Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föredragningen af det utaf särskilde kommitterade upprättade och af Kongl. Maj:t genom remiss den 25 Februari innevarande år till Högste
Domstolens utlåtande öfverlemnade förslag till förordning om handels-böcker och handels-räkningar fortsattes och afslutades.
Vid granskning af ifrågavarande förslag fann Högste
Domstolen anledning förekomma till följande anmärkningar, nemligen: Vid 1 och 2 §§.
Enär det svårligen lät sig göra, att på förhand genom
Lag fullständigt •eh noggrannt bestämma, hvilka närings-idkare borde vara skyldige, att öf\er »in rörelse föra bok, utan frågan härom ofta, såsom beroende ej blott af den utöfvade rörelsens art, utan äfven af dess vidd och sättet, hvarpå den drifves, måste i förekommande fall till domarens pröfning öfverlemnas, ansågo Högste
Domstolens fleste ledamöter, att, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad i nu gällande lag funnes stadgadt, bokföring, såsom vilkorlig skyldighet, borde töreskrifvas endast för egentlige handlande, fabriks-idkare och andre, som idka »adan roj ilse, att, för vinnande af ordning och reda, bok deröfver finnes af »öden; dock med bibehållande derjemte af det vitsord, som genom förordningen Bih. till Ii.
Fröt. 1853 £ 1854. 1 Sami 1 Afd. 28 Höft. t 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 97. den 6 Oktober 18-18 blifvit medgifvet äfven åt hvar och en annan näringsidkares böcker, derest de befinnas vara förda i föreskrifven ordning.
I följd häraf hemställde bemälde ledamöter, att ifrågavarande §§. måtto sammanföras till en, innehållande den föreskrift, att cn hvar, som antingen i stad elter burskap, eller på landet i öppen salubod; med särskildt tillstånd, såsom i Handelsordningen bestämdes, idkade handel, ehvad det vore enskild man eller bolag, skulle vara pligtig handels-bocker föra; samt att i slutet af författningen stadgades, dels att nyssnämnde likasom öfrige i författningen i afseende å köpmän förekommande föreskrifter skulle ega tillämpning äfven å fabriks-idkare och andre, hvilka drefvo rörelse af den vidd och beskaffenhet, att, för vinnande af reda och ordning deruti, bok öfver rörelsen erfordrades; dels ock att, i händelse annan varu-tillverkare eller förädlare öfver sin rörelse i föreskrifven ordning fört bok, sådan bok skulle, i fråga om fordran för utborgade varor och verkstäildt arbete, ega enahanda vitsord, som, enligt författningen, handels-bok i nämnde hänseende tillerkändes.
Justitie-råderne Backman och Quiding åter yttrade: att både för det nära sammanhang, sorn frågan om skyldigheten att hålla handels-bok, har med flere i förslaget till Konkurs-lag förekommande stadganden, angående köpmans och närings-idkares konkurs, och med afseende å ansvarigheten för åsidosättande af en sådan skyldighet, vore det angeläget, att med all möjlig bestämdhet anvisas, huru vidsträckt densamma skall gälla, på det att, vid behandlingen utaf konkurs-saker af nämnde beskaffenhet, tvekan ej må uppstå och ej heller missförstånd om vidsträcktheten af berörde skyldighet må medföra oförskyldt lidande.
Om det, å ena sidan, måste medgifvas, att svårighet möter mot ett fullständigt uppräknande af alla dem, hvilka det skall åligga att hålla handelsbok, så syntes, å den andra, en i mera allmänna ordalag affattad föreskrift, såsom föremål för olika tolkning, skola lemna rum för stridigheter, ledande tili dröjsmål och tidsödande omgång i ett ämne, med hvars natur det öfverensstämmer, att skyndsamhet erfordras, och till en för de särskilda slagen af närings-idkare menlig osäkerhet.
Begagnades deremot den utvägen, att bland dem, hvilka drifva handel eller näring i egenskap af liufvudsakligt yrke, de klasser tydligen angåfvos, som det tillhörde, att öfver rörelsen föra bok, så torde i allmänhet en tillräcklig ledning för omdömet blifva lemnad.
Detta hade uti förevarande §§ blifvit iakttaget, och det kunde förutsättas, att härigenom, så vidt ske kan, förebygdes uppkomsten af tvetydiga fall.
Olägenheten deraf, att, i dylika fall, afgörandet måste bero på domarens, endast från jemförelse med de utsatta klasserna och tilläfventyrs jemväl från afseende på handelns eller näringens vidd och omfång härledda pröfning, blefve då också minskad.
