Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid middagen hade jag nämligen tillfälle att göra bekantskap med herr Stolz, som fått sin plats mellan mig och Fräulein.
Han var ovanligt lång, hade mörkt hår och svarta mustascher samt såg ganska bra ut, men hade ett dystert, nästan strängt uttryck och talade icke mycket.
Efter middagen slogo han och Fräulein sig ned i sällskap med mig och ett par andra personer ute på balkongen, och när det senare började mörkna, flyttade vi oss in i salongen.
Samtalet var för det mesta allmänt och något spår till kurlis dem emellan kunde jag icke märka.
Visst talade Fräu- leins ögon då och då ett tydligt språk, men det syntes nog, att han var en man van vid fullkom- lig själfbehärskning.
Följande morgon hade herr Stolz lämnat Lon- don.
Den dagen såg jag ej till Fräulein utom vid måltiderna.
Hon hade mycket att ställa om, in- nan hon tillträdde den nya plats, som blifvit henne erbjuden och som tycktes mycket fördel- aktig; för öfrigt vistades hon på sitt rum.
Men dagen därpå träffade jag henne händelsevis ensam i salongen.
Hälft skämtsamt frågade jag henne, om den unge herrn, som besökt henne, var hennes » fiancé ».
Först smålog hon blott sorgset, därpå öppnade hon sitt hjärta för mig och berättade sin enkla kärlekssaga.
Herr Stolz var informator i samma familj, som hon nyss lämnat, och där hade de lärt att älska hvarandra.
Han skulle egentligen blifvit musiker, var redan en skicklig violinist och hade erhållit ett förmånligt anbud från ett kapell, då han hade den olyckan alt skada sin ena hand.
Visserligen kunde han ännu spela på sin violin, men hans bana var ohjälpligt bru- ten.
Sorgen häröfver hade gjort honom dyster och svårmodig, och han hade äfven lidit mycket för sin kärleks skull, den han ej vågat tro att hon besvarade.
Han hade inbillat sig, att hon tyckte om en annan ung man, som också var lärare på samma ställe.
Slutligen hade de dock funnit hvar- andra.
M e n, d å insågo de äfven, att det skulle blifva dem outhärdligt att fortfarande lefva under samma tak och likväl så skilda, att de icke med en blick eller ett ord finge förråda sina känslor för hvarandra.
Hon hade därför rest till London för att söka sig en annan plats, och hit hade äf- ven han kommit för att de, innan de skildes åt, måtte en kort tid få tillsammans njuta af sin kär- lekslycka.
Om förmiddagarne hade de brukat promenera i Kensington Gardens eller någon an- nan af Londons vackra parker, och ett par kväl- lar hade de varit tillsammans på operan.
Men nu voro » ces jours de fete » förbi och endast min- net återstod.
När, om ens någonsin, det skulle blifva dem möjligt att gifta sig, det visste de icke.
Framliden såg ej mycket ljus ut.
— Och så berättade hon mig, att hon redan fått bref från honom efter hans återkomst till Radcliffe Hall.
Han hade talat om, hur tröstlöst det känts för honom att återvända till delta ställe, nu så tomt och öde utan h e n n e; hur upprörd han blifvit, då han i ett af förmaken fått se hennes porträtt; själf hade han det icke.
— » Han vill ej hafva mitt porträtt », sade hon med sitt vemodiga leende.
» Han vill blott hafva mig själf. » — Då Lady P. på aftonen bedt honom spela, hade violen blott klagat och ropat efter hans älskade.
— » Han sä- ger, att han kan icke lefva utan mig.
Och jag kan icke lefva utan honom, » tillade hon stilla, men med en klang af förtviflan i rösten och ögo- nen fyllda af tårar.
Då kom jag att tänka på den där versen: » Det var två ädla konungabarn, De gåfVo hvarann sin t r o; Men vattnet det vida skilde dera åt, Och det fanns ingen båt eller bro, och den grep mig såsom aldrig tillförene.
Men egentligen var det väl icke versen som grep mig så, utan verkligheten, ty hvad ges väl mer gri- pande än den?
