Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dylika garantier har förslaget till ofvannämnde förordning velat bereda, sådant detta förslag lyder i Kongl. Maj-.ts Proposition, men ingalunda kunna de vara tillräckliga, sådana de förekomma i 1 och 7 §§ af Utskottets förslag.
I lista § hafva nemligen de i det den Kong!.
Propositionen åtföjande lagförslaget förekommande orden: »Den som offentligen förkunnar eller till annans förledande utsprider iärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, straffes m. ro.» blifvit förändrade till: »Den sora, i afsigt att förmå annan till affall från den rena evangeliska läran, utsprider lärosats, som deremot stridande är, straffes m. m.» Såsom motiver för denna förändring anföres att derigenom skall vinnas dels en större bestämdhet, dels ett skydd för den vetenskapliga forskningens frihet, dels skall ock derigenom förslaget närmare öfverensstämma med det af Högsta
Domstolens pluralitet vid sistlidne riksdag omfattade.
Detta sistnämnda torde dock så mycket mindre vara gifvet, som det af Högsta
Domstolens pluralitet föreslagna stadgandet motiveras endast genom att det ej mera för brottsligt anses, att någon som har åliggande att meddela undervisning, angående ej blott Lutherska läran utan älven andra troslärors beskaffenhet och utveckling, i dessa ämnen häller offentliga föredrag.
Det afser således skyddande af en frihet, som nu ifrågavarande lagförslag ej åsyfiar att inskränka.
Genom den af Utskottet antagna redaktionen af denna § kommer för det ifrågavarande fallet nära nog en fullkomlig strafflöshet att proklameras eftersom all bevisning om öfverträdelse af det i dessa ordalag affattade lagstadgandet blifver nästan omöjlig och följaktligen det vidsträcktaste utrymme lemnäs åt proselytmakeriet.
Knappast torde nemligen då någonsin, utom i de fall 2:dra § omförmäler, proselytmakaren kunna öfverbevisas att hafva uppträdt »i afsigt att förmå annan till affall».
Sällan, om någonsin, lärer han sjelf vilja erkänna denna afsigt.
Har, oaktadt hans uppträdande såsom förkunnare af villfarande lära, affall Lag-Vtskottets Betänkande N:o 2i.
45 till den läran icke skett, så skall han åberopa detta förhållande såsom bevis att han icke åsyftat bereda dylikt affall.
Har deremot hans uppträdande föranledt affall, så skall han säkerligen framkomma med den försäkran, att sådant skett utan eller mot hans »afsigt», blott till följd af den affallnes egen vilja och öfvertygelse, äfvensom att han icke vändt sig särskildt till denna eller annan viss person för att »förmå» den personen »till affall» utan blott i allmänhet och för dem, som velat höra honom, förkunnat den lära han omfattat och de grunder, på hvilka hau omfattat den läran.
Mot sjelfva förkunnandet och hufvudsakligen mot det offentliga förkunnandet af villfarande lära måste derföre förbudet riktas, ty endast detta förkunnande är egentligen det i förevarande fall för lagen åtkomliga.
Med allt skäl har derför just detta blifvit främst omnämndt i det af Kongl. Maj:t framställda förslaget.
Den invändningen att härigenom skulle den vetenskapliga forskningens frihet kunna lida intrång, kan så mycket mindre finnas befogad, som åtskilnaden mellan vetenskaplig forskning och sekteriskt proselytmakeri är mycket stor och klart i ögonen fallande.
Det sammanhang, hvari uttrycket: »offentligen förkunna» här förekommer, utvisar tydligt, att om vetenskaplig forskning och framställande af dennas resullater icke här är fråga.
Den fria forskningen har ock h Itills i vårt
Iand icke blifvit undertryckt och ännu mindre lärer vara tänkbart att hädanefter inskränkning i denna frihet kan mera komma i fråga för det mundtliga föredraget, än för framställning i tryck, hvarom de i Tryckfrihets-förordningen gifna stadganden, såsom Utskottet rätteligen anmärker, fortfarande blifva gällande.
Men då den fria forskningen kan, såsom det heter i Utskottets betänkande, missbruka sin yttrande rätt och öfvergå till proselytmakeri, så bör ett missbrux, hvarigenom den för biafsigter uppoffrar sin egentliga karakter, icke ohämmadt tillåtas.
