Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Be t O O fallningshafvande utan dröjsmål afsändas lill Hallands länshäkte, i hvilket fall ransakningen vid Himble Häradsrätt skulle, efter det handlingarne från Marks Häradsrätt redan den 11 Augusti samma år blifvit till Dotnhafvanden i Himble härad öfversände, kunnat ungefärligen en månad tidigare, än som skett, företagas, dels ock alt sedan häktade Johannes Andersson från Årbol den 11 December 1846 till länshäktet i Wenersborg inkommit, ulan att Konungens Befallningshafvande om honom eller orsaken till hans häktande erhållit underrättelse förr, än genom Kronolänsmannen A. Bergli mans skriftliga anmälan, som inkommit den 4 Januari 1847 och hvarigenom Johannes Anderssons befordrande till ransakning för begången stöld begärdes, Konungens Befallningshafvande uraktlåtit ej allenast alt lagligen beifra vederbörande fångvaktmästares försummelse att i behörig tid anmäla fångens ankomst och anledningen dertill, utan äfven att anställa undersökning mot Kronolänsmannen Berghman om orsaken till dröjsmålet med häktningens anmälande; och sedan dessa särskilda anmärkningar blifvit Konungens Befallningshafvande meddelade samt yttranden deröfver inkommit, hvarigenom jag ej funnit förhållandet nöjaktigt förklaradt; så har jag under den 27 November 1848 uti skrifvelse anmodat Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt att laga åtal i ämnet emot Konungens Befallningshafvande anställa.
Sådant åtal har derefter inför bemälte Kongl. Hofrätt blifvit utfördt emot Herr Landshöfdingen m. m P. Sandelhjelm och Herr Landssekreteraren C. O. Almqvist, sorn i egenskap af Konungens Befallningshafvande vore till de i fråga varande felaktigheterna skvldige; och efter det skriftvexling parterna imellan härvid föregått, har Kongl. Hofrätten genom utslag den 29
Maj innevarande år sig utlåtit, att emedan beträffande första anmärkningspunkten upplyst vore, det Pigan Anna Brita Nilsdotter under ransakningen om det henne tillvitade tjufnadsbrott hållits förvarad i Borås stadshäkte, samt Kämnersrätten i sitt utslag den 16 Augusti 1845, jemte det ansvar för hustjufnad blifvit Anna Brita Nilsdotter ådömdt, äfven förordnat, att det bestämda straffet af vatten och bröd icke finge verkställas förr, än ett år efter hennes då nyligen förut inträffade nedkomst med ett barn, och att hon sjelf Just.-Ombudsmans Emb.-Seräll. till 1850 års riksdag. 22 170 imedlertid finge vistas på fri fot, i följd hvaraf bon jemväl blifvit ur häktet lösgifven; hvarefter Kämnersrättens berörde utslag ännu den 23 September 1848 icke funnits i Ilättens arkif förvarad t; ty och som, vid sådant förhållande, det icke kunde antagas, att Kämnersrättens utslag, hvilket ostridigt icke blifvit till Konungens Befallningshafvande för verkställighet öfverlemnadt, kommit till Konungens Befallningshafvandes kunskap förr än i September år 1847, då Rikets Ständers Justiliä-Ombudsman af förekommen anledning begärt upplysning, om och när utslaget vore till verkställighet befordradt; alltså och då sedermera befunnits, att utslaget icke varit att tillgå i Kämnersrättens arkif, samt Konungens Befallningshafvande nu mera, på sätt i dess förklaring blifvit anmält, hade vidtagit åtgärder för utslagets verkställande, lunne Kongl. Hofrätten någon sådan underlåtenhet eller försummelse i anmärkta hänseendet icke ligga Konungens Befallningshafvande till last, att ansvar i denna del af åtalet kunde Konungens Befallningshafvande ådömas.
