Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kändt är, huru Kolumbus under sin tredje resa, ej alldeles utan egen förskyllan, invecklades i svårigheter, som lyktade med den oerhörda skandalen, att han i kedjor släpades hem från den värld han funnit.
Väl skyn- dade sig kungaparet att lösgöra honom, men det var dock med knapp nöd han ens lycka- des erhålla skepp till sin fjärde och sista resa.
Sin ädla gynnarinna återsåg han aldrig mer.
Några dagar efter det han som skeppsbruten landat i Cadiz, drog hon den 20 november 1504
sin sista suck.
Kuag Ferdinand aktade föga på den store mannen, som icke kunnat infria sina löften att tillföra honom Indiens skatter.
Inom halftannat år följde han, gömd och glömd, sin beskyddarinna i grafven.
Men hans minne har stått upp i glans, och då det nu högtid- ligen firas kring all världen, är det icke mer än en enkel gärd af rättvisa, att jämte honom den högsinta drottning ihågkommes, hvars högsta ära det dock är, att hon lämnade åt Amerikas upptäckare ett villigt öra och en hjälpande hand.
&gt;&gt;&gt; " k ' — » Han har väl förmö- Y § \ genhet? » — äro intresserade frågor, som vi ständigt höra därute i världs- vimlet, icke blott inom ett visst stånd, utan inom alla klasser.
Allt annat synes vara ovik- tigt eller åtminstone af mindre betydelse.
Fin- nes det blott tillräckligt af den gula metallen, så fordras inga andra garantier för att fånga lyckan, för att kunna lifvet igenom bibehålla och njuta af dess solsken.
Försynens alla outransakliga vägar, lifvets många hvirfvelstor- mar, som allt emellanåt bortsopa glädjens blom- ster och som agnar kringströ de ljufvaste fram- tidshopp — de tagas sällan med i beräkningen, då vi uppföra vår framtids byggnader.
Högt mot skyn skola de sträfva, med förgyllda ku- poler och rikt smyckad fasad, med förnämt sluten port och gyllne skylt.
Huruvida grun- den är illa lagd, eller att blixtstrålen en dag kan träffa kupolens spets, därpå vill man icke tänka.
Det är helt naturligt, att hvarje människa längtar efter ekonomiskt oberoende, att vara frigjord från tryckande brödbekymmer och att få något med af alla de njutningar, till hvilka penningen utgör nyckeln.
Det är ju sträfvan- dets mål, arbetets frukt, sporren som eggar, men vi må icke glömma, att rikedomen ensam ej förmår att skänka någon varaktig lycka.
Den tvärtom trycker tungt på skuldrorna, isynnerhet där hjärta och förmåga saknas att uppfylla rikedomens plikter.
* J ^ $ ~ T ^ 0 A r I ^ ä r l e ^ e n s land.
Efter Théophile Gautier.
T^C^i.
ö / to i RdtPeRenA £an3 t 3ag; ^ Hoatt Afcuta vi (ioAan, Aag?
cftut A&amp;oEa ot fat3aA 3u ooft J-ag GEanS niången en i&gt;tn3 ocfi i&gt;ag?
©rnlittng oAA ät oåt, någon, ' ointet ej- ftnnA, ttj.
rvåt dt 3et wtctj-, tå, tångfc man Set minn *.
^t ato v featPefienA £an3 t Säg, érfluatt Atuta vv RoAan, 4aa?
a f gångna ftoj,3et 3et BPaAet en t&gt;in3 Aotget, S / uA6ta tlli 3ö3A, Sin &amp; tn3 inng » £ag AuAa fötfii.
8ta toA oc / fc uåt BatEaAt, DI gunga ftamåt, &amp; annan3a (latfeflen llannet oåt Attåt, 3å bannet fvan tnet än vi.
tyl ato t flatfe&amp;enA Ean3 t 3ag.
; ocfv Hur ofta hör man icke utropet: » Tänk så lycklig den familjen är, som är så rik! » Och man beundrar den lysande våningen, de dyr- bara toaletterna, det eleganta ekipaget, den yttre, glänsande bubblan.
