Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vidare är jag med Komiténs flertal af skiljaktig tanka i afseende på frågan om Statens öfvertagande af befordringsväsendet på vissa väglinier, eller de s. k. postvägarne.
Jag erkänner mer än gerna att, om utsigt vore för hand, det Svenska Staten skulle kunna, inom en icke allt för aflägsen tidrymd, på sin bekostnad öfvertaga post- och skjutsbefordringsväsendet i hela Riket, eller åtminstone i större delen deraf, på det sätt och med de medel, som i förslaget blifvit angifne; så skulle äfven jag anse tidpunkten nu vara inne, dä utförandet af detta system borde påbegynnas medelst öfvertagande af befordringen på flere eller färre af de hufvudvägar, som Komitén föreslagit att blifva postvägar.
Men finnes ens någon skymt till utsigt i denna rigtning?
Låtom oss undersöka.
O • • 1 • 11
De fem till postvägar föreslagne linierne hålla tillsammans en längd af IGOs mil, d. v. s. icke fullt ' 1 idel af skjutsvägarnes hela längd nu för tiden, hvilken, oberäknadt väglängden på Städernes territorier, uppgår till 2902| mil.
Och den förlust Komitén beräknat att Statsverket skulle komma att tillskyndas, genom öfvertagande af befodringen på dessa väglinier, utgör, i rundt tal, R:dr R:mt 450,000. om året, motsvarande i medeltal 2800 R:dr per mil, men, efter afdrag för postförings- och skjutskostnaden för nu å dessa linier gående poster „ 103,050. allenast „ 347,000. eller i medeltal 2170
R:dr per mil.
Antagom då, att man ville småningom utsträcka detta system, visserligen icke till alla skjutsvägar i Riket, således äfven till de minst befarna, utan allenast till ungefär hälften af väglängden eller till . . 1500 mil; så återstode i allt fall, efter afdrag för de 1111 ifrågaställde . 160 „ att till postvägar ytterligare förvandla 1340 mil. 80 Det kan nu icke bestridas, att de af Komitén föreslagne 5 postvägslinierna äro de i landet mest trafikerade, och lika litet, att, ju större rörelsen, synnerligast bref- och paketbefordringen, är på en postväg, desto större blir behållningen, eller desto mindre förlusten, af befordringen derå, i jemförelse med befordringen å vägar med mindre trafik.
Vid dessa förhållanden, och då den beräknade årliga förlusten å en af förenämnde fem vägar uppgår till 2450 R:dr, och å en annan till 2500 R:dr, allt per mil och efter afdrag af postförings- och skjutskostnaden för nu gående poster, torde man icke kunna uppskatta förlusten på här ofvan kalkylerade 1340 mil till lägre medeltal per mil än 2,700 R:dr, som åter motsvarar en summa af 3,618,000 R:dr och, med tillägg af 347,000 „ för de 5 nu föreslagne postvägarne, skulle alltså Statsverket få vidkännas en årlig utgift af 3,955,000 „ eller i rundt tal 4 millioner R:dr Runt, för att få allenast hälften af skjutsvägslängden till postvägar förvandlad.
Finnes väl nu ringaste sannolikhet att Rikets Ständer, hvilka troligen äfven hädanefter vilja och behöfva anlita Statsverkets tillgångar, så långt rådligt är, för jernvägar, kanaler och andra för industrien och rörelsen i stort gagnande inrättningar, skulle vilja påtaga sig en aldeles ny utgift af 4 millioner
R:dr om året för att få post- och skjutsbefordringen på hälften af de Svenska skjutsvägarne stäld på en fullt ändamålsenlig fot?
Jag dristar högligen betvifla det.
Men är åter meningen med systemet af postvägars inrättande icke den, att småningom och inom en ej allt för lång tidrymd utsträcka det till åtminstone hälften af skjutsvägarnes längd, utan allenast den, att uppoffra 350,000 å 400,000 R:dr om året, för att få befordringen ändamålsenligt ordnad på de föreslagne 5 linierne, och derefter på andra, i mån af de förres, delvis eller i helt, umbärlighet, sedan paralela jernvägar blifvit anlagde; så bör tillses, om det ändamål, för hvilket man här sträfvar, är förtjent af så stor uppoffring från Statsverkets sida, som dess ernående på nu föreslagna sätt sannolikt skulle komma, att föranleda, och om det icke genom andra förfoganden må kunna uppnås för vida billigare kostnad.
