Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
• — Äfven högtidsdagar firas inom asylen: så t. ex. gör kapten Lagercrantz på egen bekostnad hvarje år en julbjudning inom asylen, och gä- sterna äro fattiga familjer, tjänarinnor, kvinnor, som genom asylen fått plats och arbete m. fl.
I den stora salen är middagsbordet dukadt, prydt med grönt, blommor oeh ljus.
Ty det är ej en barmhärtighetsmåltid, man kastar åt en skara fattiga: det är julfäst för julgäster, och matsedeln bjuder på buljong med maearoui, köttfärs med bruna bönor och sedan kaffe.
Kaptenen själf är värd, och som sådan — kan- ske än mer som gammal » vän » och hjälpare — sprakar han med sina gäster.
täcka ett par skodon i sådant skick, så ställa vi om att det får sig nya halfsulor — asylen har sin särskilda skomakare. » — Oeh så sprakar han med de små, klappar dem på hufvudet, talar vänligt och vinnande med dem, och de äro ej rädda, de se honom rakt i ögonen, le och svara öppet och godt, ty de veta alla, att han vill och menar dem så väl.
— I dag har syster Erika brådtom; iklädd ett stort vaxtaftförkläde och med uppkaflade är- mar, röd oeh varm, fryntlig och vänlig som alltid, intvålar, borstar och tvättar hon sina små gossar, tills deras bleka kinder få färg och deras ögon lysa af munterhet och förtroende; därefter duschas de, torkas, kammas och få rent linne, när så behöfves.
När alla badat, vankas den goda middagen: den präktiga sop- pan, som madante Bayoud sändt, och sedan stora stycken pannkaka; först läsa dock alla till bords, högt och på en gång; kapten La- gercrantz står själf vid bordsändan; sedan de små satt sig, serverar han dem själf, går ut och in mellan kök och matsal och hämtar tall- rikarna med hvars och ens portion samt med ständiga, nästan faderliga förmaningar: » spill inte, gossar!
— ät bröd till soppan!
— vill ni ha mer, barn? » Och alla vilja gärna ha mer, tallrikarna tömmas hastigt; det smakar att äta nu ofvanpå badet.
I nästa rum fick också en gammal gubbe mat; han hade sett bättre dagar, men var nu I förbigående vill jag nämna, att denne mans välgörenhetsfalt ingalunda inskränker sig till gammal och sjuk; han satt vid ett dukadt bord, asylen; han använder största delen af den tid, fick soppa och pannkaka, som de andra, och han har ledig från sin militära tjänstgöring två hvita, mjuka bröd.
öfver hufvud följes vid sitt regemente, till att uppsöka och besöka här den principen, att man skall gifva de fat- fattiga i alla delar af Stockholm samt hjälpa tiga och sjuka lämplig mat, stark och närande, och trösta, hvarbelst han förmår.
— Möjligen men ej t. ex. kål, ärter eller mat, som ej pas- skall han, om han läser dessa rader, ej tycka sar för en mage, som kanske länge fött svälta.
» Detta, » utbrast kapten Lagercrantz till mig, om, att hans verksamhdt frarcdrages inför of- fentligheten: » han tycker ej om att synas », i det han ett ögonblick hvilade från ' serverin- som syster Erika uttryckte sig, då hon pekade gen ', » detta är min bästa glädje, min bästa på hans porträtt, som hängde litet i skym- uppfriskning efter mitt eget arbete — den dag undan i hennes eget lilla rum.
Men exemplets jag ej hade min asyl, skulle jag känna mig makt är stor, ej minst de goda exemplens, fullkomligt olycklig! » och illa vore det, om dessa skulle döljas.
Jag Måtte ej en sådan dag komma, ty ej endast vill för öfrigt här tillägga, hvad han vid ett han, utan — af andra skäl — hufvudstaden tillfälle yttrade till mig: » Personer säga ofta kan ej undvara sin asyl och dennas verksamhet.
till mig: hvad ni är snäll, hvad ni är upp- En hvar, som lärt känna densamma, skall offrande.
