Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att tillsätta en enkom kommitté för folkskolefrågans utredning är en alldeles öfverflödig och ändamålslös sak, så länge man ej vill intaga den ståndpunkt, från hvilken en allmän lagstiftning är möjlig och ännu mindre derifrån lemna några bestämda föreskrifter.
Denna fråga är i sig sjelf så enkel, att nian endast behöfver undanrödja de hinder, som man sjelf rullat i vägen, för att saken skall komma på dot klara.
I öfrigt hänvisar jag till mitt anförande till Doktor Säves motion, yrkande att åtminstone den fjerdedel af skyddsafgiften, sorn ej redan är använd, måtte åt församlingarne öfverlemnas, helst detta till alla delar instämmer med Bévillningskommittéens högt uttalade åsigt i sitt underdåniga utlåtande till Kongl.
Majt.
Till hvad i åberopade anförande är yttrad t, tar jag mig frihet, att, enär det icke mindre för folket än Regeringen är af vigt att känna undervisningens tillstånd, vördsammeligen föreslå, ■ .
251 att en sammanträngd redovisning af inspektörerne måtte livart tredje år tryckas ock till hvarje pastorat eller folkskolestyrelse utdelas.
Och slutligen vore önskligt, att Rikets Ständer bestämde om och huru vidt och på hvad vilkor biskopars och kontraktsprostars tillsyn öfver skoluudervisningen skall ega rum, på det konflikter må undvikas och hvars och ens verkningskrets må någorlunda vara bestämd och befogenheten ej öfverskridas.
Stockholm den 29 November 1862. L. Landgren. i\o 195.
Arrhenius:
Om statsanslag af ett belopp, start 5,527,9,91) R:clr R:mt, för en jernvåg mellan Porla och Christinehamn.
Sedan den vestra stambanan nu blifvit fullbordad, synes det mig vara i främsta rummet angeläget, först och främst att fullborda den södra stambanan och dernäst att börja arbetet på den nordvestra.
Hvad denna sednare bana angår, så har Kongl. Maj:t i sin nådiga Proposition om jernvägsbyggnader föreslagit för vägen från Porla till Degerfors ett anslag af 2,410,000 R:dr och för de arbeten å sträckan mellan Arvika och rilrsgränsen, som fordra längre tid till deras fulländning, ett anslag af 600,000 R:dr, jemte påräknad räntevinst af statslånefonden, 400,000 R:dr.
Hvar och en, som intresserar sig för den i politiskt och industriclt hänseende så vigtiga nordvestra stambanans snara fullbordande, har icke kunnat annat än med underdånig tacksamhet och glädje emottaga denna Kongl. Majrts nådiga Proposition, enär den gifver grundad förhoppning derom, att arbetet på denna bana under instundande statsregleringsperiod kommer att begynnas; men beklaga måste man dock, att Kongl.
Maj:t, i anseende till de beräknade tillgångarnes otillräcklighet, icke funnit skäl föreslå anslag till banans fullbordande från Porla ända fram till Christinehamn.
Vid bestämmandet af den bandel, som under en statsregleringsperiod skall byggas, synes det vara af vigt, att den, såvidt möjligt är, bestämmes så, att den når fram till eu sådan punkt af stambanan, att trafiken å den nya bandelen genast kan blifva af någon betydenhet.
En sådan punkt på den nordvestra stambanan är Christinehamn, belägen vid en af Wenerns betydligaste hamnar och der stambanan träffar den från Philipstads och Carlskoga bergslager dit anlagda kombinerade jernvägs- och kanalförbindelse.
Banan mellan denna stad och vestra stambanan, som går förbi flera betydande jernverk med en tillverkning af 252 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 125. tillsammans 68,000 centner tackjern och 78,000 centner stångjern, samt berör vid Degerfors södra ändan af sjön Möckeln i Karlskoga bergslag, omkring hvilken sjö flera betydande jernverk äro belägna, och hvarifrån 170,000 centner jern skulle komma att fraktas till Christinehamn, denna bana skulle utan tvifvel kunna påräkna en ganska betydlig både personal och godstrafik, hvarigenom älven trafiken på vestra stambanan i icke ringa mån skulle komma att ökas.
Deremot kan på bandelen Porla—Degerfors icke blifva någon trafik, som förtjenar att nämnas, innan banan blir fullbordad till Christinehamn.
