Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dgt är väl sannt, att sist antydda förslag ej vunnit Rikets Ständers bifall; men då dels, efter hvad som inhemtas af de vid riksdagarne i ämnet förda diskussionsprotokoller, de tillförene framträdda meningsskiljaktigheterna företrädesvis finnas hafva vändt sig omkring ändamålsenligheten att till hufvudstaden flytta något af de äldre universiteterna, —hvarom nu icke är fråga; —dels det lärer få såsom ostridigt antagas, att förslaget om inrättande af ett universitet i Stockholm väckt en småningom och alltjemt stigande uppmärksamhet, samt framkallat ett deltagande af den intensitet, att detsamma nog kommer att, måhända med vexlande framgång, söka sig ett uttryck inom representationen ända till dess att lämpligheten deraf varder nöjaktigt utredd; och dels en sådan utredning, med den mångsidiga granskning som dervid påkallas af vetenskapernas kraf, landets behof af ytterligare ett universitet, hufvudstadens tjenlighet såsom plats derför, möjligheten att tillgodogöra derstädes redan befintliga institutioner och andra materialier till en högskola, vidden af de uppoffringar Statsverket för ändamålet skulle få vidkännas och så vidare, icke kan åstadkommas inom ett Rikets Ständers Utskott; så får jag vördsamt tillstyrka motionen på det sätt, att jag hemställer det Rikets Ständer behagade i till Kongl.
Maj:t aflåtande underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes låta genom en komité af sakkunnige män 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 12. fullständigt utreda så väl frågan 0111 behofvet och lämpligheten af ett universitets inrättande i hufvudstaden, som ock hvilka åtgärder för sådant ändamål erfordras samt kostnaden derför, och inför en kommande riksdag framlägga resultatet af en så beskaffad undersökning.
Häruti hafva instämt: Grefve von Rosen, F. C., Doktor Moberger, Herr Pettersson, Herr Petré, Herr Bergman och Herr Waldenström.
Biskop Beckman och Herr Grenander anmäla, att de icke vid behandlingen af frågavar ande ärende i Utskottet närvarit.
Arik. till Exp.-Utsk. den 15 Dec. 1865, kl. 5 e. ni.
Betänkande, i anledning af väckt förslag om upphörande af de. s. k.
Prebendepastoraten.
Redan vid 1853—1854 års riksdag framställdes hos Rikets Ständer förslag, att de prestman vid läroverk eller annorstädes, hvilka efter gällande författningar vore berättigade att erhålla prebenden, måtte i stället af Staten få sig anslagen en viss årlig tillökning i lönerna, motsvarande prebendets afkastning under en viss tid, och prebendena förses med egna själasörjare.
Detta förslag vann endast i så måtto Rikets Ständers bifall, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl.
Maj:t den 18 Oktober 1854 anhöllo, att Kongl. Maj:t täcktes utreda, om och hvilka prebendepastorater lämpligen kunde, utan mehn för kyrkan och det kyrkliga undervisningsväsendet, frän deras egenskap af prebende fritagas, utan äfven det ersättningsbelopp, som för åvägabringande deraf kunde erfordras, samt derefter för Rikets Ständer framlägga den nådiga proposition i ämnet, som Kongl. Maj:t kunde finna för ändamålet lämplig.
Till stöd för denna underdåniga begäran åberopades »de olägenheter, som föranledas deraf, att de prestmän, hvilka innehafva prebenden, icke sjelfve kunna besörja själavården inom församlingarne; hvadan det vore angeläget och önskvärdt, om i allmänhet prebenden kunna tillfalla sådane prestmän som vore i tillfälle att sjelfve utöfva vården hvar om sin församling.»
Men Rikets Ständer uttalade härvid den mening, att, under dåvarande förhållanden och Allm. Besv.- och Ekon.-Utslcottets Betänkande M 12. 5 med gällande institutioner, vissa undantag borde ega ruin, såsom att biskopar, theologie professorer och theologie lektorer tillika förblefvo pastorer, på det de måtte »äga tillfälle att såsom prester verka och för att icke vara skiljde ifrån det kyrkliga lif, som tillhör deras befattningar.» Ofver denna Rikets Ständers underdåniga skrifvelse behagade Kongl.
