Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a n såg u p p, såg henne k o m m a, s å g, att h e n n e s h j ä r t a t a l a t, att k ä r l e k e n till s l u t s e g r a t.
M e d en v å l d s a m kraftansträngning satte h a n sig u p p: s å s o m till b r ö l l o p s m å l t i d m e d m y c k e t — Förlåt m i g, förlåt m i g älskade — hur ljuft d e t n u är!
H v a d d u är v a c k e r!
K o m, t a g m i n h a n d — s e, ä l s k l i n g, a f t o n - s k i m r e t p å h a f v e t — s e, s o l e n s j u n k e r — ä l s k a d e, n u ä r o v i så lyckliga.
M e d e n ä l s k a r e s g a l a n t e r i f ö r d e h a n h e n n e till d e n f e s t l i g a måltiden, o c h i hans k n a p p h å l lyste s o m förr d e n s y m b o l i s k t högröda blomman.
O c h så s n t t o d e, d e s s a b å d a g a m l a, m i d t e m o t h v a r a n d r a, skå- l a d e o c h l o g o s a m t t i t t a d e i s m y g efter, o m d e n k ä r e v ä n n e n å l d r a t s m y c k e t s e n s i s t!
H o n f a n n, att h a n s h j ä s s a v a r d t allt k a l a r e, o c h h a n k ä n d e f ö r h v a r j e g å n g ä n större m o t v i l j a m o t r o s a b a n d e n p å h e n n e s hår.
Gråtande tryckte sjunkna barm.
— j] rån M e n när h o n for, s t o d h a n alltid b a r h u f v a d v i d v a g n e n, m e d e n stor r o s e n b u k e t t i h a n d e n o c h en viss fuktighet i d e hederliga, trohjärtade ögonen.
Så hade åren aldrig uttalats.
gått.
Det ord, hvarpå H o n g i c k n u m o t det sjuttiotal, båda väntade, hon hans g a m l a k a l a h u f v u d till s i n in- F ö r l å t, j a förlåt, h v i s k a d e h o n.
— denna — d a g såg m a n aldrig mamsell Justina bära ljusa färger.
S v a r t k r u s f l o r t ä c k t e h e n n e s t u n n a g r å a hår.
O c h aldrig mera blickade h o n förväntansfullt ut m o t ham- n e n, d ä r s k e p p e n k o m m o, eller efter d e n g u l a d i l i g e n s e n, s o m t u n g t rullade fram öfver gatans kullriga stenar.
hade D e ögon, som understundom mötte den förbigående, voro visserligen sorgsna, m e n öfver det åldriga anletet m e d de tunna l ä p p a r n a l å g n u ett s k i m m e r a f v e k ö m h e t, s o m i c k e l ä n g r e till- bakaträngdes.
s o m h a n redan öf verskridit.
N u s k u l l e h o n fira j u l e n h o s h o n o m.
Det var den fyrtionde s e d a n d e g å f v o h v a r a n d r a sin t r o.
O c h d e n s k u l l e d e fira till- sammans.
I f ö n s t r e t l y s t e s o m förr p e l a r g o n i a n s b j ä r t a b l o m m o r u n g - d o m l i g t friska, s y m b o l i s e r a n d e d e n k ä r l e k, s o m e v i g t b r i n n e r.
Mamsell Justina hade tänkt p å den julen s o m p å något s k i m r a n d e, löftesrikt.
H e n n e s sista l i f s h o p p h a d e s a m l a t sig k r i n g t a n k e n p å d e n n a fest.
illustrerad a, D.
LJUNGDAHL.
M e d e n u n g f l i c k a s i f v e r h a d e h o n b e r e d t s i g till r e s a n: en n y ljusröd isättning h a d e h o n kostat p å sin bästa hög- t i d s d r ä k t af l j u s g r å t t s i d e n.
H o n k u n d e m y c k e t väl ha varit en 28 b 1 1 t h.
h o l m b e b g.
IDUNS JULNUMMER INGEN KOMPROMISS.
L a ^ ^ ^ y - ^ j ^ g j] zkfåwws&amp;^iilBl^lS^^ Plå^N^ v - ^ - herrar gingo på den lilla stadens storgata.
Den ene af dem var resande.