Den ofvannämnda invändningen kan derföre under förebärande af ett ingalunda behölligt skydd för vetenskapsforskningens frihet, endast leda till strafflöshet för proselytmakeriet, genom nedbrytande af de visst icke betydliga skrankor, som till ordningens och sedlighetens skydd kunna deremot uppställas.
I 7 § af ofvannämnda af Kongl. Majit framlagda lagförslag förekommer: »För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i 1 § sägs, må cj åtal ega rum med mindre Domkapitlet, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till ålals anställande vara för handen.»
Utskottet har ansett ordet Domkapitlet böra utbytas mot Konungens Justitie-Kansler.
Denna föiändring synes af följande skäl be tänklig.
Utskottet har, enligt hvad det yttrar, gjort denna förändring i likhet med hvad förut för ett visst fall varit stadgadt.
Men att bedöma trosfrågor och öfvervaka den Evangeliska lärans renhet, ligger helt och hållet utom Justitie-Kanslerens embetssfer, likasom ock den befattning honom, till följd af Kongl.
Brefven den 15 Dec. 1762 och den 20 Januari 1837, varit uppdragen med afseende på det numera upphäfda Konventikelplakatet, så mycket mindre bör kunna åberopas såsom skäl för den ofvannämnda ändringen, som icke hvad i egentlig mening benämnes sekterism (d. ä. omfattande och utspridande af villfarande läror) ulan endast separatism (d. ä. förnämligast yttre religiösa 46 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. söndringar) var i Konvenlikel-plakatet afsedd, och upprätthållandet af de i denna syftning deri gifna stadganden borde betraktas såsom öfvervakande af den yttre ordningen i samhället: åtal för villfarande iäror eller" affall från kyrkan beböfde icke förordnas af Justitie-Kansleren.
Domkapitlen deremot hafva, hvarje inom sitt stift, genom Kyrko-lagen och många sedermera i enlighet med denna utfärdade författningar, den ansvarsfulla skyldighet sig ålagd att utöfva tillsyn öfver lärans renhet och medelst undervisning och förmaning söka verka till dennas upprätthållande, att hafva närmaste uppsigt och vård om allt som rörer det kristliga lifvet och den kristliga församlingsordningen.
Häri skulle dock en väsendtlig rubbning ske, om, Domkapitlet oåtspordt eller mot dess tillstyrkande, åtal af ofvannämnda art någorstädes komme att anställas.
För de allraflesta dylika fall vore nemligen troligt ali stiftets
Domkapitel, hvilket egde och kunde erhålla vida fullständigare och tillförlitligare underrättelser om verkliga sakförhållandet, än dem JustitieKansleren genom sina underordnade kunde inhemta, och som härvid måste betrakta frågan ur en högre synpunkt än endast den borgerliga ordningens vidmagthådande, skulle, såsom ock erfarenheten under de sednare åren nogsamt bestyrker, anse anställande af åtal vara obehöflig! och skadligt verkande, samt att andra medel, såsom undervisning och förmaning, någon utmärktare, kunskapsrik och begåfvad lärares anställning på en ort, sora för förvillelse vore blottställd, m. m., vore de rättaste och tillfyllestgörande.
Skulle åter Justitie Kansleren förmodas först efter inhemtande af vederbörande
Domkapitels utlåtande komma att uti ifrågavarande fall besluta, så innebär detta en blott förmodan, som, om den besannas, skulle åstadkomma icke blott, ett förlamande af Domkapitlens verksamhet, eftersom de svårligen kunde i ofvannämnda syftning vidtaga några mera betydande åtgärder, innan Justitie Kanslerens beslut blefve bekant, utan ock en i dylika fall högst menlig osäkerhet och tidsutdrägt, hvaraf prosely makaren skulle, under afvaktande af ett ifrågasatt åtal, väl veta att bereda sig gagn.
»Den nödiga enhet» Utskottet trott sig böra söka för sådana måls behandling, kan föga blifva annat än formel, under det man vill förneka kyrkan tillfälle att söka lagens skydd emot obehörigt intrång inom dess fridlysta område, så vida icke hos Konungens Justitie Kansler benägenhet förefunnes att det lemna.
