Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Visserligen medgåfve jag, att föreläggande af vite kunde hafva varit af det långa dröjsmålet rättfärdigadt, men om detta skett, hade det blifvit Öfverståthållare-embetet som fått sig vitet förelagdt, ty att någon annan skulle besvara en till bemälda Embete stäld skrifvelse, hade jag icke kunnat föreställa mig.
I likhet med mina företrädare hade jag varit sparsam med vitens föreläggande, och detta af den orsak, att myndigheterna i allmänhet visat mycken beredvillighet att efterkomma hvad Justitie-Ombudsmannen af dem äskat.
Öfverståthållare-embetet vore verkligen bland de högst få myndigheter, som gjort sig skyldiga till anmärkningsvärdt dröjsmål i detta afseende; och det hade derföre varit oväntadt att finna af samma Embete uttalad anmärkning om min un derlåtenhet att förelägga vite.
Beträffande derefter Herrar Polismästares afgifna förklaringar, kunde jag fatta mig kortare och vidröra endast mera framstående punkter.
En sådan vore den förut antydda åsigten, att, om än med något sken af billighet kunde fordras, att Polismästaren holle tillsyn deröfver, att af honom handlagda mål blefve i behörig tid uppsatta och till justering aflemnade, det likväl, i betraktande af den mångfald af trägna och olikartade göromål, som ålåge Polismästaren, vore i hög grad obilligt, att han jemväl skulle ansvara för att målen sedermera utskrefves och expedierades med största möjliga skyndsamhet, helst expeditionshafvandena sjelfve vore tjenstemän och i sådan egenskap pligtige att enligt lag ansvara för hvad 76 de eftersatt eller försummat; samt att i intet af ifrågavarande mål med remissers expedierande dröjt öfver femton dagar, eller den tidrymd, så väl föregående Justitie-Ombudsmän som Herr Justitie-Kansleren haft för praxis att uppställa såsom maximum, innan ens förklaring öfver förment obehörigt dröjsmål infordrats.
Detta allt vore förut fullständigt afhandladt; och jag erinrade blott, med afseende på den föregifna saknaden af tid och tillfälle till utöfvande af nödig kontroll å de underordnade, att den förman, som ådagalagt, att han visste göra sina befallningar åtlydda, ej behöfde på dylikt kontrollerande förlora mycken tid och möda.
Förklarandena hade vidare försökt att nedbringa antalet af anmärkningar om fördröjda remisser så lågt som möjligt, genom att beräkna detsamma icke efter summan af fångar, utan efter antalet af mål, då flere fångar hörde till ett mål.
Detta räknesätt kunde jag icke erkänna såsom riktigt i andra fall, än då målen, i följd af de tilltalades antal, blifvit så vidlyftiga, att remisserna af sådan orsak icke kunnat på den föreskrifna tiden medhinnas.
I annan händelse syntes mig försummelsen mångdubblas, i förhållande till antalet af de jaersoner, som för dröjsmål med remissen hölles i fängelse längre tid, än vederborde.
Ett annat sätt att minska antalet af mina anmärkningar rörande meranämnda remisser hade äfven blifvit tillämpadt och bestått deri, att hvarje anmärkning, som varit föranledd af sådan anteckning i fånglistan, som Förklarandena uppgifvit såsom skriffel, betraktats i och med detsamma förfallen; hvarvid mig tilldelats en ganska omild tillrättavisning derföre, att jag icke »vårdat mig» genom efterfrågningar hos Ofverståthållare-embetet göra mig bättre underrättad om rätta förhållandet i dessa anmärkningsfall.
Denna förklaring kunde jag icke godkänna och än mindre tillrättavisningen, utan lade Ofverståthållare-embetet till last, såsom en ytterligare försummelse, att hafva underlåtit nödig och föreskrifven kontroll öfver nämnda förteckningars tillförlitlighet; hvilken försummelse jag ansåge tillräckligen styrkt genom de af Förklarandena sjelfva uppräknade skriffel.
De »reflexioner,» med hvilka Herrar Polismästare funnit sig kunna och böra öka omfånget af deras förklaringar, finge, såsom till saken icke hörande, stå obesvarade.
De sålunda granskade förklaringarna hade satt mig i tillfälle att närmare, än förut kunnat ske, bestämma omfånget och riktningen af min talan.
