Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot äger hvarje ledamot under de fem veckor, han har att använda på häradsting, så lång tid ledig, som icke af detta tings göromål upptages.” ”Behöfver domföra antalet i vanliga mål ej vara större än tre; så kunna två ledamöter af hvarje afdelning skiftevis hålla särskilda sessioner för ransakning i de brottmål, sorn skola hos Iandstingsrätten omedelbarligen upptagas, och hvari endera af ransakningsdomrarne derefter blir föredragande hos domstolen.
I mål, som skola Konungen underställas, torde dock ransakningarne böra hållas inför fullsuten rätt.” ”Om årets forsla session börjas en vecka efter nyår; så tager den slut en vecka före början af April.
Den 8 April (eller nästföljande söcknedag) börjar då andra sessionen, och slutar den 23 Juni (eller nästförutgående söcknedag).
Tredje sessionen räcker från den 8 Juli (eller nästföljande söcknedag) till den 23 September (eller nästföregående söcknedag) och den fjerde från den 8 Oktober (eller nästföljande söcknedag) till den 23 December (eller nästföregående söcknedag).
Attajveckor blifva således öfriga, som utgöra bestämda ferier, nemligen första veckorna i Januari, April, Juli och Oktober samt sista veckorna i Mars, Juni, September och Lag- ll t skot tets Betänkande, N:o So. 9 och December.
Dessa ferier medföra den olägenheten, att under de hvarje gäng sammanstötande tvenne veckorna äfven all ransakning i brottmål måste anstå.
Förhållandet blir derigenom sämre, än det för städer nu är, då der endast en veckas dröjsmål med ransaknings företagande öfver en häktad inedgifves, men deremot bättre, än det för landet nu är, då ransakningens början der får dröja tre veckor.
Det uppkommer således fördel för den vida största mängden af häktade; och olägenheten drabbar en vida mindre del; men jemnlikhet införes emellan alla.” ’’En allmän åklagare bör vid landstings-rätt vara anställd, hvilken också i alla mål, som röra kronans rätt, förer dess talan.
Och till vårdande af domstolens arkif, ansökningars emottagande, slämningars utfärdande m. m., bör finnas en sekreterare, som för öfrigt ej har någon befattning med domstolens göromål.
Han förer diarium öfver allt hvad j ett sådant bör inflyta, och går allmänheten tillhanda med upplysningar ur arkifvet och afskrifter af der befintliga handlingar.” ”Vid stads- och härads-tingen: upptagas och undersökas alla tvistemål samt de brottmål, hvilka icke angå häktad person;” ”meddelas utslag i alla sådana rättegångsfrågor, som för undersökningens fortgång måste afgöras; om domstols behörighet, (lera parter, jäf emot domare och vittnen o. s. v., hvilka beslut likväl, utan föregången klagan, anmälas till landstings-rättens pröfning;” ”emottagas bouppteckningar, meddelas förmyndareförordnanden, inteckningar, gravationsbevis, uppbud och fastebref; bevakas testamenten, äktenskapsförord, lösöreköp; i hvilka ärenden således landstings-rätten blir öfverdomstol;” ”dömes till häradssyn, der sådan i jordatvist nödig finnes;” ”fastställas förlikningar, som af de tvistande slutas i anbängiga mål;” ”afhjelpas med slutlig dom sådana till stads- och härads-rättens befattning hörande mål; hvari parterne å ömse sidor samtycka att låta hero vid stads-och härads-rättens pröfning, hvarefter ändring i dess dom ej kan sökas.” ”Sedan häradsting blifvit afslutadt, skola häradssyner hållas, så snart årstiden det medgifver.
Dervid skall domaren tillkalla två ledamöter, som till samma afdelning med honom i landstings-rätten höra och hvilkas domsagor äro närmast intill hans belägna; och synen skall för sig gå med sju nämndemän, samt dom på stället afsägas.
Nämndens rösträtt skulle bestämmas sålunda, att dess flertal utgör sammanlagdt en röst, men hela nämnden, då han är ense, eger två röster.” Bih. till R.
Prot. 1850 & 1851. 7 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
”Från husesyner böra domstolarne befrias och endast utöfva sin domsrätt i de tvister, som af dessa syner föranledas.” ”Protokoll skall af domaren föras öfver allt. hvad hos stads- eller härads-rätt samt synerätt förehafves, och utdrag deraf meddelas med hans underskrift.” ”Han utfärdar stämningar, när de begäras under den tid, han i domsagan vistas eller ock i landstings-rättens sammankomst deltager.
