Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Intet arbete i ett hushåll är under en husmoders värdighet, och när det behöfves, måste hon kunna göra det själf.
Jag upprepar blott, att det icke är nödvändigt, att hon beständigt gör alla detaljer själf.
Hon skall kunna arbeta och fördela arbetet på husets medlemmar, men hvarken påbörda sig sjelf eller andra onödig brådska med öfverflödiga ting; på det sättet skall hon alltid få tid till det arbete och det studium, hon längtar efter och behöfver.
Att det finns tider, då barnen äro små eller sjuka, då en mors hela tid tages i beslag, kan ju ingen motsäga, men man måste också erkänna, att det skulle vara en högst onaturlig och simpel kvinna, som skulle längta från sitt sjuka barn till någon som helst favoritsysselsättning.
– Lifvet är alltid det viktigaste, studierna det näst viktigaste.
Men till sina studier kan en husmor i de flesta fall också skaffa sig tid.
Männen och specialisterna ha visserligen den fördelen att med odelad ro kunna hängifva sig åt sitt arbete och egna sin mesta och bästa tid därtill, men så löpa de också den faran, att deras mycket enformiga arbete lätt tröttar och förslappar dem och ger dem leda vid just denna deras allt upptagande sysselsättning.
Hur ofta träffar man icke t. ex. en musiker, så utledsen vid musik, att han riktigt med förskräckelse undviker alla musikaliska prestationer.
Musiken har blifvit hans nödvändiga födkrok, och poesien har gått af den, liksom af så mycket annat, som från frihet har blifvit till tvång.
Likaså kan jag icke neka, att det att vara skald till profession måtte vara en mycket tryckande uppgift.
Att så där alltid sitta och vänta på inspirationer och bita i pennskaftet från tidigt på morgonen, måtte lätt kunna uttorka äfven den friskaste talang.
– All diktning skall väl vara en lifserfarenhet och kan därför blott komma stötvis och oväntadt liksom lifvets upplefvelser.
Många diktare skulle utan tvifvel behålla kraften och skapelseförmågan mycket längre, om de vore tvungna att först bädda sin säng och köpa sin frukost och för resten besvära sig ett par timmar af dagen med att tjäna sina medmänniskor.
Med dubbel längtan och friskhet skulle de efter en sådan liten gymnastik i det dagliga lifvet vända tillbaka till sin fantasi’s och sina tankars egen värld.
Jag vet, att man skall invända: det hör en så stor detaljkunskap, ett så enormt arbete till att bli något på allvar inom hvilket område som helst, att blott den, som offrar hela sin tid till ett arbete, kan hoppas och vänta att ha någon lycka med sig.
Materialet är ändå så stort, att man under ett helt lif icke når synnerligen långt.
Detta är mycket sannt, och en kvinna, som vill bli en storhet i något bestämdt yrke, bör helst låta bli att gifta sig.
Hon måste då gifva hela sitt lif till detta enda, som hon vill.
Min mening är blott att säga, att när hennes ämbete är att vara husmor, har hon, medan hon sköter detta ämbete, anledning att på det lyckligaste sätt utveckla hela sin natur.
För en husmoder är musiken, literaturen, studier af språk, naturvetenskaper o. s. v. – hvad hon nu mest har lust och anlag till – de förädlande, styrkande makterna, som göra hennes lif lättare att lefva, som utveckla hennes intelligens, åsikter och karaktär och därvid just göra henne ännu dugligare till hennes hufvudkall, det att vara husmoder.
Ingenting behöfver därför bedrifvas dilletantmässigt, d. v. s. på fusk.
I att lära ett språk, instudera en musikkomposition, skrifva en uppsats eller en bok kan en husmor inlägga lika mycket allvar och grundlighet som någon person, som lefver uteslutande för dessa saker.
Det tar kanske längre tid för en husmor, men hvad gör det?
I gengäld göres det »con amore», och detta är i allt arbete en ofantligt viktig faktor.