Äfven mina ögon fylldes af tårar, och jag slöt Fräulein i min famn, men det dröjde, innan jag hade några tröstande ord att gifva henne.
Ord äro för öfrigt så klumpiga och säga så litet.
Redan följande dag skulle hon resa för att till- träda sin nya plats.
På morgonen var jag ute och köpte ett par knippor blåklint och prästkra- gar, hvaraf jag band en liten resbukett till henne.
En stund innan hon skulle fara gick jag upp på hennes rum för att taga farväl och fästa buketten på hennes kappa.
Hon tackade mig varmt och tillade: » Så eget, de äro just mina favoritblom- mor I » Därom hade jag naturligtvis ingen aning, men äfven jag tycker mycket om dessa blommor.
— » Ja, hvar man kommer finner man alltid vän- 1894 liga människor », sade hon.
» Här hafva alla va- rit så snälla mot mig, fast ingen som ni. » — Hvem skulle kunna vara annat mot henne, tänkte jag, men så kom jag ihåg miss Smith.
Hon var väl undantaget, som bevisade regeln.
Jag uttalade därpå min förhoppning, att Gud måtte låta henne blifva lycklig en gång.
» Jag hoppas, att också ni måtte bli lycklig », sade hon.
— » Ah, jag väntar mig ej mycken lycka », sva- rade jag.
— » M«u den kan komma ändå, utan att man väntar den », invände hon.
Men nu var det nödvändigt att begifva sig af för att hinna i tid till St. Pancras.
En sista om- famning och Fräulein skyndade ned i förstugan.
Den lilla nätta husjungfrun sprang ut på trappan åt gatan och blåste i sin hvisselpipa.
Nästan ögonblickligt svängde en lätt cab fram, Fräulein hoppade upp i den, kofferten lyftes på taket, en sista viftning med handen, som besvarades af mig från balkongen — och så var hon borta.
Ja, borta, men icke ur minnet eller hjärtat.
Där skall vjag alltid åt henne bevara en liten varm vrå.
Visserligen hade vi blott känt hvarandra några få dagar, men hvad betyder väl det?
Vän- skap och kärlek äro j u oberoende af all lideräk- ning både för sin uppkomst och utveckling.
Kanske önska mina läsarinnor veta, hur det sedan gick för dessa båda » konungabarn » och om de någonsin fingo hvarandra »?
— Ja, det skulle också jag gärna vilja veta, men troligen får jag det aldrig.
Det blef mig blott förunnadt alt kasta en liten blick in i deras historia, just då » vatt- net det djupa skilde dem åt », och de från hvar sin strand sträckte armarna efter hvarandra.
Må- hända hafva de dock sedan dess, likt Salamith och Sulamith, lyckats slå en bro emellan sig, ty hvem mäter väl kärlekens makt?
J V E a g d a l e n a EU 3 ^ u d e n s c l \ ö I c L hundraårsminne.
(Forts.) J bröllopsfestligheterna illustrerades af en ly- 7 s a n d e k a r u s e l l, som föreställde J e r u s a l e m s befrielse efter Tassos dikt, och d ä r fröken R u - d e n s c h ö l d h a d e feen M e l u s i n a s roll.
Den d a g e n blef en t r i u m f d a g, d å hon, i k l ä d d fé- eus g u l d s k i m r a n d e k o s t y m, kom ridande på en s n ö h v i t häst.
D e n som ej v a r blind för h e n n e s skönhet, det v a r b r u d g u m m e n, fröken de la G a r d i e s b r u d g u m.
E t t p a r å r senare h a d e hofskvallret myc- ket a t t b e r ä t t a om baron Armfelts förbindelse med fröken R u d e n s c h ö l d.
H o n hörde ej nu- mera p å a n d r a kavaljerers artigheter, hon lefde blott för d e n n e ende, h a n v a r d e t som b e s t ä m d e öfver hennes öde.
I j u b l a n d e ord skil- d r a r hon sin l y c k a i sina m e m o a r e r *, och d e n n a l y c k a — d r ö m d e hon — skulle lefva l i k a l ä n g e som hennes k ä r l e k.
