Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ah, det er saa overmaade bildende og psent og virker saa pirrende paa fa3drelandsf0lelsen. » Herr Sörensen har, i förbigående sagdt, varit i sitt Panoptikon två gånger, och den ena gången blef han bjuden af en affärsvän från Skåne, för att han skulle vara hans ciceron.
Nu kan herr Sörensen emellertid komma hit.
Nu ha vi både Tivoli och Panoptikon.
Vser ' s ' go!
* * * Kanske det intresserar er, min nådiga, att göra en liten titt upp i vårt endast en vecka gamla Panoptikon?
Jag skall med nöje tjenst- göra som ciceron.
Ni tillåter ju, att herr Sörensen får följa med?
• Ni kastar en gillande blick på den ståt- lige biljettförsäljaren i sitt präktiga livré: gult och blått.
Skyltgruppen, Gustaf I I I i Sergels atelier, har ni redan tagit i betrak- tande utifrån gatan.
Den skänka vi en blick i förbigående och stiga upp för trappan.
Den korrekte gentlemannen i vestibulens ena hörn med sina två ordensstjernor på den mörka fracken är presidenten Carnot.
Hvar- för han slagit sig ned här?
Vet inte; kanske väntar han på Boulanger, som är der inne, for att påskynda hans färd — utför trappan.
Två steg, och vi äro midt inne i Afrika.
Stanley till höger och löjtnant Möller till venster frän åskådaren.
Ni behagade obser- vera, att de se lika ungdomliga ut båda två, hvilket tyder på, att Afrikas klimat icke är så ohelsosamt, trots hettan, som väl i alla fall icke är fullt så tryckande nere i Kongo, som här uppe i Panoptikon.
Belysningen och fonden äro lyckade, inte sant, och de båda svarta fulingarne till infödingar göra ju god verkan.
V i träda oanmälda och utan alla ceremo- nier in till vår konungafamilj, som vi lyckas öfverraska i en förtrolig stund vid kaffekop- pen inne i drottningens rum.
Kanske är öf- I Pi I VJ I I \ l U IN användas och marginal lemnas.
verraskningen icke så fullständig ändå, ty hela den höga familjen, de manliga medlem- marna i synnerhet, äro ju i stor toalett med ordnar och kraschaner.
Och vi, hr Sörensen, som komma i halmhattar och kavajer!
Kanske ni behagar ta plats i fåtöljen, min fröken.
A j, hr Sörensen, luta er inte så långt fram, ni sticker ju näsan i hans maje- stäts kaffekopp.
Jaså, min nådiga, ni tycker att kungen ock prinsessan Eugenie äro bäst och att prins Karls benkläder, i synnerhet venstra hälften, se en smula tomma ut.
Säg inte det till hr Oskar Berg, ty han har gjort alltsammans ef- ter de noggrannaste mått.
H v a ' behagas, hr Sörensen?
Tror ni att damen midt emot konungen är vår unga prin- sessa.
V i ha ingen prinsessa, hr Sörensen, men vi ha en drottning, som ser mycket ung- domlig ut — i Panoptikon.
Ni finner kanhända, min fröken, att hr Oskar Berg inte riktigt gillar kronprinsessans näsa, utan gifvit den en nästan grekisk form, då den, som hon i verkligheten täckes bära, är af en mycket nationellare typ, sådan som mest brukas på vissa trakter i Östergötland.
Ä r jag oartig mot hennes kungl.
höghet, sä- ger ni?
Tvärtom tycker jag myc- ket mera om det ansigte som naturen gifvit henne än det, som hon fått af hr Berg.
V i gå in i det lilla genomgångskabinettet.
H r Sörensen klifver på, knuffar till Soto Maior med armbogen, bugar sig artigt och säger ett » undskyld ».
Nå nå, hr Sörensen, ni är inte den första, som blifvit lurad af vicomtens illusoriska up- penbarelse, och blir nog ej heller den sista.
Den åldrige diplomaten med sin eleganta, spensliga figur är Panoptikons utan gensä- gelse mest lyckade företeelse.