Jag funne mig sålunda äga anledning att tilltala Herr Öfverstdthållaren, för det han, genom åsidosättande af förmanskapets pligt, gjort sig skyldig 77 till delaktighet i de under hans embetstid inträffade försummelser — dels med de s. k.
Polisremissernas expedierande till domstol inom rätt tid, helst dessa försummelser ägt rum icke en och annan gång, men tidt och ofta upprepade gånger, utan ens uppgifvet, än mindre styrkt förfall, hvarvid utom dess ej mindre lagens bud än ock Herr Ofverståthållarens egna föreskrifter blifvit öfverträdda, — dels i förutnämnda fångförteckningars ingifvande inom föreskrifven tid samt i behörigen kontrolleradt och tillförlitligt skick, — dels ock slutligen i besvarandet af min ofvanberörda skrifvelse den 22 Augusti 1862; samt Herrar
Polismästare dels för hvad de brustit i fullgörande af dem tillkommande förmanspligter, med afseende på tillsynen öfver merberörda polisremissers expedierande, inom den tid, som efter den lMars 1862 var genom öfverenskommelse bestämd; dels för enahanda pligtförsummelse, med afseende på de i fråga konnie fångförteckningarnes ingifvande samt kontrollerande; dels och slutligen för de försummelser, till hvilka de, efter deras förklaringars innehåll, befunnes sjelfve hafva gjort sig 'skyldige vid handläggningen af särskilda mål och ärenden, hvaribland nämndes de skrifvelser, hvilkas fördröjda besvarande utgjorde föremål för anmärkningar.
I afseende på skrifsättet i förklaringarna förefunnes väl anledning till anmärkning; men af uppgifna skäl ansåge jag mig icke derutinnan böra föra någon talan.
Sodan Advokatfiskals-embetet derefter afgifvit slutpåstående i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af mig sålunda framstälda grunder, och ytterligare förklaringar deröfver inkommit, så har Kongl. Hofrätten den 29 Augusti 1865 meddelat utslag; och hvad anginge åtalet i fråga om aflemnandet till Justitie-Ombudsmannen inom rätt tid och i vederbörligen kontrolleradt skick af förteckningar öfver häktade i Poliskammaren tilltalade personer; så enär Kongl.
Kungörelsen den 25 Oktober 1839 innehåller dels i allmänhet, att fångförteckningar skola till riktigheten bestyrkas af den eller dem, som hafva styrelsen och inseendet öfver häktet, dels särskildt, i afseende å de öfver polisfångar i Stockholm upprättade förteckningar, att dessa böra genom Ofverståthållare-embetets för
Polisärenden försorg för hvarje månad inom slutet af den nästföljande till Justitie-Ombudsmannen aflemnas; ansåge Kongl. Hofrätten väl, att, då enligt förklarandenas uppgift nämnda författning hos Ofverståthållare-embetct så tillämpats, att förste Kanslisten i Poliskammaren, efter honom en gång för alla i tjensten gifvet uppdrag, upprättat, undertecknat och, utan föregående anmälan hos Embetet, omedelbart till vederbörande myndighet aflemnat, ifrågavarande förteckningar, be - 78 rörda förfarande, hvilket haft till följd, att Embetet ej kommit att utöfva tillsyn öfver förteckningarnas riktighet och aflemnande i behörig tid, icke varit öfverensstämmande med åberopade Kongl.
Författning; men emedan, om det således antoges, att det med fångförteckningarne för Juni, Juli och Augusti månader år 1863 inträffade dröjsmål, äfvensom de i andra fångförteckningar under åren 1862 och 1863, enligt hvad medgifvet vore, befintliga oriktiga uppgifter vore i mer eller mindre mån att tillskrifvas af Ofverståthållare-embetet för Polisärenden i nämnda hänseende underlåten tillsyn, tillika vore uppenbart, att samma underlåtenhet varit föranledd icke af vårdslöshet eller uppsåtlig försummelse hos förmännen, utan af ofvan omförmälda, ostridigt före förklarandenas embetstid, i fråga om fångförteckningarnas upprättande, vidtagna förfogande, hvars olämplighet desto hellre kunnat före detta åtal hafva undgått Ofverståthållare-embetets uppmärksamhet, som förteckningarne, fastän de icke varit af Embetet vitsordade eller af någon dess skrifvelse beledsagade, tillförene utan anmärkning emottagits af vederbörande myndighet, funne Kongl.
