Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att emedlertid låta svenska Infanteriet fortfarande vara i saknad af möjlighet att kunna någorlunda fullständigt bilda Regementernes Rekryter, — hufvudvifkoret för all tjenstbarhet, — är i närvarande tid så mycket vådligare, som öfriga Europeiska Nationer, begagnande den erfarenhet alla senast förda krig så rikligt lemnat, omtänksamt bibringa sina Arméer all den bildning för kriget, som under fred kan åstadkommas.
Ofta har den anmärkning blifvit gjord, att indelta Infanteriet, oaktadt dess i grunden förträffliga beståndsdelar, och hvad nit och skicklighet
Befälet än må använda, dock icke kan i längden undgå att vidkännas högst menliga följder af det ofullkomliga sätt, på hvilket rekryt-undervisningen för närvarande måste vara ställd.
Då härtill kommer den djupt ingripande olägenheten, alt Regementerne, vid hvarje regements-möles början, nödgas, så till sägandes, företaga ett slags Rekryt-exercis med nära nog hela Regementet, under den i alla läll allt för korta öfningstid, som för Regements -möte bestås, — när detta ens kan ega rum, — så förete sig sannerligen allt för många och giltiga skäl alt påyrka afhjelpandet af en dylik brist, som i alla hänseenden förtjenar den största uppmärksamhet och det allvarligaste behjertande, så framt man önskar förekomma de olyckliga följder, som förr eller sednare härigenom måste uppstå för Arméen och Nationen.
Det var också i ändamål att motverka detta menliga inflytande och de vådor för Arméens tjenstbarhet, som med skäl kunna befaras utaf ett slikt förhållande, som Eders Kongl. Maj:t uppå min underdåniga tillstyrkan, och i likhet med hvad förut flera gånger skett, täcktes till Rikets sednast församlade Ständer framställa behofvet af Instruktions-kompanier vid Infanteriet.
Rikets Ständer syntes då, likasom vid förra tillfällen, när fråga om sådane Kompanier varit å bane, föga böjde för inrättande deraf, hvadan Eders Kongl. Maj:ts Nådiga proposition i detta afseende icke biel' antagen.
Fogande mig efter hvad sålunda synes vara Rikets Ständers bestämda åsigt, men utan att kunna medgifva riktigheten af en sådan, efter min tanka, missförstådd och förr eller sednare olvcksbringande hushållning, har jag nu sökt att genom en förening af bättre ordnade rekryt- och Regementsmöten, i möjligaste mån, bereda stamtruppernas nödiga öfning.
Till vinnande af ett sådant mål har jag ansett ett rekryt-möte af 42 dagars Bil. M 5 lill Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. JYi 1, om Statsverket 11(56.
103 längd böra hållas vid hvarje Infanteri-regemente och Korps, och får underdånigst föreslå, att detsamma måtte fortgå, såsom hittills varit förhållandet vid kavalleriet, oberoende af Regements mötet, samt ali styrkan, lämpad efter de olika Regementernas behof, måtte blifva:
Vid 12 Infanteri-regementen: 1 Kapiten, SI Subaltern-officerare, 1 Bataljons-läkare, 5 Under-officerare (hvaraf en Fanjunkare såsom redogörare), 4 Korporaler och (»0 å 64 man soldater; l id 7 Regementen: 1 Kapiten, 2 Subaltern-officerare, 1 Bataljons-läkare, 4 Under-officerare (hvaraf en Fanjunkare såsom redogörare), 5 Korporaler och 48 å 80 man soldater, samt Vid Korpserne: 2 Subaltern-officerare, 1 Bataljons-läkare, .3 Under-officerare (hvaraf en Fanjunkare såsom redogörare), 2 Korporaler och 24 man soldater.
