Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men bör man afvika från sin öfvertygelse för föräldrarnes skull?
Det står ju, att man ska mera lyda Gud än menniskor.
Har du hört fan citera Bibeln?
Så låter det, när du, som inte tror på den, rycker fram med bibelspråk. -- Men är du verkligen en sådan hedning, som man säger?
Kanhända jag är mindre hedning än du.
Men du tar ju aldrig i Bibel eller psalmbok -- det gör jag åtminstone, när jag går i kyrkan; -- och, ser du, någon religion skall man ändå ha', tycker jag, ty, tänk du, när man ska till och dö en gång. -- KARL.
Då är det bra att ha sin psalmbok till hands, menar du?
Jag ska säga dig, att jag inte har min religion i byrålådan och tar fram den först, när jag kommer i behof af den.
Ser du här (Lägger handen på bröstet) har jag min religion -- och der i skogen, under Guds fria himmel, har jag min kyrka.
Du vill väl aldrig inbilla mig, att du gör bön eller sjunger psalmer derute i skogen...
Men nog kan vi väl hitta på något roligare att tala om.
Hör du, du har haft roligt som tusan i Upsala.
Att ni drack lite punsch och tog några sånger, det
gjorde ni förbannadt rätt i, och det var kitsligt af gubben att väsnas för det der.
Hör du, fans det mycket vackra flickor i Upsala?
Det har jag aldrig haft tid att ta reda på.
Föröfrigt tycker jag du valt högst olämpliga samtalsämnen, då du ska gå till Herrans nattvard i morgon.
Det vore bättre du gick in och letade fram din religion -- eller psalmbok som du kallar den -- och öfvade dig att se helig ut tills i morgon.
Kanske, när allt kommer omkring, du inte har någon psalmbok?
OTTO (förlägen).
Visst har jag det -- men det var sant -- KARL.
Du har inte sett till den på länge.
Nåja, du ska' få låna min, om du vill.
Har du någon psalmbok du?
Ja! visst har jag det!
Der finnas många vackra sånger, som jag brukar läsa.
Såå! (Afsides.)
Han ä' visst inte så ryslig ändå, som jag trodde.
(Under senare delen af samtalet har det mörknat något, och månen har gått upp.)
KARL (ensam).
Stackars mitt lam, som skall offras åt girigheten och fåfängan! -- Men nej -- hon är för god att offras -- hon måste räddas; -- men om hon vacklar?
Hon är ju ännu införlifvad med sin barndomstro, och om hon då i anfäktelsens stund i stället för att stödja mig komme mig att svika, då blefve mitt verk om intet.
-- Jag måste derföre först pröfva henne.
Vill hon öfverge allt och följa mig till ett lif, fullt af strider och försakelser, afsäga sig den flärd, som hennes förmögenhet kan skänka henne, men som förslappar viljan och mattar sinnet, -- och kan hon slita sig ifrån de inrotade fördomarne och den vantro, hon insöfts uti, -- så må ske!
27 AGDA (kommer ut ur huset).
Är du här, Karl?
Jag sökte dig för att få tala med dig några ord.
Hvad kan du ka att säga mig då?
Är det sant hvad man sagt om dig, Karl?
Jag vet verkligen inte hvad jag skall tro.
Gustaf brukar inte fara med osanningar, och du sjelf tillstår ju till en del?
Du tviflar således på mig?
Du anser mig för en -- förderfvad yngling?
Det gör jag visst inte -- men -- KARL.
Du tror ändå, att jag brutit det löfte jag gaf dig, då jag som student första gången lemnade hemmet för att börja mina studier i Upsala.
Agda, hvad det smärtar mig att höra detta misstroende af dig, du som just varit den, som skyddat mig mot de många frestelser, jag varit utsatt för, -- du som var den, hvilken sporrade mig till att arbeta!
Jag satt mången natt på min kammare ensam vid min lampa och läste, tills sömnen hotade att öfverrumpla mig, jag hörde kamraternas jubel och muntra sånger, som lockade mig ut till deras glada samqväm, -- då smög jag mig bort till min byrå, tog fram din bild och satte den framför mig på skrifbordet, och då du så betraktade mig med dina milda ögon -- då glömde jag allt -- då tystnade sirensången, och arbetet gick raskt undan, tills den gryende dagen började bleka lampans sken.