Eljest böra de kunna utgifvas antingen af landstings-rättens sekreterare eller af kronobetjente och i orten tillförordnade ombud, hvilka alla skola lemna förteckningar deröfver till den ledamot, som har att målen upptaga.” "Till landstings-rättens sammankomst skall domaren medhafva protokoller och handlingar i alla mål, som hos stads- eller härads-rätten förevarit efter näst föregående sammankomst i den afdelning han tillhörer.
Dessa mål föredragas af honom i landstings-rätten, hvars protokoll han dervid förer.
Efter målens afgörande uppsätter ock föredraganden rättens domar och besörjer om deras utfärdande (endast genom utdrag af prokollet).”
Uti förestående plan har för de mindre länen, ej annan förändring skett, än beträffande antalet af domsagorne och följaktligen äfven ledamöternes antal i den föreslagna landstings-rätten, hvilka antal blifvit af Justiti-ombudsmannen modifierade efter storleken af folkmängden i de mindre länen, eller Gottlands, Blekinge, Hallands, Upsala,. Westmanlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län; och skulle, i enlighet med omfönnälde plan, domsagornas och domrarnes antal för hela riket i första instansen blifva till en början 21S.
Stockholms stad borde dock ingå såsom ett serskildt distrikt och lika med de större länen fördelas i 10 domsagor; men de städer, hvilka ej voro så stora att de hvar för sig kunde utgöra serskild domsaga borde deremot förenas med distrikter af landet.
I de förra komme då hela Nämnden att utses bland städernes innevånare, hvaremot blott en eller flere ledamöter finge i de mindre städerne tagas, allt i förhållande till de distrikter af landet, som med samma städer blifvit till serskilde domsagor förenade.
Genom upphörande af städernes nu varande domstols-inrättning blefve emedlertid behof af ersättning för deras dermed förenade municipalstyretse och polis.
Sättet för beredande af sådan ersättning har ock blifvit angifvet af Justitie-ombudsmannen, som derjemte ansett det böra stå den kärande i vexel- och sjörätts- samt hyres- och utflyttningsmål fritt att, utan afbidan å ting, omedelbart instämma samma mål, hvilka vanligen fordrade skyndsam åtgärd, till landstingsrätten; och härigenom syntes några olägenheter af Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
It städernes intagande i planen icke kunna uppkomma.
Men fördelarne voro deremot (lere och först och främst den att rättegångsordningen för stad och land Liefve i alla delar gemensam.
Emedlertid har Juslitie-ombudsmannen förutsatt möjligheten att städerne komme att bibehålla deras domstolar, i hvilket fall saken derifrån borde hos landstingsrätten fullföljas : men ett undantag måste likväl göras för handläggningen af brottmål rörande häktad person.
Dessa mål skulle nemligen ovilkorligen behandlas af landstingsrätterne, så att länshäktena kunde blifva de hufvudsakligen behöflige ransaknings-fängelser, ty, efter Justitie-ombudsmannens åsigt, skulle de tillämnade och nödiga förbättringarne i fängelse-och straffsystemet ej ens upphinna sitt första stadium, eller en förbättrad anstalt för ransakningsfångars förvarande, om denna anstalt måste, på sätt fråga är, förenas med ända till 150 ransaknings-domstolar, försedde med hvar sitt häkte till fångarnes förvarande under större eller mindre del af ransakningstiden.
Härmed äro de hufvudsakliga grunderne för den organisation af domstolarne, som, enligt Justitie-ombudsmannens af Hr Ribbing biträdda åsigt, skulle utgöra fulländningen af reformen i denna del, anförde.
Ar emedlertid en så total ombildning, för att ej säga omstörtning af vårt domstolsväsende nödig för uppnående af det åsyftade målet, eller innefattar ifrågaställde förslag garantier för större säkerhet i lagskipningen, förenad med erforderlig skyndsamhet, än som kan vinnas med bibehållande af närvarande domstols-inrättning?
Det är den hufvudsakliga fråga, som Utskottet i anledning af berörde förslag har att besvara.