Han är också Panoptikonbolagets älsklings- gubbe, om det uttrycket tillätes mig.
Hans ansigte är så karaktäristiskt, så lätt att träffa.
Och så har det gått så litet vax åt till hans figur.
Den vicomten förstår ju att vara älsk- lig och vinnande på alla sätt och vis!
För att visa sin erkänsla har bolaget inrymt ho- nom i sitt eget lilla förtjusande kabinett till- sammans med en härlig Venus, en artighet, som vår gode vicomte säkert förstår att sen- tera.
Se på honom, hr Sörensen!
Han är j u er minister också, men det är inte ofta han gör Köpenhamn den äran, ty Soto Maior älskar Stockholm och han är finsmakare, en äkta gourmet så väl i fråga om städer som om allt annat.
L e inte, min nådiga!
V i komma till Pa- noptikons allvarligaste scen: gamle kejsar Wilhelms dödsläger.
Ett präktigt hufvud på den döde kejsaren och en Bismarck, som frö- ken Agnes Kjellberg har all heder af.
Men den unge kejsar Wilhelm, inte är han den, som vi sågo landstiga vid Logårdstrappan den 26 juli i fjol?
General Boulanger står vid dörren stadd på reträtt — » en revenani de la revue ».
Har han varit inne i operaartisternas foyer för att af hr Fredrikson lära sig, hur en parisare skall uppträda?
Kanhända det, ty hr F. lam ge lektioner i den konsten, äfven åt in- födingar.
V i dröja några ögonblick vid den sorgliga scenen från kejsar Fredriks dödsläger.
Under tiden går hr Sörensen på egen hand fram till Nansens tittglugg, förvånar sig öfver att den djerfve polarfararen har så skefva och bräck- liga fortkomstledamöter och väntar på att vaxfiguren, som man stält på försåt i glug- gen bredvid, skall lemna plats.
Se ' n han sagt sitt » undskyld! » tre gånger med afta- gande vänlighet i tonfallet, styr han fram till Rättvikskullan vid trappbalustraden.
» Min kjönne pige, den herre der er j o uartig! » Kullan visar inte heller det minsta delta- gande, fastän hon eljes är » som ett v a x ».
H r Sörensen blir desperat och försöker att klifva ut tvärs igenom spegelväggen.
Vi taga hand om hr Sörensen, hvars ge- mytlighet håller på att ge vika för helt an- dra känslor, och träda fram till den lyriska scenens celebriteter.
H r Anders Willman ser så gentlemannamessigt förbindlig ut, som om han aldrig i sitt lif hade haft ett uns af Me- fistofeles i kroppen, och så belåten, som om Gasparone aldrig existerat annorstädes än i en italiensk röfvarelegend.
H r Fredrikson är förnäm och ståtlig, hr Hedin fryntlig och fröken Ek en smula stäld i skuggan af frö- ken Klemming, ett fiffigt och verklighetstroget grepp af anordnaren.
Ett glas selters och en smula frisk luft vore kanske inte ur vägen efter den ång- skåpskur vi genomgått.
Det kunna vi få, om vi sträfva uppför ännu en trappa.
Ka- féet är trefligt och luftigt, Smålandsstugan, eller hvad det nu är för en stuga, originell ända till osannolikhet.
I förbigående ha vi sett åtskilliga grupper, » som inte äro här », för att tala med den gamle pädagogen.
Sedan vi nu pustat ut, gå vi in till hr ' Ernst Ljungh, den värste klippare, som verl- den känner, bland lekmän åtminstone.
Hr Sörensen stannar qvar, ty när han får höra, att man kan bli klipt der för 1 krona, så tar han sig bakom örat och menar, att han godt kan dröja, tills han kommer hem till Köbenhavn, der Jörgen Pedersen, Wimmel- skaftet 4, 1 § tr., se ' n 28 år tillbaka skött om hans coiffur.
Han misstänker, att det der anbudet med klippning till 1 krona är ett försök att » teekke ham o p ».
