Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jordbruket på Öland står ännu hos allmänheten, jemförelsevis mot hos andra af Sveriges lika belägna provinsers innebyggare, på en låg ståndpunkt, ehuru ön årligen producerar till export öfver 100,000 tunnor spannmål och jag vågar påstå, att genom förbättring i jordbrukets brukningssätt, ytterligare ett lika qvantum spannmål skulle kunna exporteras.
Kreatursskötseln skulle äfven på samma gång i hög grad förbättras, om ön erhöll en landtbruksskola.
Jag vädjar derföre ytterligare till Rikets Ständers rättvisa och ädelmod, i det jag nu vördsamt föreslår, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
108 att Rikets Ständer mätte anslä nödiga medel för inrättande af en landtbruksskola på ön Öland.
Stockholm den 8 November 1865. E. J. Rudberg, från Calmar län.
IVo 90.
Af (larl Rydström från Calmar län, om antagande af de 20 första Kapitlen i Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk.
Ett folks sedlighet och välstånd bero hufvudsakligen på beskaffenheten af dess lagar och lagskipning.
Om, genom alltför stor ofullkomlighet häri, den allmänna rättskänslan finner sig kränkt, minskas vördnaden och helgden för det, som sammanhåller det civiliserade samhället och man närmar sig åter godtycke och våld.
Ty blott med lag kan land byggas, blott genom tillgänglighet på rättvisa kan samhället upprätthållas.
Men liksom snar rättvisa är dubbel rättvisa, så är sen rättvisa blott half, ofta ingen.
Hvad hjelpa goda lagar, om deras verkningar fördröjas ej blott i åra tal, utan kanske i decennier? hvad aktning kunna de tillvinna sig om de, under en sådan tidrymd, äro vanmägtige att stäfja hvad uppenbart orätt är och gäcka den rättssökandes anspråk på skydd för sina medborgerliga rättigheter?
Lagens ändamål måste vara ej blott att rätta och straffa, utan äfven att, i möjligaste mån, förekomma orätt och brott.
Men alltför ofullkomligt uppfyller han sin bestämmelse i sednare fall, när, genom lagskipningens tröghet och de många utvägarne till undanflygter, han snarare uppmuntrar till öfverträdelser, hvilkas slutliga lagenliga bedömande ligger i fjerran.
Nu är det allom kunnigt, att hos oss, särdeles underdomstolarne på landet, ännu bibehålla den organisation de erhållit för flera sekler sedan, då samhället befann sig på en vida lägre utvecklingsgrad.
Ingen klagan torde — derföre att det öfverklagade förhållandet berör snart sagdt hvarje samhällsmedlem och sträcker sina verkningar djupt in i lifvets enskilda förhållanden — ingen klagan torde vara så allmän och så berättigad som den, hvilken öfverallt i landet förnimmes öfver långsamheten i lagskipningen rörande tvistemål.
Grenom domstolarnes ojemna verksamhet och mindre tillgänglighet genom de invecklade och tröga processfor - 104 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 70. merna fördröjes och försvåras —■ såsom Lagkomitéen ganska rigtigt yttrar — sakernas gäng, den rättssökande lider, och detta lidande kan, genom tidens utdrägt, stundom uppväga eller öfvergå det, som utgör föremål för hans talan i sjelfva saken.
Hvarje tidsutdrägt, som allmän säkerhet eller Statens öfriga förhållanden ej nödvändigt fordra, är ett verkligt förnärmande, ett förtryck för den, som söker rättvisan.
I afseende på svårare brottmål har man varit angelägen att förekomma denna tidsutdrägt.
Otvifvelaktigt ligger dock mera vigt på skyndsamt afgörande af en stor del civila rättegångar, än t. ex. ett tjufn ads brott.
Men dels borde den tilltalade icke längre än oundgängligt är hållas i fängelse, dels har
Staten intresse af att underhållskostnaden blir så ringa som möjligt.
Har då icke
Staten ett vida högre intresse deraf, att dess enskilda medlemmar, så fort som med rättegångsformens enhet och säkerhet är förenligt, vinna rättelse i det, som kanske berör hela deras ekonomiska existens, och lider missdådaren mera af ett förlängdt vistande i ransakningshäktet, än den förorättade medborgaren lider deraf, att han under halfva decennier förhålles sin rätt?