Hvad deremot anginge öfriga anmärkningspunkterna; så enär den förpassning, enligt hvilken Anders Isaksson från Grimmared den 22 Juli 1846 lill länshäktet i Wenersborg inkommit, varit af Domhafvande» i Marks härad utfärdad och bestämdt innehållit, att Anders Isaksson blifvit förvisad till undergående af vidare ransakning vid Himble Häradsrätt, hade det ålegat Konungens Befallningshafvande att skyndsamt föranstalta om Anders Isakssons afsändande till länshäktet inom Hallands Jan; och som Konungens Befallningshafvande det oaktadt underlåtit sådant fullgöra förr än den 5 näslpåföljde September, då, efter skriftvexling med Domhafvande!!, förpassning förfången ändtligen expedierades, samt Konungens Befallningshafvandes förebärande, att Konungens Befallningshafvande icke ansett sig befogad vidtaga någon åtgärd för Anders Isakssons afforslande, innan Domhafvande!!, enligt i länet allmänt vedertagen ordning, till Konungens Befallningshafvande inskickat Marks Häradsrätts ransakningshandlingar angående Anders Isaksson eller i särskild skrifvelse meddelat närmare besked om den nya ransakningsorten, destomindre förtjente afseende, som Domhafvande!! härtill icke varit ovilkorligen förbunden, utan enligt stadgandet i Kongl. Brefvet den 22 Maj 1816 ägt att., på sätt som skett, sedan Konungens Befallningshafvande genom förpassningen erhållit fullständig underrättelse om den ort, dit fången borde afföras, omedelbarligen öfversända handlingarna till Domhafvanden i Himble härad; alltså och då Konungens Befallningshafvande följaktligen i detta fall sin pligt eftersatt och derigenom förorsakat, att Anders Isaksson, såsom Advokatfiskals-embetet anmärkt, minst en månads längre tid än vederbordt, uti Wenersborgs 17i länshäkte qvarhållits, samt cien i öfrigt anmärkte omständigheten, att Johannes Åndersson i Årbol blifvit intagen å länshäktet i Wenersborg och der fått förblifva under en tid af tre veckor, utan att Konungens Befallningshafvande derom erhållit ringaste underrättelse, synbarligen utmärkte, att Konungens Befallningshafvande, som det tillkomme att öfver ordningens vidmakthållande inom länshäktet hafva noggrann tillsyn, i detta hänseende icke med tillbörlig noggrannhet fullgjort sina åligganden, helst den försummelse, som här blifvit af underlydande tjenstemän begången, fått utan all anmärkning eller beifran frän Konungens Befallningshafvandes sida aflöpa; pröfvade Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Herr Landshöfdingen och Kommendören Sandelhjelm samt Landssekreteraren Almqvist att för de fel, de sålunda såsom Konungens Befallningshafvande låtit komma sig till last, böla hvar för sig sexton R:dr 32 sk. till treskiftes; hvarjemte Herr Landshöfdingen och Landssekreteraren förpligtades att gemensamt ersätta Kongl.
Maj:t och Kronan kostnaden för Anders Isakssons underhåll i häktet under trettio dagar af år 1846, hvilken kostnad, enligt vederbörandes uträkning, uppginge till fyra R:dr 11 sk. 4 rst. banco.
