Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
flyttade föräldrarne öfver till Sverige, där de först bosatte sig i Göteborg och seder- mera inköpte Torreby egendom i Bohuslän.
Efter familjefaderns frånfälle år 1860 bo- satte sig änkefru Jobson i Uddevalla, där hennes äldsta dotter gifte sig.
Modern, fröken Margaret Jobson och hennes yngre syskon vistades sedermera ett par år i det gamla fosterlandet, i Skottland och England, hvarifrån familjen återvände på hösten 1864.
Tvänne år senare ingick den då tjugu- åriga fröken Jobson förlofning med dåva- rande vice häradshöfdingen Per Johan Brå- kenhielm.
Äktenskapet afslöts den 2 juni 1869.
Under de första åren af detsamma bodde den unga familjen i Jönköping, se- dermera skedde flyttning till Stockholm, där häradshöfding Bråkenhielm först tjänstgjor- de som revisionssekreterare och därefter — år 1876 — utnämndes till underståthållare.
När maken år 1893 utnämnts till lands- höfding i Kopparbergs län, flyttade famil- jen till Falun.
Under landshöfdingens se- dan följande ledamotskap af konungens råd tillbragtes några år i hufvudstaden, men sedan han nu återgått till landshöfdinge- stolen i bemälda län, har Falun åter blif- vit herrskapet Wersälls hemvist sedan h ö s ten 1897.
A r 1895 utbyttes underståthållarsätet mot landshöfdingstolen i Upsala län; flyttningen från hufvudstaden till Upsala skedde i sep- tember samma år.
Det lyckliga äktenskapet har välsignats med trenne barn, två söner och en dotter.
Den äldste sonen, Karl Richard, är e. o. no- tarie i Svea hofrätt; den yngre, Per Arthur, som ägnat sig åt ingeniörsyrket, afled för ett par år sedan i Worcester i Amerika.
Dottern, Gertrude, vistas i hemmet.
Under den tid fru Wersäll vistats i Da- larnes bygd, har hon som god maka och moder samt duglig och verksam husmoder vunnit odelad aktning, och genom sitt vän- liga och vinnande sätt allas tillgifvenhet.
Verksam i de fruntimmersföreningar, i hvil- kas styrelse hon invalts, har hon äfven ge- nom sitt nobla, okonstlade och tilldragande väsen och sin musikaliska begåfning ingju- tit ett angenämt samlif och behaglig ton i sällskapskretsarne.
född Piper.
född von Essen.
Grefvinnan Nordenfalk, född Piper, är maka till landshöfdingen i Hallands län Carl Olof Christian Nordenfalk och föddes den 6 september 1856 på den ännu lef- vande faderns, grefve Charles Emil Pipers egendom Löfstad i Östergötland — det gam- la, familjerna Lilja och Fersen förr tillhöri- ga stamgodset.
Där erhöll hon ock sin upp- fostran och som dess fullbordan företog hon — efter moderns, grefvinnan Sophie Piper, född Piper, år 1873 timade död — i sin faders sällskap under tvänne år längre ut- ländska resor.
Respekterande grefvinnan Wachtmeisters bestämdt uttalade önskan, att ingen mera fullständig teckning af hennes lif måtte här förekomma, inskränka vi oss till ett kort omnämnande af fakta.
Härstammande från grefliga ätten v o n Essen och dotter till öfverhofstallmästaren grefve von Essen och hans maka, Ida Mary von Rehausen, föddes Elisabeth von Essen 1845 och framlefde sin barndoms och tidi- ga ungdoms soliga dagar i den s. k.
» Es- senska villan » i Helsingborg i kretsen af en glad syskonflock, själf den gladaste inom denna.
Längre fram flyttade hon med för- äldrarne till den ståtliga fideikommissegendo- men Vik i Upland, där fadern lät uppföra det monumentala slott, som för kommande tider vittnar om hvad svenskt konstsinne i förening med en rik skattkammare kunnat åstadkomma.
född Lewenhaupt.
