Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medan vidare arbete under jord förbjudits gossar, en- dast om de äro under 15 år, skulle sådant förbud gälla ej blott flickor, utan äfven kvin- nor mellan 18 och 21 år, och skulle minder- årig ej få användas till att sköta ångpanna eller rengöra eller smörja i gång varande transmission.
Detta senare är särskildt af vikt för kvinnor, hvilka till följd af sin olämp- liga klädedräkt äro mera utsatta för att in- dragas i en i gång varande maskin med fram- springande delar.
Slutligen har komitén, till kvinnors skydd i hygieniskt afseende, upptagit bestämmelsen, att kvinna ej må till arbete sysselsättas, förr- än 4 veckor förflutit, efter det hon blifvit moder.
Minderårigas användande i arbete, som är farligt, hälsovådligt eller synnerligen ansträn- gande, kan förbjudas eller ytterligare inskrän- kas, likasom å andra sidan eftergifter och undantag kunna meddelas, dock skulle i intet fall kvinnor under 21 år få till nattarbete användas.
A f intresse för hvar vän af statens vär- nande om det uppväxande släktets väl äro vidare de bestämmelser, som åsyfta skolplik- tens fullgörande och det nya stadgandet om årlig läkarebesiktning, men vi frukta, att vår afhandling redan öfverskridit det oss tillmätta utrymmet och nödgas därför tänka på slutet.
Det nämna vi blott till sist, att komitén äfven sökt åstadkomma en verksammare lag- stiftning i afseende å de arbetare, som syssel- sättas vid fo3fortändsticksfabrikationen, men talet om kvinnornas användande i denna in- dustri skulle måhända föra oss längre, än vi vilja.
I en reservation till betänkandet har afgif- vits ett förslag till lag, som icke upptager bestämmelser för kvinnor ända till 21 år.
För vår del uttala vi blott den förhoppning, att regeringen och riksdagen, då frågan före- ligger till afgörande, skola på det med kvin- nans väl bäst öfverensstämmande sättet lösa de viktiga spörsmålen.
Kvinnoemancipationens ifrare skola natur- ligen icke finna anledning att rosa ett betän- kande, som sätter kvinnan i en annan ställ- ning än mannen, men vi hoppas de skola lätt trösta sig därmed, att denna ställning är bättre.
Och visst är, att den sanna kvinnofrågan, den som afser att höja kvinnan på hennes egen rika grund, därigenom förts ett godt stycke framåt.
» Minns du det ännu? » Af Lisbet!)
Lindemann.
&lt;4gle sträfvade och arbetade rastlöst; men ^ [s o r g e r n a, de bittra sorgerna!
Hvad båtade att de älskade hvarandra och ännu voro unga?
De kunde icke glädja sig öfver lif vet.
Då barnen somnat, sutto de om kvällen tillsam- man; han böjd öfver sina böcker, hon med ett handarbete, som hon dock snart lät sjunka i knäet.
Så lutade hon hufvudet tillbaka ' och sade ofta sakta: » Jag är så trött, så trött! » Då suckade han och strök henne smeksamt öfver kinder och hår, och bon kysste hans hand.
A c k, de älskade ju hvarandra så högt, så högt!
— Men äfven kärleken behöfver sol för att yppigt frodas, och sorgerna kastade så kalla, dystra skuggor.
— Båda voro öfver- retade och utarbetade; mången gång kunde så fällas ett orättvist ord, och det — det var det bittraste.
Ändtligen erhöll han en god ställning och goda inkomster.
För barnen blef nu sörjdt; de gingo ut i världen, allt efter yrke och håg, och föräldrarne sade: » Må de gå i glädje, och Gud signe deras väg! » Nu voro de åter ensamma som vid den ti- den, då han förde henne som ung brud till sitt hem.
Det var dock en egendomlig sak: de voro icke längre vana att sitta hos hvarandra utan sorger, utan oro, att så där ha tid för hvarandra.