I det andra lagförslaget, hvilket benämnes förordning om främmande trosförvandter och deras religions-öfning, framstår såsom i främsta rummet anmärkningsvärd^ att Utskottet, med förkastande af den för det af Kongl. Majit framlagda lagförslaget ledande grundsatsen, uppställt en annan, som mot denna står i uppenbar strid.
Då nemligen det af Kongl. Majit framställda förslaget utgår från den princip, att till Svenska kyrkan fortfarande skola höra alla de, som icke, på sätt 1 § omnämner, äro medlemmar af sådan församling, som med Kongl. Majits tillstånd blifvit bildad af »kristna trosbekännare af annan lära än den rena Evangeliska,» och då följaktligen rättighet alt bilda egen församling blifvit betraktad såsom ett medgifvande åt dem, hvilka kunna ställa den i lag - Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. 47 förslaget såsom vilkor för sådan rättighet fordrade garanti för särskild religionsundervisning och religionsvård, så liar deremot det af Utskottet framlagda lagförslaget hufvudsakligen genom ny redaktion af 1 och 2 mom i 14 § (jfr- ock 9 och 10 §§) uppställt såsom princip, att hvar och en som, efter uppnådda 21 års ålder, anmält sig vilja ur Svenska kyrkan utträda, och på hvilken den i 14 § föreskrifna undervisning, förmaning och varning blifvit utan verkan, skulle från Svenska kyrkan förklaras skiljd, oaktadt han icke tillhörde annan tillåten kristlig församling, och således icke ställt någon sådan garanti, som den nyssnämnda.
Genom den princip, Utskottet sålunda omfattat, har det gifvit religionsfriheten en väsendtlig utsträckning äfven utöfver den religionsfrihet, som i Norge är medgifven åt dissenterande, hvarmed der endast förstås »sådane som bekänna sig till kristna religionen, utan att vara medlemmar af Stats-kyrkan.»
Den af Utskottet uppställda grundsats, som icke är sålanda inskränkt, kan i sin tillämpning leda till införande af en ny hedendom i vårt land.
Denna princip innebär ock ett fullkomligt misskännande af kristna kyrkans betydelse och bestämmelse.
Den kristna kyrkan är nemligen icke, såsom ålskillige i vår tid förmena, en efter eget behag och ömsesidig öfverenskommelse af liksinnade personer ingången fri förening, likasom en annan association eller ett bolag, utan den är en af Gud stiftad nådeanstalt, ett pä denna stiftelse hviiande samfund, hvilket, enligt Guds ord och vår kyrkas bekännelseskrifter, icke blott omfattar de troende och fullkomliga, utan ock till svaga och ofullkomliga medlemmar af detsamma sträcker andelig omvårdnad.
Den Guds förbarmande kärlek, som icke förskjöt de affälliga menniskorna, utan i nåd dem fördrager, söker och upplager, den kärlek, som allting tror, hoppas och lider, tillåter icke kyrkan att sorglöst kasta ifrån sig hvar och en, som ej är värdig att taga del i fullheten af dess förmåner och välsignelse.
En stor och väsendtlig åtskilnad är emellan att förklara någon vara helt och hållet skiljd ifrån kyrkan, och att anse honom utesluten från åtnjutande af större eller mindre del af dess förmåner.
Han slår i sednare fallet dock qvar inom kyrkans råmärken, om ock utanför dess helgedom.
Och att ålägga Domkapitlen och Svenska kyrkans presterskap att, såsom 14 § i det af Utskottet framlagda lagförslaget innehåller, i der nämnda fall förklara någon vara från Svenska kyrkan skiljd, således ställd utom dess tillsyn och omvårdnad, utan att vara upptagen i annat kristligt religionssamfund, är att af dem fordra hvad de svårligen skola kunna förena med det begrepp om kyrka, som finnes i Guds ord och Evangelisk Lutherska kyrkans bekännelseskrifter.
Hittills har man betraktat ett sådant affall som det, hvarom här är fråga, såsom en vetenskaplig eller sedlig förvillelse, och har med tålsamhet behandlat det såsom en sådan.
Och hädanefter bör vä! på samma sätt tillgå. 48 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i.
Man tror sig finna en svårighet vid att icke tillåta utträde ur kyrkan, utan öfvergång tili annat religionssamfund, uti ovissheten huru det skall tillgå när en af främmande trosbekännare bildad församling skall upplösas.
