Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I en depesch af d. 3 April samma år berättar Peder Juel, att ”Fanden hafde dandset i en ballet,” och ännu d. 13 April skrifver han om den djefvulska balletten437.
Hvad detta varit för en ballet är oss obekant.
Christinadagen, d. 24 Juli, 1651 firades med en ringränning, en liten ballet, hvars titel är okänd, och fyrverkeri438.
På drottningens födelsedag d. 8 Dec. 1652 dansades den ballet, om hvilken vi efter Ekeblad nämnt, att tillrustningarna för densamma börjades långt in i November, och hvilken jemte en ringränning anses af Juel hafva kostat 100,000 rdr.
Den utfördes under ”tillopp af allahanda folk,” och trängslen var långt större än vid kröningen, så att drottningen och enkedrottningen endast med största möda kunde komma in i salen.
Balletten hette ”Les Liberalitez des Dieux” och var författad af Urbain Chevreau.
Alla, som dansade, voro klädda som gudar, utom ”tre spöken,” hvilka voro Gasten, Necken och Tomtegubben; dessa beklagade sig, att de af drottningen voro fördrifna upp till Lappland, der de måste lefva i stort armod.
Gasten var framställd af en ”hiskligt lång svart karl, väl två gånger så lång, som den Poliphemus uti Grefve Magni Uptåg var i kröningen;” necken var ”formerad” som en hund eller katta med en lång svans; och tomtegubben var en ”öfvermåttan liten Manneken, så att man näppligen såg mera än hatten och fötterna på honom”439.
År 1653 har enl.
Klemming troligen uppförts ”La Masquarade des Vaudevilles” i 11 entréer.
Den börjar med ”Recit du Savoyart et de deux chanteurs du pont neuf.” Kanske var det denna ballet, om hvilken P. Juel talar i ett bref af d. 30 Juli 1653 såsom nyligen uppförd på slottet.
En annan ballet, utan titel och rubrik, men hvilken börjar med: ”Mars introduisant les Chevaliers du Combat de Barriere” och hvaruti Mars, Hannibal, Cæsar, Scipio och Antonius uppträda och sjunga Christinas lof, uppfördes på födelsedagen d. 8 Dec. 1653, sannolikt den sista, som firades i Sverige440.
Christinas exempel följdes af de förnäma.
Då grefve Magnus De la Gardie skulle i Aug. 1646 afgå till Paris som svensk ambassadör, tog han afsked med en präktig fest för drottningen, prinsen, prinsessorna och rådet; man satt fulla fem timmar vid bordet, och derefter uppfördes en ballet, hvaruti grefven icke sjelf kunde deltaga i sin egenskap af ambassadör441.
Med anledning af Christinas kröning gaf Carl Gustaf på hennes födelsedag d. 8 Dec.
1650 en ovanligt lysande högtid med en måltid, som räckte från afton till midnatt, ett fyrverkeri och en ballet, kallad ”Le Boeuf Rotti” deri en pappbild af en stekt oxe framställdes, liksom hade skett på torget vid kröningen, och en mängd folk af olika stånd och klasser framträdde för att skära hvar sin bit af densamma442.
Vid Carl X Gustafs kröning och biläger 1654 dansades en och samma ballet tvenne gånger, första gången d. 28 October och sista gången d. 7 Nov., samma dag då Gref. Magnus Gab.
De la Gardie gaf sitt ofvan omtalta upptåg.
Balletten hette ”Le Balet de la Felicité.”
Den hade 17 inträden i 3 delar: 1:o de fem sinnena, 2:o Naturens förnämsta gåfvor, 3:o Själens och lyckans goda gåfvor.
Förf. var Urbain Chevreau443.
Äfven följande året före krigets utbrott gåfvos balletter vid svenska hofvet.
Juel skrifver d. 20 Jan. 1655: ”Landgreue
Frütz har i denne Uge atter dandset et Balet paa Slottet, som kaldtes ”les quatres âges de l’homme”444.
Under Carl XI:s minderårighet fortfor man att på festdagarna vid hofvet uppföra balletter.
