Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
499 lysning och vigsel, som ända hittills varit endast Romersk sedvänja jemförelsevis hos ett fåtal bland de kristna, till en allmännelig lag för alla (1. c.), hvarefter äktenskapet upphöjdes till sakrament.
Att medeltiden theoretiskt fasthöll det borgerliga äktenskapet såsom äktenskapets substans, på samma gång den praktiskt sökte att konformera alla äktenskaper genom att upphöja dem till kyrkliga, visar detta, men kanske aldra klarast den gängse distinktionen hos kanonisterna, mellan matrimonium legitimun och ratum.
Med det förra förstodo de det borgerligt giltiga äktenskapet, med det sednare, det af kyrkan, (med notorietet, välsignelse och proklamation) ratihaberade, eller, som man ock betydelsefullt kallade det, det heliga äktenskapet.
(Rud.)
Man började således att skilja på det heliga, och det till sin begynnelse hemliga äktenskapet, hvilket, då det åstundar legitimitet, kallas civil-äktenskapet.
Kyrkans äktenskap skulle vara heligare, emedan det hade sin grund uti så kallade kanoniska lagar, af prelaturen uppställda på kyrkomöten; och emedan kyrkan föregaf sig med större säkerhet hafva förebyggt prostitutionen och de vilda äktenskapen, genom den offentliga och presterliga spiritualitet sorn genom munkarnes händer, ännu mera heligblefua genom coelibatet, skulle öfverstråla äktenskapet.
Huru man bedrog sig härutinnan, visar de oupphörligt skärpta bestämmelser man nödgades vidtaga, mot det ständigt vexande konkubinatet, såsom en naturlig följd af de stränga och tvingande Kyrko-statsäktenskapen, hvilkas bigotta karakter så mången icke kunde underkasta sig.
Då en trångbröstad uppfattning, som icke ville se någon skilnad mellan konkubmatet och det i sanning fria äktenskapet, som vi kalla civil-äktenskapet, och hvilket i äldre tider kallades del hemliga äktenskapet (emedan hemligt för kyrkan), så låg skälet dertill uti de förvirrade begrepp i alla förhållanden, som åstadkoms genom det skriftvidriga förhållandet uti Statens och Kyrkans intima förening.
Luther sin oförgripeliga mening i sina särskilda skrifter, som i Lutherska kyrkans symbola, och rörande äktenskapet: att detta är och blifver en borgerlig sak, och, att man icke heller på detta gebit må sammanblanda det kyrkliga och det borgerliga.
I sin skrift »om äktenskapssaker» (från 1530) uttrycker sig Luther sålunda: »Ingen, kan neka, att äktenskapet är en utvärtes, verldslig ting, såsom kläder och föda, hus och hem, och. underkastadt den verldsliga öfverheten, hvilket ju ock de många lagar kejsarne hafva gifvit härom, klart bevisar.
Icke heller finner jag något exempel på i nya Testamentet, att Christus eller apostlarne hafva befattat sig med sådana ting, undantagande hvarest det berörde samvetsförhällaudena (som S:t Paulus 1 Cor. 7: 12 f. f.) och i synnerhet hvad angick förhållandet till de otrogna och okristna.
Ty med kristna, är i sådana som alla ting, lätt att komma till rätta; men med de okristna, hvaraf verlden är full, kan man hvarken komma fram eller tillbaka, utan det verldsliga svärdets udd kommer till
Jag 500 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. bäfvar ock för påfvarnes exempel, som aldraförst blandade sig i sådana spel, och så småningom ref de verldsliga saker till sig, så att de slutligen blefvo verldens herrar, ja ock öfver kejsare och konungar.
Ty begynte vi först att blifva domare i äkten skapssaker, så drager strömmen oss med sig, så att vi också mäste dekretera straff, och till slut döma öfver lif och gods, och blifva sålunda dragna in uti och likasom öfverhöljda af verldsliga bestyr.
Nu vet ju, Gud ske lof, hela verlden val, med hvilken flit och möda jag har arbetat och ännu arbetar på, att de två regementer, det verldsliga och det andliga, må skiljas och söndras från hvarandra, och hvart och ett för sig undervisas om sin gerning och hålla sig dertill; ty det var just påfvedömets både »nöd» och »bröd», att man förvirrade begge delarne och blandade dem så tillsammans, att intetdera af dem begge behöll sin magt och kraft och rätt, och att ingen rätt nu kan skilja dem från hvarandra.