Idun har redan en gång tidigare haft nö- jet för sin läsekrets presentera bilden af fru Charlotte Wersäll.
Det var i serien: » Våra ministerfruar », där hon som maka till då- varande chefen för finansdepartementet pryd- de sin gifna plats.
Sedan dess har emel- lertid landshöfdingresidenset i Falun haft glädjen återbörda sin omtyckta värdinna.
Fru Charlotte Wersäll, född Lewenhaupt, föddes den 12 maj 1858 å Geddeholms af * Albert Eriksson.
an ' \ J~L m n ^ r a ^ törnkrönt väp ' ' » och tyngd mot jorden, och i hans öra jag skrattat orden: » Nej, hur mitt öde må skifta kosor — ål foten tornet, åt pannan rosor! » Jag hört hans stämma så sorgsen soara: » Ack, rosor vissna, men törnen vara. » En visa utanför.
I spel och kårlek år hufoudstycket att våga ärligt och vinna mycket.
Se, hur min kårlek har vändts i plåga af mycket vilja, men intet våga.
Elisabeth Wachtmeister, Charlotte Wersäll, visor En töm rosvisa.
: Sophie Nordenfalk, År 1880 ingick grefvinnan Nordenfalk äktenskap med sin nuvarande make, hvil- ken då var expeditionschef.
Sedan 1883, då han utnämndes till landshöfding, har familjen varit bosatt i Halmstad.
^Tre Ar 1867 ingick Elisabeth von Essen gifter- mål med, sedermera landshöfdingen i Ble- kinge län, grefve Gotthard Wachtmeister af Johanneshus.
De unga makarne redde sig först ett hem på den storartade egendomen Rögle i närheten af Öresund och äro nu bo- satta i Karlskrona, där landshöfdingens maka så väl genom sin börd som ännu mer genom sina personliga egenskaper på ett lysande sätt häfdar sin plats inom sam- hället.
Det är en stjärna.
Det år en stjärna, som jag hafca vill, som redan jag har haft den hundra gånger, att bikta för och bedja till, når jag är sjuk af fruktan och af ånger.
Det är en stjärna, som jag älska vill i fjärran obeflåckad skönhets skärhet, som jag vill drömma om och längta till, när allt blir fult och fläckadt i min närhet.
Det når Det når är en stjärna, som jag skådar till, sorg och natt och nöd omkring mig tjockna.
är en stjärna, som jag skåda vill, andra slocknat och jag själf skall slockna.
* Förlofvade, K on var aderton år samt hade ett par glada ögon att fägna sina medmän- niskor med.
Allt liksom lättades upp, då hon visade sig, och det tyckte man o m i den lilla stad, där hon hörde hemma.
Hen- nes far intog där en ganska framstående ställning, och därigenom var hon känd af alla och afhållen af många, hvilket ej all- tid hör samman.
Hon hade vuxit upp i god jordmån, blifvit flärdlös, smärt och stark och var nu att likna vid björkarna i hagen på fadrens utgård.
1898 Lika var hon mot alla, det kom sig af hjärtelaget.
De unga männen betraktade henne gärna, och intet ondt i det!
Man kunde nog märka, att de ansågo henne för stadens mest sevärda företeelse, och fastän utanför den samma gick hafvet, vidt och växlande, och däruppe på krönet låg ett slott så åldrigt, att det visades mot mynt.
Som synes, till dato hade det samhälle, Annie Kullberg tillhörde, ej haft annat än godt att vittna o m henne, och kanske hade det så kunnat fortfara, om hon ej med ens gjort sig ovärdig all denna välvilja.
— En kall, klar dag på eftervintern voro stadens välaktade fruar och fröknar sam- lade i ett komfortabelt förmak.
I rummets midt stod ett bord och på det bordet voro att se gula läckra kakor, bladformiga och enkelt rundade, svällande, doftande samt retande genom alla dessa förenade egen- skaper.
Där funnos ock kannor, bukiga och blanka, väl fyllda och ångande.
