Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bonde-ståndet afgifvit yttranden och deruti anfört hufvudsakligen: att, om också, på sätt Kongl. Majrt föreslagit, beväringsmanskapets årliga exercistid utsträcktes till 3i dagar, sådant endast skulle bidraga till en större öfning i handgrepp och rörelser, än som med en kortare exercistid vore att ernå, men att, hvad fälttjensten anginge, undervisningen deri likväl blefve ytlig, intill dess fältlifvet började; att den fördel, som af en utsträckt exercistid skulle vinnas, ej motsvarade de olägenheter, som derigenom uppstode, ibland hvilka svårigheten för beväringsynglingen att erhålla tjenst och mist nili gen af arbetskraft för landtbruket under den tid af året, som påkallade den högsta verksamheten,, förtjenade ett synnerligt afseende; att exercistiden derföre ej borde utsträckas till längre tid, än hittills varit öfligl, utan fastmera något förkortas.
I ämnet hafva dessutom blifvit väckta och lill Allmänna Besvärs- och Ekonömi-utskottet remitterade följande motioner, nemligen: i:o af Sven Jonsson från Jemtlands Jan, och a:o af Anders Olsson från. samma län, hvilk;) hemställt, att beväringsmanskapets vapenöfningar måtte inställas, och i stället endast mönstring med manskapet ega rum, för att derigenom vinna kännedom om det antal jiersoner, som vid behof vore att af beväringen för fosterlandets försvar påräkna; 3:o. af Johannes Andersson från Skaraborgs län, som föreslagit, att Kongl.
Mapts nådiga proposition om förlängning i tiden för beväringsman - Stals- samt Allm.
Besvärs- och Ekon -Utskottens'
Betänkande, A’;o 5.
13 skåpets vapenöfningar måtte i så måtto gillas, att den föreslagna exercistiden nedsattes från 3i dagar lill 20, dock under förbehåll, att den slående hären minskades tili hälften eller åtminstone med -i del af dess nuvarande numerär.
Sedan för behandling af förevarande frågor, Allmänna Besvärs-och Ekonomi-utskottet ansett nödigt sammanträda med Stats-utskoltet, hafva IJtskolten gemensamt tagit i öfvervägande ej mindre Kongl. Majlis högstberörda nådiga proposition, samt de yttranden, som i anledning deraf afgifvits, än äfven om förmälde hos Heder v. Bonde-ståndet väckte motioner.
Då Utskotten nu gå alt afgifva sitt utlåtande i detta vigtiga ärende, torde Utskotten först få i minnet återkalla, hurusom förhållandena i slutet af sista århundradet nödgade de flesta europeiska stater att öka antalet af sina trupper.
Äfven i Sverige blef en sådan åtgärd af nöden, och år 1808, då riket anfölls med krig af Ryssland och Danmark, upprättades, till följd af Kongl, kungörelsen den 14 Mars 1808, det s. k.
Landtvärnet, till tjenstgöring hvarvid förpligtades hvarje Svensk yngling emellan 18 och 25 års ålder, af hvad stånd som helst, som ej redan ingått i rikets tjenst.
Genom Kongl, kungörelsen den 20 April 181 1 anbefalldes sedermera utgörandet af förstärkningsmanskapet, hvilket af Rikets Ständer bestämdes till 5o,000 man, emellan 20 och /\5 år, som Kongl. Maj:t egde efter behof reqvirera, och som borde presteras af stads- och sockne-menigheterna i proportion till deras personal af nämnde åldrar, antingen efter manskapets godvilliga åtagande eller efter lottning.
Ändtligen blef, lill följd af riksdagsbeslutet 181 a och Kongl, kungörelsen den 27 Oktober samma år, allmänna beväringsmanskapet inrättad t.
Af enahanda skäl, som Rikets Ständer uttalade, då de gåfvo sitt mecU gifvande till inrättningen af beväringsmanskapet, och lifligt kännande, alt ingen uppoffring är för stor, för bevarandet af fäderneslandets bestånd och dess försvarande mot yttre våld, hafva Utskotten äfven ansett denna inrättning böra i dess väsencltligaste delar bibehållas, såsom, efter Utskottens tanke, både lämplig och, i förhållande till det stora och vigtiga ändamål, som dermed afses, föga betungande; men Utskotten hafva icke förbisett, att i den författning, genom hvilken beväringsskyldighelen ålades, flera stadganden förekomma, sorn erfarenheten visat vara mindre ändamålsenliga.