Det är det jag bedröfvar mig öfver, och skall väl med Guds hjelp vakta mig för, och blifva vid mitt embete, som Herren säger: «låt de döda begrafva sina döda, men gack du och förkunna Guds rike (Math. 8: 22).
Sålunda vill jag nu ock svara eder, och derefter skolén I göra».
Till motsats mot dessa tänkesätt, som i sin innersta grund äro protestantismens egentliga kärna, uppträdde reaktionen, i det Tridentinska mötet (1563).
I detta möte, den nyare protestantismen fiendtliga, Romerska katholicismens hörnesten, hvilken ansluter sig till Påfven Innocentius III:s nyss omnämnda, sä kallade, heliga (kanoniska) lagar, vidblifver den Romerska kyrkan sin gamla imperatoriska, herrsklystna karakter, i det den nemligen »påstod, att det tillkom kyrkan och kyrkan allena att afgöra allt, hvad som skulle anses som giltig grund för att ingå eller fortsätta äktenskap» (D:r Rudelbach) och härvid skärptes allt som tillhörde benediktiorien, notorieteten och vigseln, och hvilket adopterades af de utbrutna Lutherska kyrkorna, och icke minst i Sverige af de, staten och kyrkan gemensamt utfärdade lagar.
Svenska kyrkan och staten i förening, hafva likväl gått vida längre än sjelfva Tridentiska mötet, i det att detsamma, på grund af mensklig praxis, som föga aktar kyrkan längre, än hon inrymmer menniskors frihet, nödgades att tillika, i öfverensstämmelse med några äldre Påfvars mildare tänkesätt, otvetydigt förklara: «att det är alldeles intet tvifvel underkastadt, att hemliga äktenskaper, när de endast äro afsiutade med kontrahenternas fria vilja, må betraktas såsom kyrkliga och verkliga äktenskaper, och att alltså de äro att fördöma, såsom de ock nu fördömas, hvilka detta neka.
Äfvenså fördömas de, som påstå, att äktenskaper, som äro ingångna af barnen utan föräldrarnes samtycke, äro i sig sjelfva ogiltiga och kunna antingen bifallas eller upplösas af föräldrarne; men att kyrkan (uti detta beslut fördömer således kyrkan sig sjelf) likväl af giltiga och goda skäl, har städse förbudit sådana förbindelser».
Sessio. XXIV — af Rudelbach citerade.)
Så liberalt i tänkesätt, har ännu icke Svenska statens och kyrkans kombinerade lagstiftning kunnat blifva, utan fast mer, om ett «hemligt äktenskap» timat, vore det ock emellan de redligaste, trognaste, aktuingsvärdaste personer, så stadgar denua ännu hårda medeltidslagstiftuing i civilisationens Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
501 tidehvarf, att ett sådant ingånget förbund — «skall med vigsel fullbordas».
(Giftm.- balk.)
Här gäller ingen apell, ty i Sverige är äktenskapets substans — vigseln.
I Sverige är hvarje, den mest trogna, den mest sanna, och i den högsta bemärkelse, rätt «äkta förbindelse» mellan älskande, försåvidt den icke är «heliggjord» genom prestvigseln — ett konkubinat.
Följaktligen äro frukterna af sådana förbindelser, det vare sig — och såsom merändels är förhållandet då kärlek och natur förenas — de skönaste, de mest begåfvade till både kropp och själ, de äro dock och blifva, «oäkta».
Men vigselns magiska inflytande, kan likasom genom ett slag utaf Handboksritualens trollstaf, under prestens signerier, göra det till hvitt, som svart är; göra det till «äkta», som «oäkta» föreges.
Vigseln är således en högst dyrbar sak, och så dyrbar, att den skulle nästan vara kännbar för det högvördiga clerus att mista.
Ty, hvem täljer alla de summor, som, lik breda Höder i sitt säkra lopp uppfångande många bäckar små, välvilligt eller ej, genom vigselns kanal tillströmmar vår så kallade »gamla moder» — kyrkan, d. v. s. — presterna!
Detta så mycket mer, som efter en långrandig ((förlofning» — ett bruk, som egentligen endast tillhör de Germaniska folken, och särdeles dem med en kallblodigare natur mot norden — den Statskyrkligt lagenliga ((lysningen» för hopen, samtidigt med lysningar efter förrymda fångar, bortkomna kreatur, utlysningar af auktioner m. m., ytterligare inbringar penningar för kyrkans både lägre och högre tjenare, det vare sig på predikstolens lägre trappsteg med kungörelserna i handen, eller på det högre, med den «skrifna predikan».