Men de ana ej, hur roligt detta är,., helt visst med glädje hjälpa till att under- hur lyckligt det gör en; det ligger således in- stödja den.
tet » snällt » däri, och det är ingen uppoffring. » Husmödrar på landet kunna, en hvar i sin De dagar, då asylen är ledig från gäster, hemtrakt, sprida kännedom om densamma till får man också alltid se syster Erika stadd på ledning för de unga kvinnor, som ej kunna vandring till de fattigas och sjukas boningar.
afhållas från att försöka sin lycka i hufvud- Jag har länge uppehållit mig vid nattasylen, staden, men där hvarken äga en vän eller en och dock ber jag mina läsare följa mig på bekant, hos hvilken de kunna finna skydd.
Åt dem bjuder asylen samma tillflykt som ännu ett besök dit, helst en tisdag eller tors- » härbärget »; pä båda ställena finna de hjälp dag, då det är de fattiga barnens dag.
Vid ettiden komma 12 små gossar af olika och råd.
Vidare, som redan är sagdt, kan bistånd åldrar stampande uppför trappan.
De kunna endast bada 4 åt gången, två i hvarje badkar, lämnas i form af aflagda kläder.
Och ej minst oeh under väntetiden uppehålla de andra sig behöflig vore en sänd pänning, om än så liten.
i det lilla matrummet.
De äro visserligen Om personer, som intresserade sig för saken, trasiga, men ej försagda, och tillit lyser ur samlade upp en liten summa — små bidrag deras ögon, då de bocka sig för att hälsa på af 10, 25 öre — skulle snart äfven från lands- asylens styresman, som nästan alltid är när- bygden verksam hjälp kunna räckas denna asyl, varande under dessa dagar.
De fråga genast som ju också bjuder sitt hägn åt landsbygdens efter » tidningen » — » Barnens vän » — och egna kvinnor, främlingar i Stockholm, ofta i slå sig ned på knä på golfvet i en lång rad fara att i brist på skydd bli gatans » offer ».
Ingen gåfva, gifven med kärlek, är för liten, med tidningen utbredd på bänken och ifrigt » studerande » företrädesvis dess träsnitt, medan och hvarje sådan skall, genom det sätt hvarpå en och annan halfhögt stafvar sig fram genom den gifves, visa de personer, som ägnat sitt texten, med ett litet smutsigt finger följande lif åt barmbärtighetens tjänst, att deras arbete älskas och uppskattas i deras land.
rad efter rad.
Nattasylens adress är: Riddargatan 42.
» Se », sade kapten Lagercrantz till mig, i det han pekade på den ene gossens stöflar, hvilkas uppslitna sulor vid den knäböjande ställningen kommo i dagen, » se, när vi upp- Ett gagnerikt lefnadsyrke.
g &amp; fta får man i vår tid höra både den be- W medlade och den i ekonomiskt hänseende mindre lyckligt lottade unga kvinnan yttra: » Om jag blott visste, på hvad sätt jag skulle kunna blifva till verkligt gagn, och åt hvad jag skulle ägna mig för att få en sysselsätt- ning, som kunde skänka mig sann tillfreds- ställelse.
» En fingervisning, ett svar på sin fråga, torde må hända en och annan af dem, som så tala, kunna få ur en artikel, rörande sjukvårdens ordnande pä landsbygden, af Esseide, hvilken stått att läsa i Fredrika Bremer-Eörbundets tidskrift, Dagny, fjärde häftet för i år.
Sedan nämnda artikel redogjort för den brist på sjuk- vård, som föreligger inom våra landskommu- ner, och visat sättet, hvarpå den möjligen till en del kan afhjälpas, ställer densamma ett upprop till de bildade unga kvinnor, som hafva fallenhet och håg att ägna sig och sina kraf- ter till sjukvården på landet.