- - Hade det blott varit förr!
Det var sommar.
Då kom han hem en dag och sade: » V i ha ferier i åtta dagar. » » Ack, det var skönt, » sade hon - » hvila nu riktigt ut dig. » » Ja, men du skall också hvila ut. » » Jag?
Jag gör ju nästan ingenting numer. » » Jo, du släpar ännu ut dig alldeles för mycket.
Och för att nu gå rakt på saken: jag har hyrt ett vackert landställe för oss båda; man kommer dit på en timme.
Häromdagen styrde jag om det efter middagen, utan att du kunde ana något.
Äfven våra måltider — på värdshuset — äro beställda — allt så bekvämt som möjligt.
D u skall inte tråka ut dig med hushållet; vi skola ha ledigt till- sammans — eller hvad tycker du? » » Ja — men — » hon såg helt förskräckt på honom.
» Du tänker på kostnaderna? » Hon nickade.
» Nu kunna vi det, » sade han föruöjdt.
De bodde nu därute vid den lilla skogom- kransade badorten.
Sommaren var härlig och bjöd på varma, strålande dagar och milda aftnar.
För de båda vid arbete och mödor vana förekom detta öfverflöd på tid helt sällsamt.
Och så — denna ledsamma ensamhet!
Ofta betraktade de förstulet hvar- andra, såsom man betraktar någon, som länge varit borta och nu kommit åter.
De gjorde långa promenader tillsammans och vände hem om aftonen vid solnedgången.
Då var det en gång — de gingo genom skogen; den sjunkande solen belyste furustam- marne och gaf åt allt en underbar glans — då var det, som han plötsligt blef stående och såg henne i ansiktet.
Det var nästan som genomskinligt af det rodnande varma skimret, och det låg något ömt, trånande öfver det — något som åter gjorde det ungt.
» Minns du det ännu? » frågade han plötsligt.
Då kom erinringen öfver henne.
Som för- lofvadt par hade de varit här med hennes mor Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
och systrar; denna väg gingo de hemåt vid solnedgången, och liksom nu hade dess ljus bredts öfver henues ansikte och gestalt.
D e blefvo efter de andra, och han hade alltjämt fått lof att betrakta henne, hade kysst henne och sagt: » Hur skön du är! » Hon hade skrattat, så gladt, så hjärtligt, som man kan det vid aderton år.
» Minns du det ännu? » En smal gångstig ledde från skogsbrynet ned mot stranden; de gingo hand i hand.
På en liten höjning blefvo de stående; framför dem det i aftonsolen skimrande hafvet och den hvita stranden, omkring dem de doftaude furorna, öfverallt djup frid.
Där blickade de in i hvarandras ögon, dessa båda människor, hvilkas hjärtan voro uppfyllda af en så tro- fast inbördes kärlek — men sorgerna, som pressa hjärtat, hade med sina dystra skuggor fördunklat kärleken och förtryckt den.
Och nu trädde den fram på nytt, så stor, så härlig.
Väl sent kanske, men ej för sent; när kommer kärleken för sent?
Förr skulle den ha kunnat vara gladare — renare, skö- nare ej.
Han grep hennes händer, och hon lutade sitt hufvud mot hans bröst som den gången, då den starke mannen stod inför henne och bönföll, att hon skulle blifva hans.
» Minns du det ännu?
Minns du det ännu? » A c k, alla sorger voro försvunna, men kär- leken bestod.
Arbetsdagen låg bakom dem, och för dem var sabbaten ingången — helg för bådas hjärtan.
Rundtorn denna underbara stillhet.
Från fjärran ljöd klockors klang; de ringde till helgsmål.
Kvinnofåfänga.
yj an hör så ofta talas om flickors fåfänga.
„,, ».
De ha ett lifligt medvetande, om hvad en fördelaktig apparation vill säga, och sträfva därför efter att på andra göra ett så fördelaktigt intryck som möjligt.