Kostnaderna vidare på frivillighetens räkning, der kyrkan har sina legater såsom talare ex professo, och bruket sålunda pligtskyldigast föreskrifver lag vid både herre- och bondbröllop, lemnäs här att förtiga, såsom hörande till hedendomens Chapitre — om vi skola låna vårt öra åt Tertullianus, Augustini föregångare bland kristna kyrkans fäder.
Han säger: att Bekransningen af Brudfolk samt Bröllopsfesten, ursprungligen «är en hednisk Ritus», en gammal, det hedniska Roms sedvänja, mot hvilken han skref redan i medlet af andra århundradet, sägande: «att när man begynte ibland kristna, med ett hedniskt Symbolum, så kunde lätt hela hedendomen följa med.»
Att emellertid redan medeltiden icke saknade motståndare i gerning och sanning, emot så restriktiva tänkesätt i kristligt som borgerligt hänseende, och hvad mera är, mot båda i förening, visar de bekanta theologerna, kristendomens förkämpar på sin tid, Edmond Richer och Bossuet, hvilka gendrefvo den katholska uppfattningen vid det Tridentinska mötet, af det sakramentala (heligheten) i äktenskapet, och synnerligast Bossuet, hvilken, vid denna tid som Subdiacon i Metz, icke drog i betänkande att ingå ett »hemligt äktenskap» med en D:lle Mauléon (Se Prosper Marchand Dictionnaire historiqne s. v. Bossuet — af Rudelbach citteradt).
Icke en gång den katholska kyrkans stränga skolastiker vågade, vid sidan om Skriften, kalla äktenskapet för ett »Sakrament» (helighet) framför andra goda, naturliga och borger - 502 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. liga institutioner på jorden. »Den eljest strängt orthodoxe Petrus de Soto vågade yttra, att man ej kunde kalla äktenskapet ett Sakrament i ordets egentliga bemärkelse» (Jfr lo. Launoii opera IV, 2, 522—1. c.).
Luther hade redan förut, både i lära och handling vederlagt den vidriga uppfattningen af äktenskapet betraktadt som en »helighet», i det han sjelf ingick ett helt och hållet »borgerligt äktenskap» med Catharina von Bora (1530), en nunna, hvilken han tillika i kristendomens namn befriade från klostret såväl som från de bindande »klosterlölten», hvilka — i parenthes — sedan en tid börjat »gå igen» i den föregifna protestantismen, uti Diakoniss-anstal terna, genom presten Fliedner i Tyskland och hans anhängare i åtskilliga länder, äfven här.
Som Luther redan då vid sitt giftermål var 46 år gammal, så kan det vara ovisst, huruvida hans äktenskap, i ordets varmare bemärkelse var, till sin begynnelse och initiativ, hvad man egentligen enligt naturens och sanningens skönaste ordning kallar, »ett hemligt äktenskap», men visst är, att han i sina bref ständigt talar om denna förbindelse, som sin — »copulation».
(Luthers briefe herausg. von de Wette III. 2, 10, 13, — I, c.).
Som en förmildring från offentlighetens ostentation i den katholska kyrkan och dess föga grannlagenhet genom »vigningar» och »utlysningar» af naturens hemligaste förhållanden, tog Luther, för att tillfredsställa presternas och hopens vidskeplighet och bigotta betraktningssätt af den naturliga propagationen såsom ett »Sakrament» (helighet), till sig Kreutziger och Lucas Kranach, såsom vittnen, då Catharina flyttade in i hans hus.
Att någon »vigsel» icke egde rum, är ett historiskt faktum.
Luther har således med både lära och efterdöme visat, hvad naturen, då den är oförvillad af asketiken, icke behöfver undervisas om, att nemligen det substansiela i äktenskapet är — copulationen.
Att »lysningar» och »vigsel» äro helt och hållet obehöfliga och onyttiga, såsom motverkande äktenskaperna, är för densamma lika klart och skall den endast le i mjugg åt de larda formalister, som bråka sina hjernor med att söka bevisa äktenskapet vara ett sakrament, och således qvarhålla det i den katholskt-genuina betydelsen deraf, som fördenskull skall, med den vederbörliga ståten af benedikson, notorietet och vigsel ytterligare helgas.
Den lutherska kyrkans symboliska böcker förneka theoretiskt äktenskapets egenskap af sakrament (Augsb. Bek.