Jag skulle kunna anföra de mest gripande exempel på huru man ockrar på denna lagskipningens tröghet, dels derigenom att vissa sakförare, som nogsamt inse, att den sak de förfäkta aldrig kan vinna framgång, dock utlofva, hvad de ofta lyckas hålla, att under någon längre tidrymd uppehålla processen, och dels derigenom att mången fridsam man, hellre än att utsätta sig för allt det obehag detta dröjsmål förorsakar, låter orättvisan förblifva gällande och nöjer sig med att processmaltaren får sitta i orubbad) bo. Ja, jag skulle kunna visa hurusom man, der och hvar, tröttnat på att verkligen ega rätten och billigheten på sin sida, utan att dock kunna komma i åtnjutande deraf, samt våldfört lagen och formerna genom att gå den sena rättvisan i förväg, under det att den allmänna rättskänslan hellre gillat än kunnat fördöma ett sådant handlingssätt; men dessa illustrationer passa måhända bättre att vid ett annat tillfälle framhålla.
Någon egentlig förbättring har icke inträdt deri, att målens handläggning genom uppskof oskäligt uttänjes.
Här inverkar äfven det täta ombytet af ordförander i underdomstolarne, företrädesvis på landet.
“Det '^kan nemligen ej med billighet fordras, att en domare, som måhända endast några dagar före ett häradsting, hvilket han bör förrätta, emottagit sitt domareförordnande, skall vara beredd att fälla dom i en mängd af mål, som från ting till ting, kanske under åratal, varit uppskjutna, och i hvilka protokoll och handlingar vext till digra akter.
Han tillgriper derför ganska naturligt den första bästa förevändning att befria sig från ett sådant arbete, hvartill tiden ofta nog är otillräcklig, äfven om han icke skulle sky mödan.
Och vid ett följande ting kommer en ny ordförande, som, med eller mot sin vilja, begår samma fel.“
Detta är icke någon anklagelse af mig mot Sveriges aktade domarekorps, det är icke ens mina egna ord jag begagnat, utan de återfinnas i Herr Justitieombudsmannens nyss afgifna embetsberättelse, (pag. 137—8.)
De ständiga motioner, sorn äfven vid denna riksdag och i detta, liksom i andra Stånd, förekommit, syftande på ändring i förhandvarande förhållande, visa nogsamt hur tryckande lagskipningens långsamhet kännes.
Men med palliativer vinnes föga.
Vi ega, som bekant är, ett redan år 1849 af Lagberedningen afgifvet förslag till ny Rättegångs-Balk, som i vissa delar lagts till grund för och vtinnit tillämpning i de nya straff-, konkurs- och sjölagarne.
I afseende på domstols inrätt - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
105 inrättningen och hvad dertill hörer samt rättegångssättet vid Under- och Öfver-rätt innehåller detta förslag stadganden, som i möjligaste mån skulle afhjelpa lagskipningens långsamhet.
Jag vördar den anledning, som torde ligga till grund för hvad Konungen på rikssalen behagade yttra, att endast mindre omfattande lagförslag skulle vid denna riksdag af Regeringen Ständerna föreläggas; och jag inser de svårigheter, som måste undanrödjas och de förberedande åtgärder, som måste vidtagas, innan Lagberedningens förslag i dess helhet kan göras gällande.
Men jag anser också den närvarande lagskipniugen, i det afseende jag berört, så hinderlig för utvecklingen af den allmänna sedligheten och välståndet, så kränkande för rättskänslan, och dertill faran, att i många fall våld skall sättas i stället för lag, så nära och hotande, att jag för min del icke skulle tveka att förorda de uppoffringar från Statens sida, som kunna vara nödiga för att göra ett slut på lagskipningens snäckgång.
1 “Domaren är till för menige mans skull, och icke menige man för domarens skull", säger våra domarereglor.
Det möjligen ökade besvär, som skulle falla på domarens lott, är jag derföre viss att han, utan missnöje, skulle underkasta sig.
Och om man till en början fråriginge hvad Lag-komitéen redan i sitt betänkande af år 1815 föreslagit, att blott ett tingsställe skulle finnas i hvarje domsaga, men inskränkte dessa tingsställens antal till högst tvänne, så skulle, med någon förändring i afseende på de föreslagna allmänna rättegångsdagarne, dessa likväl kunna bestämmas att återkomma i hvarje månad under de föreslagne tvänne tingsterminerne, hvaruppå så stor vigt ligger.
