sun- dare uppfostran, ett naturligare umgängessätt, en renare och djupare uppfattning af äkten- skapet samt genom en därmed följande högre sedlighet, som gifiermålsmarhiaden kan af- skaffas.
Och när denna marknad, mera all- mänt än som nu sker, stämplas som ett för- nedrande utbjudande oeh köpslagande, då för- svinner också af sig själf giftermålsannonsen, hvilken blott är ett utslag af en i samhälls- kroppen inneboende sjukdom.
Att vilja förhindra utslaget att framträda och gömma dess vedervärdiga orsak gör en- dast det onda sjufaldt värre.
Det är ju kvinnan, som vid alla frierier har det afgörande ordet; henne tillkommer det därför också att taga det första afgörande steget för alt få spekulationen i giftermål af- 269 skaffad.
Och detta första steg är, att hon själf afskyr, så som hon afskyr pest och ko- lera, att befatta sig med dylika affärsspekula- tioner både för sin egen och andra människors räkning, ty I veten, mina vänner, att vi kvin- nor hafva ett ledsamt rykte för att äga stor skicklighet och hysa förkärlek just för det slags marknadsspekulationer, hvilka äro roten och upphofvet till giftermålsannonsen.
Några Stoekholmsbilder af Cecilia Bådth-Holmberg.
I|g||nhvar inser lätt, hvilket inflytande en så- %sM&gt; dan uppfattning af sitt kall — härvidlag ofta tröttsamt och ytterst pröfvande — skall hafva just på » hemmets » anda.
Därtill kommer den rent moraliska väckelsen, som öfvas genom snyggheten, renbeten, som råder i hvarje vrå, genom det vänliga intryck själfva hemmet i och för sig gör.
En gång i veckan — hvarje måndagskväll kl. 7 — förrättas andakt i asylen af dess ord- förande; detta veta alla de, som varit asylens gäster, och som där fått ro i sitt sinne och sitt hjärta värmdt och lugnadt; alla rummen äro därför till trängsel fyllda af åhörare — en skara fattiga kvinnor, som frivilligt och med glädje lyssna till den röst, som förut mån- gen gång intalat dem nytt mod och nytt hopp.
En psalm sjunges till den lilla orgeln, och dar- rande röster från gamla sjuka kvinnor samt klara stämmor från friska, unga, arbetssarama sådana följa orgeltonerna.
Det är ljust i alla rummen — » hemmet » firar sin högtidsstund.
Det är med verklig glädje man besöker denna asyl för de elända och lidande.
Långt uppe på Östermalm har den sin lokal, Riddargatan 42, i andra våningen af ett litet oansenligt hus, på hvars vägg med stora röda bokstäfver står måladt » Nattasyl för kvinnor ».
Man går in genom porten och uppför trappan till vänster.
Det var en söndag jag första gången upp- sökte asylen — sedan har jag varit där upp- repade gånger, ty det är en skatt af värme och ökad arbetslust äf^en den bär med sig därifrån, som hör till de » lyckligt lottade » i lifvet, och som endast för sitt nöjes skull — så att säga — bestiger denna trappa, uppför hvilken så mången trött och trasig kvinna släpat sig.
Då jag ringde på, öppnades dörren af ett ganska ungt fruntimmer, mera » modernt » klädd, i puffärmar och hårlugg.
Husmodern, » syster Erika » eller fröken Vesterberg, var sysselsatt att lägga till sängs en stackars flicka, samma dag utskrifven från Sabbatsberg; hennes smärt- samma kvidande hördes ut i nästa rum.
Frö- ken Westerberg kom emellertid snart ut, och jag, som kommit i afsikt att endast stanna en liten stund, glömde hvad tiden led, till dess ett par timmar hunnit förflyta.
Hvad som i första ögonblicket mest till- talade, var den beundransvärda renhet, somi rådde öfverallt; golfven voro renskurade, så att de skeno hvita, luften var frisk och ange- näm, matsal, kök, badrum exemplariskt hållna, oaktadt det trånga utrymmet.
Och bäddarne sedan — de 20 bäddarne, afsedda för hufvud- stadens mest fattiga, trasiga, utslitna kvinnor: enkla järnsängar med madrasser och alldeles rena, släta lakan och hvita filtar, prydligt upp- bäddade, så inbjudande, att hvem som helst skulle hafva lust att hvila i dem.