-- Nåväl! nu står jag vid målet, och det fjermas.
-- Hvad bryr jag mig om din brors hotelser, blott du icke öfverger mig, -- men då...
Karl! tala icke så -- jag öfverger dig aldrig. -- Att du lefvat som det anstår en sedig yngling, det tror jag, då du sagt
det; men hvad båtar det, om man öfvergifvit sin Gud?
-- Säg mig, Karl! tror du inte mera på Gud?
Ljufva flicka!
Kan du tänka dig en menniska, som inte har i sin föreställning en Gud -- hon må nu kalla Honom Jehova -- den stora Anden -- Ödet -- Försynen -- eller hvad helst du vill?
Se blott omkring dig; -- här i nattens stillhet, då du ser den klara stjernhimmeln öfver den dunkla granskogen, -- frågar du då icke: hvem har skapat allt detta?
Går då icke tanken tillbaka till sjelfva skönhetens källa?
-- Och då du med din milda stämma talar till mig kärlekens ord -- hur kärleksfull måste jag inte då tänka mig sjelfva urkärleken!
Inte kunde han vara så grym och störta menskligheten i förderf för att sedan låta sin utvalde son offras!
Nej, det kan inte vara så!
Karl, då du talar så der, kan jag ej tro, du är så ogudaktig, som man säger, och jag tycker mig höra sanningens och kärlekens röster tala genom dig; och ändå -- du går aldrig i Guds hus?
Följ mig ut i skogen och lyssna på granarnes högtidliga psalmer, då de än mägtigt brusa ut i en hymn till den Högste eller då tysta anderöster tyckas hviska om kärlek, frid och försoning och foglarnes körer stämma in -- lyftes icke då känslan upp till det blåa hvalfvet, der vi ana de himmelska boningarne -- fylles icke då hjertat af känslor, renare, högre än dem predikanten inom de dystra kyrkomurarne med sina hotelser och de utnötta, andefattiga kyrkosångerna förmå uppväcka?
Är icke detta en gudstjenst, då jag känner mig stå närmare Gud, än jag kan göra under betrycket af hvardagslifvets små omsorger och bekymmer?
Ack jo! vet du, Karl -- men jag säger det bara för dig -- jag känner mig alltid så beklämd, då jag sitter hela den vackra söndagsförmiddagen instängd i den gamla kyrkan med dess mörka, fuktiga väggar och hör de eviga bönerna och psalmerna, som jag hört, sedan jag var barn, och som jag aldrig rätt förstått.
Men bara jag kommer ut och får se den blåa himmeln och de gröna träden, då är jag åter så lycklig och glad.
Men, Karl, hur ska' det gå med oss efter detta lifvet?
Tror du, att den Evige kastat oss ned på denna lilla planet, för att vårt öde på några år skulle afgöras för evigheten?
-- Nej, nej!
Ser du den lilla stjernan derborta öfver skogsbrynet -- hur vänligt hon vinkar mot oss?
-- Månne hon är till blott för att gifva oss sitt svaga ljus?
Kan det icke äfven der finnas väsen högre än vi, och är det så otroligt att vi en gång komma dit för att der föra ett högre lif och derunder allt, mer och mer renas från sinnligheten, som drager oss ned i stoftet -- samt alltmer nalkas Gud?
Du ler, Agda!
Nåja -- detta är blott min enskilda öfvertygelse och den gör mig lycklig.
Men du tror då, att det inte fins några straff för det onda vi gjort och några belöningar för det goda?
Jo här finnes en himmel och ett helvete (Lägger handen på bröstet.)
Har du känt hur detta lilla hjerta hopkrymper af ångest, då du gjort något ondt?
-- Det är väl helvete nog!
Och har du känt, hur det slår af fröjd då du gjort en ädel handling?
-- Det är en försmak af himmelen! AGDA.
Ack, Karl! Karl!