Genom den nådiga propositionen, som blifvit till Utskotten öfverlemnad, har Kongl. Maj:t gifvit Rikets Ständer tillkänna de grunder för bevä - n Stals- samt Allm.
Resö- och Ekon.-Utskottens Betänkande, ,Y'o 5. ringsskyldighetens utgörande, sorn Kongl.
Maj:t ansell böra (liljas.
Men om ock Utskotten gilla en del af dessa grunder, halva de dock ej kunnat tillstyrka bifall åt dem alla, och Utskotten få nu afgifva sitt yttrande i ämnet, följande dervid den ordning, som i Kongl, propositionen förekommer. i:a Punkten.
I denna punkt har Kongl. Maj:t uttalat den åsigt, att armeen bör bildas af slående stamtrupper, såväl värfvade som iudelda, i förening med beväringsmanskap, och att vissa, dels värfvade och dels iudelda sjötrupper likaledes böra utgöra ständig stam, med hvilken manskap af sjöbeväringen bör förenas.
Detta synes äfven Utskotten vara nödvändigt.
Om man kastar en blick tillbaka på förhållandena under 1808 och 1809 årens krig, skall man lätt inse olämpligheten deri alt af ett föga exerseradt och vid krigstjenst ej vandt manskap bilda serskilda korpser.
Af detta kan man ej fordra den stadga, uthållighet och krigslydnad, som under krig utgör ett oeftergifligt vilkor för framgång och seger.
Förenadt deremot med en uti krigstjensten inöfvad stamtrupp, skall beväringsmanskapet snarare vinna dessa egenskaper, genom den föresyn af mod och disciplin, som af stamtruppen lemnäs; och sjelfva det kamratskap, som med den äldre soldaten uppkommer, hör dessutom verka serdeles fördelaktigt lill den yngres framsteg uti, och benägenhet för krigstjensten.
Utskotten få alltså vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer hos Kongl. iMajrt i underdånighet förklara, alt de emot beväringsmanskapets fördelande på slamtrupper. efter det sätt, Kongl. Maj:l i nåder föreslagit, icke hafva något att erinra. 2.v/ca, 3:dje och 4.de Punkterne.
I afseende på hvad uti dessa punkter blifvit föreslaget, få Utskotten väl yttra den tanke, att, så vidt omständigheter och tillgångar medgifva, ål beväringsmanskapet bör gifvas sådan daning, att det, vid påkommande behof, då armeen skall sättas på krigsfot, kan ofördröjligen förstärka denna och inom dess leder emottaga vidare nödig utbildning; äfvensom att sjöbeväringen må vara användbar för tjenstgöringen dels på flottan, såväl den seglande som den roende, och dels såsom marinsoldater.
Men ehuru de förslag i öfrigt, om hvilka Kongl. Maj:t behagat i iörenämnda tre punkter göra framställning, visserligen skulle leda till den fördel, att den del af de bevärings - Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, A'.o 5. 15 skyldige, som lill vapenöfning inkallades, eller i4.5a5 nian, koinnie alt vinna en större färdighet lili krigstjensten, än som under nuvarande förhållanden oell koi lare exercislid kan einas, så förekomma likväl så många belänkligheler emot Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga framställningar, och så inånga svårigheter alt sälla de föreslagna åtgärderna i verket, att Utskotten icke Lrott sig kunna samma framställningar tillstyrka.
Hinder mola nemligen för att med rättvisa och billighet verkställa urvalet af de beväringsskyldige, som skulle uttagas till vapenöfning eller krigstjenst.
Att såsom regel härför bestämma manskapets längd, torde vara mindre lämpligt; ty dels utgör längden å en person icke något tillförlitligt bevis, alt han är dugligare till krigstjenst och mera uthållig dervid, än en mindre, men ändock slarkt byggd person, dels synes ett sådant sätt vara i sin grund obilligt, och dels skulle troligen många finnas af ungefärligen samma längd, så alt svårighet och tvist ofia skulle uppkomma vid urvalet.
Hos Ulskollen har väl öfverläggning egt rum om andra sätt för ett sådant ifrågasalt urval, och dervid har jemväl blifvit föreslaget att låta antingen åhlem eller lottning bestämma delsamma, men icke heller dessa begge förslag hafva Utskotten funnit lämpliga.