S k v a l l r e t spreds ut af prins F r e d r i k Adolf, som ock haft sina ögon fastade på den u n g a skönheten, och som, enligt hennes egen u p p - gift, tillbjöd henne sin h a n d, u n d e r villkor a t t giftermålet s k u l l e ske i hemlighet och a t t hon ej s k u l l e göra a n s p r å k p å prinsessetitel.
A t t hennes » iuclinatiou » med Armfelt ej längre förblef d o l d för v ä r l d e n, tyckes emel- lertid föga b e k y m r a t henne.
R y k t e n af dy- likt slag k r e t s a d e o u p p h ö r l i g t vid höfvet om än den e n a än den a n d r a, men l i k a högt b u r o g r a c e r n a sina hufvuden för det.
Man lefde i tolerancens d a g a r, tog hela lifvet lätt, intresserade sig i hög g r a d för sin nästa, men * Icke i de af Ridderstad offentliggjorda — där är det den botfärdiga Magdalena som för pennan — utan i de memoarer, ur hvilken Elof Tegnér meddelar några utdrag i sin bok om Armfelt.
IDUN 1894 v a r öfverseende med hennes svagheter.
F ö r d e m a n d a g b o k, så k o n s t a t e r a d e m a n som G.
E h r e n s v ä r d, a t t » de r o m a n t i s k a och stora passionerna, som fordom gjorde hofvet s å r y k t b a r t », ej l ä n g r e frodades d ä r, och en a l l v a r l i g m a n som K l a e s E k e b l a d g l ö m d e ej a t t b e r ä t t a i s i n a brei till sin h u s t r u s m å s k a n d a l e r u r hoflifvet: » L ' histoire scandaleuse ä r n u som förr u p p - fylld med anecdoter; den som n u o c c u p e r a r den b r i l l a n t a societeten ä r X: s inclination » — o. s. v. J e g e n s k a p af inflytelserik v ä n i n n a till ko- n u n g e n s m ä k t i g e g u n s t l i n g s k u l l e fröken R u - denschöld k u n n a t få en större betydelse vid hofvet ä n den hon b r y d d e sig om a t t ä g a.
K u n g G u s t a f — som en g å n g skref till A r m - felt, a t t h a n h o p p a d e s det s k u l l e dröja länge, i n n a n hon blef en ångrande Magdalena — k u n d e t a l a förtroligt till h e n n e i statsaffärer, och h o n förblef en trogen b e u n d r a r i n n a till tjusarkonungen.
Men för p o l i t i s k a r ä n k e r h a d e hon p å det h e l a t a g e t föga sinne, hon lefde u t e s l u t a n d e för sin k ä r l e k och för sin fjäril till ä l s k a r e, som s a m t i d i g t v a r en lyck- lig ä k t a m a n å t sin ä d l a, tåliga och storsin- nade h u s t r u.
A t t A r m f e l t s ä k t e n s k a p, trots h a n s m å n g a s n e d s p r å n g, v a r och förblef lyck- ligt, u t g ö r ett af d e ej m i n s t e g e n d o m l i g a dragen i h a n s historia.
* * - * N y a v i n d a r h a d e u n d e r tiden b l å s t u p p.
Missnöjet, som grott u n d e r s n a r t s a g d t h e l a den tid, k u n g G u s t a f » agerade » p å tronen, och som u n d e r d e t senare s k e d e t a f h a n s regering fick a l l t m e r a n ä r i n g inom l a n d e t, u n d e r b l å s t e s y t t e r l i g a r e af d e i d é s t r ö m n i n g a r som k o m m o u p p till norden från a n d r a län- der, isynnerhet från F r a n k r i k e, d ä r r e v o l u - tionen n u gjorde sitt första a n l o p p m o t g a m l a statsformer och m o t a l l t h v a d tradition hette.