Hofrätten hvad i denna del af målet blifvit
Ofverståthållare-embetet till last fördt icke vara af beskaffenhet att ansvar derå, för någon af förklarandena, följa borde.
Beträffande åter åtaladt dröjsmål med expedierandet af Öfverståthållare-embetets för Polisärerden beslut om derstädes med häktade personer hållna ransakningars hänskjutande till vederbörlig domstol; så ehuru någon viss tid, inom hvilken sådana beslut eller så kallade remisser borde hafva kommit domstol tillhanda, icke funnes i lag eller särskild författning föreskrifven, samt hvarken det å åklagarens sida omförmälda stadgande, att domstol i stad bör företaga förhör med häktad person inom åtta dagar från den, då häktningen blifvit hos domstolen anmäld, än mindre den af förklarandena åberopade tidsbestämmelsen för insändande af stadsdomstols verkstälda ransakning till Hofrätt, ägde den tillämplighet på förevarande fall, att någondera kunde läggas till grund för bedömande, huruvida för expeditioner af de remisser, åtalet afsåge, åtgått längre tid än vederboi't; likväl och alldenstund af hvad angående behandlingen af mål rörande häktade personer i allmänhet funnes i lag stadgadt följde, att största möjliga skyndsamhet jemväl vid expeditionen af dylika remisser borde iakttagas, desto hellre som dessa endast afsåge förberedande åtgärder, och på domstolen ankomme att om den häktade personens qvarhållande i eller lösgifvande ur fängelse slutligen förordna; och vid sådant förhållande samt med afseende tillika derpå, att Kongl.
Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855 icke medgifver längre tid än fyra dagar för expedition af Ofverståthållare-embetets muntligen afkunnade utslag till part, ål hvilken expeditionen skall utfärdas, och 9 § af Kongl. Stadgan den 29 79 Maj 1846 föreskrifver, att då af Konungens Befallningshafvande till allmänt arbete dömes, skriftligt utslag bör tillställas den dömde inom tredje dagen efter afkunnandet, ingalunda kunde antagas, att för ifrågavarande, vanligen icke vidlyftigt affattade remisser längre expeditionstid, än den af åklagaren antagna, och, såsom det ville synas, jemväl af Herr Ofverståthållaren genom föreskrifter, meddelade i November 1862, till expeditionshafvandenas i Poliskammaren efterrättelse faststälda, eller åtta dagar, vore med lag öfverensstämmande eller i allmänhet och då ransakningen i Poliskammaren ej varit af mera invecklad eller vidlyftig beskaffenhet erforderlig; fördenskull och emedan då, enligt nu angifna grunder, från åtalet undantoges dels samtliga de remisser, beträffande hvilka förklarandena uppgifvit, att expeditionen försvårats derigenom, att den hållna undersökningen varit vidlyftig eller invecklad, dels ock de remisser, som, då vitsord tillerkändes de af förklarandena derutinnan gjorda uppgifter, befunnes hafva kommit domstolen tillhanda å åttonde dagen eller förr, till stöd för åtalet, i hvad det rörde öfriga i fråga varande remisser, förekomme dels i afseende å de af numera Herr Tulldistriktschefen Ekströmer, såsom ordförande i Ofverståthållare-embetet för Polisärenden, handlagda remissmål: att, efter remissens beslutande, densamma i koncept aflemnats till justering så sent som, i två mål å åttonde dagen, i ett å nionde dagen, i tre mål å tionde dagen, i ett mål å elfte dagen, i två mål å tolfte dagen samt i ett mål å femtonde dagen; att remiss i koncept, aflemnad till ordföranden för justering, af honom blifvit lemnad till utskrift först uti ett mål på sjunde dagen, i ett mål på åttonde dagen, i ett mål på nionde dagen, i ett mål på tionde dagen samt i ett mål på tolfte dagen efter konceptets emottagande; att utskrifven expedition af remiss kommit domstolen tillhanda uti sex mål å femte dagen, i fyra mål å sjunde dagen samt i ett mål å tionde dagen efter konceptets justering; och att sammanlagda expeditionstiden, som icke i något af nu uppräknade fall understigit tio dagar, men uppgått i fem fall till elfva dagar,