1662 firades hans födelsedag med en ballet, och på hans femtonde födelsedag, år 1669, gafs en af Erik Lindsköld skrifven ballet: ”Den stoora Genius.”
Den snillrike Erik Lindsköld (f. 1634 f 1690) Carl XI:s gunstling och rådgifvare, en af Sveriges utmärktaste statsmän, beklädde vid den tid, då denna ballet skrefs. ännu icke något högre embete, men han hade två år förut återkommit från de resor, dem han företagit med sin pupill, Carl X:s erkända son på sidolinien, Gustaf Carlsson, och, sedan han afslagit anbudet på tvenne professorsplatser i Lund och Upsala, inträdt i kansliet, der han genom sin ovanliga duglighet ådragit sig allmän uppmärksamhet.
Han var redan vid denna tid en förklarad gunstling hos drottning Hedvig Eleonora och själen i alla nöjen vid hennes hof.
Balletten är tillegnad enkedrottningen, och författaren har undertecknat tillegnan med sitt nyförvärfvade adelsnamn; han hade neml. just samma år fått utbyta sitt ofrälsenamn
Lindeman mot Lindensköld, hvilket sednare åter förändrades till Lindsköld, då han upphöjdes till grefve.
Lindsköld var en bland de största vältalare i Sverige på sin tid; han har äfven författat några psalmer och en mängd tillfällighetsdikter på latin och svenska i lätt och lekande stil, icke utan behag och qvickhet.
Hans enda större poetiska arbete är:
Den stoora Genius Ballet, Til Hans Konungl.
Mayst:tz
Konung Carl den Elfftes Födelsedag den fämptonde, Dansad på Stockholms Slåt anno 1669.
Den har fyra öppningar, benämnda efter de fyra menniskoåldrarna, barndomen, ungdomen, mandomen och ålderdomen.
Hvarje öppning har fem inträden och framför de flesta inträden är på prosa, ofta temligen utförligt, angifvet så väl hvilka de deri uppträdande personer äro, som ock deras ärende och orsaken hvarföre de uppträda, hvilket dock icke hindrar att författaren kan med fog beskyllas för godtycklighet och ger grundad anledning att fråga, hvarföre denna eller denna figur fått sin plats just i denna eller denna bestämda öppning eller menniskoålder.
Som vanligt i balletter är egentliga innehållet ett lofprisande af den person, till hvars ära balletten är skrifven.
Versformerna äro omväxlande lyriska.
Mercurius öppnar balletten med ett tillkännagivande för Svea folk att konungens födelsedag är inne; derpå kommer Flora med fyra zefirer och prisar våren; konungens goda Genius förer med sig L'ame noble (en ädel själ) och L'adresse (snällhet i alla saker); fyra spåmän berömma sig af sin konst, men straffas af Hoppet, som förklarar, att konungens egna höga dygder gifva en bättre säkerhet om framtida lycka, än alla spåmän i verlden; Momus, Scaramouche och Trevelin (Guda- och menniskogäckarna) utskratta spåmännen.
Sådant är innehållet af Första öppningen eller barndomen, der allt sålunda vänder sig om de förhoppningar, den unge konungens barndom innebär.
I Andra öppningen eller ungdomen framställes allegoriskt konungens uppfostran.
Hebe, ungdomsgudinnan, kommer med Eunomia (god lag), Dice (rättfärdighet) och Irene (fred) samt sjunger några versar till ära för ”den nordiske konungens rätta Hebe,” hans mor, Hedvig Eleonora; en jägare med två vildmän prisar jagtens nytta för kroppens och sinnets utbildande, men varnar för öfverdrifven kärlek till dess nöjen; sex Basker, som anses för ”de gamla Göthernas efterkommande,” förebrå de fransyska
Snushanarna deras klemoch kel-aktighet; nordiska konungen bestämmer sig för Pallas i valet emellan henne, Juno och Venus; en blind och två halta uppträda för att antyda, att lika lätt som man mister ett öga eller bryter ett ben, kan ett oförståndigt barn råka i andlig blindhet och blifva haltande till sina seder.
