Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att skolstrafFen blifva noga bestämda, alfvarsamma och hufvudsak ligen beräknade att verka på hederskänslan, möjligen i likhet med de vid Stockholms nya elementarskola. 5:o.
Att vapenöfningar införas i skolorna; samt 6:o.
Att ny läsordning af en dertill nedsatt kommitté utarbetas, deri, med erkännande af de klassiska språkens värde, de praktiska vetenskaperna och nutidens fordringar i uppfostringsväg dock hufvudsakligen böra göra sig gällande.
C. M. Björnstjerna. 344 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 180'/.
IS:o 131.
Af Friherre af Ilgglas, angående anslag lill arjvoden åt en förste Provmcial-läkare i hvarje län.
Uti det underdåniga förslag till ordnande af den civila läkarevården i riket, som Sundhets-kollegium på nådig befallning den II April 1859 algaf, hemställde Kollegium, bland annat, »att åt en Provineial-läkare inom hvarje län mätte Uppdragas att, jemte vården om eget distrikt, i egenskap af förste Provineial-läkare, hafva det allmänna inseendet öfver länets helsö- och sjukvårds-angelägenheter och derföre åtnjuta ett särskildt arfvode af Ett Tusen Riksdaler Riksmynt.»
Denna underdåniga hemställan vann ock, så till vida, Kongl.
Maj;ts nådiga bifall, som Kongl. Maj:! vid sednaste riksmöte föreslog Rikets Ständer beviljandet af ett arfvode uta!
Femhundra Riksdaler för en förste Provineial-läkare inom hvarje län, men Rikets Ständer funno då icke skäl att denna Kongl. Maj:ts nådiga framställning godkänna.
Något förslag i enahanda syfte har vid denna riksdag icke blifvit af Kongl. Maj:t framlagdt, oaktadt
Sundhets-kollegium derom gjort underdånig begäran.
Af Stats-Råds-protokollet för den 14 sistlidne Oktober, bilagdt Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverket, inhemtas att föredraganden, under erkännande deraf att anställande af en tjensteman till inseende öfver och sammanhållning af hvarje läns helsovårdsbestyr syntes hafva blifvit allt mera af behofvet påkailadt, dock ansett framställning om arfvoden till dylika tjenstemän nu icke böra förnyas, enär en sådan framställning vid sist— förtlutna riksdag icke vann Rikets Ständers bifall; och detta torde också kunna antagas utgöra anledningen hvarföre Rikets Ständer, vid denna riksdag, icke fått från Kongl.
Maj;t emottaga något förslag uti förevarande ämne.
Vid sådant förhållande anser jag mig, i den allmänna helsovårdens intresse, på grund af den erfarenhet jag såsom Landshöfding inhemtat, böra ånyo underställa denna fråga Rikets Ständers pröfning.
I den mån länen genom förnyade regleringar af läkarevården sönderfalla uti en mängd mindre läkaredistrikter och den inom hvarje län anställda läkarepersonalen, till nytta och beqvämlighet för allmänheten ökas, i samma mån inträder äfven inom denna administrationsgreu behofvet af det helas sammanhållande till enhet och ordning.
Endast under tiden sedan sistföi flutna riksmöte hafva 20 nya provincial-läkaretjenster jemte åtskilliga nya distrikts-läkareplatser tillkommit, 15 å 16 nya apothek blifvit anlagda eller äro under anläggning och Kongl. Majt har till detta riksmöte gjort nådig ,vt Propo - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 131. 345 i.
Proposition om ansia" till löner åt nya såväl provincialläkare som länsdjurläkare-beställningar.
Om än Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande hvar inom sitt län, framgent likasom hitintills, böra utöfva högsta inseendet öfver de till denna, såväl som till andra administrationsgrenar hörande tjenstemannabestyr inom länet, anser jag att det för dessa embetsmyndigheter vore af högsta vigt och till stor lättnad i denna del af deras magtpäliggande värf, om de till biträde dervid, för rådplägningar om åtgärder, som böra vidtagas rörande länets helsovårds-angelägenheter och för kontroll öfver sättet huru de verkställas, egde att tillgå en med afseende derpå specielt anställd tjensteman, hvilken genom ådagalagda högre kunskaper och under föregående tjenstgöring förvärfvad erfarenhet samt visadt nit och skicklighet, till sådan tjenst blifvit befordrad.
De omsorger, som den allmänna vården om folkets helsa kräfver, vakandet öfver sundhetspolisen, ett noggrannt iakttagande af helsotillståndet och hvad derpå menligt kan inverka, ett säkert bedömande af sig yppande utbredda sjukdomar och farsoter, samt ordnandet af de åtgärder, hvilka till dessas hämmande kunna och böra företagas, uppsigten öfver apothek, öfver veterinärläkare, fältskärer, barnmorskor och vaccinatörer, sakkunnigt deltagande i styrelsen öfver länets sjukvårds-anstalter, äro samtligen af den vigt för det allmänna, att de fordra, om icke helt och hållet sin egen man, åtminstone en för hvilken deras handhafvande och underhållande af de kunskaper, på hvilka detta bör grundas, icke allt för mycket undantränges af läkareyrkets speciela utöfning; och att hvarje län egde åtminstone en sådan läkaretjensteman, är utur alla synpunkter högeligen af behofvet påkalladt.
Min mening är härmed ingalunda att de öfriga inom länet anställda Provincial läkare skulle fritagas ifrån alla ofvan uppräknade tjensteåligganden, dem de till större delen hvar inom sitt distrikt närmast borde handhafva; men flere ibland dessä, såsom uppsigten öfver apotheken, öfver djurläkareväsendet, vaccinationen, barnmorskeväsendet m. m., borde tillkomma förste Provincial-läkaren, hvilken för öfrigt i denna egenskap skulle åligga att, genom från vederbörande läkare infordrade upplysningar samt, der Kongl. Maj:ts Befallningshafvande så nödigt pröfvade, genom undersökningar på stället, taga kännedom om den allmänna helsovården, med allt hvad dertill hörer, på sätt detta uti en blifvande nådig instruktion närmare kan komma att bestämmas.
På grund af hvad jag sålunda anfört, vågar jag, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga förslag vid sistförllutna riksdag, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville anslå ett belopp af Tolf Tusen Riksdaler om året, att användas till arfvoden å Femhundra Riksdaler för en förste Provincialläkare uti hvarje län.
Brot. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 44 346 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 132. ft:o r.rs. Af Grefve Hamilton, Gusfaf Axel 14imf, angående anslag till anskaffande af en exercis-lokal för Lpsala Student-korps’ Förening för vapenöfningar.
Frågan om Svenska fosterjordens försvar har alltid varit lifligt omfattad af Svenske män och vår tid behöfver ej blygas med afseende på den ståndpunkt, hon till denna fråga intagit.
I de flesta delar af landet hafva på de sista åren frivilliga korpser bildat sig för detta försvar, och om denna fosterländska rörelse väl vårdas, skall hon utan tvifvel gå en stor framtid till mötes.
Annu har hon ej hunnit sträcka sig mer än till ett ringa antal af Sveriges män, och om detta förhållande å ena sidan ej bör väcka förundran, så är det å den andra väl värdt den största uppmärksamhet, huru jemförelsevis ringa del deri landtbefolkningen hittills tagit.
Ydre orsaken härtill att söka i en mindre varm fosterlandskänsla på landet än i städerna, så skulle jag nu ej vara i tillfälle att visa, hvar man skall söka ett medel att afhjelpa den anmärkta bristen.
Orsaken till den nämnda olikhefen mellan stad och land, beror på helt andra förhållanden, af hvilka jag nu blott vill anmärka ett enda och kanske tillika det vigtigaste.
I stad
Annes vanligen större tillgång på personer, med vilja och förmåga att sätta sig i spetsen för en rörelse och bringa ett företag i gång.
På landet åter, der cirkulationen inom samhällskroppen af många skäl gemenligen är något trögare, finnas ofta och mångenstädes högst få personer lämpliga för nämnda ändamål; och om på en ort dessa få råkat ej hafva uppfattat skarpskytte-idéens betydelse, kan denna idé af lätt insedda skäl blifva utan alla frukter på denna ort.
Häraf synes af huru stor vigt det måste vara, att de män, som på landet utöfva något större inflytande, äro för saken varmt intresserade.
Att hos personer, hvilka såsom landtdomare, tjenstemän vid landtstaten, läkare eller själasörjare komma att lefva bland landtbefolkningen, på förhand ingifva ett sådant intresse, bör sålunda anses såsom ett kraftigt medel till sakens befrämjande; och då dessa män vid universiteten erhålla sin förberedande bildning, inses lätteligen, hvilken stor vigt måste tillerkännas skarpskytterörelsens utbredning och befrämjande bland den studerande ungdomen.
