Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sin ensamhet tänkte hon mången gång på den där aftonen i skolhuset, då den s m ä r t s a m m a underrättelsen k o m m i t, o c h h o n m i n d e s hvarje ord den unge kandidaten sagt henne.
Det var lika s o m o m en känsla af lugn fattat henne, då h o n m e d slutna ögon tänkte på, att hennes huf- vud hvilat mot h a n s starka skuldra.
Men fin- känsligt nog hade han icke sagt ett ord till henne om detta, och hon höll h o n o m räkning därför.
Hon visste dock, att det skulle k o m m a.
En dag vid frukosten h a d e kyrkoherden Magni » S v e n s k läraretidning » m e d sig in.
» Jag ser här någonting, s o m kan intressera fröken Sangvin, » s a d e han.
» K y r k o s t ä m m a n i Y.
— Kerstins fö- delsestad — har beslutat en n y extraordinarie folkskollärarinnebefattning, som nu f n n o n s e r a s ledig.
Den bör fröken söka, och j a g tviflar ej på.
att fröken får den.
Mina a m p l a s t e vitsord skall jag gifva er, och dessutom kan j a g, o m ni s å önskar, skrifva till kyrkoherde O l o f s s o n, som är min gode vän och studiekamrat. » Kerstin skref genast sin a n s ö k a n.
H o n kände sig riktigt glad åt hoppet att m å h ä n d a få k o m m a till en stad och därtill den, s o m inneslöt allt h v a d hon hade af minnen, b å d e glada och sorgliga.
S å kom ändtligen den dag strax på nyåret, då Kerstin skulle resa.
Hon ville ä n n u en gång gå till den g a m l a skolan i skogen för att taga farväl af den.
Kandidat Filén, s o m o c k s å samtidigt skulle återvända till Upsala, erbjöd sig att följa henne.
En aning sade Kerstin, stt det icke var fråga blott o m en vanlig artighet.
S n ö n knarrade un- der fötterna.
Det droppade från träden vid väg- kanten, ty himlen var klar och solen sken mid- dagsstarkt.
De b å d a unga gingo tysta vid hvar- andras sida en stund.
S å tog kandidaten till orda: » Kerstin, under den tid s o m gått, har j a g velat l ä m n a er e n s a m m e d er saknad.
M e n nu, då vi stå i begrepp att skiljas, kan j a g icke annat än för er upprepa, h v a d den där aftonen helt ofri- villigt undslapp mig, och hvarför ni säkert förlåtit mig.
Ni har j u det? » » Ja, » hviskade hon.
» Tack?
D å vill j a g utan alla o m s v e p säga, att jag älskar er.
Det är djärft, j a g vet det, ty j a g hvarken har eller är någonting ännu.
M e n fram- tiden är min.
L i k s o m ni står j a g e n s a m i värl- den, och j a g skall arbeta m e d dubbel styrka, o m jag h a d e någon att sträfva för, någon s o m deltog i min framgång, om j a g lyckas vinna någon.
Det torde dröja år, innan j a g får ett h e m att erbjuda er, m e n, Kerstin, säg mig ärligt och uppriktigt, vill ni taga en hederlig m a n s tro och löfte.
Vill ni, och ni skall göra mig lycklig. » H e n n e s hjärta klappade v å l d s a m t, och kinderna brände under purpurrodnaden.
Hon skyndade ha- stigt framåt.
» Vill n i?
» upprepade han sin fråga energiskt.
Då såg h o n på h o n o m, och h a n måste hafva läst svaret i hennes ögon, ty h a n lade plötsligt armen o m hennes lif, drog henne intill sig och kysste henne: » Tack Kerstin, min älskling!
N u är du min, och du skall icke ångra, att du gifvit din tro åt den fattige prästkandidaten. » Ingen m ä n n i s k a utom de två fanns så långt ögat k u n d e nå.
A r m i arm fortsatte de nu sin väg framåt.
Kerstin kände en stilla lycka vär- m a n d e inom sig.
Och h a n, han talade m e d sådan tillförsikt om denna framtid, h v a r o m h a n visste så litet.
» M e n det förblir frågade han.