I Tredje öppningen eller mandomen uppträda Mars med de gamle Göther, Hercules emellan dygden och vällusten, två båtsmän, Ryktet, som utbasunar kung Carls beröm öfver verlden, och slutligen Diana med fyra nymfer, som prisar lyckan af att vara jungfru och lefva på bygden.
Om man än, fast med svårighet, kan leta sig till grunden för några af dessa figurers uppträdande i denna öppning t. ex.
Dianas såsom betecknande det skydd konungen under sin mannaålder skall lemna oskulden och landtlifvets sysselsättningar, så är detta hardt nära omöjligt i fråga om Fjerde öppningen.
Det eger intet sammanhang rum emellan dess innehåll, ålderdomen, och de deri uppträdande figurer.
Ianus bestraffar dem, som förakta dygden och föra en lastfull lefnad; La felicité förespår i en sonnett konungen frögd och lycka; tvenne grufvudrängar och tvenne soldater tala om sina sysselsättningar samt huru de nu taga sig ut till hofs; Dieu Consus (rådsguden) ger tillkänna att han stiftat ett förbund emellan kärleken och La Raison (förnuftet), och La Raison upptager och vederlägger i ett långt och på sina ställen rätt qvickt tal alla de skäl, som gemenligen anföras mot kärleken, hvilket allt bekräftas af Le Jugement (omdömet), förnuftets bror; Bacchus med fyra bönder pröfvar drufvans safter och uppmanar att låta sig dem väl smaka; sist uppträda två satyrer, sjungande om sig sjelfva, sitt utseende och sin dans.
Den stora balletten dansas af Mars, Apollo, Hercules med fyra dygder och fyra laster, och en af dygderna talar till kung Carls ära.
Mot ballettens sammansättning kan sålunda väl vara ett och annat att anmärka, derest man verkligen skall räkna så noga med dessa balletter, hvilka dock icke hafva andra anspråk än att roa för ögonblicket; men då Hammarsköld finner, att ”den på ett ytterligt smicker syftande uppfinningen är låg,” så synes han glömma, att äfven de af honom så prisade Stjernhjelmska balletterna äro anlagda på ett temligen groft smicker, och han tyckes alldeles hafva förbisett, att bakom smickret ligger mången varning och lärdom dold.
Då Lindsköld tillägger den unge konungen i en framtid vissa dygder, så innebär detta en uppmaning att just om dessa dygder beflita sig; och en ganska osminkad sanning ligger t. ex. i dessa ord:
”Det är wäl myckit wara Kung
Och hafva kungatycke,
War’ hög, war’ skön, war’ karsk och ung;
Men uthan dygda-smycke
Så är det alt fåfängligheet,
Inbillning, slätt och ringa:
Alt har sin’ feel och sin swårheet
Men Dygden hafwer inga.”
Visserligen förklarar författaren omedelbart derpå, att Carl är en sådan konung,
”Hvars själ och kropp, hvarannan lijk,
Är alla Dygders wohnung;”
men så går det ej heller an för en hofman att vid ett slikt tillfälle uppträda som torr moralpredikant: pillret måste inbäddas i socker.
Hammarsköld anmärker vidare, att kompositionen är föga sammanhängande och de flesta partier tunga, svårrimmade och idéfattiga.
Om än någon sanning kan sägas innehållas i detta yttrande, så bör man dock besinna, hvad också både Atterbom och Sondén framhålla, dels att hvarken hos Lindsköld eller någon annan af Stjernhjelms efterföljare träffas ett snille svarande emot mästarens, dels att Lindsköld aldrig sjelf gjorde anspråk på skaldelagren.
I besittning af sin tids högsta bildning, en belefvad och glad sällskapsmenniska och hofman, sysselsatte han sig med poesien endast som en förströelse efter ansträngande och magtpåliggande embetsgöromål; den var, såsom han utöfvade den, endast ett medel att förhöja festernas glans och hofkretsens sällskapsglädje.