Men hvad vet man om lyckan, denna obeskrifbara fe, som med him- lens återsken kring sitt änne tager sin hem- vist hos utvalda människobarn, utan att taga hänsyn till vare sig rang eller rikedom?
Lyc- kan är stilla och tyst, en jungfru med rent hjärta, som gläder sig okonstladt ät allt skönt och godt, som gladt pryder sig i siden och juveler, men ler lika vackert i bomullsklädning och smyckad med ängsblommor.
För lyckan är rikedomen icke hufvudsak; den kan vara ett medel, men är icke alltid det ens.
^åt fatlioAt at foga3 af Apocflna3 gfoSj SufuonafiGat ge maAten Atö3.
(9Cf ä3eEt gu ?3 ät vått 3acft, våt tacHPing af ungmötA gtafBPellnaSe fiåt, uat ia * t ät af tö3aAte ftjättcAat, Det finns väl knappast mer beklagansvärda människor än de, som med ständigt giriga och Aa fEuga- ot ftam l AttäcH.
ocrt afundsamma blickar följa de rikes allt görande och låtande, klandrande och på samma gång krypande, hatande och på samma gång smick- rande.
De tänka ej på den depraverande ver- kan, som guldet har på dem redan på afstånd.
Hur skulle det då verka på deras andliga män- niska, om de ägde det?
Skulle rikedomen väcka ödmjukhet och människokärlek eller hög- t mod och hårdhet?
Det är svårt, det fordras karaktär och hjärta att bära rikedomens börda.
G-uldet är på samma gång en ädel och en mycket farlig och smittande metall.
Den kan, som Shakespeare säger i » Timon af Athen »: «3 * Coat vill 3u, HäteAta, Ean3a ntc3 niig?
2Dät ftävnmanSe fottet ttampat o » A Atig, 3ät oännet gifvit oAA tum?
ÖSPanS SEommot af eE3 invi3 AäEEnetenA ö f5Pan3 rtottaAte Bfommot af PtfjeAnö, BEan3 CPommofc af vöEj-eA&amp;um?
vt äto v fiatfeHenA Ean3 i ^ J- a — — — — —: » göra svart till hvitt, 9Ccj-, fan3a mig GPott 3at &amp;, ätEe &amp; Ran gto fult fagert, dum klok, feg tapper, lågsint ädel. » begagna guldet som en i högsta mening ett fiopp, en HdnsPa, en litaftj en tta, ädel Att metall, det är den stora, svåra konsten, en tan&amp;e, ett rtj-atta, en Iian3!
som är få gitven.
Men där den finnes, där (?LcR Hata, 3en Attan3en, 3e«n ftgget j-u, kommer rikedomen till rätt välsignelse, och där bor nog också lyckan, som visst icke be- 3ät man etCet Hvinna, 3ät jag effet 3u höfver hafva något emot en rik infattning.
Det är blott den afundsamma och dumma ej- nagotaAm finna &amp; xn3.
;;; (&lt;£&gt;oino.)
inbillningen, att all lycka är omöjlig utan rike- dom, som bör utrotas.
Den låter tanklös och ful från de gamles sida, den blir skärande smärtsam från de ungas.
Nog äger lifvet rosor och fröjder att bjuda; de gamla hafva minnena, de unga hafva hoppet, och de må betänka, att blott ett fåtal i världen kan ernå en materiel rikedom.
Men det finns en rikedom, som alla kunna sträfva efter att tillvinna sig och med godt hopp att ernå, och det är en inre, andlig rike- dom, som sprider sol öfver lifvet äfven i de mest anspråkslösa förhållanden, som gitver för- måga att njuta af hvad naturen bjuder ess, att älska allt skönt och godt, som befriar oss från den giftmängda afunden, sprider rent blod i ådrorna och rena åskådningar i sinnet, och som slutligen hjälper oss att skåda mot det eviga allt grundligare utan fruktan och ängslan.
Denna stora inre rikedom kunna vi alla ernå.
Och äfven i den anspråkslösa infatt- ningen trifves då den lycka, utan hvilken lifvet vore glädjelöst.