» Ja, Axel. » ju vår hemlighet, Kerstin? » Det var svårt att skiljas från den vänliga präst- gården, och det var m e d tårar i ögonen.
Kerstin satte sig i trillan för att fara till stationen.
A x e l skjutsade henne och stod på perrongen och vif- tade m e d sin ludna m ö s s a, då tåget brusade iväg i vinteraftonen.
- yjSJ.
1 SJÄTTE Kerstin kände sig alltmera beklämd, j u närmare hon kom det gamla hemmet, och bon blickade skygg ut genom kupéfönstret, då tåget åkte in på stationen i Y.
Snötäckta lågo de krokiga gatorna, husen, de flesta g a m l a och ruskiga, s å g o så dystra ut, och folktomt var det.
M a d a m Holm mottog Kerstin m e d exklamationer af nästan v å l d s a m t slag, och en stund gräto de båda i kapp.
Ja, visst fick Kerstin bo i sin m o r s g a m l a rum.
Det hade j u så godt s o m stått hela tiden för hennes räkning.
O c h m e d maten skulle det nog också bli bra.
Jaså, h o n tänkte då att stanna?
Det var förståndigt.
Visst skulle hon få platsen.
H o n kunde vara lugn.
Madam Holm skulle tala vid sin svägerska, s o m städade i sko- lan, j a, det skulle gå s o m en dans.
Om det nu var detta m a d a m H o l m s förord hos skolstäderskan eller Kerstins egenskap af stads- barn och kyrkoherden Magnis förord s o m mest hjälpte under, alltnog, K e r s t i n fick platsen.
Skolan i Y.
arbetade icke under alldeles g y n n - samma förhållanden.
Själfva folkskolan v a r in- r y m d i ett stort, åldrigt kasernliknande h u s med gallerfönster, hvilket icke ens tillnärmelsevis upp- fyllde tidens kraf på dylika lokaler.
Visserligen var m a n sysselsatt m e d uppförandet af ett nytt folkskolehus, m e n det skulle dröja ännu ett par år, innan det blef färdigt till inflyttning.
Kerstin kände personligen såväl skolförestånda- ren s o m de flesta lärarinnorna och lärarne.
Den förre hette Skog och h a d e varit föreståndare för en högre folkskola, en visserligen tyst och allvar- lig medelålders m a n, m e n kunskapsrik och utru stad j u s t med de för en ledare erfoderliga egen- skaper af lugn och fasthet.
Han var a l l m ä n t af- hållen af lärarepersonalen.
B l a n d lärarinnorna funnos två, s o m varit Kerstins kamrater på semi- nariet, ehuru ett par klasser öfver h e n n e: fröken L a v e n, som h a d e andra klassen, och fröken Vedin, s o m undervisade i fjärde.
Själf fick Kerstin de yngsta flickorna, de, s o m på hösten uppflyttats ur småskolan.
H e n n e s klass bestod af icke mindre än fyrtio barn, och det var ett ansträngande göra alt un- dervisa dem alla m e d någon framgång.
D e voro dock i allmänhet snälla och lydiga.
Disciplinen var oklanderlig, tack vare skolföreståndaren.
1 början besökte h a n flitigt K e r s t i n s klass och l y s s nade till lektionerna.
K e r s t i n förstod; att han ville göra sig underrättad om, h v a d hon dugde till, och detta lade till en tid något tvång på henne.
K a n förstod det och uppmuntrade henne.
En gång sade h a n: » Fröken tycks mig ha g o d a anlag s o m lärarinna o c h har slagit in på rätta vägen.
T y j u mera man kan vara barn m e d barnen, desto lättare vinner m a n dem.
Och utan deras förtroende blif- ver undervisningen af noll och intet värde.
Håll er icke så mycket vid den döda bokstafven; sök att få lefvande lifvet in i skolrummet.
Berätta barnen om er själf och edra erfarenheter.
Det k o m m e r alltid då m e d något oförfalskadt m ä n s k - ligt, s o m de mycket väl uppfatta.
S ö k att gifva dem framför allt en moralisk uppfostran.
Det är folkskolans stora uppgift.
T y k o m ihåg, att det oftast är ur dåliga hem den får h ä m t a sina barn. » Och Kerstin försökte så godt hon förstod följa dessa råd.