Långtifrån då att på hans dikter använda den stränga kritikens måttstock, må man snarare ur billighetens synpunkt betrakta dem, och man skall då finna, att han som skald når vida utöfver sina egna anspråk.
Stjernhjelm var hans mönster, och hade han med allvar egnat sig åt diktkonsten, skulle hans medfödda anlag lätt nog kunnat lyfta honom upp till jemnhöjd med äfven de bättre af Stjernhjelms efterföljare.
Ty om man än hos honom finner många ”tunga och svårrimmade” stycken, påträffar man äfven andra, i hvilka versen ingalunda saknar välljud samt flyter lätt och ledigt.
I våra dagar, då snart sagdt hvarje pojke kan hopställa verser utan meterfel och i klingande strofer, har man svårt att fatta, det en välljudande rytm kan anföras som bevis för poetisk begåfning.
Men om man tager i betraktraktande språkets dåvarande svårhandterlighet och hårdhet, så måste man medgifva, att lyrikern då behöfde en vida haltfullare och starkare musikalisk-poetisk kraft för att betvinga sitt material, och att styrka i det rent formella kan under sådana tider mer än eljest sägas vara bevisande för poetiska anlag.
Hos sjelfva Stjernhjelm får ofta tanken eller fantasibilden nöja sig med en antydning i stället för en fullständig utprägling i språket; huru skulle det då gå för de andligen svagare?
Som prof på Lindskölds lyckligare behandling af versen anföra vi gudinnornas tal till den nordiske kungen (II. 4).
Juno. ”Kung Carl jagh geer i händer
Alt hvad han sjelff begär, Stoor macht och många länder; Derför jagh hoppas här, Han läre mig berömma
Och til min ähra dömma
Att jag den skönsta är.
All verldzlig frögd och nöye, Speel, tijdfördrif och leek, All kärlekzlust och löye, Klapp, fampntag, kyss och smeek, Jag låfver och updrager
Om honom jagh behager
Som den der skönast är.
At ha mång land och rijke At ha all werldzens Gull I Lust och Leek tillijka Få lefva frögdefull, Är uthan migh en Flättia, Fåfängia och kättia Och stöter mången kull.”
Karakteristiskt för Lindsköld är en oförneklig styrka i satiren och en icke ringa qvickhet.
Baskernas tal till ”snushanarna” (II. 3) medgifves äfven af Hammarsköld innehålla en kraftigt uttalad satir, ehuru han tillägger, att det är maniereradt och fullt med Stjernhjelmska uttryck, bortskämda genom öfverdrift.
Äfven i den scen, der La Raison framställer skälen för och emot sitt fredsfördrag med Amor, gifver Lindsköld prof på en qvickhet, som stundom tager graciösa vändningar, ehuru den på andra ställen yttrar sig i en form, som, ehuru ej då för tiden ansedd som anstötlig, dock näppligen skulle i våra dagar undgå att kallas grof.
Vi anföra här såväl Baskernas tal som utdrag ur den senast omtalade scenen.
Sex Basker.
”Ynklige Meesar i Felt, och i Gästboden ifrige hjeltar,
Tapra när intet behöffs, at tåprijda folck uthan orsak,
Uthom fahran fräck’, moot Lamb Tyranner och Leijon;
Men emoot hurtiga män i markenne rädda som Harar.
Tyckes ehr at ehrt pudrada Håår, ehra krusade Låckar,
Ehrt nya modo på alt, ehra kostbara kyndige kläder,
Ehrt fick och fack, ehrt konstiga skick, ehra qvinliga Later
Ehrt slå danck, ehrt tijdfördrijff och ofruchtbara Lefnad,
Sku wara kraftiga noch at främia ehr ähra i Werlden,
Och föra ehr uthi större Beröm, än strijdbare Basquer?
Ney det går aldrig ehr ann, i Morsgrijsar, edra bedrifter
Måste befordra ehr He’er, ehra hönska förachtliga miner,
Ehrt höga Mod, stoora Ord, ehr Pracht, ehrt sprätter i Wädret.
Är hoos oss allt i föracht och i wraak, om dygden ä borta” m. m.