Ack, det låg stämmning öfver allt detta!
Men det hvilade på samma gång en förväntans högtid öfver det hela, hvilket bordets retande börda ensam ej förmått framkalla.
Något förestod, något, som tyck- tes jäsa och vilja taga sig fram.
En nyhet var det, som så gaf sin närhet till känna!
Men pass på, hvar skulle den bli fram- ställd?
Hvar annars, om ej på hedersplat- sen i stora soffan, där konsul Willmans fru presiderade.
Ingen hade väl heller kunnat tro, att den skulle spörjas först hos t. ex. lilla fru Svensson borta vid byrån?
» Och Annie Kullberg, mitt herrskap! » Mer blef ej sagdt däruppe i soffan, men strax voro lossade de band, som höllo ny- heten tillbaka, frågor, svar och utrop jaga- de och korsade nu hvarandra i det nyss så begrafningstysta rummet.
» Hade man sett henne % * Det hade man H o n hade förefallit all- varsam.
» Ångrade sig redan!
Jo, j o men.
Be- räkning med i spelet; ja, när är det väl annat.
Till och med de unga.
Och An- nie Kullberg var j u så ung, alldeles för ung. » » Nå, men ' han?
Hade några sett ho- MOM? » » Ja, man hade sett honom också. » » Såå? » Det var den vackre stadsfiskalens unga hustru, som nu hade att besvara frågan.
Stor var denna frus kompetens att bedöma manlig skönhet, men ringa var också just därigenom hennes tanke om den efterfrå- gades utseende, så ringa t. o. m. att hon förklarade för ofattligt, hur en flicka kunde fästa sig vid honom.
Man delade hennes åsikt.
Fru Wiberg från grannstaden gjorde dessutom allt för att styrka den, och hon lyckades.
Hon hade j u också den omtalade unge mannens hela föregående lif att komma med.
Ja, detta sträckte sig i denna stund anklagande mot honom!
Fru Wiberg hade nämligen att förtälja, det hon påminde sig ha hört talas om en person med samma namn och med allt annat än vackra antecedentia, bortslö- sad förmögenhet o. d.
Man började manngrant bäfva för Annies pengar eller rättare för dem hon en gång skulle få efter sin far.
Den unga änkan, som just slagit sig ned i staden, lyfter nu upp sina sorgsna ögon och frågar: » Annie Kullberg, är det ej IDUN den vackra flickan, som alltid ser så glad ut? » » Vacker! » Man betraktade hvarandra.
» Vacker, åh nej, inte kan man kalla A n - nie vacker, täck möjligen, ganska täck t. o. m.
» Ja, nog hade hon kunnat få unge kandidat Billström, om hon väntat, det hade varit något det.
Stackars Bill- ström, han var ej den ende, hon lagt an på, och inte den enda, som nu skulle gräma sig. » Den unga änkan har slagit ned sina ögon, de säga så mycket, och det vet hon af.
Nu uppdyker ett nytt viktigt moment, det härleder sig från fröken Öberg, som suttit tyst ända hittills, lik den, som har högsta korten på hand.
Son har sett dem ute tillsammans-).
Jo, de hade gått arm i arm, Annie, glad som alltid, kvittrande som en lärka och med ansiktet vän dt mot honom.
Han där- emot hade gått bredvid .henne, allvarlig och fåordig, seende rätt framför sig.
» Ack, inte skulle detta gå ihop!
Han så djupsinnig, hon däremot ytlig, van att taga allt från den glada sidan! » Man hade nu blifvit allvarligt orolig för båda parterna, man betraktade hvarandra med bekymradt utseende.
Man sökte dränka sin oro i en ny kopp kaffe, men förgäfves.
Nej, aldrig hade man haft så mycket bekymmer för den flickan förr, inte ens på den tiden, då hon, ostyrig och full af upptåg, sprang om- kring som grönkart.
Allt detta tal har hos en af dem — den mest främmande — • väckt till lif min- net af hennes korta lyckas första tid, då äfven hon log, och med sin lågmälda stäm- ma söker hon lugna åtminstone de när- mast sittande.