Du talar, så att jag nästan börjar tvifla på min barndomstro.
Ja, den förefaller mig så mörk med sina dystra läror om en evig osalighet -- den förbjuder ju mig att fästa mig vid något jordiskt.
Jag får ju inte älska mina blommor och foglar -- jag får ju inte älska dig?
Jo, Agda, det får du!
Och du skall blifva min goda engel som ger mig styrka i striden och tröst i bedröfvelsen.
Men min bror har ju förbjudit -- KARL.
Hvad har han att bestämma om vårt öde?
-- Om du blott vill, så trotsa vi honom.
-- Säg mig, Agda, vill du öfverge allt och följa mig i striden?
30 AGDA.
Men -- öfverge allt?
Min tro också?
Ja -- allt! AGDA.
Öfverge min tro -- min Frälsare, som min mor lärde mig att älska och som jag i hennes sista stunder lofvade att aldrig öfverge?
Du begär för mycket.
Ack, jag känner jag saknar styrka dertill!
GUSTAF (kommer fram från skogen).
Gack bort, satan!
Du vill köpa hennes själ, men det skall ej lyckas dig.
Herren sände mig som din räddande engel, min syster, den stund då din själ stod på ett tärningskast.
Han är från sina sinnen.
Hör honom icke!
Agda, svara mig -- vill du af egen fri vilja följa mig?
Min syster, du står på skiljevägen, den goda och onda makten slitas om din själ -- kan du väl tveka i ditt val, då du vet, att din eviga salighet beror af detta ditt svar?
-- Betänk, du får aldrig mer se din mor, som ännu i dödsstunden bad dig ej förgäta din barndoms Gud, -- och nu vill du öfverge honom och din Frälsare, som led och dog på korset för din skull, och gå bort med denna förtappade varelse, som aldrig skall se Guds ansigte!
Frukta åtminstone Herrans förskräckliga straffdomar, om du ej vill höra hans kärleksfulla kallelse!
Ett svar blott -- jag ber dig.
Nej -- jag kan icke följa dig.
GUSTAF (som tagit Agda i sina armar).
Lofvad vare Gud, som gaf mig seger!
Nu varder glädje i himmelen, då en syndare omvänder sig och tror.
"Se, dina
synder, om än de äro röda som blod, skola blifva hvita som snö", säger Herren!
Men du, som föraktat Guds nåd, för dig finnes ingen räddning mer!
Allt är förbi. -- Den vackra ungdomsdrömmen är borta.
Hon var för svag -- kanske jag också begärde förmycket -- hon är qvinna.
-- Men jag tackar Gud att den striden är öfver.
Det sista bandet föll, som ännu höll mig; nu står jag ensam i striden, men Herren är min sköld. _______
På skolmästarebostället.
Ett rum, tarftigt möbleradt.
Ett fönster till höger om fonddörren, i hvilket hänger en fogelbur.
Till venster fram på scenen ett skrifbord med papper och böcker m. m.
FAR I MÅSEN (sitter på en stol vid dörren).
KERSTI (hushållerskan, kommer in ge-
nom fonden med en korg).
Se här har Anders nu -- lite mat och medikamenter åt gumman som vanligt.
Magistern ä' allt bra god mot honom, som låter'n komma hit hvar dag med sin korg.
FAR I MÅSEN.
Ja! nog ä' han så, och Gud välsigne honom för det!
Men (Klår sig i hufvudet.) -- jag vet inte rigtigt hur det är med honom.
KERSTI.
Hvad menar han försla'?
Kanske de' inte ä' ärligt förvärfvadt det han ger honom?
Jo -- Gubevars -- det tror jag visst, men se, jag tycker ändå, det är synd med honom, som ä' så god att han ska' vara så der -- så der på tok -- KERSTI.
Hvad pratar han för skräp?
Akta sig för att tala illa om sin välgörare!
Inte ä' jag den, som förtalar folk, men se folk påstår -- KEESTI.
Hvad påstå de förslå'?
FAR I MÅSEN
Jo se -- de säger, att han ä' hedning.
Hedning?
Ä' han alldeles rasande?
Hvem har kunnat vara så syndig och säga något sådant?