Skiss för Idun af Vilma Lindhé.
(Forts.) Hr det vaka i natt? » frågade hon.
» Mamma har vakat i flere nätter och behöfver hiälp. » » Bara Lina kan göra sina sysslor ordentligt i morgon, så.
för det räknar jag på. » » Det måste jag väl. » Det kom något hårdt i stämman.
» Det är bara svårt att hålla tan- karna samlade. » » Stackare 1 » sade Hugo, då hon gått.
» Så förargligt att det skulle hända just nul Tänk, om hon inte kan sköta, hvad hon har för händer? » sade Thyra med det raska, otå- liga tonfall, som är så vanligt hos dugliga kvinnor.
» Så är det i alla fall en världslig sak.
Vet du, om det är fattigt i hemmet? » » Jag har skickat dit soppa två gånger. » Han smålog.
» Men inte varit där? » Hon rodnade.
» Hade du velat det?
Då skall jag gå. » » För min skull?
Ack, Thyra, jag önskade vi hade litet mera hjärta för andra! » Hon såg upp i hans goda, hederliga ansikte och mindes intet annat, än hur kär han var henne.
» Man får inte älska endast hvarandra, tror jag, » fortsatte han allvarligt.
» Vill du, att jag skall, älska dig mindre, än jag gör, skall jag försöka äfven det, » svarade hon och smålog på sitt mest förföriska sätt.
» Lilla troll! » Han slöt henne häftigt intill sig; så gingo de in i sängkammaren, där gos- sen sof.
Brasan hade brunnit ner, men rummet såg varmt och hemtiefligt ut i skenet från den glimmande kolhögen.
» Är det inte underligt, » hviskade hon, me- dan de stodo lutade öfver barnet, » att fyra trånga väggar kunna rymma så mycken lycka? » » Här inne har jag allt, hvad som är mig kärt i världen, » sade han sakta och tryckte hennes hand.
» Stackars mamma — jag glömde henne! » » Du kan väl inte hålla af henne lika myc- ket som af hustru och barn? » Återigen kom det något skarpt i hennes stämma.
» När Albert blir stor en gång.
Tänk, om du då inte har mer än honom? »
Hon såg förskräckt upp i hans ansikte.
» Och dig!
Tala aldrig om, att du.
att du.
» » Se så, gråt inte! » » Det blir alltid ledsamheter, bara du talar om svärmor, » fortsatte hon med en snyftning.
» Har hon inte allt hon kan önska? » » Hon har mistat mycket.
Tycker du, hon ser lycklig ut? » » Hon har väl varit det en gång.
Nu är hon ju gammal och kan inte begära att ha roligt. » Den lille rörde sig oroligt i sömnen.
Thyra lade täcket till rätta, föll på knä och började sjunga en vaggvisa, medan Hugo stod bakom med ögonen fastade på hennes mjuka, behag- liga gestalt, guldglänsande hår och vackra profil.
Ett ögonblick syntes han tveksam, så smög han sig ut på tåspetsarne för att ej väcka barnet.
* * * Inne i gårdsrummet satt en gammal kvinna med blekt, färglöst ansikte.
Dragen voro ädla och rena, men vissnade och illa medfarna efter den långa, fruktlösa kampen mot tid, ålderdom och bekymmer.
Dräkten var helsvart, det grå håret stack fram under den hvita spetsmössan, och de förr så lifliga ögonen skyddades af ett par ljusgrå konserver.
Kring munnen låg ett drag af lidande.
De skrynkliga händerna arbetade med ner- vös ifver på en barnstrumpa, men sjönko emel- lanåt ned overksamma, medan den gamla tänkte på hvad som var — men ändå mer på hvad som varit.
Tidningen låg oläst framför henne.
Hon hade varit ovanligt verksam.
Nu hade hon intet att sköta — ingen behöfde henne längre — och ändock måste hon lefva.
Att vara gammal, fattig och beroende var ett intet mot detta!
Hon sade hvarje stund, att hon hade det så godt och borde vara så tacksam — och ändå!