I fonden af hr Ljunghs rum se vi en dörr, och öfver axeln på en bred matrona skymta vi ett tropiskt landskap i svag belysning.
Matronan talar om för sitt sällskap, att det är » Tippentipp-gruppen ».
* * * y t a n vidare meningsskiljaktighet komma vi öfverens om att ge oss af ned igen och lemna likplundrarne i källaren i ostördt utöfvande af sin ruskiga handtering.
Ut på gatan!
Frisk luft, dagsljus, strålande dagsljus öfver Kungsträdgårdens härliga gräsmattor.
Det Panoptikon, som vår Herre i förening med stadsträdgårdsmästaren Mediu m. fl.
sakkun- nige biträden der arrangerat, är i alla fall sådant, att vi skulle vilja ge hög entré för att se det, om vi inte hade det gratis för våra ögon hvar endaste dag.
Men det Svenska Panoptikon var j u heller inte så illa, min fröken?
Man måste ta i betraktande, att det blott är början.
Ingen opposition, ingen malplacerad » Fsedrelands- fölelse », hr Sörensen.
Liten kan bli stor, och om våra gubbar inte äro så talrika som edra, så ha de åtminstone mera fraicha och vårdade peruker.
Farväl, min fröken!
Äh, jag ber, inga tacksägelser!
Men eftersom jag haft den lyc- kan att icke allt för mycket misshaga er som ciceron — tänk om vi ibland skulle träffas i Panoptikon?
Hvad jag menar?
Jo jag menar, att Idun kunde nog också bestå sig sitt eget lilla Pa-
MinusKnpt, som ej antages till Införande, återsändes, såvldaporto bl- f o g a s.
noptikon med grupper och personager ur det dagliga lifvet, inte modellerade i vax precis, inte så korrekta och högtidliga som dem vi sågo der uppe,.
utan blott flyktigt skisserade med blyerts.
I stället skall omvexlingen bli så mycket större och årsabonnementet på ett sådant Panoptikon kostar rakt ingenting för Iduns läsarinnor.
Får jag äfven då bli er ciceron, så skall jag känna mig både lycklig och stolt.
Ni nekar inte?
Tack, min nådiga!
Au revoir i Iduns Panoptikon!
Adjö, hr Sörensen!
Hils deres kone!
Sccevola.
Ett sträfsamt lif, sedt från dess ljusare 1 sidor.
et är ingaluuda min afsigt att söka vederlägga Augustas påstående att lärarinnans kall är ett sträfsamt lif, men i vissa punkter af hennes i mörk färgton hållna skildring är jag ej fullt ense med henne.
Först skulle jag dock vilja förutskicka den anmärkningen, att om denna bana valts och full- följes på sätt som A — a skildrar det, så kan följden blifva och blir i många fall sådan som hon troget återgifvit.
Finnes då icke äfven i detta kall någon ljusglimt, och är det månne säkert, att A — s målning håller streck?
Så t. ex. säger hon, att det fordras ett » lill- gammalt » lefverne, för att förvärfva sig folkets er- känsla, förtroende och deltagande.
Jag tillåter mig betvifla detta påstående, såsom varande fullkomligt grundfalskt.
Tvärtom tror jag, att hon på detta sätt aldrig vinner det, ty man vinner aldrig något genom att vara hycklad, tillgjord och onaturlig, om inte just det som A — a talar om.
» Ingen jemnårig för- står henne, och de äldre göra beskärmande miner bakom hennes rygg. » Men hvarför då ej vara » naturlig » sådan hon är?
Har hon ett » gladt och muntert » lynne, hvilket jag skulle tro just på denna plats är af nöden, hvarför skall hon » polera bort » det?
Månne » bar- nens respekt och föräldrarnes aktning » förloras der- igenom?
Visst icke, förutsatt att hon troget och med allvar sköter sin plats och förstår, att allt har sin tid.
