Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e äro hela och rena, man badar dem, man lagar deras klä- der, och det är rörande att kasta en blick i IDUN linneskåpen uppe på vinden med deras nötta och lappade förråd af små skjortor, som trots tvätt och gnuggning bibehållit armodets gråa ton.
F ö r många af dessa små är likväl detta plagg en helt och hållet okänd l y x — man förstår det, när man ser, för hvilken fattig- dom madame K o p p e öppnar sin asyl, och i hvilken ytterlig nöd föräldrar söka hennes hjälp.
Med sin trasvarg till son i handen kom- mer en rätt snyggt klädd kvinna in i mottag- ningsrummet; pojken gnager förnöjdt på ett stycke torrt bröd, men modern har den gul- bleka hyn af en, som icke ätit sig mätt på mycket länge.
H o n ber, att man skall taga emot hennes Louis — endast på fyra veckor, sedan skall hon själf draga försorg om ho- nom.
H o n är kokerska och har varit utan plats; nu är hon säker om en anställning, endast någon vill taga harrd om gossen.
Med sin första månadslön skall hon ställa om, att han kommer bort, att han kommer till lan- det; hon darrar af tyst, rädd gråt, när hon nämner Paris: den stora staden är hård emot dem, som fara dit och söka arbete, hon och hennes son äro två husvilla, de ha legat ute under bar himmel dessa sista kalla sommar- nätter — — — Under det hon talar, öppnas dörren, en ung arbetsklädd man leder in två gråtande barn, en fyraårig flicka och en tvåårig gosse, som ängsligt klänga sig fast vid fadern.
Med låg, blyg röst börjar denne sin historia.
Hustrun har öfvergifvit honom för en älskare, och han står ensam med barnen, till hvilka han måste skaffa bröd, men han förtjänar endast åtta francs i veckan och har dessutom en gammal orkeslös mor att försörja.
Om han finge en hjälp, om han finge en handräckning, tills han kunde finna ett mera vinstgifvande arbete.
Man tröstar honom, man svarar, att man skall taga emot de små, men då brister den lilla flickan ut i förtviflade snyftningar och kastar armarna om fadrens hals.
» Jag vill gå med dig, hör du, jag vill gå med dig!
J a g vill hem till farmor, » ropar hon, » till farmor! » Gossen upprepar hennes ord: » Jag vill gå med dig, lille far, jag vill gå med dig: Oh, pclit pé, pctit pc! » Fadren böjer sig öfver dem, han kysser deras kinder, deras panna: » Tyst, tyst.
N o g, nog.
D e t är för att pappa skall kunna få arbete, så att han kan taga er till- baka, förstår ni. » Men rösten stockar sig i hans hals, och hans hederliga unga ansikte darrar af gråt.
» Det är hårdt, » mumlar han som för att ursäkta sin svaghet, » det är så hårdt att lämna dem, madame. » Louise K o p p e ler sitt vackra leende af upp- muntran och lägger sina händer på de smås axlar: » Jag vet det, min vän, » svarar hon, » jag förstår er, men j a g skall taga vara på dem.
» Från en Nordiska museet närstående per- son ha vi mottagit följande uppsats med begäran om dess införande i Idun, något som vi med nöje tillmötesgå.
Gamla lappar.
Till I d u n s läsarinnor!
JP^elt säkert är det endast få damer, som &lt;bs ?Gb ej hafva en korg eller låda, i hvilken minnen af deras äldre elegans eller djupa hvardagslag i form af lappar finnas kvar.
MM Nästan lika säkert är också, att endast un- dantagsvis dylika reliker komma till använd- ning för det af ägarinnan afsedda ändamålet.
Förrådet ökas och ökas, till dess att ett lapp- täcke, de snälla » myrfruarnas » säck eller nå- got dylikt uppslukar det, och så kunna de gamla lapparna ej längre berätta sin historia.
V i veta en annan användning, som med ens skulle ställa lappkorgarna i kulturens tjänst.