Hon hade inte gjort sig några illusioner, men ändock föreställt sig, att det skulle bli så annorlunda — bli en så stor glädje att komma nära sonen och få se honom dagligen.
» Aldrig har jag varit så långt ifrån honom som nu, » suckade hon och lät stickningen falla ur de trötta händerna.
Hon också hade hört de raska stegen i trappan — hörde dem många gånger om da- gen — men vid hennes dörr stannade de aldrig, för henne hade han ingen tid.
Med förstånd och takt drog hon sig också tillbaka, då hon såg, att sonhustrun var afund- sjuk om det minsta ord eller vänlighetsbevis från mannens sida.
De ungas lycka var henne dyrbarare än allt annat.
Hon skulle vara den sista att störa den.
Om hon bara fått hjälpa till i köket, där Lina storgrät, under det hon lagade till fest; men det vågade hon ej, ty Thyra hade från första stunden visat, att hon ville sköta allt själf och ha hedern af allt.
Om hon fått vara något för hans barn?
Men här mindre än någonsin ville Thyra dela med sig, och Hugo hade rätt, då han med ej sä liten stolthet talade om, att » hon räckte till för allt. » Rummet med sina gammaldags möbler, familjeporträtt och samlade småting från flydda tider var vackert och hemtrefligt, då lampan var tänd.
Om dagen var det tämligen mörkt och dystert, utan sol och utsikt.
Då gick tiden i alla fall, ty hon kunde gå ut och hade vänner i månget fattigt hem — däribland Linas.
Det var kvällarna, som voro så svåra!
Hon hade, från första ögonblick hon tog gårdsrummet i besittning, blifvit ombedd att också anse våningen som sin.
I början var hon äfven rätt mycket där inne, men så små- ningom hade det blifvit som det var.
Var det hennes fel månne?
Därpå grubblade hon ständigt.
Framför henne låg ett gossporträtt — käckt, lefnadsfriskt och modigt!
» Sådan var han då, och sådan var han ännu, hennes son!
Mannen hade hållit, hvad gossen lofvade.
Hvad var allt annat mot detta!
Var det inte glädje nog?
— Men ändå?!
Hur hade allt kunnat förändras så?
Hvarför måste hon nöja sig med småsmulor, hon som en gång ägt allt?
Hur hade hon blifvit så litet för honom? » — » Säkerligen var felet hennes.
Hon måtte ha varit en dålig mor, oaktadt allt? » Hon hade sina rika minnen, sin svunna ungdomslyeka att glädja sig åt och tänka på; men det ville ej förslå — stunden kräfde omut- ligt sitt, som den alltid gör — och tårarne flödade emot hennes vilja ur de matta ögonen.
» Någon gick i tamburdörren!
Om han möjligen kom till henne Näsduken fördes hastigt öfver ögonen — konserverna fingo dölja för resten.
» Var här inne fint nog?
Och hon själf?
Åhjo! » » Mamma! » Det var den kära, kända rösten från fordom.
Hon sprang till dörren, glömsk af år och krämpor, kinderna hade fått färg, och hon såg för ett ögonblick ung ut med sitt af lycka öfverstrålade ansikte.
ända?
! » Vintern hade ännu en gång fått öfvertaget, det hade frostat på under natten och fallit ett tunnt lager af trindsnö.
Thyra skulle tyckt mera om, att bröllops- dagen ingått med sol och vackert väder, men det kunde nu ej hjälpas, att så ej var.
Frukosten var nyss slutad, och hon hade varit den älskvärdaste värdinna, kärleksfull mot mannen och noga som alltid med att svär- modern skulle fä först af rätterna och i allt behandlas som en hedersgäst.
Hugo skulle rida ut i tjänstärenden, och hä- sten stod för dörren.
» Trötta nu inte ufc dig, liten, » sade han förmanande.
» Det lofvar jag inte, » svarade hon litet ret- ligt.
» Det behöfs minsann att ha ett öga på allt.
Lina bara gråter! » » Hennes far dog ju i natt.
Jag önskar, vi inte bjudit främmande. » » Men vi kunde ju inte veta, och du vill väl inte vi ska ' skicka återbud heller? » » Det går naturligtvis inte an. » » Det är i alla fall bättre för henne att ha något att sköta än bara tänka på sin sorg, » fortsatte hon.