» Var det ändå inte bra oförsiktigt att gifta ' ^.
postskrifvare '? » sade han.
— » Hvad S S s s o m » Bry m^^rJrM ISljpBy, &gt;MiMn^A dig inte o m att räkna efter, » sva- desång allt igenom.
» Det gör inte jag.
— För- lofvade i fem år — ändtligen en utsikt o c h så — P S — j a g är den lyckligaste människa på a n l^^^r^S^g^^^^^] » Men hvad tänker du lefva på?
: • * Ett klingande skratt — » På naturenligt lefnadssätt — på min lilla gummas tarfliga mat och för öfrigt, » m e d ett allvarsamt tonfall, » p å styft arbete o c h fullkom- lig ärlighet. » » Nå ja, hvad det senare beträffar, så är din då h ö j d öfver allt tvifvel.
Du är j u en.
pedant i det fallet.
D u kallades j u allmänt af kamraterna för Otto Ärlig.
Dina pliktbegrepp stodo icke till att rubba. » Med belåtet uttryck: » Skulle tro det.
Däri ligger min styrka, ser du, lika säkert s o m att Simsons låg i håret.
Intet k o m p r o m i s s a n d e — det är mitt valspråk.
Men, se dit — där ser du fönsterna.
Så de glimma i solen — o c h där innanför går min lilla kvinna o c h väntar på mig.
O m det inte vore midt på gatan, skulle jag ropa hurra! » » Du smittar m i g m e d din glädje.
M e n h v a d skall h o n säga o m en oväntad middagsgäst? » » H o n skall o m f a m n a dig — lita på det.
Mina vänner äro hennes lika säkert s o m att två gånger två — se här är hon. » • » Hvad håller du bakom ryggen, » sade han, skälmaktigl hotande henne med fingret.
» Hvad håller du b a k o m ryggen, » sade han, skälmaktigt hotande henne m e d fingret.
» Bekänn bara! » » Något, s o m du inte får se, » sade hon och försökte skratta, men rösten, s o m skulle vara munter, skälfde som af ängslan.
» Åh Ullan — tag hit det bara.
Det är ingen jul n u att skylla på, » sade han o c h försökte fånga h e n n e för att taga ifrån henne, hvad hon dolde.
Men h o n skrek: » Nej, n e j, Otto! » o c h vred sig undan o c h lyckades k o m m a g e n o m dörren ut i salen.
Där satt A r n e redan i ordning vid middagsbordet i sin höga stol.
Hon skyndade förbi h o n o m på andra sidan o m bordet, o c h så bör- jade de jakten.
Han efter i y r lek, h o n förut, sedan h o n dolt handen under förklädet.
A r n e såg på, skrikande af förtjusning.
Pappa o c h m a m m a lekte.
Slutligen fick han fatt i henne, munter, lifvad, flämtande.
» Erkänn, att du är besegrad nu, » ropade han o c h kysste henne.
» Och nu fram m e d hemligheten. » » Begär det inte, Otto! » ropade h o n ångestfullt.
Men han hade redan dragit fram hennes hand.
Den höll ett bref — ett bref m e d stort rödt lack.
H a n släppte henne ögonblickligt.
Upphettad, s o m han var förut, blef han blek ända upp till hårfästet.
H a n sjönk ned på en stol — han var på ett ögonblick s o m för- stenad.
Men hon stod framför h o n o m, m e d ens sansad.
» Du kan inte göra det, Otto.
Du kan inte löna hennes kärlek, hen- nes uppoffring på det sättet.
H o n förstod inte, att man inte får sända lackade bref m e d postpaket. » » H o n förstod, » sade han dystert.
» Vi talade o m det, när h o n var här. » » H o n g l ö m d e det — Du begriper väl, att du inte kan ange henne.
H e n n e, som i många nätter, efter sitt stränga dagsarbete suttit o c h sytt om sina gamla kläder åt våra barn. » » Plikten tillfaller postverkets änke- o c h pupillkassa, » mumlade han.
» Det är femtio kronor.
Jag är skyldig att anmäla det. » » Nej, » sade hon häftigt, » det får inte ske- O m du sätter det rin- gaste värde på min kärlek, så gör du det inte.
Jag kan aldrig för- låta d e t.