På det af La Raison framställda inkast, att kärlekens och förnuftets råd ofta äro motsatta och att ett ord af kärlek gäller mer än tio af förnuftet, så att
”När jagh råhr Son och Dotter then til Maka taga
Som Fahr och Mohr råda til och the bäst behaga;
Tå synes med oskääl offta Amor komma fram,
Som til andra Tanckar förleder mång Svänn och Dam.”
svaras:
”Men om man rätt betänker, hvem weet om Fahr och Möhr
Ha sielfva haft
La Raison i råd, som folket troor.
För egen Lust och Fördeel eller för slächtens Heer
Barn tvingas til Giffte jag offta hörer och seer m. m.”
Då det invändes, att kärleken ofta gör gamla män narraktiga och löjliga samt förenar dem med unga mör, svaras bland annat:
”Så lenge han ey älskar, så har han gubba-nampn,
Strax ungersvän han heter, när han får Möön i fampn.
Stundom är gammal Siorta så god som een ny särk;
Hwem wil kärleken wägra at göra kärlekz wärk?”
På inkastet:
”Thet är orätt, doch händer offta, en älskar två:
Om kärleek hade Raison, så gjord’ han aldrigh så.”
”Det synes något wara, men will man dömma rätt,
Så är kärlekens feehl här uthi ringa och slätt,
At en aff många älskas och en blijr mångom huld
Är kärleken väl somt, men somt är jag sielf skuld.
Jag geer med, at älskas skal den, som är älskansvärd;
Nu är mång Möö så täck, medh så stor skönheet beskärd,
At alla måtte ähra och hålla henne kär,
Fast hon lijkwäl intet mehr än Mans hofwa är.
Om fleere än skönt älska, så nyttiar een alleen,
Såledz blijr Raison tilfredz, och kärlekeen blijr reen.
Då det heter, att kärleken ofta sammanfogar personer af olika ”stånd, förmån och värde,” utan att akta på denna olikhet, så svaras, att i äktenskapet är dock kärlek det förnämsta och att det icke är skäl att åtskilja tvenne, som i ära och dygd hafva ”i två kroppar en själ, en lust och en vilja;” men lika försigtigt som qvickt tillägges:
”Om icke Stats Raison en nödig skildnad stiffter
I myckit höge och högt angelegne Giffter,
Då händer ofta att jag sjelff (Raison) får stå tillbaka
Och måste mitt rätta nampn byta och försaka.”
Samma år d. 15 Dec. gafs till konungens ära en annan ballet, om hvilken Jens Juel skrifver: ”Forleden
Onsdag bleff her et stort ballet kongens fødelsdag danset aff 60 personer, cavalierer och damer, 20 entreer; var hel vacker till att sæ, og de som danset var heel rigeligen kledde.
De fremmede Ministri vore dertill inviteret og dennem Plads aparte bestikket.
Effter ballet bleff confect uddelet.
Kongen gick saa opp paa Theatrum og danset saa siden med bransle och bal.”
Kanske är detta den af Klemming från detta år omnämnda ballet, hvaraf blott några verser äro i behåll, utan att man känner namnet på balletten445.
Rörande den af Bengt Oxenstjerna i Nimwegen d. 8 Dec. 1678 gifna balletten, Hercules in Bivio, har man i Torsjöarkivet hans egenhändiga ”Project,” innehållande namnen på de spelande och deras kostymer samt några anteckningar om sjelfva festen.
Balletten utfördes af Oxenstjernas egna ”barn och domestiquer” på en ”zirligt dertill apterad theater” och i närvaro af alla ambassadörerna och deras fruar, en mängd främmande ministrar samt från fjerran orter ankomna åskådare.
Då Oxenstjerna icke gerna kunnat bjuda åskådarna på en uppläsning af ”Hercules” på svenska, så synes redan deraf, att det icke varit ”Herculis Wägewal,” som vid detta tillfälle uppförts.
Det har tydligen varit en för tillfället komponerad ballet med franska sånger.