Sedan kan hon gerna bland barnen och deras föräldrar vara liflig och glad, göra sig förtrogen och hemmastadd, sätta sig in i deras vanor och lif, och hon skall snart finna, att man vinner kärlek och väl- vilja genom att sjelf vara kärleksfull och välvillig, och ej genom att vara » dyster, afmätt och lillgammal », och föräldrarne lära sig snart betrakta henne som en välkommen, gammal bekant i huset.
Har hon så tillfälle och tid till att då och då deltaga i barnens lekar eller anordna små fester och utflygter för dem, der allt skoltvång är bannlyst och de få tumla om af lif och lust, skall hon snart vinna barnens kärlek och förtroende, och månne det ej uppväger den nimbus af fruktan och respekt, som hon möjligtvis förlorar?
Och skall hon ej fortare lära känna barnens individuella egendomligheter, lynne och karaktär och lättare lära sig behandla dem efter deras olika behof?
Men det finnes ty värr många lärarinnor, som, genom att i skolan och hemmen alltid visa sig kalla, stränga och allvarsamma, göra skolan till en » iskäl- lare », der barnen tvina bort af brist på sol, och sig sjelfva till en fasa för barnen, hvilka, så fort sig göra låter, springa undan, då lärarinnan visar sig i grin- den.
Och derför får denna aldrig erfara den ljufva känslan af att veta sig vara » älskad och afhållen » af de små eller efterlängtad, kanske mött långt borta på vägen af glada röster och öppna armar, hvilket i mitt tycke är den bästa uppmuntran och största glädjen.
I P \ I I M I VJ U IM Annonser mottagas endast mot kontant llqvld I förskott af 2 6 öre pr * spalt, petltrad (
och hvarför skolen I då missmodigt sörja?
Söken hellre att draga all möjlig vinst af de ljusa sidor, de fördelar I egen.
Han I en vacker natur, skog och sjö omkring er, ströfven då ut, hemten helsa och krafter, tagen barnen med er ibland och lären dem beundra naturens stora hemligbeter!
Det är bättre än att sitta med strumpan inne i den qvafva luften och grubbla öfver » framtidsperspektiv ».
Han I lånbibliotek, så läsen, odlen edra själsgåf- vor, följen med er tid i alla afseenden, så mycket 1 kunnen, det är uppfriskande.
Han 1 jemnåriga bekanta omkring er, gören er förtrogna med dem, om de äro värda det, d. v. s. om I kunnen högakta dem.
Glädjens med de glada och trösten, så vidt I kunnen, de bedröfvade, och framför allt, kommen ihåg, att edert arbete inga- lunda är likgiltigt och betydelselöst, utan mycket ansvarsfullt och mången gång också har sina ljusa sidor.
Och sedan — om vidrigheter, törnen och stöte- stenar skulle möta er, förmäns och öfverordnades orättvisa, misskännande eller öfversitteri, föräldrars oförstånd m. m., hvilket för den reflekterande, fin- känsliga lärarinnan ibland kan kännas påkostande, ja, rent af outhärdligt — hvad gör det ändå, då I haf- ven det medvetandet att » troget och samvetsgrant » hafva arbetat?
Ja, äfven om I ock skullen bli sedda öfver axeln af någon förnäm ung dam, som tycker sig något vara, derför att hon kan » rådbråka » tyska, franska, möjligtvis också engelska språken, eller derför att hon är rik och ej behöfver göra annat än roa sig och vänta på » friare » — det vittnar i alla fall om brist på takt och om falsk bildning, och det skadar er ej, äfven om det sårar, kanske också förbittrar.
Mån I blott komma ihåg, att det gäller att vara trogna i det lilla, på den plats der I ären satta, och låtom oss hoppas, att den dag ej är långt aflägsen, dä det blir möjligt för den » obemedlade flickan » lika väl som för gossen att genom studier bryta sig en bana, då lust och håg drifver henne dertill.
Berättelse af M a r i e v o n O l f e r s.
(Forts.) » ijp^örtjenat det har han inte.
Men för den eåS) kära fredens skull får jag väl offra mig. » Hon band samman en vacker bukett rosor och vandrade segerviss upp på hans rum.