Vidare påvisar artikeln i fråga, att en sjuksköterska på lands- bygden bör jämte sjukhuskurs äfven genomgå den kurs, som är erforderlig för att aflägga fältskärsexamen.
Detta är enligt författarin- nans åsikt så mycket nödvändigare, som en sjuksköterska på landsbygden icke alltid har en närboende läkares råd och befallningar att rätta sig efter, utan behöfver äga en viss vana att handla själfständigt, i synnerhet vid lifs- farliga olycksfall.
Därför föreslås i nämnda uppsats, att sjuksköterskan må med sitt yrke förena fältskärens, och betonas, att dessa bägge yrkens sammanslagning kan blifva, till stort gagn för dessas utöfvare och för samhället.
Och häruti tro vi, att de flesta skola instäm- ma, ty sjuksköterskan får genom färdighet i fältskärsyrket mera vana att reda sig på egen hand och laglig rätt till vissa förrättningars utförande, som hon måhända i den privata praktiken nu utan minsta lagliga rätt stundom tvingas att utföra.
Och allmänheten vinner äfven därpå trygghet i vissheten, att sköter- skan-fältskären står under förste provinciallä- karens och medicinalstyrelsens kontroll.
Den, som känner sig manad att, sålunda rustad, träda in i denna verksamhet inom sjuk- vården och saknar nödiga upplysningar rörande det mått af kunskap, som erfordras för afläg- gande af fältskärsexamen, kan endera på Fre- drika Bremer-förbundets byrå, Stockholm, Malm- torgsgatan 5, eller hos fröken A.
Sterky i Upsala erhålla uppgifter rörande bemälda examen m. m.
% Iduns panoptikon.
» Iljg / Pifvet är icke en roman », idisslar den ell^fii otäcke d ' Argenton i Alphonse Daudets roman Jack; och i samma mening ha vi väl allesammans mer än en gång haft anledning att säga: lifvet är icke alltid gladt.
Konsten och knuten är bara att så mycket som möj- ligt vända dess rätsida upp och för resten taga den onda dagen med den goda, påmin- nande oss den förträffliga fru Lenngrens råd till sin dotter och därmed följande maxim, att » vår värld, min Betty, är ändå den allra bästa värld vi äga ».
Men, som sagdt, glad är den icke alltid, och kommer nu koleran, så blir den det be- gripligtvis ännu mindre.
Dock kan man ick utan fägnad konstatera, att, ännu så länge
IDUN 1892 åtminstone, icke röjer sig på förhand den skrämsel, hvilken annars alltid brukar föregå epidemien och verkar såsom dess allra bästa bundsförvandt.
Och ehuru väl vetenskapen ännu icke är riktigt på det klara med sjuk- domens natur i hela dess utsträckning, så bar den dock kommit därhän att förstå behandla koleran lika bra som ungefär hvilken annan sjukdom som helst.
Alltså, kommer den till oss, så låtom oss mottaga den med varma servietter, oeh det i ordets egentliga betydelse.
* * * Fru Lenngrens nyktert praktiska tanke, som här ofvan citerades, vinner likväl icke anklang hos alla, det veta vi nog.
Utan att tala om dem, hvilka på rent re- ligiös grund betrakta denna världen såsom en jämmerdal (ideelt åtminstone, ty materielt har jag sett icke få vältaliga munnar, både presters och proselyters, efter fromma och asketiska haranger smörja sig rätt bra!)
— utan att tala om dessa, som dock äro resig- nerade, så ha vi den stora skaran af lefnads- trötte och olycklige, hvilka själfva afklippa sin lifstråd.
Det är sådana, om hvilka det står skrifvet, att de intet hopp hafva, hvarken för detta eller ett kommande lif, och antalet af dem ökar sig med hvarje år i en ganska förfärande grad.
Statistiken säger oss numera ren vid årets slut, både totalsumman och fördelningen på mankön och kvinnokön och gifta och ogifta oeh änklingar och änkor, allt detta med aritmetisk fullständighet.