D e buro också frukt.
Hon blef snart älskad af sina flickor och en dag, då hon var ute på en promenad, mötte hon en fattig kvinna, s o m nigande och m e d tårar i ögonen tilltalade henne: » T a c k, fröken, för alla de g o d a råd ni gifvit m i n flicka och för allt, s o m ni berättat barnen ur ert eget lif!
Edra ord h a fallit i god j o r d; Gud skall löna och välsigna er! » Då kände sig Kerstin s å innerligt styrkt och upplifvad, och hon fattade ett fast beslut att än vidare fortgå på den inslagna vägen.
Detta hörde j u till ljuspunkterna i arbetet, s o m nog också hade sina mörka punkter.
En dag h a d e Kerstin råkat att under en rast g l ö m m a sin p o r t m o n n ä på katedern.
D å hon se- dan k o m hem, märkte h o n, att där fattades en 2 5 öring.
Skulle någon af flickorna?
N e j, h o n ville inte tro det.
Men då hon senare gick ut för att handla något, märkte hon genom sockerbagarns fönster j u s t en af sina flickor — och därtill en af de fattigaste — stå därinne och köpa en hel påse karameller.
D å stärktes hennes misstanke.
Nästa morgon frågade h o n barnen, om någon märkt, att hon dagen förut glömt sin portmonnä på katedern.
N e j, ingen hade sett den.
Förstulet betraktade hon L a u r a Sigrell, s o m rodnade något.
S å omtalade hon, att hon förlorat en 25-öring inne i skolsalen, m e d a n flickorna varit ute i ra- S C H U M A C H E R Kongl.
hofleverantör ^ - | r 7 KAPITLET.
&gt; a k s s &amp; E i s c u i t s fäs hos de flesta \
IDUN det, m å j a g väl säga, att j a g står u n d r a n d e o c h frågande.
Jag försöker — j a g säger m e d flit försöker — att hushålla m e d 5 0 kr.
pr m å n a d för o s s tre personer, j a g, m i n m a n o c h en sjuårig s o n, m e n det går allt s o m det k a n m e d den saken.
Emel- lertid föreslog j a g m i n m a n, att vi skulle försöka lefva s å där billigt, m e n han trodde, att det inte skulle gå, ty han ville äta sig mätt, p å s t o d h a n, och det ville j a g också, förstås, o c h s å ville han h a sitt kaffe två gånger o m dagen o c h sitt ägg — ack, de kosta j u nu ä n d a till 2, 5 0 kr.
pr tjog — m o r g o n och kväll vill han ingalunda försaka.
H o n anade, att någon af dem tillägnat sig den, o c h för att icke skuggan skulle falla på nå- gon oskyldig, bad h o n, att den s o m tagit slanten, skulle b e k ä n n a det.
icke här behöfdes det, n e j, h o n kunde j u k o m m a h e m till K e r s t i n, så skuile h o n genast förlåta h e n n e, ty det var icke för pen- ningens skull, h o n ville ha reda på s a n n i n g e n, nej, det var för den s y n d e n s skull, s o m blifvit begången.
Under lofstunden blef det ett tissel och tassel.
Ja, L a u r a Sigrell m å s t e det h a varit, ty h o n hade stannat inne efter de a n d r a för att ö p p n a fönst- ren.
O c h s å hade hon j u ofta snattat b o k m ä r k e n af d e m.
Kerstin var ledsen.
K a n s k e h o n oskyldigt m i s s - tänkte flickan.
Men n å g o n tid därefter öfverra- skades L a u r a på bar gärning, då h o n höll på att stjäla socker ur skolföreståndarens kök, och nu upptäcktes en hela m a s s a stölder, s o m hon begått under en längre tid m e d m o d r e n s vetskap.
D e n n a fick en allvarlig f ö r m a n i n g inför r å d h u s h u s r ä t t e n, o c h L a u r a sändes till en förbättringsanstalt.
Min » gubbes » kritik.
(En Jag svarade förstås, att det hade j a g aldrig gjort och trodde mig ej heller om att göra det.
H a n tittade sedan på » m a t s e d e l n » o c h var nog oartig att kritisera den.