Majit infordra utlåtanden såväl från samtliga Konsistorierna i riket, som från Kanslers-embetet för universiteten och Kammar-kollegium; men såvidt Utskottet kunnat erfara, har, förmodligen till följd af den tidsutdrägt en dylik kommunikationsåtgärd medför, ärendet icke hunnit beredas till vidare föredragning inför Kongl. Majit, innan nästpåföljande riksdag, år 1856, inträlfade.
I sammanhang med då verkställd omorganisation af elementarläroverken och upprättandet af nya aflöningsstater för desamma, beslöto Rikets
Ständer att fastställa det vilkor för rättigheten att komma i åtnjutande af de nya lönerna, att, der prebendepastorat vore med lärareplats förenadt, detsamma skulle, i mån af inträffande ledighet indragas, med undantag likväl för sådana, som åtföljde theologie lektorsbeställningar, hvilket Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 25 Februari 1858 gåfvo Kongl.
Majit tillkänna.
Detta beslut har Kongl. Majit, på sätt af dess nådiga Cirkulär till
Domkapitlen i riket och direktionen för Stockholms stads undervisningsverk den 20
Mars sistberörda år inhemtas, i nåder bifallit; och till följd häraf lärer redan ett och annat prebendepastorat, efter innehafvarens afgång, blifvit indraget från läroverksstaten och i vanlig ordning med pastor försedt.
Vid innevarande riksdag har inom Högvördiga Preste-Ståndet motion om samtliga prebendepastoratens indragning blifvit väckt af Professor Ribbing, hvilken till stöd för ett sådant förslag anfört, hurusom hela institutionen af prebenden alltför tydligt hvilade på den grundsats, att pastoraten med thy åtföljande inkomster vore till för att betala eller belöna åtskilliga arter af verksamhet eller förtjenst, till hvilkas remunererande man sålunda på ett beqvämt sätt egde medel och denna institution utgjorde såsom sådan den mest åskådliga motsats till det enda rigtiga förhållande att församlingen endast såvida borde vara skyldig att aflöna en pastor, som hon i honom egde en verklig och åt församlingens värd helt och hållet sig egnande själasörjare.
Redan häraf borde, såsom helt naturlig följd, kunna inses, att prebendepastoraten utgjorde én bland de statskyrkliga institutioner, som blott alltför lätt kunde leda till likgiltighet eller motvilja mot sjelfva statskyrkan såsom sådan.
Radfrågade man åter erfarenheten, så behöfde man ej söka för att i medlemmarnes i prebendeförsamlingar åsigter och önskningar i afseende på deras ställning finna bekräftelsen på det anförda; och man hade hört att Domkapitlen bland motiverna för öfverflyttning af prebendenatur från ett till annat pastorat offentligen andraga äfven det, att det pastorat, som förut länge varit prebende, numera behöfde en kraftigare och noggrannare själavård.
Väl förefunnes, utom ekonomiska skäl, den ej ovigtiga betänklighet mot upphäfvandet af prebendepastoraten för theologiska lärare och Domkapitels ledamöter, att desse, så länge de tillika vore prebende-innehafvare, dymedelst, såsom tillika praktiskt verksamma prester, finge förblifva i omedelbar vexelverkan med församlingen och derigenom icke allenast blefve i tillfälle att förvärfva pre - 6 Allm.
Bese- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 12. sterlig erfarenhet och på samma erfarenhetsväg lära känna församlingens behof, utan ock sålunda vore i mindre fara att råka i sådana theoretiska förirringar, hvarpå exempel ej saknades hos andra länders blott theoretiska theologer.
Men huru stor betydelse denna anmärkning än finge erkännas hafva, syntes den likväl icke kunna eller böra uppväga afseendet på hvad som utgjorde församlingarnes billiga anspråk och oafvisliga behof, likasom det ej alldeles torde saknas utvägar att förekomma de befarade olägenheterna af prebendepastoratens upphörande, i hvilket hänseende motionären exempelvis ville föreslå föreskrift om skyldighet för den theoretiska theologen till viss presterlig tjenstgöring ej mindre såsom vilkor för befordran, än äfven fortfarande efter vunnen sådan.
Utskottet kan icke annat än instämma i den mening Professor Ribbing sålunda uttalat.
