Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häradsrätternas förhandlingar »ofta leddes af unga och oerfarna män, hvilkas insigter ingalunda gåfve skäl för anta gandet, att hela nämndens sammanstämmande mening erfordrades för undertryckande af ordförandens mindre mogna omdöme, och detta aldra minst å en tid, då folkets stigande upplysning ej kunde förnekas».
Utan att i någon mån vilja bestrida sistberörda ovedersägliga faktum, finner likväl Utskottet från den andra sidan ingen anledning att antaga, vare sig att underdomarnes insigter och mognad i omdömet skulle stå på en lägre ståndpunkt än tillförene, eller att allmogens lagkunskap stigit i samma mån som folkundervisningen förbättrats.
Lagskipnirigen, likasom hvarje annat yrke, fordrar studier, erfarenhet och öfning, hvilket icke kan komma den till del, som endast tillfälligtvis dermed befattat sig.
Afven i de länder, der jury-institutionen finnes, har man förbehållit lagtillämpningen åt domaren och åt nämnden öfverlemnat bestämmandet: i brottmål, huruvida den tilltalade är skyldig eller ej, och i tvistemål beloppet af det skadestånd, som må parten tillerkännas.
Man har anfört, att latitudsystemets tillämpning skulle mindre taga den juridiska skarpsinnigheten än det sunda och oförvillade omdömet i anspråk, och att det sednare i våra tider alltför väl kunde uppsökas hos Sveriges allmoge.
Under obetingadt medgifvande att detta oförvillade naturliga omdöme förefinnes hos allmogen, anser likväl Utskottet, att detsamma, bos domaren paradt med lagkunskap och genom öfning utbildadt tili skarpsinnighet, bör göra honom mera lämplig för det egentliga domarekallets utöfning.
Slutligen har man sagt, att det ringa inflytande den enskilde nämndemannen utöfvar på domslutet ofta vållat svårighet att finna lämpliga personer, som äro villiga att åtaga sig nämndemansbefattningen.
Der en sådan svårighet yppat sig, torde den emellertid sannolikast hafva sin grund dels i allmogens matvilja för kommunalbestyr, dels i den mängd göromål raan pålagt nämndemännen, och lärer denna svårighet i allt fall icke kunna afhjelpas genom de af motionärerna föreslagna medel.
Utskottet, som alltså finner de af motionärerna anförda skäl icke föranleda till den af dem föreslagna lagförändring, hvarigenom nämnden erhölle ett större inflytande på domsluten, bör likväl också erinra om följden af en sådan förändring, ökad magt medför ökadt ansvar, och om nämnden erhölle rösträtt med domaren, så kunde ej heller nuvarande stadgande i 23 Kap. Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 9 Kap. 2 § Rättegångs-Balken, enligt hvilket
Nämnden svarar för domen endast då den öfverröstat Häradshöfdingen, förblifva oförändradt, ulan Nämnden måsle dela ansvaret för domen, äfven då den delat Häradshöfdingens mening.
Ginge man så långt som Sven Hansson föreslagit och gåfve hvarje nämndeman en röst och Häradshöfdingen tre, kunde ej omröstning till doms enligt 23 Kap. 3—6 §§ Rättegångs-Balken undvikas, och uppenbart är, att lagskipningens gång skulle derigenom i hög grad försenas.
Hvarje steg, som åsyftar att gifva Nämnden ett ökadt inflytande inom Häradsrätten, måste också slutligen leda till dessa domstolars försättande på kollegial fot; men i denna händelse fordrades att bisittarne vöre lagfarna, och dermed försvunne för alltid ur lagskipningen det folkelement, som för närvarande utgör Häradsrätternas ena beståndsdel.
Förslagen om en förändring af Nämndens ställning inom Häradsrätten antyda en origtig uppfattning af densammas betydelse inom lagskipningen, och Utskottet, som för sin del skulle beklaga om ett dylikt missförstånd kunde i någon mån förminska de helsosamma verkningarne af denna nationela institution eller försvaga intresset för densamma, vill härvid i minnet återkalla Lagkomitéens tänkvärda yttrande om förhållandet emellan domare och nämnd: »Den nämnd, som här är i fråga», yttrar Lagkomitéen, »svarar ej mot hvad man i andra länder kallar jury, utan betecknar blott vissa ledamöter af den ständiga domstolen under en kollektiv benämning och med kollektiv rösträttighet.