Men hvad hade då dessa båda unga ta git sig före, som kunnat göra dem till före- mål för slika diskussioner.
Åh, de hade förlofvat sig, god vänner!
Hvad ordspråket säger om den saken, känna vi nog.
Denna samma klara dag, under det de- ras anseende stod i sitt nedan, vandrade dessa båda » unga människor stigen uppför mot slottshöjden.
Nedanför dem låg staden med backiga gator och med byggnader, hvilkas fönster glimmade.
I den stunden föreföllo de mannen där uppe likt ögon, som vänligt betraktade honom.
Så hade han, hårdnad i tillvarons kamp, ej sett världen an på många år, men nu i lyckans stund med hennes infly- tande öfver sig såg han den så, och detta inflytande skulle nu vara öfver honom i kommande dagar.
Äfven hon betraktade staden, sin fäder- nestad, och när hon nu såg den där uppe från krönet i glansen af vinterns sol och hennes egen h / cka, tycktes den henne kä- rare än någonsin.
» Hade hon bara " varit, hvad hon bort för dem alla därnere, för sitt eget hem och för dem som ledo?
Hade hon utspridt nog glädje? » det sporde hon sig själf.
Så vände de sig om; där på andra sidan låg hafvet glatt och glittrande utan skönj- bar kust.
När de sågo det, tycktes det dem likna den tid, som låg framför dem, och de tänkte nu på den.
Dagmar B.
* 147 Skaldernas kvinnor.
S m å studier för Idun af Emil Linders.
XII Oscar Letfertin.
Den lyckliga stund, när Oscar Levertin sände ut sina Legender och visor, blef den omdiktade medeltiden — riddarnas, mun- karnas och de fromma systrarnas Maria- dyrkande medeltidsvärld — genom den re- presenterad i vårt lands poetiska litteratur.
I rim och rytmer, fulla af välljud och trollskt behag, flngo vi läsa om Florez och Blan- zeflor, om Sömnens slott och Maria, himla- drottningen; framför allt dock om dessa kvinnor med vackra, förgätna namn, Gudule, Monika, Crescentia, Beatrice o. s. v. Levertin sjunger för oss om » syster Martha den ljufva », » syster Agnes den höga » och » syster Agnes den unga », och om alla de fromma jungfrur, som samlats i mässans timma kring Sancta Cecilias orgel.
Han ordar om vår med ord sådana som följande: Maria, Maria, nu stundar det vår, och trädens knoppar de svälla.
Guds kärlek sitt frö i ditt hjärta sår, hans rägn i ditt bröst skall kvälla, och likna skall ditt gyllne hår de strängar, som slås af de sälla. » Skalden hyllar våren såsom tiden för skära drömmar, förnyelser och kvinnokärlek, han lägger strofer sådana som dessa i ung- möns mun: » Jag bidar min brudgum i vårens kväll, jag bidar min smärtas fröjder. » Vi höra täljas om Den enda trogna, och Den hvita Viviane och o m Damen utan nåd, för hvilken skalden varnar:: Du sven, som möta kan på lifvets stig min smärtas dam, jag varnar dig för henne. » Den kärlek som han bäst känner, firar sin hälg i drömda världar, med kvinnor, dem han ej fått älska.
För honom äro de fåvitska jungfrurna hvarken syndande eller försumliga, han tackar dem för det att de &gt; — — skällt rosor på lifvets bord och stänkt himmelsk yra i drycken.
En annan gång täljer skalden om en kär- lek, som blott var till en dag, men i hvars skugga han likväl sedan evigt vandrar.
Han smider en dikt af så utsökt fägring, som sagan om Florez och Blanzefior och Vår, den dikt, som börjar med orden: » En natt i maj jag såg en syn i hvitt, en hvit gestalt i hvita fruktträds midt. » Det är dikter af denna art som skänkt Levertin en stor publik af tacksamma beund- rarinnor, i hvilkas små bibliotek hans böc- ker stå på främsta platsen och i hvilkas poesialbum hans namn ofta förekommer.