I detta utslag, så vidt Konungens Befallningshafvande derigenom befrias från ansvar för underlåten verkställighet af det Anna Brita Nilsdotter ådömde straff, har jag funnit mig föranlåten att hos Kongl. Maj:t genom underdåniga besvär söka ändring; och har jag dervid åberopat det förhållande, som uti min skrifvelse till Advokatfiskalsembetet om åtalets anställande linnes upptaget, nemligen att sedan Kämnersrätten dömt Anna Brita Nilsdotter lill omförmälte straff, men derjemte föreskrifvit, att detta icke finge genast verkställas samt att den sakfällda imedlertid skulle ställas på fri fot, JustitiäOmbudsmaunen den 15 September 1847 af Konungens Befallningshafvande bland annat begärt upplysning, om och när detta Kämnersrättens beslut kommit tiil verkställighet; att då svar härpå ännu den 29 Augusti 1848 icke fanns hafva ankommit, samt påminnelse derom då gjordes, jag först uti skrifvelse af den 23 September s. å. från Konungens Befallningshafvande erhöll det besked, att utslaget, hvilket icke funnes i Kämnersrättens arkif förvaradt, förmodades ej heller hafva blifvit verkstäldt; och att sedan jag hos Konungens Befallningshafvande anhållit om underrättelse, hvad åtgärd som blifvit föranledd af en så beskaffad förmodan, Konungens Befallningshafvande den 11 November 1848 meddelat mig det svar, att då Anna Brita Nilsdotter icke längre varit häktad, och utslagit icke funnits att tillgå, mindre till verkställighet inkommit, Konungens Befallningshafvande icke ansett sig böra gä 172 mig i förväg med domarens anmälande till åtal, samt följaktligen hvarken funnit eller funne lämpligt alt i sådant afseende åtgärd vidtaga.
A7id detta förhållande hade de åtgärder för utslagets verkställande, hvilka Konungens Befallningshafvande anmält sig nu mera hafva vidtagit, icke behöft dröja ända tilldess Konungens Befallningshafvande om deras nödvändighet blef öfvertygad genom ett redan pågående åtal.
Redan förr, än det anstånd, som olagligen blifvit den sakfällda Anna Brita Kilsdotter beviljadt med straffets undergående, lupit till ända, hvilket inträffade inom Augusti månad 1846, då således utslaget blef verkställbar^ hade innehållet af detta utslag genom fånglistorna kommit till Konungens Befallningshafvandes kännedom.
Men om ock okunnighet om förhållandet kunnat det oaktadt äga rum; så hade dock äfven denna ursäkt måst upphöra från den tid, då efterfrågan af Justitiä-Ombudsmannen skedde, om och när utslaget kommit till verkställighet; och till erhållande af detta utslag hade Konungens Befallningshafvande ägt enahanda utväg, hvarigenom detsamma på Justitiä-Ombudsmannens begäran framkommit och vid anstäldt åtal emot Käinnersrätten blifvit af mig till Hofrättens Advokatfiskal öfverlernnadt.
Nu hade likväl Konungens Befallningshafvande ej ens efter erhållen påminnelse genom Justitiä-Ombudsmannens efterfrågan härutinnan vidtagit någon åtgärd under hela det år, som förflutit från denna efterfrågan i September månad 1847 till svaret af den 23 September 1848, då blott en förmodan yttrades, att utslaget icke vore verkstäldt; och på en än ytterligare efterfrågan, hvad åtgärd som blifvit föranledd af en så beskaffad förmodan, hade Konungens Befallningshafvande ännu i November samma år icke haft att förmäla någon sådan åtgärd.
Då jag på dessa, vid åtalets anställande redan åberopade grunder trott mig icke kunna låta bero vid Hofrättens förklarande, det någon sådan underlåtenhet eller försummelse icke låge Konungens Befallningshafvande till last, att ansvar derföre kunde ådömas; har jag således i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit, med ändring i Hofrättens utslag, täcktes i Nåder döma Landshöfdingen och Landssekreteraren alt for den anmärkta försummelsen lagligen ansvara.