En flod af solljus trängde med henne in i kammaren, i hvars midt hon stod som en för- kroppsligad solstråle.
Hennes friska skönhet öfverraskade Klas, så som ofta naturen öfver- raskade honom, då han efter långa, skumma arbetstimmar kom ut i det fria och erfor verl- dens härlighet.
Ja, detta var en annan luft än den, i hvilken han lefde.
En trånad der- efter, efter lycka, efter ljus grep honom.
Han trädde Käthe ett steg närmare, hans bleka kinder rodnade.
» Ni kommer till mig! » » Ja, hur skulle vi annars träffats, » skrattade hon skälmskt.
» Berget kommer till Mahomed, men nu måste också Mahomed vara de arma dödlige dernere nådig och stiga ned ur sina sju himlar. » » För det första är jag ingen Mahomed, och för det andra kommer jag ej från några sju himlar. » » Nå, då skall den enda, i hvilken vi lefva, Och när så barnen komma i skolan första gången, får hon anlita hela sin förmåga att få dem att tala, behaga er så mycket bättre. » och vanligtvis aflöper det ej utan många tårar och » Han nog mig, men huru jag honom?
Jag, ledsamheter, hvilket trassel hon kunde ha undvikit, en tråkig, gammal enstöring! » om hon gjort sig till vän med barnen i hemmet.
» Gammal?
— Ni är ju jemt lika ung som Jag.
skulle derför till alla lärarinnor, som möjligen.
läsa Idun, vilja säga: » Låten ej modet falla, ty då Sigfrid. » råken I. snart in på slentrianens slippriga väg.
Aren » Jag fruktar, att jag var gammal redan I nog lyckliga, att af naturen vara begåfvade med som barn.
Ären göra det inte. » ' friskt humör ' och ' gladt lynne ', söken ej ' polera bort ' det och blifven ej ' lillgamla ', utan vården det » Nej, men lifvet; hur skulle ni bli annat som en dyrbar skatt, som på ingen plats behöfves än gammal och tråkig bland alla dessa siffror bättre än i skolan. » och tal?
Mig skulle deras åsyn på en enda Han I anlag för tungsinne och grubbel, kämpen dag göra mjeltsjuk.
K o m ni, dernere är all- deremot!
Tanken ej bara på skuggsidorna och den ting nöje — förlustelse! » mörka framtiden!
— » Hvar dag har ju sin omsorg », » Nöje!
Förlustelse!
Och deribland ett stac- kars arbetsdjur som jag! » » Det är just det, ni inte får vara.
Sigfrid vill rakt inte, att ni så här pinar ut er för hans skull.
Skaka ni af er det ok, som ni sjelf pålagt er.
Lef en smula med oss lyck- liga! » » Som en af nåd fördragen; det skulle plåga mig mer än min sjelfvalda ensamhet. » » Nej, » ropade Sigfrid, som i det samma trädde in, » som vår krona, som det skönaste smycket i vårt sköna lif.
Hur glad skulle jag inte vara att åter ha dig vid bordet; ingenting smakar mig utan digl » » Der ser ni, hurudan han är, » inföll Käthe, » jag räknas inte engång, om inte ni är med; gör mig, arma nolla, åter till någonting med er siffra. » Sigfrid log.
» Vår vänskap är äldre, det får du inte glömma!
K o m Klas, bevisa henne, att allas vår kärlek trifves till samman, och att vänskapen från en menniska sådan som du är en mans högsta lycka. » Följande dag var han dernere.
Käthe mottog honom synnerligen älskvärdt med tusen små skälmaktigheter, som skulle ha gjort lättare lynnen mycket nöje.
Han förstod dem ej, honom besvärade de, han log förläget och kunde icke fånga ordet, som hon uppsluppet kastade till honom.
Om de voro allena, gick dock jemförelsevis allt bra.
Det svåra var gästerna, som i detta muntra hus flögo ut och in — sällskapen.
Från mycket befriade honom hans arbete, dock ej från allt, ty Sigfrid öfvervakade noga, att han kom, sörjde för, att han hade en god plats, att ingen orätt skedde honom från den öfvermodiga ungdom, som umgicks i hans hus.