Månne, frågar man, om flere eller färre af dess medlemmar icke vilja inträda i vår kyrka eller i annan, på sätt 1 § innehåller, bildad församling, icke då åtminstone åt dessa måste medgifvas att de ställas utom kyrkan och all kyrklig gemenskap?
Innebär icke den tystnad det af Kongl. Maj:t framställda lagförslaget härom iakttager, ett sådant medgifvande, ett erkännande af denna princip ?
Svaret är dock lätt gifvet.
Tillåtelsen att bilda en församling måste, enligt ordalydelsen och andan af nämnda lagförslag, betraktas såsom ett på vissa vilkor åt främmande trosbekännare medgifvet undantag från den gällande regeln, att Svenska medborgare tillhöra Svenska kyrkan.
När vilkoren icke vidare uppfyllas, återtages medgifvande!, upphörer undantaget, och den allmänna regeln återinträder i gällande kraft.
De sorn tillhört den upplösta församlingen, ställas"derföre äter, så vida de ej i annan tillåten församling inträda, under Svenska kyrkans uppsigt och vård.
Dylika stilla separatister och sekteriske hafva från långliga tider tillbaka funnits i vårt land utan att oroas.
Nära ett århundrade fanns en sådan sekt, Skevikarne, på Wermdön.
Enstaka dylika exempel från äldre och nyare tider äro välbekanta.
Svenska presterskapet har alltid bemött sådana personer med kärleksrik omvårdnad och fördragsamhet.
Samma förhållande kan ock hädanefter icke uteblifva.
Och större eller annan bekännelsefrihet, än den desse åtnjutit, kunna icke de sora, enligt Utskottets förslag, ur Svenska kyrkan utträdt men icke anslutit sig till annat tillätet trossamfund, med skäl vänta eller fordra.
Lika litet som i nyssnämnde fall lärer någon svårighet möta för det fall att en person, som tillhört församling af annan bekännelse än den rena evangeliska, antingen sjelfmant utträder ur denna församling eller derifrån utstötes.
Icke heller kan det inträffa att, såsom Utskottet anmärkt, Kongl. Maj:ts förslag skulle vara utan all betydelse i »det fall dä lagens medgifvande kanske först tages i anspråk, eller i händelse de s k.
Baptisterne ville förena sig i församling».
Visserligen finnes icke för närvarande i vårt land någon lagligen organiserad baptistförsamling, d. ä. en sådan, som består af utländningar, eller af barn och efterkommande af främmande trosförvandter, som blifvit till Svenska medborgare upptagna.
Men om, enligt lagförslagets 14 §, någon önskar att »från Svenska kyrkan öfvergå till främmande religions-samfund», så skall han dock ej anses från kyrkan skiljd förr än han blifvit i »annat i riket tillåtet reiigions-samfund upptagen».
Och hvarken denna § eller den första lägger ringaste hinder för möjligheten eller tillåtligheten att flera, som samtidigt anmäla en sådan önskan, äfven framlägga sin trosbekännelse och församiingsordning, sådan den förra är i den stund, de önska öfvergå tili främmande reiigions-samfund, och kommer alt förblifva, om de i denna önskan framhärda, och sådan den sednare är ämnad att blifva i fall derom hos Konungen gjord ansökning bifalles.
Då det vore orimligt att någon skulle Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
49 skulle vilja öfvergå från Svenska kyrkan till annat trossamfund, utan att veta till hvilket han vill gå, och då den undervisning och förmaning han bör emottaga, äfven måste innebära en undersökning om han rätt känner icke blott den tro, hvars bekännelse han vill öfvergifva, utan ock den han i stället omfattat, så är han ju ock redan och så länge han i sin villfarelse framhärdar, kristen trosbekännare af annan lära än den rena evangeliska, ehuru kyrkan ännu betraktar och behandlar honom såsom villfarande, icke såsom affälling, till dess han blifvit upptagen i aunat tillåtet religions samfund.
Och i ett sådant blifver han upptagen, så snart Kongl. llaj:t tillåtit dess bildande, och det i öfverensstämmelse med ifrågavarande lagförslags stadganden blifvit bildadt.
I nära sammanhang med den ändring, Utskottet företagit med 14 §, slår det besynnerliga stadgande, som intagits i 9 §., att om ingendera eller blott endera af makarne är medlem af främmande religions-samfund, skall vigsel förrättas af Svenska kyrkans presterskap.