» ' Han stönade fram någonting med händerna för ansiktet och armarne mot bordet.
Hon föll ned bredvid h o n o m på knä på golfvet.
H o n tryckte sig upp emot h o n o m o c h omfattade m e d båda händerna hans arm.
» Otto, älskade — tänk inte mera på det.
Det är ju ingen orätt m o t någon människa.
Det är tvärtom en barmhärtighet att blunda. » » Blundade jag, när den fattiga kvinnan ö p p n a d e paketet från Ame- rika o c h fann tre förseglade bref? » sade han.
» Vaktmästaren såg det också, » invände hon, » och sedan skref du till sonen. » » Eller lofvade jag att blunda, när jag gick min tjänsteed? » » M e n det här var bara tanklöshet.
H o n har betalt frakten för att skona oss, Otto, älskade, älskade Otto, var mänsklig — släpp en enda gång dina teorier — — » » Och du vågar kalla det för teorier, » sade han bittert.
» Kanske vi ha något, s o m vi kunna undvara, något att sälja — » sade h o n m e d förvirradt uttryck o c h såg sig omkring.
Det var ett be- hagligt rum, därför att h o n förstått att göra det så m e d saker, s o m in- genting kostade, eller s o m åtminstone icke hade något värde i markna- den.
När hennes blickar öfverforo b l o m m o r n a, de gula furumöblerna, bordet m e d nysilfverskedarne, fingo de ett hopplöst uttryck.
Det visste hon ju förut.
Där fanns ingen enda öfverflödsartikel.
Ja, ett ögonblick förut hade syrenerna doftat o c h lifvet varit maka- löst — o c h nu.
Maten k o m in, de åto under tystnad.
Det var s o m o m en kall hand lagt sig emellan d e m.
* o Det var fém år senare.
Solen glimmade lika blankt på fönsterru- torna.
H e m m e t är detsamma, fastän där n u höras barnaröster, en fyra- åring o c h en i månadstalen.
Glädjen är också densamma, kanske större.
Fastän befordran ännu låter vänta på sig, är m o d e t lika käckt, h o p p e t lika tvärsäkert.
Styft arbete, absolut ärlighet — det fortfar att vara dagens lösen.
Och arbetet har verkligen k o m m i t in i superlativus.
M e n det gör ingenting — några privatlektioner i matematik under ledighets- timmarne från posten, litet ferieläsning om sommaren, det kan man väl kosta på sig för två så trefliga pojkbytingars skull.
M e n någon öfver- flödssedef fanns aldrig i plånboken, o c h det gjorde ingenting — » kanske det bara hade varit en öfvermänsklig frestelse, » skrattade han.
Svårast var att motstå den lilla stadens umgängeslif.
Alla ville se dessa glada, trefliga o c h lyckliga människor — m e n umgängeslifvet kostar, o m det också idkas aldrig så enkelt, o c h det tar framför allt tid, o c h att icke lefva öfver sina tillgångar, det var den förnämsta para- grafen i n o m den absoluta ärlighetens lagbok.
— Således var det egent- ligen en särskild högtid för den, s o m lyckades få se herrskapet Otto Mörk på en fest.
— För egen del behöfde de icke förströelser — de hade nog af umgänget m e d hvarandra.
I dag var det m e d ett särdeles lifvadt uttryck Otto Mörk begaf sig på hemvägen.
H a n visste, att hans hustru aldrig försummade att möta h o n o m v i d dörren, o c h han förde m e d sig ett stort postpaket.
H a n hade själf ett barnasinne, o c h han längtade att se hennes öfverraskning o c h glädje.
Jo — riktigt.
Där stod h o n.
M e d strålande ögon bemäktigade h o n sig paketet o c h läste utanskriften.
» Det är från kusin Minna, » sade hon.
» H v a d kan det vara?
H o n har minsann inte råd att ge några presenter.
Skynda dig in, så få vi se. » De stodo på förstugubron.
Syrenhäcken kring planket doftade af nyutspruckna klasar.
D e små trekanterna till gräsmattor v o r o så gröna, så jämna o c h fina, o c h på sandgången lågo lilla Arnes skottkärra o c h kratta.