En husmor, som har barn, har dessutom den fördelen att aldrig bli gammal.
Utan att hon sjelf vet af det, glider hon öfver i den nya generationens förhoppningar, önskningar och föreställningar, och är hon själf en personlighet, kan hon också ganska kraftigt inverka på detta nya släkte i sina egna barn.
En klok man har en gång sagt, att »barn äro alltid äldre än sina föräldrar», och det är ju sannt, i det de unga alltid ha en generation mer att räkna på, men så har åter denna förra generation med en del mindre erfarenhet kanske mer af ungdomens friskhet och förhoppningar, och så kan man ömsesidigt hjälpa hvarandra.
De flesta veta, hvilken beständig utveckling det dessutom ligger i att undervisa andra.
– När barnen börja fråga, börjar ofta hela ens tankearbete från början, och för att hjälpa dem att lära allt på ett lätt och lefvande sätt, måste man ofta själf uppfinna nya sätt att arbeta på, och göra klart för sig hvad man hittills blott har haft ganska dimmiga föreställningar om.
– Det är en stor fråga, hvem som lär mest vid en undervisning, den som undervisas eller den som undervisar.
Man skall förmodligen invända, att jag i hela denna framställning blott har visat den ljusa sidan af saken och ignorerat alla de besvärligheter, som medfölja det husmoderliga ämbetet, och det är ju sannt, att ju mera mångfald, d. v. s.
ju mera rikedom, dess flera möjligheter till godt och ondt.
En kombinerad tillvaro måste alltid bli både svårare och innehållsrikare, därför också mera utvecklande, än en enkel.
Den hufvudsakliga ansträngningen vid att vara husmor kan för resten uttryckas i en sats: att icke låta sig förvirra af det mycket olikartade.
När man ofta afbrytes, beständigt måste flyga med sina tankar från det ena till det andra, och det likväl fordras, att man genast skall vara fullt närvarande, då kräfves en inre jämnvikt, en öfversikt öfver alla dessa olika intressen, för att den person, som styr må kunna skapa enhet i mångfalden.
Men hvad annat är väl lifvets uppgift egentligen för oss alla?
De flesta kvinnor skulle troligen erkänna, att det skulle vara en lycka att gifta sig med den man de hölle af och få barn, som de kunde älska, men många anse också kallet att vara husmoder för ett tämligen andefattigt kall.
Jag påminner om, att jag icke talar om äktenskapet, blott om det husmoderliga ämbetet, – men detta ämbete tror jag för en kvinna är det lyckligaste.
Gud bevare mig från att säga, att någon skulle gifta sig för att komma att bekläda detta ämbete, liksom det i alla förhållanden är en skam och vanära för en människa att eftersträfva en plats för platsens skull, när förhållandena för öfrigt äro henne motbjudande eller stridande mot hennes öfvertygelse.
Jag vill blott påminna kvinnorna, i synnerhet husmödrarna om, att det icke finns något ämbete så mänskligt, så rikt och så utvecklande som just det att vara husmoder.
KVINNANS KALLELSE
– 1896 –
Det är knappt ett halft tjog år sedan den bildade kvinnovärlden i Sverige, representerad af de literära damerna i Stockholm, var upptänd af den revolution i åsikterna om kvinnans rättigheter och bestämmelse, som Ibsens »Nora» hade uppväckt.
»En frigjord kvinna» var då för tiden deras slagord – och därmed förstodo de en kvinna, hvars hufvuduppgift var att, kosta hvad det ville, andligt och världsligt skaffa sig all den rätt, som hon ansåg nödvändig för sin personlighets utveckling.
Om en kvinna efter sitt äktenskap upptäckte att detta äktenskap icke var det fullkomliga realiserandet af kärlekens idé och icke gaf hennes personlighet tillräckligt utrymme, ja, då var det icke endast bäst, utan sannast och rättast att, som Nora, gå sin väg, slå igen porten med en smäll och ge sig åstad för att »utveckla sin person» på egen hand.