* -- — " Mödrar emellan. "
sYxan till roten. » Herr redaktör!
Vill ni äfven låta mig få ett ord med i barnkammarfrågan, där man blott mattar på de yttersta kvistarna.
Hvarför icke sätta yxan till roten!
Få se, herr redaktör, om ni har lust att låta den bittra malörten få plats bland björkris och kärlekspjoller.
IDUN 148 Nordmannadotter, Till dig vill jag tala, Och tala till modern Och makan också.
Lösningsordet, Som lär dig att fostra Ett ädelt släkte, Säg, vill du ha det?
1898 kar ej att på det varmaste anbefalla den till kylda och aldrig haft någon svår och farlig sjuk- andra mödrar.
dom, härledd af förkylning.
Dock böra yllelifven Mina båda äldsta barn äro nu så stora (12 — naturligtvis ofta ömsas.
Under den varma års- 14 år), att de hafva mera nöje af sällskaps- tiden kunna de gärna undvaras.
spel, läsning och musik.
Vid läsning vill jag På barn mellan l till ibland 1 V år är det påpeka en sak.
Barn få tidigt smak för roman- ofta ganska svårt att ständigt hålla torra ben- läsning och den förbjudna frukten smakar bäst.
Detta är likväl en nödvändighet, hur Vi ha ett stort bokförråd och barnen bedja ofta besvärligt det än kan tyckas, ty våta underkläder få läsa den eller den boken.
Det har varit ro- eller, än värre, inga kunna alstra plågsamma mag- maner, som jag ej, till hvad pris som hälst, åkommor hos de små.
• — skulle sett i deras händer.
I stället för att svara: Mjölk och mjökmat är utmärkt för barn.
Dock » Inte får du läsa sådana romaner, det är inte bör mjölken vara kokt — åtminstone till mindre för små flickor » etc, har jag sagt: » Nej, jag barn — och hälst oskummad.
Barn böra likväl tror du ska vänta litet med den, då har jag en äfven ha kraftigare föda, såsom kött och bul- annan här, som jag just tänkt du skulle läsa jong.
De som växa skarpt behöfva stark mat.
och som är roligare och bättre. » Redan som ganska små ha mina pysar druckit Fast de äro ovanligt läshungriga, fråga de mig buljong, och aldrig har jag märkt, att en måttlig alltid till råds vid valet af bok.
De veta ej än- portion köttmat varit för kraftig för deras små nu, att det finnes böcker, som kunna oskära dem, magar.
och det är detta jag af instinkt känner vara en Det äldsta barnet bör alltid uppfostras med god sak.
ytterlig omsorg.
De mindre ställa alltid store Hvad jag äfven anser viktigt är att gifva bar- bror eller stora syster som en förebild och rätta nen mera ansvarskänsla.
Jag har börjat med sig i mycket, ja, nästan i allt, efter denna.
Upp- småsaker, medan de ännu äro helt små.
Min fostrar man därför detta barn efter bästa för- lille femårige gosse får t. ex. ansvara för, att måga, söker afslipa dess fel och svagheter och lillan ej rör mammas sax, ej slår sig, medan få dess goda sidor att utveckla sig, skall man mamma på några minuter aflägsnar sig.
Han kunna spara mycket besvär med dem, som kom- får då.
tillsägelse att ej rikta sin uppmärksamhet ma efter.
Man bör lära de äldre syskonen att vårda sig om och skydda de mindre och svagare, på något annat under tiden.
Till sist en uppmaning: väck till lif det glada föreställa dem att de äro större och förståndi- sinnelag, som människan behöfver för att utan gare och därför böra ha undseende med de min- dre, aldrig kifva med dessa om leksaker eller svårighet kunna fördraga lifvets mödor.
Ett af mina barn har, fastän kärnfrisk till dylikt, hjälpa upp dem, när de falla, och trösta kroppen, haft ett jämförelsevis tungt lynne.