Det är klart, att man af dessa, hos hvilka ingen egentlig lagkunskap förutsättes, hvarken kan begära eller vänta, att de skola med samma lätthet urskilja och med samma öfvade omdöme pröfva tvistiga och invecklade rättsfrågor, som man har skäl att fordra af lagkloka domare; men de skola vara tillförlitliga vittnen om hvad vid rätten förelöper; deras kännedom om folket, orten och sederna skall under sakernas utförande gifva ljus åt mången fråga, som eljest varit svår att reda; och deras röst vid besluten skall vara allmänna vettets och rättskänslans kontrollerande motvigt, i händelse af skefhet i åsigter eller förgätenhet af pligt hos domaren.
För öfrigt bör man taga i betraktande, å ena sidan, att, genom en så beskaffad inrättning, den domstol, som är menighetens första tillflykt och stöd i dess vigtigasle angelägenheter, sättes i samband med folket och har säkrare alt räkna på dess förtroende, med ett ord: mera populariseras, — och å den andra, att denna inrättning är ett medel att hos folket underhålla kärleken för lag och rätt och känslan af medborgerligt värde, då den gör menigheten sjelf delaktig i skipandet af fäderneslandets lagar.
Med sådan bestämmelse skall nämnden alltid förtjena sitt rum i landets första domstol och förljenar det mer och mer i samma mån som en tilltagande allmän upplysning ger den ökad lörmåga och en upplefvande allmän medborgerlig anda ökadt nit alt fylla sitt dyrbara och aktningsvärda kall.» Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Å/d. 6 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15.
I afseende pä den af ofvannämnda motionärer väckta frågan om en vidsträcktare rösträtt för Nämnden, får Utskottet på nu anförda skäl hemställa, ali Rikets Ständer måtle lemna Sven Hanssons förslag i denna del samt Lundqvists och Olof Olssons motioner utan vidare afseende.
Sven Hanssons förslag, att nämndemännens antal skulle nedsättas till sex, torde så mycket mindre förtjena afseende, som tungan af nämndemansbefattningen derigenom skulle högst betydligt försvåras.
Yigtigare synes hans anmärkning, att nämndemännen böra »väljas vid kommunalstämma utan afseende på stånd, klass eller förmögenhetsvilkor på bestämd tid.» Enligt 1 Kap. 1 § Rättegångs-Balken och Kongl. Förordningen den 18 December 1823 skola nemligen nämndemännen väljas af och bland »bönder» å »sockenstämma»; men dessa föreskrifter äro både olämpliga och svåra att noggrannt iakttaga, sedan dels gränserna emellan bondeståndet och den - Öfriga landtbefolkningen såväl i politiskt som socialt hänseende försvunnit, dels kommunalstämman i allmänhet öfvertagit sockenstämmans funktioner.
Lagberedningen har också i 'I Kap. 4 och 5 §§ Förra
Delen af sin Rättegångs-Balk föreslagit, att nämndemän skola »årligen väljas af socknen bland dem som i allmänhet äro valbara till kommunala uppdrag», med förbehåll allenast, att de ej må »innehafva» offentlig tjenstebefattning.
Då nämnden af ålder betraktats såsom folkelementets representant vid lagskipningen, torde tjänstemännens uteslutande från valbarhet deruti ega en god grund; att åter, på sätt Lagberedningen föreslagit och äfven Sven Hansson synes hafva åsyftat, nämndemännen skulle vara skyldige att årligen underkasta sig nytt val, äfven om de sjelfve önskade att bibehålla sin befattning, synes icke vara väl förenligt med deras ställning såsom domare.
Om också någon gång skulle hafva inträffat, att en nämndeman bibehållit sin plats i domstolen, äfven efter det han genom ålderdom förlorat förmågan att väl sköta densamma; så är denna tillfälliga olägenhet af mindre betydelse än fördelen att i nämnden'ega erfarna och bepröfvade män, som under en längre tids frivillig tjenstgöring förvärfvat både insigter och anseende; och detta förhållande, sorn nu eger rum, utan tvifvel i de flesta af rikets domsagor, skulle möjligen upphöra, om uppdraget att vara nämndeman icke utan förnyelse gällde för längre tid än ett år.
Utskottet kan alltså icke i vidsträcktare mån tillstyrka bifall till Sven Hanssons motion i denna del än genom hemställan: att Rikets Ständer för sin del måtle besluta, att i Kap. 1 § Rättegångs-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: »Underrätt å landet är Häradsrätt.