Oxenstjerna i sitt ”Project” uppräknat personerna, skrifver han: ”Sedan alla dessa hafva gifvit deras entréer hvar för sig efter de pas och den aire, som dertill expres äro gjorda, och aktörerna väl äro undervista uti: komma de sedan alla en corps in och dansa en figurerat entré (förmodligen stora balletten), som anföres af Hercules, den sig frögdar öfver det, att han sig ej hafver förföra låtit af vällusten.”
Personerna voro efter O:s anteckning följande: ”Hercules, lejonhud om lifvet, i handen en förgyld klubba, en krans af lager på hufvudet, grefve Gabriel, min brorson; Dygden, min dotter Anna; Pietas, med en förgyld bok i handen, min son Johan; Iustitia, med en vigtskål i handen, återigen Gabriel; Temperantia, Bengt; Fortitudo, med en afbruten columna på axlen, Lancken” (en adelsman i O:s svit): ”Taciturnitas, med en förgyllt lås i munnen, Madam de Fontaine; Modestia, med en förgyld spira, hvarpå står skrifvet Modestia, Jungfrun” (Rhemen, guvernant i O:s hus); ”Vällusten med öfverrocken i couleur de chair och den undre blått sammet, mycket lascivt klädd, dansmästare Duverroy; Bachus eller Ebrietas, med en klädnad af couleur de chair, sydd nära kroppen, vindrufkrans på hufvudet, omgjordad med vinrankans sainture och en stor rommare446 i handen, Pfeifen” (sekreterare hos O.); ”Ceres, med cornu copiæ i handen, Palmquist” (sekreterare hos O., sedan minister i Paris, baron m. m.); ”Venus med Cupido, neml. min dotter Eva, vid handen, som har en båge med pilar, Klingenstjernan; Pigritia, med en sidentygsmadrass på axlen och är gråvulen, klädder i grått, gäspande och sömnig till anseende, Baggen; Lætitia, spelande på en luta och helt glada läten, Wibblingen; Intemperantia, med en skinka i ena handen och dryckeskärl i den andra, Utterclo” (sedan legationssekreterare i Köpenhamn).
Efter ballettens slut musicerades, och derefter bjöd Oxenstjerna sina gäster åskåda en dans, till hvars inöfvande icke dansmästare Duverroys hjelp behöft anlitas.
Fyra af de svenska herrarna uppträdde klädda som dalkarlar och fyra klädda som kullor, de förra med försilfrade yxor på axlarna, de sednare med spinnetyg i händerna; tillsammans uppförde de daldansen och hjulade på händerna, ”vetandes i cadencen åter upptaga det, som de i händerna burit,” hvilket, så skrifver grefve Bengt i sitt project, ”mycket förnöjeligt är att anse.”
Derpå började sjelfva balen, hvilken öppnades med ”branlen”.
Balletten synes mot slutet af århundradet hafva något ändrat karakter.
Ord, musik och dans, hvilka i balletten varit chaotiskt blandade om hvarandra, visa benägenhet att söndra sig och att hvar för sig uppträda med mera sjelfständighet; ehuru det visserligen, som bekant, först var Noverre, som i medlet af 18:de seklet löste balletten från operan och gaf den dramatisk sjelfständighet.
Man har från 1701 en ballet med fransk och svensk text, hvilken redan genom sin titel röjer en viss olikhet med de äldre.
Ballet, bemängd med sång, som i följd af Hennes Kongl.
Majt:tz
RiksÄnkie Drotningens Allernådigste Befallning Blef förestält uti Kongl.
Palais Stora Comoedie-Sahl i Stockholm dän 6 Febr. 1701.
Franska titlen var: ”Ballet, meslé de chants heroiques.”
Musiken var komponerad af konungens kapellmästare, Anders Düben; planen var utkastad af Nic. Tessin d. y.; de franska orden skrifna af Sevigny, aktör vid
Rosidors trupp, af hvilket sällskap balletten uppfördes.
Den utgjorde en del af de högtidligheter, hvarmed vid svenska hofvet segren vid Narva firades, och var komponerad med afseende derpå447.