Det är genom att vattna roten, som man bäst vårdar plantan, och om också denna rot sträcker sina djupaste fibrer ned i skolorna, är det dock vid universitetet, som den bör vinna sin stadga och utbildning.
Om man å ena sidan insett vigten Motioner hos Ridderskap^ och Adeln 1862 N:o 132.
347 af vqpenöfningairs införande i skolan, $å måste man också konseqyept erkänna nödvändigheten af (Jen sålunda påbörjade byggnadens underhållande och förkofran vid universitetet, f motsatt fall skulje under en ofta långvarig vistelse vid universitetet den i skolan vunna färdigheten lätt falla i glömska oph dpt rjefs,täde^ väckta intresset svalna, sarp t sålanda det med vapenöfningars införande J skolorna pfsedda äncj^målet i väsendtlig mån förfelas..
Den studerande ungdomen vid rikets båda universitet lyckligtvis rigtigt uppfattat sin vigtiga ställning till skfqpskytterörelsen, och på båda (Jessa ställan (lafva särskilda föreningar för öfvande i vapnens bruk blifvit inrättade.
Att Upsalp universitet nped öfver 1,000 stpcjenter härutinnan intpger den vigtigaste platsen är naturligt.
Den desides sed.an vårterminen 1861 existerande föreningen föf yapenöfningar, om hvars verksamhet undpr sednast förflutna akatjeopska läseår särskild berättelse blifvit (Bil. litt, B) afgifven, har i medeltal räknat ett antal af opakriflg 200 ipedlempiar, ett antal visserjjgep ringa i förhållande till studept-korpsens storlek, rpen dock särdeles tillfredsställande, om i betraktande tagas de svårigheter, med hvilka föreningen haft att kämpa.
Den förnämsta orsaken till dessa svårigheter, är utan tvifvel student-korpsens genom ständigt ombyte af medlemmar yörliga och föränderligt natur, hvilket har till följd, att större uppoffringar för beredande af för ändamålets vinnande nödiga anstalter ej lätteligen kunna åstadkommas, då de enskilda medlemmarne endast under en jemförelsevis kort tid på platsen
Qvarstanija och ega tillfälle att njuta frukterna af sina ansträngningar, Emellertid har på föreningen^ bekostnad ändamålsenlig skjutpaviljon blifvit uppförd och så väl målskjutnings- sorn exprpja-gevär pnskaffade, äfvensom särskilcj instruktör blifvit aflönad.
Ännu lider dock föreningen brist på passande exercis-lokal, ep brist, som för en skarpskytte-korps af nu ifrågavarande beskaffenhet medför stora och väseqdtliga olägenheter.
Då på de rum, till hvilka föreningen hittills beredt sig tillträde för sipå pfpingar, endast omkring 20 man, och äfven dessa med svårighet kunnat rymmas på en gång, hafva öfningarne måst fördelas på ett större antal timmar i veckan, af hvilka de flesta varit mindre lämpliga med afseende på studenternas tidsindelning för öfriga göromål.
Mångå hafva af denna orsak sett sig nödsakade att från deltagande i öfningarne afstå, äfvensom instruktör-arfvodet för hvarje deltagare derigenom blifvit fördyradt.
Kunde åter större delar af korpsen på en gång till öfning sammandragas, så skulle dels instruktören med biträde af redan bil^.e unjler-instrul^törer kuppa på färre timmar och sålunda för ett billigare arfvode gora sämmä^ffenst; sorn nu på mångå; dels åt .eM^ypju sjprrpi antal studenter beredas lämpliga timmar att i öfningarne deltaga.
Då vidare endast ett fåtal af studenter i Upsala tillbringar den årstid, som för rörelser på fria fältet mest egnar sig, behöfver denna förening i en rymligare exercislokal för vintern, en ersättning för denna olägenhet.
Den erkända nytta och uppmuntran, som vanliga skarpskytte-föreningar hemta från sina sommaröfningar, torde nemligen ej ensamt få tillskrifvas rörelsen i fria luften, utan fastmer den lifvande 348 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 132. och stärkande inflytelse, som alltid ligger i hvarje företag, hvilket förenar ett större antal personer i samverkan för ett gemensamt ändamål.
Uti en sådan större gemensamhet i öfningar, hvilken väl också är ett af skarpskytte-föreningarnes omedelbara ändamål, ligger dessutom en stor lockelse att i föreningen ingå.