Huru denna utveckling skulle ske, har dock varit för inveckladt att svara på, ty både
Ibsen och alla hans efterapare bland damerna ha blifvit oss svaret skyldiga.
Ropet på »kvinnans frigörelse» yttrade sig snart genomgående i ett starkt uttaladt förakt för männen, hvilkas orättvisor, simpelhet och alla andra fel blefvo det stående ämnet i damernas skådespel och noveller, och de literära damerna sågo med hånfull medlidsamhet på de kvinnor, som funno sig tillfredsställda af uppgiften att vara maka, moder och husmoder.
På alla sidor omgifven af dessa kvinnliga krigsrop i kampen mot männen, skref jag på den tiden en artikel; »Ämbetet att vara husmoder».
Den infördes i en liten tidskrift, som kallades »Framåt», och som mycket snart gick bakåt.
Senare fick jag veta, att denna tidskrift var ett organ för de mest samhällsupplösande idéer, hvilket jag ej kände, då jag skref i densamma.
Det har aldrig blifvit klart för mig, att »färgen» på den tidning eller tidskrift, hvari ett uttalande blir offentliggjordt, kan sätta sin prägel på det skrifna, då ju innehållet i en uppsats talar för sig själft.
Ett par år senare visade emellertid Iduns redaktion tillmötesgåendet att intaga nämnda artikel om det husmoderliga ämbetet i Idun.
Den återfinnes där i 1890 års årgång n:r 47 –49.1
I denna lilla uppsats utvecklade jag min åsikt, att det husmoderliga kallet är ett af de mest välsignelsebringande och lyckliggörande, som en kvinna kan bekläda.
Då kvinnans kallelse i dessa dagar har blifvit offentligt diskuterad, tillåter jag mig att komma tillbaka till detta ämne.
Under den period, då de skandinaviska literära kvinnorna så starkt opponerade sig mot kvinnans underordnade ställning i äktenskapet och med större eller mindre ringaktning sågo ned på äktenskapet såsom knappt värdigt den »frigjorda kvinnan», utgjorde dock dessa damer blott en högst obetydlig del af de då lefvande kvinnorna.
Liksom alla abnorma fenomen var detta fiendtliga sinnelag mot männen en specialitet för de bildade kvinnorna, och bland dessa hufvudsakligen representeradt af en skrifvande och kritiserande elitkår.
Hos de flesta kvinnor äro längtan efter och behofvet af kärlek en så djupt rotad känsla, att icke något slags reformation eller oppositionel kvinnorörelse hos ett fåtal skall kunna ändra det minsta däri.
Denna längtan, att se kärleken realiserad, är så genomgående, att den är, och nog alltid kommer att förbli, den hufvudsakliga orsaken till, att kvinnor ofta gifta sig mycket unga och lätt taga miste i valet af äkta makar.
En mycket ung flicka svarade en dag sin bror, som frågade henne, om hon var kär: »Nej, jag är inte kär, men jag älskar kärleken».
Just detta, »att älska kärleken», är kvinnans allra starkaste och allra vanligaste egenskap.
Att uppmuntra kvinnorna till att bli hustrur och mödrar behöfs icke.
Det ha de allra flesta lust till.
En annan sak, och en mycket allvarligare, är den att förbli goda hustrur och uppoffrande mödrar, till och med om de skulle upptäcka – hvilket säkert de flesta göra – att äktenskapet icke realiserar kärlekens idé.
Det gäller härvidlag icke endast att börja bra, utan att fortsätta och sluta bäst, men icke att sträcka vapen och taga till flykten, när verklighetens faror rycka fram.
Det är oberäkneligt, hvilken förfärlig skada den literatur har gjort, som predikade »kvinnans frigörelse».
Den har framställt känslorna som det enda sanna.