I den mån erfarenheten visar behofvet af ännu flera klassers upptagande i lagen, kunde derom medelst författning förordnas.
På grund häraf funno Justitie-råden icke Kongl. Majda A åd.
Proposition, fäo 97. 11 anledning till annan anmärkning emot dessa §§, än dels att, då i 2 momentet af 2 § undantag är gjordt lör dem, som idka bergsmanna-handtering, och då denna handtcrings egentliga syftemål är tackjerns-blåsning, de uti 1 mom. förekommande orden »idkare af gröfre eller finare smidesbruk, idkare af tackjernsblåsning och jerngjuteri-verk» måtte utbytas emot »idkare af gröfre eller finare smidesbruk samt af verk för tackjerns-blåsning och jerngjuteri,» helst här syntes böra afses den händelsen, att vid ett större verk tackjerns-blåsning bedrifves i förening med annan jerntillverkning, och dels att i slutet af 2 mom. uttryckcs att »mångleri eller annan sådan mindre handels-rörclse» idkas utan biträde af andra än hustru och barn.
Vid 4 §.
Det i 2 momentet af denna § föreslagna stadgandet syntes ej fullt tydligt och bestämdt.
Af dess lydelse kunde nemligen ej med visshet slutas, om afsigten vore, att från den i 1 mom. uppställda regel, att allt hvad sorn för dagen utginge, borde i dagboken antecknas, skulle göras undantag i fråga om köpmannens liushålls-utgifter i så måtto, som dessa, om än vid särskilda tillfällen under veckan ur kassan utgångna, likväl skulle kunna på en gång vid veckans slut antecknas, eller om stadgandet hade för ändamål att ålägga köpmannen skyldighet, att, jemte daglig anteckning, särskildt i dagboken redovisa sina liushålls-utgifter för hvarje vecka.
Då det syntes vara öfverensstämmande med god ordning, att hvad ur kassan utginge, äfven om det skulle användas till köpmannens hushåll, blefve i dagboken inskrifvet samma dag uttagningen skedde, hvilket ej eller kunde vara för köpmannen betungande, då endast det ur kassan uttagna belopp, och ej hvarje särskild dermed sedermera bestridd utgift utgjorde föremål för anteckning i handels-boken; samt ehuruväl af denna borde kunna inhemtas tillförlitlig upplysning om köpmannens liushålls-utgifter stått i tillbörligt förhållande till hans tillgångar, det likväl hvarken för berörde ändamål eller af annan orsak syntes nödigt eller lämpligt att förhindra köpmannen att ur kassan för sitt hushåll eller enskilda behof på en gång uttaga hvad för flera veckor vore beräknadt, eller ålägga honom att i dagboken redovisa, huru mycket af det uttagna för hvarje vecka åtgått, ansågo Högste
Domstolens fleste ledamöter de med 2 momentet af ifrågavarande § åsyftade bestämmelser böra uteslutas; hvaremot, enligt bemälde ledamöters åsigt, tydligen borde uttryckas, ätt ej hvarje särskild af köpmannen för hans hushåll eller enskilda behof verställd utgift, utan blott det för desammas bestridande ur kassan uttagna belopp behöfde införas i dagboken, men likväl på sådant sätt, att de lätteligen kunde från de i och för rörelsen gjorde utbetalningar åtskiljas; och ansågs berörde ändam ål lämpligast kunna vinnas, om il momentet uttrycg I* Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 97. ket »för dagen influtit eller utgått» utbyttes emot »för dagen i kassan influtit eller derutur utgått» och i ett nytt moment tillädes ett stadgande derom, att hvad köpmannen till underhåll af sin hushållning eller för enskildt behof uttoge, borda under särskild rubrik utmärkas.
Justitie-råden Backman och Quiding yttrade i denna fråga: att den nödiga öfversigten af hvad köpman eller närings-idkare har användt för underhållet af sin hushållning, ansågo Justitie-råden väl kunna vinnas genom summarisk anteckning på en gång vid förloppet af någon kortare tidsperiod, i hvilket afseende den uti 2 mom. af denna § föreslagna, eller minst för hvarje vecka, syntes antaglig; men som till fullständigheten af nämnde öfversigt hörde, att anteckningen äfven omfattade de från varulager och andra dylika förråder till hushållningen in natura utgångne varor, så hemställde dessa ledamöter, att till de sista orden i momentet: »från kassan uttagit» må läggas »samt värdet, efter utfördt pris, af de varor, han från sina förråder till hushållningen användt.*
Vid 7 g.