Ber dömer Häradshöfding med tolf män, sorn i häradet bo och dertill valde äro, De tolf kallas Häradsnämnd.
Då ledigt rum i Nämnden fyllas skall, varde i den eller de socknar, för hvilka ledigheten inträffat, val hållet å kommunalstämma.
Ej må annan dertill väljas än den, som är välfrejdad och tjugufem år gammal; ej Lag-Utskottets betänkande N:o 15. 11 eller den, sorn innehar befattning i Konungens och Rikets tjenst.
Den som de flesta rösterna erhållit, vare såsom Nämndeman ansedd.
Enhvar, som eger rösträtt å kommunalstämman och sjelf är till nämndeman valbar, ege vid valet lika röst.
Uppstår tvist om den valdes behörighet, eller om valet rätteligen skett, gifve Häradsrätten utslag deröfver, och gånge del utslag i verkställighet, ändå att klagan i högre
Rätt föres.
Den, som kallad varder alt i Rällen sitta, på sätt nu sagdt är, vare pligtig alt minst två år den tjenst förrätta, der han ej från orten flyttar, eller eljest gitter visa sådane hinder, att
Rätten pröfvar skäligt honom dessförinnan entlediga.
Ej skall dock den, som öfver sextio år gammal är, emot sin vilja till Nämndeman väljas; ej eller vare någon, som ur Nämnden afgått, skyldig alt låta sig åter inväljas, förrän ordningen ånyo till honom kommer, sedan de öfrige, som väljas kunna, för socknen Nämndemän varit».
Enligt 23 Kap. 1 § Rättegångs-Balken är nämnden domför, då sju nämndemän äro tillstädes.
Såväl Herr Sandegren, som Sven Hansson hafva nu föreslagit, alt domföra antalet måtte nedsättas till tre.
Äfven Lagberedningen har — i motsats till Lagkomitéen, som ansåg, att i detta fall borde förblifva vid hvad nu är stadgadt — föreslagit, att i nämnd ej på en gång må sitta flera än fem, eller färre än tre; och, enligt hvad motiveringen gifver vid handen, afsågs dermed egentligen att göra nämndemannakallets utöfning mindre betungande för' domsagans innevånare; hvarjemte man för berörda förändring hemtade stöd af det förhållandet, att
Egodelningsrätterna allt ifrån början varit sammansatta af domare och blott tre ledamöter, utan att någon olägenhet deraf försports.
Utskottet befarar visst icke någon omedelbar våda för lagskipningen af en förändring uti nu ifrågavarande syftning och erkänner billigheten i motionärernes fordran, att ej allmogen utöfver verkligt behof må besväras af nämndemannauppdragels fullgörande; men då, på sätt ofvan är anmärkt, nämnden är kallad att hufvudsakligen genom sitt moraliska inflytande verka på lagskipningen, så torde det för nämndens egen skull vara nödigt, att den är sammansatt af ett något större antal personer, än de kollegiala domstolarna med lagfarna ledamöter.
Nämnden står på visst sätt emellan domaren och folket, och representerar inför den förre det allmänna vettet och och folkets föreställningssätt, inför det sednare lagen och billigheten.
För att kunna uppfylla denna sin bestämmelse måste den ega auktoritet å båda sidorna, hvilken åter icke i allmänhet kan bero endast på ledamöternas enskilda personliga egenskaper och insigter, utan måste sökas i samstämmigheten af deras åsigter i hvarje särskildt fall; men klart är, att denna auktoritet skulle förlora i styrka på samma gång ledamöternas antal minskades.
Det bör icke heller förbises, att genom nämndens tvungna 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. närvaro vid häradstingen lagkunskap sprides hos folket, och att nämndemännen förvärfva vana att tillhandagå allmänheten i rättsangelägenheter.
Mycken omgång och tidsutdrägt undvikes äfven derigenom, att upplysningar, som äro nödiga för målens afgörande, vinnas genom nämndemännen, hvilka alltid måste antagas "vara förtrogna med lokala och ekonomiska förhållanden inom de orter, för hvilka de äro valde.
Alla dessa fördelar af ifrågavarande inrättning skulle endast i ofullständigare mån kunna uppnås, om nämndemännens antal förminskades.