Så snart känslan icke längre fanns där i hela dess kraft, var förhållandet »osannt», och som de flesta människor äro mycket underkastade sina känslors växlingar, skulle resultatet bli, att för hvar gång en känsla var utsliten, hade en annan och friskare rätt, och då behöfde inga band eller förpliktelser respekteras.
En människa är knappast den samma vid tjugu, trettio och fyrtio år, och skulle hufvudsaken vara att alltid tillfredsställa sina andliga fordringar, skulle konsekvensen bli, att man vid olika tider af lifvet måste välja en ny man.
På en sådan grund skulle intet samhälle kunna bestå.
De moderna författarne ha länge predikat denna lära:
»När du icke längre älskar din man, så fordrar sanningen, att du går din väg, ensam eller med en annan, som du nu älskar.»
Kristus har sagt:
»Den, som tager en frånskild till äkta, bedrifver hor.»
Kärleken som idé är för de flesta kvinnor höjden af detta lifs lycksalighet.
Äktenskapet är något svårt.
Få kvinnor, som inträda i äktenskapet, ana, hvilket svårt och inveckladt kall de åtaga sig.
Det är icke blott de lekamliga och ekonomiska bekymren, som de moderliga plikterna medföra; det är hufvudsakligen den svåra uppgiften att få två olika personligheter att sammansmälta till ett – eller att dock samljuda bra.
Att kvinnan alldeles skulle uppgå i mannens personlighet skulle endast vara eftersträfvansvärdt, om mannen alltid och i allting stode öfver sin hustru, hvilket väl dock ingen vill påstå öfver allt vara händelsen.
Kristendomen bjuder kvinnan att vara sin man »underdånig», men detta är något helt annat än att uppge sin person för att upplösa sig i en annan.
Endast få och små despoter önska att alltid endast få ett eko af sig själfva till svar.
En allt för stor brist på själfständighet irriterar.
Till och med barn älska icke de kamrater, som alltid prata dem efter munnen, utan säga som en liten norsk pojke sade till en skånsk fiskarpojke, hvilken var hans lekkamrat och beständigt sade ja till allting:
»Hvarför säger du alltid ja, ja?
Kan du inte säga nej, din torsk!»
Ingen kvinna, ingen människa skall uppge sin person, men visserligen fordras af en hustru och en mor, att hon skall kunna uppoffra sig i stort och smått, och det bästa sättet att uppoffra sig är kanske just det att alltid ge något af sin person i hvarenda liten handling.
Ja, äktenskapet är en svår sak, och en hustrus och moders kallelse en af de svåraste.
Men det finns något, som heter »det svåras tjusning», och hvad som är svårt är också nästan alltid det mest innehållsrika.
Medan alla studier och konster ha ett begränsadt material att röra sig med, har en husmoder lifvet till sitt material, och intet studium är så innehållsrikt och mångfaldigt som lifvet själft.
En gift kvinna kommer på det naturligaste sätt i beröring med mänsklighetens olika representanter.
Hon lär känna arbetarne och deras arbeten och kan ge sin sympati och hjälp på ett mänskligt sätt.
Genom att sköta sina sjuka barn och tjänare lär hon på ett praktiskt sätt den sjukvård, som behöfs till det dagliga lifvet.
Genom att undervisa sina barn blir hon uppmärksam på alla de frågor, som den kommande generationen för med sig, och en mor är nästan alltid af samma ålder som sitt yngsta barn.
Ju flere talanger, ju flere intressen och kunskaper en husmor har, dess bättre!
Det gäller för henne att lyckliggöra så många som möjligt, som lefva i eller komma i beröring med hennes lilla rike, och ju flere medel hon har till sitt förfogande, dess större utsikt har hon att lyckas.
Man hör så ofta det gamla dumma uttrycket: »hvardagslifvets prosa».
Jag skulle vilja byta ut det emot det långt sannare: »Hvardagslifvets poesi».
Inga festligheter, samkväm eller förströelser kunna jämföras med den välsignade enformigheten i hvardagslifvets arbete och hvila.