På det de i denna § föreslagna föreskrifter måtte blifva tillämpliga äfven i dem, hvilka redan vore handlande, då ifrågavarande förslag kunde komma att blifva gällande såsom lag, ansåg Högste
Domstolen stadgandet böra i nämnde syfte förtydligas.
Vid 9 g.
Enär köpmän ej syntes böra betagas tillfälle att, till besparing af tid och arbete, vid afskrifters tagande af de utaf dem aflåtna bref, begagna s. k. kopierings-machin, ansågo Högste
Domstolens fleste ledamöter de i denna § föreslagna bestämmelser ej böra ega tillämpning å bref-boken, i afseende på hvilken de i 6 g meddelade föreskrifter syntes tillfyllestgörande.
Justitie-råden Backman och Quiding yttrade: att då det ofta kunde inträffa, att i tvist, upplysning måste hemtas från bref-boken, vore det angeläget, att äfven denna bok inrättades och fördes på ett sätt, som försvårar densammas obehöriga förändrande, hvilket ändamål åtminstone i viss mån vunnes genom användandet äfven på bref-boken af de i denna g meddelade föreskrifter; och afseendet på berörde ändamål syntes böra vara af öfvervägande vigt, i jemförelse med den sannolikt icke särdeles betydliga olägenheten, gom må uppstå deraf, att köpmannen tilläfventyrs icke skall kunna begagna andra lättare utvägar i stället för brefvens afskrifvande i bref-boken.
Justitieråden tillstyrkte derföre, att förevarande g måtte oförändrad bibehållas.
Vid 10 g.
Som böckers förvarande under längre tid än 10 år, ansågs endast un - Kungl. Mnj:ls Nåd.
Proposition, N:o 87. finntnn;svis beliöfligt, oell en sådan skyldighet syntes, särdeles nied afseende å »let stränga ansvar, sorn för böckers förstöring eller förskingring kunde följa, ej lämpligen böra utsträckas längre än nödigt vöre, hemställde Högste
Domstolen, att denna § måtte utbytas emot ett stadgande, af innehåll, att köpman i allmänhet skulle vara pligtig att sina handels-böcker under 10 år, räknade från den dag sista inskrifningen skedde, så vårda, att de vid behof kunde vara tillgängliga, och att, om bokföringen för nämnde tid rörde förhållanden, för hvilkas utredning och bestyrkande upplysning ur äldre bok erfordrades, denna ock skulle förvaras.
Vid 12, 13, 14, 15 och 16 §§.
Då det vitsord, som ordentligen förd handels-bok må emellan köpmän egn. hvarom 12, 13, 15 och 16 §§ handla, ansågs vara i Lag-beredningens förslag till Rättegångs-balk, Hirra delen, 22 kapitlet 14 § tydligare och mera bestämdt uttryckt, än i nyssnämnde §§ af ifrågavarande förslag, och de i 14 g af detta sednare förekommande nya stadganden, att handels-bok, äfven då den ej vore förd i föreskrifven ordning, likväl under vissa omständigheter skulle kunna tilläggas enahanda vitsord, som ordentligen förd bok, och att en »varande-parts godkännande af en emot honom åberopad bok, i hvad deruti vore honom till fördel upptaget, ovilkorligen skulle hafva till följd, att boken, om ock ej ordentligen förd, likväl skulle tillerkännas vitsord, äfven i afseende på de deruti svaranden till last gjorda anteckningar, som af denna bestriddes, icke ansågs böra som lag antagas, hemställde Högste
Domstolens fleste ledamöter, att 12 till och med 16 §§ af förslaget måtte utbytas emot ett stadgande af hufvudsakligen enahanda innehåll med omförmälde § af Lag-beredningens förslag.
Justitie-råden Badman och Quiding åter yttrade: att, sedan i 12 $ handels-boks giltighet i allmänhet såsom bevisnings-medel blifvit bestämd, förekomma i 13 till och med 19 §§ stadganden, rörande begagnandet af detta bevisnings-medel i tvister emellan köpmän, hvaremot 23 § afser det fallet, alt svarande-parten icke är köpman.
Enligt Justitie-rådens uppfattning, följde detta utaf jemförelse!) af dessa §§:s lydelse och utaf deras uppställning, samt bestyrktes ytterligare af motiverna; men för att undanrödja möjlig tvekan, huruvida 14 § skall vara inskränkt allenast till tvister af förstnämnde slag, hemställde Justitie-råden, att innehållet af samma § matte föras till 13 §, såsom särskilda momenter af denna.
