Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad nämnde Enskilda Bank i kapital erbjöd, utgjorde dessutom ej mer än omkring ^:del af hvad som skulle upplånas, och hade sålunda endast för en kort tid motsvarat behofvet samt derjemte, om det antagits, ej allenast föranledt en åtminstone ännu då icke påkallad splittring af låneaffären, utan ock på förhand antydt måttstocken för vilkoren vid uppgörelsen af den återstående, större delen af lånet.
Härtill kommer, att den af Riksdagen sjelf gifna anvisning på det håll, der lånet företrädesvis borde sökas, genom antagande af detta anbud genast hade blifvit bruten, och för öfrigt att Riksgälds-kontoret med sina tillgångar ännu den tiden kunde fullt motsvara sina utbetalningar utan detta tillskott.
Det genom ett handelshus härstädes på några engelska bankirfirmors vägnar afgifna, direkta låneanbud gick ut på 88 procents inbetalningspris, 4 £ procents ränta och 2 procents provision, samt fast öfvertagande af endast fidei af lånet; men återkallades någon tid derefter och förföll således redan härigenom.
Det första på J. H.
Compis vägnar af dess ombud ingifna låneanbud, omförmäldt i protokollet för 1863 den ö November, innehöll länets inbetalning i engelsk valuta, öfvertagande ovilkorligen af en fjerdedel till pris af 92 procent, återstoden på option till pris af 93 procent för det belopp deraf, som öfvertogs inom 1 Juni 1864, och till pris af 94 procent för hvad sorn öfvertogs derefter och inom den !
December samma år, räntan 4 f procent pro anno halfårsvis, amorteringstiden 40 eller 50 år, efter Fullmäktiges önskan och närmare öfverenskommelse i fråga örn amorteringsprocenten, ingen återbetalning af den i halfårskuponerna förskrifna och före respektiva inbetalningsdagar förfallna ränta (jouissance); men äfven detta låneanbud ansägo Fullmäktige, efter närmare granskning af länevilkoren, sig ej, utan åtskilliga jemkningar i dem, kunna då antaga (protokoll den 7 och 12 November).
Dertill förmåddes de ännu denna tid, bland annat, äfven af hoppet, att den redan dä ganska ogynnsamma penniugställningen skulle efter migon tid återtaga en fördelaktigare hållning och möjligen lemna utsigt för billigare vilkor, För att med större trygghet kunna afvakta en sådan möjligen snart inträffande gynnsammare tid, vidtogos åtskilliga åtgärder till anskaffande af ett kreditiv, att begagnas i fäll af behof.
Redogörelse härom förekommer i protokollen för 1863 den 12, 26 November och 17 December samt 1864 den 7, 14 Januari och 18 Februari; varande af de sednare protokollen tillika att inhemta, att begagnande af kreditivet likväl sedermera ej kom i fråga.
Emellertid hade ett nytt låneanbud blifvit af Herr Heinemann på hans principalers vägnar framställdt, föranledande till förnyade underhandlingar (protokoll den 28 och - 144 — 30 Januari), jemte det Fullmäktige samtidigt beslöto, att anhålla om tillfälle till en öfverläggning i lånefrågan med Konungens enligt 67 § Regeringsformen för konferenser med Fullmäktige utsedde Ombud, i ändamål att söka upplysning dels, huruvida, i afseende å de jernvägsarbeten, för hvilkas utförande under året 1864 det beslutade lånet skulle bereda erforderliga medel, något uppskof eller inskränkning i arbetenas utsträckning kunde ega rum, dels huruvida af de medel, som från Stats-kontoret borde till Riksgälds-kontoret ingå, någon betydligare andel snart kunde vara att förvänta, dels för öfrigt om åtskilliga andra omständigheter, hvilka i förening med de nyssnämnda kunde tjena Fullmäktige till ledning vid bedömande af frågan, huruvida lånet, oaktadt den mycket ogynnsamma tiden och de jemförelsevis tunga lånevilkor, som alla de inkomna låneanbuden framställde, och hvari, efter alla dåmera ingångna underrättelser af såväl financiel som politisk beskaffenhet, någon förbättring icke syntes vara att hoppas, borde vid sådant förhållande ju förr desto heldre uppgöras.