» H v a d det är härligt, » sade han o c h började sjunga på melodien » Säg farväl lilla fjäril ».
» Och den första får jag min semester.
Det är skönt att lefva — det är rent af makalöst. » » Ja, det är det visst, » sade h o n gladt, » men k o m nu — jag är så nyfiken, » o c h h o n tog h o n o m i handen o c h drog h o n o m under låtsadt motstånd m e d sig in i hans rum.
» Nå, låt oss n u se på härligheten, » sade han o c h kastade ifrån sig hatten, medan h o n m e d ifriga fingrar sökte lösa upp segelgarns- knutarne.
» Slå dig lös för en gång o c h klipp af dem, » sade han skrattande.
» Det är så roligt, medan man väntar på en glädje.
Se så, n u gick det. » Hon v e c k l a d e u p p paketet.
» Nej, Otto, se, en hel k o s t y m åt A r n e — ljusgrå — åh jag känner n o g igen tyget.
Det är hennes regnkappa — o c h så vackert kantad.
Och här en bärklädning åt lill-Otto — ack, det är af hennes bomullsklädning, s o m h o n hade för så längesedan — och här förkläden, hvad h o n har fått sträfva o c h sy m e d allt det här.
Det har h o n n o g gjort o m nätterna — kära, kära Minna.
Och här är underkläder — o c h strumpor — hur skall jag kunna tacka henne — ser du, Otto, jackan o c h de små, små b y x o r n a — ser d u så näpet — och här — » Men i ett nu tystnade h o n — där var någonting h o n snappade åt sig — något hvitt o c h rödt — hon hann icke stoppa det i fickan — han höll handen b a k o m ryggen — » Och här, » sade h o n m e d en röst, som darrade en smula, i det hon m e d andra handen vecklade u p p en bärkappa o c h ett par sockor — » ser du, Otto, så vackert! » 2!)
1DUNS JULNUMMER » Tror herrn, att jag är en sådan kålstock, att jag inte begriper, att det finns fårskallar i världen, s o m ingenting biter p å?
L y c k a s det inte, så har det kostat samma m ö d a ändå.
Ja större, o c h är värdt sam- m a pris.
Nå, är det afgjordt? » » Ja, » sade Otto Mörk, » o m det inte tar allt för m y c k e n tid — — » » En t i m m e hvar kväll, resten sköter jag själf.
Skall allt hålla ögat på junkern, jag.
L ä x o r n a ska gå s o m vatten — ingen boll- eller ring- kastning i s o m m a r inte — m e d flickorna — de små trollena.
M e n hur står det till?
Herrn ser eländig ut? » » Å h — så där, » sade Otto Mörk o c h rodnade.
» Jag har haft litet b e k y m m e r på sista tiden. » » Förstår.
Kronans kaka liten — men säker.
Ska ' det vara ett litet förskott — hvasa? » » Om öfversten kan j a g brukar eljes icke — » » Det var tur för herrn, att han inte sa, o m öfversten vill.
Bruket • — det ger vi katten.
Nå en hundralapp?
— » Öfversten hade redan plånboken framme.
» Nej, nej, » sade Otto m e d en afvärjande rörelse, » femtio. » » Se där, o c h slit den m e d hälsan.
Det gör en, förbanna mig, o n d t att se ett gladt ansikte så där malätet.
Börja vi i m o r g o n d å?
» » Ja, » sade Otto Mörk.
» I kväll o m öfversten vill. » Det var icke långt ifrån att han hvisslat.
Hans ansikte lyste.
» Den måtte ha legat tungt på hjärtat, den där femtian, » sade öfver- sten rörd o c h klappade h o n o m på bröstet.
» A r herr Mörk säker på att det inte behöfs en till? » » Alldeles säker — absolut säker.
Får jag följa öfversten?
Jag har en lektion, s o m jag tänkte försumma, m e n jag tror, jag går öfver o c h hör efter, o m pojken är h e m m a.
» H a n ropade på Ester för att säga till, m e n fick af flickan det be- skedet, att frun gått ut.
Innan herrarne skildes, tog öfversten fatt i en af Otto Mörks rock- knappar.
» H ö r nu, » sade han i början litet förläget, » o m det skulle knipa någon gång, så tänk på mig.