En svag suck stal sig öfver svärmoderns läppar.
Det var ingen mer än hon ännu, som märkte de hårda tonfallen i Thyras stämma eller förstod, att hon var på väg att blifva själfgod, kall och egoistisk liksom mer än en för duglighet lofprisad husmoder.
Hon kunde ej rätta henne, medan tid var, ej göra sonen uppmärksam därpå — bara önska, att hon själf hörde miste.
» Kom hem så tidigt du kan, för vinerna, » bad Thyra ute i tamburen.
» Bordet skall vara färdigdukadt, det lofvar jag. » » Och du själf bröllopsklädd?
Då skyndar jag mer än någonsin. » Ännu en kyss, så sprang han utför trap- porna, lätt och glad som vanligt.
•Tvål, Thyra stod vid fönstret inne i hans arbets- rum med gossen på armen, som hon gjorde alla morgnar, då han red ut.
Hästen tuggade pä betslet, kråmade sig och skrapade otåligt i marken, medan ryttaren ka- stade slängkyssar till hustru och barn.
I salsfönstret stod modern, gömd bakom gardinerna, som hon brukade.
Dit upp såg han aldrig, men i dag var hon glad ändå — hon hade rådt om honom en stund för sig själf, aftonen förut.
Hvem vill resa till Chicago- utställningen?
En n y pristäfling ha vi beslutit anordna till våra läsarinnors nytta och förnöjelse öfver ett ämne, som icke torde sakna sin praktiska betydelse, då tiden för den stora amerikanska världs- utställningens öppnande nu nalkas.
Öfver hela världen rusta sig kvinnorna att här för första gången i samlad form framlägga resultaten af kvinnoarbetets inlägg på skilda områden af vår moderna kultur, och ej heller de svenska kvinnorna komma, som kändt, att utebli i denna vackra och gag- nande täflan.
Helt visst hvälfva också många af våra läsarinnor redan mer eller mindre hemliga planer att, om möjligt, vid detta tillfälle få aflägga ett besök i den stora lockande världen i väster och med egna ögon skåda de under, Chicago-utställ- ningen lofvar att bjuda.
Vi utfästa nu ett pris a f hundra k r o n o r för den bästa uppsats, som insändes till Idun, utredande följande fråga: Hur skall ett ensamt svenskt frun- timmer praktiskt och billigast möjligt ord- na en resa till den stundande Chicago- utställningen, omfattande med vistelsen på platsen en tid af sex veckor?
Alla täflingsskrifter öfver detta ämne sko- la vara insända till Iduns redaktion före den i januari 1893 och hvarje skrift åt- följd af sluten namnsedel, innehållande för- fattarens fullständiga namn och adress.
/ medlet af januari månad kommer den prisbelönade uppsatsen att införas i Idun och samtidigt utlysa vi då en ytterligare pristäfling öfver något ämne af särskildt intresse för Iduns läsekrets, och i hvilken endast Iduns läsarinnor äga att deltaga.
Som pris i denna täflan komma vi att utfästa: en gratisresa till Chicago-utställningen, inbegripande alla omkostnaderna för resa fram och åter (2:dra kl. järnväg och 1:sta kl. ångbåt), vivre och vistelse ä stället enligt den prisbelönade planen.
Vi våga hoppas, att vi för dessa våra arrangement ha att påräkna alla våra läsa- rinnors lifliga intresse, och inbjuda i dag till flitigt deltagande i den förberedande pristäflingen.
den hasta i handeln förekommande tvålsort och därjämte det m e s t p r a k t i s k a och ekonomiska rening Försäljes hos de flesta specerihandl.
s å v ä l i stänger som u t s t ä m p l a d i stycken om 4 0 0, 2 0 0 och 100 g Efterse att tvålen är s t ä m p l a d H y l i n A c i, t y endast då garanteras för, a t t den ä r utgåneen.
fråi:
» Backfischens » rätt att vara till.
