Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t redan länge motsedda dödsbudet har nu k o m m i t; efter ett tungt, men tåligt buret li- dande afgick kantmarfröken hos h. m:t drott- ningen Martha Eketrä m e d döden i söndags afton å Ulriksdals slott.
E n ovanligt ädelsin- nad kvinna har m e d henne skiljts hädan, o c h vår drottning har förlorat sin förtrognaste vän- inna, sin hängifnaste tjänarinna.
D e n sorg, s o m närstående anförvandter o c h talrika vänner kän- na vid denna graf, delas därför o c k af den kungliga familjen, hvilken i annonserna om dödsfallet låtit infora följande vältaliga o r d: Till dessa sluter sig i tacksam hågkomst den Kong '.
Familjen, främst däribland Hon, åt hvilken den bortgångna ända till det sista hängifvet ägnat sin tjänst.
V i skola i nästa veckas nummer bringa den hädangångnas bild o c h en lefnadsteckning, verk- ställd af en m e d ämnet förtrogen penna.
281 Till den brutna blomman, Till fröken Märta Ekefräs minne.
* Mätte mitt Guds ära.
* nas egna lidande ske till (Den hädangång- ord.)
^~^ärligt prydda än stå jordens dalar, Ljuflig fägring hvarthän ögat ser, Allt om Skaparns kärlek mäktigt talar, Blomma huldrikt emot blomma ler.
Med en suck sa djup jag klicken vänder Ifrån grönklädd jord i högtidsskrud, Och en bön jag varm och stilla sänder Upp till allbarmhärtighetens Gud.
För en blomma, utaf smärtans pilar Bruten.
Nyss hon stod så mild och skär, Tåligt nu på smärtans läger hvilar; Hjälp och trösta, du, o Herre kär!
Stoft vi äro, hjälplöst se dig lida, Ögat skymmes utaf brännhet tår.
Intet mäktar vännen vid din sida — Kärleksrik Han är och allt förmår.
Han allena — han kan lindra nöden, Han, som för oss alla göt sitt blod, Han, som tåligt gick för oss i döden Och som städse var din herde god!
Brutna blomma!
Klaga, sörj då icke För den korta stund, du korset bär!
Ifrån smärtans kalk till Gud du blickc, Han dig vårdar önt, han är dig när.
O, hur sällt att gå vid fadershanden Genom jordelif till lifeets land; Vid den ljufligt lugna himlastranden Andtligt brista alla stoftets band.
Böj ditt hufvud, tåligt lid din smärta,, Höj i tro din bön till fadren opp!
O, vår Gud, han har så ömt ett hjärta, Och han sviker icke barnets hopp!
Trött du hvilar — men nu växa vingar, Fast du icke ser, ej märker dem.
Och när fadern kallar, själen svingar Stilla, saligt till sitt rätta hem.
Så till efterträdda faders-huset Herden god det trogna lammet bär; I det rena, k ' ara himlaljuset Allt förvandlqdt, allt förklaradl är.
Nu ej mera brytes blommans stängel.
Smärtans stormil härjar ej dess blad, Stoftets barn är slutligt vordet engel, O, hur lycklig, huru fri och glad!
Sådan lön och fröjd vill Gud beskära Dem i honom här ha sökt sin frid.
Lof och tack och pris och makt och ära Ske dig, Gud, nu och till evig tid.
Ulriksdal, den 28 aug.
— a — D e t gör musslan sjuk, att den bär pärlan i sig.
T a c k a himlen för den smärta, s o m för- ädlar dig.
F. Rilckert.
IDUN 282 En liten biförtjänst, som väl för mången bildad kvinna å lands- bygden kan blifva beaktansvärd, vill under- tecknad här påpeka.
I och med journalismens, särskildt lands- ortspressens uppblomstring i vårt land, har behofvet af goda tidningskorrespondenter i hög grad ökats.
Det finns numera knappt en vrå, om än aldrig så undangömd, där icke något, låt vara med längre mellanrum, händer, som har intresse för pressen.