I anseende härtill, och då det af mången skulle anses orättvist, att den ena vidkändes beväringsskyldighetens utgörande, men icke den andra, och då en utsträckning i liden för vapenöfningarne skulle hafva lill följd, att, för längre lid än nu är fallet, en betydlig arbetsstyrka komme att dragas från näringarne och serdeles jordbruket, få Utskotten vördsamt tillstyrka, alt Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t i underdånighet yttra sin åsigt vai a, ali med beväringsmanskapets uttagande till vapenöf ningar bör förhållas hädanefter som hittills; anseende Utskotten sig härmed hafva besvarat de motioner, som, på sätt förut är nämndi, blifvit, i fråga om beväringsmanskapets vapenöfningar, inom Hederv.
Bondeståndet väckte och till Utskotten remitterade. 5:te Punkten.
Den uti denna punkt uttalade åsigt, att vissa områden af landet böra bestämmas lill utgörande af beväringsmanskap för armeens och vissa för 16 Stats- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, No 5. flottans behof, såväl i freds-, som krigstid, gilla Utskotten till alla delar, helst det är nödvändigt att veta, hvarest bemanning till flottan kan erhållas och att känna ungefär, huru stort antal, som i sådant afseende är af beväringsmanskapet att påräkna.
Dessutom äro innevånarne vid kusterne till sjötjenst mera benägna och mera lämpliga, än de inuti landet boende.
I afseende å bestämmandet af dessa områden, gilla Utskotten den fördelning, som Kongl.
Maj:t föreslagit, med undantag likväl för Wester-norrlands län.
Innevånarne uti den del af deLta län, som gränsar till hafvet, äro till sjötjenst fullt lämplige, hvaremot ett annat förhållande eger rum med folket i den vestra delen af länet, eller de så kallade fjellsocknarnes innevånare.
Dessa hafva till sitt näringsfång hufvudsakligen jagt, äro lill följd deraf skickliga skyttar, och således mera tjenliga att begagnas såsom jägare eller infanterister, än till tjenstgöring å flottan.
På dessa skäl få Utskotten hemställa, att Rikets Ständer måtte antaga Kongl. Maj:ts förslag uti denna punkt, med den förändring, att fjelisocknarna af "Wester-norrlands län böra till armeens beväringsområden anslås. 6:te Punkten.
Det häruti förekommande förslag derom, att beväringsmanskapets uttagande, såväl till vapenöfning, som till krigstjenst, bör verkställas efter enahanda hufvudgrunder inom armeens och flottans beväringsområden, anse Utskotten lämpligt, och tillstyrka alltså, ätt Rikets Ständer äfven måtte antaga hvad sålunda blifvit föreslaget.
Beträffande de under litt: a, b, Cj d, e osli h af denna punkt framställda förslag, så få Utskotten förklara, att, då Utskotten redan afstyrkt Kongl. Maj:ts nådiga framställning i afseende å ett urval af dem, som borde till vapenöfning eller krigstjenst uttagas, och hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl Maj:t i underdånighet anmäla sin åsigt vara, att med beväringsmanskapets uttagande till vapenöfning bör förhållas på sätt, som hittills egt rum.
Utskotten anse något annat, yttrande i anledning af berörda förslag ej erfordras, än det, som innefattas i hvad Utskotten, redan på sätt nämndt är, hemställt.
Det Stats- samt Ilim Hest. och Ekon.
Vt kottens Betänkande, R:o 5.
1 Det under litt. f. förekommande förslag, alt det till första bevärines i ' klassen börande manskap, sorn vid mönstringen blifvit stäldt på tillvexf. eller förbättring, skall tillhöra nästpåföljande års första klass och med denna inställa sig tili mönstrings undergående samt att det, sorn vid denna andra mönstring än ytterligare blifver stäldt på tillvext eller förbättring, skall likaledes inställa sig med följande årets första klass, men bör då antingen approberas eller förklaras odugligt till krigstjenst, anse Utskotten lämpligt, helst erfarenheten visat, att den, som vid 22 eller 23 års ålder ej uppnått beväringsmåttet, sällan efter denna tid vinner den utbildning och styrka, som erfordras för krigstjensten fullgörande; hvadan Utskotten tillstyrka, att Rikets Ständer för sin del gilla nyssberörda stadgande.
Widare få Ulskotten, i anledning af det förslag som under litt. g. blifvit framstäldt, anföra, att, då nödvändigheten fordrar, att alla delar af krigsmakten ega att påräkna förstärkning af beväringsmanskapet, det ej bör vara uteslutande öfverlemnadt åt de beväringsskyldige att välja det vapen, <de skola tillhöra.