Detta stadgande innebär nemligen möjligheten af att också ingendera af makarne tillhörer Svenska kyrkan, ja alt ingendera har någon kristlig tro och bekännelse.
Om vigseln ock ej är för oss ett sakrament, så är den dock en kristligt religiös handling, hvilken hos dem, som sammanvigas, förutsätter kristendomskunskap och kristendomstro.
Men om icke ens det yttre bekännandet af kristendom finnes, kan Staten lika litet pålägga prest att helga äktenskapet genom vigselns religiösa och kyrkliga handling, som presten skulle kunna taga på sitt samvete att en sådan fordran fullgöra.
Genom antagande af Utskottets förslag skulle nemligen vigseln förklaras icke vara ett kristligt och kyrkligt religionsbruk.
Hvad härvid i betänkandet anföres om lämpligheten af den i vår kyrkas vigselritual förekommande undervisning, förmaning och välsignelse äfven för dem, som stå utom kyrkan, kan visserligen i allmänhet medgifvas, men att utala denna välsignelse öfver sådana, som uppenbart bekänna sig deri blott se en civil akt för borgerligt ändamål, måste anses otillbörligt och otillåtet, såsom ock väl ingen kristen kyrkas prest kunnat tillåta sig att sammanviga två Muhamedaner, hedningar eller Mormoner.
Annorlunda är förhållandet med s. k. blandade äktenskap, ty vigsel gäller då egentligen den makan, som tillhör vår kyrka, hvarföre ock för dylika äktenskap regeln allestädes är att vigseln förrättas två gånger, efter de båda ifrågavarande trossamfundens ritual och af bådas församlingslärare.
Maj:t föreslagna lydelsen af 8 §, »skolor och andra undervisningsanstalter må ej af främmande trosbekännare inrättas eller upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn», har af Utskottet ändrats till att »skolor och andra läroanstalter, deri undervisning ej uteslutande meddelas i särskilda öfningar och slöjder, må ej utan Konungens tillstånd af främmande trosbekännare för andra än bekännare af deras egen troslära eller deras barn inrättas och upplåtas».
Denna § måste anses vara främst riktad emot katholicismens proselytmakeri, hvilket, såsom andra länders erfarenhet bevittnar, och äfven hos oss icke saknar exempel, begagnar skolunBih. till R.
Prol. 1859 $ 1860. 7 Sami. 1 Afd. 9 Haft. 7 50 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. dervisning såsom synnerligen verksamt medel för sina ändamål, hvarföre ock nödigt är att, vid aftåttandet af det härom handlande stadgandet, största varsamhet iakttages.
En sådan finnes i det af Kongl. Majit, men icke i det af Utskottet framställda förslaget.
Gränsen melian olika slag af undervisnings anstalter är svår att bestämma, och ganska lätt att oförmärkt öfverskrida.
Äfven i läroanstalter för särskilda öfningar och slöjder kan ej ringa proselytmakeri bedrifvas.
Tider kunna ock komma, då ansökningar om undantag från detta stadgande blifva allt talrikare och ifrigare, och då Konungen icke bör blottställas för obehaget att vara medlare mellan vexande anspråk, å ena sidan, och Svenska kyrkans rättmätiga kraf, ä den andra.
Af dessa skäl bör stadgandet i detta ömtåliga ämne göras så enkelt och bestämdt, sä begränsadt och oförtydbart, som det blifvit affättadt i det af Kongl. Majit framställda förslaget.
I alla här ofvan anmärkta punkter af §§ 1 och 7 i det förstnämnda, och §§ 8, 9 och 14 i sednare lagförslaget yrka vi således att det af Kongl. Majit framställda lagförslag måtte, med ogillande af de af Utskottet i nämnda hänseenden gjorda ändringar, godkännas».
Af Riksdags-fullmägtigen Johan Lekberg från Örebro län: »Vid behandlingen af Kongl.
Majits nådiga Proposition med förslag lill Förordning, angående dels ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöfning, har jag med min röst icke kunnat biträda Utskotts-majoritetens beslut, synnerligast derför, enär Utskottet uppställt rakt stridande grundprinciper emot hvad innehålles i de Kongl. Förslagen, hvarföre jag är nödgad nedlägga en allvarlig protest emot majoritetens beslut uti följande §§.