Vidare och för att bibehålla såväl Befäl som trupp i tjenst bar t skick, anser jag Befälet böra kallas, likasom hittills, till ett Befäls mäte under 4 0 dagar och hela Hegementet till Regement s-möte under 20 dagar, hvilket sednare icke uppgår till hvad redan år 1766 antogs såsom behofligt, och ej heller torde kunna anses vara en för långt drifven fordran, då i betraktande tages: att de sex första dagarne behöfva användas till exercis Kompani-vis, och att mål-skjutningar, — denna vigtiga del af Arméens öfningar, — numera måste i vidsträcktare skala företagas.
Men för en Aimée, sådan som den svenska, hvilken, ställd på krigsfot, skall i sina led upptaga en Beväring uppgående ända till 50 å 60 procent af stam truppens styrka, är derjemte af nöden att hafva ett dugligt och tillräckligt Underbefäl.
För att erhålla ett sådant äro Korporals-sholor ©tvifvelaktigt de lämpligaste och på samma gång de minst kostsamma.
Kompanierna ega härigenom alltid dugliga ämnen till ersättande af vakanser ibland Korporalerne samt till förstärkande af deras antal i händelse af behof.
Tjenstetiden för en Korporal (såsom sådan) kan i medeltal antagas till 12 år.
På trenne år, eller tiden emellan hvarje 104 Bil. M 5 lill Kongl. Maj:ts Nåd.
Prnp. JYs f, om Statsverket lii .’>(>.
General-mönstring, kan man såhinda beräkna att 12 Korporaler afgå vid hvarje Regemente samt 6 vid hvarje Korps.
Om derföre vid hvarje Regemente eller Korps bildades en Korporal-skola hvart tredje är för 2 man utur hvarje Kompani samt 4 man såsom Suppleanter vid Regemente och 2 vid Korps, eller 20 man vid förstnämnde och 10 vid de sednare, så hade
Regementet tillfälle att med de bästa af dessa ersätta under tiden uppkomna vakanser bland korporalerne och egde derjemte alltid en stam (ör Under-befäl, färdig att använda då Beväringsmanskapet sammanslogs med Regementet.
Krigs-Kollegium har äfven ansett nödigt att dylika Korporal-skolor ordnas vid hvarje Regemente eller Korps, och anser desamma lätteligen kunna ega rum, antingen på Regemenlernes mötes-platser. samtidigt med rekryt-mötet, eller inrättas å de orter, der kommenderingar af indelta Arméen äro förlagde; uti hvilken åsigt äfven jag för min del instämmer.
Hvad jag nu i underdånighet föreslagit har afseende å de förberedande öfningarne vid indelta Infanteriet.
Beträffande Kavalleriet, föreslår jag underdånigst, att dessa öfningar måtte komma att bestå af: l:o. /ixercis-sqvadron, såsom hittills, i 90 dagar för SO man vid Regementen på 1 Bataljon, samt för 100 man vid Regementen på 2 Bataljoner, hvarest dessa öfningar skulle kunna ske, antingen med hela styrkan på en gång eller med halfva antalet i två omgångar.
2:o. liefäls-möte i 10 dagar såsom hittills. 3:o.
Sgvadrons-möten till fot i 6 dagar, hvilka lika nyttiga som ändamålsenliga öfningar under flera år måst af brist på medel, för somliga Regementen alldeles inställas och i medeltal af 10 år endast uppgått till 2 dagar årligen. 4:o.
Regements-möte i 20 dagar, samt, i likhet med hvad för Infanteriet blifvit föreslaget, en Korporals-skola hvart tredje år för 2 man utur hvarje Sqvadron, jemte nödigt antal Suppleanter, i förhållande till hvad för Infanteriet blifvit föreslaget.
Att äfvensåväi rust- och rotehållare som indelta soldaten finna nödvändigheten af exercis-tidens utsträckning utöfver hvad medels-tillgångarne nu medgifva, synes bäst af förhållandet med de indelta Infanteri-regementen inom 5:dje Militärdistriktet, der särskilda möten årligen under olika benämningar hållas straxt före Regements-mötets början, utan att några kostnader derför drabba Statsverket.