Sedan ofvanomförmälda, redan beslutade indragning af läroverks-prebendena egt rum, och jemväl den reglering enligt Kongl. Brefvet den 26 Februari 1864 vidtagits, att der, vid skeende undersökning af beloppet af biskoparnes löner, en sådan lön finnes öfverstiga ett visst faststäldt belopp med så stort värde, som svarar emot afkastningen af ett eller flera med tjensten förenade prebendepastorat, lönereglerings-nämnden eger föreslå frånskiljande af ett eller flera af dessa pastorat, med iakttagande deraf, att alltid ett prebendepastorat vid hvart biskopsembete bibehålies, utgöras de återstående prebenden af sådana, som äro anslagna åt biskopar, domprostar, theologie professorer och adjunkter vid universiteten samt en del theologie lektorer vid elementarläroverken.
Likasom hufvudändamålet med dessa prebendens inrättande ursprungligen utan tvifvel varit att såmedelst bereda de nämnda embetsmännen och lärarne löneinkomster — hvilket torde temligen tydligt framgå bland annat deraf, att vid valet af för ändamålet tjenliga pastorat afseende icke alltid fästats å deras belägenhet och deraf beroende möjlighet för prebendarien att sjelf sköta dem — så är det dock af erfarenheten bekräftadt, att prebendenas innehafvare oftast icke sjelfve bestrida pastoralvården inom desamma.
Vid sådant förhållande förfaller hela betydelsen af det inkast, sorn vanligen gjorts emot prebendenas upphörande, att nemligen såväl biskoparne, som ofvannämnde lärare i theologi böra hafva ett fält för presterlig verksamhet.
Såvidt behofvet häraf kan tillfredsställas dermed, att tillfälle till predikande och annan dylik tjenstgöring icke saknas, bör sådant kunna beredas på annat sätt; hvaremot den djupare andliga erfarenhet, som endast vinnes genom den dagliga själavården i den personliga beröringen med församlingsmedlemmarne, icke kan förvärfvas af den, som, ofta på icke ringa afstånd från församlingen, måste egna sin mesta tid åt ett annat embete, hvilket endast tillåter honom flyktiga, mer och mindre regelbundna besök inom den församling, hvars själasörjare han till namnet är.
Det ligger i sakens natur, att två så vigtiga embeten, som biskopens, eller den theologiske lärarens vid ett lärdomsinstitut, och kyrkoherdens icke väl kunna hos en person förenas, utan att det ena varder bisak.
Beggedera kräfva i vår tid sin man, och om det än för en biskop eller theologie professor må anses nyttigt att ega tillfälle att såsom prest verka och lefva det kyrkliga lif, för hvars vidmagthållande och utbredande Allm.- Besv- och Eleon.-Utskottets Betänkande M 12. 7 de äro satte att verka, så måste det deremot vara i högsta grad olämpligt att till själasörjarens ansvar och mångfaldiga åligganden lägga de skyldigheter, som åtfölja förenämnda embeten.
Ett billigt afseende på prebendeförsamlingens rätt, bjuder derjemte att låta henne komma i åtnjutande af den fördel, andra församlingar ega, att nemligen hafva sin själasörjare bosatt midt ibland sig och icke nödgas i hvarje angelägenhet söka honom ofta en eller annan mil utom församlingens område.
I betraktande af nu anförda omständigheter finner Utskottet sig böra tillstyrka bifall till ifrågavarande motion och får alltså — med vördsam erinran, att förslaget innebär ändring i presterskapets privilegier, som, enligt 114 § Regeringsformen, erfordrar samtycke af alla fyra Riks-Stånden — hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t göra framställning om pre bendepastoratens indragning vid deras nuvarande innehafvares af gång samt anhålla att Kongl. Maj:t täcktes framlägga förslag till beredande af ersättning för de löneinkomster, som för närvarande från dessa pastorat utgå.
Af Herr von Ehrenheim:
Vid öfvervägande af de skäl, sam tala för eller emot prebendepastoratens indragning, finner jag visserligen en sådan indragning i allmänhet önskvärd, men då jag å andra sidan icke kan neka att hvad som anföres för deras bibehållande i visst särskildt fall är i hög grad tänkvärdt och bör tagas i noggrannare öfvervägande, än för Utskottet varit möjligt, har jag icke kunnat instämma i det ovilkorliga tillstyrkande, hvaruti Utskottet stadnat, utan anser jag att Utskottet bort inskränka sig att tillstyrka Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla det Kongl. Maj:t ville taga i öfvervägande om icke en vidsträcktare indragning af prebendepastoraten, än den, som redan egt rum, eller i sammanhang med regleringen af biskopslönerna blifvit anbefalld, lämpligen kunde ske.