Till förloppet vid denna konferens ur en annan synpunkt återkomma Fullmäktige i det följande, och få nu endast anmärka, att, då enligt de dervid erhållna upplysningar, hvarken uppskof med eller inskränkning i omfånget af de nya jernvägsarbetenas bedrifvande ansågs kunna af Regeringen medgifvas, och då äfven upplysningarne i öfrigt icke voro af natur, att för någon längre tid rättfärdiga ett dröjsmål med lånets uppgörande, Fullmäktige funno tiden vara inne, att bringa låneaffären till stånd.
Vid pröfningen af det genom Herr Heinemann afgifna nya låneanbud, som finnes skriftligen utveckladt uti en till protokollet för den 13 Februari fogad bilaga, och hvars nya momenter egentligen afsågo den till 51 procent bestämda annuitetens utgående under 60 år, funno Fullmäktige likväl detsamma ej heller nu kunna utan ytterligare jemkningar antagas; hvarefter, i följd af fortsatta negociationer, de alternativa förslag afgåfvos, som finnas intagna i protokollet för den 25 Februari, och för hvilkas innehåll Fullmäktige redan här ofvan i början af sin förklaring haft tillfälle att göra redo och på samma gång upplysa, att det ena af dessa två alternativer, nemligen det, som bestämde lånekapitalets inbetalning oafkortadt, ligger till grund för det afslutade lånekontraktet, sedan likväl, på sätt protokollet för den 3 Mars upplyser, en ytterligare jemnkning skett i thy, att tiden för annuitetens utgående bestämdes till 54 år, i stället för de i alternativet upptagne 55 år.
Af denna till sina hufvudsakliga grunddrag tecknade historik öfver lånenegociationernas gång, föreställa sig Fullmäktige, att det inför en oväldig granskning skall framstå, att den tidsutdrägt, till hvilken Herrar Revisorer i sin berättelse så ofta återkommit med mindre vänliga anmärkningar, hvarken i bristande omtänksamhet eller nit har sin grund, utan deremot i det varma nit, som, med ständig återblick på Statens bästa och ständigt medvetande af sin ansvarighet, under ogynnsamma förhållanden afväger stegen och dröjer med besluten, så länge det lämpligen och utan skada kan ske.
Utom flera, redan i det föregående af Fullmäktige besvarade anmärkningar, hafva Revisorerne, ehuru de sjelfva nödgats erkänna, att lånevilkorens dyrhet icke ger skälig anledning till klander, likväl ansett sitt nit och sin pligt fordra, att angående låneaftalet framställa ännu åtskilliga andra.
Sålunda anmärkes, att, när affären slutligen uppgjordes, aftal skedde, »icke med Erlanger i Frankfurt am Main, med hvilken underhandlingarne genom Heinemann bedrifvits, utan med J.
H Schröder &
Comp. i London, som också å låneöfvertagarnes sida ensam undertecknat kontraktet».
Om nu ock det förhö lie sig så, som denna anmärkning utsäger, vore dock derigenom någon skada ej skedd; men då det • a icke förhåller sig sålunda, då tvertom, efter hvad ofvan är utredt, — 145 - Herr Heinemann var J. H. Schröders &
Comp. befullmäktigade ombud, och firman J. H.
Comp. är den principala låneöfvertagaren, så visar denna anmärkning endast det, att Revisorerne låtit klara fakta undfalla sin uppmärksamhet.
Det anmärkes vidare, att Schröder &
Comp. i underskriften benämnes:
J Henry, men i kontraktstexten: J Harrish.