Jag tycker o m att se glada ansikten, för- står herrn. » » Tack herr öfverste, m e n mitt valspråk är ' styft arbete, absolut ärlighet ', o c h jag kan inte — — till o c h m e d nu är det en liten d r o p p e malört i min glädje.
Tänk, o m jag blir sjuk. » » Tänk o m, ja tänk o m solen faller ner.
Valspråk — ja — det förstås, det är j u m y c k e t bra, m e n ser herrn, omständigheterna kunna ibland bli en människa öfvermäktiga.
Ja, ja — tänk på mig i alla fall.
— I m o r g o n då.
Adjö, adjö. » Ja, Otto Mörk tänkte på öfversten m e d brinnande, jublande tack- samhet, under det han m u m l a d e: » Vik bort, satan! » T y han k o m ihåg, hur väl Ester b e h ö f d e en ny kappa.
När han k o m h e m, hade barnen gått till sängs, m e n Ester satt in- krupen tätt till fönstret o c h virkade i den aftagande dagern för brin- nande lifvet.
, » H v a d är det där för små tingestar, s o m du har så brådt m e d?
» sade Otto o c h satte sig b r e d v i d henne.
Ester såg u p p o c h smålog emot h o n o m.
H o n fick m o d att tala, hans röst lät så ö m.
» Jo, ser du, » sade hon, » jag inser alldeles, att du har rätt.
Jag skall virka ett genombrutet täcke o c h lotta bort.
O m jag virkar tjugu stjärnor o m dagen, så har j a g s e x hundra på trettio dagar.
Under tiden skickar jag ut listan, så att jag får till garnet, o c h på en månad äro vi fria från den här bördan. » H a n slog vänstra armen o m h e n n e o c h m e d högra handen tog han u p p sedeln ur västfickan o c h fläktade m e d den framför hennes näsa.
» Nej, Otto! » sade hon.
» Jo, j o du.
I m o r g o n få de stora ögon på posten.
Det är bara en enda sak, s o m tynger mig nu. » » Hvad är det du, älskade? » » Jo, » sade han sakta, » jag tänkte ett par gånger: ' Jag frågar inte efter det — det är n o g inte så farligt '. » » H u då, » sade hon.
» Äfven tankar kunna besmitta.
Jag läste en gång, jag tror det var hos Luther, att o m en af luftens svarta fåglar slår ner på ditt hufvud, så skall du skaka bort h o n o m o c h låta h o n o m flyga.
H a n skadar dig inte, så länge han inte får b y g g a b o h o s dig. » » E n sådan liten hus- o c h tröstepredikant skall ens hustru vara, » sade han rörd.
» K o m nu, släpp ditt arbete o c h k o m ut. » Han drog henne m e d sig ut på förstugubron.
» Känn, så syrenerna dofta, » sade han.
» Det är makalöst härligt att lefva. » Och så sjöng han sakta, för att icke störa aftonens ro eller kanske m e d en erfarenhet, s o m något dämpade jublet, m e n m e d en stämma, som g ö m d e på m y c k e n ödmjuk tacksamhet: » Ja, den första jag får min semester — — — » «Ora det skulle knipa någon gång, så tänk på mig! » Efter middagen gick hon och plockade i h o p de ankomna presen- terna.
H o n lade undan d e m nästan m e d en rysning.
När han på kvällen k o m h e m från posten, gick h o n till h o n o m, strök sin kind emot hans o c h h v i s k a d e: » Har du gjort det? » » Nej, » sade han.
» Tala inte mera om det. » Följande vecka släpade sig trögt fram.
Pappa gick in till sig, så fort han ätit — han tycktes icke alls h a någon lust att vara häst åt Arne, o c h lill-Otto sträckte fåfängt armarne efter h o n o m.
E n m o r g o n, när Ester gick o c h dammade i hans rum, sade h o n plötsligt: » Men sjung litet, Otto, du brukade ju alltid.
» H a n afbröt henne.
» Jag tror, att jag är litet hes. » » Nå, m e n hvissla då — det brukade du också.
Det är så tomt, förstår du — — » » Kära gumman, det är j u obildadt, » sade han och försökte skratta.
Men h o n tyckte, att i hennes hjärta satt liksom en liten knif o c h sargade fram o c h tillbaka.