i tre fall till tolf dagar, i tre fall till tretton dagar, utsträckts i fyra fall till fjorton dagar, i tre fall till femton dagar samt i ett fall till sjutton dagar, äfvensom i ett här förut icke omnämndt mål varit femton dagar; dels ock beträffande af nuvarande Polismästaren, såsom ordförande i Ofverståthållare-embetet, beslutade remisser; att koncept dertill icke blifvit färdigt till justering förr än, i tre fall å åttonde dagen, i två fall å nionde dagen, i ett fall å tionde dagen, i ett fall å trettonde dagen och i ett fall å fjortonde dagen; 80 att utskrifvet exemplar af remiss aflemnats till domstolen i ett mål å femte och i ett mål å sjette dagen efter konceptets justering; samt att i nu omförmälda mål sammanlagda expeditionstiden varit i två fall tio och i fem fall elfva, uppgått i ett fall till tretton samt i två fall till femton dagar, äfvensom utgjort i ett icke förut upptaget fall tretton dagar; Ty funne Kongl Hofrätten det vara ådagalagdt, att hos Öfverståthållare-embetet i åtalade hänseendet vid expedierandet af remisser förelupit dröjsmål, som, då hvarken det i åtskilliga fall åberopade förhållande, att handlingarna blifvit förlagda eller hvad eljest såsom skäl till dröjsmålen i allmänhet andragits, kunde såsom laga ursäkt derför gälla, inåste betraktas såsom obehörigt och endast ländande till lidande för de häktade samt onödig kostnad för deras underhåll i fängelset.
Nu sorn vederbörande Ordförande i Poliskammaren, hvar för sig, i fråga om de af Ofverståthållare-embetet under hans ordförande fattade, här ofvan afsedda beslut om ransakningars hänskjutande till domstol, borde, icke allenast i hvad på Ordförandens egen åtgärd vid justering af besluten omedelbarligen ankommit, utan äfven då han såsom vid uppsättning och utskrift begagnat biträde af underordnade, honom lydnadspligtige och under hans tillsyn stälde tjenstemän, anses för beslutens expedierande å tid som vederborde ansvarig; samt hvad vidare beträffade den i tredje och fjerde punkterna af åtalet emot Herr Tulldistriktchefen Ekströmer förda talan, Kongl. Hofrätten, som, i betraktande deraf, att Herr Tulldistriktchefens i anledning af Justitie-Ombudsmannens den 10
December 1861 aflåtna skrifvelse afgifna förklaring vore daterad den 14 Februari 1862 och blifvit till Justitie-Ombudsmannen insänd den 1 Mars samma år, ansåge sig icke böra bifalla åtalet i hvad det afsåge dröjsmål med nämnda förklarings meddelande, deremot i öfrigt funne det vara utredt, dels att, sedan de af hustru Inga Maria Larsson den 19
Maj 1863 begärda protokoller i det hos Öfverståthållare-embetet för Polisärenden, under Herr Tulldistriktschefens ordförande, handlagda mål angående bemälda hustru Larsson, blifvit den 22 i samma månad af expeditionsliafvanden aflemnade till justering, Herr Tulldistriktchefen först den 2 nästföljande Juni desamma justerade återstält, hvarigenom i förening med den i öfrigt vid expedierandet timade tidsutdrägt expeditionen af i fråga varande protokoller, de der först den 6 förenämnda Juni kommit i det skick, att parten kunnat dem utfå, blifvit i strid med 14 § af gällande Expeditionstaxa oskäligen fördröjd, derför Herr Tulldistriktchefen, hvilken såsom Ordförande, enligt förut anförda grunder, bort tillse att slikt dröjsmål ej inträffade, icke kunde, då laga förfall ej visats, undgå att ansvara; dels ock att Herr Tulldistriktchefen, hvil - 81 ken genast, efter det Justitie-Ombudsmannens skrifvelse den 22 Augusti 1862 kommit Ofverståthållare-embetet tillhanda, fått emottaga densamma för att i anledning deraf, i egenskap af Polismästare, meddela det yttrande, som för skrifvelsens besvarande varit af nöden, icke, oaktadt påminnelser mellankommit, förr än den 30 Maj 1863, då hans afgifna yttrande vore dateradt, och således efter ungefärligen nio månaders förlopp sin skyldighet derutinnan fullgjort, utan att giltig anledning till slikt dröjsmål blifvit uppgifven än mindre bevisad; alltså, och, jemte det herr Ofverståthållaren, hvilken icke kunde anses hafva genom åsidosättande af sin pligt såsom förman eller annorledes till det i mål, med hvilkas handläggning han icke haft befattning, inträffade dröjsmål med expedition af remisser varit vållande, eller deri delaktig, eller i fråga om besvarandet af Justitie-Ombudsmannens nyssberörda skrifvelse låtit någon försummelse komma sig till last, från åtalet jemväl i dessa delar befriades, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, med tillämpning af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, det skulle Tulldistriktchefen Ekströmer och nuvarande Herr Polismästaren, för hvad, på sätt förut nämndt är, dem till last folie, böta — till treskiftes emellan Kronan, Stockholms stad och Kongl.