Nåväl, emedan denna anmärkning ansetts böra göras, må Fullmäktige svara, att den sednare locutionen hade så blifvit för dem uppgifven, och att i sjelfva verket saken ej är värre, än att Harrish, Harry, är skottsk eller vulgär, Henry engelsk dialekt.
En annan anmärkning af Revisorerne angående lånets afslutande är af större betydelse, emedan den är mycket vilseledande.
De yttra nemligen följande: att de icke kunnat undgå fästa, uppmärksamheten dervid, att, ehuru Fullmäktige den 13 Februari - omedelbart efter konferensen med Konungens Ombud förklarade sig, med fästadt afseende på de dervid erhållna upplysningar och den af Konungens Ombud antydda förhoppning om en möjligen snar, fredlig uppgörelse af de dåvarande politiska förvecklingarne, icke böra antaga det af Heinemann två dagar förut framställda anbud, Fullmäktige likväl, utan att vidtaga några åtgärder med anledning af de af Ombudet gifna råd och upplysningar, endast 12 dagar sednare, eller den 25 Februari, antogo det af Heinemann »med obetydlig widring» då ånyo framlagda anbudet.
Utan att nu fästa sig vid andra mindre exakta uppgifter i denna stroph, i afseende hvarå protokollen för den 25 Februari samt 3 och 17 Mars lemna vederbörlig upplysning, få Fullmäktige härvid förnämligast erinra, att Revisorerne äfven här misstagit sig på enkla, faktiska eller arithmetiska förhållanden.
Den »ändring», hvilken Herrar Revisorer funnit vara så »obetydlig», och om hvilken de med så mycken skärpa här tala, validerar i sjelfva verket, staten tillgodo, (160,000 £ St. eller (efter 17: 50) 11,550,000 Riksdaler Riksmynt, för hela lånet räknadt, hvilket blir en obestridligt följd deraf, att, på sätt protokoll och handlingar utvisa och dessutom redan här ofvan är utredt, det låneanbud, som den 13 Februari af Fullmäktige förklarades icke kunna antagas, gick ut på en amorteringstid af 60 år med en annuitet af 5 ^ procent, hvaremot det slutligen antagna förslaget är reduceradt till en amorteringstid af 54 år med samma annuitet.
Återstår ännu er. af Herrar Revisorer med frågan om lånets afslutande i förbindelse ställd anmärkning.
Denna anmärkning gäller Fullmäktiges beslut att icke fästa afseende på det af Herr J. W. Smitt den 3 Mars afgifna och den 10 Mars hos Fullmäktige handlagde låneanbud.
Visserligen har Herr Smitt uti sin derom ingifna och den io Mars föredragna skrift, hvilken är handlingarne bilagd, åberopat »underhandlingar om lånet, som med honom under den sednare tiden skulle hafva egt rum», och Herrar Revisorer hafva icke försummat att återgifva detta åberopande; men Fullmäktige måste här förklara, att de om sådana underhandlingar lika litet egde någon kännedom som om Herr Smitts benägenhet för lånet i allmänhet förr, än hans anbud inkom.
Huruvida han enskildt åt någon bland Fullmäktige gifvit sina tankar i ämnet tillkänna, är en sak, som, derest förhållandet äfven vore sådant, dock ej kunnat leda till någon följd, innan han uppträdde öppet.
Då detta skedde, hade emellertid, såsom protokollet den 3 Mars § 1 gifver vid handen, en preliminär öfverenskommelse blifvit med Herr Heinemann träffad, rörande amorteringstidens reduktion till 54 år, hvaröfver hans principalers definitiva svar till den 9 Mars skulle afvaktas; och som detta svar inom behörig tid ankom, godkännande reduktionen, kunde Herr Smitts anbud ej vidare komma under pröfning
I afseende å detta anbud anmärka dock Herrar Revisorer ytterligare, att de af Herr Smitt uti sin skrift meddelade sifferuppgifter hade bordt föranleda Fullmäktige att granska, »huruvida hans anbud icke i verkligheten vore billigare, än det genom Herr Heinemann gjorda».