Ur statsekonomisk synpunkt måste det vara en misshushållning att icke med möjligaste skyndsamhet fullborda ett jernvägsarbete så långt, att det derpå nedlagda kapitalet bär någon frukt; och att under nästa statsregleringsperiod stadna med jernvägsarbetet mellan Christinehamn och Porla på halfva vägen, synes mig vara en sådan misshushållning.
Med anledning af hvad jag nu halt äran i korthet anföra tager jag mig friheten vördsamt föreslå, att Pikets Ständer, jemte beviljandet af det af Kongl. Maj:t begärda anslaget för de arbeten å sträckan mellan Arvika och riksgränsen, som fordra längre tid till deras fulländning, jemväl ville anslå 5,527,999 R:dr för en jernväg mellan Porla och Christinehamn.
I afseende på medels anskaffande för detta anslag, tager jag mig friheten hemställa, huruvida icke, om man betraktar saken såsom en hela samhällets angelägenhet, den jernbana, som förenar vestra stambanan med Wenern samt Philipstads och Karlskoga bergslager, snarare förtjenar att fullbordas under nästa statsregleringsperiod, än sammanbindningen af den vestra och den ännu icke påbörjade norra stambanan i Stockholm.
Om sammanbindningsbanan i Stockholm icke fullbordades vidare än från nuvarande bangården till Jernvägen och omkring två millioner af det för sammanbindningen af Kongl. Maj:t begärda anslaget användes för den här ifrågavarande jernvägsbyggnaden, så kunde, med tillägg af några hundrade tusen R:dr, vid 1866 års utgång banan Porla—Christinehamn vara fullbordad, och dermed vore Sveriges jernvägsnät utsträckt till Wenern och till en hamn, som för rikets jern till verkning är vigtigare än någon annan.
J Arrhenius.
N:o 126. 253 i\:o isa. Af Kyrkoherden J.
T (.‘ruström:
Om revision eller upphof vande af 1828 urs Kongl. Förordning, angående Järntida minnesmärkens fredande samt om Jörändrad lagstiftning i detta hänseende.
Uti vårt kära fädernesland linnes, som bekant är, en stor rikedom på fornlemningar eller s. k. antiqviteter: ättehögar, grafkummel, bauta- och runstenar, domkretsar, envigesbanor, offerställen, hällristningar m. m. — allt ofvan jord, och hvad som är i jorden fördoldt, kommer alltemellanåt i dagen, och sprider, med vetenskapens tillhjelp, ljus öfver en förgången tid, öfver framfarna slägtens genesis, lefnadssätt och kultur.
Alla dessa forntida minnesmärken stå visserligen under lagens hägn och uppsigt; men under hvilken och hurudan lag?
Hufvudsakligen under Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 17 April 1828, jemförd med 48 Kap. 2 § Missgernings-Balken och Kongl. Brefvet den 20 Augusti 1755, samt den sednast utfärdade nådiga Instruktionen för Antiqvitets-Intendenten, hvilken dock är hänvisad till ett noggrannt iakttagande af sagde Kongl. Förordnings föreskrifter.
Men att denna Förordning, med ali sin skärpa och ehuru årligen uppläst ifrån predikstolen, dock icke allenast ej kan förekomma fornlemningarnes förstöring, och alltså är overksam och ändamålsstridig, utan ock, på sitt vanliga sätt tolkad och tillämpad, leder till skadliga följder, och således är olämplig för nuvarande tidsförhållanden, derom vittnar dagliga erfarenheten, och andra bevis för påståendet fattas icke heller.
Månne det icke kommer sig deraf, att den stödjer sig på origtiga principer?
I 6 § stadgas: att “en hvar, som finner gammalt mynt eller äldre arbeten i guld och silfver, koppar, metall, sten eller trä eller andra konststycken, skall hembjuda det till Kongl. Maj:t och Kronan; och att den, som det uraktlåter, skall utan lösen mista det, och dertill böta dess dubbla värde: orkar han ej böta, straffas han med kroppsplikt.11
En person således, som funnit en flintknif eller ett förro stadt bronzvapen, och, antingen af okunnighet om författningens innehåll eller af lust att samla antiqviteter, försummar att hembjuda det Kongl. Majit och Kronan, straffas, då han ej mägtar erlägga böterna, lika med en brottsling, som uppsåtligen skadat sin nästa till lif eller gods!
Må hvar och en hafva sin öfvertygelse; men jag beder, att äfven få yttra min och grunderna för densamma.