Hofrättens Advokatfiskalsembete — Herr Tulldistriktchefen Ekströmer, för dröjsmål med remisser, Två Hundra Riksdaler, för fördröjd expedition af protokoll, Tjugu Riksdaler och, för försummelse uti afgifvande af embetsutlåtande, Trettio Riksdaler, eller tillhopa Två Hundra Femtio Riksdaler, samt Herr Polismästaren, för dröjsmål med remisser, Femtio Riksdaler, allt Riksmynt; hvarjemte Kongl. Hofrätten aktade skäligt det af hustru Larssons i ingifven skrift framstälda ersättningsanspråk sålunda bifalla, att Herr Tulldistriktchefen Ekströmer förpligtades godtgöra henne för besvär och kostnad i målet med Tjugufem Riksdaler Riksmynt.
Med detta utslag har jag icke kunnat nöjas, hvarföre jag anmodat Advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten att målet genom underdåniga besvär hos Kongl. Maj:t fullfölja.
I skrifvelsen derom har jag andragit, att jag icke förnekade, det de skäl, Kongl. Hofrätten andragit för de förklarandes befrielse från ansvar i fråga om underlåtenheten att inom rätt tid och i vederbörligen kontrolleradt skick aflemna förteckningarna öfver häktade, i Poliskammaren tilltalade personer, i sin mån haft tillämpning på samtlige förklarandena; och sedan numera det missbruk, som i nämnda punkt öfverklagades, blifvit helt och hållet undanröjdt» samt god ordning både med kontrollerande och insändande af berörda fångförteckningar inträdt, behöfde ej i denna punkt talan fullföljas.
Deremot hade jag icke kunnat finna tillräcklig grund, hvarföre Herr Ofverståthållaren blifvit frikänd i neij.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1865 års Riksdag.
11 82 danstående punkter, i hvilka de öfriga förklarande, bägge eller endera, blifvit sakfälde.
Den vigtigaste anklagelsepunkten rörde dröjsmålen med de _s. 1c. polisremissernas expedierande.
Det vore visserligen sannt, att Herr Ofverståthållaren icke, ehuru han dertill varit berättigad, uti Poliskammaren handlagt något af dessa mål, i hvilka dylik försummelse timat; det skulle också kunna synas nog strängt att göra Herr Ofverståthållaren ansvarsskyldig för hvarje fel och försummelse, som af någon under hans lydnad stående person beginges vid handläggningen af dylika mål, under vanliga förhållanden, helst när i betraktande toges mångfalden af de ärenden och bestyr, som ägde anspråk på Herr Ofverståthållarens uppmärksamhet och åtgöranden, men i detta fall hade förhållandet icke varit vanligt.
På sätt handlingarna utvisade, hade jag nemligen genom skriftvexling med Ofverståthållare-embetet, kort före Herr Ofverståthållarens tillträde till embetet, utverkat ett förklarande från bemälda embete, att dylika remisser skulle expedieras inom åtta dagar efter det de blifvit beslutade, och att, när längre tid åtginge, orsaken dertill borde i fångförteckningarna uppgifvas. leke destomindre hade jag fått anledning att i skrifvelse till Öfverståthållareembetet den 22 Augusti 1862 anmäla emellan femtio och sextio fall, i hvilka längre dröjsmål med dylika remissers expedierande ägt rum, utan att någon orsak dertill varit uppgifven, hvarföre jag i samma skrifvelse begärde för de särskilda fallen uppgift om nämnda orsaker.
Att Herr Ofverståthållaren åtminstone derigenom erhållit kunskap om det öfverklagade förhållandet borde kunna för säkert antagas, destomer som han, enligt egen uppgift, någon dag under påföljande November månad meddelat vederbörande expeditionshafvande hos Öfverståthållare-embetet föreskrifter af alldeles enahanda innehåll, som ofvan anförda förklarande.