Då jag för öfrigt väl vet att Lag-Utskottet, vid behandlingen af frågan och såvida Utskottet anser den förtjena att uppmärksammas, vida bättre än hvad af mig kan ske, skall veta att lösa de svårigheter, som yppas, och förmedla dem med den vinst, som genom antagandet af Lagberedningens förslag skulle ernås, anser jag icke tillständig! att nu ingå i detaljer af samma förslag, utan får vördsamt föreslå: att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att, med upphäfvande af hvad derom i gällande lag nu är stadgadt, åtminstone första, andra och tredje “stycket" i Lagberedningens förslag till Rättegångs-Balk, omfattande de 20 första kapitlen, som afhandla domstolsinrättningen med hvad dertill hörer samt rättegångssättet vid Under- och Öfver-rätt, måtte, med de modifikationer, som kunna blifva af nöden, såsom gällande antagas, i den ordning och å den tid, som lämpligast kan ske; i sammanhang hvarmed vissa ändringar blifva af nöden i formen och ordställningen af åtskilliga andra lagparagrafer.
Skulle likväl, för någon del af riket, såsom de nordligaste orterna, alltför stora svårigheter möta i afseende på den tor underdomstol på landet af Lagberedningen föreslagna organisation, hemställer jag vördsamt om ej, för dessa orter, den nu varande ordningen för tingsterminerne och rättegångsdagarne må kunna bibehållas, men lagförslaget i öfriga delar, så vidt ske kan, vinna tillämpning.
Lagberedningen har förutsett en sådan olikhet, på sätt 14 §:n 2 Kap. i den föreslagna Rättegångs-Balkcn innehåller.
Stockholm den 11 November 1865. ~ 7 _. , . ..
Carl Hydström, från Calmar län.
Prot. 1865 & 1866, 11 Sami. 4 Afd. 14 106 Motioner i Bonde-Ståndet 1863.
N:o 7/. \ö 71.
Af Anders August Anderson från Östergötlands län, angående vissa ändringar i Kongl. Förordningen den 18
December 1863, om vilkoren för bränvinstillverkning.
Så länge bränvinsbränningen inom vårt land befinnes omgärdad af de onaturliga lagar, hvilka på alla möjliga sätt försvåra kaudteringen, utan att andra yrken eller Staten deraf skördar någon särskild vinst, lärer väl ingen enda riksdag komma att förflyta med mindre denna fråga ånyo dyker upp.
Att, på sätt jag och flere bland mina Ståndsbröder vid föregående riksdagar påpekat, den nya bränvius-lagstiftningen skulle, på vissa orter, bringa mången välbergad hemmansegare på obestånd, derom innebära de mångfaldiga konkurser, hvarom annons i Post- och Inrikes tidningar förekomma, det eklatantaste bevis.
I alla de orter, hvarest naturförhållanden och bristande kommunikationsanstalter nödgat jordegaren att basera sin hushållning på bränvinsbränning, erfaras nästan dagligen de smärtsammaste underrättelser derom, att den ena jordegaren efter den andra blir nödsakad afträda sin egendom i konkurs, för att under de olyckligaste konjunkturer realiseras till de oerhördaste vanpriser.
Det är, i hopp om att de sålunda faktiskt kända förhållandena skola vara eguade att väcka Med-Ståndens uppmärksamhet på nödvändigheten af en förändring i detta, för en del orter beklagansvärda förhållande, som jag ånyo dristar försöket att vinna erforderlig ändring uti Kongl. Majtts nådiga Förordning om bränvinstillverkning i riket af den 18 December 1863.
Det kan icke nekas, att de små förändringar i bränvinslagstiftningen, som på förra riksdagen vidtogos, haft sin stora nytta med sig; men så länge man umgås med föreställningen att bringa bränvinstillverkningen till en fabriksnäring, skall man fortfarande höra beständiga klagomål från jordbruksidkare.
Den tid, som förflutit sedan husbehofsbränningen afskaffades, torde nogsamt bära vittne om, att inga lagar förmå bringa en näring in på det onaturligas område.
Jag kallar det med flit onaturligt, att man tror sig kunna framkalla bränvinsfabriker i stor skala, som icke stå i sammanhang med proportionerlig! jordbruk och ladugårdsskötsel !
Erfarenheten har ock nogsamt visat huru Statsmagterna häri misstagit sig.
De bränvinsfabriker, som stå isolerade från jordbruket, äro sannerligen snart räknade.