Äfven detta har emellertid skett, och utbedja sig Full 19 - — 146 — mäktige nu att här fä framlägga resultatet deraf.
Vilkoren voro: fast öfvertagande af en tredjedel till ett pris af 89, måhända 90 procent, att amorteras halfårsvis under 38 | år med en annuitet af 5 ^ procent af nominalsiffran, samt i afseende å ränteliqviderna enahanda vilkor, som vid de äldre jerhvägsbyggnadslånen, och utvisar detta att, om rabatten utgjorde li procent, den verkliga halfårsräntan skulle uppgå till 2,711 eller till 5,422 för två halfår, och att om rabatten utgjorde 10 procent, verkliga halfårsräntan skulle uppgå till 2,668 procent, eller till 5,336 procent för två halfår; hvilket jemfördt med ofvaninförda öfversigt af både de äldre och det nya engelska lånet, alitsa lemnar till resultat, att det Smittska låneanbudet innefattade drygare vilkor, än det genom Herr Heinemann sednast gjorda och slutligen antagna låneaubud.
Fullmäktige öfvergå nu till besvarande af Revisorernes anmärkning derom, att en del af hvad Herr Friherre Gripenstedt yttrade vid konferensen den 13 Februari, i hvilken han, i egenskap af Konungens Ombud tog del, icke i protokollet intogs.
Det har nyss ofvan blifvit sagdt, att Fullmäktige med denna konferens åsyftade att vinna åtskilliga upplysningar, för att med större säkerhet kunna bedöma, huruvida det var oundvikligt att, de för handen varande mycket ogynnsamma förhållandena oaktadt, så snart som ske kunde, afsluta lånet (protokoll den 28 Januari).
I sammanhang dermed beslöts, (protokoll den 4 Februari) att en förslagsberäkning skulle uppgöras öfver Riksgälds-kontorets inkomster och utgifter under första hälften af år 1864, varande denna beräkning införd i protokollet för den i i Februari, och uppsattes derjemte under sammanträdet sistnämnda dag de frågor och ämnen, som under sammankomsten med Konungens
Ombud skulle utgöra föremål för öfverläggningen.
Att på förhand och skriftligen uppsätta dessa frågor, ansågs så mycket mera höra till god ordning, som omfånget af öfverläggningen derigenom äfven begränsades.
Sammankomsten försiggick den 13 Februari, och de yttranden och svar, Herr Friherre Gripenstedt rörande nyssnämnda öf verläggningsämnen behagade afgifva, finnas uti protokollet för samma dag intagna och hafva sedermera äfven blifvit till sin riktiga uppfattning af Herr Friherren godkända (protokoll den 7 Juli).
Sedan dessa öfverläggningsänmen blifvit genomgångna, uppstod samtal rörande de då inkomna låneanbuden och de i dem föreslagna vilkor, men då hvad derunder förekom, icke hade något närmare samband med de egentliga öfverläggningsämnena, då dessutom diskussions-protokoll hos Fullmäktige icke är öfligt, och Herr Friherren icke tillsagt, att han önskade öfvervara justeringen, eller lä i protokollet intaget hvad han, utom i de egentliga frågorna yttrat, förklarades vid sammankomsten den 16 Mars protokollet, sedan det undergått erforderlig rättelse, vara justeradt.
Att likväl det ej kunde vara Fullmäktiges mening, att vägra Herr
Friherren att låta i protokollet införa allt hvad han önskade, bevisas deraf att, sedan de om denna hans önskan blifvit underrättade (se protokoll den 16 Juni) intet hinder mötte att införa det tillägg af honom, som fin nes intaget i protokollet för den 7 Juli; och torde genom denna enkla framställning af förloppet äfven få anses besvaradt det tillägg' Henar Revisorer ansett sig böra foga till ifrågavarande anmärkning, medelst yttrande: »att uteslutandet af en del af Herr Friherre
Gripenstedts yttrande får dessutom en ökad betydelse, då man finner att hvad som uteslutits är just sådant, som icke öfverensstämde med Fullmäktiges åtgöranden».