Han ville om s ö n d a g e n, u t o m sitt glas lagerdricka, äfven hafva soppa.
D e fyra första dagarne gick det väl an, m e n t e h a n, ehuru det nog var magert, m e n huru m y c k e t fläsk det skulle bli för 2 5 öre att dela på tre personer, det kunde han ej r ä k n a ut, ehuru han kan » dra ut kubikrötter », säger h a n, o c h så fruktade h a n, att p a n n k a k o r n a v o r o för tunna.
O c h på freda- gen: &gt;något kött, öfverblifvit sedan föregående d a g a r »; men i all världen, säger h a n, då får m a n ju bara se på köttet de a n d r a d a g a r n e, o m sön- dagens oxstek skall räcka b å d e tisdagen o c h fre- dagen, o c h s å läckert det måtte vara s e n!
Och till slut gissade h a n, att den » stekta fisken » på lördagen var s å d a n där billig, färsk sill.
Skulle m a n hafva hört på m a k e n!
Alfhild.
svartsjuk fästmö tillägnadt.)
Flicka, du s o m ängsligt s y n e s värna O m din vän för andra tärnors nät, Vakta dig, att ej din sällhets stjärna Släcks en dag i tviflets d i m m a tät.
Kärlek är det friaste på j o r d e n, E j han k ö p a s, ej h a n b i n d a s k a n; Ä r dess ljufva b a n d en b o j a vorden, Då hur lätt till flykten tog ej han.
Har du varit lycklig nog att vinna Denna skatt, den största j o r d e n bär, Lita på din makt s o m ädel kvinna, T y din lyckas b ä s t a sköld den är.
» H v a r köper du oxkött för 1,50, s o m räcker till tre m i d d a g a r åt tre personer, eller ett h ö n s, s o m räcker till t v å?
» » N e j, » sade h a n, i det h a n lade bort tidningen, » det duger inte.
Jag skulle verkligen vilja se den » erfarna h u s m o d e r n s » m a n och tala litet vid hen- nes jungfru, » — o c h det skulle j a g vilja ock.
I hushållspenningfrågan.
Vakta dig!
» N e j, » sade han, » d å lefva vi allt hellre på litet öfver 5 0 kr.
» Nu är han herre o c h begriper sig j u inte på hushållssaker, m e n d e n n a gång b ö r j a d e han verk- ligen förhöra mig.
Men det var lögn a l l t s a m m a n s, förklarade L a u r a bestamdt.
H o n h a d e icke tagit något.
Kerstin var dock öfvertygad d ä r o m, m e n ville ej n ä m n a något åt skolföreståndaren, s o m säkerligen skulle anställt en grundlig undersökning.
Men den, s o m fick h ö r a ord och inga v i s o r af m a d a m Sigrell, s o m på aftonen r u s a d e u p p till henne, det var Kerstin.
H o n skulle akta sig för att beljuga den o s k y l d i g a L a u r a, som aldrig tagit så m y c k e t s o m så, a n n a r s kunde det h ä n d a, att stadfiskalen k o m m e att lägga sig i saken.
1893 Sitt ej m u l e n, när din älskling skalkas, Minns, att glädje o s k u l d s broder är; Ej så manligt fri kan dig han nalkas, Om af skuld h a n s sinne pressadt är.
Vet, af ädel fröjd blott dygder s t a m m a.
M å det då din s k ö n a uppgift bli Att i h e m m e t vårda glädjens flamma.
K ä n s l a n s guld skall luttras rent däri.
M- lnnehållsförteekning.
Peggy H å r d; af .7.
— Olika drifkraf- ter; af Ave.
— Medan snön fdller; skiss af Vilma Lindhé.
— Tiden för vår pristäfling o m ordet » Fosterland ».
— Sällskaps- ton; en mans ord i kvinnofrågan af Julius.
— E n bok för dagen; af Belxasar.
— I telefon från M a r s; af Snorre.
— E n lärarinnas roman; en svensk kulturbild, tecknad pä verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg.
(Forts.) — Från Iduns läsekrets: I hus- hållspenningfrågan; af Alfhild.
Vakta d i g!
A f H. M — i.