Väl torde, om Häradsrätterna, på sätt
Utskottet i det följande kommer att till styrka, blifva permanenta, frågan om nedsättning i nämndemännens antal vid Rättens ordinarie sammanträden komma att åter upptagas till följd af det ökade besvär och de flera resor, som deraf måste föranledas, men, jemte det Utskottet hänvisar till det förslag till lindring i dessa besvär, som i det följande kommer att framställas, anser Utskottet i allt fall för närvarande och intill dess denna förändring skett, ej skäl att understödja sistnämnde motionärers yrkande om inskränkning i domföra antalet af nämndemän vid lagtima ting.
Alla de skäl, som ofvan blifvit anförda mot nedsättning af nämndens antal vid lagtima ting, gälla likväl icke äfven med afseende på urtima ting och extra jörrättningar.
Der förekommer icke samma mångfald af ärenden, sorn på de lagtima tingen, utan domaren vet alltid på förhand, hvarom fråga är, och kan derföre lätteligen försäkra sig om biträde af de nämndemän, som ega största sakkännedomen i denna fråga.
Ej heller utöfva dessa Häradsrätternas mera tillfälliga sammanträden ett sådant allmänt inflytande på rättstillståndet i orten, som de lagtima tingen, der merändels en större tingsmenighet är samlad, en mängd rättsförhållanden äfven förlikmngsvis ordnas och hvarjehanda öfverenskommelser uppgöras.
De flesta urtima ting utgöras endast af ransaknmgar med häktade personer och förrättas i sådant fall numera flerestädes på länsfängelserna.
Dervid synes den kontroll, som af nämnden bör utöfvas, utan fara kunna anförtros åt ett mindre antal nämndemän, och om dessa tillkallas från den ort, der brottet skett, böra de äfven kunna lemna alla nö diga upplysningar.
Härtill kommer, att nämndemännens resor till ransakningarne å länsfangelserna icke allenast vålla dem sjelfva ett stort besvär, ulan äfven medföra dryga kostnader för Kronan, då fängelset är beläget utom häradet och nämndemännen i följd deraf äro berättigade till ersättning af allmänna medel.
Likaledes synes närvaron af ett större antal nämndemän vid urtima ting i tvistemål och syner å boställen samt kungsgårdar och andra extra förrättningar vara af mindre vigt, än det besvär och den olägenhet, som nämndemännen deraf få vidkännas.
Utskottet får af dessa skäl och för att, så vidt ske kan, tillmötesgå anspråken på en lindring i nämndemännens besvär vid utöfvandet af deras vigtiga uppdrag, föreslå, att Rikets
Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af lagens stadgande i 23 Kap. 1 § Rättegdngs-Balken om domfört antal nämndemän ä Lag-Utskottets Betänkande N:o 15 13 häradsting och laga syn i jordatvist, förordnas, att vid alla andra förrättningar, än lagtima ting, Häradsrätt skall vara domför, då, jemte häradshöfdingen, tre nämndemän äro tillstädes.
De vi gligaste förändringar, som i afseende på Häradsrätterna blifvit föreslagna, angå emellertid mindre deras organisation än deras arbetssätt.
Landsbygden har hittills saknat ständiga domstolar, under det att städerna sedan lång tid tillbaka åtnjutit denna förmån.
Häradstingen äro endast tillfälliga, ehuru på bestämda tider återkommande sammankomster, och bibehålla i detta afseende den karakter, som utmärkte förfädernas folkförsamlingar eller ting för afgörande af menigheternas gemensamma angelägenheter, dervid hvarje bofast man egde att sjelf bevaka sin rätt.
Vid dessa ting, som under en tidigare period sannolikt äfven hade en religiös karakter, afgjordes af och inför folket de rättstvister, som enskilde emellan uppkommit, och med denna lagskipning stod den tidens lagstiftning i närmaste sammanhang.
Emellan tingen in föllo de stora friderna, julfriden, vårfriden och andfriden (eller skördefriden), då enhvar ostörd fick egna sig åt hemmets och den enskilda hushållningens bestyr.
Denna enkla anordning och fördelning af folkets sysselsättning med de offentliga och enskilda angelägenheterna var otvifvelaktigt särdeles lämplig på en tid, då hela samhället berodde af folkets omedelbara deltagande i de sambällsvårdande värfven, och var till och med enda utvägen att förena dessa båda sidor af folkets verksamhet, så länge landet var endast glest bebodt och de odlade bygderna spridda här och der, på långa afstånd från hvarandra.