Efter denna anmärkning framställa Herrar
Revisorer en ny sådan af ett alldeles eget slag och icke saknande sin särdeles anmärkningsvärda sida.
De upptaga nemligen — 147 — till bedömande den visserligen ganska vigtiga omständigheten, att lånet på engelska marknaden icke haft den framgång, som hade varit att önska.
Med en just den tiden af Engelska Banken till 9 procent stegrad disconto och dermed sammanhängande stegring af disconto på andra betydligare börsplatser, under ett krigstillstånd i Tyskland, hvars möjliga dimensioner \äl ingen den tiden med säkerhet kunde förutse, med ingenting mindre än fredliga tidningsartiklar från den skandinaviska kalfön, reproducerade öfver kontinenten genom dess oräkneliga tidningar, med en konkurrens af flerfaldiga till subskription i England af mäktiga stater framlagda eller på förhand annoncerade lån i förening med vilkor, som åt spekulationen och börsspelet lemnade ett vida större utrymme, än det emissionspris, hvartill det svenska lånet kunde till subskription framläggas, — under sådana ofördelaktiga förhållanden borde det i sanning ej kunna öfverraska de sakkunnige, att det svenska lånet, -- framträdande dessutom för första gången och såsom en ännu i ringa mån känd främling på verldshandelsstadens stora marknad icke åtminstone genast kunde tillvinna sig den uppmärksamhet, det i sjelfva verket väl förtjenat.
Revisorer se emellertid ej saken ur dessa synpunkter; det är ej i dessa och dylika förhållanden de finna förklaringen på den mindre goda framgången; de tro sig deremot hafva funnit den hufvudsakligen uti — några tryckfel, eller mindre exakta uppgifter om folkmängd och ett par andra förhållanden i Sverige, hvilka uppgifter förekomma uti en subskriptionlistan åtföljande låneprospectus, och taga sig deraf anledning till en vidlyftig framställning af dessa fel, hvilken de afsluta med den anmärkning: »att Revisorerne icke finna besynnerligt, att efter sådana meddelanden» »spekulationerne på det nya statslånet skulle blifva föga lifliga och lånet följaktligen derstädes misslyckas».
Fullmäktige hafva hittills föreställt sig, att de icke hade att ansvara för annat, än sina egna åtgäi'der; och som denna låneprospectus icke blifvit af dem kollektivt, eller af någon individuelt bland dem, uppsatt, och de än mindre kunnat hafva någon befattning med korrekturet till samma prospectus, vill det synas, som skulle Herrar Revisorer härvid af allt för stort nit misstagit sig om person och tillräknat Fullmäktige fel, som fått sin tillkomst i London.
Måhända hafva de, som der uppsatt nämnda prospectus, haft till hands JVl 240 af Svenska Posttidningen år 1863 och vid sina utdrag derifrån missförstått några der förekommande sifferkombinationer.
En åtgärd af Fullmäktige, bestående uti ett utbyte af Riksgäldskontoret tillhörande obligationer till att värde af 300,000 Thaler preussisk kurant mot obligationer af det nya engelska lånet till ett värde af 45,000 £ St., och således efter en kurs af 6^ Thaler för ett Pund, hafva Herrar Revisorer derefter upptagit till bedömande.
Afsigten med denna åtgärd, som beslöts den 16 Juni, var att dymedelst befrämja framgången af de till det nya jernvägsbyggnadslånet hörande obligationernas afsättning, och finnas motiverna dertill utförligen utvecklade uti protokollet för den 16 Juni, af hvilket äfven inliemtas, att de 45,000 Punden icke skulle få afräknas på den fast öfvertagna delen^ af lånet, och således deremot ingå på optionsandelen.