En allvarlig betraktelse af Efraim Rosenius.
|o kan lösa alla tillvarons gåtor?
En » backfisch », ett mellanting mellan pojke, flicka, ängel, afgrundsande, barn och kvinna - — en backfisch — hvad tjänar en så- dan till?
— Hvad kan en dylik underlig va- relse ha for uppgift eller för berättigande i tillvaron?
Mycket hafver jag tänkt öfver backfischarna, och slutligen har jag måst böja mig för själfva faktum och resonnerat som så, att då naturen eller vår Herre nu en gång funnit lämpligt att producera denna lustiga afart af Homo sapiens, så måste hon väl också ha någon uppgift att fylla, huru svårt vi än hafva att skönja den- samma, vi som ännu döma endels och skåda såsom i ett mörkt tal.
Först och främst har jag tänkt, att, om ej backfischarna funnes, skulle en stor och förhopp- ningsfull del af det manliga släktet ej hafva några föremål att beundra och flamma för.
Flickan med halfiång klädning och hängande fläta, mellanformen, som ej rätt vet, hvar hon är hemma, i salongen eller barnkammaren, och med samma nöje brottas med bröderna om en pepparkaka som låter säga sig artigheter af någon » stilig » kavaljer — • hon har sina till- bedjare, äfven hon, svärmiska unga män i sko- lans femte och sjätte klasser, fördomsfria na- turer, hvilka ej taga det så noga, om den sköna flöjer öfver gärdesgården i stället för att gå genom grinden, och alldeles ingenting ha emot, att hon talar gaminspråk och hvisslar » Kalle P ».
För dem är och blir hon dock den enda sanna inkarnationen af det underbart lockande » ewig weibliche ».
Och de förälska sig i henne med en envishet, som vore värd en bättre sak, lämna sina stojande lekar för att gå afsides och skrifva melankoliska verser » till Henne » och tro sig, de stackars gossarne, hvar i sin backfisch med halfiång klädning och hängande fläta ha funnit n:r 1 bland alla mönster af ideal fullkomlighet.
Det är en lycklig tid, denna, och man borde kanske icke skämta så hjärtlöst öfver dårskaper, som mången gammal öfverklok tok skulle gifva halfva sitt lif för att få återupplefva.
Kanske har backfischen således också en uppgift att fylla såsom den ljusa medelpunkten i kransen af gamla narrars ungdomsminnen.
Kinkigare är det att komma till rätta med den mindre älskvärda variation af backfischen, som gör allt för att misshaga i stället för att behaga.
Ni känner henne nog, den efterhängsna, som alltid infinner sig med spelad likgiltighet och vidt uppspärrade öron, så fort äldre folk har något att tala om, som ej är lämpadt för barnaöron.
Hon tillsäges att gå ut och aflägs- nar sig, stortjutande, under sådana utrop som: » Alltid ska ni ha så mycket hemligheter!
Jag är väl ingen barnunge heller. » Nej, men att hon är en » slyna », det får hon ofta höra.
Jag kan inte med det där ordet.
Jag tyc- ker, att vårt språk är plumpt och oridderligt, som kunnat finna upp en så ful och föroläm- pande benämning på små uppväxande kvinnor, hvilkas egentliga fel är, att de ej förstå att vara barn, tills de trampat ut barnskorna, eller att blifva fullvuxna, i samma stund de profva sin första långa klädning.
Bland dessa, som få hålla till godo med namnet » slyna », träffar man emellertid på be- tänkliga exemplar — det skall villigt erkän- nas — hvilka tyckas enkom skapade att vara ett straffande gissel öfver föräldrar och måls- för t v ä t t n i n g af kläder.
AVSEDDA MED VÅR FIRMAS ibrik.
män, lärare och lärarinnor och för öfrigt nästan alla, med hvilka de komma i beröring.
Syn- barligen oemottagliga för all civilisation, ut- bilda de sig till riktiga vildinnor, som sätta sin största ära och hafva sin högsta fröjd i att trotsa alla, äfven de billigaste af konve- nansens påbud, det må gälla bordsskick, sätt mot äldre och främlingar, kvinnligt uppträdande, städadt språk o. s. v. Jag gratulerar den informator, som får en dylik backfisch till elev.