V å g a vi bedja Iduns läsarinnor att hjälpa ossV D e tyg, i hvilka en tids människor klädt sig, eller som de på ett eller annat sätt an- vändt i sina bostäder, hafva ur kulturhistorisk synpunkt i flere afseenden ett ganska stort intresse.
E n riktig uppfattning t. ex. af dräktens form och karaktär i allmänhet är knappast möjlig utan kännedom om stoffet; som bidrag till kunskapen om en tids inhemska industri eller från utlandet införda varor kunna tyg- profven lämna god ledning, åtskilliga andra synpunkter att förtiga.
Man har också i utlandets stora konstindu- striela museer börjat anlägga samlingar af tygprof, hvilka visat sig kunna vara af stor nytta såväl för forskare som konstnärer och fabrikanter.
Man har naturligtvis börjat med att samla det äldsta — det hvars tillvaro är mest hotad, och som ofta också är det vack- raste.
Praktstycken af fängslande skönhet hafva på detta vis kommit i dagen.
V i bedja Iduns läsarinnor på detta sätt räcka oss en hjälpsam hand.
I någon älsk- värd mormors gömmor dölja sig kanske min- nen från den tid, » mormor var ung », min- nen, öfver hvilka solljusa erfarenheter ännu efter ett femtiotal år breda skimmer.
P å bot- ten af mammas lappkorg ligger kanske ännu någon bit af hennes bröllopsklädning, af det första tyget till förmaksmöbeln eller dylikt.
R ä d d a dem undan tiden och skänk dem till den samling af gamla tygprof, Nordiska museet redan äger!
Intet är för ringa att gömmas, om det fal- ler i händerna på dem, som kunna infoga det å sin rätta plats.
F ' c / ru r u G å s.
(!äs salt ner vid dammen Oeh vaska ' sina lår.
» Nu tror jag, » sa ' hon, » skammen På torra landet går.
Se bara fru von Anka, Hon låts ' om ingenting, Och döttrarna få ranka På egen hand omkring.
Hur unga ankbond ' på dem glor.
Ja, vore jag i hennes skor, » — Det bildligt taladl var, förstås, Och smått » symboliskt » af en gås — » Nog hade de en bättre mor.
Hör bara, hur de stimma Och kackla uppå strand.
Och se blott, hur de simma Dit ut på eyen hand.
Ja, när de uppå detta vis På fritt med andra könet glamma () rh ostördt sköta sin kurtis, Då kan man väl förslå precis, Ett sådant kräk de ha till mamma.
När mina vuxit upp en gång, Då skall det bli en ann?
facon Och hållning, skickjach pli.
Hå land såväl som uppå » bölja » Jag skall i hack och häl dem följa
I D U N 1894 Och se min plikt däri.
Och skulle någon af dem dä Försöka på Så smått alt kokettera Och vippa uppå stjärt, Jag nog skall observera Och plumsa efter tvärt.
Och kommer af det andra kön Kanske en gås och gör sig grön, Så gällt och barskt jag häcklar till: » Hvad är det väl ni vill! » Ja, än en gång jag säger, Hvad jag förut har sagt, Alt fru von Anka äger Mitt djupaste förakt. » Men tiden gick, som den plär gå, En kull af egna döttrar små Fick också vår fru Gås.
Men fast hon kacklal slorl förut, Så log det nu ett snöpligt slut, När saken skulle föras ut, Som det plär gå, gunås.
Hvad hos de andra henne slött, Hon hos de egna fann så sött, Så barnsligt, skälmskt och läckt.
Och kom en ung herr Gås och klef, Fru mamma så trakterad blef Och skröt inför sin släkt, För resten uti smått som slorl Hon gjorde som — fru Anka gjorl.
När Och Det En fruarna ta ' mumien full häckla på hvarandras kull, tycks mig nästan, att de brås smula på fru Gås.
Fröken eller j u n g f r u?
lien af » E n jungfrufröken » i n:r 4 1 väckta frågan har framkallat m å n g a » i n s ä n d a r e », af h v i l k a v i h ä r n e d a n i n f ö r a en d e l u t d r a g till d e n k r a f t o c h v e r k a n, de hafva kunna.