O O Uppå dessa underdåniga besvär, daterade den 9 sisllidne Juli, afvaktar jag nådigt Utslag; och äro å delosidan ej några besvär öfver Hofrättens utslag i underdånighet anförda. 173 Uli en till mig ingifven skrift hade förre Kronolänsmannen E. Westholm anmält, att efter det, uppå en af Jacob Johansson i Trintendala genom Westholm såsom ombud gjord ansökning och i följd af promotorial från Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län, en Jacob Johansson tillhörig hos annan person innestäende fordran, i hufvudstol! 36
R:dr 26 sk. riksgäldssedlar, blifvit hos gä Idena ren uttagen, och betalning för denna fordran jemte ränta och umgälder i November månad 1841 lill Landskansliet i Nyköping ankommit, dessa medel dock icke kunnat af Westholm såsom Jacob Johanssons ombud utbekommas förr, än omkring tre år och nio månader derefter, då Westholm omsider fått dem qvittera; hvarföre denne, som skulle hafva för penningarnes erhållande nödgats använda åtskilliga resor och kostnader, anhållit om sakens beifran, i afsigt alt få dervid fortsätta sitt ersätlningspåstående.
Af denna skrift hade jag lemnat del åt Landssekreteraren i Nyköpings län Herr Lagmannen G.
Engeström, hvilken uti deröfver afgifven förklaring anfört: att omförmälte medel den 1 November 1841 inkommit till Landskansliet i Nyköping, och samma dag blifvit utlemnade till Westholms från längre tid tillbaka städse begagnade ombud Landskanlslisten Wretmark, som med i fråga varande promotorialmål å Westholms vägnar haft bestyr, och alt denne blifvit derom underrättad, då han i början af år 1842 å Landskansliet först efterfrågat förhållandet, men alt då Wretmark imedlertid två månader derefter aflidit och Herr Lagmannen erfarit omöjligheten alt bevisa, det Westholm bekommit de medel, som blifvit lill Wretmark aflenmade, Herr Lagmannen åtagit sig att lill Westholm betala allt, hvad i omförmälte O O O 7 promotorialmål till Konungens Befallningshafvande ankommit, hvilket ock skett.
Vid della förhållande har jag ansett ligga Herr Lagmannen Engeström till last, att han icke utan dröjsmål och omvägar låtit förmå sig att till Jacob Johanssons ombud utgifva i fråga varande medel, hvilka i kapital, ränta och umgälder tillsammans utgjort Fyratiotre R:dr 18 sk., samt Herr Lagmannen derigenom hafva ådragit sig skyldighet alt till Jacob Johansson gälda ej blott ränta å de qvarhållna medlen, utan ock ersättning för de besvär och omkostnader, som Jacob Johansson eller hans ombud kunde visa sig hafva varit nödsakad att för dessa medels utbekommande använda; hvarföre jag uli skrifvelse till Advokatfiskalsembelel i Kongl. Svea Hofrätt den 12 September 1849 gifvit uppdrag till utförande af laga åtal emot Herr Lagmannen Engeström, med yrkande af så väl laga ansvar för anmärkta felaktigheten i tjensten, som äfven skyldighet att godtgöra fordringsägaren Jacob Johansson förlorad ränta å dess kapitalfordran samt, hvad han för sina omförmälte kost - 174 nader skäligen kunde hafva att fordra; och har Advokatfiskalsembetet vid utförande af detta atal yrkat, att Herr Lagmannen och Landssekreteraren måtte dömas att enligt 9 kap. 5 § Utsökningsmål ken och 1 kap. 12 § Rättegångsbalken böta tjugu daler silfvermynt samt förpligtas ej mindre att till Jacob Johansson å i fråga varande medel utgifva ränta efter fern för hundredet om året från den dag, då efter medlens inflytande till Konungens Befallningshafvande den 1 No v. 1841 Jacob Johansson första gången sjelf eller genom ombud ä Landskansliet anmälte sig för att dem utbekomma, till den dag, då Jacob Johanssons ombud funnes hafva samma medel utqvitterat, än äfven att godtgöra Jacob Johansson för de kostnader, som genom Herr Lagmannens underlåtenhet att medlen å rätt tid lill honom utlemna kunde hafva blifvit Jacob Johansson tillskyndade.