Mången strid hade han om den saken med Käthe, som ofta förargade sig åt Klas ' sur- mulna ansigte.
» Denne Don Quixote, » sade hon, » denne riddare af den sorgliga skepnaden!
D u gör honom sjelf anspråksfull och högmodig öfver sin misére, det är den sämsta sorts högmod!
Hvarför måste han alltid ha det bästa?
Mig har du också kär, men inte visar du alls sådan hänsynsfullhet mot mig! » » D u behöfver det inte, du är i alla fall lycklig. » » Jag önskar, jag vore olycklig, så att du kunde visa samma intresse för mig.
Männens vänskapsförbindelser före äktenskapet äro ett sannskyldigt förderf för den husliga trefnaden.
Frun behandlas som en docka, en leksak; hvad som är allvarsamt, derom talar man med vännen — är det inte så, Sigfrid? » Han omfamnade henne.
» Och om det nu så vore, skulle du då inte gerna vara just deu ljusa sidan i mitt lif? » » Jag vill vara ditt allt, Sigfrid! » Sådana samtal voro icke sällsynta.
Med rätta heter det i folkets mun: » Två älska hvar andra, tre strida. » V a r det den lilla fruns oresonlighet eller endast en slump — för det mesta stod Sigfrid på Klas ' sida emot henne.
Till sist kom det ofta vid dessa strider till hårda ord, stingande som törnen, farligt skar- pa; ord, dem man ej skulle ha tilltrott en sådan rosenmun.
Derefter klagan och tårar.
Det var en oupphörlig retsamhet öfver dumma, obetydliga saker, som endast genom det sätt, på hvilket det uppfattades, störde friden.
En hvar sade sig sjelf i tysthet, att detta samlif icke var någon lycka, men ingen hade mod att uttala det.
Klas hade flere gånger uteblifvit vid mål- tiderna.
Sigfrid önskade emellertid, att hans
Med Iduns expedition är förenad Iduns uträttnlngsbyrä, hvilken gratis verkställer alla uppköp åt Iduns abonnenter l landsorten samt för öfrlgt plats skulle stå till reds.
Han hade sagt honom, att han derför ej behöfde känna något tvång; kom han, så skulle han alltid finna sitt kuvert.
Detta var ett för en husfru obehagligt arrangement.
Många gånger hade hon för- sökt att eröfra platsen, skaffa sig visshet.
» Bankos vålnad är förskräcklig », sade hon.
» Hvarför skall din vän ha alla rättigheterna, vi pligterna? » » Liksom han inte uppfylde sina pligter samvetgrannare än vi våra.
Han är själen i detta öfverflöd, arbetsbiet, som förser oss med honingen. » » För mig förbittrar han den åtminstone or- dentligt.
Jag önskar, att vi hade lemnat honom i hans vrå.
För mig är han som en fläck, en mörk fläck på min sol. '
Detta är outhärdligt, med honom kunna vi intet, utan honom ej heller.
Honom ser du i allt till godo, mig i intet. » » Emedan du är skulden till, att Klas ej finner någon trefnad; han är som ett lam. » » Naturligtvis — och jag vargen!
Du skulle inte ha ställt mig emellan er, Sigfrid ».
I dag stod åter den lediga plats tom, hvilken hon så gerna hade besatt med en genomresande väninna.
Bordet var redan fullsalt af gäster, men för en ytterligare fans ännu plats.
I tio minuter till väntar jag, tänkte hon, sedan föreslår jag henne att stanna.
Efter fem minuter tröt henne tåla- modet, och väninnan blef inbjuden.
På lör- dagen brukade j u Klas som oftast utebli.
Sigfrid var för artig att göra någon invänd- ning.
D e hade just satt sig till bordet, då Klas steg in.
Han observerade genast, hur det hängde samman, och försökte obemärkt smyga sig ut.
Sigfrid hade dock sett honom.