Jag är af goda skäl öfvertygad, att detta påbud skadar, icke endast derigenom, att det lägger hinder i vägen för fornforskningen i fäderneslandet, utan äfven derigenom, att det förstör de källor, från hvilka Riksmuseum kunde vänta sina rikaste tillökningar.
Till förklaring må mig tillåtas anföra ett yttrande af den berömde Thomsen, föreståndaren för det stora antiqvariska museum i Köpenhamn: “havde der ikke vseret private samlere, hvor smaa ville ikke vore offentlige museer havé vaeret“! — säger han; och dessa få ord hafva en djup betydelse, 254 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 126, isynnerhet uttalade af en gammal man med så mångårig erfarenhet, hvarunder han anlagt ett af de största och rikaste fosterländska antiqvitets-museer i Europa, utan att dertill någonsin blifvit användt förbud med hot af böter eller kroppsplikt; tvärtom har han alltid uppmuntrat enskilde att anlägga antiqvitetssamlingar, väl vetande, att hvad enskilde samla, räddas från förstöring, och kommer slutligen på ett eller annat sätt det allmänna tillgodo.
Man skall kanske säga, att Statens museum blifvit genom 1828 års Förordning betydligt ökadt; men säge man ock, om man det kan, hvilken stor mängd af fornsaker, som just genom samma Förordning blifvit förstörde eller förskingrade och gått förlorade för museum och vetenskapen.
Det är nemligen en allmänt känd sak att under de 34 år, som förflutit sedan 1828, en mängd forntidsmonumenter blifvit nedbrutne och förskingrade, och man kan vara förvissad, att ingenting af hvad som förvarats i ett sålunda tillgripet monument, blifvit framburet, utan allt har blifvit undandoldt eller förstördt, för att ej röja förbrytaren.
Men det är måhända icke så allmänt kändt, att museum under denna tid vunnit stora tillökningar genom de många större och mindre privata samlingar, som dermed blifvit förenade, och det kan tagas för gifvet, att mycket af det som på sådant sätt kommit museum tillgodo, hade gått förloradt, om det ej blifvit af enskilde för egen räkning tillsvidare förvaradt.
Icke mindre än sju sådana privatsamliugar hafva för museets räkning blifvit inlösta.
Det år kanske ännu mindre bekant, att utliggare från Danmark, isynnerhet från Köpenhamn, der antiqvitetsstudiet bedrifves på ett annat sätt än hos oss, i egenskap af uppköpare uti södra delen af riket tillegna sig och bortföra alla de fornsaker, der finnas, och äro af beskaffenhet att kunna bortföras, för att rikta främmande museer.
Dermed drifves en ordentlig handel, liksom af f. d. silfveruppköparne, och vinsten för säljaren inverkar mera, än hotet i 1828 års Förordning.
Hvack skulle följden blifva, om detta ofog finge fortgå?
Följden skulle utan tvifvel blifva den, icke allenast att stat och land omsider utblottades på rörliga och flyttbara monumenter, utan ock att dessa för vårt musei kompletterande måste återköpas för 100 procent af utländningen kanske i Köpenhamn, London, Edinburg, Paris, eller hvem vet hvar.
Man tror tilläfventyrs, att man genom ännu strängare straffbestämmelser och en ökad kontroll skall kunna förmå enskilda att framlemna allt hvad de finna.
Detta anser jag vara ganska tvifvelaktigt.
Hvarje förbud, som är rakt stridande mot den grad af upplysning och bildning, hvartill ett folk hunnit, upp häfver sig sjelft, och kan éj med någon kontroll öfverväkas.
Alla förbud i detta afseende stå i rak strid mot nuvarande tidsförhållanden äfven hos oss.
Dessa, så vidt de af mig kunnat uppfattas, äro, att upplysning och bildning nu mer och mer böra spridas och blifva hela nationens tillhörighet.
Derpå syfta Regering och Ständer, och för detta ändamål äro stora summor anslagna i hvarjehanda rigtningar och till hvarjehanda vetenskapers framskridande utveckling.
Endast den antiqvariska vetenskapen står hos oss ännu tillbaka, hindrad af författningar, som hafva sin rot i en längesedan förfluten tid, då antiqviteterna ansågos blott som kuriositeter, och då man icke kunde föreställa sig, att de en gång skulle blifva föremål för allvarlig vetenskaplig forskning.
De naturhistoriska, isynnerhet de botaniska och geologiska studierna, hafva under sednare tiden spridt sig och vunnit talrika idkare bland Sveriges ungdom.
Men hvar och en vet, att det som mest bidrager till att väcka och underhålla hågen för dessa studier, är, att ynglingen får sjelf anlägga t. ex. ett eget litet herbarium, en egen insektsamling elior fogelsamling, som han efter behag får, när Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 126. 255 tillfället medgifver, öka, betrakta och kalla sin.
Erfarenheten lärer, att det är ett osvikligt bevis att ynglingen har lefvande håg för naturens studium, om han af dess alster börjar göra en egen samling.
Åtnöjer han sig att blott då och då betrakta föremålen i en offentlig samling, kan man vara säker, att det blir föga allvar med hans naturhistoriska studier.
Det förhåller sig icke annorluuda mod alla vetenskaper, för hvilkas studier samlingar erfordras, och således äfven med den antiqvariska vetenskapen.
Men ynglingen förbjudes att bilda någon hithörande samling!
Gör han det, så blir den honom fråntagen, och han blir dessutom ålagd att böta samlingens dubbla värde: orkar han ej böta, straffes med kroppsplikt ! ty författningen gör för honom intet undantag.
Lusten hos honom att forska i antiqviteterna, och deraf samla något, kan dock vara större än begäret att få dess värde och J deröfver.
Det synes hårdt och obilligt, att så förfara mot en yngling, som har håg och fallenhet för vetenskaplig antiqvarisk forskning.
Att hänvisa honom till ett publikt museum, vore utan ändamål; ty hvar och en inser, att man behöfver hafva föremålen hos sig, för att jemt, när tillfället medgifver, granska och åter granska dem, för att bestämma deras forntida användande.
Stora samlingar äro vigtiga för den mer försigkomne, för att med en blick kunna öfverse hela sviten af varierande former.
Ännu ett exempel på orimligheten af sådana förbud: jag är förvissad, att äfven i Sverige finnes mången aktningsvärd man, som, för att angenämt tillbringa sina lediga stunder eller för tidsfördrif på ålderdomen, skaffat sig en samling af gamla mynt oller andra antiqviteter, hvilka han ämnar med tidon testamentera, sälja eller skänka till något publikt museum i riket.
Men nu inträder till honom helt oförmodadt en länsman eller annan polisman, uppvisar den Kongl. Förordningen och lägger beslag på samlingen, drager egaren inför domstol, der han ålägges att böta samlingens dubbla värde, och om han ej godvilligt betalar den godtyckligt bestämda summan, blir den hos honom utmätt, och om han ej har tillgångar, inmanas han i häkte.
Man invände ej, att sådant aldrig kan inträffa!
Ty meningen är ju att kontrollen skall skärpas, så att författningen efterlefves; och skall detta ändamål vinnas, så måste hvad jag här framställt ovilkorligen inträffa.
Jag hemställer likväl, huru dessa åtgärder skulle taga sig ut inför det allmänna vettets domstol, och huru vi skulle anses af utländningen, då i intet annat land uti vår verldsdel sådana föråldrade förbud finnas.
Jag vågar hemställa till det Högvördiga Ståndets pröfning, om en .författning, som leder till sådana konseqvenser, mera är på sitt ställe, och om den icke bör utbytas med en ändamålsenligare lagstiftning, åtminstone underkastas en högst behöflig revision.
Man har, genom det nyskapade Antiqvitets-intendents-embetet med sitt statsanslag, sökt att bana sig väg till ändamålet, och hela detta ändamål är blott “forntida minnesmärkens fredande", icke deras framdragande i ljuset, icke undersökning och granskning.
Men om något på denna väg stöde att vinna, så behöfdes, icke en, utan tio Intendenter i ett land, så vidsträckt som vårt, och så rikt på fornlemningar.
Hvad är dock till den antiqvariska vetenskapens verkliga fromma, att vänta, så länge Intendenten är strängt bunden vid 1828 års Förordning?
Icke holler är det på detta sätt det antiqvariska studium skall komma till lif; ty det kan ej på samma gång qväfvas och utveckla sig.
Man har här och der försökt associationsformen; men utan att forskningen och vetenskapen derigenom tagit ett tuppfjät framåt.
Meningen med att lösa på banden, är icke att 256 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 126. prisgifva ännu qvarvarande fornlemningar åt förstörelsen och plundringsbegäret; utan att så ställa saken, att de ej blott må blifva konserverade, men ock undersökte och granskade af vetenskapens målsmän.
Till slut må det tillåtas mig anmärka, att de åsigter jag här uttalat, äro icke blott mina, stödde på en varm öfvertygelse och insamlad erfarenhet, utan de stämma på det aldranärmaste in med en mans, en vetenskaplig veterans, som på sednaste tiden uti vårt land genom oförtröttligt bemödande och utgifna lärda skrifter bragt den antiqvariska vetenskapliga forskningen till den höjdpunkt, der den nu står.
— På grund af hvad jag haft äran anföra, vågar jag föreslå, l:o.
Att Rikets Höglofliga Ständer ville hos Kongl. Maj:t göra underdånig hemställan om revision eller upphäfvande af Kongl. Förordningen den 17 April 1828, angående forntida minnesmäi’kens fredande och bevarande. 2:o.
Besluta en lag, enligt hvilken enskilde bildade män, helst vetenskapsmän, som dertill hafva lust och fallenhet, må utses att hafva närmaste tillsynen öfver de i deras distrikt befintliga minnesmärken, med tillstånd för dem att, under vissa vilkor, undersöka dessa minnesmärken och t. ex. öppna ättehögar samt uttaga hvad i dem kan finnas och deraf antingen bilda enskilda samlingar eller aflemna det till Antiqvitetsakademien. 3:o.
Att anslå en lämplig summa, att börja med 10 eller 12,000 R:dr, af statsmedlen, i ändamål att dermed på underdånig anmälan godtgöra skjuts- och traktaments-kostnad för de personer, som finnas be nägne och qvalificerade att mottaga uppdraget att föra uppsigt öfver fornlemningarne, ersätta erforderliga dagsverken vid deras undersökning och måhända till uppmuntran utdela premier till dem, som göra sig deraf förtjente; och 4:o.
Att i händelse 1828 års Förordning upphäfves, och ny författning utfärdas, lämpligt vite ändock må utsättas för obehörig person, som ofredar eller förstör minnesmärke, eller döljer, eller bortförer jordfynd.
Om remiss af denna motion till vederbörligt
Stockholm den 29 November 1862. ./.
N:o Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 127. 257 W»o l«f.
Angående förbättrade lönevilJcor för halfva antalet af Kammar skrif värne i Kammar-kollegium.
De hos Kongl. Kammar-kollegium anställda Kammarskrifvare åligger att, efter Kontors-chefernes föreskrifter, verkställa undersökningar i jordeböcker och räkenskaper samt de öfriga handlingar af flerfaldiga slag, hvarutur upplysningar måste hemtas vid handläggningen af de ofta mycket invecklade mål, som tillhöra Kollegii befattning.
De skola deltaga i uppsättningen af Kontorens yttranden och i eget namn, örn de dertill förordnas, handlägga sådana ärenden, som dem uppdragas.
Af dem fordras, om de skola väl uppfylla sina tjensteåligganden, en icke ringa kännedom om äldre och yngre kamerala förhållanden och författningar; omdömesförmåga att urskilja hvad af vunna upplysningar i en sak kan vara af vigt att upphemta; nit att under ansträngande göromål icke förtröttas; ifver och flit att låta arbetet gå undan.
Med hjelp af dugliga Kammarskrifvare, kan en Kontorschef befordra ärendena till god utredning och skyndsamt slut; utan sådane, måste han lita endast på sig sjelf, kan ej med bästa vilja, medhinna allt; och följden måste blifva den, att ärendena i mer eller mindre mån eftersättas.
— På hvardera af Kammar-kollegii Provins-kontor finnas en Kontorschef, en Kammarförvandt eller andra gradens tjensteman och trenne Kammarskrifvare.
Utom andra göromål af hvarjehanda beskaffenhet, som måste der verkställas, och hvilka vanligen upptaga enKammarskrifvares hela tid, så afgifvas från hvartdera kontoret årligen till Kollegium i medeltal 500 utlåtanden och derutöfver, af hvilka visserligen en del äro af lättare beskaffenhet, och icke erfordra så mycken tid af den, som har tillräcklig kännedom och erfarenhet af målens behandling; men andra återigen med sina erforderliga, vidlyftiga undersökningar, lemna en person full sysselsättning under veckor, ja månader.
Hvar och en torde häraf lätt inse omöjligheten för tvänne personer att uppsätta alla dessa utlåtanden, utan att K a m m a r s k r i fv a r n e s verksamma biträde dervid måste tagas i anspråk.
Inseende det för Kollegium magtpåliggande deraf, att Kammarskrifvarne bereddes löneförmåner, som något motsvarade de anspråk man på deras duglighet gjorde sig, och hyllande den åsigt, att dem icke borde tillåtas innehafva annan tjenst, hemställde Kollegium redan uti underdånig skrifvelse den 1 Juli 1853, då förslag till ny löningsstat för Kollegium aflemnades, att deras lön måtte bestämmas till 800 R:dr B:ko eller 1,200 R:dr R:mt för hvardera.
Att Kollegii ledamöter lade synnerlig vigt på framgången af denna begäran, visas bäst deraf, att, ehuru ledamöter i andra verk hade 2,600 R:dr B:ko, Kammar-råden föreslogo lönen för sig sjelfva till endast 2,400 R:dr samma mynt, hvarvid de uttryckligen tilläde den förhoppningen, att denna uppoffring från deras sida måtte komma Kammarskrifvarne tillgodo.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 A/d. 33 258 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Någon reglering af Kammar-kollegii löner skedde likväl icke den gången, utan Kollegium ingaf den 15 Februari 1856, uppå Kongl. Maj:ts nådiga befallning, ett nytt förslag till lönestat, som vidhöll begäran om 1,200 R:dr R:mt i lön för samtlige Kammarskrifvarne, hvilkas antal måste ökas från två till tre på hvartdera af Kollegii trenne Provins-kontor.
Egentligen funnos redan förut 3:ne Kammarskrifvare på hvarje Provins-kontor, ehuru blott två med ordinarie lön på stat och en tillförordnad med arfvode; på ett af Provinskontoren hade till och med, utom de två ordinarie, tvänne Kammarskrifvare med arfvoden varit, i anseende till hopade göromål, tillförordnade en lång tid ända tills den nu föreslagna staten vidtog.
Uti den nådiga Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof, som Kongl. Maj:t den 30 Oktober samma år aflät och hvaruti förhöjda löner för Kammar-kollegii emhets- och tjenstemän i allmänhet äskades, utsattes Kammarskrifvarnes aflöning till det minsta belopp tjenstemän af första graden inom något embetsverk åtnjuta.
Detta fastställdes af Ständerna och Kammar-kollegii nu gällande stat upptager alltså lönen för 9 Kammarskrifvare å Provins-kontoren oeh en sådan tjensteman i Kammar-arkiv-kontoret till 1,000 R:dr Runt för hvardera.
Dermed måste Kammarskrifvarne för tillfället låta sig nöja; men Kollegium kunde ej eftergifva sina anspråk på, att de uteslutande skulle använda sin tid i Kollegii tjenst, och uti underdånig skrifvelse den 18 Januari 1861 föreslogs såsom vilkor för erhällan le af fullmagter å innehafvande tjenster, hvarå, under det verket stått under reglering, endast konstitutorialer hittills utfärdats, att Kammarskrifvarne skulle frånträda sina i andra Statens embetsverk möjligen innehafvande befattningar, hvilken åsigt Kongl. Maj:t godkände genom nådigt Bref den 19 April samma år.
Förhållandet framkallade jemförelser.
Så har för tjenstemän i första graden i de flesta andra embetsverk likasom för kanslisterne inom Kammar-kollegium inga hinder mött för innehafvande af tvänne tjenster; i Tullverket, mig veterligen det enda verk, der tjenstgörings-skvldigheten vissa tider af året är större, än i Kammar-kollegium, hvaremot under vintermånaderna der är desto mera ledighet, åtnjuta Kammarskrifvarne utom lönen, sin uppbördsprocent; i flera embetsverk hafva första gradens tjenstemän mera än 1,000
R:dr såsom t. ex. i Rikets Ständers Bank, hvarest Kammarskrifvarne utom sin lön hafva tjenstgöringspenningar och derjemte en extra inkomst genom så kallad sedelskrifning.
Kammarskrifvarne i Kammar-kollegium hafva inga tillfälliga inkomster.
Grällande stat för Kammar-rätten upptager 11 Revisorer, af hvilka hälften hafva 2,500 R:dr och hälften 2,000 R:dr, samt 15 Kammarskrifvare, af hvilka 7 hafva 1,600 R:dr och endast återstående 8 en lön af 1,000 R:dr R:mt; hvarförutom allesammans hafva viss procent för framställda anmärkningar.
Deras göromål, hufvudsakligen enahanda för dem alla och bestående i granskningen af Kronans räkenskaper, äro icke trägnare, icke svårare, än Kammar-kollegii kammarskrifvares; men långt mindre mångsidiga.