Af de lokaler, som i Upsala finnas att tillgå, är det ingen, som ens i någon mån motsvarar det ofvan omtalade behofvet.
Att universitetets gymnastik-lokal ej är tillräcklig för tillfredsställandet af den lust att öfva sig i vapnens bruk, som på sednare tider i Upsala och företrädesvis bland studenterna uppstått, inses redan deraf, att utom den undervisning, som derstädes lemnäs, och utom de öfningar, som student-korpsens förening för vapenöfningar och stadens skarpskyttar anställa, tvänne enskilda lärare på olika lokal, under de sednare åren varit sysselsatta med undervisning i vapens bruk.
Nämnda gymnastik-lokal är, vidare, dels af för inskränkt utrymme, dels, i anseende till sin uteslutande för gymnastik afsedda inredning, otjenlig för vapenöfning af ett större antal, och har dessutom varit alltför mycket upptagen för sitt egentliga ändamål, för att af student-korpsens förening för vapenöfningar kunna fortfarande användas.
Ehuru denna gymnastik-lokal under den första förlägenheten togs i anspråk, blef den af sagde skäl snart öfvergifven.
Öfriga i staden tillgängliga lokaler dela med denna olägenheten af för litet utrymme, och är detta, såsom ofvan är nämndt, äfven förhållandet med den nu af föreningen förhyrda.
På grund af dessa nu anförda uppgifter och åsigter samt tillika med anledning af en varm uppmaning från student-korpsens i Upsala förening för vapenöfningar, får jag derföre vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer åt Upsala studentkorps’ förening för vapenöfningar, täcktes anslå Tolftusen (12,000) R:dr R:mt att för en gång utgå till anskaffande af exercis-lokal af sådan beskaffenhet, som af bifogade kostnadsförslag (Bil. litt.
A) kan inhemtas.
Öfvertygad att Rikets Ständer, äfven i den studerande ungdomens behoftaf stärkande och uppfriskande kroppsrörelse, isynnerhet om den kan ledas i en för fosterlandets försvar gagnelig rigtning, skola se ett ytterligare skäl till bifall af denna min motion, anhåller jag vördsamligen att den varder till Stats-Utskottet remitterad.
Stockholm den 28 November 1862. G. K. Hamilton.
N:o 133. 349 M: o 133.
Af Herr Dalman^ Wilhelm Fredrik* om upphörande af Rtdderskapet och Adelns forum privilegiatum.
Då vid sistförflutna riksdag Höglofliga Ridderskapet ock Adeln, i afseende å anhängiggörandet och behandlingen af konkursmål, afsade sig privilegiet att dessa mål skulle af Hofrätt omedelbart upptagas och Kongl. Maj:t, vid utfärdandet af den nya Konkurslagen, godkänt detta af samtlige Riks-Stånden fattade beslut, förmodar jag att det icke vidare väcker något motstånd inom det Höglofliga Ståndet att till fullo utsträcka afsägelsen af ett privilegium, som kan för Ridderskapet och Adeln samt andra samhällsklasser åstadkomma olägenheter, utan att, så vidt jag inser, för Ståndets medlemmar någon förmån medföra.
Jag tager mig således friheten förnya min redan vid tvänne föregående riksdagar framställda motion, att Ridderskapet och Adelns uti 6:te § af dess privilegier den 16 Oktober 1723 grundade samt genom 8 och 9 mom. i 2 § af Rättegångsbalkens 8:de kapitel stadgade rättighet, enligt hvilken frälseman eger att få vissa honom rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hofrätt bedömda och handlagda må upphöra, så vidt derigenom någon inskränkning icke sker i den rätt, som, jemlikt Kongl.
Resolutionen den 3 Oktober 1675, § 35, jemförd med Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749, tillkommer arfvingar i Adliga sterbhus att till förrättande af boupteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dem, de helst dertill bruka vilja; äfvensom att, i följd häraf, Kongl.
Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, hvarigenom utländska Adelsmän, som hit till riket inkommit, samt Svenska Akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmån i rättegångsmål, som Ridderskapet och Adeln, jemväl må till all verkan upphöra, så att de mål och ärenden, som, jemlikt förenämnda lagrum och författningar, tillhört Hofrätt såsom första domstol, framdeles må efter allmän rättegångs-ordning behandlas.
Men då nödigt är, att Riddarhus-direktiouen hädanefter, likasom hitintills, varder underrättad om sådana omständigheter, som, jemlikt 18 § Riksdags-ordningen, hindra Adelsman att begagna sin representationsrätt, såsom om han råkar i konkurstillstånd, om han efter uppnådd myndig ålder sättes under förmyndare, om han för - 350 Motioner hos ltidderskapel och Adeln 1862.