I hemmet växer poesien bäst, ty den, liksom allt lefvande, behöfver stillhet och tid till att utveckla sig.
Men det tyckes mig, att våra husmödrar för att få den rätta fylligheten i barnens lif icke fullt så mycket skulle sysselsätta sig med att gå på föreläsningar, föreningar och sammankomster för det allmänna bästa.
Liksom en familjs lycka till sist beror på, att en hvar gör sin plikt, så beror också ett lands lycka till sist på, att där finns mycket lyckligt familjelif.
Har en kvinna talanger och intressen, när hon ingår i äktenskapet, behöfver hon så långt ifrån upppge dem, att de tvärtom kunna förökas och utvecklas så länge hon lefver.
Hvad man har stor lust till, får man alltid tid till, och som en författare har sagt: »Det är otroligt, hur talangfulla människor få tiden att räcka till.»
Därtill fordras hufvudsakligen att kunna skilja det väsentliga från det oväsentliga och uppge åtskilliga alldeles onödiga nödvändigheter, hvarmed så många husmödrar besvära sig själfva och sitt tjänstfolk.
Jag tror till och med, att en gift sångerska, författarinna eller annan exekverande konstnärinna kan komma med mera friskhet och poesi till sitt arbete, än de personer medföra, hvilkas hela dag skall upptagas af deras konst eller författareskap.
En annan sak är att sköta ett ämbete.
En kvinna, som skall vara husmor och mor, kan icke med omsorg sköta mer än detta kall.
Vid de tillfällen, då man ser t. ex. unga fattiga änkor bli tvungna att öfvertaga en bestämd plats, som fordrar hela deras närvaro, skall man också märka, hvilket sorgligt offer hon och barnen måste göra.
En hustru och mor bör vara hemma och icke ute.
Under den tid, då det gjordes mest allarm för »den frigjorda kvinnan», yttrade en romare till mig: »Det skulle ändå vara obehagligt, när en ung mor sitter t. ex på ett valmöte och jungfrun kommer springande och ropar: »Frun, frun, kom hem!
Den lilla vill ha en tår», – och att förbinda en husmoders och moders kall med offentliga värf förefaller mig, som skulle det vara och förbli en omöjlighet.
Huruvida kvinnorna kunna utveckla sina talanger till samma höjd som männen, därom kunna vi nu icke alls ha någon mening.
Därtill fordras många generationers erfarenhet, många århundraden, under hvilka kvinnors och mäns uppfostran varit likställd och på båda ställt samma fordringar.
Skilnaden mellan mäns och kvinnors begåfning skall då visa sig i arten, icke i graden.
Lyckligtvis komma män alltid att förbli män, och kvinnor att förbli kvinnor.
Deras uppgift är ju, icke att uppgå i hvarandra, utan att ömsesidigt komplettera hvarandra.
Hvad man dock redan nu med skäl kan säga är, att det alltid är bättre, om en uppgift öfverlämnas till en duktig kvinna än till en obetydlig man, och valet föreligger ofta.
För ett dussin år sedan blåstes till storm mot äktenskapet, och kvinnorna uppträdde helst som ett slags osympatiska valkyrior.
Nu blåses till reträtt och – som alla öfverdrifter, hvilka följa på en öfverdrift – vill man nu se kvinnans högsta och så godt som enda lycka i äktenskapet.
Men alla kvinnor kunna icke gifta sig af den orsak, att en kvinna, som är det ringaste värd något, icke vill gifta sig med hvem som helst.
Hon kan alltid »älska kärleken», men hon möter den kanske aldrig i någon bestämd gestalt, eller hon möter den för sent, när dess uppenbarelse icke kan ingå i hennes värld, eller hon skiljes från den, hvilket kan ske på tusen sätt.
Man gifter sig ju icke lika lätt, som man vaccinerar sig eller öfvertar en affär.
Man gifter sig blott, när man »icke kan låta bli», d. v. s. när kärleken tvingar en därtill.