Derjemte an-ågo desse ledamöter den erinran böra göras, att 2 mom. i 14 § icke tydligen uttrycker, hvad dermed, enligt anfördt motiv, åsyftas, eller att part, som från den vitsord egande kraften hos en handels-bok vill, oaktadt dess bristande öfverensstämmelse med föreskrifterne, huru sådan bok bör 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 97. förås, hemta stöd för sitt påstående, icke skall egil frånkänna densamma vitsord, i hvad den innehåller, stridande mot detta eller annat bemäldc parts påstående.
Ett sådant stadgande ansågo dessa ledamöter hvarken sakna skäl eller vara öfverflödigt att upptaga.
Likasom det i lagskipningen allmänneligen vore såsom regel erkändt, att, när ett visst förhållande erkännes, hvilket derförutan icke vore bcvisadt, men härtill fogas någon uppgift af beskaffenhet, att den betager erkännandet dess verkan till förfång för den, som detsamma gjort, de båda böra betraktas i oskiljaktigt sammanhang, så att erkännandet ej är bindande med mindre, än att uppgiften också tillägges vitsord, så syntes äfven hvad köpmans handels-bok innehåller till förfång för honom och till fördel för vederparten, icke böra, på grund af bokens medgifna vitsord, antagas vara bevisadt, utan så vidt vitsordet blefvc gällande jemväl i de med berörde innehåll gemenskap egande stycken, som vore till köpmannens fördel, eller med andra ord, att handels-bokens, å vederpartens sida godkända bevisnings-kraft, skall vara odelbar, och tillämpas icke mera i fråga om det erkännande, den innefattar i afseende på vederpartens tillgodohafvande hos köpmannen, än rörande den förre till last gjorda påföringar.
I händelse denna erinran godkändes, hemställde Justitic-råden att, i öfverensstämmelse dermed, ofvan omförmälda moment måtte erhålla förändrad lydelse.
1 I öfrigt funno Justitie-råden Backman och
Quiding icke anledning till anmärkning emot ifrågavarande §§, hvilka, såsom det ock syntes vara nödigt, lemna rum för domarens pröfning efter de olika omständigheter, sorn i särskilda fall kunna böra inverka på frågan om handels-boks vitsord i och för sig, eller i förening med annat bestämdt bevisnings-medel, det domaren skall ega föreskrifva till fyllnad i bevisningen eller till dess vederläggande.
Vid 19 g.
Då den omständighet, att i denna § icke för det fall, att en part tredskades att förete de deruti omförmälda böcker, något särskildt äfventyr blifvit föreslaget, syntes kunna gifva anledning till den tydning, att en dylik tredska ovilkorligen borde föranleda till den i föregående § utsatta påföljd, hvilken Högste
Domstolen ansåg icke i nämnde fall böra ega rum, hemställde Högste Domstolen, att, till förebyggande af en sådan tydning, mätte uttryckas, att domaren, vid infordrande af nämnde böcker, egde att för deras inlemnande förelägga vite eller annan lämplig påföljd.
Vid 20 §.
Till följd af stadgandet i denna § att, ,der öppen kredit varit emellan köpmän aftalad, hvardera vore pligtig tillställa den andre räkning och att den af Kongl. Maj:ls Nåd.
Preposition, N:o 97. 15 deni, som ej åtnöjdes med den räkning han fått emottaga, egde att densamma klandra lios rätten, hvarunder han lydde, skulle, då räkningarne voro olika och bägge köpmännen ansågo sig ega anledning till klander, en sådan klander-talan, ehuru angående samma sak, likväl kunna på en gång hos olika domstolar anhängiggöra?