Mot detta påstående finns ingenting att invända, ty svag- heten för utseendet och den därmed förbundna önskan att behaga genom det yttre torde väl få anses vara den starkast utpräglade af alla kvinnans egenskaper.
Man fråge blott på samvete en ung flicka, hvad som går henne närmast till hjärtat — att anses ful eller dum.
Öfver det sistnämnda skall hon förarga sig och slutligen veta att trösta sig, men det förstnämnda efterlämnar äfven i den förståndigaste kvinnas själ oftast ett styng, som aldrig kan riktigt försvinna.
Är denna egenskap då ett fel, som en för- ståndig uppfostran bör undertrycka?
Jag vet, att många lärare, många fäder och till och med mödrar, som ha allvarlig anledning att klaga öfver sina döttrars fåfänga, skulle be- svara frågan jakande.
Jag vet också, att få- fängan kan blifva roten till mycket ondt och dagligen är det, men det oaktadt skulle jag ej obetingadt vilja fördöma och skoningslöst bekämpa den.
Jag skulle ej vilja skaffa fåfängan ur värl- den.
Om det enligt Lessing är från våra fel våra dygder uppspira, borde man väl kunna påstå, att detta allmänna kvinnliga fel innehål- ler fröet till de älskvärdaste kvinnliga förtjän- ster.
Från samma svaghet för det yttre, i hvilken fåfängan har sin rot, härstammar äf- ven sinnet för renlighet, ordning och pryd- lighet, som är så nära besläktadt med skön- hetssinnet, hvilket vi aldrig skulle vilja und- vara, ty i detta hvilar den tjusning, en kvinno- TH. L U N D ^ K a p p a f f ä r * ~
hand förstår sprida omkring sig.
Med denna makt binder kvinnan mannen och barnet vid hemmet och utöfvar omärkligt oah kanske oaf- siktligt ett sedligt förädlande inflytande.
Det yttre står i nära sammanhang med det inre, och där harmoni och smak råda i hem- met, där verkar det estetiska inflytandet ge- nom sinnet på lynnet.
Äfven den önskan att behaga, som är för- enad med fåfängan, böra vi ej obetingadt klandra.
Den är nära besläktad med den fin- känsliga blyghet, som gör kvinnan till de goda sedernas väktarinna.
Liksom hon, som själf är lätt mottaglig för yttre intryck, söker göra sitt ytte så behagligt som möjligt för andra, vill hon äfven i ord och uppförande undvika allt, som kan verka oangenämt och sårande.
Kvinnans fåfänga, hennes begär efter pryd- nader, hennes sträfvan att synas vacker ha sin rot djupt i glädjen öfver det sköna och öfverhufvud öfver lifvet.
Ur denna känsla framspringer det för kvinnan särskildt utmär- kande glada lefnadsmodet, utan hvilket en kvinna aldrig kan fylla sin egentliga uppgift, och som ej, om det saknas, kan ersättas af någon aldrig så hög själs- och karaktärsegen- skap.
Den som våldsamt ville utrota den kvinnliga fåfängan, skulle råka i fara att med ogräset utrota många sköna blommor.
För öfrigt skulle försöket i de flesta fall vara lika få- fängt som oklokt.
Den, som kämpar mot na- turen, har en öfvermäktig fiende, men den som samverkar med naturen, en stark bunds- förvandt.
Den kloke uppfostraren skall där- för icke söka undertrycka den naturliga in- stinkten.
Hans uppgift är att begagna de till att förädla och hindra för öfverdrifter.
Det friska lefnadsmodet och glädjen öfver det sköna äro ovärderliga gäfvor, om man blott vinnlägger sig om att gifva dem en fast grund och en ädel riktning genom förståndets och karaktärens utveckling.
Har man väl sörjt därför, skola ej en oskyldig fåfänga öfvergå till dåraktigt prydnadsbegär och uppskattandet af det sköna icke till öfverskattning af egen skönhet.
Må man blott bibringa flickan en verkligt sedlig lifsåskådning och en allvarlig sträfvan efter det goda och sanna.