Art. XVI), men statskyrkans praxis erkänner, under trogen åtlydnad af katholska kyrkans Concilium Tridentinum, intet annat äktenskap, än det sakramenterliga; detta till uppenbart trotsande af kyrkans egna fundamenter, så väl som af reformatorernas läror och deras okränkbara föredömen.
Ingenting bevisar bättre än detta, huru Svenska statskyrkan, i hela sin prelatensiska skrud, under namn af Luthersk-protestantisk kyrka, har varit och är en ren katholicism och med rätta missaktad af alla tänkande menniskor, som förmå att genomskåda densamma, såväl som dess slägtskap med den katholska, hvilken äfven uttalar sig genom sjelfva Erkebiskopens hållning och bekanta yttranden vid de Spanska och Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. 503 Italienska bemödanden till inskränkning af pretensionerna från den heliga modren i Rom.
(Erkebiskopens tal vid prestmötet i Upsala förlidet år.)
Innan jag går att i korthet anföra främmande länders lagstiftningar, rörande det civila äktenskapet, vill jag icke underlåta att framdraga några af det sjuttonde och adertonde århundradets, lutherska kyrkans yppersta dogmatici och ethiker, hvilka göra gällande, att den presterliga vigseln alldeles icke är något nödvändigt stycke af äktenskapet.
Johan Gerhard säger härom: »Väl kan det vara, att vigseln är införd af en god välmening, men dock må vi göra gällande, att den icke har någon uttrycklig befallning i Guds ord, och följaktligen icke hörer till äktenskapets väsende.
Dertill kommer, att äktenskapet mycket väl kan bestå utan den kyrkliga välsignelsen; ty en lagformig öfverenskommelse om ett oåtskiljeligt lifs-samqväm är tillfyllestgörande, utan att den presterliga välsignelsen kommer till.
Följaktligen hörer denna icke till äktenskapets »esse», utan dess »bene esse» om man så vill.
En motsatt åskådning skulle föra till den absurda slutledning, att hedningarnes och judarnes äktenskaper (och dessa sednare, till och med i gamla Testamentets skrifter, hade ej någon tillstymmelse till den kyrkliga konsecration vi kräfva) ej varit giltiga och lofliga äktenskaper.
» (Joli.
Gerhardi loci theologici — Rudelbachs citat.)
Philip Jacob Spener blef förelagd den frågan, hvad man skulle göra med två personer, som hade lefvat med hvarandra i 20 år som äkta folk, utan att vara kopulerade genom prestehänder.
Ställande sig på den Wittenbergska theologiska fakultetens ståndpunkt af år 1612, svarar han: att benediktionen hvarken hörer till äktenskapets väsende eller ens är nödvändig; att följaktligen också äktenskaper mellan otrogna äro att akta för sanna och för Gud välbehagliga äktenskaper, såsom ock blandade äktenskaper mellan trogna och otrogna, om de hafva vilja att bo tillsammans; och att nemligen de »borgerliga äktenskaper», som i Holland ingås på rådhuset, eller på annat borgerligt sätt, intet brista i deras fullständighet och giltighet.
(Speners theologische Bedenken 11, 566 — I. c.).
Från samma ståndpunkt afgör han spörsmålet om »matrimonia claudestina», änskönt här flere omständigheter komma i betraktande, hvilka han, som vanligt, väger med stor flit och omhugsamhet (D:r Rudelbach).
Lor. von Mossheim: »Hvarken Frälsaren eller
Hans apostlar hafva föreskrif— vit de kristna att deras äktenskaper skola bekräftas med den presterliga vigseln, och den skulle visserligen tillegna sig en svag styrka i Skriftens utläggning, som ville be visa densamma af 1 Tim. 4: 3, 5.» Chr.
Fr. v. Ammon »erkänner, att äktenskapets egentliga väsende, efter den äldsta, den apostoliska kyrkans grundsats, består endast uti kontrahenternas ömsesidiga öfverenskommelse; erkänner, jatt den kyrkliga vigseln på intet sätt mera fullkomligt styrker äktenskapets validitet, än det borgerligt ingångna utan vigsel och presterlig benediktion; han anför såsom historiskt, att såväl före som efter reformationen den presterliga vigseln icke var någon allmännelig lag för de kristna, eller ens under alla 504 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. förhållanden kunde vara det» (1. c.).
Derjemte tillägger han: »att det i och för sig tillåtliga privat- eller samvets-äktenskapet (matrimonium legitimum), först då är ett erkändt äktenskap (matrimonium ratum), när det »antingen» är borgerligt bekräftadt af Staten eller »endast» kyrkligt välsignadt.