Lands- ortstidningarna sträfva alltjämt att utvidga sin intressesfär och söka fördenskull öfver- allt inom det område, som deras verksamhet omfattar, skaffa sig goda och pålitliga korre- spondenter; de veta, att säkraste medlet att rotfasta sig på en plats är att noga följa med den platsens intressen, händelser och ut- veckling.
Den, som skrifver detta, känner emellertid af erfarenhet, hvilka betydande svårigheter en landsortstidning har att skaffa sig dugliga korrespondenter.
Ofta sakua de nödig bildning, hvaraf följden blir, att med delandena bli mycket Bvårläsliga, ofta vilse- ledande för redaktionen, som dessutom har extra besvär att omarbeta desamma.
Meren- dels äro de mera dugliga korrespondenterna folkskolelärare.
Egendomligt nog finnas ga ' ska få kvinnor inom landsortstidningarnas tillfälliga medarbe- tarestab.
Detta är så mycket märkligare, som det med all säkerhet finnes minst lika många kvinnor som män, lämpliga för detta.
I en tid, då kvinnorna på alla områden söka sig nya inkomstkällor, bör man ej förbise ett fält, som visserligen ej skänker något lefve- bröd, men som dock för månget bildadt frun- timmer på landet, som sitter i små omstän- digheter, kan gifva en ej föraktlig biförtjänst med jämförelsevis ringa arbete.
För dem, som vilja försöka sig på detta fält, men äro obekanta med detsamma, kunna följande upp- lysningar vara af värde.
För det första är här icke fråga om nå- got litterärt författarskap, endast om medde- lande af nyheter.
Det behöfves sålunda icke någon litterär begåfning (ehuru sådan visst icke är i vägen; är ni i besittning af för- måga att skrifva små platskåserier, så myc- ket bättre!
), endast vanlig skolbildning.
Där- jämte fordras vaken blick för hvad som hän- der i ert samhälle, påpasslighet, noggrannhet i uppgifter (bättre icke skrifva, än skrifva det som är osäkert!
), god urskilning (låt bli att tala om familjeskvaller!
), ferm expedition!
Å r ni i besittning af dessa för en tidnings- korrespondent nödvändiga egenskaper, så vänd er till den tidning eller någon af de tidnin- gar, inom hvars område er ort ligger.
Det gör detsamma, om den ifrågavarande tidnin- gen icke är spridd i er trakt.
Ni är lika välkommen.
(Naturligtvis dock under förut- sättning, att tidningen ej har en tillfredsstäl- lande korrespondent bosatt på samma ort.
Bor hon en eller annan mil längre bort, så låt icke afskräcka er.
Den är alltid väl- kommen, som hinner först.)
Helst bör ni, samtidigt ni erbjuder er som korrespondent, skicka en riktigt färsk och aptitlig nyhet som prof på er förmåga.
Detta är det bä- sta rekommendationskortet hos redaktionen.
Vid val af tidning bör ni undvika annons- blad och sådana, som endast utkomma en gång i veckan.
D e betala i allmänhet då- ligt eller intet.
Väud er till en ansedd tid- ning och skrif aldrig utan betalning.
I all- mänhet betalas från tre till fem öre raden.
En vanlig liten notis ger sålunda alltid en krona eller däromkring i inkomst.
Jämför arbetet att sarnmanskrifv.
", och afsända den med det arbete, som måste göras för att för- tjäna en krona på virkning eller dylikt!
Har ni en gång introducerat er som korre- spondent, så var angelägen att upprätthålla ert anseende som medarbetare i pressen.
Låt aldrig något af vikt passera, utan att genast inrapportera det.
Korn ihåg, att det ligger stor vikt på genast.
Som en vägledning hvad ni bör skrifva om, vill jag nämna: dödsfall och nekrologer, familjenotiser (bröllop, förlof- ningar, födelsedagar e t c), märkligare möten och fester (ju viktigare, dess utförligare refe- rat), lustiga tilldragelser som ha värde som anekdoter eller folklifsbilder, olyckshändelser, konkurser, viktiga kommunalstämmebeslut etc. Skaffa er pålitliga meddelare.