Däremot få vi veta för litet rörande motiven för att af det sorgliga materielet utdraga alla lärdo- mar, som kunde vara önskliga och kanske nyttiga.
Likväl finnes det några, som framgå ganska tydligt.
Antalet af dem, som beröfva sig lifvet af olycklig kärlek, är t. ex. ganska ringa.
Får man häraf sluta, att kärleken nu för tiden sällan är olycklig, i den meningen att den vanligen besvaras?
Detta strider mot den dagliga erfarenheten.
Tagas då dess motgångar nu mera än förr stoiskt?
Eller epikureiskt?
Detta är en af frågorna, som kunde vara intressant att se behandlad, icke af en statistiker likväl, men af en moralfilo- sof.
— Den sårade egenkärleken, hvilken i allmänhet ingår såsom ett mycket viktigt mo- ment i den mänskliga tillvarons sorger, har emellertid, genom själfva tidens och tidsan- dans inflytande, mycket lättare att bli läkt, när det gäller kärleken, det är påtaligt, än när det gäller en hop andra förhållanden.
En man i svärmeriåldern (hvilken för som- liga räcker hela lifvet igenom) får en korg, och ju starkare hans själfuppskattning är, desto tyngre känns den att bära; men har han blott råd att lasta korgen full med viktualier och buteljer att förfriska upp sig i några glada vänners sälskap, så tro mig, att bördan om en stund känns mycket lättare.
Tror han sig däremot utsatt för fataliteten att ej kunna — eller ej mera kunna, om han kunnat det förut — på sistnämnda eller andra liknande sätt försötma lifvets bitterheter, ja, då se vi honom lätt rufva på hvilka ytterligheter som helst.
En motsvarighet, dock riktad åt andra håll, skulle vi allt också kunna upptäcka på kvinnosidan, när en varmare känsla råkar bli obesvarad eller motiga förhållanden göra sjä- larnes förbund omöjligt att realisera i enlig- het med giftermålsbalken.
— Kanske har det alltid varit så, fastän poeter och andra ro- mantiska framstä.llare af lifvet ha bortkrång- lat våra idéer om den historiska realiteten.
271 Man talar i vår tid särdeles mycket om pessimismen, både såsom en filosofisk doktrin och som en omedveten eller åtminstone ore- sonnerad lifsprincip.
Jag för min del tror ej mycket på det allvarliga i den principen, då jag aldrig haft den turen eller oturen, hvilket det skall vara, att träffa på mer än en enda man och ett enda fruntimmer, som själfva tycktes mig taga saken på fullt allvar.
Men när jag senast råkade dem, hade han blifvit botad från en envis magkatarr och hon hade blifvit gift, och Ödet hade till på köpet fo- gat så, att de blifvit gifta med hvarandra samt voro lyckliga som ett par turturdufvor.
För resten veta vi ju, att den filosofiska pes- simismens nyskapare (ty idén är gammal), Arthur Schopenhauer, var en gammal förhär- dad egoist af värsta sorten, och att den hvil- ken vidare utbildat läran, Edvard von Hart- mann, är en lycklig familjefader, hvilken al- drig skrifver djupsinnigare om Nirwånas säll- het, än när han vid sin goda aftonpipa hör sin vackra fru spela upp en ringdans för småttingarne på salongens wienerflygel.
Och Ibsen, som är den pessimistiska lärans poet i Nordanlanden och mycket längre omkring, anses till oeh med själf dansa solo af glädje för lyckta dörrar hvar gång han får en ny orden.
Alla tre ha de emellertid förvridit hufvu- dena på en hop godt folk, och Ibsen kanske värst.
Det senaste och ett bland de sorgli- gaste exemplen på följderna af frasens välde (och se där en af de stora farorna i våra dagar!)
lämnar den bedröfliga historien om denne unge man i Jönköping, som ville » dö i skönhet » och satte sin idé i scen på det sätt vi veta.