Sedan Herr Lagmannen Engeström uti häröfver afgifven förklaring bland annat anmärkt, att så vidt lian kunde erinra sig, hvarken Westholm eller någon annan företett vederbörlig fullmakt till i fråga varande penningars lyftande förr, än den dag Herr Lagmannen desamma af egna medel utbetalt; så har Kongl.
Hofrätten för målets utredande låtit genom Konungens Befallningshafvande i Södermanlands län affordra Jacob Johansson skriftligt yttrande, om han åstundade, att ofvanberörde ersättningsanspråk fullföljdes, samt i sådan händelse velat lemna honom tillfälle att med sitt påstående i ämnet inkomma; hvarigenom den upplysning vunnits, att merbemälle Jacob Johansson rätteligen hetat Jacob Andersson och varit boende inom Kronobergs län, derifrån Konungens Befallningshafvande öfverlemnat Kronofogden Hasselgreus skrifvelse af innehåll, att Jacob Andersson, på sätt ett skrifvelsen bilagdt prestbetyg utvisade, redan den 29
Maj 1844 genom döden afgått, samt att hans Son Anders Jacobsson i Trintendala, som redan under Fadrens lifstid öfverlagd dennes angelägenheter, förklarat, att han hvarken innehade några handlingar, som kunde lemna utredning angående i fråga varande fordran, elier ville fullfölja det af Westholm emot Herr Lagmannen Engeström anhängiggjorda påstående, samt alt ofvanberörde af Westholm uppburne Fyratiotre R:dr 18 sk. riksgäldssedel- icke kommit Jacob Andersson eller dennes son tillhanda, utan af Westholm behållits. * I detta skick har Kongl. Hofrätten genom utslag den 10 Juni innevarande år, med åberopande af Herr Lagmannen Engeströms uti förklaringen gjorda anmärkning derom, att Westholm till medlens lyftning ej företett vederbörlig fullmakt förr, än vid det tillfälle, då Herr Lagmannen elern af egna tillgångar utbetalt, förklarat, att som uti detta mål, emot hvad Herr 175 Lagmannen sålunda anmärkt, ej ens uppgifvet vore, att bemälte Jacob Andersson någonsin sjelf infunnit sig för medlens lyftning, och ej visadt blifvit, att Westholm vid något af de särskilda tillfällen derförinnan, då lian gjort anhållan att få medlen för Jacob Anderssons räkning uttaga, baft att åberopa sådan fullmakt, utan hvars företeende Westholm icke lagligen ägt att medlen utfå; alltså och då vid sådant förhållande Westholm icke kunde anses hafva iakttagit, hvad å Jacob Anderssons sida varit erforderligt, för att medlen tidigare, än som skett, utbekomma, samt genom dröjsmålet med medlens utlemnande fel eller försummelse vid embetets utöfning följaktligen icke folie Landssekreteraren Herr Lagmannen Engeström till last, funne Kongl. Hofrätten den emot Herr Lagmannen i målet väckte talan icke kunna bifallas.