Och det kan han tro, som magistern hjelpte, då brukspatron körde honom från torpet!
Det gjorde han förstås -- men man säger det inte ä' någon välsignelse med den hjelpen, då det är en gudlös menniska, som räcker den.
Han ä' en otacksam varelse!
Nej -- det är jag visst inte.
Men så säger de han ska' ha en bok (Närmar sig bordet,) som sätter alla de der galenskaperna i hufvut på honom.
Se, se der ä' han, just den der med röda permarne, som han brukar ha med sig hvart han går.
Om jag bara tordes -- så skulle jag bränna upp den för att rädda hans fattiga själ.
(Ämnar taga boken.
Kersti rycker den af honom; han springer.)
Ä' han galen?
Men ska han inte ta sin korg?
Nej! Gu' bevare mig!
(Går.) KERSTI.
Det är då förskräckligt hvad folket ä' vidskepligt ännu!
Och alla så vilja de åt min stackars magister -- han som ändå hjelper alla uslingar.
Men de' ä' pastorns fel och ingen annans, för han kan inte tåla honom på några vilkor.
Få se hur de' här ska' sluta!
33 KARL
Arbetet var tyngre, än jag hade trott, eller kanske krafterna voro för svaga; viljan fattades åtminstone inte.
Men när man står ensam mot så många fiender och en sådan som Gustaf i spetsen, som eldas ej af den idé han strider för, utan af den fanatism som hans inbillade tro alstrat. -- då -- då vill modet svika.
Men om jag ryggade, så vore det slut.
Nej! jag vill strida som en man och falla segrande.
Jag är glad att åtminstone ha' öfvervunnit en svår frestelse.
Agda skall bli Ottos maka -- det är bittert, men allt måste offras för sanningens rättmätiga sak.
AGDA (inkommer, allvarligt).
God dag, Karl!
KARL (lifligt).
Agda?
(Med spelad köld).
Jag kunde inte lemna dig så.
Jag tyckte det var synd om dig och -- KARL.
Jaså! AGDA.
Karl, du är ond på mig -- du föraktar mig.
KARL (afsides).
Det är så godt att ge dödstöten med detsamma (Högt och bestämdt).
Ja! AGDA.
Derföre att jag var svag och ej, som du, kunde slita de band naturen knutit.
Du känner min bror?
I botten.
Du är sträng och bitter.
Edra trosförföljelser hafva tyvärr gjort mig sådan.
34 AGDA.
Du missförstår mig.
Nej, Gubevars -- jag förstår dig mycket väl (afsides). O! min Gud, hvarje ord är som ett dolkstyng i mitt eget hjerta.
Var ej din kärlek starkare än så, att du nu kan tala till mig på detta sätt?
Talar du om kärlek?
Den saken rör mig inte.
Du har gjort ditt val och jag gratulerar dig, om du kan vara nöjd med så litet som en grann rock med blanka knappar i.
Du föraktar mig.
Du har redan glömt mig -- men jag kan aldrig glömma -- KARL.
Nej -- jag ser det!
Och derför kom jag hit för att varna dig för en fara, som hotar dig.
Tror du jag fruktar något, då jag vunnit den största seger -- den öfver mig sjelf?
Det var blott en som jag fruktade.
Det var dig jag fruktade.
-- Derföre -- lemna mig!
Du älskade mig då verkligen?
Du kom för att rädda mig, sade du, och vill i stället bringa mig i förderfvet.
-- Den slumrande elden hotar att bryta ut -- jag ber dig -- lemna mig -- gå! gå!
Du behöfver ej frukta!
Jag har skänkt mitt offer.
Du vet ej hur stort det var mig. -- Men hör nu hvad jag har att säga dig.
Det finnes en fiende, som i hemlighet bereder ditt fall, -- och jag fruktar nästan han lyckats.
Hvem är då den okände fienden?
Du känner honom väl -- det är min bror.
Jag har anat det länge; men då jag uppgifvit hoppet om att få ega dig, så måtte han väl vara nöjd.