Mycket mera rörande än detta effektstycke finner jag ett par andra katastrofer från de senaste veckorna: den tjuguårige ynglingen, hvilken för en förskingring af ett par hundra- kronor från sin principal skulle lagforas, men undandrog sig både detta och skammen för sig och sin familj genom att döda sig, och den sexionkrigSL flickan, som ensam i världen och utan en vänlig hand till stöd, sviktade under lifsbekymrens tyngd och afkastade sig både deras och själfva lifvets ok.
Där har man skäl att tala om pessimism!
Och det är åt- minstone icke öfverkulturens misantropiska lek, humbug och blague.
Kvinnlig hjulsport.
En ovanligt duktig bi- cyklist är lärarinnan fröken Nanny Palmkvist i Hel- singborg, hvilkens långresor vi redan förlideti som- mar omtalade.
I sommar har hon på bicykel före- tagit en längre turistfärd långs vestkusten och i Norge, och nu senast hade hon på bicykel begifvit sig till Jönköping för att bevista lärarinnemötet där.
På onsdags middag afreste fröken Palmkvist från Helsingborg samt ankom till Jönköping fredags kväll efter att sista dagen ha tillryggalagt omkring 10 ' / mil.
2 En svårt ersatt förlust lider vår k. opera, i det fru Carolina Ostbergs afgång från densamma nu tyvärr är definitift afgjord.
Den med rätta så bögt uppburna konstnärinnan afreser i början af nästa månad till Newyork.
* Ett damhotell är tillämnadt att uppföras till Chicago-utställningen, som Iduns Chicagokorrespon- dent redan för en tid sedan meddelade.
Enligt när- mare plan, som nu framlagts, skall det grundas på aktier och beräknas kunna rymma 5,000 gäster.
Hvarje aktie kostar blott 10 dollars stycket och be- rättigar innehafvare till en 25 dagars vistelse å ho- tellet.
Innehafvaren af aktier äga företrädesrätt, dock böra så väl de, som andra, hvilka önska bo- stad, underrätta komitén om sin ankomst ungefår en månad i förväg.
I en adress till de nordiska ländernas damer påpekar mrs Ovidia Oos (» Board of Lady managers office, Worlds Columbian Exposi- tion »), hvilken af ofvannämnda damkomité bemyndi- gats att föra all ifrågakommande skandinavisk kor- respondens samt mottaga och effektuera order å ak- tier, de ögonskenliga fördelarne af detta företag för de kvinnliga utställningsbesökarne.
Fru Apparuti, den franska svindlerskan, hvil- ken genom sitt besök för någon tid sedan i Stock- holm och genom de sedan upptäckta stora bedräge- rierna äfven här gjort sig sorgligt ryktbar, bar nu blifvit förd på dårhus i Petersburg.
Man tror dock, att hon endast låtsar sig vara vansinnig.
Knappt har denna underrättelse nått oss, förrän en ny ingår: fru Apparuti är död.
* En bekant förkämpe för kvinnans emanci- pation, fru Eose, har aflidit i Brighton.
Fru Rose, som blef 80 år gammal, har i öfver 40 år arbetat i Förenta staterna för att bereda kvinnorna en bättre social ställning.
Familjen pd Annedal.
N o v e l l af Palm.
Ä m t j U p n o t i s b o k e n.
En kvinnlig adjunkt är förordnad för instun- dande hösttermin vid högre realläroverket i Stockholm.
Det är filosofie kandidaten fröken Helga Linder, som förut tjänstgjort vid ett allmänt läroverk i lands- orten.
Fröken Linder är dock icke den första kvinn- liga läraren vid allmänna läroverken i Stockholm.
För några år sedan tjänstgjorde nämligen numer af- lidaa til.
kand. Betty Pettersson — Sveriges första kvinnliga filosofie kandidat — såsom vik.
Notabla gäster.