D e däri gjorda utta- l a n d e n a synas k a n s k e väl ensidigt angri- p a n d e, o c h f å s t å f ö r de ä r a d e brefskrif- v a r n e s e g e n r ä k n i n g.
M å h ä n d a d r a r här- näst n å g o n behjärtadt till försvar för de n u s ä illa å t g å n g n a b ö r d s i n t r e s s e n a.
R e - d a k t i o n e n b e r e m e l l e r t i d a t t helt och, hål- let f å s t ä l l a s i g u t o m p a r t i t a g a n d e i s a k e n.
Detta är en fråga, som säkerligen kommer att behandlas helt olika inom de frälse och ofrälse stånden.
De senare draga ganska naturligt genast den slutsatsen, att syftet med en titelförändring i första rummet afser att skilja de olika stånden, ett tämligen malplaceiadt äpropos i våra dagars jämlikhetssträfvanden.
Namnet angifver j u i de flesta fall, huruvida adelsskap finnes eller ej, är detta ej tillräckligt?
Det gemensamma ni, som ändtligen kommit i bruk, afser väl jus.t ett när- mande, och i så fall — hvarför ej det gemensamma » fru » och » fröken »?
Jungfru är obestridligen ett mycket vackert svenskt ord, men genom folkvisor och legender kommer det att fortlefva, utan att behöfva på nytt upptagas i dagligt bruk.
Junker var fordom äfven en vacker svensk titel på unga adliga män, ehuru ingen af våra nutidsädlingar fallit på den tanken att kalla sig sä.
Därför kunna vi nog vara gan- ska lugna för vår vackra jungfrutitel.
Ordet har för öfrigt en annan och egentligare betydelse.
Det kan ej bortdisputeras, att frågan om denna titel- förändring i det nittonde århundradet smakar betydligt gammalmodig!
Esd.
Det är ett ofta iakttaget faktum, att människor- na envisas att tvista om s m å saker: de samla J " H " V © 1 © IT SL T © ~ —.
F U • • M-i m L F fcaJ M B PVF 345 sina tankar om en riktigt liten fråga, angående ett riktigt ömkligt litet ting, så sätta de ett stort frågetecken efter, och sedan knäppa de ihop hän- derna och vänta med högtidligt allvar pä det hög- viktiga svaret.
Blir detla ett ja, så samlar sig strax en liten skara af de spörjande som en man och börjar att rätt eftertryckligt med skarpa va- pen bearbeta detta stackars ja, under det att en annan liten skara lika manhaftigt försvarar det- samma.
Och blir svaret ett nej, så — dito dito.
Under denna djupt allvarliga, stora strid om det mikroskopiskt lilla spörsmålet försvinner detta så småningom, och det slutliga » svaret » hör lika utmärkt ihop med den först uppkastade frågan som » goddag — yxskaft ».
För att ej göra mig skyldig till medkämpande i den strid, som måhända kommer att föras om frågan: » Fröken eller jungfru ?&gt;, ber jag att genast få gifva ett svar, som ej alls passar till frågan, utan tyvärr går alldeles på sidan om den.
När jag nämligen med djupt begrundande läste om den storslagna tanken att införa jungfrutiteln för de förnäma frälse flickorna — en tanke, som ju har sina anor ända bort i den upplysta me deltiden — blef jag, på alla de oförnäma ofrälse flickornas vägnar, fattad af en sakens vikt mot- svarande djup och intensiv afundsjuka.
Hvarför skola nu dessa adelsflickor få ha sin särskilda titel och vi, vi alla, som inte äro framtidsjung- frur, ej ens nutidsjungfrur (hoc est pigor eller, ännu modernare, fröknar i köksdepartementet) inte bli försedda med vår egen lilla stilfulla titel?
Ja — därtill finns ingen rimlig orsak.
Och bäst är att genast gripa sig an med ett förslag, gäl- lande den ofrälse sidan, innan kanske den vackra titeln blir beslagtagen af en annan människoklass — hvem vet, ' kanske rent af af de alltid kitsliga herrarne!