Med detta utslag har jag låtit mig nöja, icke derföre, att jag anser Herr Lagmannen Engeström hafva rätteligen förfarit, om än fullmakt för Sakägarens ombud till medlens uppbärande ej företeddes förr, än lyftningen skedde, enär fullmakt härtill ej förr kunde begagnas, än medlen voro att tillgå, men dessa af Herr Lagmannen icke bevisligen förr blifvit erbudna, än då de efter fullmakt lyftades af Westholm, helst Herr Lagmannen i stället allt ditintills vägrat alt sin skyldighet lill penningarnes utbetalande uppfylla — utan jag har derföre låtit utslaget vinna laga kraft, att till den utgång, saken fått, syntes mig en giltig grund ligga uti rätta Sakägarens afstående från det förevarande anspråket; och af detta skäl har äfven jag trott mig böra nedlägga en talan, som hufvudsakligen åsyftade endast att åt Sakägaren skaffa godtgörelse för hvad lian förlorat. 1 en till Justitiä-Ombudsmansembetet den 30 November 1843 ingifven skrift hafva åtskillige hemmansägare inom Allbo härad af Kronobergs län klagat deröfver, att ehuru, i anledning af Rikets Ständers vid 1829 års riksdag hos Kongl. Maj:t i underdånighet gjorde anhållan, det till allmän rättelse måtte stadgas, att kronobrefbäringen inom de län, der denna skyldighet hemmansägarne ålåge, icke finge oftare än två gånger i veckan utgöras på de dagar, som af Konungens Befallningshafvande utsattes, så vida icke ärendets vigt och angelägenhet gjorde undantag derifrån oundvikligt, såsom vid durchmarcher, kungs- eller kronoskjutsningar, skallgång, skogseld och så vidare, i hvilka fall brefven borde med ridande bud fortskaffas och, till förekommande af missbruk, ärendets beskaffenhet jemväl i korthet och i allmänna ordalag utanpå brefvet antecknas, samt alt Konungens Befallningshafvande borde, i 176 enlighet med dessa föreslagna grunder och efter socknarnes hörande, i ämnet uppgöra reglering om kronobrefbäringen m. m., Kongl.
Maj:t genom nådigt Bref den 4 December 1830 meddelat förordnande i enlighet med dessa angifna grunder och derjemte stadgat, att i de nämnde fall, då bref undantagsvis beböfde å andra än fastställda postdagar forlskaffas, vederbörande tjenstemän, som desamma afla tit, borde vid ansvar, såsom för tjenstefel, i korthet utanpå detsamma anteckna innehållet, samt ehuru Rikets Ständer äfven sedermera vid riksdagen år 1834, efter då förnyad klagan öfver förhållandet med denna besvärliga postföringsskyldighet, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit om behörig verkställighet af hvad genom högstberörde nådiga bref förordnats; skulle likväl inom Kronobergs län, under det att i flera andra län brefbäringen vore väl ordnad och kontrollerad, hvarken någon sådan åtgärd hafva blifvit vidtagen eller de af Kongl.
Majt vid strängt ansvar påbudna iakttagelser åtlydls, utan rådde der i länet godtycke i delta afseende, så att kronobrefbäringsskyldigheten genom det laglösa sättet för dess begagnande utgjorde ett af kronoskatte hemmanens värsta onera, såsom klaganderne med flera särskilda uppgifter sökt visa.
Öfver denna klagoskrift har Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län den 15 April 1844 afgifvit utlåtande, deri bland annat aufördes, att Kongl. Maj:ts åberopade nådiga Bref den 4 Dec. 1830 bifvit af Konungens Befallningshafvande den 20 i samma månad kungjordt till allmänhetens efterrättelse, och befallning derjemte gifven Kronofogdarna i länets fögderier att inkomma med uppgift på de dagar, posterne af dem på brefbäringen expedierades; att då, enligt de från Kronofogdarna härom sedermera inkomna, i afskrift bifogade rapporter, daterade i December 1830 samt Januari och Februari 1831, brefbäi ingsskyldigheten blifvit ordnad på ett sätt, sorn så vidt möjligt varit gjorde densamma i minsta mån för vederbörande betungande, oell någon klagan sedermera icke försports, Konungens Befallningshafvande låtit bero vid den af Kronofogdarna bestämda ordning för brefbäringens utgörande, och att derest förment lagstridigt förhållande medelst missbruk vid brefbäringen blifvit hos Konungens Befallningshafvande anmält, rättelse deruti skulle hafva meddelats, utan behof af den förda klagan, hvilken, såsom obestämd, fordrade närmare ut vickling, när, hvar och af hvem det öfverklagade missbruket blifvit begånget.
Sedan klaganderne häremot inkommit med en ytterligare skrift, innefattande anmärkningar vid Konungens Befallningshafvandes utlåtande, med förnyadt 177 förnyadt yrkande om ansvar och ersättning för den underlåtenhet, som Konungens Befallningshafvande låtit komma sig till last; så har, vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit och enär af handlingarna inhämtades, att Konungens Befallningshafvande till följd af Kongl.