Derigenom skulle det förhållande kunna inträffa, att ett vapen blefve utan förstärkning af beväringen, hvaremot ett annat erhölle mera manskap, än behofvet fordrade.
Så vidt omständigheterna det medgifva, bör väl hvars och ens önskan i afseende härå uppfyllas, men bestämmandet deraf anse Utskotten, lika med Kongl. Maj:t, böra till mönsterherren öfverlemnas, och få derföre tillstyrka, att, såsom Kongl.
Majit föreslagit, i de för armeen bestämda bevärings-områden, der utom infanteri äfven ka valleri, ellet artilleri- eller sappör-depoter finnas, mönsterherren utser hvilka, som böra tilldelas artilleriet, kavalleriet eller depöterna; hvartill dock i första rummet uttagas sådane beväringsskyldige, som sjelfva önska tjena vid dessa vapen, såvida de i öfrigt äro dertill duglige.
Beträffande det förslag, som under litt. i förekommer, så få Utskotten först erinra, att de redan yttrat sig ej kunna tillstyrka den förändrade ordning för beväringsmanskapets uttagande, som Kongl. Majit föreslagit; men, ehuru Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 3 Juli 1812 framställt den önskan, att icke mindre än en hel klass af beväringen i sender måtte -uppbådas, synes det likväl Utskotten vara alldeles nödvändigt, att Kongl. Majit i krigstid må ega att i de landsorter, der Kongl. Majit pröfvar behofvet sådant fordra, uppbåda till och med alla beväringsklasserna, utan afseende på, huruvida å andra orter inom riket hela bevärinBih. till R.
Erot 18*7 och /848. * Samt, 2 A/d. i häftet. 3 IS Slats- samt Altin. Bese.- och Ekon.-UIskollens Betänkande, N:o 5. gen eller någon klass deraf tillika uppbådas.
Della inses tydligt, då man betraktar, alt en del af landet kan vara hotadt, men en annan ej, och att, serdeles under vissa tider af året, en längre lid skulle åtgå, innan beväringen från aflägse orter hunne till ett hotadt stalie ankomma.
Deremot torde i fredstid den lättnad i bevärings-skyldigheten, efter Utskottens tanka, böra beredas, att endast första klassen af manskapet utgår till vapenöfning.
Med afseende härå få Utskotten vördsamt hemställa, att Rikets Ständer dels hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att i fredstid till vapenöfning uppbådas endast de af beväringsmanskapet, sorn höra till första klassen, dels uttala det medgifvande, att, när Rikets försvar det påkallar, Kongl.
Majit må ega uppbåda lill och med alla beväringsklasserne inom de landsorter, der Kongl. Majit pröfvar sådant nödigt, utan afseende på huruvida eller till huru stor del beväringen inom öfriga områden kallas till vapen. jule punkten.
Innehållet af denna punkt gilla Utskotten, som anse det vara nödvändigt, att i en så aflägsen och från kommunikation med fasta landet stundom afstängd provins bibehålla den styrka, som samma provins eger, och sorn åtminstone kan förhindra en fientlig ströf-korps alt der intränga.
Med anledning häraf få Utskotten tillstyrka, att den på Gottland antagna och upprättade allmänna beväring må i dess närvarande skick fortfara.
Utskotlen öfvergå nu till Kongl.
Majits förslag, i afseende å beväringsskyldighetens utgörande af dem, som äro anställde vid handelsflottan eller såsom machinister å ångfartyg.
I afseende å desse personer synas andra grunder för beväringsskyldigheten göra sig gällande, än för dem, hvilka hafva sin sysselsättning och sitt arbete å landet.
Då de sednare skola i krig fullgöra sin beväringsskyldighet, genom inträde i armeens leder, nödgas de lemna sitt föregående lefnadskall, för att omfatta det dermed skiljaktiga krigareyrket, och ibland d« mångå käubara uppoffringar, som härmed kunna vara förenade, är en fullkomlig förändrirg af föregående lefnadsvanor icke den minsta.
I detta afseende företer sig en stor olikhet med handels-sjöfolket, eller den medborgare - Stats- samt Allm.
Besv. och Ekon.-Utskottens Betänkande, A’:o 5.
19 klass, sorn har sjöfart till sitt näringsfång, då dessa i krig skola tjenstgöra å rikets flotta.