Alltså: hvad tycks, om vi ofrälse fröknar skulle börja agitera för att få kallas mamsell?
Det tyc- ker jag skulle vara en riktigt bra benämning, som ej har annat mot sig än möjligen dess franska ursprung — men ack, äfven jungfru är starkt misstänkt i all dess skenbart svenska ursprung- lighet för att, liksom fröken, vara besläktadt med den tyranniska tyskan.
Mamsell — det blifve vår framtida hederstitel, mina kära, ofrälse medsystrar!
Unga mamsell Pagander kan då i en upplyst framtid måhända med tillbörlig ödmjukhet spraka med jungfru Stjärncroua och båda med tryggt jämnmod säga åt fröken Annette och fröken Kristin att ordent- ligt borsta deras skodon och laga deras mat.
Men det är ej värdt att nu i oändlighet disku- tera den här saken, kära ofrälse systrar!
Icke behöfva vi fråga: » Mamsell eller fröken? » Saken är ju klar: de däruppe på samhällets höjder, adelsfröknarna, må byta med våra tjänande syst- rar här nere i samhällets dalar och kalla sig jung- frur — och dessa senare bli därvid riktigt aukto- riserade fröknar.
Och vi, som stå midt emellan, vi skola ju också någonting kallas, och det blir mamsell.
Ett dröjsmål kunde ju ha den faran med sig, att t. ex. någon illvillig mansperson kom och s a d e: » Mina damer!
Ni vilja vara herrar på täppan — våren så goda och kallen er då äfven för herrar!
Oss vilja ni göra till riktiga mamseller — då skola vi också kallas mamseller — —. » Hvem vet?
En mamsellfröken.
Hösten är kommen med dess regn, rusk, stök och omhvälfningar, och en storartad rörelse före- står oss.
Det är inte nog med att våra jungfrur vilja flytta från ett kök till ett annat, nej, nu vilja de ännu mera upp i världen, de vilja tränga sig in i slottets salar och de ädelbornas gemak.
— Det är då fasligt, hvad allt följer med sin tid; det är ej längre så lätt att skilja gräddan åt som förr i verlden, man måste uppfinna en ny sepa- rator, som kommer den att flyta ofvanpå; och som De Laval ' s » Kullan » ej duger, måste någon annan adelsmans eller adelsdams » Jungfru » ta ' s till, och så skall det väl gå att få den tjocka gräddan för sig, fjärran från den blå mjölken, och se ' n vill väl ej gräddan kännas vid, att den en gång varit i samma bunke.
Måtte bara gräddan ej stå och surna på kuppen.
— — En i mamsell-fröken !&gt;.
kan ej öfver, frågan Månne Man underlåta känna en viss medlidsam undran att den för längesedan utagerade adels- ånyo upptages, och detta af — damerna.
det höjer adelns aktier?
Det skulle endast visa högmod och trångbröstade fördomar, hvilka, såsom bekant, anses vara nära besläktade — med dumheten.
Vore då ej äfven skäl, att allt i den nya reformen ginge i stil och » Välborna fröken » på ren svenska öfversattes med » Välfödda jungfrun », samt att öfver monogram den prunkande, sedvanliga kronan utbyttes mot en den allra näpnaste lilla di-flaska, hvarmed antag- ligen de små med blått blod försedda telningarna blifvit » välfödda ».
Numera finnes blott ett slags adel, som ovilkorligt tilltvingar sig aktning och beundran — själsadel.
Den gör sig, alla regler till trots, gällande hos såväl frälse som ofrälse, rik eller fattig och torde knappast göra anspråk på någon jungfrutitel.
En icke jungfru-fröken.
Den fråga, som under ofvanstående form fram- ställdes till Iduns läsarinnor, har på det högsta intresserat oss.
Med fullt skäl agiteras för en annan titel än fröken åt ogifta adliga damer.