Afsigten med postvägars inrättande, såsom Komitén tänkt sig befordringen derå, är den, dels att med säkerhet, punktlighet och dagligen kunna befordra postföremål; dels ock att bereda resande tillfälle a) att med ordinarie posten, eller i hufvudpost- och bivagnar dagligen, och till huru stort antal som helst, kunna i beqväma åkdon samt till måttligt pris komma fort; och b) att vid andra tider på dygnet likaledes kunna färdas i goda åk - 81 don, mot erläggande likväl af en, relatift till våra hittils varande förhållanden, dryg liästlega, oberäknadt vagnslega, om ej medfördt åkdon begagnas.
Utan tvifvel äro alla desse angelägenheter af särdeles stor vigt och förtjenta af den uppmärksamhet, att Statsverket, äfven i min tanka, icke bör sky att, för deras ändemålsenliga reglering, göra skäliga uppoffringar.
Statens eget intresse, många andra förhållanden oafsedda, påkallar postbefordringens anordnande på ett helt annat sätt, än det hittills i allmänhet brukliga, och tiden torde väl nu vara inne för det erkännandet, att den resande äfven i Sverige har billigt anspråk att, om han ej har råd att skaffa sig eget, eller kan få, mot skälig lega, hyra annan persons åkdon, tillryggalägga sin färd med andra fortskaffningsmedel än dem, som begagnas vid fångtransporter.
Men etter mitt förmenande kunna nyssnämnde angelägenheter på ett ganska tillfredsställande sätt ordnas, utan att
Staten sjelf behöfver öfvertaga post- och skjutsbefordringen, och utan öfverdrifna kostnader.
Erfarenheten har nemligen i senare tider visat, att diligensfart, till och med daglig, på vissa väglinier kommit till stånd och fortgått utan bidrag från Statsverkets sida, och utan att wederbörande Bolag haft att påräkna någon inkomst af brefbefordringen.
Det förefaller då mer än sannolikt, att, om Post-styrelsen kunde åt dylika Bolag erbjuda skälig vedergällning för besörjandet af den egentliga och dagliga postbefordringen i diligenser å hufvudvägarne, äfvensom å mindre vägar med större rörelse, t. ex. sådane, som leda till jernvägarne; så skulle den enskilda företagsamheten sporras att åtaga sig regelbunden post- och personbefordring för vida bättre pris, än 2,800 R:dr i medeltal per mil.
Staten undginge emellertid då äfventyret af, och den icke obetydliga särskilda kostnaden för, ett nytt förvaltningsbestyr utaf så ingripande och vidsträckt beskaffenhet, som post- och skjutsbefordringen i spridda delar af Riket; expeditionen af postföremål blefve aldeles enahanda, som efter Komiténs förslag, och enda skillnaden den, att allenast ett inskränkt antal resande kunde med diligensen dagligen befordras.
Men, oberäknadt sannolikheten, att, om erfarenheten ådagalade behofvet af flere samtidigt med postvagnen afgående vagnar, detta behof oförtöfvadt skulle blifva tillfredsstäldt, förekommer härvid, att den resande, som ej finge plats i Post-diligensen, kunde betinga sig skjuts, eller skicka förbudssedel med dagliga posten, mot erläggande endast af En R:dr i hästlega, i stället för En R:dr 60 öre, allt per mil räknadt, sorn efter Komiterades förslag skulle blifva legan för extra post å postvägarne.
På dessa skäl afstyrker jag således för min del förslaget om postvägars inrättande, men tillstyrker deremot att Post-styrelsen må bemyndigas afsluta kontrakter på 5, högst 10 år med enskilde personer eller bolag om flit. lim g kjutm.-betril rel. 82 öfvertagande af daglig befordran utaf post och resande på flere eller färre af de till postvägar nu föreslagne limér, äfvensom på andra, mera trafikerade vägar, som leda till jernvägarna, emot den godtgörelse för sjelfva postbefordringen, som lindrigast kan betingas, samt att för detta ändamål ett visst årligt anslag må ställas till Post-styrelsens förfogande.
I olikhet med Komiténs flertal håller jag ytterligare före, att om den allmänna post- och skjutsbefordringen hädanefter öfver allt i Riket kommer att ställas på entreprenad, och hästlegan på alla stationer förthy att blifva En R:dr per mil; så bör ock den resande vara berättigad att, mot särskild, skälig ersättning, få färdas i täckt vagn.