Jag förestäl- ler mig, att ett fruntimmer alltid har lättare än män att få sådana.
Var icke rädd att göra en liten resa eller en promenad för att skaffa säkra detaljer, om något af större vikt inträffat.
V a r framför allt samvetsgrann och berätta med diskretion!
Det är icke alltsom lämpar sig för offentligheten.
En sak till: gör era meddelanden så koncisa som möjligt!
Ingenting är förargligare för en redaktion än att erhålla långa meddelanden om lapprisaker.
Under förutsättning att ni uppfyller här framställda fordringar, kan ni med visshet påräkna redaktionens bevågenhet.
Den ger er många goda vinkar och kan stundom an- vända er som sin specielle korrespondent vid märkligare tilldragelser, då ni kan förtjäna ända till tio kronor på en dag.
Det finns betrodda landsortskorrespondenter, som för- tjäna flere hundra kronor årligen.
Men en tidning fordrar då också å sin sida omutlig trohet.
Det duger ej att ni gör det ringaste meddelande till någon af dess konkurrenter.
Tankar om tårar.
Tårar äro skarpa, men lätt förslöade kvinno- vapen.
Den som fäller tårar för att få dyrbarheter, skall en gång komma därhän, att hon gärna gåfve dyrbarheter för att kunna gråta.
* Tårar äro mest rörande, då man minst väntar dem.
Den som gråter, när hon vill, är en stor skåde spelerska, men den, som gråter mot sin vilja, har ett ädelt och oförfalskadt hjärta.
* - Kvinnotårar äro modisternas bästa bundsför- vandter.
En mans tårar äro stundom hans lifs historia i sammandrag; skulle man mäta en ordinär kvin- nas lifahistoria efter samma måttstock, skulle den fylla volymer.
Comme-il-faut gråterskorna åtnjuta alltid bland den stora mängden anseende för godt hjärta.
Hvad man med visshet kan säga om dem är, att de antingen äro vulgära eller öfverdrifvet känslo- samma människor.
Tårar ha stundotn räddat människolif; tyvärr äro de, då man bäst behöfver dem, svårast att framkalla.
De flesta tårar äro fullkomligt onödiga.
Casscl.
1894 Kvinnorna på Korea.
(4h dessa dagar, då halfön Korea i följd af (r » f det pågående kriget tilldrager sig den A allmänna uppmärksamheten, kan det va- ra af intresse att äfven få veta något om kvinnornas lif på denna aflägsna halfö — » morgonrodnadeus land » som de själfva äl- ska att kalla det.
De koreanska kvinnorna af den förnäma klassen lefva ett instängdt lif, förrätta intet arbete och tillåtas ej att träffa någon annan än sin äkta man, föräldrar och några få kvinnliga vänner.
D e sakna all skolunder- visning och äro strängeligen förbjudna att gå ut på gatorna i främlingars åsyn.
Huru enformig och sorglig en sådan tillvaro är, är kändt blott af dera själfva — ännu hafva de icke lärt att beklaga sig däröfver.
Den stora massan af de lägre kvinnorna är nästan mera afundsvärd, ehuru de knap- past betraktas annat än som lefvande arbets- maskiner.
Men de hafva dock större frihet att glädja sig åt än de förnäma kvinnorna.
Kyskhet och sedlighet äro dock främmande begrepp för dessa stackars varelser.
Detta fodras en- dast af de gifta kvinnorna, men måste hos dem vara absolut.
D e koreanska kvinnornas moraliska kodex är ej lik den, hvilken gäller för västerns kvinnor.
De äro från barndo- men inlärda, att lydnad gentemot männen är deras förnämsta dygd.
Fäder, bröder och äkta män fordra hvar och en sin andel i denna oreflekterade och obetingade lydnad.