Alla andra motiv till äktenskap äro lika fördömliga och ett lika stort bedrägeri som något, hvarmed menniskor genom orätta medel vilja förskaffa sig fördelar.
Men finnes det än många kvinnor, som af olika anledningar icke kunna gifta sig, så finns det bland dessa många, som äga ett moderligt hjärta; och ett andligt moderskap kan vara lika välsignelsebringande som det naturliga.
Liksom det finns många poeter, som aldrig skrifvit en vers, så finns det många mödrar, som aldrig ha fått barn, men hvilkas hela väsen är ägnadt att skydda och uppfostra de små.
Det finns kvinnor, som egentligen icke passa att vara hustrur, men som tyckas skapade att vara mödrar och därför väl kunna finna en moderlig verksamhet.
Sådana kvinnor blifva de bästa barnavårderskor och lärarinnor och kunna såsom sådana, i synnerhet som lärarinnor, utöfva en mycket omfattande och välsignelsebringande verksamhet.
Men lika olika som träden äro i skogen och växterna på marken, lika olika äro människornas begåfning och kallelse, äfven kvinnornas.
Det finnes kvinnor, för hvilka den vetenskap eller konst, de lefva för, utgör lifvets högsta intresse, och för dem är den det enda medlet att ge uttryck för deras personliga kraft och begåfning.
Den äkta gentlemannen
DEN ÄKTA GENTLEMANNEN,
GRUNDSATSER OCH REGLOR
för god Ton och sannt Lefnadsvett i Umgängeslifvets särskilda Förhållanden.
En Handledning för unga Män, till att göra sig omtyckta i Sällskapslifvet och af det täcka könet,
AF Professor J. G.
Wenzel.
ÖFVERSÄTTNING EFTER TIONDE FÖRBÄTTRADE UPPLAGAN.
GÖTHEBORG, 1845. D. F. BONNIERS FÖRLAG.
GÖTHEBORG, 1845. C. M. EKBOHRNS OFFICIN.
Hos de fleste Bokhandlare i Riket säljas följande Böcker:
LES MYSTÈRES DE L’AMOUR, Kärlekens hemligheter; en gåfva för Älskande och Nygifta.
Hjelpreda i sådana fall, der blygsamheten förbjuder att muntligen förfråga sig. 24 sk.
KÄRLEKENS TOLK, eller:
Blomster-, Färg- och Teckenspråk för Älskande.
Efter en orientalisk handskrift.
12 sk.
TOLF GYLLENE REGLOR för Cigarr-Rökare. 8 sk.
MINIATYR-VISBOK för Damer och Herrar, innehållande de nyaste Opera-Sångstycken, samt flere andra Sånger.
Elegant cartonnerad.
EN BLIK BAKOM KULISSERNA.
Etthundrade Theater-Anekdoter till nöje och tidsfördrif. 16 sk.
MUNTERGÖKEN i förtroliga kretsar.
En Julklapp till skämtets och nöjets vänner.
NY SVENSK BREF- OCH FORMULÄRBOK, innehållande en fullständig anvisning till författande af alla slags Bref, vare sig familj- eller affärsbref, samt mönster för alla andra slags uppsatser, som kunna behöfvas i det enskildta som i affärslifvet; af L. U.
32 sk.
DEN LILLA KÖPMANNEN, eller kortfattad anvisning att uppsätta de flesta vanliga i handeln förekommande bref, requisitioner, anvisningar, vexlar m. m.
En liten Handbok för unga män, som egna sig åt handeln.
KÖPENHAMN OCH DESS OMGIFNINGAR.
Handledning för Resande.
Med Vy och Plankarta. 20 sk.
GÖTHEBORG OCH DESS OMGIFNINGAR, jemte en Utflygt till Trollhättan.
Med 4 Vyer; cartonnerad.
PLAN OCH PANORAMA AF GÖTHEBORG, ritad efter Naturen af L.