Min mening härmed är ingalunda den, att dylika åkdon borde vara att tillgå på alla gästgifvaregårdar i hela landet, och icke heller, att de behöfde vara af så prydlig och beqväm beskaffenhet, som flerestädes i utlandet; utan allenast den, att vid alla gästgifveriet- mellan städer och orter med lifligare trafik, hvarifrån således ett större antal resande befordras och medeltalet af utgångne hästar är t. ex. minst 4 om dygnet, borde finnas en vanlig vagn på fjedrar med dubbel suflett, 4 platser inuti och 2 på kusksätet, samt 2 dylika vagnar, der medeltalet utgångne hästar vore 8.
Sådane åkdon, hvartill borde finnas kälkar, brukas numera till stort antal i de fleste, om icke alla landsorter, stundom äfven af allmogen, och deras inköpspris, synnerligast om de icke äro nya, är ej högt.
Antages att ett dylikt åkdon i skjuts användes allenast 300 mil om året, som, efter 50 öre i vagnslega, gifver 150
R:dr i årlig inkomst, så är denne ganska rundlig till ränta, reparationer och amortering af inköpssumman.
Och skulle anskaffandet af denna senare anses medföra olägenhet för entreprenörerne i allmänhet, kunde ju Staten lemna dem ett förlagslån mot 5° o årlig ränta och ställande godkänd säkerhet af 100 å 150
R:dr runt för hvarje vagn, som vid stationen ansåges behöflig, att till Landtränterierne inom 2 år återbetalas.
Ett räntebärande förskott af 100,000, möjligen 150,000 R:dr, vore sannolikt tillräckligt att sätta denna nyttiga inrättning i gång, men efter någon tid icke vidare behöfligt, om ej till ett högst ringa belopp.
Den resande allmänheten hade då vant sig vid att begagna entreprenörernes vagnar, i stället för egna, sällan anlitade och derför vida kostsammare, och Sverige skulle, om detta förslag antoges, ändtligen kunna komma på den punkt i afseende på befordring af resande, som nästan alla andra civiliserade länder sedan länge innehaft.
Slutligen delar jag icke heller flertalets af Komitén åsigt rörande tiden, inom hvilken det bör åläggas entreprenör i allmänhet, att anskaffa skjuts åt resande, som ej låtit aflemna förbudssedel, men icke begagnar flere än 2 hästar.
Det är visserligen å ena sidan sannt, att skyldigheten för entreprenör, att hela året om hålla i beredskap ett visst antal hästar, 83 att till resandes tjenst vid anfordran kunna inställas, i många orter hittills motverkat entreprenaders tillvägabringande, och i andra icke obetydligt fördyrat dem, som kommit till stånd.
Men på andra sidan får icke heller förbises, att då detta, ständigt tillgängliga, hästantal kunnat godtyckligt bestämmas, jemlikt 2:a punkten i Kongl. Cirkuläret den 2 Augusti 1844. har det på många ställen fastställts vida utöfver behofvet: att, om postocli skjutsbefordringen i hela Riket kommer att ställas på entreprenad, skall denna rörelse på de mera trafikerade vägarne efter någon tid otvifvelaktig! förvandlas till ett särskildt yrke, hvars innehafvare finna sin uträkning vid, att sjelfve underhålla det antal hästar, som för den vanliga, dagliga befordringen anses erforderligt; samt slutligen att den resande torde hafva skäliga anspråk, att icke blifva uppehållen en hel timma på hvarenda gästgifvaregård, som ligger i hans väg; — ett uppehåll, som nära nog skulle tillintetgöra möjligheten att kunna företaga resor i vårt land.
Man invänder visserligen, att i rättigheten att med posten för billig kostnad afsända förbudssedlar ligger ett tillräckligt korrektif häremot, men besinnar icke, att detta väl må vara händelsen då daglig postbefordring eger rum och då den resande har aldeles samma väg att färdas, som posten, men deremot aldeles icke är fället, då post afgår allenast ett par gånger i veckan, äfvensom då den resande färdas till en del i annan rigtning, än posten.
På dessa skäl, och då det gerna icke kan, åtminstone icke bör, vara meningen med en mera genomgripande reglering af post- och skjutsbefordringen i vårt land, att göra den senare allmänneligen sämre, än den för de resande hittills varit, under det desse rättvisligen tillförbindas att betala förhöjd hästlega, anser jag för min del böra bestämmas, att vid alla stationer, hvarest i medeltal minst 4 hästar om dygnet utgå i skjuts, skall entreprenören hålla tvenne till resandes befordran genast efter deras ankomst, derest ej genom anteckning i dagboken kan visas, att ett lika antal från stationen i skjuts utgått inom den senast förflutna timmen, i hvilket fall de resande måste afbida den tid som återstår i nämnde timme.