Det är m e d största intresse j a g har afvaktat svar från » Erfaren h u s m o r », o c h då j a g nu läst Bidrag mottagas med tacksamhet.
När samt vårens tid är inne och lärkan slår i skyn ängens grönska breder sin duk mot skogens bryn, då finns jag i naturen och uti män- skors bröst.
I skog, på berg, i dalar du höra kan min röst.
När sommarn sedan kommer i all sin sköna prakt, du ser den väna blomman, j a g fram i ljuset bragt: jag sitter på dess stängel, j a g hörs i fågelns drill, i ystra forsens lekar jag äfven finnes Jag Hur När och till.
för hösten, hur kulen den än är, stormarna än rasa, jag högt mitt fruktar ej hufvnd bär.
oskuldsfärgen täcker den mark, som nyss vargrön, isig boja binder den spegelklara ett ting hos fattiga och rika, en frihetskämpe, som tillika var säker skytt.
Idun räknar nu minst 50,000 l ä s a r i n n o r o c h är spridd i n o m S v e r i g e, Norge, Danmark, Ryssland och Amerika.
B yr å: 8 Finland, England, Frankrike, Sturegatan.
Tidningen 8 (i n g å n g frän H u m l e g å r d s g.
H v a d rätt du tänkt, h v a d du i k ä r l e k vill, h v a d s k ö n t d u d r ö m t k a n ej a f t i d e n h ä r j a s, l:sta årg.
TTtgif ning-stid: hvarje helgfri fredag.
Sista n u m r e t i hvarje m å n a d innehåller en Umeå!
Bidrag mottagas med tacksamhet under adress: Red.
af Idun, Stockholm, och öfversändas genast.
A propos kalla bad.
JlpBu då vi ändtligen kunna med fog känna ' £± * &gt; % oss berättigade att tro på sommarens tillvaro här uppe i höga norden, böljar hvar och en så saått att fundera på de kalla ba- den och naturligtvis äfven Ni, mina nådiga damer.
Det är med en viss liten angenäm rysning, som I tanken derpå, » lidt nervepirrende » som danskarne säga, och så, mina damer, besöken I så oeh så många butiker, för att efter mogna och långvariga öfverläggniugar lösa den vigtiga frågan och slutligen till stor lättnad för de stackars enerverade kommisserne utvälja er en kokett baddrägt och dito mössa.
Med en suck af belåtenhet profven I om qvällen framför er spegel det nya uppköpet.
Resultatet är fullkomligt tillfredsställande, ty badtricoten sitter, som vore den gjuten på er smidiga gestalt; den lilla käcka vaxduks-jockey- mössan kläder er förträffligt; med ett ord: vous étes charmantes!
Oeh hvilken skada att det på sin höjd blifver Lysekil, Marstrand o. s. v. som skola besökas.
Jag tänkte på Dieppe, Trouville, Ostende, Scheweningen, der alla — — nej, jag tiger!
Så är nu det vigtigaste undangjordt och en vacker, solbelyst dag går ni, • ' min nådiga, in i badkabyssen för att byta om toalett och för att efter några minuter göra er förtjusande apparition synlig på bryggan utanför er dörr!
Ja, hitintills har allt gått med den berömdaste jemnhet och det största lugn, men se nu kom- mer det svåra ögonblicket.
Ni nalkas med modiga steg trappan, som Prenumeration I I fullständig mode- o. mönstertidning.
det är en s k ö r d, s o m u n d a n h o n o m t y den h ö r e v i g h e t e n s r i k e till.
Viktor G l ö m ej b o r t d e b r a n d s k a d a d e i S u n d s v a l l o c h direkt skall föra er ned uti det våta elementet, men ack!
redan vid första trappsteget börjar er beslutsamma min gifva vika och en något ängslig blick framskymtar ur edra ögon.
Hm I Det är må hända bara inbillning, ty de närmast efterföljande stegen öfverskridas med ett hjeltemod, värdt en bättre sak.
Men se nu inträder en paus, usch en hemsk paus!
hu I usch!
Det gäller att förhala tiden och med denna lofvärda afsigt börjar ni efterse hvad verkan ert visade hjeltemod haft på de andra nådiga damerna, som bevittna denna lilla scen.