Ehuru, så vidt de inom Lagberedningen hållna protokoll upplysa, förevarande organisationsplan eller serskilda mening icke varit under öfverläggning vid den revision af Lag-kommittéens förslag till rättegångsordning, som Beredningen verkställt; hafva likväl de principer, hvarpå planen ytterst är bygd, vid förslagets utarbetande ej Iemnats ovidrörde.
Frågan derom, huruvida i första instansen borde fortfarande bibehållas domstolar, bestående af blott en lagfaren domare med icke lagfarne ledamöter eller enmans-domstolar såsom de af Justitie-ombudsmannen benämnas, togs nemligen i öfvervägande då Lag-kommittéen år 1815 fattade beslut angående organisationen af våra allmänna domstolar; och den åsigt gjorde sig dervid gällande att någon förändring i denna del af det bestående ej borde ega rum.
Genom uttalandet af denna åsigt ville man emedlertid ej hafva erkänt att de såkallade enmans-domstolarne i allmänhet voro lämpligare för en väl ordnad lagskipning, än 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. de, som beslå af (lere lagfarne domare; men man trodde sig finna organisationen utaf våra underrätter af den vigt och betydelse för samfundslifvet, att den destomindre borde mot någon annan utbytas, som det ej kunde anses olämpligt att saker, hvilka vid första domstolen beredas till pröfning och få sin egentliga form, der behandlas af en enda domare.
Till ifrågaställde domstolar hörer hufvudsakligen häradsrätten.
Der dömer häradshöfding med nämnd, hvilken väljes af och ibland de i häradet bosatte bönder; och i denna folkets delaktighet i lagskipningen låg det nyss antydda motiv för Lag-kommittéens åsigt.
Man måste nemligen, yttrar kommitte'en, ”taga i betraktande, å ena sidan, att genom en så beskaffad organisation, den domstol, som är menighetens första tillflykt och stöd i dess vigtigaste angelägenheter, sättes i närmare samband med folket och har säkrare att påräkna dess förtroende; med ett ord: mera populariseras, — och, å den andra, att denna organisation är ett medel att hos folket underhålla kärleken för lag och rätt och känslan af medborgerligt värde;” och vigten af dessa skäl lära minst kunna förbises under en tid, då folkelementet alltmer och mer bemödar sig att vinna inflytande i samhället; då man pä allt sätt söker lifva den medborgerliga andan och hågen för deltagande i allmänna angelägenheter.
> Att organisationen af omförmälde domstol i väsendtlig mån bidragit till det anseende densamma onekligen åtnjuter torde ej eller kunna motsägas.
Den har liksom vuxit upp ur folket och af det emottagit sitt lif, hvilket nära nog börjat med vår lagbundna frihet.
Då andra af våra äldre dornstols-inrättningar, än helt och hållit försvunnit, än blifvit utbytte mot nyare institutioner, har häradsrätten oförändrad i sekler bibehållit sitt rum bland landets allmänna domstolar; och någon fråga om dess upphörande, derföre att den icke skulle uppfylla sin bestämmelse har tillförene ej varit å bane.
Derom, torde man invända, är i sjellva verket ej eller nu fråga; men upphörde icke Häradsrätten att vara en sjelfständig domstol, derest den organisation, Justitie-ombudsmannen föreslagit, blefve genomförd? upphörde icke folkets delaktighet i lagskipningen, om häradsrättens domsrätt öfverfiyttades till en kollegial domstol och dess verksamhet i afseende på rättsfrågor inskränktes till blott en förberedande handläggning deraf? och vore sådant nyttigt och nödigt?
Så tror dock icke Utskottet, ehuru man till en del återfinner den idé, hvarifrån Justitie-ombudsmannen utgått, uti den domstolsorganisation, som infördes i Preussen genom förordningen den 2 Januari 1849, enligt hvars 18 §. första instansen i detta landjnu Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
13 1 mera utgöres af kollegiala kretsratter i förening med enstaka domare.
Men denna omständighet lärer ej kunna antagas såsom giltigt skäl i det fall, hvarom fråga nu är.
Före nämnde tidpunkt bestodo
Preussens underrätter till stor del af patrimonialrätter och privilegierade domstolar.
Att de saknade allmänhetens förlroende bevisa de många försök, som för deras upphäfvande gjordes och som misslyckades intill dess 1818 års revolution kom till hjelp.