Häruti instämde Friherre Åkerhjelm, ./. G. N. S.; Friherre von Flaten, C.; Friherre Cederström, II.; Friherre Alströmer, C. J. O.; Grefve de la Gardie, IL, och Herr af Edholm, E. G. Af Biskop Beckman:
Att hvarhelst flera pastorater såsom prebenden äro förenade med samma tjenst, alla utom ett vid nu varande innehafvares afgång frånskiljas tjensten och blifva särskilda pastorater, äfvensom att Kongl Majit ville i sammanhang med frågan om Domkapitlens omorganisation taga i öfvervägande, hvilka af återstående prebendepastorater kunna och böra, med fästadt afseende på dels de enskilda ifrågavarande församlingarnes behof af själavård, dels kyrkans och den theologiska vetenskapens 8 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande JYs 12. kraf, upphöra såsom prebenden mot ersättning för den förlust tjensterna derigenom komme att i löneväg vidkännas.
Af Kontraktsprosten Lindskog: Emot Ekonomi-Utskottets Betänkande (angående prebendepastoratens indragning) få undertecknad anmäla reservation.
Det kan visserligen icke bestridas, att prebendeförsamlingar i ecklesiastikt hänseende stå i exceptionelt förhållande, att de icke ega i afseende på vården af sina andliga angelägenheter samma sjelfständiga ställning, som andra församlingar, samt att det alltså kan i några hänseenden betraktas som en olägenhet, att dessa institutioner skola finnas.
Ä andra sidan må villigt erkännas att stiftsstyrelserna sökt på ett förtjenstfullt sätt afhjelpa denna olägenhet derigenom, att mera utmärkte extra-ordinarie prestman oftast blifvit förordnade att förestå dessa beställningar.
Härigenom har det handt, att många af dessa församlingar icke kännt behofvet af en förändring.
För att ytterligare betrygga församlingarnes rätt kunde bestämmas, att de finge rättighet att deltaga i val af vikarier, äfvensom att löneregleringsnämnderna måtte åläggas att bestämma viss lön för dessa prestmän, på det att all godtycklighet i detta afseende skulle försvinna och en anständig bergning blifva dem tillförsäkrad.
Men det finnes icke destomindre ganska vigtiga skäl för bibehållande af den närvarande ordningen.
Dessa äro ofta framställda och behöfva här endast antydas.
Det kan icke för den theologiska bildningens målsmän vara utan vigt, att de blifva satte i tillfälle att utöfva en andlig församlingsvård.
Om de blifva alldeles främmande för det kyrkliga lifvet, sådant som det rörer sig på församlingens djup, så är det fara värdt, att de förirra sig i spekulationens labyrint.
Exempel härpå lemna oss i öfverflöd utlandets högskolor, der de theologiska lärarne i allmänhet äro lekmän.
Men hvarje gång presten framträder inför sin församling för att aflägga vittnesbörd om sin tro, förstår han tvifvelsutan bättre, än då vetenskapsmannen uppträder i kathedern, att det icke går an, att undfägna församlingen med några magra theorier.
Under sådana förhållanden torde de olägenheter som vidlåda den nu varande prebendepastorats-institutionen vara ganska ringa i jemförelse med de betryggande fördelar, som genom densamma tillskyndas den allmänna theologiska bildningen i vårt land.
Ty det lärer väl icke kunna bestridas att den vinst, hvarom här är fråga, är en vinst för församlingen, och icke endast för dem, som skola bildas till församlingslärare.
Och utan tvifvel har det lif, som den theologiska vetenskapens målsmän midt i församlingen fört, bidragit dertill att församlingens troslif icke i vårt land skakats af så starka slitningar, som å andra orter, och att den evangelisklutherska bekännelsen varit omfattad med en trohet, som man icke bör vara angelägen att tillintetgöra.
Då härtill kommer, att detta ärende för icke många år sedan blifvit, såsom det synes, på goda skäl ordnadt enligt nu gällande bestämmelser, och då denna fråga dessutom kan stå i sammanhang med frågan om
Domkapitlens omorganisation, så får jag vördsamt föreslå, att motionen för närvarande icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Häruti instämde Kontraktsprosten Westin, Kontraktsprosten Schmidt, Kyrkoherden Englund.