De modigare eller mera beslutsamma, i sina ur- blekta fjorårs badkostymer, hafva, utan hänsyn till krusade hårluggar och dylikt, redan begifvit sig hufvudstupa eller utan vidare ceremonier i vattnet och simma eller plaska förnöjda omkring.
Men hos dem, som kunna hänföras till eder vidt omfattande kategori, min nådiga, ser man ett visst medlidande blandadt med nyfikenhet framskymta.
Och var säker, att de tvifvels- utan skola till punkt och pricka förfara på all- deles samma sätt som ni.
— Nåja, nu står ni der fortfarande på näst sista trappsteget.
Med en rörelse starkt på- minnande om en katt, som vill skydda sina söta små tassar för väta, sticker ni foten för sigtigt ned i vattnet, för att ögonblickligen med ett litet jemrande skrik draga den upp, och bedyrar nu att vattnet är horribelt kallt och att badgumman bedragit er alldeles gement, då hon förklarade temperaturen vara 18 ä 19 grader.
Ja så besinnar ni er ånyo ett ögonblick och så stickes den andra foten också ned med precis samma verkan och påföljd.
Nu van- drar ni uppför trappan igen och förklarar att ingenting i verlden skall förmå er att bada i dag, emedan vattnet verkligen är gräsligt kallt och att ni ej tåler det, och att ni finner det ruskigt o. s. v. Holland, sker: landsorten: å postanstalterna.
Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i de större b o k - lådorna samt å tidningskontoren.
bergås, Jtydbevy.
Efter detta heroiska handlingssätt intages en solig och behaglig plats på bassängbryggan.
Men äfven uti detta paradis smyger ormen sig in och detta l.jufva, » far niente » afbrytes snart af en högst obehaglig kylig förnimmelse, ty att den tunna baddrägten i längden ej skyddar till- räckligt mot luftens inverkan känna vi ju alla.
När så dertill kommer en liten känsla af dåligt samvete och blygsel öfver den hastiga reträtten uppför trappan, börjar min nådigas angenäma plats att blifva mindre afundsvärd.
Beslut och handling äro ju ett, åtminstone hos några individer af det menskliga slägtet och följden är att ni verkligen efter återupp- repade tåspetsdoppningar och ett hälft dussin, oartikulerade små nödrop slutligen befinner er bland de » svalkande vågorna. » Och nu mina damer, en fråga!
Huru kan det komma sig att just de, som hisna mest för att gä i vattnet, i regeln äro de, som i det längsta qvardröja i badet?
Ar det den menskliga motsägelseandan, som äfven här vid lag gör sig gällande, eller hvad är det?
Mina nådiga damer; det är så skadligt att för länge dröja i vattnet, lika skadligt som att endast iklädd badkostym dröja för länge innan man kommer i badet.
Hoppen eller gån beslutsamt ned i vattnet och simmen eller förblifven deruti allra högst 10 minuter, så undviken i derigenom bortdom- nade fötter och händer, skroflig hud pä edra sammetslena armar oeh edra korallröda läppar och marmorhvita näsor skola ej antaga en oeste- tisk kulör.
I skolen då komma från badet, ej såsom arma små, förfrusna foglar utan som ljufva, daggbestänkta rosor, uppfriskado och färdiga till nya strider och — nya segrar.
Tidningen u t k o m m e r I hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g o c h k o s t a r for ett qvartal e n d a s t I krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret i j | r * \ L / I I U Kl IN m å n a d e n m e d d e l a r en fullständig m o d e - och m o n s t e r t i d n i n g.
— U p p g l f å n ä r m a s t e postanstalt namn och adress samt erlägg en k r o n a, s a e r - JFötnuff pteSiR-a!
^o, hon uat 3en täfta, nat nu fötif tt-Hligf Eöpfe 3et » t-n fät3e; 3en » aRen, 3en fåt ' (Hea » j-eEf Retatta, j§«u * t ti-gget guåfEen ö|Wt tWLagapatllen, om an fot fi enne muitiet eget uat3e, en ttånj; - ttE£ j-ixnt-guafE wte3 flaggen * 3en fötsta Hu » » en6 mtnne, j-ag ft-cR- taga o en 6 ti / Ef a, ftånfuEE j-unvgoä^ på J^aga.
anga, J o h a n N o r d l i n g. nae3 3oj ?t ftån fönnatne oeH 3oj; t ftån P d H a g a.
momen.