Enkefru Ludvig Nobel, ma- ka till grnndläggaren af den världsbekanta firman Bröderna Nobel i Petersburg, har öfver Finland an- ländt hit på besök till hufvudstaden.
Sedan några dagar vistas härstädes hennes båda söner Alfred och Karl Nobel, af hvilka den förre är ägare till spräng- ämnesfabriker i Italien och den senare chef för en stor mekanisk verkstad i Petersburg.
— Två amerikanska lärarinnor, systrarna fröknar- na Marie och Pauline Jourdan — den senare fil.
kand. — från New-Orleans äro hitkomna från Eng- land för att såsom stipendiater taga kännnedom om det svenska skolväsendet.
* Belönad med hedersomnämnande vid Iduns sista pristäfling.
(Forts.) ' ^ * i det är tvärtom vackert och guldglänsande, » svarar då han och stryker varligt öfver den bila lin- färgade, silkeslena flätan, som han så mången gång i hemlighet kysst.
De fingo sällan råkas, men någongång kunde Torsten, som nu var förvaltare på ett stort gref- ligt gods, kuska hela lördagsnatten i skjatskärra för att vid dagens inbrott vara framme i Stock- holm och tillbringa en oförgätlig dag med de sina och d ' Orseaus, egentligen Henriette, för att sedan åter följande natt på samma kärra ruska tillbaka till godset, där hans närvaro fordrades redan vid sextiden på morgonen.
Järnvägar funnos då ännu så få, ungdom och kär- lek fördrogo mer den tiden än nu i denna bekväm- lighetens, ångans och elektricitetens rastlösa tids- ålder.
)) ^lSf / u l t e t ä r v i s s t o t e m, t w f?
Så kom ändtligen den stund, då Torsten s a m - lat ett litet kapital till bosättning, och d ' Grseau och departementschefen försträckte h o n o m pen- ningar till inköp af Annedal.
Departementschefen o c h d ' Orseau, båda stads- barn, saknade naturligtvis begrepp o m landtbruk och egendomsköp, Torsten var skicklig landtbru- kare, men!
oerfaren; följden blef att Annedal be- talades till sitt dubbla värde.
Friluftsmänniska och optimist i högsta grad, hälsade Torsten med hänryckning den dag, då hans fot fick trampa den egna torfvan och hans blickar tjusas af den egna skogens mörkgröna fägring.
Hvilka storslagna planer han uppgjorde.
Annedal skulle bli en liten mönstergård, en prof- bit på uppdrifven landtbruksskötsel, åkrarne skulle täckdikas, gödas, läggas om, ladugården byggas o m och racekreatur anskaffas; han skulle förstå att locka guld ur åkrar och ladugård, penninge- lånet skulle snart vara inbetaldt, och sedan skulle det gå framåt, steg för steg.
Han arbetade från morgon till kväll, outröttlig och ihärdig, där var tusende småsaker att göra, små öfverraskningar med hvilsäten här och där, flaggstång att uppresa, vildvin att plantera, jordgubbsland att anlägga och till sist orangeriet att förbättra, sätta i skick med drufvor, persikor och rosenträd, innan Hen- riette som bans maka gjorde sitt inträde i det idylliska hemmet på det kära Annedal.
Och sedan hon som en kvittrande lärka slagit ner i det lilla boet, njöto de jublande, skrattande, lekande som barn, tillsammans den lycka och glädje, som kärlek, ett förnöjdt sinne och godt samvete skänka.
Det var ett välsignadt ställe, detta den unga familjens kära Annedal, där arbete, kärlek och förtroende gingo hand i hand och trotsade den utomvarande världens sorger och bekymmer.
Ännu hade de ej funnit vägen till denna vrå, som blom strade lugn och glädtigt fridfull under lindarnes hägnande skugga.
När så den lilla Inga kom som en råge pä sällhetsbägaren, blef hon hälsad med samma entusiasm som ett folk utan tron- arfvinge hälsar den efterlängtade kungasonen.