Det är ej nog för en Krigs-härs utbildning att hvarje densamma tillhörande truppslag är i och för sig sjelft bildadt och vapenfört.
De särskilda vapnen, hvaraf Krigs-hären består, måste äfven vänjas vid att röra sig tillsammans, att lära känna sättet, huru de kunna i behofvets stund vara hvarandra till understöd, med mera sådant, som under tjenstgöring i fält under vapnens gemensamma samverkan kan förekomma.
Befälhafvare af alla grader, Stnbs-officerare, de under ett krig Bil. AS 3 lill Kongl. Majlis Nåd.
Prop. AS I, om Statsverket 1836. krig så maktpåliggande och svåra Intendents-befattningarne måste öfvas, på det ej arméen under ett fälttåg må blifva lidande till följd af brist på nödig ledning och omvårdnad.
Sådant kan under fredstid icke inläras utan vid större läger, der tjensten i fält i sin helhet kan öfvas.
Nyttan af sådana större trupp-samlingar är så allmänt erkänd och af sednare årens erfarenhet så fullkomligt besannad, alt den numera icke torde kunna ifrågasättas.
Utan att i detta fall åberopa de större Europeiska makterna, der dessa sanningar redan längesedan varit insedde och efterföljde, så att till och med i England alltsedan år 18S3 ett större läger hvarje år varit sammandraget, torde få erinras att äfven de (lesia länder af andra ordningen hafva funnit nyttan och beholvet af deras tillämpning.
Så anbefaller Schweitziska lagen angående kauto nernas gemensamma försvarsverk, alt öfnings-läger minst hvartannat år bör hållas; sjelfva det i hög grad närings idkande Belgien anser nödvändigt att årligen förena en trupp-styrka i stående läger, och jemväl i Norrige hafva de tre sednare åren läger varit samlade och, såsom Norrska militärer sjelfva intyga, på märkbart sätt inverkat på arméens tjenstbarhet.
Endast svenska arméen står ännu härutinnan efter andra arméer och detta af brist på medel, ty sakens nödvändighet erkändes redan, på sätt jag här ofvan anfört, för nära 100 år sedan, då Rikets Ständers Sekreta Utskott ingick till Kongl. Maj:t med en skrifvelse, hvaraf jag nu vågar i minnet återkalla några för alla tider begrundansvärda ord:
Sekreta Utskottet, som fortfarande anser »det fredslugn vi njuta, för en af »de dyraste välsignelser för land och rike, och önskar med hvar redlig svensk »medborgare att det måtte blifva beständigt», yttrar derefter: »en beständig fred »vinnes dock icke igenom önskan allena, det är ett kändt och för god sanning »erkändt talesätt: att ingen har fred, längre än granne vill; och aldrig är ett folk, »ett rike, mer och snarare utsatt för andras vilja, intrång och på sistone uppen»bara våld, än om det under fredslugnet kan förgäta att skicka sig till att möta »en uppkommande ofredsslorm.» »Det är således under vårt välsignade fredslugn, som Svea Ständer, ömme »om sig sjelfve och Riket, dess sjelfständighet och väl, likt förläder, grannar och »främmande, äfven böra vara omtänkte, huru riket vid åkommande krig må kunna »hafva den tjenst utaf dess Armée, för hvilken den i fred hålles» »Att hafva och hålla en hop folk under namn af Armée, utan öfning, det »är att samla och förvara de bästa af landets barn, för att förr eller sednare, allt »som freden mer eller mindre räcker, antingen blifva slagen af en öfvad Armée, »eller, af ovana både vid fatigue och lefnadssätt, dö, under det de i fält skola »lära att blifva soldater; och att af arbetsdrängar göra dugliga soldater och en ööfvad Armée, dertill äro väl de värfvade Regementernes exercis-månader, och de Hill. lill R. st.