D e g a m l a e r k ä n d a t a n k a r n a möttes a l l t m e r a öppet och h ö g r ö s t a d t af frihetsropen, kritiken blef h ä t s k och h ä n s y n s l ö s, m a s k e r a - d e r n a s och de p a s t o r a l a h e r d e l e k a r n e s tid v a r förbi, d e t d r o g u p p till storm, och k u n g Gustaf, som ville d r a g a sitt svärd för k u n - g a r n e s g e m e n s a m m a s a k och k r o s s a den a l l t mera o m k r i n g sig g r i p a n d e » insubordinations- a n d a n », föll för l ö n m ö r d a r e n s k u l a.
U n d e r l i g a tider följde.
S e d a n A n c k a r s t r ö m offratf å t den a l l m ä n n a r ä t t s k ä n s l a n, u p p h ö r - de m a n s n a r t a t t s ö k a efter d e i k u n g a m o r - det i n b l a n d a d e.
D e fångne k o n s p i r a t ö r e r n a d a n s a d e k r i n g majstången p å fängelsets g å r d, sändes u r l a n d e t eller fingo n å d, r a n s a k n i n - gen bedrefs p å befallning från h ö g s t a ort med afsiktlig s l a p p h e t — det v a r ej den v ö r d a d e k o n u n g e n s fiender, u t a n t v ä r t o m h a n s vänner, m a k t e n s n u v a r a n d e innehafvare f r u k t a d e och ville göra o s k a d l i g a.
D e n Armfeltska så k a l l a d e s a m m a n s v ä r j n i n g e n — p l a n l ö s, lätt- vindig, k n a p p a s t utförbar, om o c k s å i h ö g grad tadelvärd — k o m därför y t t e r s t l ä m p ligt för d e s t y r a n d e — fröken R u d e n s c h ö l d s d e l a k t i g h e t däri tyckes ock h a v a r i t v ä l k o m - men för d e m.
T y h ä r v a r n å g o t a t t h ä m n a — ej blott politiska r ä n k e r, u t a n ock n å g o t r e n t person- ligt, som s ä k e r t den g å n g e n v ä g d e t y n g r e i vågskålen.
D e t v a r ej s t o r s i n n a d e m ä n n i - skor, som p å den tiden s t y r d e d e t s v e n s k a rikeskeppet.
D e t v a r m ä n n i s k o r, som h a d e öfverflöd p å stora ord och p å v a r m a k ä n s - lor, men som p å s a m m a g å n g d e t a l a d e eå v a c k e r t om sin egen d y g d och sin g l ö d a n d e r ä t t s k ä n s l a, visade sig, d å d e t g ä l d e hand- 189 ling, a l l t a n n a t ä n n o g r ä k n a d e om medlen.
S t o r a ord och m i n s t s a g d t t v e t y d i g a h a n d - l i n g a r gingo hos desse h e r r a r h a n d i h a n d.
H e r t i g e n regenten, s e d e r m e r a k o n u n g K a r l den t r e t t o n d e, h a d e r e d a n l ä n g e haft sina b l i c k a r fastade p å den s k ö n a fröken R u - denschöld.
H o n h a d e a l d r i g velat h ö r a p å h a n s höghet, m e n d e n n e h a d e l i k v ä l ej u p p h ö r t m e d sina försök a t t n ä r m a sig h e n n e.
E f t e r G u s t a f d e n tredjes död aflägsnades A r m f e l t från Sverige och s ä n d e s som mini- ster till N e a p e l, och d å h a n väl v a r b o r t a, börjede hertigen — d e t v a r p å s o m m a r e n 1 7 9 2 p å D r o t t n i n g h o l m — a t t förfölja frö- ken R u d e n s c h ö l d m e d sina a n b u d.
D e n upp- byggliga historien läses detaljerad i E l o f Teg- nérs o f v a n n ä m n d a arbete — m a n k a n ej för- bigå den m e d t y s t n a d, om m a n vill se M a g - d a l e n a R u d e n s c h ö l d s s t ä l l n i n g i dess v e r k l i g a dager.
H o n v a r alls ej i n t r i g a n t.