Henriette följde med moderskärlekens ömma blickar denna uppspirande själ, hvars tillväxt hon tyckte sig skönja i den lilla fulingens grå öga, ty Inga var, med opartiska ögon sedd, en näpen, lif- lig, men ful liten unge, fastän Henriette i henne såg en liten vacker fnllkomlighet.
Hvem kan förlänka en moder, att hon ser det barn, för hvilket hon lidit, och vid hvilket hon är fästad med de innerligaste band, i förskönande ljus.
Väl det barn, som får värma sig i glansen af moderkärlekens strålande pupiller och känna sig trygg i det fasta, medfödda, omedvetna » mamma, som håller af mig, är här » — och väl den moder, som ej i jäktande efter fåfängliga nöjen förslösar sitt barns gryende tillgifvenhet och öfverlåter både den och sina plikter åt legda tjänare.
Där kommo vänner och grannar från östan och vestan för att prata bort en stund och föra med sig hem en handfull bagatellminnen och vän- liga känslor från deras lilla Eden.
Det var för- underligt, hur väl man trifdes på detta Annedal, där Torsten o c h Henriette förde spiran.
Det var som o m den gamla trädgården på Söder lämnat med sig något af sin dragningskraft åt dessa båda.
De blefvo omärkligt medelpunkten i socknens sällskapslif, uppfinnarne af enkla, landtliga fester, där glädje och godt humör utgjorde hufvudsaken, mat o c h dryck bisaken.
Det var isynnerhet Tor- sten med sin lefnadslust, tokroliga infall och säll- skapstalanger, på ett märkvärdigt sätt blandade med naturbarnets okonstladt friska, smittande uppsluppenhet, som var själen däri.
Visserligen hade ej hans förhoppningar på An- nedal gått i uppfyllelse — redan första året kom missväxt och drog ett streck öfver dem — men det måste gå med liden, förlusterna voro kännbara, men han skulle segra genom sin ihärdighet; nu i år hade höet o c b rågen lämnat rik skörd, som låg där i ladorna.
Hvetet stod i glänsande ax, matade och vackra, han hade de största, bäst skötta hvetefälten i trakten, det skulle bli en skörd, hvars make man sällan sett!
Då Henriette i spetsen för de öfriga skyndade uppför vindstrappan, tvärstannade hon, sedan hon hunnit ett par trappsteg, vände sig leende om och lade fingret på munnen med en åtbörd af öfver- raskning.
Torsten däruppe hade troligen ej hört ljudet af steg, ty han forlsatte ostörd i sitt arbete.
De kunde ej se honom från den del af trappan, där de stodo, men man hörde af vissa hårdare toner i hans sång, att han förde penseln med if- ver och kraft.
Det var Torstens sång, som väckte hans hustrus förvåning och häpnad, hvilka kän- slor äfven återspeglades på de andras ansikten.
Det var nämligen första gången någon hörde honom taga en ton, men den ena konsten måtte väcka den andra till lif, ty här uppe på den stora vinden, framför dekorationerna, hade han kännt ett okufligt behof att på något sätt ge luft åt sina känslor, och så rann honom en operettmelodi, » Jag är klarsynt som en örn, som en örn », i min- net; orden kunde han, återstod så det svåraste, att finna rätta tonen.
Torsten Irefvade och tref- vade på alla ljud och kunde ändå ej finna det rätta.
Nå, det gjorde detsamma, han sjöng som det föll sig, såsom det måste falla sig för den, s o m ej äger ett spår till röst, det var ett sammel- surium af ljud och bitoner, den ena värre än den andra, likväl alltid med noggrannt bibehållande af takten och orden.
Den trettonårige Maurice, Henriettes yngste bror, som höll honom sällskap däruppe på vinden, talte sedan o m, att det lät så » festligt », alldeles precis som den där gången då katten Grålle kommit in i hönshuset.
Alla barn tyckte o m Torsten, han drog dem omedvetet till sig.