Må man lära henne inse, att det yttre icke bestämmer människans värde, och man har uppnått mera, än om man direkt motarbetat fåfängan.
Jag måste i sammanhang härmed tala om ett fel, som många mödrar och uppfostrarin- nor begå i den bästa afsikt.
De säga till den uppväxande flickan vid alla tillfällen, att hon ej är vacker, utan snarare ful.
Denna tro söka de sorgfälligt nära och anse sig därmed ha kväft fåfängan i dess frö och gjort flickan en viktig tjänst.
Denna åsikt är helt och hållet oriktig.
En vacker flicka kommer snart nog till det medvetandet, att hon är det, äfven om man alla dagar säger henne motsatsen.
Och en ful flicka blir i medvetandet om sin fulhet i de flesta fall helt olycklig.
Känslan af skönhetens höga värde är af naturen så starkt utpräglad hos hvarje kvinnligt väsen.
En flicka, som är medveten om, att hon sak- nar denna fördel, blir därför ej likgiltig för densamma, utan öfverdrifver till och med dess värde för att så mycket djupare känna sin egen fnlhet.
Detta är en känsla, mot hvilken intet förnuftsresonemang hjälper, och som först med åren under många hemliga strider öfver- vinnes, men sällan utan att lämna en smär- tande tagg kvar.
Och hur mycken ungdomlig glädtighet, hur mycken glad själffornöjelse går därvid ej förlorad.
För visso hör detta äfven jttningfgatan till kapitlet om de synder, som af fullvuxna begås mot barnen.
Aldrig, icke ens på skämt och i b ä 3 t a afsikt, borde man säga en flicka eller låta henne känna, att hon är ful, tvärtom bör man bi- bringa hvar och en den tanken, att hon ge- nom vänlighet, ett angenämt sätt och en om- sorgsfull klädsel kan vara vacker — och äf- ven är det.
Man behöfver därför ej begagna sig af en osanning.
Det är ju så lätt att finna ett barnansikte vackert, om vi hålla af det, och jag är öfvertygad, att mången ful flicka skulle vara mindre ful, om icke medvetandet om hennes fulhet kastade en ständig skugga öfver hennes ansikte.
vat, äfvensom beredt henne tillfälle att medels för- ord vinna själfständig förvaltningsrätt öfver sin en- skilda egendom.
Samma anmärkning gäller om den lagändring, som nära och föJjdenligt ansluter sig till ett stadgande, om att gift kvinna skall vara myndig, nämligen upphäfvandet af egendomsgemenskapen mellan makar, hvilken ju redan enligt gällande lag ej existerar i fråga om viss egendom och dessutom kan genom förord alldeles häfvas.
De lagförändringar, hvartill nya lagberedningen nu fått uppdrag att utarbeta förslag, torde väl blifva ägnade att i en del fall mildra yppade missbruk af mannens målsmansrätt, men syfta icke att i någon mån föra själfva reformfrågan framåt.
Vid sådant förhållande, och då något annat initia- tiv icke torde vara att förvänta från kongl.
maj:t, är det ändamålslöst att ytterligare förlänga det långa uppskofvet med sakens behandling genom att afvakta den ovissa tidpunkt, då nämnda lagförslag till äfven- tyrs kan blifva framlagdt för riksdagen.
Motionärernas förslag, hvars öde i riksdagen under nuvarande förhållanden ej kan vara tvif- velaktigt, bar emellertid till uppgift att hälla frågans behandling uppe och intresset vid lif.
Myndighet åt gift kvinna.
' et är för våra läsarinnor bekant, att riks- dagen år 1881 aflät en skrifvelse till k. m:t, hvari begärdes utarbetande af ett lag- förslag om vissa förbättringar i lagstiftningen rörande äkta makars egendomsförhållanden.