N:o 134. klaras ovärdig medborgerligt förtroende eller att föra andras talan, eller dömes för nå got nesligt brott, hemställer jag tillika, om icke Rikets Ständer, för den händelse de godkänna det ofvan framställda förslaget, ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att, i sammanhang med utfärdandet af författningen härom Kongl.
Maj:t täcktes meddela särskild föreskrift för vederbörande domstolar att, om någon af ....
7 O förenämnda omständigheter inträffar, derom genast underrätta Advokatsfiskalen i vederbörande Hofrätt, som det ålåge att 14 dagar före början af hvarje riksmöte lemna Uiddnrhus-direktionen de) af de inkomne underrättelserna, med skyldighet derjemte för Advokatfiskalerna att hålla hand deröfver, att domstolarne noggrannt fullgöra förenämnda föreskrift.
Såsom motiover för denna min motion åberopar jag i öfrigt Höglofliga Lag-Utskottets vid 1857—1858 åreps riksdag under N:o 41 i ämnet afgifna betänkande, hvilket icke åtföljes af någon reservation.
Stockholm den 28 November 1862. W. F- Dalrfian.
STöt lodptJO 5 usb ormenjoIo^jR .IgeoR Jjlilm e ,rnö* .ilin inb i ml* oäai Af Herr Dalman^ W i i lie lin Fredrik^ angpertde pension åt framlidne Hofsekreter ar en Carl Stenborgs dotter, Carolina Stenborg.
Från det inom vitterhet och konst lysande tidehvarf, som ännu benämnes Konung Gustaf 111:8, har samtiden qvar högst få, om mer än en enda nu lefvande personlighet, som tillhörde denna krets.
Deremot lefva ännu åldriga afkomlingar af män, som delade den tidens glans inom konstens verld.
Bland dessa erinrar sig troligen mången, sorn följt historiep om den dramatiska konstens utveckling här i landet, namnet Carl Stenborg.
Redan från första stiftelsen af den Kongl, theatern anställdes.,Stenborg, tillika dåvarande tjensteman vid Riksmarskalks-enjbetet, såsom skådespelare pch fångare vid theatern, och då, efter hans tjenstgöring i denna egenskap i omkring 40 år, Rongl. operan år 1809 indrogs, erhöJI han en liten pension och anförtroddes af Stppkhftlfps Borgerskap att vara Notarius Publicus, hvilken syssla han,; Jabehöll ipf.ill s|p döc| Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 134. 35i Derefter erhöll hans jemväl två år derefter aflidna enka Elisabeth Stenborg, född Olin — dotter af den högt firade sångerskan vid Gustaf Ill:s Hof, Assessorskan Olin—jemte deras ännu lefvande dotter Carolina Stenborg, ett Kongl, privilegium af den 8 Februari 1814, att i landsorterna uppföra skådespel, äfvensom att i de städer, der gymnasier och akademier äro anlagda, en sådan rättighet under ferierna begagna.; Utarrenderingen af detta privilegium renderade den vid 15 års ålder fader- och moderlösa flickan omkring 300 R:dr årligen, intill dess Rikets Ständer vid 1830 års riksdag förklarade skådespels uppförande i landsorterna såsom ett fritt näringsfång, i följd hvaraf den ifrågavarande inkomsten naturligtvis upphörde.
Sedan derjemte Carolina Stenborg fått afslag på sin ansökan att tillgodonjuta den hennes fader lofvade afskedsrecett, samt tillika haft olyckan bryta af sig benet, öfverflyttade hon 1833 till Finland, hvarest hon etablerade en läroanstalt; men, der hemsökt af olyckan att genom eldsvåda förlora sina redbaraste effekter, återkom hon 1849 till Stockholm, der hon sedan lifnärt sig genom att gifva lektioner i musik, språk, målning m. m.
Numera, vid 63 års ålder, och i anseende till tilltagande sjuklighet, saknande äfven denna utväg till bergning, vågar hon anropa Rikets Ständers ädelmod om någon liten årlig pension för sina få återstående dagar, motsvarande ungefärligen den inkomst hvaraf hon för 32 år sedan gick miste genom indragning af det henne förunta ofvanberörda privilegium.