När fjorton dagar gått, sade han helt plötsligt vid middagsbordet: » Skicka flickan öfver gatan efter en butelj vin, Ester.
Du kan ju ta den på räkning.
En gång är ingen gång. » » Nej, Otto, det gör jag inte, » sade hon fast.
» Jag tar inte medve- tet första trappsteget nedåt. » » Gör du inte? » sade han m e d en underligt skarp blick, som nästan skrämde henne.
Men på eftermiddagen satte h o n sig på Arnes lilla stol bredvid h o n o m, där han låg på soffan.
H a n hade skickat återbud till lektionen i matematik.
» A r du sjuk, älskade —?
&gt; sade hon.
Inte alls. » » Men återbudet — — » » A h, det är bara så tråkigt ibland — att arbeta. » » Säg mig, hvad det är, älskling? » H o n stack armen under hans hufvud.
» A h — det är så barnsligt, » sade han m e d ett litet skratt.
» Jag har bara så svårt att se d e m i ansiktet där borta på posten. » H o n drog hans hufvud till sig o c h h o n tyckte sig höra en svag snyftning.
H v a d h o n älskade h o n o m i den stunden.
» M e n det där går öfver, » mumlade han.
» Bry dig inte o m det, käraste. » Inte bry sig o m det.
Det fick icke gå öfver.
N e j, nej — det fick icke gå öfver.
* * Ty m e d ens stod sanningen för henne.
H o n förstod det stora i hans samvetsömhet.
H o n förstod, att o m än världen skulle rycka på axlarna åt h o n o m, han dock ägde det barnasinne, s o m har löfte o m att ärfva Guds rike.
H o n lämnade h o n o m.
H o n gick ut i staden till en b o d o c h köpte två nystan tråd för 20 skilling.
H o n kunde börja att virka ett genom- brutet täcke.
Det kunde lottas bort.
H o n kunde kanske få 20 stjärnor af de båda nystanen.
Det b e h ö f d e s s e x hundra.
H o n tänkte genast börja, ty han måste räddas.
Han låg kvar på soffan.
H a n tänkte på den försummade lektionen.
En riksdaler ånyo.
M e n han var s o m domnad, dåsig o c h håglös.
Hårdt o c h otåligt.
Otto Mörk ropade ett: » Stig in, » utan att resa sig.
Det var öfversten vid regementet.
» Har ni hört på maken, herr Mörk, » ropade han.
» Pojken k o m m e r h e m o c h är kuggad.
Underbetyg i två ämnen.
Men jag har gett mig tusan på, att han skall igenom, o c h nu k o m m e r jag till er.
Vill ni läsa med h o n o m, så att han kan ta examen i september, så har ni tvåhundra kronor. » » Men hur skall jag kunna lofva, att han går i g e n o m?
» sade Otto m e d ett trött uttryck.
Men Ester virkade sitt täcke färdigt, o c h det förvarades s o m en dyrbarhet i familjen.
Det visades af hennes sondotter, som alltid tillade: » Farmor började det här, när h o n var ung, en gång när farfar var led- sen.
Då stod h o n vid en skiljeväg, brukade farmor säga, m e n h o n k o m g e n o m Guds hjälp in på rätta vägen, o c h sedan var h o n glad o c h fri- m o d i g så länge h o n lefde. » Illustrerad af J. TIRÉN.
30 AMANDA KERFSTEDT.
IDUNS JULNUMMER o c h s o m f ö r u t j ä m t fick h ö r a t a l a s o m h a n s f ö r t j ä n s t e r, h u r or- d e n t l i g h a n v a r, h u r h a n s p a r a d e till b o s ä t t n i n g e n, h u r » g a l e n » h a n v a r i H e d d a, o c h h u r m y c k e t fina p r e s e n t e r h a n g a f h e n n e.
DE TRE TRÖJORNA.
E n d a g träffade f r ö k e n B e t t y p å h e n n e i k ä l l a r t r a p p a n, d ä r h o n s a t t o c h g r ä t m e d h u f v u d e t i sitt f ö r k l ä d e, o c h d å ö p p n a d e h o n ä n d t l i g e n sitt h j ä r t a o c h t a l a d e o m, att h o n från s ä k e r t håll f å t t h ö r a, att L a r s s o n b l i f v i t » b e k a n t » m e d e n a n n a n flicka, e n, s o m alls i n t e g i c k u p p m o t h e n n e, H e d d a, s a d e m a n, u t a n e n s å d a n d ä r s l a m p a, s o m b a r a s p r i n g e r efter k a r l a r.