Vi finna därför detta sträfvande att återgå till en sed af äldre tider mycket behjärtansvärdt, äfven om det!
ej blott » till en stor del » är dikteradt af » en aristo- kratisk uppresning mot den nu gällande jämlik hetstiteln ».
Det är emellertid en faktor, som den ärade iu- sänderskan ej synes hafva tagit med i betrak- tande.
Jungfru-titeln förekommer ju för närvarande och bäres som bekant af våra tjänarinnor.
Dessa benämnas ofta, märkvärdigt nog till deras stora förtret, pigor.
Skulle nu adliga damer tituleras jungfrur, kom- me antingen de nuvarande jungfrurna att benäm- nas pigor, hvilket på många håll säkert skulle uppväcka ondt blod, eller också blefve jungfru en gemensam titel för 2:ne så vidt skilda stånd, hvil- ket ju ej är önskvärdt.
För att nu ej på en gång få en revolution i titelfrågan på två håll, då den tvifvelsutan skulle möta än mer svårigheter, kunde man ju låta tjänarinnorna behålla sin titel jungfru och titulera ogifta damer af frälse stånd piga, ett ord, som i förstone väl ej låter fint, men som i grunden är mera svenskt än jungfru.
Blir man en gång vand vid den nya titeln, kommer den ej att göra några svårigheter.
Det vore ju egendomligt att fästa sig vid en föregående, möjligen förvrängd betydelse af ett fullgodt ord.
Det danska och norska pige låter j u ganska godt.
Borde ej med betraktande af ofvanstående, frågan ändras till Fröken, jungfru eller piga?
Intresserad fröken.
Förslaget om en särskild titel för adliga unga ogifta damer, särskiljande dem från mängden, är helt visst mycket beaktansvärdt, då ju alltid en skillnad måste finnas, och hvarje annan sådan innebär förutsättningar, som icke alltid ligga inom räckhåll.
Sålunda finnas toalett, ungdomsvanor, talanger, intelligens, för att icke tala om detta ärft liga vissa — jag vet icke hvad — i den majestätiska minen och de aristokratiska dragen, som kan hålla hvem som helst på afstånd från den blondin eller brunett, som är dess gynnade innehafvarinna.
Men allt det där — möjligtvis med undantag för det ärft liga, - kan nu.
hvilken fröken som helst verkligen göra sig till mästarinna uti.
Helt annat vore, om en borggård kunde byggas omkring det vacklande riddarhuset af detta vackra och nationela » jung- fru », inom hvars skrankor de unga telningarne kunde växa upp, utan att irriteras af någon täflan med plebejer.
Visserligen är det importeradt från Tyskland, detta jungfrau, men man kan ju se i stort och sträcka på nationaliteten, ifall man ej är nog fosterländsk att föredra slinta, dåka eller grebba.
För min enskilta del håller jag på anti- ken och låter namnet tala för sig själft utan bihang af titlar, i storartad anspråkslöshet.
Bär upp ett namn som Ebba Brahe, och det blir en bisak, hvilka ornament som smycka piedestalen. '
Mig synes, att jungfrutiteln är något så vackert och tillika så betecknande, att det vore synd, om ej Sveriges alla unga jungfrur finge komma i åt- njutande af sin rättmätiga titel.
Men är det jung- frufrökens tanke att adelns döttrar skulle få vara ensamma om denna titel, då blir hon nog besvi- ken, ty rundtorn i landsbygderna finnas så många ofrälse jungfrur, som med all heder och största nöje bära sin titel, att de ej torde vilja uppgifva den till ett klassprerogativ.
En ofrälse jungfru.
J u v e l -, g u l d - och s l l f v e r a r b e t e n, passande till l y s n i n g s - och hederspresenter.
B o r d s i l f v c r, eleganta mönster till lägsta pris efter dagens kurs å silfver.
A r m b a n d, B r o s e h e r, S a l a r, R i n g a r, K e d j o r etc. i stor och modernt urral till billigaste pris.
•.I ... „ .... 4.I .... « ™«J 1 O „ „ I.
C AS „ ...