Prot. 1836 & 1837. t Samf. I Afd. 3 Haft. 14 106 Bil. JM 5 lill Kongl. Maj.ts fräd.
Pmp. JM 1, om Statsverket I8S6. »af Sekreta Utskottet uti ofvanberörde dess betänkande, Tor de indelta Regementer »tillstyrkte längre Regements-möten oundgänglige, men alldeles otillräcklige.»
Vidare yttras: »angående tiden när och huru länge de (»Cainpemcnts») böra »påslå, har Sckreta Utskottet redan förklarat dess tanke vara att ett campement »hålles hvarje år efter en viss tur, som Kongl. Maj:t i Nåder lärer täckas stadga, »då med de Regemenlors enskilda möten, som bevista campcmenterne, samma år »deremot innehålles; och som höstetiden håde i anseende till väderleken och då »infallande mörker samt deraf härrörande hinder i öfningarne, olust och torde »hända, sjukdom, dertill är otjenlig, så håller Sekreta Utskottet före, det böra dessa »campemenls sä tidigt om våren anställas, att de hvart dr kunna vara slutade ninnan bergningstiden infaller, samt att 36 dagar, såsom Militär-konseijen före»slagit till hvarje campement kunna utsättas, i förmodan, att ehuru denna tid, som »icke utgör mera än ungefär en månad på stället, är nog knapp, ändamålet likväl »med trygghet skall vinnas, när densamma väl användes.» Nästan vid hvarje Riksdag sedan år 1830 har Krigs-styrelsen lortfarande framställt nödvändigheten af årligen återkommande större öfningsläger för alt derunder bibringa trupperne, om jag så får uttrycka mig, den slutbildning som af vapenöfningar under fredstid möjligen kan erhållas, och i synnerhet för att, genom dessa truppsamlingar af olika vapen, öppna för befälet af alla grader en skola, der detsamma må kunna inhemta sådane lärdomar om de särskilda vapnens användande gemensamt, och deras beroende det ena af det andra, hvilka omöjligen slå att vinna under de enskilda Regements-öfningarne, huru väl organiserade dessa än må vara.
Äfven nyttan af längre marscher, för så väl befäl som trupp, hör icke förbises.
Instämmande således till alla delar i hvad af mina företrädare i allmänhet yrkats och särskildt förenande mig med hvad den 9:dc November 1847 af dåvavande Departements-Chefen härutinnan blifvit hemstäldt, anser jag, lika med KrigsKollegium, nödigt att öfningsläger hållas, helst hvarje år, antingen å Ladugårdsgärdet, Axevalla eiler Ljungby hedar, hvarest passande fält dertill finnas, samt så ordnas, att hvarje afdelning af Svenska Arméen kunde inom 8 högst 6 år deltaga i en större truppsammandragning.
Derigenom kunde äfven befordras den vigliga fördelen, att till gemensamma vapenöfningar oftare förena trupper från båda brödrarikena.
Något särskildt anslag för de till öfningslägren kommenderade Regementens och Korpsers underhåll erfordras icke, om lägret ej varar längre tid än hvad för Regementsmötet blifver bestämdt.
Endast aflöning åt Befäl och Kommissariat samt marschkostnader och några extra utgifter kunna derutöfver förekomma.
Då jemväl de omnämnda mötesplatserna äro så belägna, att de närmast dem förlagde trupper icke hafva lång väg att marschera, samt ångfartygs-lägenhet i allmänhet den ena gången kan begagnas, antingen till eller från lägerplatsen, blefve hvarken kostnadeu Bil.
M 3 lill Kongl. Maj.ls Nåd.
107 betydlig eller besväret för inqvarteringsgifvarne särdeles stort, synnerligast om dessa få ersättning för portionen efter dess verkliga värde.
Sedan jag nu inför Eders Kongl. Majit i underdånighet framställt mina åsigter rörande indelta Arméens vapenöfningar och dessas ordnande på ett sätt, som kan göra denna aimée lill en verklig och öfvad slam, anser jag ock min underdåniga pligt vara, alt framlägga mina tankar i afseende på Bevärings-manskapets vapenöfningar.