Hans hat är djupare, och han har svurit dig evig fiendskap -- och du har sjelf gifvit honom vapen i händerna genom ditt oförsigtiga tal till skolbarnen.
Jag har aldrig sagt dem annat, än hvad jag varit öfvertygad om vara sanning, och derför vill jag stå till svars.
Men då du är lärare i en kristen församling, så måste du predika kristna läran.
Jag har aldrig förkunnat någon annan lära, än den Jesus af Nazareth predikat; men som under tidernas lopp blifvit vanstäld af fåkunniga och vidskepliga menniskor och som
I nu ansen som den äkta kristna tron! AGDA.
Men kallar du din lära för den kristna -- du som inte tror på Kristus?
Jag tror på Honom såsom den gudasände idealmenniskan, som kom för att lära menniskorna huru de skulle lefva; men
det har ju en Sokrates, en Luther, en Parker också gjort, utan att någon fallit på den idéen att göra dem till Gudar.
Men, Karl, hvarför kan du inte tro att han var Gud?
Det är blott detta, som Gustaf fordrar af dig -- ty eljest är det ju blott i bisaker ni äro af skiljaktig mening.
Jag bekänner blott en Gud såsom verldens skapare och upprätthållare, och jag tror inte han behöfver några biträden.
Men I ansen inte honom nog mäktig, utan I hafven som hedningar gjort er två, om inte tre, afgudar!
Det skall vara svaga själar, som behöfva en syndabock, på hvilken de blott behöfva kasta alla sina brott och synder, för att sedan lägga armarne i kors och vänta på saligheten.
Mins du ej historien om den rike ynglingen som kom till Jesus?
"Gode Mästare", sade han, "hvad skall jag göra, att jag måtte få evinnerligt lif?" -- Jesus sade:
"Hvi kallar du mig god?
Ingen är god utan en, det är Gud".
Är icke detta vittnesbörd nog utaf hans egen mun?
Jag vet dina vanliga invändningar; men jag går inte en tum från min tro, då den är grundad på öfvertygelse.
Vederlägg och öfverbevisa mig om min villfarelse och öfvertyga mitt förnuft om, att I hafven rätt, och jag vill tro er -- men ej förr!
AGDA
Hör mig, jag ber dig!
Gå bort, frestare!
GUSTAF (inkommer).
Har jag ej varnat dig?
Du är ännu ej nog stark att stå emot djefvulens skott.
Jag kommer klädd i trons harnesk och vill ännu en gång drabba ihop med den förkastade.
Du kan åtminstone bespara din syster obehaget af att höra på ditt gudlösa tal.
Hon skulle möjligen derigenom komma att få mindre fördelaktiga tankar om de Gudar, hvilkas lära de förkunnar, och det vore ju skada!
Agda kan gå, ty du talar som den fallne engeln -- och den ondes makt är stor öfver svaga hjertan.
AGDA (går).
Har du något särskildt ärende till mig, så var god och skynda dig.
Min tid är för dyrbar att spilla på dessa gagnlösa dispyter och svaromål på ditt oförnuftiga tal.
Jag kommer på församlingens vägnar och i egenskap af själasörjare -- KARL.
Om jag ansåg dig stå öfver mig på intelligensens vägnar, så skulle jag vara tacksam för din hjelp, hvad min själ beträffar, men som du sjunkit så djupt, att du förnekar förnuftets guddomliga ursprung, så får jag väl lof att sörja sjelf för min stackars själ.
Jag tänker att det ändå blir jag som får bära ansvaret för henne.
Tala inte om förnuftet!
Vet du inte, att det genom syndafallet är förmörkadt och just är ett hinder för menniskan att komma till tron; derföre skall förnuftet dödas.
Du talar som en hedning.
Du vill, att menniskan skall utsläcka den himlaborna gudagnistan, som just skiljer henne från djuret, och du måtte ha gjort det, ty derom vittnar ditt tal.
Men låt mig nu höra ditt ärende.
Jag kommer på församlingens vägnar, sade jag, för att affordra dig ett återkallande af de irrläror, du varit nog samvetslös att utsprida bland församlingens barn.