De kretsar, inom hvilka gemensamheten den tiden var innesluten, voro från början ganska inskränkta, men utvidgades småningom vid landets tilltagande odling och till följd af andra mera tillfälligt inverkande omständigheter.
Häraderna sammanslöto sig sålunda till kommunala och judiciela enheter; men ännu saknas häradsindelningen i de nordliga mindre bebyggda delarne af riket, och sockneindelningen ligger derstädes fortfarande till grund för landets fördelning i tingslag.
Häradsindelningen har äfven under en tid måst gifva rum för indelningen i lagsagor, och det torde hufvudsakligen hafva varit vid lagmanstingen, som rättvisan skipades vid den tid, då den gamla ordningen bröts af aristokratien och konungamagten.
Sedan den sistnämnda gått segrande ur striden, blef en af hennes första omsorger att återställa lagskipningens regelbundna gång och göra rättvisan åter tillgänglig för folket; någon lämpligare åtgärd torde under dåvarande förhållanden icke hafva kunnat för sådant ändamål vidtagas än upplifvandet af de gamla häradstingen.
Genom Rättegångs-ordinantien den 10 Februari 1614 stadgades också under dylika förhållanden den ordning, som i detta afseende ännu eger bestånd.
Det påbjöds då, att tre ordinarie ting skulle årligen hållas, nemligen vid Nyår, Walborgsmessa och Michaelis; och denna föreskrift, som åter - 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. finnes i 2 Kap. I § Rätlegångs-Balken af 1734 års lag, är ännu gällande för de delar af riket, som icke, i anseende till mindre folkmängd och bristande kommunikationer, hafva det ännu sämre bestäldt.
Det torde emellertid knappt behöfva anmärkas, huru förhållandena under dessa 250 år i alla afseenden förändrats.
Efter uppkomsten af en stark cenlralmagt hafva menigheterna allt mera förlorat sin betydelse i administrativt hänseende, till följd hvaraf Häradsrätternas befattning med ekonomiska mål i samma mån lidit inskränkning; och sedan på sednare tider sjelfstyrelsens princip åter framträdt inom kommunalväsendet, har det ej vidare blifvit häraderna, utan socknarna och slutligen länen, som tagits till enheter i kommunalt hänseende.
Häradsindelningen har numera sin egentliga betydelse såsom en judiciel indelning, och tingen äro ej vidare beslutande folkförsamlingar, utan endast periodiskt sammanträdande domstolar.
Sedan de förhållanden, ur hvilka denna organisation uppvext, för längesedan försvunnit, qvarstår Häradsrätten såsom en ofullkomlig domstolsform, behäftad med brister, hvilka äro oundvikliga under ett samhällsskick sådant som det, ur hvilket denna institution framgått, men som blifva allt mera kännbara i samma mån samfundsförhållandena nå en större utveckling.
Att en sådan ordning så länge kunnat ega bestånd, under det att samhället i alla andra afseenden hastigt utvecklat sig, måste snarare väcka förvåning, än tvifvel om behofvet att en förändring äfven härutinnan nu bör åstadkommas.
Ett sådant behof uttalades redan af Laekomitéen uti dess under den 31 Mars O 1815 afgifna underdåniga Betänkande angående domstolarnes organisation.
Komitéen anmärkte, alt, då domaremagten vore den organ i staten, hvilken hade att vara verksam, så ofta afvikelser från allmän ordning skulle rättas och söndringar emellan statens medlemmar afhjelpas, och hvilken sålunda vore satt att bibehålla den jemnvigt, lagen grundlagt, men som genom afvikelserna och söndringarne oupphörligt stördes och lika oupphörligt måste återställas, så vore det nödigt, att denna organ funnes, så vidt möjligt vore, jemnt och lätt tillgänglig, det ville säga utan för långa afbrott, i hänseende till tiden, och utan för stor aflägsenhet, i afseende på orten.
Men då Häradsrätterna konstituerade sig endast en, två eller tre gånger om året, och endast till första dagen af dessa tillfälliga sammanträden nya mål finge instämmas, så kunde man med skäl säga, att domaremagten vore för mängden af rikets innevånare under största delen af året alldeles overksam.
För att häfva den öfverklagade långsamheten i rättegångarne, som egentligen berodde af de långa uppskofven, vore, enligt Komitéens mening, alla små förbättringar i rättegångsordningen otillräckliga.
Dertill fordrades ett kraftigare steg; och detta vöre att börja med Häradsrätternas förvandling till fermanenta domstolar.