Ett sådant stadgande innebure ingenting annat, än att entreprenör vid stationer med större skjutsrörelse, ständigt borde hafva 2 hästar till hands för resande och således, när desse utgått, genast foga anstalt, att 2 andra dragare inom en timme derefter kunde inställas.
På mindre besökta stationer, der skjuts sällan ifrågakommer och medeltalet af utgångnc hästar icke utgör 4 per dygn, anser jag åter ett dylikt anspråk på entreprenören, som det nyssnämnda, skäligen icke kunna göras, hvarför, på sådane stationer, väntningstiden för resande, som ej begagnar flere än 2 hästar och icke aflemnat hesta llningssedel, torde böra bestämmas till en timme från ankomsttiden.,. 84 Af Ilen Posb-Kamerentrun Winroth:
„Den del af Kommitterades förslag, sorn alser, att gästgifveri-, hålloell reserv- samt postskjutsnings-skyldigheterne matte på vissa vägar, dem Kommitterade benämnt postvägar, komma att af Staten öfvertagas, att, under Post-styrelsens förvaltning utgöras af s. k. posthållare, samt att å dessa vägar fullständiga diligens- och forvagns-anstalter, som skulle bestå af hvarje dygn fram- och återgående hnfvudpostvagnar, åtföljde af bivagnar, när antalet af resande så erfordrar, måtte komma att på Statens bekostnad inrättas, på sätt dylika person- och postbefordrings-inrättningar i de mest utvecklade Stater redan linnas ordnade, vågar jag icke biträda.
Jag befarar nemligen, att i ett så glest bebodt, af främlingar ringa besökt, land, som Sverige, med dess under vissa årstider svårkörda vägar, hvarå för större åkdon hinder vid många tillfällen torde uppstå, att på bestämda tider framkomma, och med dess flera, genom den euskilda företagsamheten inrättade, beqväma, af allmänheten gerna begagnade ångbåtskommunikationer, en i anläggnings- och underhållskostnad så dyrbar anstalt som den ifrågavarande, den må inrättas och ordnas så förträfflig, som möjligt, kommer att af allmänheten ganska ojemnt anlitas och sannolikt taga långt större utgifter i anspråk och ådraga Staten större förluster, än beräknats, samt sålunda ej motsvara sitt ändamål, eller förtjena de uppoffringar, Staten derför skulle få vidkännas.
Anstalten torde ock, till följe af det för ■ less anlitande nödiga stadgandet, att hästlegan för s. k.
extra post skall å postväg betalas med 60 öre mer per mil, än å andra vägar, blifva mindre välkommen för många resande, som, för sjuklighet eller andra orsaker, ej kunna eller finna för sig beqvämligt att färdas i postvagnarne, samt jemväl för
Staten medföra ej obetydlig tillökning i rese-ersättningar till embets- och tjenstemän.
Om deremot gästgifveri-, håll- och reserv- samt post-skjutsskyldigheterne lör hela Riket komma att ordnas och deras utgörande bekostas pä sätt Kommiterade föreslagit för de s. k. bipostvägarne; om för brefposternes bättre bevarande och fredande, såvidt görligt är, mot öfvervåld, för beredande al nödigt ökadt tillfälle till paketförsändningar inom landet och för befordran, i inskränkt nion, af personer, Post-styrelsen bemyndigas anskaffa och underhålla lämplige poståkdon, derå resande kunna medfölja, att framgå de vågstråckningar och fortgå sfi manga gånger i veckan, behofvet för bref oell paketkommunikationen det fordrar; 0111 i sammanhang dermed, hvilket jag för min del skulle anse vara lämpligt, den enskilda företagsamheten, genom Statens medverkan, framkallas och understödjes, så att å vägar, der rörelsen sådant påkallar, diligens- eller forvagns-inrättningar, hvilka kunna öfvertaga postbefordringen, må komma att, med årliga understöd af Staten, för resandes och paketers befordran anordnas, samt om för blifvande skjutsentreprenörer vid de större vägarne stadgas såsom ett åliggande, att, till beqvämlighet för resande, som deraf önska att sig begagna, anskaffa och i godt skick underhålla täckta fjederåkdon till det antal och af den beskaffenhet, som i skjutskontrakter bestämmas, mot rättighet för dessa entreprenörer, att till anskaffande af sådana åkdon, mot ställande af antaglig säkerhet, erhålla nödiga förskott af Staten, borde, när i betraktande jemväl tages de uppoffringar, Staten genom jernvägsanläggningar, vägförbättringar m. fl. åtgärder redan fått vidkännas och än vidare torde få vidkännas, allmänhetens fordringar af Staten på utvidgning och förbättring i kommunikations-anstalterne inom landet, och de skjutsningsskyldiges billiga anspråk på Statens mellankomst, för beredande af lättnad i och en jemnare fördelning af skjutsningsbördan, enligt mitt förmenande, blifva åtminstone för den närmaste framtiden uppfyllda.