Bevärings-lagens införande i Sverige har visserligen medfört en gifven trygghet i fråga om vårt sjelfförsvar, utan att derför kunna anses såsom särdeles tryckande, i betraktande af dess magtpåliggande ändamål.
Likväl och då Bevärings-manskapets inrättande åsyftar, att tillsammans med den stående hären bilda landels fullständiga försvar, måste ock vapenöfningarne för della manskap ordnas så, att de lemna någon borgen för uppfyllandet af detta ändamål.
Enligt nu gällande stadgande skall vapenöfning med Beväririgs-manskapet ega rum hvarje år, men då endast med årets l:sta klass samt med dem af föregående årens klasser, hvilka, af en eller annan orsak, tillförene icke undergått vapenöfning.
De af Rikets Ständer, för detta ändamål, anslagne medel afse likväl endast 14 dagars inölo, hvaraf, då derifrån afräknas in- och utryckningsdagar samt 1 å 2 helgedagar, blott 10 å 11 egentliga öfningsdagar återstå.
Att denna tid, såvida dervid afses att emå någon väsendtlig öfning, är allt för knapp, det har länge varit insedt och öfverklagadt, ej allenast af alla, som hafva närmare kännedom om militäriska förhållanden, ulan äfven af dem, sorn, saknande denna spccielare kunskap, likväl nitälska för ett rätt ordnande af fosterlandets försvar.
Denna korta så kallade vapenöfningstid kan ej vara att betrakta annat än såsom ett medel att utplåna den farhåga för krigstjensten, hvartill de, egentligen af otjenliga organisalions-åtgärder föranledde olyckor under 1808 och 1809 årens fälttåg gåfvo grundad och förklarlig anledning; men sedan det numera torde hafva lyckats att, genom omvårdnad och ändamålsenligt undervisningssätt, återväcka ungdomens militäriska lynne, samt hos densamma inplanta förtroende och håg för det ärofulla kall, hvartill den är egnad, synes tidpunkten åtminstone nu vara inne, då man borde börja bibringa Beväriugs-raanskapet någon mera insigt och erfarenhet såsom fäderneslandets sjellskrifne försvarare.
Liksom hvarje annat yrke måste äfven krigare-yrket inläras och härtill fordras tid, 108 Bil. M 3 lill Kongl. 1Maj:ts Nåd.
Prop. Ni 1, om Statsverket 1886.
Väl är det ett frän urminnes tider allmänt erkändi och af fordna lysande bedrifter mångfaldiga gånger vitsordadt, ehuru under sednast förflutna 42-åriga fredslugn aldrig pröfvadt förhållande, att Svenskarne äro födde lill krigare och att de hastigare än många andra folk kunna blifva skicklige för krigstjenst; men för stora förhoppningar må dock icke byggas härpå, de kunna då svika i farans stund, till fäderneslandets möjligen obotliga skada.
De tider äro längesedan förbi, då styrka, käckhet och mod voro nära nog till räcklige för att bilda en fulldanad krigare.
Likasom vår tids krigskonst fordrar en i flere hänseenden ganska hög vetenskaplig bildning hos befälet, fordrar den ock bos manskapet en viss grad af insigter i vapnens rätta skötande och en erfarenhet i fälttjensten, som ej på några få dagar kan inhemtas, icke ens af den, som af naturen blifvit begåfvad med de mest afgjorda anlag för krigare-yrket.
Att dä anslå och anse såsom tillräcklig en öfningstid af endast några få dagar en gång för alla, åt dem, som man bestämmer att medverka till fäderneslandets försvar, och utan hvilkas bistånd man erkänner sig icke kunna åstadkomma detta så kraftigt, som behofvet sannolikt kommer att fordra, är att begå en uppenbar sjelfstridighet i åsigter och fordringar.