Hvad ytterligare till denna fråga hörer, förekommer i protokollen för den 30 Juni, den 8 Juli, den 4 och 11 Augusti; börande Fullmäktige härvid tillägga, att denna affär hvarken vid den tidpunkt, till hvilken Revisorernes granskning denna gång sträckte sig, eller ännu nått sin utveckling.
Bland de af Revisorerne angående densamma gjorda anmärkningar, anse Fullmäktige sig böra till bemötande upptaga följande.
Den innehåller, »att Riksgälds-kontoret för de inköpta tyska obligationerna betalt ända till 96 procent, då deremot de engelska noteras blott 88 å 89 procent utan köpare, hvarigenom denna transaktion mäste — 148 — tillskynda Riksgäldsk ontoret en icke obetydlig förlust».
Sora nu någon sådan notering icke kan uppvisas i England, måste dessa uppgifter vara hemtade från kursbladen i Hamburg, i hvilka de engelska obligationerna verkligen under detta år förekommit sålunda noterade, på samma gång de tyska, till svenska jernvägslånen hörande obligationerna noterats tiil ',11 ^ å 9_' procent.
Af anmärkningen, sådan den här ofvan lyder, kan man emellertid finna, att Herrar Revisorer hvarken sjelfve haft sig bekant hvad enligt börsreglor och bruk i Hamburg nämnde siffra för notering af de engelska obligationerna rätteligen betyder, eller haft tillfälle att derom inhemta upplysning af någon sakkunnig, med sådane noteringar förtrogen man.
Det torde derföre här böra nämnas, att på börsen i Hamburg 1 Pund Sterling i statspappershandeln ofäränderligen beräknas till 14 Mark Banko
Pund Sterling håller sig omkring 13 Mark 4 Sch. (å 13 Mark) Banko
Skillnaden således f Mark (5,66 procent), uär vexelkursen är 13J Mark.
Om således en obligation af det i engelsk valuta afslutade svenska lånet i Hamburg säljes eller noteras till 89 procent, motsvaras detta efter vexelkurs af 94,03 procent, och när noteringen står på 88-s procent, motsvaras det af 93,5 procent efter vexelkurs; följande häraf att de engelska obligationerna i sjelfva verket noteras högre än de tyska.
När derföre det af Revisorerne om de tyska obligationerna begagnade, sväfvande uttryck: »betalt ända till 96 procent» reduceras till sin rätta siffra, visar det sig, att denna af Revisorerne på god tro utan tvifvel uppställda anmärkning vid närmare pröfning icke är befogad.
I anseende dertill, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 17 Oktober 1863, jemte det de till Kongl. Maj:ts nådiga fastställelse öfverlemnat sina angående ifrågavarande upplåning fattade beslut och stadgauden, anhållit, »att Kongl. Maj:t måtte täckas lemna Fullmäktige
Sin nådiga bemedling och medverkan för den erforderliga lånesummans erhållande mot så fördelaktiga vilkor för svenska statsverket, som vid lånetransaktionernas uppgörande kunde beredas», men Fullmäktige, efter hvad Herrar Revisorer yttra, »underlåtit att begagna sig af denna nådiga bemedling», har äfven detta blifvit fördt dem till last, jemte det Herrar Revisorer särskildt funnit sig böra uti en till Fullmäktige afläten skrifvelse, med åberopande af 2 § af instruktionen för Revisorerne, för vissa uppgifna eventualiteter fästa Fullmäktiges uppmärksamhet på innehållet af Rikets Ständers nyssnämnda underdåniga hemställan.
Denna hemställan var Fullmäktige så mycket mindre obekant, som den äfven finnes omförmäld uti 171 § af reglementet för Riksgälds-kontoret.