Hvad först angår förordningen, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära; 1 § i Kongl. Majtts nådiga förslag innehåller: »Den, som offentligen för hun nar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro; straffes etc.
Majoriteten inom Utskottet har beslutat att borttaga ofvanstående bestämmelse och i stället infört: »Den, som, i afsigt att förmå annan till affall från den rena evangeliska läran, utsprider lärosats, som deremot stridande är, straffes med böter etc.
Jemför man dessa bestämmelser mot hvarandra blir lätt att se, att hvad det Kongl, förslaget förbjuder, det har Utskottet velat medgifva; 1 § i Kongl, förslaget har till regel att det icke är tillätet för någon att offentligen uppträda eller medelst skrift förkunna villfarande lära; mig synes det ett sådant stadgande är högst nödvändigt, så vidt man vili medgifva dem som önska att fritt få affalla från vår Svenska kyrka, om de ingå i ett annat religions-samfund, så bör man ock förbjuda allt proselytmakeri; men icke blir det ens möjligt eller tänkbart blifva qvitt dem genom Utskottets beslut; ty huru och på hvad sätt vill man bevisa, att det var den eller dens afsigt, som utsprider villfarande Lag-V Iskottets Betänkande N:o 21. 51 lära, att han gjorde det roed full afsigt att förleda nägou till affall.
Jag tror det blefve en absolut omöjlighet; ty om än en åklagare dermed gjorde försök, så behöfver blott den tilltalade upprepa Utskottets ord: nej, ingalunda var det min afsigt, — och härmed vore åtalet slut.
Genom detta beslut befrämjas ock, hvad Svenska kyrkan hittills välbetänkt afskytt, det Katholicismen skall vinna framgång.
Vidkommande härnäst förordningen angående främmande trosbekännare och dess religionsöfning, så får jag slutligen afgifva min reservation emot den förändring, Utskottet vidtagit uti 14 §.
Denna §, sådan den lyder i det Kongl, förslaget, innehåller en sann och riktig grundprincip: nemligen den att för affall ifrån vår Svenska kyrka fordras det vilkor, att den som affaller derifrån, är pligtig ingå i ett annat tillåtet religions-samfund; detta vilkor har Utskottet behagat borttaga och i stället lemnat fritt åt den affallna att stälia sig utom all religion.
Medvetet eller omedvetet synes mig Utskottet sträckt denna sin frihetsidé långt utöfver en tillbörlig gräns, så vidt icke meningen dermed är, att helt och hållet omintetgöra religionsfrågans lösning vid denna riksdag, då Utskottet med oförtydbara ord uttalat den åsigt, att det kan vara sak samma räkna sig till hedning eller bekänna sig till en kristen religion.
För att visa det behöfves blott erinras, det vår gällande Rättegångs ordning bjuder det ingen är vittnesgild med mindre han kan sin kristendom, synnerligen uti de stycken, som angå edens vigt: häraf följer tyd ligen, att den som utträder utur vår kyrka och icke ingår i något annat tidätet religionssamfund, icke får vittne bära; denna i Utskottet framställda sats har majoriteten icke kunnat förneka.
Mycket mera kunde emot Utskottets beslut anföras, men jag har ansett mig sagt nog för lättande af mitt samvete.
På grund häraf hemställes, att Utskottets beslut i ofvan anförda delar må afslås: och att Rikets Ständer antaga så väl 1 § i första Förordningen, som 14 § i den sednare, sådana de lyda i Kongl. Maj:ts nådiga förslag, samt i öfrigt återremittera Betänkandet, med förständigande för Lag
Utskottet att rätta de bestämmelser, som häraf blifva en fö'jd».
Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 4 860.
Lag-Utskottet* Betänkande N:o 22. 1 Ant. till Kxp.-Utsk. den 19 April 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i’ anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, med förslag lill stadga angående Högsta Domstolens tjenstgöring pä två afdelningar.
Denna nådiga Proposition är af följande lydelse: rJ anseende till det betydliga antalet af de mål, sorn på Högsta
Domstolen' pröfning för närvarande är beroende, klafver omsorgen för lägskipningens jemna gäng, att den genom en grundlags-förändring nyligen beredda utväg, att medelst ett förstärkt antal ledamöter försätta Högsta Domstolen i tillfälle att arbeta på tvä afdelningar, utan uppskof varder anlitad.
Då emellertid behofvet af Högsta