Att emellertid postverket, äfven om det ej skulle tillförbindas, att på vissa vägar underhålla så dyrbara och förlustgifvande befordringsanstalter, som flertalet af Kommitterade föreslagit, i alla fäll, i händelse postföringslegan koinme att höjas för alla poster till 1 R:dr milen, och postverket får förpligtelse att låta fortskaffa posterna i egna åkdon, dermed resande kunna medfölja och paketgods fås befordradt, ej kan komma att med egna tillgångar bära sig, utan behöfver årliga tillskott, för att kunna fullgöra sina förbindelser, utvisa häröfver upprättade calculer, men, om af de utaf Kommiterade angifne utvägar för post-intradernes ökning, den att höja portot för inrikes brcfvexlingen från 12 till 15 öre per enkelt bref kommer att anlitas, bör den ökade intrad, som deraf kommer att postverket tillfalla, blifva tillfyllestgörande för betäckande af de kostnader, ofvan antydda utvidgning af postverkets åligganden kunde medföra; och, skulle derjemte stämpelafgiften för tidningar och periodiska skrifter komma att till postverket ingå, böra öfverskotter till behöfliga och tidsenliga förbättringar i postväsendet icke komma att saknas.,, Af f. d. lii k* dar/sfi i llmäktige u Petter J ötman:
„ Såsom ledamot i den Komité, Kongl.
Majit nedsatt för skjuts väsen dets ordnande och lyftande från jordbruket, får jag vördsammeligen anmäla min reservation mot 42:a paragrafen i Komiténs förslag, der, såsom mm tyckes, Komitén kommit till ett motsatt resultat mot det, som Kongl. Ö «/ 7 -o Ma j:ts Nådiga Skrifvelse åsyftar.
Skyldigheten att skjutsa har från början ålegat endast gästgifvaregårdar, hvartill kronohemman anvisades och försågos med gästgifveribyggnadcr.
Men antalet af resande ökades omsider derhän, att gästgifvaren 86 icke kunde elem fortskaffa, hvilket hade till påföljd, att närbelägna hemman ålades att med skjutsning biträda.
Derifrån härleder sig reservlagens tillkomst och den utvidgning deraf, som tid efter annan egt rum.
Komitén har deremot utsträckt denna skjutsskyldighet till något öfver 20,000 hemman, som aldrig varit till skjuts indelade, med en årlig afgift, till en början förslagsvis beräknad till 10 R:dr 33 öre, under förutsättning, att denna afgift framdeles skulle försvinna, hvilket äfven är troligt, sedan den hunnit regleras öfverallt.
Efter mitt förmenande borde Staten åtaga sig denna afgift, i stället för att, såsom nu, lyfta skjutsbördan från somliga, deraf hårdare tryckta, för att lika fördela och lägga på andra, deraf mindre eller icke besvärade; men dessa sednare utgöra kungs- och kronoskjuts med tillägg af bref bäring, hvarifrån de nu indelade reservskjutsskyldige äro befriade.
Det må tillåtas ifrågasätta med hvad rätt man vill utföra denna skattejemkning inom landet, ty hvart och ett hemman står i värde efter dess inkomster, sedan skatter och andra utskylder blifvit derifrån afräknade.
Ett hemman med skjutsbörda af t. ex. 80 R:dr köpes efter 5 procent räntefot för 1,200 R:dr billigare, under för öfrigt likartade förhållanden, än ett hemman, som exempelvis betalar 20 R:dr.
Skillnaden blir ännu större för ett hemman som aldrig afvetat någon afgift i och för skjuts väsendet.
Må man åberopa hvilket lagrum som helst, så finnes i lag härtill ingen anledning, ty vidare än hvad natura-prestationer ålägga kan man icke vid skattens påläggande genom kontanter påtvinga.