2De {åtta éHuggotna l&gt;Ei, SitfiBefo {ånga; en 6f tf&amp;am fitls, dom £uj; tet » Ig ftån ängen, fij-ötHen * get lungan- luft ocH naggat rväi ^.ag j / tån mlft AallsRap ornätRt » mög att Juatmo en.
4fun3 allena, me3an Sägen Somnatj j-ag genomBäfua * af nafuten * uätmftj ocW öfuetteta3 tietu JvgpnotloR / fc Somnat, oefv ftöfta fanRat, vawa att gå otlla, få Rulla en » eRun3 oefl dtömma » tllEa.
På resande fot.
i befinna oss verkligen för närvarande i — reskoffertens stjernbild.
Börds- och börsaristokratien torde redan hafva till största delen begifvit sig bort.
Teatermenniskorna packa sina kappsäckar för att begifva sig ut på en turné — så vida de ej redan äro ute och » gästa ».
En kort tid ännu och — Stock- holm är bortrest.
Från år till år öker sig de reslystnas oeh resandes antal.
Engelsmannen reser, emedan han menar att verlden tillhör honom och han måste inspektera den; fransmannen reser för att roa sig oeh för att konversera vid table d ' höten; ryssen reser för att göra paralleller — och svensken för att kunna säga: Då jag var JCänn — un3et foten, om aj; gatan * otena *, Nå ja.
Undantag finnas!
Låt oss nu se till huru man reser.
Kan efaAfiirit gunga * moJSan * Safna mattaj hända kunna vi då också enas om, huru man emot mig * t * äeR,a ftäSen 6tna gtenat bör resa.
HR-t uänllg Han3 ti-ElteS * att min få fatta.
I stort sällskap eller åtmistone flera perso- 8n t ta6t me3 » ång fötStifuet Jonvmatualan, ner!
Nej, det måste undvikas.
Det gamla ordspråket: Så många hufvud, så många sinnen ocR- ftån en fj-ettan futa aoata * maR-an.
— skall man då allt för ofta erinras om.
Man; måste visa sig hänsynsfull och sä en vacker dag är tiden förbi, som var anslagen till resan.
Du finner då, att resans behållning af njutning och vederqvickelse ej står i rimligt förhållande till hänförelsen före afresan och till sjelfva färdens strapatser.
SmeElan möt-Jia stammat » et^ag gli-mma atlAtoR-tatl&amp;Rt AnöR-ult paulf / jongen, 3et en gång fot3om nndet natten * timma ul3 § u » taf * R-of lj-ö3 ueR-a ÉBellmanoaången Hvilken vagnklass skola vi välja?
— Tredje naturligtvis, den är billigast, Ja, det är ju fl£l lutan » opuitna 6ttäng.
aktningsvärdt att vilja spara, men stundom är v 6an3en SJtunnAotRenA uåg Retättat 3et fät » ttan- 3en.
* Då, plötollgfc, pta6 » Eat 3et $Ean3 » R-umtna Sungat aj; lätta * ieg, 3em mina öfcon Hanna; ett P&gt;Eo3tö3t pataAoEE på apVtånS gungat, fa * t ej- 6en länge ooEenA » ttålat Btdnna.
» å en tö » t som fogeEn * gtu-tfe * R-atwtat: » J-ag ttot, min Hette, att ni gåt oeft-; » uatmat. » ©cR- ' tsiea — 3et •uat Hon m.e3 Ran- 3en Hotat, ocH Henne » uacR-ta lappat fe ocH Hanna: J) 4e * å, min Hette, fot et- fE-y-R-t nt » olat, ocR- genast uppå flaeRen * Hall ni- stanna.
(£Lt 3ef ett » att att Ätna oännet » utR-a!
SfiLu ät j-ag » än3 att et fötmtft pte3iRa. » billigt lika med dyrt.
Om man reser i andra klas3, kan man följa med kurir- och snälltåg.
Det kan alltid vara värdt att beräkna, huru mycket man derigenom kan spara in på hotell- räkningarne.