, ?r \ ME I
IDUN 346 KonstnäFsdFömmai *.
Skiss af Eliu Ameen.
H a l f d a n Lind låg på soffan i det rum, som för- • ut varit moderns sängkammare, men sedan någon tid förvandlats till hans sjukrum, på det att modern i rummet utanför skulle kunna vaka öfver honom och vara till hands, när han behöfde något.
Rullgardinen var till hälf- ten nerdragen, så att half skymning rådde där inne, ehuru utanför vårsolen lyste med bjärt glans på fönsterrutor o c h tak.
En brasa flammade i kakelugnen, men det oaktadt låg Halfdan och småfrös i sin tjocka, vadderade nattrock och svepte filten tätare om sin utmärglade, darrande gestalt.
Hans ögon voro slutna, och då han emellanåt öppnade dem till hälften, skälfde ögonlocken, liksom hade den dämpade dagern gjort ondt, och han slöt dem åter, i det en lätt suck sväfvade öfver hans färglösa läppar.
Det var ett mycket fint ansikte, s o m hvi- lade mot det hvita kuddöfverdraget och nä- stan lika hvitt s o m det.
Dragen voro kvin- ligl mjuka, profilen nästan rent grekisk.
Det något tunna håret föll i en mörk lock ned öfver en panna, bvit och jämn s o m marmor, och den för en man alltför mjuka munnen skuggades af en fin, mörk mustasch.
Kanske låg han i en halfslummer, kanske var han endast försänkt i djupa tnnkar, men han spratt till vid en häftig ringning på tam- burklockan och öppnade sina ögon med ett nervöst, förskrämdt uttryck — stora, mörka ögon, som en gång varit strålande, men hvilka nu hade något brustet, dödstrött i sig.
Snart därefter hörde han röster ute i det lilla förmaket — moderns o c h en till — en mans, rik o c h fulltonig samt något högljudd.
Han reste sig upp på armbågarne och lyss- nade, i det ansiktet fick mera lif och färg.
Ja, det var Max Berger, han kände igen rö- sten och skrattet, Max, s o m fått pris på sa- longen, Max, som hade en utställning af taflor i hufvudstaden, o m hvilken tidningarna myc- ket talade, de flesta med beröm, ett par entusiastiskt och endast några få med reser- vation.
Det var Max - — barndomsvännen, som Halfdan ej sett på flere år och hvars röst nu väckte s å många minnen hos honom och kom hans hjärta att slå fortare och ögo- nen att vidga sig af glad rörelse.
Halfdan sträckte ut sin hand och ringde med den lilla klockan, s o m bland en hop medikamentsflaskor och andra småsaker stod på ett bord bredvid hans hufvudgärd.
Strax därefter tittade ett äldre fruntimmers- ansikte in genom den halföppna dörren.
» Mamma, » sade Halfdan med en anstryk- ning af otålighet i rösten, » jag hör, att det är Max — låt honom komma in.
. » Modern trädde helt inom dörren och gick fram till soffan.
Hon lade sin hand ofvanpå en af sonens och kände på den.
» Du är fuktig och kall, och du ser så blek ut; det är nog bäst, att du inte tar mot Max, inte i dag — kom ihåg, doktorn har sagt, att du skall ha så mycket lugn och ro s o m möjligt. » » Det bryr jag mig inte o m; var inte barns- lig n u, mamma, utan låt Max komma i n; jag längtar efter honom. » Med en betänksam skakning på hufvudet gick modern ut för att hämta Berger och återkom snart med honom.
Det var en stor och kraftig gestalt, som nästan fyllde den tämugen jtrånga dörröpp- ningen.
Det låg något af viking öfver denna nordiska typ, bredaxlad och med hvälfdt bröst, stora vackra drag, ljus hy, hög panna och en riktig lejonman af ljusgult hår, hvilket tätt och krusigt stod som en boll kring det väl- diga hufvudet.
Han försökte gå sakta och på tå, men stötte först armbågen mot dörr- låset o c h snubblade sedan mot en stol.