På samma sätt hafva äfven de flesta berömda protestantiska jurister, inuti sjuttonde och adertonde århundradet, stätt på lika ståndpunkt, nemligen hvarifrån »det borgerliga äktenskapet» betraktas som äktenskapets fundament, och vigselns kyrkliga prägel deråt som en fri handling.
De tillägga det borgerliga äktenskapet alla borgerliga verkningar, såsom barnens legitimitet o. s. v., som man sednare sökt att göra beroende af äktenskap med vigsel (se t. ex. den berömde Hartm.
Pistoris (-j* 1600) i hans observat. singular. 83).
Böhmer uppställer helt enkelt följande yttrande: »Då det är utan allt tvifvel, att det är en i och för sig vilkorlig sak med hvilka offentliga bevisningar äktenskapets consens framställes, och att der statslagstiftningen ansett sig kunna fastställa att de, som ville ingå äktenskap, skulle bevittna deras consens för kyrkan, så kan det ej heller nekas, att dessa bestämmelser också äro vilkorliga, nemligen i den mening, att en regent, på giltiga grunder, kan dem förändra, och att en annan offentlig deklaration kan sättas i deras ställe» (J. H. Böhmer, Jus ecclesiast.
Protestant. III — 1. c.).
I det nittonde århundradet synes, tvärtemot de nyss föregående århundradens jurister, hvilka stodo på reformatorernas grund, och med dem i opposition emot den bigotta vidskepelsens vanliga praxis, en stor del af den så kallade historiska rättsskolan i Tyskland, förklara sig för vigselns nödvändighet till ett borgerligt äktenskap.
Men såsom skarpa motståndare stodo på andra sidan de egentliga positiva jurister, hvilka försvarade ej blott civil-äktenskapet, hvilket hade notorietet, utan äfven det en fullrustad notorietet saknande »hemliga äktenskapet» (D:r Rudelbach.).
Beträffande andra länders lagstiftningar, är Holland det protestantiska land, der protestantismens grundsanningar i allmänhet blefvo verkligheter redan från dess be gynnelse, då de flesta Stater icke mägtade afskudda sig den ännu intill denna dag vidlådande katholicismen.
Från protestantismens begynnelse har civil-äktenskapet i Holland bestått som regel, och, såsom följd deraf, vigseln ständigt varit betraktad som en fri sak.
Alltsedan 1580 hafva de protestantiska grundsatserna om äktenskapet, såsom en borgerlig sak, varit gällande lag.
Civil-äktenskapet är der allmänne ligt och vigseln undantag, ehuru en frihet för alla, som begära den.
Då, med protestantismen, det borgerliga äktenskapet vid denna tid infördes såsom regel, så be stämdes tillika: »att det borgerliga äktenskapet skulle vara ett vilkor för den kyrkliga konfirmationen, der den åstundades.
Verldsliga äktenskaps-kommissarier (notarier) blefvo tillsatta och aflönade, hvilkas kall det var att undersöka och med sin kontrasignation befästa förbindelsens borgerliga giltighet.
Resultatet häraf öfverlemnades till presten af dem, som åstundade vigsel och kyrkans välsignelse, hvilken icke, alfr, rohlin aas lalla ,Saland ab atil gsl gilenascnlls aogcn kw oJm nlaägiv flgtfr ••
505 utan förevisande af den förutgångna borgerliga konfirmationen, fick ega rum.
Samma frihet meddelades de från den Reformerta nationalkyrkan afskiljda sekterna, af hvilka somliga satte den borgerliga promulgationen af äktenskapet, genom notarius inför rådhuset, i förbindelse med deras särskilda kyrkosamfunds hencdiktion, andra åter icke, såsom Mennoniterne, hvilka förnekade all sammanblandning af verldsliga och andliga saker, emedan oprotestantiskt.
Barnen legitimerades, och hvilket är väl värdt att lägga märke till — äfven om de voro aliade före äktenskapets bekräftande genom civil-akten.»
(Utförlig framställning härom i Lud.
Benthems Holländischer Hirch- und Schulen-Staat, 1698, s. 343 f.) Holland har, under så lång tids bepröfvande af rigtigheten och sanningen till grund för denna inrättning, funnit sig väl deraf.
Det borgerliga som religiösa lifvet, kan man säga, blomstrar i detta land framom de flesta andra Europeiska Stater.
Revolutionens öfversvämningar hafva, enligt alla trovärdiga vittnens försäkringar, långt ifrån härjat der, emedan den icke behöft det, så mycket som i kringliggande och andra Stater.