Två sof- rum finnas; ett större, som äfven är samlings- sal.
Här står det stora bordet midt på golf- vet; på bordet stå ett vackert hvitt krucifix och grönt i ett par vaser; här ligga tidningar och böcker af religiöst innehåll: Barnavännen, Zions sånger, nya testamenten m. va.
Rum- met har 3 fönster med blomkrukor i hvarje; vid det mellersta står orgeln.
Taflor pryda mellanväggarna: stora fotografier af » Christus Consolator », Carl Blochs bekanta altartafla m. fl.
På den ena väggen hänger en vacker pen- dyl, sannolikt liksom alla de andra prydnaderna gäfva af en vänlig hand, och midt emot på andra väggen en af drottningen skänkt och, om jag ej missminner mig, af hennne textad bibelspräkstafla: » Näpsten är Herrans, på det vi skola hafva frid ».
Det andra sofrummet, skildt från det förra genom ett litet smalt » mottagningsrum », är mera afsedt för mödrar, som komma med sina barn; f. t. låg här den som » frisk » utskrifna Sabbatsbergsflickan, oförmögen att röra sig och ständigt kvidande, hälft medvetslös af matthet och smärta.
Vid fönstret satt fruntimret med luggen; hon satt på en stol, med händerna slappt liggande i knäet och stirrande med slöa uttryckslösa blickar.
Syster Erika såg på henne och skakade bekymrad på hufvudet: det var en nästan halftokig » lumpbodsfröken », som af nägon orsak förlorat sin plats; utan skor hade hon i smällkalla vintern kommit upp att söka skydd på asylen; » men hon är ohjälplig, ty hon hvarken kan eller vill arbeta; det enda hon förstår är att stå i lumpbod, och någon sådan plats står ej att få nu. » Sedan sporde jag, att den stackars varelsen blifvit sänd till någon anhörig, som lofvat försöka lära henne arbeta.
Kök och matrum äro mycket små; i bad- rummet finnas två stora badkar af zink, dusch och desinfektionsugn.
Linneskåpet kunde vara en heder för hvarje husmor: i jämna, vackra högar ligga hand- dukar, lakan och .de långa linnena, allt märkt och renstruket.
I garderoberna hänga asylens öfriga kläder, och med särskild stolthet visade mig husmodern en liten skänk med något fi- nare porslin, kaffekanna m. m., som använder vid styrelsens sammanträden.
Att det är en ansträngande syssla som hus- modern i denna asyl åtagit sig, inses lätt; hon har till hjälp en enda kvinna, som biträdet vid matlagning m. m., men det personliga ar- betet med » gästerna » åligger henne själf; hon måste ofta — oftast — afkläda dem, som skola bada, och hon får hvarken rysa tillbaka för smuts eller ohyra.
Ett exempel bara!
Helt nyligen en kväll uppkom en kvinna, försagd och rädd, och frågade ängsligt: » Jag får väl ej komma in, jag är så och så. » — Men den stilla systern förde den olyckliga in i badrum- met, afklädde henne och lyfte henne upp i det ljumma vattnet: hennes hud var bokstafligen förtärd af all slags orenlighet, och hon jäm- rade och stönade af smärta; hon blef öfver hela kroppen ingniden med glycerin och sedan iförd ett af de långa, rena linnena; när hon kom i sängen, var hennes ansikte liksom för-
klaradt; bon orkade ej tala, men bon såg med stora ögon på allt: en ny värld hade öppnats för henne; hon hade rönt oegennyttig omsorg, blifvit vårdad af vänliga händer, låg i en ljus, glad sal, från hvars vägg bilden af den evige tröstaren sträckte armarne emot henne; hon var ren åtminstone till det yttre, en renhet som, meddelad på detta sätt, helt visst är en väg äfven till inre förbättring, och hon kunde med välbehag hvila sin arma kropp på hela, rena lakan.
När hon lämnade asylen, var hon klädd i fullkomligt nya kläder; hennes egna måste bit för bit brännas upp.
Hvarifrån hon kom och hvart hon gick?
Men sannolikt välsignar hon de människor, som så tjäna de aima och hug- svala de olyckliga.