Jag dem, när de slå sig.
har särskildt sysselsatt mig med att få henne En sak, som aldrig kan tillräckligt varmt in- att se allt från den ljusa, glada sidan, jag har plantas hos barn, är ömhet och kärlek för de uppsökt de gladaste kamraterna åt henne, och värnlösa djuren.
Finns det något sorgligare än det har förvånat såväl mig själf som andra, hvil- att se en människa, som misshandlar och plågar ket resultat jag uppnått.
Man bör underhålla dessa arma varelser.
Redan hos små barn bör ett godt lynne hos alla barn, men särskildt hos man inprägla medkänsla för djuren, då skall bar- dem, hvilka ej erhållit denna gudagåfva af na- net aldrig vid mognare ålder bli en djurplågare.
Ett godt lynne är ej blott ett dagligt Där det så låter sig göra, är den store djur- och gästabud, utan en bärande kraft genom lifvet!
barnavännen Topelii älsklingsidé, att hvarje barn bör bland djuren utvälja sin egen skyddsling, ett Paula.
utmärkt sätt att verka för djurskyddet.
När barnets förstånd börjar utvecklas, så att XVIII.
det reflekterar öfver saker och ting, kommer det ofta med oändliga och ibland nästan obesvarbara Lifsglädjen i b a r n k a m m a r e n.
frågor.
Så långt man kan, bör man dock besvara » Det var en gång » några mammor som fingo dessa, ge barnet en liten skildring om den sak, lof att tala i en tidning — sin » egen » — om sina det önskar känna, och efter hand berätta små barn.
Detta gjorde de också både på vers och bitar ur bibliska och svenska historien, natur- prosa.
Där talades om » kärlek med och utan läran o. d.
Den som har tid och tillfälle att själf björkris », om » kärlek och godter » och först och undervisa sina barn, åtminstone den första tiden, sist om » kärlek och blöjor ».
Om björkriset voro skall säkert i rikt mått känna sig ersatt för den meningarne tämligen delade.
De flesta ville nog möda det kostar.
ej alldeles bannlysa det ur världen, fastän de nu Karla Bonne.
tyckte, att det ej var behöfligt för deras afkomma.
3 i Nordmannadotter, Till dig nu jag talar: Det första du gör, Så fostra dig själf.
Slaf du är, Smidd i nyckens Och själfviskhetens Hårda bojor.
I ditt öga Ofredstanken, Den första i lifvet, Läste barnet, Minns det moder!
Mörk är sanningen, Men du gaf vrede Som vårsådd.
Var stolt, var ädel, Storsint, god, Och du skall amma Adla söner, Och väna döttrar Växa skola I ungdomskraft Kring Nordens kvinna.
Gunlöd.
Medan nu tal är i Idun om barnavård, så vill jag varna för den i andra lefnadsåret så mycket föi-ordade mjölmaten.
Ej så få barn hafva dis- position för skrofler, och mjöl, ja, all stärkelse- haltig föda är ju » skroflernas amma ».
Nej, gif dem kött, friska ägg och mjölk med hårdt bröd, intilldess det visar sig att ej skrofulösa anlag förefinnas.
Hvarför jag härvidlag säger ett » gif akt » är, att skrofler ofta ej i tid beaktas, utan få frodas hos barnen, tills dessa blifva så fula och pjunkiga, att föräldrarne märka att något är på tok.
Barnens beklädnad bör fördelas mera jämnt öfver hela kroppen, än som vanligtvis är fallet, och färre, men varmare plagg anbringas.
De många underkjolarne med sina åtsittande lin- ningar bannlysas totalt.
Tvänne fickor böra flic- kor hafva i sina klädningar.
Om jag ej går all- deles så långt som engelsmannen, hvilken på- stod att mannens öfverlägsenhet består i hans många — fickor, så måste jag dock påpeka, huru som gossen mången gång är herre öfver situa- tionen just genom att tillhands hafva en hel del saker, som flickan måste springa efter.