Antingen Sverige nödgas inom egna landamären utkämpa sina strider mot en inbrytande fiende, eller det måste utsända sina krigare, för att på främmande jord förfäkta rikets fördelar och frejda dess ära, blifver det, på krigskonstens nuvarande ståndpunkt; en oundgängelig nödvändighet, att hastigt kunna utveckla den största möjliga krigsstyrka.
Nutidens krigssätt medgifver icke, såsom fordom ofta var fallet, långa krigsförberedelser och fälttågens utdragande på tiden; allt afgöres gemenligen under en kort tidrymd, hvarunder väldiga krafter å ömse sidor mäste mäta sig med hvarandra och kraftiga slag med skyndsamhet gifvas.
Under sådane förhållanden och då den Svenska härens fulltalighet i fält till så hufvudsaklig del beror af beväringsmanskapet, samt då bataljonerna vid mobiliseringen måste ökas med minst hälften af deras effektiva styrka, blifver det en oförsvarlig uraktlåtenhet att icke så tillställa, att vid Regementenas uppbrott åtminstone tvänne klasser af deras Bevärings-manskap genast må kunna, någorlunda militäriskt bildade, med stammen sammanslås.
Försummas detta, utsätter man lätt fäderneslandet antingen för de.n möjligen inträffande faran, att se den ena vigtiga delen af landet efter den andra gä förlorad, innan man vågar möta en infallande öfverlägsen fiende, eller ock för missödena af kännbara nederlag och nedstämmande återtåg.
På de veckor, om ock blott några få, som skulle erfordras för att till någorlunda skickliga stridsmän bilda ett för krigstjenst otillräckligt öfvadt Bevärings-ma nskap kan möjligen Rikets hela öde hinna afgöras.
Den nuvarande anordningen af Bevärings-manskapets vapenöfning, åstadkommande en mera skenbar än verklig nytta, kan lätteligen medföra de olycksbriogande följder, som så efta uppstå, då man gör sig allt för säker och tryggar sig vid stöd.
Bil. J\i 5 till Kongl. Majtts Nåd.
Prop. M 1, om Statsverket 18H6. 109 Sorn icke blifvit pröfvade.
Man påräknar att, om fara botar, genast kunna fördubbla den stående härens styrka, genom tvänne bevärings-klassers sammanslående med stamtruppen; men denna förstärkning, som kunde blifva ganska väsendtlig, om den utgjordes af kraftfulla och någorlunda vapenöfvade unga män, skulle troligen, under nuvarande förhållanden blifva af alltför opålitligt gagn, synnerligast som man, i anseende till öfningstidens knapphet, måste utesluta så maktpåliggande öfningar, som de uti målskjutning och fälttjenst, och då, ehuru Bevärings-manskapet till stor del är påräknadt att komplettera bataljonerna af den stående hären, det likväl aldrig får tillfälle att vapenöfvas gemensamt med dessa.
Så länge den stående hären, så till befäl som trupp, utgjordes till största delen af krigsvande personer, kunde det kanske vara mindre vådligt att uti dess leder inflicka ofullständigt öfvade Bevärings-ynglingar.
Nu deremot, då högst få af dem, som gjort fälttåg, qvarstå i tjenst, blir Bevärings-manskapets fullständigare danande och bildning så mycket mera af behofvet påkalladt.
Jag tror mig fördenskull icke behöfva vidare utveckla nödvändigheten af att gifva Bevärings-manskapet all den daning, som innefattar de förnämsta grunderna af soldatbildningen; denna nödvändighet är i och för sig sjelf nog klar och talande, för att behörigen uppfattas af hvarje nation, som har känsla för sitt sjelflorsvar och der, såsom sig bör, detta försvar ytterst hvilar på allmän krigspligt.
Visserligen skall införandet af förlängda Bevärings-mölen medföra olägenheter, dels genom en ökad kostnad för Statsverket, dels genom mera besvär och större tidsförlust för de Bevärings-skyldige sjelfva; men vill man ändamålet, måste man äfven vilja medlen, och ändamålet är här betryggandet af fäderneslandets försvar och sjelfständighet.