H e n n e s trohet m o t A r m f e l t v a r i m å n g a s ögon e t t stort fel, t y hon s k u l l e j u t j ä n a t g u s t a v i a n e r n a s sak v i d a b ä t t r e, om hon v e l a t fängsla hertigen, u p p e h å l l a h o n o m m e d v a c k r a löften, genom e t t v ä l u t p o r t i o n e r a d t koketteri b e g a g n a sig af h a n s k ä r l e k till p a r t i e t s, till A r m f e l t s egen förmån.
F l e r e i hertigens omgifuing intri- gerade å a n d r a s i d a n e m o t h e n n e, r ä d d a för d e t inflytande hon k u n n a t v i n n a, om hon ve- l a t.
E n i n t r i g a n t och föga n o g r ä k n a d k v i n - n a med den m a k t öfver hertigen, M a g d a l e n a R u d e n s c h ö l d ä g d e, h a d e v a r i t ovärderlig för de politiska p l a n e r, hon l å n a t sig å t.
H o n k u n d e u n d a d e n h ö g e h e r r n om sitt finger, hon k u n d e s m e k a n d e h a t a g i t s p i r a n ifrån h o n o m, u t a n a t t h a n m ä r k t d e t — men hon t y c k s ej haft en t a n k e å t d e t h å l l e t.
D e n k ä r l e k s s j u k e hertigen lofvade h e n n e a l l t, till och m e d en g å n g a t t h a n s k u l l e gifva regeringen och f ö r m y n d e r s k a p e t öfver den u n g e k o n u n g e n p å b å t e n, b l o t t hon ville s k ä n k a h o n o m sin k ä r l e k.
(Forts) Ett utmärkt tillfälle att lära känna Iduns Modetidning, Skandinaviens största och elegantaste, moder- naste och billigaste modetidning, erbjuder sig just nu.
Af vårkoartalets nummer — april, maj och juni — återstår nämligen en liten restupplaga, som realiseras till Iduns prenu- meranter för det billiga priset af endast 50 Öre för hela kvartalet.
Hvarje nummer, tryckt på elegant papper och i ett format be- tydligt större ån Iduns, omfattar ett 8-sidigt hufoudnummer med 60 å 70 figurer, en stor dubbelsidig mönsterbilaga med mer ån 120 tillklippningsmönster samt en 4-sidig likale- des rikhaltigt illustrerad handarbetsbilaga i samma format som hufvuönumret.
Sändas 75 öre (i st. f. 50 öre) i frimär- ken, så erhålles därjämte med hvarje num- mer en fin färgtrycksplansch med modebilder pä ena sidan och moderna hårfrisyrer å den andra.
För våra damer-artister.
Om t e c k n i n g m e d k o l, t u s c h o c h s k r a p p a p p e r.
J T e d a n s t å e n d e rader äro egentligen afsedda att jl utgöra ett slags fortsättning på en i Idun ti- I digare meddelad uppsats om » teckning i bly- erts och svartkrita ».
Att de nu nedskrifvits, är närmast alt lillskrifva ett par lefnadsfriska, unga damer, som fingo fatt i mig härom dagen på Gustaf Adolfs torg och be- svuro mig att så fort det var möjligt gifva dem en lektion om ritning pä skrappapper.
Dylikt pap- per hade de nämligen hört talas om så mycket, sade de, och vdle rysligt gärna försöka sig på med det.
De hade ännu ingen egentlig aning om saken och bådo mig för all del » skrifva i Idun, » så att de genast kunde göra ett försök och om möjligt hinna få några enklare konstverk på skrap- papper färdiga under sommaren.
1 den förra uppsatsen om teckning medhann jag emellertid ej att nämna några ord om ett slags teckning, som står teckning med svartkrita ganska nära, och hvilken konstart kan lämna synnerligen lyckade resultat.
Jag vill därför nu begynna med några ord om teckning med kol.
Denna teckning går hufvudsakligen så till, att man i stället för svartkrita använder fina, smala träkol, som spet- sas med en hvass knif, då man vill ha rena, klara linier och för öfrigt öfver hufvud taget förfar så- som vid svartkritsteckning.