För dem är sjökrigstjenstens omfattande föga annat än en fortsättning af deras eget yrke, i statens tjenst i stället för i enskildes, och med bibehållande af yrkets hufvudsak, eller att genom sjötjenst förtjena sitt uppehälle.
Vid bedömandet af förevarande fråga bör man alltså mindre fästa sig vid de olägenheter, som en utsträckt bevärings-skyldighet för sjöfolk vid första påseendet synes för dem medföra, utan fastmera taga i betraktande hvarje medborgares pligt att, såvidt på honom ankommer, värna fosterlandet mot yttre våld och nödvändigheten deraf, att rikets flotta eger att genast vid ett inträffande krig påräkna ett tillräckligt antal sjövand t manskap.
Den tillgång härå, som nu förefinnes, är alldeles otillräcklig.
Den består endast af de indelde och roterade båtsmännen, jemte det vid flottan redan under fredstid anställde manskap, ty det, som af extra roteringen och sjö-beväringen erhålles, fordrar en icke så kort tid för att till sjöman bildas.
Dessutom bör afseende fästas derå, att större delen af sjömännen inom beväringsåldern vanligen äro ute å sjöresor, och således hvarken under fredstid fullgöra sin beväringspligt, eller kunna vid ett inträffande krig påräknas för flottans behof.
I betraktande häraf, samt då ej blott i brödrariket Norrige, utan äfven i andra länder, allt sjöfolk och alla fiskare äro skyldige till krigstjenst ända intill femtio åis ålder, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att beväringsskyldigheten för sjöfolk ntsträckes sålunda, att, vid inträffande krig, Kongl.
Majit är berättigad att till tjenstgöring å flottan, i mån af behof, uppbåda allt inom riket befintligt dertill tjenligt sjöfolk, utan afseende på, huruvida det samma är inom beväringsåldern eller ej.
Derjemte få Utskotten hemställa, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta, i enlighet med de beslut, Rikets Ständer komma att i frågan fatta, utfärda en författning, innehållande tillika alla reglementariska stadganden, som för verkställigheten af beväringens organisation kunna finnas erforderlige.
Slutligen få Utskotten anmäla, att, sedan förestående betänkande var färdigt alt afgifvas, Utskotten mottagit ett af herr Stjernsvärd, G. M., bos Högloft.
Ridderskapet och Adeln afgifvet samt den i5 sistlidne Mars till 20 Stills- samt Altin, fiesv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 5. allmänna Besvärs- oell Ekonomi-utskottet remilteradt anförande, innehållande eli förslag lill landlförsvarels organisation; och ali Utskotten skola laga i öfvervägande innehållet af samma anförande vid behandlingen af den utaf herr Ekholm i Vä Hofi.
Borgare-ståndet den 2g i nyssnämnda månad väekta, till allmänna Besvärs- oell Ekonomi-ntskottet jemväl öfverleinnade motion, angå tide nedsättande al en kommitlc, for granskning af herr Stjernsvärd. * berörda fulslag, samt för algifvande tiil Bikels näst sammanträdande Ständer af elL fullständigt utlåtande 0111 hela försvarsverkets lämpligaste ordnande.
Slockholm den 18 April 1848.
Emot Utskottens Betänkande, i afseende å beväringsskyldighetens utslräckning för sjöfolk, reserverade sig: Herr Westfelt; Herr Selia etan, som ansåg Utskottens förslag vara i högsta grad obilligt och orättvist; Herr P. II.
Lindström, som förenade sig med herr Schartau; Herr Gustafsson, herr Waern, herr Valley, herr Norin, herr Koek, herr Wahlgren, herr Pettersson, herr Malmstedt samt riksdagsfullmäglige utaf Hederv.
Bonde-ståndet Matts Persson, Anders sindersson, Petter Persson, Pehr Persson, Nils Strindlund, Juhan åndersson, Anders Jansson , Anders Johansson, och Hans Persson, af hvilka den förstnämnde eller Matts Persson afgifvit följande skriftliga reservation: ”Emot Utskottens ifrågavarande utlåtande får jag reservera mig.
Ehuru jag erkänner hvarje medborgares pligt att i farans stund värna sitt fädernesland, anser jag likväl denna medborgerliga pligt icke böra utkräfvas i högre grad af en viss samhällsklass, än af andre.
Utskottens pl 11- raiitet har likväl hyllat en motsatt åsigt.