Han gaf till ett litet förläget skratt och stod så vid Halfdans soffa o c h räckte honom sin stora, knotiga, något röda hand, i hvilken Halfdans utmärglade, smala hand försvann som en liten mjuk silkesvante.
Det var icke utan, att där kom något vått i Max ' ögonvrå, när han kände denna kvinnligt fina, fuktiga hand i sin, och han såg på Halfdan med ett uttryck af hälft undran hälft medlidande.
» Hur är det fatt, gamla gosse, » sade han, » du har varit länge sjuk, hör jag — inte visste jag, att det var så dåligt med dig.
» » Sätt dig, Max, » sade Halfdan, — » mam- ma, ge Max en stol och ställ den så, att jag kan se på honom hela tiden, medan han talar, utan att det gör ondt i mina ögon. » Modern efterkom hans begäran och gick därefter sakta ut ur rummet och slöt dörren efter sig.
» Jag är så glad att se dig, Max, » sade Halfdan med ett matt leende, » jag kände ge- nast igen din röst där ute, och j a g visste ju dessutom, att du var i staden och firar trium- fer — du har fått pris på salongen, du — och du har en utställning i Blanch.
» Halfdan kunde inte hjälpa, att det låg en smula bitterhet i tonen.
» Ja — » svarade Max och lade det ena benet i kors öfver det andra, i det ett själf- belåtet leende krusade hans slätrakade läpp, » man rår inte för sin tur ibland.
» (Forts.) Litteratur.
Af Carl Snoilskys Svenska Bilder med teckningar af Albert Edelfelt h a r nu andra häftet utkommit på Hugo Oebers förlag.
Gaf arbetets första häfte de bästa löften om ett verk af i alla afseenden bestående värde, j a så godt som enastående i sitt slag, sä synes det nu föreliggande häftet hålla nästan ännu mer, än hvad början lofvade.
Allt fortfarande sluta sig den framstående konst- närens bilder troget och stilfullt till skaldens väl- formade och klangfulla strofer, och både öga, tanke och känsla finna i detta verk rika tillfällen till sällsynt intellektuel njutning.
1894 blir kallare eller mildare, skall kronprinsessan fara till södern eller stanna i Baden.
Svensk lärarinna hos vicekon ungen af Kanada.
Till sin hembygd i Morup i meller- sta Halland har anländt fröken Ebba Wetterman, dotter till organisten Alfr.
Wetterman.
Fröken Wetterman är lärarinna för vicekonungens af Ka- nada barn, en gosse och en flicka, men har nu fått två månaders ferier.
Vicekonungen af Kana- da hade henne i sin tjänst såsom guvernant, dä han ännu uppehöll sig i Skottland, där han har stora besittningar.
Lea Ahlborn sjuk!
Den i vida kretsar både såsom konstnär och människa högt aktade fru Lea Ahlborn ligger sedan någon tid allvarsamt sjuk.
Hennes hälsa h a r på senare tid ej varit synnerligen stark, men först under de senaste da game har sjukdomen antagit en mera oroväckande karaktär, så att man fruktat det värsta.
Ännu är dock ej allt hopp ute för ett omslag till lyckligt återfrisknande.
Kvinnliga läkare.
18 kvinnliga studerande äro för närvarande inskrima vid Karolinska in- stitutet härstädes, nämligen Anna Ahlström.
Elin Beckman, Anna Dahlström, Maria Folkeson, Thora Granström, Sofia Holmgren, Hertha Johansson, Signe af Klintberg, Signe Knoch, Anna Loven, Mathilda Lundberg, Sigrid Molander, Ada Nils- son, Siri von Porat, Julia Rosenbaum, Ellen San- delin, Anna Stecksén och Alma Sundqoist.
Af ofvannämnda ha 8 aflagt medicine kandidatexa- men och bland dem är fröken Stecksén anställd vid institutet såsom e. o. amanuens och biträder vid de patologisk-anatomiska öfningarna och lik- öppningarna.
* Ny kvinnlig lärare vid högskolan.