Af Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande JY§ 12. 9 Af Kyrkoherden Simonsson: »Emot det slut, hvartill Höglofliga Utskottet i detta sitt utlåtande kommit, liksom emot de derför af Utskottets pluralitet anförda motiver, anser jag mig pligtig att härmed inlägga min eftertryckliga reservation och dervid åtminstone antydningsvis framlägga mina från Utskottets pluralitet skiljaktiga åsigter.
Huru litet betydelsen af ifrågavarande ärende inom Utskottet vunnit klarhet och öfvertygelsen om den föreslagna åtgärdens lämplighet kommit till stadga, derom vittna de mångahanda åsigter, som under diskussionen blifvit yttrade, och de flera voteringar, som för tvistefrågans afslutande måst anställas.
Frågan är ytterst den, huruvida theologen bör vara en kyrkans man eller icke, och dernäst — i fall denna första fråga blifvit, som sig bör, med ja besvarad — den, hvad i kyrkans författning bör vara stadgadt för att tillförsäkra henne, det hvarje inom henne anställd theologisk lärare är en sådan.
Med det varma kyrkliga intresse, som utmärkte våra Lutherske förfäder och som så oförtydbart röjer sig uti de till oss i arf från dem öfvergångna kyrkliga författningar och anordningar, hafva samme våra förfäder nogsamt tillkännagifva, det de ansett som oeftergifligt, att hvarje lärare i kyrkans vetenskap inom kyrkans sfer lefver ett verksamt lif och det kat exochän, och för befrämjande af denna för dem så vigtiga angelägenhet hafva de vidtagit den åtgärden, att göra de theologiska lärarne till lärare äfven i församlingen.
I motsats emot motionären tror jag nemligen, att detta högre till idéen sig hänförande och icke på materiela fördelar utgående motiv varit hos våra kyrkliga lagstiftare det, som hufvudsakligen föranledt inrättande af s. k. prebendepastorater, det sistnämnda åtminstone icke annorlunda än som något, hvilket väl kunde vara med, då det blott tjente till befrämjande af det hufvudsakliga ändamålet, hvilket ansågs kunna, såsom det säkerligen kan, vinnas till förmån för Svenska kyrkan i dess helhet, utan men för någon enskild församling.
Det är denna grundsats och detta förfaringssätt, som jag ansett så litet böra öfvergifvas, att jag fastmer anser högst önskligt och för kyrkans väl befrämjande, om så kunde ske, att hvarje vid akademi och vid elementarläroverk anställd lärare i theologi ej blott vore genom lag förbunden att öfva presterlig verksamhet, utan äfven hade en församling sig anvisad, der honom tillhörde att i allt, hvad själavården rörer, deltaga.
Att beröfva biskopar och theologie professorer deras prebendepastorater löper så emot Kongl. Plakatet den 16 Oktober 1723, att i afseende derpå ingen annan åtgärd kan vidtagas än den, hvarom 114 § Regeringsformen i dess än varande och äfven snart blifvande lydelse lemnar föreskrift.» Af Kyrkoherden Ekelundh, Doktor Moberger samt Kontraktsprosten Lundberg.
St. Prof. 1865 & 1866. 8 Sami. 4 Haft. 2 10 Allm. Desv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 13.
\:o 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Dec. 1865, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om kronofogdetjensternas indragning.
Ola Bosson Olsson från Christianstads län har uti en inom Hedervärda BondeStåndet väckt motion («A? 338), uti hvilken Per Nilsson från samma län instämt, föreslagit, »att kronofogdetjensterna icke vidare måtte besättas, utan vid blifvande ledigheter indragas, och, i den mån göromålen öfverflyttas på länsman och häradsskrifvare, dessa tillförbindas att ställa hvardera sådan uppbördsborgen, som kronofogdarne; hvaraf bör följa, att, i mån af göromålens större och vigtigare beskaffenhet, lönerna, af den gjorda besparingen, för länsmän och häradsskrifvare förbättras.»