Ehuru de koreanska kvinnorna fästa en stor vikt vid att äga små händer och fötter och betrakta detta såsom höjden af skönhet samt såsom ett bevis på förnäm härkomst, så un- derkasta de sig likväl ej för att nå detta mål den förskräckliga tortyr som deras ki- nesiska systrar, hvilka icke kunna hoppas att erhålla position såsom första eller andra hu- stru till en kinaman af ädel börd, med min- dre de äga dessa vanskapliga fortkomstledamö- ter, hvilka mer likna fårklöfvar än mänskliga fötter.
En liknande afvikelse från kinesiska bruk tillåter sig den koreanska mandarinen.
D å hans kinesiska medbroder låter sina nag- lar växa, tills de likna roffågelsklor, för att därmed antyda sin lifslånga frihet från arbete, så ägnar den förre däremot den utsöktaste vård åt sina händer.
Denna omvårdnad trot- sar all beskrifning och är ett gemensamt drag för båda könen.
En europeisk gentlemans vackraste hand skulle se grof och oformlig ut vid sidan af den koreanska mandarinens hvita, genomskinliga, mjukt afsmalnande fingrar, med deras blekröda mandelformade naglar.
D å man lefver på Korea och ser den för- färliga träldom, under hvilken kvinnan där suckar, sänder man ovillkorligen en bön till vår Herre att andra tider snart måtte stunda.
Att föda barn är egentligen hennes enda raison d ' etre.
Därtill komma hennes plikter som hus- hållerska, som stalldräng, som trädgårdsmästare och som arbetare ute på fältet.
Utom allt detta måste hon ständigt passa på att personligen betjäna sin man.
Det är därför icke att undra på, att kvinnorna snart synas gamla och förslitua.
Redan som ung är koreanskan i allmänhet icke fager.
V i d mera framskrid- na år liknar hon den afskyvärdaste hexa.
— Den äkta mannen deremot tager sitt lif mak- ligt.
Om han är lycklig nog att äga en åkerlapp, så behöfver han blott under bråda- ste skördetid hjälpa sitt lastdjur (hustrun) en smula.
Landet är så fruktbart, och hans
IDUN 1894 a språk på lifvets bekvämligheter så små, att resten af året kan han tillbringa i fullkomlig overksamhet tillsammans med sin kära pipa.
Rökning är koreanens största njutning, och sällan synes en man där utan en lång- skaftad pipa hängande i munnen.
Den kvinnliga dräkten liknar kinesernas och saknar hvarje spår af skönhet och elegans.
Den består af ett par vida byxor af groft tyg, hvilka räcka ned på smalbenet.
Kring lifvet äro de sammanhållna med ett tjockt snöre.
Utanpå dessa bäres en kort kjol, hvilken räcker till knät.
Kring skuldrorna ett litet ok eller axelstycke, vid hvilket ett par vida, långa ärmar äro fastade sålunda, att hela öfverkroppen från midjan lämnas obetäckt.
Detta är den arbetande kvinnans vanliga dräkt.
Tyget därtill beredes af hirs- stjälkarnes fibrer.
Likaså ofta händer dock, att kostymen är förfärdigad af ett stycke shirting » väfd i Manchester ».
Från en sportflende ha vi emottagit nedanstående skrifvelse, hvilken vi ej vilja förneka plats, Irots drss öfverdrifter, då den nog torde innehålla en fond af sanning, som kanske finner genklang i många läsarinnors sinne.
Jag vet, att ni är en man, som kåde kan gifva och taga reson, därför hoppas jag få taga till orda med anledning af uppsatsen: » Kvinnlig sim- konst » i ett af Iduns senare nummer.
Vare långt (rån mig att ogilla kvinnornas sim- färdighet.
Konst vill jag icke kalla den.
Hvad jag o c h säkert de flesta kvinnor med mig ogilla, är att simfärdigheten bland kvinnorna skall ur- arta till — ursäkta uttrycket — samma fåncri som h o s männen.
Tycken I icke, mina ärade lä- sarinnor, att det låter lika ömkligt s o m löjligt, dessa titlar: simkandidat, simmagister, sirojubel- magister o c h — ifall vi icke redan hafva, så få vi nog snart — professorer!