Jag gratulerar honom särskildt, om han varit nog olycklig att förverka hennes förtroende t. ex. genom att ge henne bak- läxa » orättvist » eller genom bristande artighet eller genom att » slå » för äldres yster, ett oskick, som yngre syster sällan plägar finna sig i.
Då ger hon sig ingen ro, förrän hon pinat honom till döds eller — ty vanligen räddar sig informatorn genom flykten — drifvit honom ur huset, med ett ord gjort sig af med honom på ett eller annat vis.
för det komiska.
Från det forna trotset mot alla konvenansens fordringar härstammar en fördomsfri uppfattning, som ger hela den unga kvinnans väsen ett särskildt behag.
Den forna yrbättan blir en af dessa själssunda, frimodiga kvinnouppenbarelser, som bättre än andra för- stå sprida glädje omkring sig och till sist blifva afgudade som » solstrålar » af de gamla, hvilka de en gång gjorde så mycket förtret, de små bångstyriga backfischarna.
Behöfva vi längre fråga oss, hvad backfischen egentligen har för rätt att vara till?
Back- fisehlynnet är ett den kvinnliga naturens upp- friskande salt, den välbehöfliga reagensen mot sipphet, pryderi, sentimentalitet och allt tant- aktighetens väsen.
Gån varligt tillväga, I upp- fostrare och uppfostrarinnor, så att I ej upp- rensen det goda med det onda!
Om saltet mister sin sälta, hvarmed skall man då salta?
Och med hvilken dämonisk uppfinningsrik- het och uthållighet förföljer hon ej sitt offer 1 Under lektionstimmarne svarar hon dumt med flit för att få magistern i dåligt lynne.
Dess- Akvarellmålning.
emellan ansätter hon honom med fiågor, af- sedda att icke kunna besvaras.
Eller också För Idun af S.
L. moltiger hon, timme efter timme, tills hon bri- ster i skratt, då klockan slår, och rusar på ^JlWfed fara att råka i evig onåd hos Iduns ärade CPy- redaktör och älskvärda läsarinnor uppträder jag dörren.
Han, stackarn, tittar efter henne med eller rättare sagdt försöker jag ännu engång upp- förvåning och undrar, om hon har alla skruf- träda såsom ett slags artistisk rådgifvare för dilettan- var i behåll.
Jo vars, hvad hon är klok!
— ter i målningskonsten.
Såsom förmildrande omständighet får jag emeller- Kanske bara litet för mycket.
Ibland förefaller hon att vara elak, ja oädel, i en förfärande grad.
Det får » magistern » nogsamt pröfva.
Finns det i hans toalett eller hans garderob någon skröplighet, som han gärna vill ha dold för världens blickar, nog spejar hon ut hemligheten och drar triumferande sin upptäckt fram i ljuset.
Hvad hon njuter af hans förlägenhet!
Hon är listig som en räf och grym som en vessla i sitt förföljande, dock aldrig till den fruktansvärda grad, som då hon har något mellan » magistern » och äldre syster att hålla reda på.
Hon tränger sig på dem, då de vilja vara ostörda, hon får dem att rodna med ett enda ironiskt ögonkast, hela hennes lif uppgår i att låta dem känna hennes alle- städesnärvaro och hennes allvetande, tills deras » stora kärlek », var den också fast som berg, ligger söndersmulad vid det lilla odjurets fot som prosaiskt väggrus.
Medgif, att man har svårt att passa in en dylik liten afgrundsande i en ändamålsenlig världsordning.
Kanske är hon till för magi- sterns uppfostran i ödmjukhet och sedligt all- var.
Så synes hon åtminstone uppfatta sitt kall.
Hon känner tydligen lidandets föräd- lande och luttrande inflytande Hon vill bara luttra informatorn.
Därför bjuder hon honom lidandets och förödmjukelsens bägare, ifylld till brädden.
Men som sagdt, alla backfischar äro icke så där elakartade.
Och till och med de allra » vådligaste » bättra sig med tiden.