E L L A N en fröken inne i våningen och en f r ö k e n u t e i k ö k e t f i n n s d e t, t r o t s alla lik- h e t e r, d o c k e n b e s t ä m d s k i l l n a d.
E n frö- k e n i n n e i v å n i n g e n är ett af d e t v å, för- l o f v a d eller i c k e f ö r l o f v a d, m e n e n f r ö k e n i k ö k e t k a n o c k s å v a r a ett t r e d j e.
Hon k a n vara » b e k a n t m e d en g o s s e ».
» M e n d å k o m m e r h a n n o g s n a r t att i n s e, så d u m h a n v a - r i t, » s a d e f r ö k e n B e t t y f ö r att t r ö s t a o c h k l a p p a d e H e d d a p å d e h e t a, r u n d a k i n d e r n a o c h s a d e så m y c k e t v a c k e r t o m h e n n e, att H e d d a b l e f ä n n u m e r a u p p r ö r d ö f v e r, att e n k a r l k u n d e b ä r a s i g så illa åt e m o t e n så u t m ä r k t flicka s o m h o n, m e n t i l l i k a l ä t h o p p e t o m e n g o d l ö s n i n g v i n n a i n t r ä d e i sitt h j ä r t a.
A t t v a r a » b e k a n t m e d e n g o s s e » är någonting m i d t emellan förlofvad o c h icke förlofvad.
M a n bär inte ring, o c h när frun, efter att n å g r a g å n g e r h a s e t t d e n u n g e m a n n e n s t å o c h h ä n g a v i d k ö k s b o r d e t eller sitta i j u n g f r u k a m m a r e n, f r å g a r h v e m h a n är, v ä n d e r m a n b o r t h u f v u d e t o c h ser e n s m u l a g e n e r a d ut, u n d e r det m a n svarar » en bekant gosse ».
M e n vis å vis-sina goda v ä n n e r är m a n f v d l k o m l i g t o g e n e r a d.
M a n tar e m o t b j u d n i n g a r tillsammans m e d h o n o m, går i Berns tillsammans m e d honom, h a r h a n s p o r t r ä t t f r a m m e o c h låter g e s i g p r e s e n t e r.
N ä r f r ö k e n B e t t y, s o m v a r e n så f ö r s t å n d i g o c h fin u n g f r ö k e n, s a t t e så h ö g t v ä r d e p å H e d d a, så v o r e d e t v ä l m ä r k v ä r - d i g t, o m i n t e L a r s s o n o c k s å s k u l l e k u n n a b e g a g n a s i n a ö g o n till att se o c h j ä m f ö r a m e d.
Ju längre s o m m a r e n led, dess t y d l i g a r e b l e f d e t l i k v ä l, att L a r s s o n hade m y c k e t dåliga ögon.
H a n upp- h ö r d e a l l d e l e s att k o m m a ut, o c h H e d d a s ö g o n t y c k - tes bli dåliga de m e d.
Å t - m i n s t o n e fingo d e allt rö- dare o c h rödare kanter.
H e d d a, e n l i t e n r u n d, l j u s h y l l t flicka p å t j u g u s j u år, h a d e re- d a n v a r i t » b e k a n t » m e d flere g o s s a r.
— D e t är i n t e alls så s t o r a p r e t e n t i o n e r m e d att v a r a » b e k a n t m e d e n g o s s e » s o m m e d att vara förlofvad.
M a n k a n s l u t a u p p n ä r m a n v i l l, u t a n att f o l k g ö r n å g o t v i d a r e v ä s e n af d e t o c h t a l a r o m o t r o h e t o c h d å l i g k a r a k - tär o c h sådant.
— • M e n L a r s s o n, s o m v i s s t v a r d e n f j ä r d e i o r d n i n g e n eller k a n s k e d e n f e m t e, h ö l l h o n m e r a a f ä n alla d e andra tillsammans.