Jag är varm vän af all slags kroppsöfning o c h har både som flicka och fru öfvat sådan, till o c h med simning, ehuru jag aldrig kommit på den befängda idéen att blotta mina behag ända därhän alt blifva sportkvinna, d. ä. i mitt tycke — ingen kvinna.
Hur veder- stygglig blir icke hvarje liten färdighet, så snart den ställes i sportens tjänst.
Detta gäller o m männen, hur mycket mer då om kvinnorna!
Många af o s s hafva på sina samveten, att vi bidragit till att fördärfva en hel h o p unga, förhoppningsfulla ynglingar.
Fördärfvet har bestått däri, att vi gil- lat, ja uppmuntrat deras idrott- eller sportvurm, hvarigenom deras intelligens förjagats.
Se bara på dessa beklagansvärda velociped-, skridsko-, skid-, gång-, rodd- o c h hvad allt de heta sportare med deras stirrande, intetsägande blickar o c h brö- sten fullhängda med lullull, o c h edra samveten skola säga: har jag icke del i denne ruin?
Jo, likavisst som en del nutids skolman och kvinnor, som mena att de skola befordra fosterländskhet, härdighet o c h själskraft genom införande af sport i skolorna, hafva slagit in på orätt väg, så hafva ock vi genom vår dåraktiga uppmuntrau skadat dessa ungdomar, o c h tiden är inne, att vi söka bättra skadan.
Låtom o s s då icke föregå med dåliga exempel.
Må våra döttrar lära sig simma, må de deltaga i gymnastik, men förbjuden dem detta såsom sport.
Och gån aldrig att åse någon sport, manlig eller kvinnlig, o c h I rädden det upp- växande släktet.
L — a S. Döds-kyssar.
et är en rätt allmän sed att kyssa de kära afsomnade, som för alltid ryckts ifrån oss, äfven långt efter dödsfallet.
Den, som skrifver dessa rader, bevittnade nyligen vid en begrafning en dylik scen, hälsovådlig 283 i högsta grad och motbjudande för de utom stående.
Det var en stackars präktig gamma " kvinna, som slitit och släpat allt sitt lif.
El- hög ålder kom på hennes del och så till sist — efter en glädjefattig tillvaro — en förskräck- lig, veckolång kamp med döden!
H o n låg i sin kista, af magrad till ett skelett, och de första tecknen till förvandling hade redan in- ställt sig.
Den sista färden förestod, och locket skulle påskrufvas — då trängde sig barnen och andra anförvandter fram och kysste liket på ögon och mun.
Åsynen, hur äfven de små lyftes upp för att kyssa det af dödssvett betäckta an- siktet, var mig för vidrig.
I sanning, hur lätt kunna icke dylika ömhetsbevis i ordets allvarsammaste mening bli dödskyssar!
Men bortsedt från, huru hälsovidrig denna sed att kyssa lik måste vara, så finner jag den från andra synpunter lika motbjudnnde.
Dödens heliga ro kränkes däraf.
En kyss på pannan till ett sista farväl eller en tack- samhetens handkyss, omedelbart efter att det kära lifvet slocknat, må möjligen kunna för- svaras och äfven vara stunden värdigt — men hvad därutöfver är.
Den gamla kvinna, vid hvars bår j a g nyss stod, hade under sitt lif allt för ofta saknat barnakärleken och mången stund måst i tyst- het sörja öfver de sinas kärlekslöshet.
Hvad gagnade henne dessa kyssar och ömhetsbevis efter döden?
Nej, låtom oss hellre i lifvet glädja våra anhöriga med vänlighet och upp- märksamhet, det är det rätta handlingssättet, på hvilket ingen förebråelse följer.
Och bort med detta bort med dödskyssarne!
likkysäande!
Bjrt, Mce.
Å Kungl.
Operan uppfördes i onsdags för första gången under denna säsong Verdis » Aida » med fru Ostberg i titelpartiet.
Ridamfes ' parti utföres fort- farande af hr Bralbost, Amneris fröken Almati, Amo- nasro hr Söderman, Bamphis (öfversteprästen) hr Sellergren.
Hr Brag uppträdde för första gången i konungens parti.