Den inbröt och inom några ögonblick försvunno de institutioner, som ej vidare passade för tiden och som derföre ej egde stöd i det allmänna tänkesättet.
Under sådane omständigheter genomfördes domstolarnes organisation, lämpad efter landets beskaffenhet.
Helt olika är ställningen här i landet.
Dristande förtroende påkallar icke en förändrad organisation af våra undsrdomstolar, hvilkas betydelse och lämplighet för Sverige Lag-kommittéen träffande angifvit.
Den omständighet att här i landet icke finnes ett Advokat stånd, genom hvars medverkan målen beredas och föredragas för domaren, hvilken deremot sjelf måste utarbeta målen och gifva dem form, gör i synnerhet underdomarens kalli Sverige väsendtligen olika med hvad det är i andra länder.
Folkets urgamla rätt att deltaga i lagskipningen har satt Nämnden vid hans sida.
— Hos alla de Skandinaviska folken finnas också ännu uti första instansen
Domstolar bestående af en lagfaren domare med icke lagfarne ledamöter eller Nämnd, hvaremot i det öfriga Europa, der med undantag af England, folket undanträngts
Irån allt deltagande i lagskipningen, första domstolen i allmänhet har en kollegial sammansättning.
Men äfven der, hvarest den kollegiala formen i underrätten blifvit såsom norm antagen, har man likväl funnit sig af behofvet föranledd till antagande af en derjemte ensamt handlande domare.
Den vidlyftighet i former, som ej kan undvikas i en kollegial domstol och deraf orsakade långsamhet i rättegångar hafva nemligen gifvit anledning till omförmälde serskilda institution, och att antaga en mera enkel ordning för afgörandet af en mängd mål af jemförelsevis mindre vigt.
Derföre har Frankrike likasom England, sin fredsdomare, hvilkens kall således icke blott är att stilla frid och förlika, utan äfven att döma.
Han har sin motbild i Sveriges häradshöfding, fastän dennes verkningskrets är vidsträcktare; och den ensamme domaren, som i Preussen är förenad med de kollegiala kretsrätterna, har i det närmaste samma attributioner.
Inom sin spher handlar emedlertid denne domare med fullkomlig sjelfständighet; men häraf finnér man ock att enmansdomstolar ej torde kunna undvaras.
Sådant synes Justitie-ombudsmannen äfven insett; men den sammanblandning af den ensamme dorna - 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. rens och den kollegiala domstolens verksamhet, som, enligt hans förslag, skulle egä rum, saknar sitt motstycke i något annat land, och torde i verkligheten ej vara serdeles fördelaktig.
Man behöfver blott erinra derom, att, efter förslaget, skulle häradshöfdingarne, sedan de i hvar sin domsaga hållit ting och ransakat anhängiggjorda mål, inställa sig vid landstingsrälten och gemensamt afgöra de handlagda målen, med skyldighet för hvarje häradshöfding att expediera beslut i de mål, hvilka förevarit å det ting han hållit.
Den som har någon kännedom om göromålens mängd vid häradsrätterne inser emedlertid omöjligheten att medhinna denna gemensamma pröfning, äfven om all den tid deråt egnades, som förlöper emellan tingen.
Antoge man nemligen, att vid hvarje ting förekomma blott 100 mål, hvilket belopp dock torde understiga medeltalet, som borde af landstingsrätten pröfvas, så utgjorde antalet af de mål, som denne domstol, der 10 domsagor hörde till dess domkrets, hade att, efter hvarje tingstur, afgöra och expediera, 1000, obe räknadt de mål, som skulle instämmas omedelbart till landstingsrälten, inför hvilken dessa mål skulle från början handläggas; allt detta, jemte pröfningen af alla redan meddelade utslag öfver invändningar och frågor i rättegången, skulle, efter Justitie-ombudsmanncns förslag, verkställas på den korta tidrymden af tio veckor.
Men dertill fordrades, serdeles om i betraktande toges, att denna domstol blefve enda instans med undantag af högsta domstolen, (lere gånger så lång tid, hvilket åter vållade en oupphörlig tillväxt på oafgjorda mål, enär domstolens ledamöter, hvilka dessutom skulle sysselsättas med brottmålsransakningar, ej finge fortsätta tills alla målen blifvit afgjorde och expedierade, utan måste, då terminen för ytterligare ting infölle, begifva sig ut i hvar sin domsaga samt hålla ting och då samla nya ämnen för landstingsrättens verksamhet; och fara är derföre att större skäl till klagan öfver långsamhet med rättegångars afslutande än nu är för handen, skulle uppstå med en sådan organisation, som den ifrågaställde.