På det sådant måtte förekommas, och då dessutom den föreslagna påföljden för underlåtenhet att klandra räkning, eller att denna skulle anses såsom godkänd, ej syntes böra tillämpas i det fall, att de ömsesidiga räkningarne voro olika, i hvilket fall icke någondera räkningen borde till följd af försummadt klander kunna tillvinna sig cxsekutiv kraft, hemställde Högste
Domstolens fleste ledamöter, att, i stället för hvad uti ifrågavarande § blifvit föreslaget, måtte stadgas: att då emellan köpmän öppen kredit egt rum, antingen i allmänhet eller för ett visst handels-företag, den som krediten gifvit skulle vara pligtig räkning deröfver den andré tillställa inom den tid, vanligt handelsbruk bestämde, om ej annorledes vore aftaladt; att om denne funne räkningen vara origtig, han borde derom bevisligen tillsäga den, som räkningen gifvit, eller, om denne ej kunde anträffas, för hvilket fall någon utväg borde beredas att afbryta preskriptions-tiden, anmäla klander emot räkningen hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande inom tre månader, sedan han räkningen emottog; att, om det försummades och han ej heller innan han räkningen emottog eller inom den tid derefter nyss sagd är, till den som låtit tillställa honom räkningen, lemnat annan på sina böcker grundad räkning, som mot den af honom emottagna strider, det skulle vara ansedt, såsom hade han denna sednare godkänt.
Justitie-råden Engelhart, Hoffstedt och Gynther, hvilka instämde i de anmärkningar emot det föreslagna stadgandet i denna §, som här ofvan omförmäla?, voro dock i så måtto af olika åsigt med Högste
Domstolens öfrige ledamöter, sorn de ansågo de anmärkta olägenheterna lämpligast undanrödjas derigenom, att den ifrågavarande § ute-löts, och de i följande § af förslaget meddelade bestämmelser, angående räkning å borgade varor, utsträcktes jemväl till räkning å fordran, som på grund af andra handels-ärenden köpmän emellan kunde uppkomma.
Vid 22 §.
Enär det i denna § omförmälda klander å tillställd räkning borde antingen efter stämning blifva föremål för utredning och dom, eller åtminstone komma till räknings-utgifvarens kännedom, ansåg Högste
Domstolen protest hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ej böra ega någon kraft i annat fall, än att utgifvaren oj kunnat anträffas, i följd hvaraf en härmed öfverensstämmande förändring af stadgandet i denna § syntes nödig. 18 Kongl. Maj: t a Nåd.
Vid 25 och 26 gg.
Då motbok vanligen innehades af köparen, syntes det icke vara lämpligt att, såsom föreslaget vore, ålägga köpmannen att inom en viss tid och vid stadgad påföljd afsluta motboken och tillställa den gäldenåren; oell då gäldenärens vägran att förete motbok stundom kunde härleda sig af omständigheter, hvilka ej borde räknas honom till last, ansågs en sådan vägran icke alltid böra föranleda till den påföljd förslaget derföre ovilkorligen utsatte.
På grund af dessa anmärkningar och då för öfrigt i afseende på motbok, hvars egentliga ändamål endast vore, att lemna köparen ett medel till enskild kontroll å hvad köpmannen i sin handels-bok honom påfört, men icke att utgöra något i och för sig sjelf inför lagen giltigt bevisnings-medel, några särskilda stadganden i den syftning med ifrågavarande §§ afsåges, ej' syntes påkallade af behofvet, hemställde Högste
Domstolen, att nämnde §§ måtte utgå.
För den händelse likväl, att några dylika stadganden skulle finnas erforderliga, ansåg Högste
Domstolen desamma böra bringas i öfverensstämmelse med hvad Lag-beredningens förslag till Rättegångs-balk, förra delen 22 kap. 13 .§, i ämnet innehåller.
Vid 27 g.
Angående innehållet af denna § åberopade Högste
Domstolens fleste ledamöter hvad af dem vid 1 och 2 §§ blifvit yttradt.
Justitie-råden Backman och Quiding åter lemnade denna § utan anmärkning.
Gynther utlät sig härefter:
Ehuru jag med Högste
Domstolens öfrige ledamöter deltagit i den speciela granskningen af ifrågavarande förslag till ny förordning om handels-böcker och deras vitsord, samt dervid, för den händelse, att Kongl. Majit, i anledning af den väckta frågan om en förbättrad kredit-lagstiftning, skulle finna för godt att lägga nämnde förslag till grund för en proposition i ämnet till Rikets Ständer, inskränkt mig till de anmärkningar mot förslagets detalj-bestämmelser, hvartill jag, för min del, funnit anledning förekomma, anser jag mig dock slutligen böra tillägga, att berörde förslag, äfven med de tillstyrkta förändringarno, efter min tanke, icke är af den beskaffenhet, att det i någon väsendtlig mån kan bidraga till förbättrade kreditlagar i de delar, der en förbättring är af behofvet mest påkallad, och förutan hvilken en väl ordnad han dels-kredit svårligen någonsin skall kunna till v ägabringas.