Det ligger i sjelfva sakens natur att jordegaren, hvilken har produkter, ök och arbetsfolk på stället, och dertill kan tillgodogöra största delen af dranken på egna kreatur, skulle, framför fabrikanten, som saknade vissa delar häraf, uthärda konkurenseu; men det har dock visat sig att de fleste dukat under för de äfventyr handteringen medför.
Skälen härför äro alltför många för att kunna, och alltför påtagliga för att behöfva upprepas inför Ständerna.
N:o 71. 107
Det torde vara fyllestgörande att påpeka ett enda, för att visa halten i flertalet af de andra: man vet att en tunna potatis gäller i vanliga år omkring 2 R:dr i de flesta landsorter.
Enär densamma beräknas lemna sju kannor, som kosta i tillverkningsafgift 60 öre kannan, så måste bränvinsbrännaren skatta till Staten 4 R:dr 20 öre, innan lian eger förvandla sin egen vara.
Kan det väl gifvas någon orimligare lagstiftning i ett fritt land!
Egde man åtminstone rätt att förädla varan innan denna onaturliga afgift skulle erläggas: kunde man få inskränka tillverkningen inom sådana skattebelopp att en någorlunda bergad hemmansegare kunde af egen kassa eller på egen kredit anskaffa summan: då äfventyrade man icke att flera blcfve dragna med i förderfvet; men de minsta afgiftssummor, sorn på en gång äskas, uppgå till så enorma belopp, att de aldra flesta nödgas antingen anlita borgesman, för att om möjligt erhålla förlag hos privatbankerna eller ock i de flesta fall sälja bränvinet till kapitalisterna för underpris, och dermed vinner Staten icke den ringaste fördel; men yrkesidkaren gör en ögonskenlig lörlust.
Den förmodade invändningen, att en hvar eger frihet att öfverge handteringen, är lätt tillhands; men det är icke lika lätt att i alla orter lyda rådet.
För den, som eger sin jord utau skuld, går det an att lefva utan binäring, men de skuldsatta jordegarne komma icke långt med sina ränteliqvider, om de nödgas uppstilla sina produkter på kreaturen, sådant är lättare sagdt än gjordt.
Nutidens ekonomer predika nog denna lära ; men det är endast de skuldfria, sorn gittat att följa den.
Alltså, utan att Ständerna vidtaga någon mera genomgripande förändring i viikoren för bränvinstillverkningen, komma sannolikt klagomålen att allt högljuddare förspörjas, intill dess erfarenheten lärt Statsmagterna att lagstiftningen bör vara lika för alla lofliga näringsfång.
Alldenstund motståndet emot vissa på förra riksdagen föreslagna förändringar numera torde vara något mildradt genom den hittills vunna erfarenheten; så vågar jag utbedja mig Höglofliga Rikets Ständers gunstheuägna medverkan till följande förändringar uti ofvan åberopade nådiga Förordning, nemligen:
Uti 4 § yrkas den ändring, att minimibeloppet uedsättes från 300 till 100 kannor, hvarigenom möjlighet beredes jemväl för den mindre bemedlade jordbrukaren att tillgodogöra sina produkter, utan så stort äfventyr, som med den högre tillverkningen är förenligt.
Att det uti 19 § stadgade afgiftsbelopp måtte från 60 öre nedsättas till 50 öre; härigenom skulle Statsverket i allt fall komma att njuta en inkomst af» 3
R:dr 50 öre för hvarje tunna potatis, som jordbrukaren använder, under det denne sjelf finge nöjas med ungefär halfva denna inkomst af varan för all den svett och möda, hvarmed han frambringat råvaran. 20 § ändras sålunda:
Afgift för bränviustillverkning erlägges till hälften förskottsvis för en half tillverkningstermin i sender, andra hälften betalas i den ordning, som i § 22 för öfvertillverkning bestämmes; dock med qvarstående rättighet för den, som sådant önskar, att på en gång erlägga afgift för längre tid, eller nedsätta penningar till gäldande af möjligen blifvande öfverskottstill verkning. 108 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Genom denna förändring skulle deD hårdt beskattade jordbrukaren i någon mån lindras, men Staten derpå icke förlora ett enda öre, då man vet att penningarne i motsatt fall en tid ligga ogagneliga.
Uti 21 § göres det tillägg:
Att en bränvinstillverkare egde rättighet, från postkontor under öppen rekommendation till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet öfversända tillverkningsafgiften, och skulle i sådant fall postkontorets qvitto, intill dess ett sådant från Landtränteriet hinner anlända, vara gällande i stället för det sistnämnda.