— Då förr sång och recitativ varit en hufvudsak i balletten, så talar titles här om Ballet, ”bemängd med sång;” man har sålunda här sökt göra dansen till ett något sjelfständigare uttryck af innehållet, och detta bestyrkes ytterligare deraf, att här för första gången nämnes pantomimen.
Vid genomläsandet af den torftiga texten tycker man sig nästan hafva framför sig en modern ballettext, i hvilken här och der en kuplett blifvit inflätad.
Till slut anföra vi här ett stycke, hvilket visserligen hvarken är en ballet eller uppfördt vid någon hoffest, men dock med balletterna har stor likhet och är skrifvet liksom dessa till en förnäm persons ära.
Det är den ofvan omtalte Erik Lindsköld, som i detta stycke firas.
Lärd, riktbildad och vitter, af ett gladt och af naturen mot alla välvilligt sinnelag, samt dertill frikostig och slösande, var han skapad till en beskyddare för lärdom och vitterhet.
Med sin tids vittra snillen, Spegel, Lagerlöf, Bergenhjelm, stod han på en förtrolig fot, och vitterhetsidkare af en lägre ordning blickade upp till honom som till sitt säkra värn samt prisade i honom en Mæcenas, en beskyddare för Sveriges alla skalder.
När de efterhängsna versmakarna blefvo honom för besvärliga, hvilket väl ej så sällan hände, tog han till pennan och afspisade dem på ett sätt, som få plågade
Mæcenater torde kunna göra honom efter.
Så besvarade han engång på följande sätt en rimsnidares osmakliga smicker:
”Ingen Mæcenas är jag, och du visst ingen Flaccus.
Ingen bland oss förtjent bära de frejdade namn.
Så hvardagliga äro hos dig både snillet och sången,
Att Mæcenas i dem säkert ej funnit behag.
Derföre ber jag: hör upp, att truga in i mitt öra
Under så ståtliga namn dina eländiga vers”448.
En bland de skalder, som stämt sin lyra till Erik Lindskölds’ pris, är Daniel Wallenius, om hvilken man blott känner, att han härstammade från Mora i Dalarna, der hans fader varit prest.
På Lindskölds födelsedag d. 18 Maj 1688 uppfördes ett af Wallenius skrifvet stycke under titel: ”Sång- och Fägne-Gudinnornas nyligen uppslagne Tjäll under den Store Atles blomstrande Lind På den Svänske Parnasso i Nordanlund.” (Upsala 1688).
Stycket är tillegnadt
Lindsköld, och i tillegnan säger förf., att H.
Ex:s nådestrimmor hafva så vederkvickt hans Thalia, att han nu fördristar att åter framhärda för H.
Ex:s blida ansigte.
Det synes sålunda icke som om detta varit första gången, Wallenii sångmö lofsjungit excellensen.
Innehållet uppgifves vara att ”betyga glädje öfver det ljufliga skygd, som Phoebi chor och Gratierna” hafva funnit hos Lindsköld, och motivet för uppfinningen är hämtadt af Lindskölds namn.
Stycket har tre öppningar och är liksom balletterna från denna tid skrifvet på växlande versformer.
I första öppningen uppmanar Mnemosyne Thalia, att, då nu Phoebus förspänt sin vagn och aktar att åter bege sig mot Norden, icke ensam vara tyst, utan prisa honom med lutan, på det de ej må förspilla hans stora gunst och godhet.
Thalia svarar, att hon hela dagen spelat på sin luta, men då Phoebi strålglans blef för stark, hade hon jemte sina systrar sökt skugga under en lind; der ber hon att få sitta i ro, ty linden är det bästa af alla träd; intet annat har mäktat gifva dem sådant skydd; eken sprack midt i tu, då de sutto derunder, från oliveträdet blefvo de jagade af en regnskur, från lagren af blixt och dunder, genom aspens grenar trängde regn och sol och bladen rörde sig så, att sången ej klart kunde höras; men under linden vilja de slå upp sitt tjäll och bjuda andra att komma dit: