Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der funnos helt sniå barn och en son i första giftet, litet ä1- dre än jag.
Jag var aderton år.
Han såg bra ut, var på allt sätt ut- märkt, full af hänförelse för allt hvad jag såg upp till.
Jag hade ej blifvit härdad i mitt hem.
Jag hade både hört och läst, att kärlek och obegränsad Eiängifvenhet var högst af allt.
Jag gick omkring som be- rusad - - - och så - - - STENSEN, torkar sig 2 ' p a n n a n, sakta: Och så - - - FROJSEN JESSEN.
Så kände jag, att jag icke längre kunde uppfo- stra lians systrar.
På några timmar blef jag klok.
Jag insåg, att jag ej hade rätt dertill.
Jag var för god att stanna.
Det var just vid sommarferierna.
Jag skulle hem till min mor pil besök; men nu ville jag hälst slippa, och något inan brukar kalla clutnpen, men som jag ger ett annat namn förde inig från länk till länk i en kedja, som slu- tade i Hamburg på en diakonissanstalt.
Der fick jag sjuka att sköta, små barn att taga mig af.
Ni har nog läst om kyrkan S: t Croce i Rom med den höga stentrappan, som de botfärdiga krypa upp för på sina knän.
Jag har också krupit på mina knän, fast icke bokstafligen.
Jag har velat, jag har arbetat och stridt för att kunna lefva med någor-
85 !unda själfaktning och tillfredsställelse, då jag nu en gång lefde.
Det varade i åtta år.
Så kom åter den så kallade slumpen, då fröken Niel- sen, coin hade skolan här ville flytta och skref just till mig om att träda i hennes ställe.
Vår föreståndarinna ansåg, att det var ett kall som jag passade för; misslyckades det, kunde jag åter taga min tillflykt till henne.
På så satt koin jag hit.
Fröken Jessen, ni måste hysa stor aktning för mig.
FEOKEN JESSEN.
Och om ni ej upptager det illa, vill jag sliga, hvad jag känner; ni har också någon tillgifvenhet för mig.
Så som sakerna nu stå, hör det ej hit.
" Hvad skall Stensen nu svara? "
frågade jag sällskapet.
Man utropade öfverraskad: " det skall diktaren säga oss! "
" Nej, jag liar ju just inbjudit eder att vara med om författarskapet; det är derför jag läst upp historien. "
Efter en kort stunds tystnad sade öfversten: " Jag antager, att det måste sluta med, att Stensen i Guds namn förnyar sitt anbud.
Jag skulle finna, att det vore i sin ordning, men är ej säker på, att jag själf skulle göra på samma sätt. "
" Det ni nu sagt, träffar i vissa afseenden hufvud pci spik ", sade prosteri, " men det är knappast ett sådant slags afgörande författaren fordrar.
Han vill hafva oss till meddomare öfver en princip, en sam- hällsfordran, och låt oss derför höra något om hans eget voturn - ty ndgon meniiig måste du själf hafva. "
" Ja; jag hade tänkt mig det ungefär som öfversten.
På hennes ord: " så som sakerna nu stå, hör det icke hit ", skulle Stensen svara: " Jo; ty om ni har aktning för mig och håller af mig, så bjuder jag er min hand och ber om eder i Guds namn. '
- Men jag vet icke hur det gick till; i samma ögonblick såg jag dem båda lifslefvande för mig och hörde dem, och der fans i Stensens röst en nästan omärklig tvekan eller bäfvan.
Den hörde hon och uppfattade den, som om han nu talade af medlidande eller fann det omöjligt att draga sig tillbaka utan en förfärlig förödmjukelse för henne.
Hon tog sig för pannan och sade: ' Nej, då jag började berätta, var det nog detta jag önskade; men vid att höra mina egna ord ser jag saken annorlunda.
Vi äro hvar på sitt sätt för goda för detta vågspel.
Vi ha allt för mycket att för- lora derpå. '
Doktorn sade: " Då kunde hon hällre helt och hållet ha tegat. "
" Något sådant var hon naturligtvis ej i stånd till ", sade adjunkten.
" Men Stensen? "
ropade prosten otåligt.
' Hvad svarar han?
L i t oss höra det! '
' Ja, der vor0 åter flere olika möjligheter.
Hurii många tankar kunde ej i en sådan belägenhet mer eller mindre tydligt föresväfva ho- nom.
Han kunde antaga, att lion dock icke i det afgörande ögonblic- ket kunnat glömma sin förra kärlek eller, vid det hon hörde sina egna ord, blifvit slagen af, att de ej vor0 fullt upprigtiga och med verklig- heten öfverensstärnniande.
Så mycket måste bero af hans egen per- sonlighet; ur synpunkten af det han själf var, måste lian bedöma henne. "
" Hvad valde ni då? '
' Jag valde, att låta honom se upp och blifva gripen af det be- kymmer för lifssanning, som i detta ögonblick kunde läsas på hennes ansigte; och så sade han, att han ej blifvit hvad han nu kände sig vara.
utan det han felat i lifvet, och att utan det hon berättat om sig, hade hon ej höjt sig till den själsstyrka och ädelhet han nu beundrade hos henne; de kunde tillitsfullt sluta sig samman och sträfva uppåt. '
" Fagra ord ", sade prosten sakta.
" Och nu måste hon då räcka honom handen, båda händerna ", ropade öfversten.
Adjunkten tillade: " Hvilken prest som liälst skulle viga dem - är det icke också herr prostens mening? '
" Jo ", svarade prosten, " helt säkert; den vigseln skulle ingalunda höra till deni en prest minst gerna går att förrätta.
Men ett är att viga dem i kraft af sitt embete, ett annat att tillråda äktenskapet och påtaga sig ansvar med afseende på den princip eller samhällsfordran, som innebär, att till ett sant äktenskap inedför qvinnan sin renhet, man- nen sin heder. '
Doktorn sade: " den der vackra satsen, eller - om ni tillåter - frasen är skenbart klar, men döljer mycket. "
" Ja, der ligger ej så litet smärtsamt, qvalfullt förhorgadt derun- der, något hvari både fysiologer och psykologer återfinna niidgårdsormen, som trots all kamp ej kufvas förr än, då efter Ragnarök en ny verld födes.
Men satsen eller frasen uttalar en lag, som samhället ovilkor- Iigeii påbjuder för att så mycket som möjligt bevara en idealitet, livai- för utan det måste gå under. "
" Och för den satsen skall fröken Jessen plikta? "
sade adjunkten.
" Jag säger hvarken ja eller nej ', svarade prosten; ' nien fråga henne själf, som hon står för oss.
Det är i henne själf principen lefver och framträder med sina kraf, och jag vet icke, om jag skall låta hennes betänklighet eller Stensens försäkran blifva gällande.
Hvad som förenar dem är det rättänkande, allvarliga, som författaren funnit för
87 godt att nedlägga hos dem, och hvad som skiljer dem, hvad som gör att den sakta bäfvan, som en gång hördes i Stensens röst kan komma igen och vara för henne som ett jordskalf, det är principen, samhällets fordran, som jag förmodar att vi böra häfda, när vi kallas till med- domare. '
" Di inträffar ", sade doktorn, " det komiska eller tragiska att efter d e ord som växlats dem emellan, blir det svårt för de två att skiljas, och enligt vår dom kunna de e.j förenas. '
' Ja ', svarade prosten, ' vi ha nu kommit till den oiritalade döda punkten.
' Men ", fortfor doktorn, ' låt oss åtminstone tacka författaren för att han gifvit oss något pikant att tala om - och hör, vet ni hvad ', tillade han, vänd till mig, ' ni skulle utföra scenen till ett helt, fullstän- digt drama och iåta uppföra det med e n afslutning ena qvällen och en annan den andra! '
' Det vore ju en lösning ", sade prosten i det han reste sig för att taga afsked.
Ett samqvam och en hvardagskomite.
redrika-Bremer-Förbundets vintersamqväni egde i år rum d.
17 niars och hade en säregen prägel af ungdomlig lefnadslust och munterhet.
Man hade tydligen vid de enkla anordningarna haft till bi- träde skämtets och den oförargliga qvicklietens tomtar, hvilka eljest ofta synas vara bannlysta från vår tids sällskapslif.
Likt Puck i Midsoin- niarnattsdrömmen hade tomtarna ined hvarjehanda hokus pokus förbe- redt samqvämet, framtrollat teatern, inspirerat prologen och diktat hand- lingen i pjesen, icke fullt så trolsk som den mellan Titania och Obe- ron, men icke häller på långt när så rörande, som deii mellan Pyra- mus och Tisbe.
Ja, hvad mera ar, jag är viss att de, osynliga, trippat omkring bland åhörarne och genoni indrypande i deras öron af en onämnbar örtsaft gjort dem först uppmärksamma på hvad som koninia skulle och sedan kiinsliga för hvarje finess i ordvändningen, hvarje udd i repliken; kort sagdt, de hade gjort sällskapet mottagligt f " o r det T O - liga, hvilket är vilkoret s h e qua non för att skämtet skall hitta fram, qvickheten nå sitt mål.
Här i hast en Aterblick på hvad som förehades vid det ovanligt talrikt besökta samqvämet.
88 I tamburen råder öfvermänskliga ansträngningar för att nå kläd- hängaren, medan sorlet fran salen strömmar ut likt en oartikulerad yvittrande kör af sopranröster.
Första anblicken af salen liknar i mina närsynta ögon den af ett stort trädgårdsland, fullsatt i långa rader nied blommor, blomnior ined ögon, med leende läppar och gropiga kinder, många fagra, om ej af skönhet så af ungdom, men dock tillbörligen blandade nied fö ?.
d e f f n Floras älsklingar, nu öfverblommade.
Här och der i det färgrika trädgårdslandet spårar mitt öga en- staka individer af ett mindre blomstrande, men starkare, mera trädak- tigt slägte, högstammiga, skäggiga, svartklädda.
De göra intryck af att vara.
något slags rara, ännu blott sporadiskt förekommande, blott föga kända och derför ej tillbörligen klassificerade varieteter i denna välord- nade Floras lustgird.
Ett praktexemplar har dock ^blifvit satt i spet- sen för hela samlingen, och ett annat, en rödblommig varietet, trä- der nu fram för täckelset, som döljer nedre delen af salen, bugar, pre- senterar sig själf såsoin den lefvande affischen och föredrager så föl- jande prolog.
' Fastän i våra tryckta tider Af tryckta verk fins nog, helt visst, Vårt samyväm här i afton lider På tryckt affisch ty värr en brist; För oss är inskränkt tryckfriheten, Men lyckligtvis e.j talförheten, Och derför träder jag nu fram Att göra tjenst, som tryckt program.
Min mening är er vänligt stämma På förhand för den konstnärstrupp, Som bort kanhända stanna hemnia, Men träder dock helt modigt upp.
Går det på tok -- det hör till pjesen, Gör blott aktörn tillbörligt väsen Utaf sig själf och af sin rol, Man ej mot honoin hyser groll. "
Det förklaras vidare, att här ej är meningen att skatta åt tidens smak, ej att dryfta den gamla kända yvinnosaken eller andra samhälls- frågor.
Det gäller blott att spela " En liten hvardagskomedi Som nämns " Viirdinnaiis brydevi ".
89 Derpå redogöres för personerna: Frun, hennes vän Inga Rååd, och två tjensteflickor.
" Frun har en man, man hör hans röst, Han syns dock ej, det är en tröst. "
Det ar en bild ur Stockholmslifvet från 1880-talet, ' Och är nian artig, då bevars, Man kallar det en nutidsfars. "
Vid dessa ord skjutes förhänget åt sidan, och vi föras midt in i öfverläggningen mellan frun och hennes vän Inga Rååd om förberedel- serna till sällskapsspektaklet och musiken vid fruns supe följande dag.
Allt hvilar på frun, och vännen afhör med beundran uppriiknandet af alla hennes åligganden inom och utom hus.
Hon skall sätta pjesen i scen och arrangera musiken, lära roler, läsa lexor med barnen och laga mannens skjortor, för att nu icke tala om redigeringen af " Peppar- dosan ", estetiskt månadsblad för praktiska husmödrar.
Vännen häpnar och erkänner ansprCikslöct, att hon för sin del har nog med sina om- sorger som styrelsesuppleant i föreningen " Mopsarnas Vänner ' och som vice ordförande i " Sällskapet för småkräkens vård ".
Midt under samtalet höres bakom scenen ett ominöst brummande, såsom af en retad björn.
" Det är Axel, och det betyder att lian är hungrig ", förklarar frun.
Men snart artikuleras ljuden i några rullande eder öfver pigan som förlagt rakborsten, anammat hans papper och kommit hans rock att försvinna samt i stället belamrat haris garderob med diverse qvinliga toalettartiklar, hvilka senare komma indansande mellan kulisserna.
Frun upptager samtalet från scenen och söker på bästa sätt lugna sin herre och rnan.
Rakborsten ligger ju järnte alla öfriga toalettsaker under soffan, skrifbordet är uppflyttadt på vindskon- toret, och der finner han alla sina papper i god ordning.
Rocken, ja den har blifvit försedd med guldgalloner för att begagnas som livre i pjesen; lian kan ju ta fracken s i länge!
I parentes erinrar frun sin vän om den erkända sanningen, att nian för det allmänna bör offra det enskilda, och * hcud ", tillägger hon, ' hund kara då rav-a niirmare u n ens man!? "
Jag måste nu lemna At läsaren att föreställa sig med hvilka älsk- värda medel mannen ytterligare calmeras, hvilka ptvägar som tillgripas för att fylla programmet, när både älskarinnan i pjesen strejkar och den väntade Rumnielqvartetten sviker, samt hur det sista förtviflade försöket går öfver ända, tillika med både Stafva och Lisa, tills frun, slutligen lemnad ensam med sina krossade illusioner, utmattad nedsjun- ker i soffan.
Här kommer hon slutligen till besinning, fir en ljus ide, den sista af de många, och utbrister:
90 Men säg!
' Värdinnans bryderi ', Det är ett förspel blott till festen.
Och skall kalaset lyckadt bli -- Beror ej detta uppii gästen?
Det blir en inakalös ide, Som mina planer omkring hvälfva, Att gästerna på min sup6 F i roa först och främst sig själfva.
Jag öfverlåter åt hvar gäst Att vara älskvärd mot de andra, På så sätt roar man sig bäst, On?
ej hvem kan värdinnan klandra!
- Och skulle under qvallens gång, Nä ' n medlem inom societeten Oss bjuda på musik och sång, Jag tacka skall för älskvärdheten. '
Det roliga är slut.
Men ej blott glada utan ocksi kloka vordna af " värdinnans bryderi ', roa gästerna sig sjalfva och hvarandra.
De svartkläddas antal har stigit, bekantskaper stiftas eller förnyas, tomtarna drifva ännu här och der sitt muntra spel, och samtalens korus växer i mäktighet och lif, knappast häjdad af ett par briljanta pianostycken.
Först vid den i hast uppdukade tesupen tempereras sorlet; se- nare, när de märkvärdiga borden, hvilka först tjenat som ' de tiljor, hvilka föreställa verlden ' och derefter till underlag för vår supe, för- svunnit, ses talrika grupper af ungdorrl samlas i fonden af salen vin- kande till sig en bekant ung sångare med mandolin i hand.
Några knäppningar, och en efter annan ljiida italienska canzonetter och sven- ska visor genom salen, halft sjungna, halft reciterade, och lemna ett har- moniskt slutintryck af det roliga sarnqvämet hos de flesta af dess Deltagni-e.
91 Literaturöfversigt.
EI.
Diwmnaonds Natural law i n the spiritual world, (Lon- don.
Hodder &amp;: Stough.
Pris 3 kronor 50 öre.)
är, skrifver till Dagny en ansedd medarbetare och vetenskapsman, ett arbete som väckt stort uppseende och niycken anklang i England, och som jag gerna ville re- kommendera till tänkande svenska läsare.
Man få.r ju ej begära, att en bok, ehuru förträfflig, skall bygga en allfarväg öfver det svalg, som synes skilja religion och vetenskap, men hon är en god vggvisare för den, soin ej fruktar att med vandringsstafven i hand våga sig fram pa de obanade stigar, som förbinda dessa motstående alpspetsar.
Förf: ns kraftiga slutsatser och originela åskådning kunna ej undgå att fängsla och väcka sympati.
Till Dagny liar incändts i öfversättning ett berömdt arbete af Rev.
A. Rogers under titeln: Hua ?.
d r den förstfödde?
vidare Jesu ord i historisk orcEningsfö [jd af E d v.
Erers, ett arbete som bör blifva af värde så väl för bibelläsare i allniänhet som för kristendoiiislärare och lärarinnor, men som föga lämpar sig för ungdom.
För de unga har deremot utgifvits en samling Fastlagssånger af Charlotte L., hvilka uppbäras af en varm tro och en innerlig önskan att i den religiösa sången gifva ett sant och lefvande uttryck åt ungdomens andliga be- hof.
Boken, hvars misslyckade titehignett icke far afskräcka den all- varlige köparen, kan med allt skäl anbefallas som en lämplig konfir- mat i onsgå fva.
* * * En publikation af alldeles eget slag, afsedd endast för en mindre krets af för ämnet intresserade läsare, är den lilla festskriften öfver I€ö !lre 7ärnri ?zneseminnriets kamratmöte den 25: te årsdagen efter läro- verkets öppnande.
De minnesord, som här egnas forna ledare, förestån- darinnor, lärare och lärarinnor, röja den varmaste tacksamhet och bi- fogas stundom af karaktäristiska personalteckningar.
De ord, med hvilka de som vor0 närvarande af den gamla Iärarstamnien tackade talarin- norna, helsades med glädje, och öfver hela festen Iåg en stämning af glad rörelse, som skimrar läsaren till mötes äfven från den lilla skriften.
Puck Ahnthes Xmå skixxer helsa vi såsom en gammal bekant, hvilken efter korta, flygtiga söndagsbesök (ined Stockholms Dagblads extranummer förlidet år) nu kommit för att på allvar sla sig ned i alla de hem, der man älskar förfms varinl-ijärtade deltagande för de små och fattiga i verlden, hans fina skämt och den lekande allegori- ska form lian stundom ger sin framställning.
Främst ställa vi för vår
del skizzerna " Italien i Paris ", berättelserna från Mont Blanc samt " Leksaker ".
Med nöje förnimmer inan i Pucks hemland, att hans fina skildringar funnit vänner också i England.
Främmande l p r o r af Richard Bergst?
* örn, en rikhaltig antologi af väl återgifna, här delvis föga kända skaldestycken af utländska förf., kan anbefallas såsom värdefull for både äldre och yngre, hvilka sakna tillfälle att göra de resp. skaldernas bekantskap på deras modersmål.
Äf- ven sasoin prof af mönstergill öfversättningskonst förtjenar den värde- fulla samlingen att studeras.
Den Jinska qvinizoförelzingens kalender Excelsior för 1888, har ett i flere afseenden godt och rikt innehåll.
Årsberättelsen om för- eningens raska och kloka verksamhet, biografien öfver den gamla Sara Wacklin, förf.
till den ånyo utgifna samlingen Hundra Minnen .frdn &amp; te ?-botten; Z.
Topelii, Wilhelmina Nordströms och Xainaa H3 vackra poem samt först och sist Aarnes (fröken Gripenberg) rent för- tjusande teckning af Majniemi, Topelii, af hans maka inköpta och ord- nade sommarhem - allt läses med lifligt intresse.
Xman Skildringer f r a Fantasi og .fq * a Virkelighed, af M. Goldschmidt, är den titel under hvilken den uppburne diktarens efter- lemnade, af honom själf ordnade skizzer och utkast blifvit utgifna aP hans son, A. Goldschmidt, med.
Den egendomliga samlingen inne- håller utom det intressanta företalet fjorton smii skizzer, de flesta af en fin, genomskinlig fägring, som ej kan undgå att intaga, men som i allrnänhet äro så flygtigt tecknade, att de lemna läsaren en sviken för- väntan.
Den lille Dreng, Den lille Pige, Det tilfaeldige Made, ni.
för- svinna lika fort som vi fått syn på dem.
Masaniello är deremot e n mera utförd ypperlig studie, dock med ett tvärt afklippt slut.
Fra Arcachon ger oss en hel grupp sådana små teckningar, samlade inom en ram, och visar oss huru derigenom intrycket blir mera helt och tillfredsställande.
E t Vaddelab är ett litet präktigt stycke, som bör Ulflst " har ett dju- särskildt tillvinna sig djurvännens deltagande.
pare syfte och en lika fin behandling som de öfriga bitarna och nied- delas här såsom en inbjudning till svenska läsare att skaffa sig den intressanta samlingen.
93 Fredrika-Bremer-Förbundets meddelanden.
Pr istä flan.
i!!
början af år 1887 blef genom red: n af Dagny en suinma af 200 kr.
stdd till Fredrika-Bremer-Förbundets förfogande med begäran, att en pristäflan, för utredning af frågan om den qvinliga ungdoniens husliga uppfostran måtte utlysas, och den gifna sumnian anslås till den bästa skrift i ämnet.
Så skedde enligt tillkännagifvande i Dagny, fe- bruari 1887.
Under den utsatta täflingstiden, mars-november samma Ar, inkommo trenne skrifter samt ett kortare meddelande i ämnet.
Prisnämdens ledamöter, fruarna Gertrud af Klintberg och Charlotte Silfversvärd, föreståndarinnan för Praktiska hushållsskolan fröken Hedda Cronius, samt generaldirektören lir N.
J. Berlin, granskade skrifterna dels hvar för sig och dels gemensamt, samt enades on1 att tillerkänna priset (200 kr.)
åt den skrift, som hade till motto: " Qvinnans uppgift för hemmet, hennes angelägnaste omsorg ".
Beslutet fattades på grund deraf, att denna skrift vitnade om mycken iiisigt och erfarenhet i ämnet: att den röjde en klar uppfatt- ning af orsaken till behofvet af välordnade hushallsskolor för den bil- dade klassens döttrar; att den framlagda undervisningsplanen var väl genomtänkt och praktiskt utförbar; samt slutligen att framställiiingssättet var klart och lättfattligt.
Vid öppnandet af den bifogade förseglade namn- sedeln befans förfin vara fru doktorinnan Hedvig Haglund i Norrköping.
De öfriga täflingsskrifterna innehöllo, den ena en uppsats om tolf sidor, signerad Iris, den andra en novellistisk framställning om nära fetntio sidors oiiifång, af den bekanta författarinnan till en del barn- böcker, fru L a u r a $ ' iitingho$.
Derjämte följde ett kort rneddelande i brefform af ett bland förbundets ombud, fru K.
Här nedan bi- fogas en kort redogörelse för de sistnämda skrifterna.
R. antager, att de husmödrar äro fil, som skulle vil.ja jäfva behofvet för sig själfva och sina tjenarinnor af en grundlig un- dervisning i hvad till ett hushåll hör.
Hon tror, att båda parterna böra samfäldt undervisas, och att derigenom ett vänskapsförhållande skulle inträda mellan bildade qvinnor och deras tjenarinnor, hvil ket nu blott allt för ofta saknas.
Hon erkänner de tjenstsökande flickornas stora okunnighet, omtalande bland annat huru en köksa en gång i husfruns frånvaro " satte på " en stek i sex kannor vatten.
Hon finner fruarnas otålighet förklarlig, men de olärda flickornas okunnighet ännu inera ursäktlig.
Hon varnar för att ödsla och tillägger: " att taga vara på allt är den största och bästa hushållning ".
På landet borde hushållsskolan vara förlagd; en dylik skola i hvarje
' 94 län vore att börja nied önskvärd, hvarp5 den goda och kloka frun slu- tar med följande ord: " Säkert skulle icke stat, landsting och liushållningssällskaper lange tveka att räcka en hjälpsam hand för realiserandet af ett förslag, som icke kan hafva annat än välsignelserika följder.
Klagan att qvinnan är liknöjd för husliga värf skulle så siiiåningom tystna, då hon finge mera in- sigt i dem, och då husmoderns kall blefve uppskattadt till sitt rätta värde. "
Iris gläder sig, att frågan on1 qvinnans husliga uppfostran genom Fredrika-Bremer-Förbundet bragts på dagordningen.
Behofvet häraf framstår för henne bjiirt i " de lefvande exemplar klena mödrar, blod-.
fattiga unga fruar och nerfsjuka flickor, h i l k a fara verlden kring, eine- dan de tro sig ej kunna trifvas hemma i fatniljen, inen som i verklig- heten börjat ledsna vid lifvet redan innan det allvarligt begynt ".
Hon spårar behofvet äfven " uti hemmens ekonomiska obestånd, uti bristande kärlek och sammanhållning inom familjen, uti en missriktad emancipa- tion " m. rn.
Hon glädes att man börjar inse huru " de s. k. tidens fordringar komniit på villoväg ", samt huru " just vår tid, och kanske ännu mera framtiden, har föga bruk för svaga, i hemmens ekonomi okunniga qviniior ".
Förfm vill börja den husliga uppfostran redan vid allra spädaste Ar, varnar mot mödrarnas osed att afspisa 4-&amp;åringarna ined ett " gå icke i vägen, det här förstå icke smii barn ", in.
Redan 10-åringen aiicer hon kunna användas af mödrarna till biträde vid bäddning, städ- ning, dukning m. m., hvilket allt hon tror skall vara barnet nyttigt till både själ och kropp.
Äfven under skoltiden kunna bestyren fortgå i bredd nied lexläsningen.
- Till sist följer en undervisningsplan för de unga efter slutad skolgång, beräknad att tillämpas i det egna heinmet eller sådana hem som taga emot s. k. husliållselever, hvarjarnte några ord till slut yttras om tjenarinnebildningen.
Fru Fitinghoffs novellistiska franiställning lär blifva i tryck till - gänglig, hvarför vi kunna inskränka oss till att namna såsoni skrif- tens hufvuddrag följande: yrkandet att skolan icke måtte öfverflygla hemmet, utan livardera få sin rätta plats i uppfostran, att barnen ini utvecklas i enlighet med sina anlag, dessa må nu peka åt lärdomens höjder eller det tarfligastc praktiska arbete, hvartill slutligen kommer upp- visandet af en bedröflig produkt af ensidig skolbildning, hos hvilken den osmälta lexlärdomen förenas med kokettens och modedockans alla olater.
Här nedan följer den prisbelönade skrifien, och har man anledning hoppas, att förkn, när tid och krafter tillåta, framdeles koriiiner att meddela en plan till bildningsanstalter äfven för tjenarinnor, jämte eii historik öfver de nuvarande hushållsskolornas uppkomst och verksamhet.
95 En tidsenlig uppfostran af husmodrar.
Af Hedvig Haglund.
Skrift, prisbelönt af Fredrika-Bremer-Förbiindet.
Qvinnans uppgift för hemmet, hennes angelugnaste omsorg.