Denna hennes vördsamma ansökning har jag ansett mig icke böra vägra att framföra, och tager mig således friheten föreslå: att aflidne Hofsekreteraren Carl Stenborgs dotter, Carolina Stenborg, måtte uppföras till pension å indragningstaten till belopp af 300 R:dr R:mt årligen så länge hon lefver.
Jag anhåller att denna min motion måtte till Stats-LJtskottet remitteras.
Stockholm dan 28 November 1862. W. F. Dalman. 352 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 135. %:o 135.
Af Herr Klirenhors;* Uicliitrd^ i fråga om Post förvaltares arfvode för tidningars afsändning och utdelning.
Den beskattning, som är pålagd tidningar förmedelst tidningbevillnings-stämplingen medför, såsom bekant är, den förmån, att de få portofritt försändas, så att en tidning, som afsändes under s. k. korsband med utsatt adress, fortskaffas utan afgift ifrån tryckningsorten till den första adressorten.
Då likväl åtskilliga olägenheter vidlåda detta sätt att expediera tidningar, så är det vanligast att Postförvaltarne, emot ett särskildt arfvode utaf tidningsprenumeranten, ordentligt ombesörja såväl, att tidningen afsändes ifrån tryckningsorten, som ock till prenumeranten utlemnas å adressorten.
Omförmälda postarfvode bestämdes genom Kongl. Brefvet den 17 December 1851 sålunda, att för tidningar, som utkomma 4 gånger i veckan eller oftare, erläggas 3 R:dr årligen för hvarje exemplar samt för dem, som utkomma 3 gånger i veckan eller mindre ofta, 1 R:dr 50 öre; att lika fördelas emellan Postförvaltarne å afsändnings- och utdelningsstället.
Jag önskade att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse anhålla, att rättelse skedde i denna föreskrift, som är högst obillig för de tidningar, som utkomma mindre ofta.
Då nemligen för en tidning, som kostar 20 R:dr, utkommer dagligen och orsakar dagligt besvär för postsjenstemännen, erläggas i arfvode 3 R:dr, så är det obilligt att halfva denna summa i arfvode skall erläggas för en tidning, hvars prenumerationspris endast är omkring 5 R:dr, som utkommer endast en gång i veckan, och alltså orsakar posttjenstemännen långt mindre besvär.
Ännu orättvisare är detta för de tidningar eller tidskrifter, hvilka utkomma endast en eller två gånger i månaden; ty i afseende på dem är postarfvodet meröndels lika stort eller större än prenumerationspriset.
Följden af detta missförhållande har också blifvit, att de smärre tidningarne och tidskrifterna oftast försändas i korsband, hvilket icke medför samma säkerhet och ordentlighet samt ofta orsakar missnöje och missförstånd.
Så vidt det är mig bekant skulle
Postförvaltarne gerna medgifva ett rättvisare bestämdt postarfvode, hvilket icke skulle medföra förminskade inkomster, enär derigenom så betydligt mindre antal exemplar af tidningar skulle försändas i korsband.
Derföre föreslog också Kongl.
General-Poststyrelsen uti sitt underdåniga memorial af den 1 December 1851 en på rättvisa grunder uppgjord tariff, nemligen att för tidningar, som utkomma 6 gånger i veckan, skulle i postarfvode Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
353 för äret erläggas 3 R:dr, 5 gänger i veckan 2 R:dr 50 öre, 4 gänger 2 R:dr, 3 gänger 1 R:dr 50 öre, 2 gånger 1 R:dr samt) för tidningar, som utgifvas 1 gång i veckan eller mindre ofta i postarfvode för året 50 öre, allt för hvarje exemplar, att lika fördelas emellan postförvaltarne ä afsändnings- och utdelningsstället.
Det är mig obekant af hvad skäl Kongl. Maj:t i Sitt ofvannämnda Bref af den 17 December 1851 icke godkände detta förslag.
Men då det icke är antagligt, att Kongl.
General-Poststvrelsen, sedan dess nyssberörda förslag ogillades, åter skulle vilja göra underdånig framställning i ämnet, ser jag icke någon annan möjlighet att häruti vinna behöflig rättelse, än om Rikets Ständer skulle vilja härom göra underdånig framställning.
Saken, ehuru den vid första påseendet kan synas obetydlig, är dock af ej så ringa vigt, enär den innebär att lika rättvisa må ske såväl den mindre bemedlade mängden, som det förmögnare fåtalet, äfvensom det är af vigt att de fattigare erhålla för billigt pris gagnande och uppbygglig tidningsläsning.