Af denna anledning har jag icke kunnat instämma uti Komiténs beslut, helst instämmandet deruti skulle hafva haft till följd en ny beskattning på alla från skjutsstationen aflägse hemman och således icke reservskjutsskyldige eller till skjutsning indelade.
Rättvisa och billighet fordra, att skjutslegan motsvarar den skjutsandes uppoffring af tid och kostnad i och för skjutsens utgörande, och det är påtagligt, att sådant varit afsedt vid alla de tillfällen då skjutslegan blifvit ökad.
Likaså billigt måste det vara, att den resande, som vill blifva fortskaffad med andras hästar och åkdon betalar hvad skjutsen verkligen kostar, och det är af detta skäl, som Staten betalar skjutsen för alla dem, hvilka resa i det allmännas ärenden.
Likaså har jag varit af skiljaktig mening med Kcmitén i afseende på körtidens förkortande från l| till 1 \ timma per mil.
Flera tider af året äro nemligen vägarne i så svårt skick, att detta skulle blifva en omöjlighet utan dragarnes öfveransträngning.
Slutligen måste jag reservera min mening, som varit skiljd frän pluralitetens, rörande jordägares, vid de större postvägarna, skyldighet att uppföra grindstuga och hålla grindvakt, som efter gifvet tecken vid postens an - 87 komst, såväl natt som dag, skulle öppna grinden.
Sjelfva förslaget om grindvakt bör icke ogillas, men kostnaden, som kanske ofta skulle träffa en mindre hemmansdel, vanligast ägd af en fattig, hvilken icke mägtade fullgöra detta kostsamma onus, bör enligt min tanka, bestridas af Post-styrelsen, hvilket har sig ålagdt att bekosta alla öfriga utgifter för postens fortskaffande.
Syftet med denna min reservation är icke att underkänna Komiténs samvetsgranna bemödanden eller djupa sakkännedom, hvarom betänkandet nästan på hvarje rad bär vittne, utan derföre, att jag icke kan lösgöra mig från den föreställning, att skjutsskyldigheten genom
Komiténs förslag ej blir lyftad från jordbruket annorlunda, än från utgörandet in natura till ett årligt penningebidrag, kanske för evärdeliga tider.
Hade deremot 5 eller 10 år blifvit bestämda, så hade de skjutsskyldiga ansett bördan så nära som möjligt lyftad från jordbruket.,, Ut supra.
In fidem F. A. F. Lindencrona.
Bilagan M I Upplysningar angående Post- och Skjuts-väsendet i åtskilliga främmande länder.
Horrlge.
I afseende på Postbefordringen i inskränktare bemärkelse, eller forslingen af Brefposten, gäller ännu Postanordningen af den 4 Äng. 1758, enligt hvilken en livar, invid Postvägarne beqvämt boende, jordbrukare kan åläggas att skjutsa posten, emot åtnjutande af vissa förmåner samt en Lega, som i Lagen af den 14 Juli 1827 faststäldes till samma belopp, som den gällande allmänna skjutslegan.
De särskilda förmånerne för utgörandet af detta onus bestodo uti befrielse a) för Postbonden och hans postkarlar, eller de som köra posten, från be väringspligtens fullgörande; b) för den förre att skjutsa resande, och c) jemväl för Postbonden från åtskilliga kommunala befattningars bestridande.
Tillgodonjutandet af sistnämnda förmåner, under litt. c, har numera upphört i följd af flera i senare tider utkomna författningar, och 1857 års Lag om Beväringspligten, hvilken Lag med 1860 års början skall träda i kraft, fritager icke vidare postkarlar ifrån denna skyldighets fullgörande.
Befrielsen derifrån var emellertid den väsendtligaste åt Postbonden beviljade förmån, enär den in bringade åt honom i fredstid vanligen 4 Species *), men i krigstid ända till 20 Species om året af hvarje Postkarl, som han berättigades taga i sin tjenst; hvaremot undantagsbestämmelsen i detta hänseende för Postbönderne sjelfve sällan var af någon vigt, då endast få i detta Land blifva egna hemmansbrukare under Bevärinesåldern.
O '} 1 Species eller Speciedaler
Sp. således
Bilagan M 1 ■ 9 Norrige.
Under dessa förhållanden, då de åt Postbönderne medgifne särskilda förmåner dels redan upphört, dels snarligen i väsendtlig mån komma ytterligare att förringas; och då den med Postforslingen förenade tunga i öfrigt ansetts böra, så vidt görligt är, lindras, har Post-Styrelsen redan gått i författning om Brefpostens fortskaffande medelst Entreprenader.