Genom en sådan anordning har motionären ansett flera vigtiga fördelar skola vinnas, nemligen besparing för Statsverket af en icke obetydlig del utaf det belopp, 280,000 R:dr, som nu utgår till lön åt kronofogdarne, och hvaraf endast en del beliöfde användas till löneförbättring åt länsmän och häradsskrifvare m. fl., på hvilka kronofogdarnes göromål skulle fördelas; samt vidare besparing af tid, besvär, kronobrefbäring och kostnader för enskilde, hvilket allt orsakades af den omgång, som nu egde rum till följd deraf, att en mängd angelägenheter, som, ehuru de af länsmännen få ombesörjas, dessförinnan likväl måste hos kronofogden anmälas’ eller varit föremål för Konungens Befallningshafvandes skrifvelse till honom; och har motionären derjemte uttalat den mening, att de få bestyr, i hvilka kronofogdarne numera personligen uppträdde, ganska väl kunde öfverlemnas åt länsmännen.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som efter remiss har att afgifva yttrande öfver denna motion, får till en början erinra om det samband, som eger rum emellan kronofogdetjensterna och landtstatens organisation i öfrigt, och som icke utan det helas betänkliga rubbning medgifver nämnda tjenstebefattningars fullkomliga upphörande.
Landets gamla indelning i fögderier ligger till grund för nuvarande ordning inom uppbördsverket, der skatte-debiteringen verkställes af häradsskrifvaren för samma distrikt, som utgör området för kronofogdens befattning med uppbörden, i afseende å hvilken de ock hafva gemensamma åligganden och i viss mån gemensam ansvarighet.
Af Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 13.
11 den föreslagna förändringen skulle följa, att det i enlighet med nämnda indelning ordnade uppbördsväsendet komme att splittras i lika många fördelningar och särskilda redogörelser, som det funnes länsmansdistrikt inom länet.
Detta skulle ej blott betydligen öka göromålen för häradsskrifvarne, synnerligen genom de sålunda mångfaldigade besvärliga räkenskaperna, utan ock försvåra den Landskontoret åliggande kontroll öfver länets uppbörd.
Hvad åter angår polisstyrelsen, så enär länsmännen i och för sina tjenstebefattningar befinna sig i ständig och nära beröring med allmänheten, är det ock ej mindre för Staten än för länets innevånare af vigt, att länsmannens tjensteutöfning är underkastad noggrann tillsyn.
Länsstyrelserna äro likväl både i anseende till länens vidsträckthet och af andra anledningar urståndsätta att på närmare håll och med oafbruten uppmärksamhet följa länsmännens förhållande; och den mellanlänk emellan den högre embetsmyndigheten och den lägsta tjenstegraden, som inom länsförvaltningen bildas af kronofogdarne, kan fördenskull lika litet derstädes, som inom andra embetsförvaltningar, utan äfventyr för ordning och reda undvaras.
På sätt tillförene blifvit erinradt, då dylika motioner, som den förevarande, varit föremål för Rikets Ständers pröfning, anser Utskottet sig jemväl böra uttala den åsigt, att, derest motionärens förslag skulle bifallas, sådant icke skulle komma att medföra någon besparing för Statsverket, utan snarare föranleda en ej obetydligt ökad utgift.
Om nemligen länsmännen komme att tillika öfvertaga såväl uppbörden, som de flera andra vigtiga göromål, hvilka för närvarande tillhöra kronofogdarne, samt ali den ansvarighet nu åligger dessa sednare, så blefve det nödvändigt att tilldela länsmännen löneförmåner, svarande mot befattningarnas vigt och möda, och det inses lätt, att en dylik förändring i länsmännens ställning påkallade vida betydligare lönetillökning, än som kunde bestridas med det belopp, hvartill kronofogdarnes aflöning nu uppgår, hvarförutan ökad aflöning såväl för häradsskrifvare, som för nya tjenstemän vid Länsstyrelserna, blefve påkallad.
På grund häraf och då, ehvad förändring i organisationen af polis- och exekutionsväsendet å landsbygden må anses erforderlig, ändamålet likväl, efter Utskottets förmenande, ingalunda kan vinnas på det af motionären föreslagna sätt, hemställer Utskottet vördsainligen, att ifrågavarande motion ej måtte af Rikets Ständer bifallas.
Stockholm den 12 December 1865. 12 Albu. Desv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 14. X:o 14.
Alik. till Exp.-Utsk. elen 15 Dec. 1865, kl. 5 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rätt till ersättning för flyttning af hus, som stå på mindre än 100 alnars afstånd från jernväg.