Björkfeldt, graverad af C.
Folio.
PORTRÄTT AF JENNY LIND, ritad i Berlin 1845; med åtföljande Biografi på Svenska.
MARIEBLOMMAN. Bijou-Calender för 1845, inneh.
Noveller och Poëmer af Orvar Odd, Nybom, Malmström m. fl., Porträtt af H.
K. H.
Kronprins CARL, samt en stålgravyr.
I elegant förgyldt omslag.
44 sk.
SVEA.
Folkkalender för 1845.
Med Porträtter af DD. MM.
Konungen och Drottningen samt 12 andra plancher.
EN BRÄNVIN-SUPARES LEFNAD OCH DÖD. Sann händelse, tecknad af C. A.
Wetterbergh (Onkel Adam). 8 sk.
INGEN TANDVÄRK OCH INGEN ELAK ANDEDRÄGT MER!
I sammandrag efter Taveau, Maury och Saunders.
NY TABELL FÖR LUNAR-DISTANSERS CORRIGERANDE, af J. J. Åstrand. 8 sk.
Allt Banco.
DEN ÄKTA GENTLEMANNEN.
Denna boks stora företräde består deruti, att hon icke synes skrifven i studerkammaren, utan i sjelfva umgängeslifvet.
Hon är frukten af förståndets och hjertats ovilkorliga utgjutelse hos en man, som, noga bekant med alla stånds förhållanden och förtrolig med den högre sällskapslefnadens fina ton, skrifvit denna anvisning endast och allenast med den önskan att göra unge män vid inträdet i verlden bekanta med allt det, hvarigenom de kunna undgå att stöta sig mot brukets fordringar, samt att fastmer göra sig omtyckta och älskade.
Detta lilla arbetes inre värde är så erkändt och vitsordadt, att det på originalspråket redan utgått i nio betydliga upplagor, och sålunda kunna vi hoppas, att öfversättningen af den tionde, som nu lemnas i Svenska allmänhetens händer, icke torde blifva mindre välkommen eller stifta mindre gagn.
Yttre egenskaper, som pryda menniskor i hvarje förhållande af sällskapslifvet.
KROPPENS SKÖNHET.
Vi hafva otroligt många svårigheter att öfvervinna, om vi utan kroppslig skönhet önska att blifva väl upptagne bland menniskor.
Också lyckas detta blott sällan.
Man är i allmänhet blind mot våra företräden, om vi måste uppträda med ett fult ansigte, en vanskaplig växt eller alltför oregelbundna drag.
Det intryck, som härvid göres på andra, är vidrigt, det förnärmar ögat och känslan.
Man vill gerna blifva denna obehagliga känsla qvitt, man undviker oss, der sådant utan uppseende låter sig göra.
Kroppslig skönhet deremot tillskyndar en välgörande anblick, intager andra till vår fördel och gör, att man med fägnad qvardröjer vid vår sida.
Men är nu skönheten något, hvaröfver vi kunne befalla?
Står det i vår makt att göra denna ovärderliga gåfva oberoende af oss sjelfva?
Utan tvifvel: om fråga nemlig är om den skönhet, som härrör af en fullkomligt frisk kropp, om rena safter, om regelbundna liniamenter, hvilka liksom äro uttrycket af en stadgad själ och vittnen till frånvaron af oädla lidelser, våldsamma affekter, och öfverhufvud röja själens välde öfver kroppen; naturen må i öfrigt ha varit än så nyckfull eller karg vid denna kropps daning.
Likasom vi derföre kunna undergräfva vår hälsa, orena safterna, förvrida anletsdragen genom utsväfning och stormande lidelser; så står det äfven i vår makt, att af allt detta göra motsatsen, förädla vårt fysiska väsende, bibehålla och förhöja, men jemväl förringa och förstöra, vår naturliga fägring.
Sanningen:
Man bör sörja för sin helsa, och man sörjer derigenom för sin skönhet, kan icke ofta nog inskärpas.