För att förläna giltighet åt densamma hafva Utskotten såsom gifvet antagit, att sjöfolk, då de anställas på örlogsflottan, fortsätta sitt yrke blott med den skillnad, att de af kronan i stället för af enskild person förtjena sitt lifsuppehälle; hvadan hvarken någon orättvisa eller obillighet skulle, enligt Utskottens tanka, ligga deruti, att allt inom riket befintligt och till tjenstgöring å örlogsflottan tjenligt sjöfolk, utan afseende på, huruvida detsamma är inom beyäringsåldern eller ej, må Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskoltens Betänkande, h':o ,5. 21 kunna, vid inträffande krig, uppbådas till tjenstgöring å flottan.
Detta resonenient tyckes visserligen vid lörsta påseende ega något sken af billighet; men vid närmare granskning lärer äfven, efter mitt förmenande, till och med detta försvinna.
Uli kusttrakterna af liket hafva de beväringsskyldige blifvit indelade till tjenstgöring å flottan.
Huru kan man vilja föreställa sig, att flertalet af dessa beväringsskyldige egna sig åt sjömannayrket.
Med en del är detta visserligen händelsen, men det största antalet ynglingar sysselsätta sig med åkerbruk och andra näringsfång; men icke destomindre skulle desse flertalet utgörande ynglingar, derest Utskottens förslag vinner framgång, blifva ryckte från sina landtmanna-sysselsältningar, endast af det skäl, alt de såsom bosatte inom en kustort, blifvit förpligtade att till sjös fullgöra de vapenöfningar, beväringsskyldige åligga.
—Jag hemställer till en hvar, om sådant är rättvist?
skall en husfader i en kuslort, derföre att han tillhört sjöbeväringen, slitas från de sina för att i krigstid tjenstgöra å örlogsflottan och blottställa sig för krigets vedermödor och fasor samt lill och med offra sitt lif för fäderneslandet, då deremot hans granne, som, förut bosatt upp i landet och der fullgjort sina beväringsskyldigheter, skulle få sitta hemma i ro och sköta sina angelägenheter.
Ilar åter Utskottens mening icke varit all föreslå den snart sagdt obegränsade värnepligt för kustboer, som jag anser följa af den dunkla redaktion, Iivari förslaget blifvit affaltadt, ulan Utskotten endast åsyftat, att allt ”tjenligt sjöfolk” måtte anses skyldigt att vid krig tjenstgöra å flottan, så torde det till en böljan vara nödigt få afgjordt, huru vidsträckt orden ”tjemligt sjöfolk” böra tydas; om dermed,skall förstås endast sådant sjöfolk, som linnés å sjömanshus eller magistrater enrolleradt, eller om dermed menas äfven sådane personer, som, bosatte i kusttrakterna, idka den så kallade landtmannaseglationen såsom en vigtig binäring till deras i en del af dessa trakter svaga jordbruk.
I båda dessa fall är Utskottens förslag icke annat än ett försök att införa en pressningslag, stridande helt och hållet emot de rättigheter, kofferdi-sjömän blifvit tillförsäkrade uti 1748 års ännu gällande reglemente.”
I ofvanstående reservation instämde S.
Heurlin. sa Statt- tamt .Ulm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, S:o 6.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 20 April, kl. 2 e. ra.
Betänkande > i anledning af väckt motion om rotehdllarnes på Gottland befriande från skyldigheten att anlägga båtsmanstorp.
Till Stats-utskottet har blifvit remitterad en inom Hederv.
Bondeståndet väckt motion, deruti riksdagsfullmäktige Christen Persson och Ingemund Odin från Gottlands län föreslagit, att de rotehållare å Gottland, för hvilkas rotar båtsmanstorp ännu icke funnes, måtte befrias från skyldigheten att sådane torp anlägga; till stöd för hvilken motion blifvit anfördt: att såväl rotehållare, som båtsmän funne sig med det i orten brukliga aflöningssättet belåtne; att anskaffandet af den till torp erforderliga egovidd af åker och äng mötte betydliga svårigheter i en landsort, der roteandelarne voro så spridda, att de stundom lågo på flere mils afstånd från hvarandra och der båtsmanshusen måste byggas af sLen samt således blefvo ytterst kostsamma att uppföra; hvartill komme, att tjenliga torplägenheter uppdrifvas till de orimligaste priser, och dessutom, alt erfarenheten visat, hurusom båtsmän, hvilka erhållit torp, icke förmått de samma häfda, utan råkat i obestånd och med hustru och barn fallit roten till last.