Här torde vara stället att lära mina ärade lä- sarinnor — som ej kunna det förut — hur man lämpligast skall spetsa ett stycke krita eller kol.
Jag har ofta varit vittne till, hur mången ung dam, som ej tyckts h a varit inne riktigt i förfarandet, täljt på en krit- eller kolbit, så att stora, stora flisor och stycken af densamma yrt omkring i luf- ten, precis som om lilla fröken varit sysselsatt med att karfva till en blomkrukspinne eller dylikt husgeråd.
Detta torde emellertid ej vara den rätta metoden.
P å detta sätt förkommer alltför mycket af kritan eller kolet, och dessutom blir spetsen, som man efter många olycksöden till slut dock kanske åstadkommer, ej vidare bra.
En bättre metod är då följande.
Man stöder den ändan af krit (eller k o l) stycket, som inan vill spetsa, mot den vänstra handens pekfinger, och håller för öfrigt stycket stadigt med den vän- stra handen.
Med den högra fattar man så knif- ven, som bör vara ganska hvass, sätter den unge- fär i midten af kritbitens runda (vi kunna ju an- taga, att kritan är rund) genomskärning och för den uppifrån och nedåt.
Man vrider sä på krit- stycket och fortsätter affasningen på alla sidor af detsamma.
På detta sätt får man en bra spets och det utan att, såsom eljes i de flesta fall är händelsen, något af materialet i onödan fortares.
Om man så vill, kan man sist finspetsa kritan på vanligt sätt, d. v. s. genom att föra knifven utåt spetsen och ej från densamma.
Någon särskild numrering på kolstyekena före- kommer ej, utan man väljer ut olika hårda bitar efter prof.
Somliga äro nämligen hårdare än an- dra, en sak som väl till stor del beror pä träslag, bränning och dylikt.
Såsom ofvan sades, är tekniken vid kolteck- ning i allmänhet densamma som vid teckning med svartkrita.
Själfva början vid det förra slaget af teckning erbjuder emellertid den olikheten, att i följd af kolets finkornighet tecknade konturer m. m. med stor lälthst kunna utstrykas, om man vill ha dem bort.
Man behöfver blott slå på det tecknade med en näsduk eller trasa, så blir det till större delen osynligt.
Detta är i synnerhet för nybörja- ren en viss fördel.
För kolteckning lämpa sig bäst större saker, ut förda i breda, raska drag.
Små petitesser äro hardt när omöjliga att utföra i kol.
Det är näm- ligen svårt att kunna få fina, j ä m n a linier med kolet.
Stora partier kunna däremot få ett präktigt, gediget utförande.
Om man så vill, kan man stryka till tecknade skuggor med fingrarne (stomfar äro vanligen för hårda för det lösa kolstoffet; de taga gärna med sig mesta delen af den anlagda skuggan, i stället för att utjämna densamma), då synnerligen lyc kade effekter kunna åstadkommas.
I de allra mör- kaste partierna isättes kolet starkt och kraftigt, så att fullständig svärta där ernås.
Det som gör en större, på ett bredt maner ut förd kolteckning så behaglig för ögat är i synner- het dess färg.
Denna är nämligen vida vackrare — tycker jag åtminstone — än svartkritstecknin- gens, som alltid går i brunt.
Kolteckningens grå- blåa teint med de djupsvarta skuggorna harmo-
1 — ' nierar så bra tillsammans med dess breda be- handling, ungefär på samma sätt som enligt min åsikt en större, bredt utförd lavering tar sig bäst ut, om den målats t. ex i neutral tint.
De allra ljusaste dagrarne kunna vid kolteck- ning, i synnerhet om teckn ngen försiggått på s. k. tonpapper, ganska lämplig!
åvägabringas med hvit- krita eller hvit akvarellfärg.
De måste emellertid såsom vid blyerts- och svartkritsteckning utföras allra sist för al ej förorsaka Smutsiga toner.
En kolleikning ar mycket ömtålig, såsom man låti kan första.
Finvng är därlör naturligtvis af nöden, men bör ske med slor försiktighet, sä att ej fixers .riten vållar oreda i koistoffet.