V i torde återkomma till denna föreställning.
Djurgårdsteatern uppförde i måndags inför nära utsåldt hus för 50:e gåogtn » Ljungby horn », hvar- vid åt den med rätta för framställningen af trollet Didriks roll så uppskattade hr J. Hagman öfver- lämnades en lagerkrans med band i de blå-gula fär- gerna och inskriptionen » Till Didrik ».
Bifallet var under aftonens lopp synnerligen lifligt.
Södra teatern börjar sin speltermin den 1 sep tember.
Nyengagerade vid denna scen äro: fru H.
Lambert, född Sundqvist, fröknarna Paldani och Andersson samt hrr Hedberg och Sjiigren.
Bland nyheter, som komma att gifvas, äro: » N i », komedi i 1 akt, af öfverstelöjtnant Fröding, » Utan hemgift », fars i 3 akter, af Albert Dcbelly; » Panelhöns », lust- spel i 4 akter af O. Blumenthal, » Doktor Jojo », fars i 3 akter, af Albert Carré.
Turnén Ida Aalberg.
V i d valet af program för denna turné, som börjar den 1 september å Vasa- teatern härstädes, har man främst sökt bereda pu- bliken tillfälle att se henne i de roller, som tillhöra hennes modernaste repertoar, och hvari hon under senaste år firat sina förnämsta triumfer.
Dit höra den ursprungliga finska upplagan af » Kristi Fle- ming » (Elinan surma), » Cameliadamen » och » Thé- rfese Baquin » samt » Adrienne L ?couvreur », hvaraf emellertid endast de båda akter gifvas, hvari titel- rollen äger någon betydelse.
Programmet upptager för öfrigt Vergas skådespel » Cavalleria rusticana », som till skilnad från operan blifvit kalladt » San- tuzza » efter den kvinnliga huvudrollen, som utföres af fru Aalberg.
Såsom mellanspel till dessa båda skådespel gifves en liten genrebild af Paul Ginisty, den bekante Pariskrönikören, » På bar gärnings, » U n flagrant delit ».
Nora, som tillhör fru Aalbergs ti- digare repertoar, torde först senare komma till upp- förande.
De första programmen i Stockholm blifva » Kristi Fleming » och » Cameliadamen ».
Kronprinsessans hälsotill- stånd, som under färden med Drott i början af må- naden och äfveu under de närrraste dagarne däref- ter varit tämligen tillfredsställande, har under den senaste veckan ånyo försämrats.
Kronprinsessan ämnar, enligt telegram från Karlsruhe, den 15 sep- tember inträffa i Mainau.
• En minnesvård öfver Anne-Charlotte Lejfler, hertiginna af Cajanello, aftäcktes i sön dags å Djursholm.
Vård&lt;n är belägen i parken till prof. Mittag-Lemers villa på en klippa med vid- sträckt utsikt öfver land och sjö.
Den utgöres af en 15 fot hög bautasten af Stockholmsgranit, å hvil- ktn inhuggits efter teckning af arkitekten A.
Lin- degren och efter mönster från Grrecia Magna (Syd- italien), utom inskriften, en symbolisk kvinnofigur med lyra i handen inom en rikt ornerad ram i häst- skoform.
Arbetet har utförts å Anderssons meka- niska stenhuggeri i Stockholm.
Hertig Cajanello och hans splda son närvoro då vården restes.
Svenskor, som utmärka sig i England.
En af Wallicska skolans studentskor, fröken Anna Paues, har för utmärkt framgång vid en i Cambrid- ge aflagd examen, förnämligast i språk, af det stora kvinnokollegiet därstädes, Newnham College, tiller- känts ett » scholarship » och ett » exhibition » af sam manlagdt 900 kr.
för att därstädes kunna fortsätta sina studier för graden.
Fröken Paues är emellertid ej den enda svenska, som i den gamla engelska lärdomsstaden ökar sitt vetande.
Dottern af en af våra kända industriid- kare, fröken Augusta Ljungquist från Munksjö, har äfven redan ett är studerat vid Newnham College med afsikt att om något år aflägga examen.