Nya lagberedningen utarbetade efter uppdrag ett förslag i den af riksdagen utpekade rikt- ningen, hvilket i slutet af förlidet år af k. m:t förklarades icke kunna " läggas till grund för någon framställning till riksdagen.
I stället uppdrog k. m:t åt nya lagberedningen att be- handla några mindre viktiga saker, såsom om boskilnad m. m.
Då nu sålunda den stora och viktiga reform- frågan om ett verkligt tryggande af gift kvin- nas äganderätt och ställning i öfrigt hotade att blifva på obestämd tid undanskjuten, har man inom riksdagen insett nödvändigheten af att söka hålla den vid lif.
Så har vid nu pågående riksdag af lektor M.
Höjer, understödd af professorerna A.
E. Nordenskiöld, Christian Loven, Curt Wallis samt fabrikören Olof Olsson en motion blifvit väckt i frågan.
I denna motion togs steget fullt ut.
Det har alltid visat sig, att alla mer djupgående försök till förbättring i den gifta kvinnans ställning stöta på hinder i bi- behållande af mannens i lag stadgade måls- mansskap öfver kvinnan.
Motionärerna föreslå därför, att riksdagen måtte i skrifvelse till k. m:t anhålla om aflåtande af förslag till sådan ändring i gällande lagstiftning, att, med ttpp- häfvande af mannens målsmansrätt och egen- domsgemenskapen mellan makar, gift kvinna må, likasom man och ogift kvinna, blifva be- rättigad att såsom myndig själf råda öfver sig och sin egendom.
I motiveringen till detta förslag visas, huru man i England och Norge kommit ett godt stycke framför oss i detta hänseende, hvar- efter det vidare heter: Att mannens själfskrifna och oansvariga förmyn- derskap öfver hustrun skulle utgöra en betingelse för ett sannt äktenskap, torde icke vidare med fram- gång kunna göras gällande.
Vår nuvarande lag- stiftning har också redan brutit med denna åskåd- niug, då den genom stadgandena om äktenskaps- förord möjliggjort äktenskap, där mannens förvalt- ningsrätt öfver hustruns egendom och egendoms- gemenskapen äro helt och hållet häfda.
Icke heller kan det, såsom mången invänder, an- ses såsom ett så synnerligt djärft språng i nödig historisk utveckling att på en gång borttaga det enda återstående undantaget från den redan genom- förda, mer genomgripande reformen, enligt hvilken kvinna berättigats att i juridiskt afseende vara lika myndig som man, och detta desto mindre som lag- stiftningen redan gjort hörjan till nämnda följdriktiga steg, därigenom att den medgifvit gift kvinna rätt att råda öfver, hvad hon genom eget arbete förvärf- £21 T r e systrar.
(Forts.) iranskogen trängde sig nästan ända fram %^£a till boningshuset.
Framför det låg träd- gården med terrassformiga sluttningar ned till Långsjön, som bredde ut sig mellan löfklädda holmar, skogiga, branta stränder och bördiga dalaänkningar.
Längst bort i fjärran förto- nade sig bergen i mjuka blånande konturer.
Tvärs öfver sjön — där den var som sma- last — lågo kyikan och prästgården.
Åkte man sjön rundt, var det en styf mil att fara, men togs genvägen öfver vattnet, var man där på några minuter.
På sjön var ständigt lif och rörelse af små båtar eller under vinter- tiden af körare, fotgängare och skridskoåkande.
Öfver isen hade grannarne också lättast att besöka hvarandra, och så länge den bar, var ingen ända på slädpartier, baler och festlig- heter.
Denna vinter var det lifligare än någonsin!
De vackra systrarna voro med öfverallt, firade, hyllade och älskade hvart de kommo.
Aldrig hade de varit vackrare eller så hän- gifvit sig åt nöjet!
Väl voro kinderna blekare och i ögonen en drömmande glans, men det gjorde dem endast mera tilldragande.
Glömma ville de — söka hjälp och ersätt- ning i nöjet — och allt ifrigare jäktade de från fest till fest.