Ty de föreslagna närmare bestämmelserna om hvad .med ordentliga handels-böcker skall förstås, kunna visserligen i konkurser hafva sin nytta med sig, för att lättare komma ett oredligt eller vårdslöst förhållande emot borgenärer o pa Kongl Maj:ts Nåd.
Preposition^ N:o 97: XI på spåren, men förmå på intet sätt förbättra sjelfva kredit-väsendet, oell hvad kornmittcrades förslag i öfrigt innehåller om handels-böekers vitsord och aflemnade handelsräkningars gällande kraft, är, med undantag af några förkortade tidsbestämmelser, hufvudsakligen detsamma, som för närvarande finnes stadgadt.
Hvad som i afseende på våra kredit-förhållanden enskilda personer emellan egentligen och redan länge med skäl blifvit öfverklägadt, är det alltmer öfverhandtagande bruket att ställa alla varnförsträckniiigar, äfven i den större handeln, på bok och räkning, i stället för löpande papper, och genom de derifrån härflytande obestämda betalnings-terminerna göra alla. på dylika försträckningar grundade, fordringar för en aldrig pä förhand beräknelig tid till ofruktbara och för rörelsen oanvändbara kapitaler.
Att bereda återgång från detta skadliga brak, som på- ett så högst betänkligt sätt förlamar all företagsamhet, inskränker landets rörelse-kapital och tvingar till högre varupriser, än hvarmed säljarne eljest skulle kunna vara belåtna, är således hvad som i främsta rummet måste sökas; och en undersökning, huruvida ej den hittills gällande lagstiftningen om försträckningar i allmänhet sjelf framkallat det ifrågavarande bruket, eller åtminstone väsendtligen bidragit till dess införande, skall härvid lemna den säkraste ledningen för bedömande i hvad mån man uti förändrade kreditlagar kan hoppas att finna botemedel mot det onda.
I 9:de kapitlet
Ilandels-balken är den skilnad gjord mellan försträckningar, som blifvit lemnade på bestämd eller obestämd tid, att då, vid uteblifven betalning, fordringsegaren i förra fallet är berättigad till 6 procent ränta från lbrfallodagen, har han i sednare fallet endast rätt till fern procent ränta från det lagsökning egt rum.
Om således köparen, vid ett på kredit skedt varuköp, gifvit på förbindelse å skulden och deruti utläst sig att betala efter viss tid, så har säljaren blifvit tillförsäkrad, att antingen vid den betingade förfallo tiden utfå sina penningar, eller att derå, under den tid han måste vänta, tillgodonjuta den högsta i lag tillåtna ränta, hvadan han, så framt han icke har skäl att misstro köparens vederhäftighet,' icke behöfver brådska med en så beskaffad fordrans ntkräfvande, utan det snarare blifver i köparens intresse, att genom punktlig liqvid befria sig från den dryga räntan.
Deremot är förhållandet alldeles motsatt i den händelsen varans utborgning skett på räkning och betalnings-terminen sålunda blifvit lemnad obestämd.
Oaktadt i detta fall köparen i sjelfva verket åtagit sig den vida strängare skyldigheten att betala vid anfordran, eller så snart säljaren tillsäger honom om betalning, har lagen icke stadgat annan påföljd för underlätet fullgörande al denria skyldighet, än fem procent ränta, och denna icke beräknad från det betalningen i öfverensstämmelse med aftalet blifvit hos köparen fordrad, utan först från den tid krafvet genom lith. till R.
Prof. 1853 $ 1854. 1 Sunil, i AfJ. 28 Höft. 3 18 Kongl. Maj:Is Nåd.
Proposition, A:o 97. anställd lagsökning blifvit hos offentlig myndighet anhängiggjordt, hvarigenom köparen, som med säkerhet kan påräkna, att den emot en handelskund alltid obehagliga åtgärden af en lagsökning ej förr än i yttersta nödfall vidtages, får en omedelbar fördel af att utdraga pä tiden med liqvid så mycket som möjligt och på säljarens bekostnad gör en räntevinst för hvarje dag han med godvillig betalning uteblifver.
Icke ens då försträckningen skett på öppen kredit eller så kallad löpande räkning medgifver den nu gällande lagen mera än 5 procent ränta från lags öknings dagen för det saldo, hvarmed räkningen slutar, ehuru lagen häruti står i strid med ett redan länge vedertaget handelsbruk, som lagskipningen i sednare tideF väl i möjligaste måtto sökt, men icke alltid, emot lagens bod, såsom t. ex. i konkurser, förmår att upprätthålla.