De äktenskapliga förhållandena äro, till och med i de större städerna, såsom sjelfva Amsterdam, oftast värda att betraktas såsom mönster.
Det är frihe tens lifgifvande ande, vid sidan af dess naturligt lagliga begränsning, som här har utbredt sin välsignelse, och som folkets representanter hafva rätt att omtala med stolthet.
Sålunda yttrar sig, bland annat, D:r van Herverden 1846: »På friheten äro våra kyrkliga och politiska inrättningar baserade.
Religionsfriheten, Jude-emancipationen, pressfriheten, skiljandet emellan Kyrka och Stat — allt framsteg, som många i Tyskland längtansfullt önska, äro hos oss afgjorda saker.» (Rud. cit.)
Skottland, der civil-äktenskapet varit rådande alltsedan den Skottska frikyrkans oafhängighets-förklaring ifrån Staten år 1680, afgifver (efter Rudelbach) ett ännu mera talande bevis på frihetens oundgänglighet och välsignade följder, äfven i detta afseende.
Ty derom äro alla enige, på hvad ståndpunkt de än må stå, hörande till en fri nationalkyrka eller till en sekt, att här har det i många afseenden lyckats Kyrkan att likasom förklara Staten, nemligen i familjelifvets innersta krets och helgedom.
Sjelfva General-konferensen, som rätteligen kallar sig »den fria Skottska kyrkan» (1843), stadfäster ytterligare det borgerliga äktenskapet, med helt och hållet frånskiljande af den sakramenterliga vigseln, så att i dess evangeliska kyrko-afdelning består nu, sedan århundraden, det borgerliga äktenskapet som regel, och vigseln som en fri sak.
Den uttrycker uti ofvannämnda session, att den Engelska statskyrkans eller Anglikanska kyrkans stats-inrättningar äro behäftade med oöfvervinnerliga brister, hvilka endast kunna göras oskadliga genom den rådande allmänneliga och verkliga religionsfriheten.
I England har, som bekant, den namnkunniga Greatna-Green-lagen varit gällande sedan några århundraden, alltsedan den icke mindre namnkunnige smeden i Greatna-Green, hvilken icke fördragande den katholska uppfattningen af det sakra Bih. till R.
Prot. 1862 * 1863. 11 Sami. 1 Afd. 64 506 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 199. menterliga i det naturliga äktenskapet pä jorden, säsom sjelf protestant, bröt stafven öfver denna päfviska villfarelse och gjorde sin lillu boning och sitt namn verldskunnigt, genom impulsen till införande af det borgerliga äktenskapet i det allmänna tänkesättet i England.
Berättelsen härom, sädan den i korthet kommit mig tillhanda, är följande:
Under striderna i femtonde och sextonde århundradet mellan katholiker och protestanter i England och Skottland, och då protestantismen vann den mest lysande seger, och hvilken utkämpas ännu i alla civiliserade länder, der den icke redan är vunnen, uti religionsfriheteus fullständiga protestantism, emot den statskyrkliga absolutismen — under dessa strider, hvilka fördes med den största bitterhet, led en af Englands konungar ett nederlag vid gränsen mellan England och Skottland.
Hans här blef skingrad, och Konungen sjelf nära att blifva tillfångatagen, men räddade sig djupt in uti en skog, förföljd och efterspanad af den segrande fienden.
Smeden, lika ifrig protestant, som Konungen kutholik, hade genom den minsta åtgärd kunnat öfverlemna honom i de protestantiska segervinnarnes händer, och Konungen hade varit förlorad, i öfverensstämmelse med tidens oblidkeliga stränghet i sättet att föra krig, men den kristliga kärleken synes hafva drifvit honom till denna handling, på samma gång den gaf åt efterverlden det föredöme, att man kan tjena sin verldsliga regent, om än man icke delar hans religiösa tro.
Konungen, rörd af smedens både modiga och ädla handlingssätt, så mycket ädlare, som smeden under dessa inbördes fejder var hans fiende — tillsäger honom, såsom tacksägelse för sin räddning, att utbedja sig en nåd, hvilken han ville, och Konungen lofvade att densamma hononera, så snart han åter lyckades komma i besittning af sin konungsliga magt.
Smeden, lika menniskoälskande som oegennyttig, utbad sig ingenting för sig sjelf, utan en sak, som skulle till sina principer, utöfva det största inflytande pi mensklighetens frihet och lycka.