Teckmng med lunch är en art af teckning, som, på samma gäng d&lt;n ej kräfver några dyra mate- rial, är treflig att utölva och i hvi ken man till och med eUer relativt ringa nfning kan åstad- komma resuhat af ett visst värde.
Teckningen går så till, såsom nog många af mina läsår nnor vein, att man ined tusch och stål- penna tecknar (och skuggar, om så erfordras).
Delia är nu den hufvudsakliga metoden.
Några, närmare upplysande ord tarfvar nog emel- lerud saken.
När n a n vill teckna med tusch, bör man, i syn- ne ' het om man ej är vidare van att teckna, förut med en tam igen hård blyertspenna teckna upp de hufvudsakligrt konturerna af det som sedan skall utföras i lusch, Tusch » n, som användes, antingen rifver man själf (se härom n:r 2 och 3 i 1893 års Llun) och tillsir då, att den b ir rikligt mörk, eller också köper man sig en flaska flytande tusch.
Det se- nare är kanske vid dylik tuschteckning det som mest är alt rekommendera.
Stålpennan, som man begagnar vid teckningen, bör vara af fin nummer (t. ex. EF), om man nöjer sig med vanliga stålpennor.
Eljes fi &gt;nas särskilda textpennor att köpa, dels i form af vanliga si ål- pennor alt isätta i ett vanligt pennskaft, dels af särskild facon, faslsaila vid ett smalt tiäskaft.
Den senare sorten, oftast fran firman Blanzy Poure &amp; Cie.
är ganska användbar.
En dylik penna med skaft kostar 10 öre.
Papperet, hvarpå teckningen sker, kan utgöras af vanlgt godt, ej al 11 för ojämnt riipapper.
Kar- tongpapper (k pes arkvis) kan begagnas Det torde emellertid ej under alla förhållanden vara så lämp- ligt som ritpapper i synnerhet därför att den med blyerts gjorda underteckningen här ej så lätt som eljes kan aflägsnas När man nu tecknat upp nödiea konturer med hård blyerts, följer man d ä r e f e r dessa med tusch- pennan så troget som möjligt.
Är meningen ej blott att te ' kna — detta uttryck här laget i bety- delsen af till större delen konturteckning — utför man äfven skuggorna med tuschpennan, därvid naturligtvis såsom vid all teckning bemödande sig att medels penndragen åvägabringa en trogen bild af föremålets, som afbildas, karaktär.
Härvid är särskildt beträffande landskap alt iakt- taga, att partier, längre bort belägna, tecknas svagt och tämligen likformigt, så att de ej genom sin kraft eller sin mera oregelbundna form blifva äg- nade att särskildt ådraga sig betraktarens upp- märksamhet.
ms Fru Aktsam.
&gt;) l ^ | j v e m är nu det — fru A k t s a m?
» hör « i s # » jag Iduns ärade läsarinnor utbrista.
Tålamod bara, vi skola strax få göra hennes bekant-kap!
Eller har ni inte kanske i er vänkrets någon dam, på hvilken ofvanstående titel passar i n?
H a r ni inte lärt k ä n n a den lilla frun, som alltid går omkring i gamla, utslitna kläder, därför att hon vill akta sina b ä t t r e, som ser- verar de sina kaffe och te i spräckta och öron- lösa koppar, emedan det vackra, nya porslinet oskadt bör fä pryda skåpbyllorna; som sveper en h a n d d u k öfver matkorgen och bär bomulls- vantar utanpå glacébandskarne, på det att all- ting må hälla riktigt länge och noga a k t a s?
D ä ni kommer på besök hos fru A k t s a m, så skakar hon mycket lifligt er h a n d och häl- sar er hjärtligen, men samtidigt glida hennes ögon med oroligt forskande blickar ned till W 1894 I 1 edra fötter för att se efter, om ni noga torkat dem, och medan hon förströdd följer med ert tal, har hon redan u p p t ä c k t den lilla våta En lösning af frågan om tjänst flickor.
fläcken pä mattan, som en liten isbit på er kappfåll förorsakat.