— Hvad mina barn må särskildt väl af är att de gå utan skor och strumpor sommartiden.
Jag beställer små tunna sandaler hos en skomakare, ty utan skydd mot glasbitar, nålar o. d. böra fötterna ej vara.
Solen stärker nerverna, luften härdar, och hvad de spara strumpor se ' n!
Från tidiga år må man lära barnet arbeta med ordning och plan och gifva det kärlek till arbe- tet, det intellektuella som det praktiska.
Då den lilla sjuåringen skrifver eller stafvar illa, heter det vanligen: » Nu får du till straff ta ' en sida till. » 1 stället borde det låta så här: » Nu har du varit så slarfvig, att till straff får du ej lära mer i dag. » Så småningom blir då det begreppet stadgadt hos barnet, att det är en heder att få arbeta.
Karaktärens bildande erbjuder de största svå- righeterna.
Min erfarenhet härvidlag är, att un- der lek uppfostrar jag bäst.
Om jag en hel dag talade med människors och änglars tungor om lydnad, sanningskärlek, kärlek till Gud och män- niskor, uträttade jag ingenting mot det jag gör på en timme under lek i dockskåpet.
Vi ha tre rum och kök; familjen (små nätta pappers- dockor) består af pappa, mamma, farmor, barn och tjänare.
I detta lilla dockhem upprullar jag för barnen bilder ur det fagraste hemlif och inplantar så, utan att de ana det, de ofvan upp- räknade dygderna samt vördnad för ålderdomen, höflighet mot tjänarne m. m.
Vi mottaga besök af andra små dockor, hvilka inga föräldrar ha.
De ha fel, såsom afund, häftigt lynne, vana att skylla sin skuld på andra m.
fl., och dessa små hjälpa vi nu att strida mot sina fel.
Jag har sett de goda verkningarna af denna lek och tve- Jag för min del tycker, att om en mamma och.
hennes barn råka i en meningsskiljaktighet, som på intet annat sätt kan utredas, så är det en välsignad sak att ha denna » skiljedomare » att gripa till — sedan det är fullt konstaterat att ingendera parten förmår att göra sig förstådd på intelligentare och humanare sätt.
» Det var också en gång » en pappa, som dag- ligen talade och sade till sina 10 (säger tio) barns moder: » Fostra ungarna hur du vill, men förstör bara inte deras goda lynne! » Vidare sade han: » En glad människa är sällan elak eller dålig! » Han var en auktoritet på sitt område.
Mam- man lade hans ord på hjärtat, » gjorde folk » af sina ungar, utan » kärlek och björkris », men med kärlek och glädje.
Tror nå ' n att det lyckats 1 Jomen har det så.
Och som den äldsta nu är 24 år och det inte är om mina barn jag talar, så kunnen I tro mig.
De ha alla hittills varit far och mor till glädje och välsignelse, och det anser jag som deras första uppgift här i lifvet.
Ja, dygdemönster ha de kanske aldrig varit, så för den som vill fostra sådana, är metoden kanske ej att rekommendera.
Men den som ändå vill försöka sig därpå, hän- visar jag till praktiken.
Ett ord från en ännu större auktoritet kan ju därvid vara godt att ha i minnet, nämligen Viktor Rydbergs: » Glad och god skall människan vara, medan.
hon bidar dö- den ».
Något vidare har jag ej att tillägga, ty det var endast för lifsglädjen i barnkammaren, som jag ville göra mig till » en ropandes röst ».
— g — g- XIX.
En sak, som jag ej varmt nog kan anbefalla är det af många så förkättrade att bära ylle när- mast kroppen.
Redan som lindebarn ha alla mina småttingar börjat med denna metod, och jag tror, att det till stor del är detta, som varit skälet till att de högst sällan äro obetydligt för- 2 * Yioler och snö.
Skiss för Idun af P. s.
V ioler, små blommor o m våren med doft af all lifvets poesi!
Först I, söderns mörkgredelina florabarn, med färg, som är för djup, med parfym, som är för berusande!