Men Fullmäktige hade sig äfven bekant, att alldeles enahanda hemställan i afseende å föregående jernvägsbyggnadslån egt rum, utan att densamma då ansetts kunna föranleda till sådan efterföljd, Herrar
Revisorer nu synes förutsätta.
Förut har den ansetts innefatta att, om vid iåneuegociationer på utrikes ort Fullmäktige eller deras ombud funne sig i behof att om något biträde eller bemedling anlita Kongl. Maj:ts antingen Regering, eller sändebud, eller andra diplomatiska eller konsuiara agenter på respektive orter, sådaut biträde eller sådan bemedling måtte Fullmäktige beviljas; och någon annan tolkning af nämnde hemställans innehall har, sä vidt till Fullmäktiges kunskap kommit, tillförene ej varit satt i fråga.
Deremot vill det nu synas, som skulle Herrar Revisorer föreställa sig, att i följd af meranämnda underdåniga hemställan, det hade ålegat Fullmäktige, att icke annorledes än i samråd med Kongl. Maj:t eller Dess utsedde
Ombud vidtaga något beslut eller någon åtgärd i afseende å iåneoperationen.
Redan vid genomläsningen af 171 § af no gällande reglemente för Riksgälds-kontoret, likasom af de föregående reglementena, hvarest det utan något törbehäll flerestädes säges: »Fullmäktige ega besluta», »Fullmäktige ega be - 149 - stämma», »på sätt Fullmäktige finna lämpligast», kan det likväl ej undgå den öfvade granskarens blick, att en sådan tolkning skulle sakna all grund; men ännu mer blir det för honom klart, då han läser hvad grundlagarne stadga om Riksgälds-kontorets och dess Fullmäktiges ställning i statsförvaltningen, samt om Fullmäktiges, såsom sådane, pligter och ansvarighet för sina åtgärder.
Grundlagarne kunna emellertid ej undergå någon ändring endast genom en skrifvelse från Rikets Ständer till Kongl. Maj:t; och för öfrigt, huru skulle ett sådant samråd utfalla i verkligheten?
Om Konungens Ombud och Fullmäktige stannade i olika meningar om en eller annan åtgärd, hvem tillkomine det att skilja emellan dem?
Så länge de lagar i ämnet ega bestånd, som nu finnas, torde berörda hemställan icke kunna leda till annan följd, än den som hittills varit afsedd; och Fullmäktige måste hållas ursäktade, att de uti den omförmälda underdåniga skrifvelsen af Rikets Ständer till Kongl. Maj t icke kunnat finna hvad Herrar Revisorer deri funnit till den grad bestämdt, att de till och med ansett sig icke kunna underlåta att mot Fullmäktige uttala ett klander för uraktlåten iakttagelse af något, hvarom desse ej ens haft någon föreställning.
Revisorernes anmärkning deremot, att skrifvelser från Fullmäktige utgått utan att vara kontrasignerade af Sekreteraren, torde ock få räknas till dem, som icke ega bestånd inför en noggrann pröfning.
För att en sådan anmärkning skulle ega befogenhet, borde en lag kunna uppvisas, som förklarade
Sekreteraren ega ett veto mot verkställigheten af Fullmäktiges beslut, eller att verkställighet ej finge följa, med mindre expeditionen derom vore af Sekreteraren kontrasignerad.
En sådan lag skulle likväl inom den krets af verksamhet, sorn tillhör Fullmäktige, vara måhända ännu mer illa beräknad, än en dylik inom kollegiala förvaltningsverk i allmänhet.
Ärenden finnas af beskaffenhet, att meddelandet af ett derom fattadt beslut lämpligast sker genom ett bref, en skrifvelse, hvars expedition de beslutande kunna uppdraga, allt efter omständigheterna, än åt Ordföranden, än åt en Ledamot, ja, än till och med ät Sekreteraren allena.