En dylik klagan skulle, enligt Justitie-ombudsmannens plan, dock förekommas genom instansernes minskning till två, eller blott en öfver landstingsrätten; men vore en sådan minskning välbetänkt — skulle den gillis af folket eller kunde den ens ur rationell synpunkt försvaras?
Efter det vade- eller appellationsinrättningen i Sverige fått sin utbildning utgjorde instansernes antal tre.
Genom Högsta domstolens införande ökades emedlertid antalet till fyra; men med Lagmans- och Kämners-rätternes indragning återstäldes det fordna förhål - Lag-Utskottets Uttänkande JV:o 25. 15 landet; och vi hafva åter tre instanser, eller det antal Sveriges lagstiftning af ålder antagit såsom nödvändigt för en noggrann pröfning af rättegångssaker.
Detta antal har jemväl i andra länder med ett ordnadt rättegångsväsende ansetts nödigt.
Ett undantag finnes dock, och det är England; men äfven der har man genom införandet af den så kallade ”new trial” erkänt behofvet af en andra instans för bevisningars kompletterande.
Öfverallt har således principen af tre instanser blifvit iakttagen.
Minst skulle dessa kunna umbäras i Sverige, hvarest, på sätt Utskottet förut anmärkt, folket, som nemligen vid första instansen sjelft utför sina angelägenheter, de der oftast, till följd deraf, icke fä tillräcklig utredning, blifvit vandt att, utan allt för dryga kostnader eller för stora svårigheter, få utredningen fullständigad vid en högre domstol.
Skulle de för sådant ändamål städse behöfva vända sig till rikets Högsta domstol, blefve följden den, att man nödsakades göra denna domstol lika tillgänglig, som Hofrätten för närvarande är; men deraf blefve åter den följd att domstolens göromål komme att så ökas, att de ej kunde medhinnas, utan mångdubbling af arbetsstyrkan, hvilket sannerligen ej vore välgörande, serdeles för statens tillgångar.
Att åter bibehålla de vilkor, som gällande lagstiftning bestämmer för rätt att påkalla Högsta domstolens pröfning, och ändock minska instanserne till två, skulle ej fördragas af ett folk med den vana som nyss är nämnd; ty det tvingades nära nog derigenom i allmänhet att åtnöjas med underdomstolens beslut.
Man kan väl invända att dessa beslut, om de voro produkter af flere lagfarne mäns gemensamma öfverläggning, skulle hos folket vinna större anseende, än om blott en lagfaren med icke lagfarne ledamöter deri deltagit; men på föreställningen om en sådan opinion torde man ej böra bygga, isynnerhet som erfarenheten ådagalagt att, i förhållande till de vid Rådhusrätterna handlagde mål, antalet af de i Hofrätt fullföljda icke varit mindre frän de Rådhusrätter, sorn utgöras af endast lagfarne ledamöter, än från dem, bland hvilkas ledamöter blott funnits en lagfaren.
Det är ej eller alltid blott önskan att erfara en högre domstols omdöme, tv idet om lagligheten af underdomarens beslut, som föranleder måls fullföljd.
Först genom första domstolens pröfning komma rättsökande mången gang i erfarenhet af den ytterligare bevisning; som för ådagaläggande af deras rätt fordras, den vidare utredning af väckta anspråk, som tarfvas, och det är för åstadkommande af sådan bevisning, sådan utredning, den högre domstolen måste anlitas.
Men i denna omständighet ligger ett ytterligare skäl 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. för bibehållande af två instanser under den högsta.
Den bör icke vara, om man så får säga, en kompletteringsdomstol; och så liar ej eller varit våra lagstiftares mening.
Visserligen säger Justitie-ombudsmannen att flere ledamöters förenade omdöme mera erfordras för urskiljande 3f hvad i sakens utredning brister, än för fattande af beslut eller sjelfva dömandet; men om en sådan Domarens inblandning i sakens utförande, som Justitie-ombudsmannen härmed påpekat, eger rum och lämpligen kan ske, under måls handläggning vid våra nuvarande underdomstolar, så vore densamma deremot alldeles oförenlig med en väl ordnad rättegångsordning sedan målen, vid tinget slutligen af parterne utförda och öfverlemnade till pröfning, för sådant ändamål inkommit till landstingsrätten.