Sen till, att Idun tidning och Iduns Mode- finnas hos alla edra bekanta!
Barmhärtighet.
Skiss af W i l m a Lindhé- (Forts. o.
slut fr. föreg.
n: r) Endast Elfrida visste e j, h v a r h o n skulle slå sig ner.
V ä r d e n h a d e talat vid h e n n e en lång s l u n d, majoren o c h elt par andra herrar h a d e o c k s å sagt några o r d, o c h h o n h a d e försökt hitta på n y a samtalsämnen för alt hålla d e m kvar o c h ej b e h ö f v a stå e n s a m, s o m h o n nu g j o r d e.
A f s l å n d e t mellan h e n n e o c h d e andra g ä - sterna v i d g a d e s allt m e r, o c h h o n kände sig tusen g å n g e r m e r a f r ä m m a n d e, än o m h o n varit bland idel o b e k a n t a.
Tilltalade h o n n å g o n, blef d e t ett helt kort svar, o c h vanli- gen fick d e n h o n vändt sig till så brådt att byta plats eller tillfalla n å g o n annan, att kon- versationen afbröts i sin början.
H o n kände o c k s å, m e d a n b l y g s e l n s r o d n a d b r ä n d e hen- n e s panna, att h o n v a r ett föremål för allas blickar o c h för m e r än ett af d e h v i s k a n d e samtal, s o m f ö r d e s i v r å a r n a.
F a n n s d e t några — o c h d e t fanns det väl — s o m tyckte synd o m h e n n e, vågade d e ej n ä r m a sig.
D e n ena var rädd för hvad d e n andra skulle tycka, o c h allra räddast v o r o de, s o m h a d e ringaste o m än så hemliga fläck på d e n e g n a samvetstaflan.
E x t r a fin M a r s a l a a ^ c t t Ä i f f i Ä » iAJWsJSL * * »
IDUN 284 H 3 Q.
PK Till slut kom baron G. och började kurli- sera henne på ett närgånget, sårande sätt.
Var hon då så sjunken, så förlorad, alt han kunde våga?!
Himmelske Gud!
hvad skulle hon göra?!
» Elfrida! » sade en klar böjlig stämma, som hördes öfver hela rummet, » här sitter du ensam, oeh jag som sökt dig hela kvällen! » a Samma varma ögon som för en stund sedan sett in i hennes, mötte henne nu.
Q O De kände knappast hvarandra oeh voro ej du, förrän i det ögonblick rektorskan tog den förtviflades arm i sin och förde henne bort till en soffa för två.
• O S » Johan, » ropade hon till mannen, som stod framme vid fönstret, » här skall du få göra en angenäm bekantskap. » Han — som tog för godt allt, hvad hustrun gjorde, och som i hjärtat var ett stort rätt- tänkande barn — begrep intet, men fann sin hustrus väninna förtjusande.
Snart kommo tvänne lärare och en notarie till, och den lilla kretsen blef en värld för sig.
Baronen slog väl ett par lofvar därutan- för; ty där sulto ju stadens båda vackraste fruar — som väl borde fallit på hans lott — men stolarna framför soffan makades liksom genom tyst öfverenskommelse närmare hvar- andra, som till en sköldborg.
Dukningen till supén, som tog en hel evig- het, pågick och lite hvar gäspade förstulet.
Endast där borta vid soffan hade man roligt.
Alt rektorskan kunde skratta så muntert, hade ingen anat, och lika litet att hennes man — bokmalen — kunde vara en så älskvärd sällskapsmänniska.
Hvad de pratade om, ville en hvar ha reda på; men man fick endast 1894 lösryckta strofer här och där, som tydde på Hur stilla och ljum var ej vårnatten, fylld att samtalet rörde sig om böcker, resor, mu, af obestämda dofter från den nyomgräfda sik, gemensamma bekanta och allmänt mänsk- myllan och den vaknande växtvärldens dolda liga intressen.
Ibland var det tydligen också under.
Hvilken kontrast mot larmet därinne!
bara nonsens, men rent opersonligt.