22 § skulle sålunda rättas:
Att bränvinsbrännaren finge rättighet mot lika skatt, som i § 19 blifver bestämd, tillverka två femtedelar utöfver det anmälda beloppet, dock icke öfver maximum, hvarjemte det skulle vara hans skyldighet att inom fjorton dagar (i stället för nu bestämda åtta) elter terminens eller halfterminens slut till Landtränteriet inbetala eller till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande öfversända den för öfvertillverkningen belöpande afgift, äfvensom för hvad å det anmälda oeh tillverkade beloppet enligt 20 § kan vara oguldet.
Till säkerhet för denna afgifts erläggande skall kontrollören vara skyldig qvarhålla tvåtredjedelar af hela det tillverkade öfverskottet, hvarföre afgiften ej blifvit förskotterad, samt att i öfverensstämmelse med sednare punkten i denna 22 § öfverlemna den förseglade nyckeln till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, för att der förvaras, intilldess den resterande afgiften blifvit erlagd eller genom kronobetjeningen behörigen uttagen.
23 § ändras så — att i händelse af så stor undertillverkning för heleller halftermin, återlyftning eller afräkning får ske till två femtedelar af det anmälda beloppet. 25 § ändras sålunda:
Yarder tillverkare genom vådeld eller annan olyckshändelse urståndsatt att anmäld brän vinstill verkning utöfva eller fortsätta, eger han tillgodonjuta afkortning eller återbäring af så stor del utaf den erlagda afgiften, som motsvarar hvad af den anmälda tillverkningen icke blifvit under terminen afverkadt; om sådan afkortning eller återbäring må ansökning, åtföljd af undersökningshandlingar om olyckshändelsens tillkomst och förloppet dervid, ingifvas till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, hvilken ansökningen pröfvar och sitt beslut Kongl. Majus och Rikets Kammarrätt underställer.
För den händelse förslaget om nedsättning uti minimitillverkningsbeloppet skulle godkännas, torde konseqvensen fordra, att kontrollörsarfvodet i 28 § nedsättes till 3 å 8 R:dr, enär samma kontrollör sannolikt skulle kunna användas på flera närbelägna ställen.
Stockholm dea 11 November 1865.
A- A. Anderson, från Östergötlands län.
N:o 72. 109 IV:0 99.
Af Svante Bergström från Östergötlands län, om vissa ändringar af Kongl. Förordningen den 18
December 1865, om vilkoren för bränvinstillverkning!
Huru delade tankarne än må vara angående befogenheten, måste man dock medgifva, att en allmän klagan yttrats deröfver, att den ekonomiska lagstiftningen under sednare tiden ganska menligt inverkat på jordbruksnäringen.
Att klandret, i hvad det rörer bränvinsbränningens ordnande, i högsta grad är giltigt, torde ej heller kunna betridas, derest man vill taga närmare kännedom om de sednare riksdagarnes förhandlingar beträffande denna fråga.
A densamma har nemligen tilllämpats de mest ensidiga och inskränkande grundsatser och det samtidigt med utvecklandet i andra näringsgrenar af de mest frisinnade och rättvisa åsigter, beträffande meuuiskans försörjningsfrihet, i öfverensstämmelse med hennes naturliga rättigheter.
För att icke tala om afsättniugen och de många inskränkningar, hvilka för densamma blifvit uttänkta, må i korthet nämnas: att tiden för tillverkningen blifvit inskränkt, ej allenast med afseende på årstiden, hvilken inskränkning torde vara af liten eller ingen betydelse, utan äfven till afverkningstiden; att tillverkningsbeloppet varit åsatt ett, minimum, hvilket omöjliggjort för den mindre bemedlade jordbrukaren, att med uteslutande egna produkter deltaga uti denna förut för jordbruket så väsendtliga näringsgren; och att tillverkningsafgiften har måst erläggas i förskott, hvarigenom man icke allenast frånträdt grunderna för alla öfriga skatters erläggande, utan äfven derigenom uteslutit, från tillverkningens utöfvaude största delen af jordbrukarne, såvida de icke i likhet med många vilja inlåta sig på en för hvarje näring högst vådlig låne- och förskottsrörelse.