Brefvet den 4 Dec. 1830 uti en den 20 i samma månad utfärdad kungörelse icke blolt meddelat allmänheten underrättelse om Kongl.
Maj:ts nådiga förordnande, utan äfven anbefallt samtliga Kronofogdarne att skyndsamligen inkomma med uppgift på de dagar posterne af dem på brefbäringen expedierades, så att Konungens Befallningshafvande derefter måtte komma i tillfälle att ärendet vidare handlägga, men vid genomseende af alla de kungörelser, som jemlikt Kongl. Brefvet den 16 September 1830 från Konungens Befallningshafvande till Justitiä-Ombudsmans-Expeditionen inkommit, utom den förutnämnda, icke kunnat upptäckas någon rörande detta ärende, och Konungens Befallningshafvande i utlåtandet endast tillkännagifvit, att då, enligt de af Kronofogdarna afgifna rapporter, kronobrefbäring blifvit på lämpligt sätt ordnad, Konungens Befallningshafvande låtit vid den af Kronofogdarna bestämda ordning bero, Justitiä-Ombudsmannen funnit sig föranlåten att uti skrifvelse den 28 Februari 1845 begära ytterligare underrättelse, om och huruledes Konungens Befallningshafvande, på sätt i dess kungörelse vore antydt, vidare handlagt ärendet medelst vederbörandes hörande och utsättande derefter af de dagar, högst två gånger i veckan, då den vanliga kronobrefbäriligen måtte äga rum, och hvaraf äfven följde, att detta bestämmande, orri ock Konungens Befallningshafvande funnit skäligt att låta bero vid Kronofogdarnes uppgifter och förslag, hade bordt i behörig ordning blifva de brefbäringsskyldiga kungjordt; hvarefter Landshöfdingeembetet i skrifvelse den 12 Augusti 1845 meddelat det svar, att så vidt af derstädes befintliga handlingar kunde inhämtas, någon vidare handläggning af ärendet icke ägt rum, till följd af Kongl.
Brefvet den 4 December 1830, än den som uppgifvits uti Konungens Befallningshafvandes utlåtande, men att Konungens Befallningshafvande då mera anbefallt
Kronofogdarna att inkomma med uppgift å kronobrefbäringsskyldige samt de dagar, då posterne expedierades, på det Konungens Befallningshafvande måtte komma i tillfälle att ärendet handlägga i öfverensstämmelse med sagde Kongl. Bref.
Derefter har Justitiä-Ombudsmannen i skrifvelse till Advokatfiskalsembetet af den 18 November 1845 gifvit tillkänna, att enär uppenbart visade sig, det Konungens Befallningshafvande, ända tilldess LandshöfdingeJusl. -Ombudsmans Emb.-Bcräll. lill 1850 års riksdag.
23 178 embetets nyssnämnde skrifvelse afgafs, uraktlåtit att fullgöra 'de genom 1830 års Kongl. Bref meddelade föreskrifter, så att ärendet efter nära femton års förlopp befunnits ännu i samma skick, sorn vid utfärdandet af Konungens Befallningshafvandes Kungörelse den 20 December samma år, samt lika otvifvelaktigt vore, att denna mångåriga underlåtenhet att verkställa hvad Kongl.
Maj:t förordnat, och att, på sätt som ske bordt, tillslut bringa i fråga varande, för en icke ringa del af länets invånare vigtiga angelägenhet, kunnat medföra de för brefbäringsskyldige menliga följder, hvaröfver klagan blifvit förd; uppdroge Justitiä-Ombudsmaunen åt Advokatfiskalsembetet att i denna del inför Kongl. Hofrätten, enligt förut angifna grunder, emot Herr Landshöfdingen Grefve Mörner och Landssekreteraren Lagmannen J. A.