Oftare än någonsin syntes majoren i dansen med någon af dem, och majorskan ledsnade aldrig att se på, förtjust och öfverlycklig, varade festen än till ljusan dag.
Tröttnade musiken, var det hon, som satte sig till pianot och tog vid.
Men de måtte dansa hur som helst, flydde glädjen allt längre från de båda unga.
Det hade kommit något emellan dem, det visste och kände de med smärta.
Mindre än någonsin kunde de undvara hvarandra, men när de voro tillsamman i enrum, kunde ingen af dem skämta, le och tala om småsaker af alla slag som förut.
Den stora, djupa lifshemlighet, som tagit deras själar fångna, tyngde på bådas hjär- tan och skilde dem åt, förenade som de eljes voro.
Största urval « ^ s
Om de blott kunnat tala därom!
Men ingen vågade, ingen ville göra början af fruk- tan att såra eller smärta den andra.
Dock måste det sägas en gång — och snart — om frid skulle vinnas — det kände de mer och mer.
Annas lynne var svårare än någonsin, och mot alla, som kommo i hennes väg, var hon bitter och ovänlig, till och med mot föräl- drarne och pastorn.
Öfver det osköna ansiktet låg ett mörkt, elakt uttryck, som gjorde det dubbelt frånstö- tande.
Alla drogo sig också ifrån henne — alla utom den unge prästen som ej kunde se henne gå förlorad.
» H o s henne som hos alla människor finns det något godt, » tänkte han och grubblade öfver sättet att få fram det.
Att komma med föreställningar och för- maningar tjänade till ingenting, det såg han.
Troligtvis kände hon mer än väl sin skuld och led däraf.
Det enda han kunde göra var att visa henne vänlighet, och det gjorde han vid alla tillfällen.
* Sjön låg, så långt ögat kunde nå — hade legat sedan i november.
Nu var det i mars med långa, ljusa dagar, solsken och dagsmeja, men frost om nätterna.
Ännu gick folk fram och åter på de tram- pade stigarue, ännu körde bönderna sina föror på de utruskade vägarne, men att gå hvar som helst på isen var ej rådligt, förtunnad, skör och pipig som den blifvit af sol och blåst.
Annas älsklingspromenad var en obanad gångstig nere vid stranden.
Där kunde hon gä i timtal rufvande öfver lifvets bitterhet, samt Guds och människors orättvisa.
Där gick hon också denna vackra marsdag, då solen gnistrade öfver is och snö, smältande dem droppe för droppe.
Intet af det vackra rundt om förnam hon, intet af det ljusa, glada, hoppfulla, som tonade genom rymden, bebå- dande vårens ankomst.
In i sitt eget hjärtas mörker såg hon, utan att finna någon ljus punkt att fästa sig vid.
Ljudet af fotsteg och röster helt nära kom henne att rycka till.
Det var systrarna, som kommo arm i arm nere vid båtbryggan.
De sågo henne ej, där hon stod gömd bakom några buskar, men hennes blickar liksom sögo sig fast vid dem.
D e åtsittande pälsbrämade jackorna fram- höllo deras smidiga växt, de ludna mössorna sutto så käckt på de vackra hufvudena, och det lockiga håret glittrade som guld i solskenet.
Hon höll händerna för ögonen som för att bekämpa en rent fysisk smärta.
Hvad de talade om, medan de gingo utåt sjön, kunde hon ej höra, men skulle gifvit sitt lif för att få veta det.
Något mycket allvar- ligt säkerligen — det visade uttrycket i deras ansikten.
Ett ögonblick tänkte hon på att ropa dem tillbaka.
Visste de månne, att isen ej var säker under prästgårdslandet, dit de vanligen ställde sina steg, liksom drifna af någon obe- tvinglig makt?
Hon hade redan orden på läpparne och var nära att ropa flere gånger, men alltid hölls hon tillbaka af stygga, trotsiga tankar.
» De behöfde ej henne, och hon behöfde ej dem.