En sanning må det hafva varit, att många för Staten vådliga olägenheter förefunnits såsom en följd af det sätt, hvarpå tillverkningen förut bedrifvits, men tillverkarne, hvilka den tiden nästan uteslutande utgjordes af jordbrukare, utöfvade dock endast en dem genom lag medgifven verksamhet, hvarföre de i alla händelser voro långt, mindre än lagstiftaren tillräkneliga för de uppkomna olägenheterna, i följd hvaraf det äfven å lagstiftarens sida måste anses mindre välbetänkt, om ej helt och hållet obefogadt, att genom lagens magtspråk från denna binäring utesluta största delen af dess förra utöfvare, för hvilka den dock alltid förblifver den mest naturliga.
Då jag ej vill betvifla, att påpekade missförhållande ådragit sig välförtjent uppmärksamhet, helst vid 1862—1863 års riksdag något litet blef vidgjordt, till förmildrande af en och annan svårighet, samt de fria grundsatser, hvilka gjort sig gällande i andra näringsgrenar, bidraga dertill att missförhållandena i denna 110 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 72. lagstiftning alltmera framstå, vågar jag med hopp om framgång föreslå följande förändringar uti nu gällande författning angående tillverkning af bränvin: § 2. l:o att, med borttagande af terminsberäkningen, bränvinstillverkning må vara tillåten från den 15 Januari till den 15 April samt från den 15 Oktober till den 15 December och dervid huru lång tid som helst, dock ej mindre än en månad.
Något binder för tillbörlig kontroll torde icke behöfva befaras såsom följd utaf en sådan utsträckning, blott kontrollörerne utses för året och användas i närheten af deras hemvist.
Befarad öfverproduktion torde väl i denna, lika väl som i andra näringsgrenar, genom prisförhållanden kunna jemkas. § 4.
2:o att det högsta tillverkningsbeloppet bestämmes till 1,000 kannor och det lägsta till 100 kannor.
Som Staten, så länge kontrollör kommer att användas, måste vara försäkrad att afgiften åtminstone betäcker kostnaderna för hans aflöning, så torde lägsta tillverkningsbeloppet ej kunna nedsättas lägre än till 100 kannor, men i sådant fall fordrar äfven följdrigtigheten att högsta tillverkningen ej lemnäs obegränsad. § 8.
3:o att anmälningstiden inskränkes till tio dagar före tillverkningens början.
Om kontrollörerne finnas tillgängliga inom kommunerna och afgiften ej behöfver erläggas på förhand, torde en sådan inskränkning, utan någon svårighet, låta sig göra. § 13.
4:o att distillering må vara tillåten under fyra dagar för hvarje månad, hvarunder tillverkningen varit i gång. § 19.
5:o att afgiften nedsättes till 50 öre.
En nedsättning i denna den drygaste af alla konsumtionsskatter torde vara af högsta behof, serdeles som dess verkan äfven kommer att blifva en inskränkning i den mycket öfverklagade smugglingen, hvilken nödvändigt skall lemna mindre behållning i samma mån som varupriset kan minskas genom afgiftens och tullsatsens samtida nedsättning. § 20.
6:o att tillverkaren icke må behöfva erlägga afgiften, förr än en månad efter förloppet af den tid, under hvilken han efter förutgången anmälan i ett sammanhang idkat bränvinsbränning.
För tillgodonjutande af nämnda förmån vare han dock skyldig att upplåta säker lägenhet, der, på tillverkarens bekostnad, så stor del af det tillverkade brånvinet dagligen under kontrollörens nyckel upplägges och förvaras, att det motsvarar afgiften för tillverkningen.
Är afgiften erlagd i förskott, upplägges ej mera än som motsvarar afgiften för öfverbränning.
Motioner i Bonde-Ståndet 1865. X:o 72. lil Tillverkare ege att, när kan önskar, erlägga afgift för redan tillverkad vara, hvarefter till honom utlemuas så stor del deraf, som han med behörigt qvitto styrker sig hafva erlagt.
Då så yrkas och alltid före afresan från stället, vare kontrollör skyldig aflemna bevis öfver beloppet at det bränvin, som blifvit i förvar upplagdt.
Det bränvin, som återstår vid kontrollörens afresa från stället förvaras på sätt sista momentet af § 22 törcskrifver.
Då ingen näringsgren i förskott erlägger Staten tillkommande afgifter, äfven om man vill åberopa de, med förevarande fall ej jemförliga, af handlanden för redan inköpt vara erlagda tullsatserna, så måste tillverkaren redan på denna grund ovilkorligen yrka afskafländet af en så uppenbar orättvisa.