Vill du ej ta' tillbaka dem, så är du skiljd från din befattning och kan ej vidare få något offentligt förtroende.
Jag vill dock först förbereda dig.
Må man ställa mig inför domstol och jag vill som anklagad bevisa min oskuld.
38 GUSTAF.
Du tyckes vara okunnig om, att du i denna sak kan dömas utan att ställas inför domstol.
-- Du har förkunnat kätterska läror -- detta veta höga vederbörande, och i denna stund beror det af mig att frikalla eller döma dig -- hvilket åter beror af den foglighet eller halsstarrighet du ådagalägger.
-- Det vore ledsamt för mig att nödgas stänga en gammal kamrats utsigter för framtiden; derföre ville jag nu be dig betänka det steg du ämnar taga.
Och vet, att du har ditt öde i dina egna händer, så att man inte se'n må komma och säga att jag genom intriger och så vidare -- KARL.
Du är rädd om ditt skinn, märker jag.
Nåväl hvem är det nu som skall få platsen efter mig?
Du tyckes alldeles ha' missuppfattat det ädla i mitt anbud.
Det är ju ingen som tvingar dig att gå ifrån.
-- Du behöfver blott återta dina obetänksamma yttranden och allt skall åter vara godt.
Din snara var i sanning fint utlagd, men mig fångar du icke.
Att du i ditt trosraseri skulle förfölja mig, det hade jag väntat, men att du skulle låta förleda dig till en sådan låghet som att genom ränker nödga mig till ett medgifvande, som komme mig att sjunka i folkets anseende och som skulle visa vanskligheten af mina läror -- det hade jag ej väntat.
Förut högaktade jag dig, ty du försvarade en sak, om hvars värde du var öfvertygad, -- nu skänker jag dig mitt förakt.
Det skall du snart komma att ångra.
Jag skall säga dig mera härnäst, då vi råkas, och det skall inte stå länge på förrän jag är här igen.
Adjö! (Går).
Stormen nalkas.
Nåväl, må tusen åskor hota -- ja! må de krossa mig -- jag går under, lugn i medvetandet att hafva lefvat och dödt för en rättfärdig sak -- för den stora idé, som tiden går hafvande med och som genom tusen strider segrande skall framgå! -- Men att öfvergifva sitt barndomshem, sina föräldrar -- allt hvad som kan binda en menniska vid jordelifvet -- är det
ej grymt, onaturligt, kärlekslöst?
-- Jo! i menniskors ögon, men ej i den Eviges; -- Öfvergaf ej Jesus sina föräldrar för sin saks skull?
Den enskilde måste ju offras för den stora eviga verldsplanens fullföljande och utveckling; de små intressena underordnas de stora, som röra hela mensklighetens väl.
-- Den sista striden börjar.
-- Mina föräldrar komma hit om en stund för att helsa på mig för första gången, sedan jag lemnat hemmet.
Jag tror mig veta deras afsigt med detta besök. -- O, Gud! gif mig styrka äfven nu!
Om jag dukar under för deras böner och tårar, då är mitt verk förstördt.
Jag har fått ett stort pund mig anförtrodt, jag känner det, och jag måste ansvara för detsamma; -- men jag har äfven fått ett hjerta med menskliga känslor -- de måste döfvas.
(Herr och fru LARSSON samt OTTO inkomma).
Det var en svår väg du har, min kära du!
Ja den är så att man kan bryta armar och ben af sig.
Och jag begriper inte, hur du kan vilja bo så här långt upp i ödemarken bortom all ära och redlighet.
Välkommna!
Det var snällt af er att ni inte glömde bort mig, fastän jag gifvit mig af så här långt bort i skogen.
Nå hvad tycker ni om mitt lilla bo -- enkelt som ni ser.
(Går till höger och ropar:) Kersti!
Skynda dig och duka kaffebordet -- vi ha fått stor-främmande, ska du tro!
Åhja, här ser rätt småtrefligt ut; -- det förstås att ett par hvita gardiner hade tagit sig bättre ut än de der, och en matta framför soffan hade heller inte varit så illa.
Är här trefligt?
Jag tycker det ser ut som i ett fattighus!