Häradsrätterna borde åtminstone en dag i hvarje månad hålia session, hvilken fortsattes de påföljande dagarne, så länge målens mängd och vidlyftighet det fordrade.
Uti dessa sessioner borde något vidare afbrott ej ega rum, än att tvänne ferier om året Lag-Utskottets Betänkande N:o 15.
15 utstakades, den ena från den 13 December till den 13 Januari, då de större högtiderna firades, och den andra från den 1 Juli till den 1 Oktober, under hvilka månader menigheten sysselsattes af skörden.
Men för möjligheten häraf förutsattes, att häradsindelningen skulle ersättas af domsageindelningen, och en gemensam tingsstad för hela domsagan till följd deraf beredas.
Denna borde finnas någorlunda midt i domsagan, hvilken derföre ej finge vara större, än att tingsstaden kunde af alla domsagans innevånare utan svårighet besökas.
För möjligheten att utföra den sålunda föreslagna förändringen åberopade Lagkomitéen, bland annat, exempel af Danmark, hvarest första domstolen, äfven å landet, är och länge varit permanent, äfvensom af Norge, hvarest förut, enligt Christian den V:s lag, hållits blott tre, och på en del orter blott två ting om året, men genom en förordning af den 5 Maj 1797 stadgats, att å landet ett ting skulle förrättas i hvarje månad, och att dislrikterna skulle så indelas, att de ej innefattade öfver åtta mil i längd och bredd, eller att innevånarne ej finge mera, än högst fyra mil till tingsstaden.
När delta blifvit ansedt för en oumbärlig förbättring i lagskipningen och obehindradt kunnat gå i verkställighet i sistnämnda iand, som vore långt mindre befolkadt och odladt än Sverige, borde man ej tveka alt antaga en i lika afseende föreslagen inrättning här, der den så tydligen påkallades af mera invecklade förhållanden mellan en större folkmängd, och der en längre hunnen odling på mindre landrymd gjorde den vida lättare att lillvägabrmgas.
I Göta rike, samt i Skåne och Blekinge, innehölle de större domsagorna, med en folkmängd af 20 till 30,000 personer, sällan fulla åtta mil i längd och bredd.
Der skulle således ganska få domsagor behöfva klyfvas.
Ett tingsställe, beläget något så när i domsagans midt, kunde sä mycket säkrare vara tillräckligt, som det för ingen af domsagans innevånare blefve mera aflägse, än de för särskilda härad hittills begagnade tingsplatser på många orter redan vore, utan att någon olägenhet i den delen blifvit öfverklagad.
Nuvarande indelningen ansågs likväl tåla den förändringen, att en domsaga minskades och en angränsande utvidgades; och om dervid en bättre och formligare gränsreglering uppgjordes, än den som kunde ega rum efter ds för närvarande befintliga krokiga och otjenliga bäradsskilnaderna, skulle domsagornas indelning och vidd ännu mera kunna lämpas efter innevånarnes beqvämlighet.
Med en icke obetydlig del af Svea rike ansågs förhållandet vara detsamma, som i afseende på Göta rike anmärkts, och om för några af de norra landskapen, samt möjligen för en del af Wermland, svårigheter ännu mötte inrättandet af permanenta domstolar, kunde rättegångstiderna der förblifva oförändrade, tillsvidare.
De äldre lagarne hade likaledes gjort skilnad emellan dessa och rikets öfriga landskap, och denna skilnad vore ända hitintills bibehållen deri, att rikets norra landskap hade färre ting om året, än de södra.
Så gåfves ock i Norge trakter, dit den genom 1797 års författning införda förändring ej kunnat sträckas.
Detta hade dock icke hindrat förändringens vid - 16 Lug-Utskottets Betänkande N:o 15. tagande för de andra delarne af riket; och den omständigheten, att äfven Sverige egde ett och annat ringa odladt och folkfattigt landskap, som ej för närvarande vore i skick att emottaga en förbättring, hvars nödvändighet för öfrigt svårligen kunde bestridas, borde icke från rikets flesta innevånare undanhålla de ovedersägliga ' t.'
O fördelarne af denna förbättring.
Efter de sålunda angifna grunderna uppställde
Lagkomitéen det förslag till bestämmelser angående detta ämne, som finnes upptaget i 2 Kapitlet af Komitéens förslag lill Rättegångs-Balk, Förra Delen.