Då han åter blef ensam med Käthe, blef han för första gången häftig emot henne och slöt med att säga, att om hon lemnade bort För sommaren.
Syltningstiden är nu inne, och de om- tänksamma husmödrarna hafva mycket att bestyra.
Mången oerfaren husmoder har nog emellertid i början fått ett eller annat syltkok förstördt, utan att hon kanske kunnat finna någon rätt förklaringsgrund dertill.
Kätt ofta står denna att finna deri, att ett odugligt kokkärl blifvit användt.
Nu för tiden finnas emellertid i handeln att tillgå utmärkta, för syltning afsedda kokkärl.
Bland de bästa i detta hänseende torde vara Anker Ileegaards emaljerade kok- kärl.
Ett af handelskemisten bärstädes utfärdadt intyg visar, att af fem olika fabrikat af emaljerade kärl, som af ho- nom undersökts, emaljen uti de af An- ker Heegaard tillverkade kokkärlen både är giftfri och bland de undersökta prof- ven minst angripes vid kokning med syror.
De torde sålunda med skäl kunna rekommenderas.
Sherry-cobble.
I ett dricksglas tages sönderkrossad is, några teskedar strö- socker, 2 spetsglas konjak, litet smul- tronsaft och en droppe citronsaft.
Denna angenäma dryck uppsuges med små vass- eller halmstrån; somliga begagna sig äfven af dertill gjorda glasrör.
Marquise.
I kilo toppsocker lägges i en porslinsskål och litet vatten slås öfver sockret, så att det smälter.
Deri slås en butelj rhenskt vin och två flaskor seltersvatten.
Ilägg sedan skifvor af 2 — 3 citroner.
1 Matlagning.
Vild fågel vidlåder ofta en viss obe- haglig transmak; denna kan man taga I r- \ I I K l I U \ J IN till billigaste pris och på bästa sätt utför alla möjliga uppdrag til I tjentt för Iduns ärade läsarinnor.
vännens plats, kunde hon på samma gång utesluta hans; han ämnade då icke äta hemma.
Hon snyftade och försvarade sig; han ville ej höra derpå, utan slog dörren igen och gick upp till Klas.
Vännen var mycket bedröfvad öfver Sig- frids vrede.
» Stackars fru, » sade han.
» Hon har alldeles rätt, det går inte med mig.
Låt mig endast åter vegetera som förr, for många menniskor duger intet annat; de äro födda till ensamhet och skola förbli det och ej tränga sig in i lyckliga förhållanden. » » Jag förstår inte Käthe, en sådan öppen och hjerteglad natur. » » Jag förstår henne mycket väl, » svarade Klas, » hon vill ensam ega dig. » » Som om mitt hjerta vore så litet. » » Vore det också aldrig så stort, Sigfrid, den, som älskar, ertappar sig lätt med att icke unna någon annan den allra minsta plats.
Jag har också gått igenom den krisen.
Men nu vet jag, att om jag också på nytt ' måste ut ur huset, ur ditt hjerta fördrifver mig intet. » — — — — — — — — — Det var eu vacker, varm afton; solen strödde här och der sin rodnad öfver ett grått litet moln, som i sin obetydlighet aldrig hoppats på en dylik glans.
Klas vandrade tankfull fram genom den skuggiga trädgården.
Hvad han borde göra hade han klart för sig, han måste bort, bort ur huset.
Sitt ar- bete kunde han j u dock egna honom, ty han kände med stolthet, att han blifvit oumbär- lig.
Han skulle tala med Käthe, han ville skiljas i godo, snart, genast i dag; svårt var det icke, hela hans egendom rymdes i en liten koffert.
Ett afsked med Sigfrid tilltrodde han sig ej.
Vännen skulle ej släppa honom.
Om ock Käthe sedan ensam egde honom, skulle hon dock ej kunna uttränga honom ur detta trogna hjerta, från denna enda lilla fläck paradis.
Han kunde lugnt gå.
Då han steg in i den dunkla trädgårds- bort, om man fyller fogeln med rensade morötter, hvilka dock sedermera ej kunna ätas.