För detta vigtiga och dyrbara mål kunna icke för stora uppoffringar göras när de äro af nöden, och det Svenska folket har uti förflutna tider af bekymmer och fara mångfaldiga gånger visat, att det icke skyr att derför uppoffra både lif och gods.
Hvarje sådan uppoffring bör dock vara ändamålsenlig och väl beräknad.
I sådant fall kan ofta genom mindre medel, i tid och klokt använda, vida mera vinnas än genom ansenligt större uppoffringar och ansträngningar, gjorda först i farans yttersta stund.
Så skulle ock den kostnad och den tidsuppoffring, som under fredens lugn egnades åt Bevärings-manskapets tillräckliga och ändamålsenliga vapenöfning, medföra mera säker, mera verklig nytta, än mångfaldigt större kostnader och omsorger, uppoffrade för samma ändamål, sedan ofridens faror redan inbrutif.
Jag vågar derföre, på sätt jag här ofvan i underdånighet anfört, hysa den öfvertygelse, att en vidsträcktare vapenöfningstid för Bevärings-manskapet är af hvarje fosterlandsvän såsom nödvändig erkänd.
Endast uti sättet för afbjeipandet af den insedda bristen kunna tankarne numera vara delade, och så vä! inom som utom representationen har fråga i detta 110 Bil. M 5 lill Kongl. Maj Is Nåd.
Prog. Jtä 1, om Statsverket 1886. afseende uppstått; hvarvid man älven sökt alt utaf andra länders erfarenhet hilda sig en grund för eget bedömande af denna vigtiga fråga.
Det kan ock vara nyttigt att taga denna erfarenhet i betraktande.
1 Preussen t. ex, hvarest Bevärings-systemet vunnit den fullkomligaste utbildning, tjenstgör ynglingen 3:ne år i garnison, derefter 2:ne år vid möten och läger, lills han slutligen inträder i landtvärnet, hvilket sednare närmast är att jemföra med vår Beväring.
1 de mindre Tyska staterna och i Danmark, der visserligen olika principer räda i afseende på Beväringens organisation, är dock öfverallt ett års ständig tjenst göring ansedd såsom minimum och det oaktadt tillkomma sedermera årliga möten af 18 å 20 dagars längd.
Andra stater lemna icke mindre talande exempel.
Men utom det att ett Bevärings-system, grundadt på förhållanden i främmande länder, skulle för Sverige medföra alltför stora kostnader, anser jag det så mycket mindre lämpligt att nu föreslå så vidsträckta öfningar för vårt Bevarings-manskap, som man derigenom skulle fråntaga landtbruket och näringarne i allmänhet en alltför stor och ännu, i anseende till den ringa befolkningen, alltför behöflig arbetskraft.
Jag vågar dessutom tro en sådan utsträckning af Bevärings-exercisen under fredstid härstädes vara öfverflödig, så vida nemligen åt gamla stammen beredes den öfning, jag här ofvan haft
Nåden att, såsom högst väsendtlig, föreslå.
Bevärings-manskapets vapenöfningars utsträckning vida utöfver den för närvarande bestämda tiden erfordras dock oundgängligen, om man ej vill äfventyra verkliga vådor för fäderneslandet.
Men härvid bör äfven, efter mitt förmenande, först tagas i betraktande en ofta framställd fråga:
Bör Bevärings-rnanskapet till vapenöfning uppbådas, längre eller kortare tid, under flere på hvarandra följande år, eller kan ändamålet vinnas genom vapenöfnings undergående blott en gång under den tid bevärings-pligten varar?
Örn jag, vid besvarandet af denna fråga, finge åsidosätta allt annat utom det rent militära i detta hänseende, skulle jag, för min del, aldrig tveka vid afgifvandet af min röst.