Detta oaktadt måste jag i den skrifvelse, med hvilken förevarande åtal anhängiggjordes, anmärka dröjsmål af berörde art i 84 fall, af hvilka, enligt vederbörandes förklaringar, 63 icke kunde förnekas; och syntes flertalet af dessa fall tillhöra tiden efter det Herr Ofverståthållaren meddelat det förständigande till expeditionshafvandena, hvarom ofvan förmäldes.
Om också en förman, utan att brista i sin pligt, kunde få vara okunnig om underordnades fel och försummelser i tjensteåligganden intilldess sådana fel och försummelser påpekas, vore väl detta höjden af eftergift och undseende för de mångartade bestyr, som åtfölja förmanskapet i ett vidlyftigt embetsverk; ty att, sedan försummelserna blifvit hos förmannen anmälda, och han funnit dem påkalla ett särskildt förständigande till de felande eller försumlige, han derefter skulle allt framgent vara saklös, om han detta oaktadt läte till och med sina egna befallningar åsidosättas, utan att 83 använda sin tillrättavisande eller bestraffande myndighet, sådant kunde, efter mitt begrepp, icke stå tillsammans med en riktig åsigt om förmanskapets fordringar.
Annorlunda, än i detta, bade Kongl. Hofrätten dömt i ett annat nyligen afgjordt mål (sid.
40 här förut) der fråga var om försumlighet i ärendenas behandling å ett landskansli; i hvilket mål Landshöfdingen ansågs skyldig till ansvar för det han icke vidtagit någon åtgärd till lagligt beifrande af de anmärkta försummelserna.
En annan anklagelsepunkt i förevarande åtal rörde underlåtenhet att i rätt tid besvara embetsskrifvelser, i hvilket afseende anmärkningen likväl icke träffade Herr Ofverståthållaren vidare, än i fråga om minofvanberörda skrifvelse af den 22 Augusti 1862.
Imedlertid hade Herr Ofverståthållaren blifvit äfven i denna punkt frikänd och en af Polismästarena sakfäld, såsom ensam vållande till det öfverklagade dröjsmålet.
Rörande denna punkt åberopade jag skriftvexlingen hos Kongl. Hofrätten, förmenande mig dermed hafva ådagalagt oriktigheten af den åsigt om förmanskapet, som äfven i denna punkt gjort sig gällande.
Imedlertid, fortfor jag, hade jag fått erfara, hurusom den åsigt, hvilken jag sökt bekämpa såsom oriktig, så väl i sistnämnda som ofvanomförmälda fall, icke destomindre vunnit ett slags bekräftelse genom Kongl. Hofrättens utslag.
Det hade förekommit mig så, som hade Kongl.
Hofrätten härvid möjligen råkat förbise sakens allmänna sida, eller frågan om förmanskapets betydelse i allmänhet.
Jag kunde nemligen icke föreställa mig Kongl.
Hofrättens mening vara, att den kontroll, hvilken den öfverordnade, grad för grad, bör hålla öfver den underordnades verksamhet inom ett embetsverk, skulle af den öfverordnade få saklöst åsidosättas, samt fel och försummelser i tjensten, äfven då de inför honom påpekas, lemnäs opåtalta, derest de icke händelsevis upptäcktes och beifrades af en utom verket befintlig åklagaremagt.
Det vore icke lätt att finna, huru, vid sådant förhållande, det allmänna skulle kunna äga någon säkerhet om ärendenas jemna gång inom ett embetsverk.
Betraktades åter saken från en annan sida och ur förmännens egen synpunkt, så borde det ej vara svårt att inse, huruledes ett för långt drifvet öfverseende med bristerna i uppfyllandet af förmansskapets skyldigheter kunde medföra icke ringa våda för bevarandet af förmanskapets rättigheter.
Det vore således genom ett allvarsamt utkräfvande af ej mindre den underordnades än ock den öfverordnades skyldigheter, der de eftersattes, SOtn den bestående ordningen säkrast uppehölles.
I nu antydda punkter och med syftemål, att Herr Ofverståthållaren måtte bindas till skäligt ansvar för den delaktighet i uppgifna försummelser, hvartill han genom efterlåtenhet i förmanskapets utöfning, efter min 84 tanka, gjort sig skyldig, anmodades Advokatfiskals-embetet att genom underdåniga besvär söka ändring i Kongl.
Hofrättens utslag.