Frågade de någonsin efter, när hon kom, eller hvart hon gick?
Tänkte de annat än på hvarandra och — honom?
De kunde gå dit bort igen för att vara honom närmare, för att försöka träffa honom eller locka honom till sig — hon skulle ej röra ett finger för att hindra d e t » Bittra brännande tårar trängde sig fram mellan hennes ögonlock.
För öfrigt togo de ej denna väg i dag!
Hon andades lättare, liksom befriad från en tung börda.
Det såg ut, som tänkte de ej stort på, hvart det bar, där de gingo i oregelbundna linier och cirklar med böjda hufvuden, tätt slutna intill och liksom stödjande hvarandra.
Annas blickar följde dem girigt.
Att få vara med dem en enda gång — hunna vara med dem?
Dela deras tankar, deras glädje, deras sorg!
Hon fattade ett hårdt tag i några nedhän- gande grenar.
Gräto de ej i hvarandras famn, där de stannat midt på isen?
Det såg så ut!
Det lindrade svedan i hennes eget hjärta likt, balsam på ett öppet sår.
Ögonblicket därefter såg hon dem gå utåt isen med spänstigare, kraftfullare steg.
Nu ropade hon — af alla krafter — men nu var det för sent!
Himmelske Gud, där lågo de i öppen vak!
Ett genomträngande skri ute från sjön och ett ännu hemskare från gångstigen vid stran- den lockade folk ditut.
Anna liksom flög öfver isen, slet upp kap- pan under vägen, slängde den ifrån sig och kastade sig ned vid randen af det svartblå djupet.
Systrarna höllo sig " ännu uppe vid iskanten — tillsamman som alltid — men då hon närmade sig för att söka hjälpa dem, brast den sköra isskållan, så att de släppte sitt tag och försvunno i djupet.
En kraftig hand ryckte henne tillbaka, och två stränga, förebrående ögon blickade hotfullt in i hennes.
Hon hade ämnat kasta sig i vattnet, hon också.
Folk hade kommit till med störar, åror, kälkar, rep, plankstumpar, yxor — allt hvad redskap som i hastigheten kunnat anskaffas; men isen var så svag rundt om, att pastorn, som ställt sig i spetsen för räddningsarbetet, först af allt måste tillropa mängden en be- fallande varning att ej närma sig.
» G å undan! » sade han till Anna med en stämma så hård och skarp, att den var oigen- kännelig, och hon kröp åt sidan ödmjukt som en straffad hund.
Där låg hon på knä på isen utan hatt och kappa, utan rediga tankar, utan förmåga att bedja eller gråta — förlamad af fasa och förtviflan.
Plötsligt rusade hon upp — fram till is- kanten — men de stränga hotfulla ögonen drefvo henne tillbaka igen.
Pastorn var likblek, där han kröp fram på utlagda plankbitar med ett rep i handen.
En gång fick han fatt i Matildas arm — kanske hade hon kunnat räddas, om hon ej varit så hårdt sluten intill systern.
Ännu ett par gånger döko de upp — en- dast för att försvinna under iskanten.
Morgonen därpå efter flitig draggning fann man dem, i döden ännu fastare förenade än i lif vet.
(Forts.) 14 och n:r 40 af föregående årgång.
Med finare möbler måste man handskas mycket varsamt: sidenklädda soffor och dynor tåla naturligtvis ingen borstning, hvilken skulle ha till följd, att sidenet blefve luggigt — klappning med en ren linneduk är här tillräcklig.
Till ljusa, broderiers rengöring från dam begagnar man en särskild möbelborste, till sammetsmöbler en s. k. sammets- borste och till plyschmöbler en ganska hård sådan.
— Divansmattor hängas helst öfver en piskbock; de rullas vid borttagning och efter piskningen.
Alla gångmattor böra äfven vid ultagningen hop- rullas eller läggas ordentligt — något som tjänste- folk i allmänhet ej är noga med.