Fågelbur och balsaminer, precis som i fattigstugan borta på kyrkbacken.
Du har fan så dålig smak, min kära Karl! KARL.
Du har alltid tyckt så du.
40 LARSSON.
Nå hur trifs du i din nya ställning?
Rätt bra, min far!
Inte alltid så roligt, tänker jag!
Nej! det förstås -- det kan inte alltid vara så roligt.
Ni vet sjelf hur det är.
Man sår ut på våren med förhoppning att få skörda på hösten -- men då händer det stundom, att kornet slår felt; -- somt har masken ätit upp, somt har multnat bort -- Men apropos, hur har det gått med skörden?
Jo -- rätt bra.
Det slår felt, sa' du?
Nå! nå!
Jag tänker, det inte blir så lätt för barnen att begripa din filosofi -- FRU LARSSON.
Min kära gubbe -- låt nu filosofien vara i fred! -- Karl har nu en gång tagit sitt parti och försörjer sig rätt bra med sitt arbete, så att du nu inte har någonting att säga.
Förresten ha vi kommit hit på kaffe, och efter den här svåra promenaden kan man behöfva lugna sig litet.
KERSTI (kommer in med kaffet).
Det har mamma rätt uti; den der saken kan vara utagerad nu, tycker jag -- oss emellan åtminstone.
Utagerad?
Nej, det är han visst inte.
Du vet inte, hvilken smälek jag fick lida den der söndan.
OTTO (afsies).
Den fredlöse
Den Fredlöse.
Dramatisk Dikt i en akt af August Strindberg.
Uppförd på K. Dram.
Teat. 1871.
THORFINN. VALGERD. GUNLÖD.
GUNNAR. ORM.
Högbänkstolparne sirade med bilder af Odin och Thor.
Eld på ärilen, midt på golfvet.
I taket rökfång.
Väggbjelkarne behängda med saxsvärd, yxor och sköldar.
GUNLÖD står vid det öppna vindögat och blickar utåt.
Genom detsamma skönjer man hafvet, belyst af norrsken.
VALGERD sitter vid ärilen och spinner.
På Island omkring 1100.
En stuga.
Dörr i bakgrunden.
Vindögon tillslutna med träluckor.
Väggfasta bänkar, med högbänken på venstra sidan.
Stäng vindögat!
VALGERD.
GUNLÖD tiger.
210 ------------------------------------------------------------------------------ Gunlöd!
GUNLÖD.
en djup sorg.
Den skall bära stor frid och stor glädje.
Jag skall glömma.
GUNLÖD efter något uppehåll.
Du talade, moder!
VALGERD. GUNLÖD.
Jag ser på hafvet.
Jag skall försöka!
När skall du lära dig glömma?
Tag från mig allt -- men låt mig behålla minnet!
Se framför dig, eller stupar du!
Hvem lastar den starke vikingen, att han ser tillhaka då han lemnar sin strand!
Du har haft tre vintrar att göra ditt afsked på!
Du sade rätt: tre vintrar, ty här blef aldrig sommar.
När drifisen smälter blir det vår!
Norrskenet smälter ingen is!
Ej dina tårar heller.
VALGERD. GUNLÖD. GUNLÖD.
Vill du glömma din faders hårdhet?
Den har jag glömt!
Vill du glömma att det var en tid, då din fäderneboning stod vid Bråvikens strand, att sunnan qvad visor i ekskogen, när isbandet gick upp, och granen doftade och finkarne qvittrade i linden och Baldersbrå vyssjade dig till sömn på grönan äng -- vill du glömma detta, då du nu hör skrakarne klaga på de nakna skären och nordans snöstormar tjuta kring de krumpna dvergbjörkarne?
GUNLÖD. VALGERD.
Vill du glömma att du haft en barndomsvän, som din far slet dig ifrån, för att rädda dig undan hvite Krist!
GUNLÖD med förtviflan.
Nu gret du.
Du såg mig aldrig gråta.
Jag hörde det, och så länge du gör så, är du barn.
Jag är ej något barn.
Det gick någon på svalen.
Kanske far är kommen hem!