Det bör dock anmärkas att Utskottet härvid syftar icke på brottmål, utan på civila tvister, hvilka ock utgöra mångdubbelt flera än de förra.
Det beror på parten att gifva dessa tvister den utredning han behagar.
Hade han i sådant afseende något försummat, men ändock hänskjutit saken till landstingsrättens pröfning, finge han sjelf vidkännas påföljden; och upptäckten af bristen i utredningen kunde å rättens sida, utan partens särskilda framställning, ej föranleda åtgärd för dess afhjelpande, utan att domarens kall folie tillsammans med sakförarens, hvilket åter vore oförenligt med den oberoende och opartiska ställning,' som domaren bör intaga inför parterne och som är ett nödvändigt vilkor för åtnjutande af deras förtroende.
Detta bör lagstiftaren städse söka att underhålla; och derföre kan Utskottet ej eller undgå anmärka det mindre försigtiga deri att, efter Justitie-ombudsmannens plan, Häradsrätten skulle ega att å tinget afgöra de mål, som parterne till rättens pröfning frivilligt hänskjuta.
På parternes större eller mindre förtroende för domaren komme följaktligen att bero huruvida pröfningen till honom öfverlemnades.
Hvarje gång^sådant skedde vittnade om förtroende, då motsatsen åter utmärkte misstroende; och detta förhållande vore än bjertare i det fall att den ena parten ville öfverlemna sin sak till Häradsrättens bedömande, men den andra påyrkade landstingsrättens pröfning.
Härigenom skalle domare och parter komma till hvarandra i en tvungen ställning; och en och annan domare skulle tilläfventyrs äflas att vinna ett förtroende, som icke frivilligt honom lemnades.
En så beskaffad vilkorlig pröfningsrätt, som den omförmälde, är emedlertid en följd af den sammanblandning af den kollegiala domstolens och den ensamme domarens verksamhet, som i förslaget blifvit gjord.
Den torde likväl mera kunna betraktas såsom en detalj af den åsyftade organisationen, och således ej böra föranleda densammas förkastande, Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 17 stande, så vida den i öfrigt vore bygd på sådana principer, att den kunde anses komma att ega företräde för den närvarande, eller, med andra ord, i högre grad bidraga till säkerhet och skyndsamhet i lagskipningen, utan minskning af folkets förtroende eller förringande af deras rätt.
Men behöfs då förenämnde sammanblandning för domstolsinrättningens fulländning?
Det är, säger Justitie-ombudsmannen, en brist att domaren i Hofrätten icke får skåda den lefvande taflan af en rättegång, sådan den för underdomarens ögon framlägges, hvadan der ock felades en närmare kännedom af ämnena, enär den ej kunde vinnas genom handlingarnes läsning; och denna brist har Justitie-ombudsmannen velat afhjelpa derigenom att den domare, som vid ting handlagt ett mål, skulle såsom ledamot i landstingsrätten föredraga samma mål.
Om emedlertid, för ett rätt bedömande af brottsligheten hos en anklagad, den lefvande åskådningen af ransakningen kan anses vara af nöden, så synes deremot förhållandet vara väsendtligen olika då fråga är om civila tvister.
Då i förra fallet en mängd psychologiska iakttagelser under ransakningen, hvilka mången gång ej kunna uppfattas i ord, inverka på pröfningen, så får domaren i det senare ej söka ledning för sitt omdöme i annat än faktiska förhållanden, framlagda handlingar, skäl och bevis.
Hans verksamhet inskränker sig med ett ord allenast till bedömande af en framställd rättsfråga.
Och för uppfattning deraf behöfs ej annan ledning, än som kan inhemtas vid föredragning af målet eller läsning af handlingarne.
Om derföre någon anledning vore till anmärkningen, så vidt den har afseende på brottmål, så saknar den åter all giltig grund hvad alla öfrige mål angår, och lärer således ej kunna gälla såsom skäl för en förändrad organisation.
Dessutom skulle syftemålet icke vinnas på det föreslagna sättet.