Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då man kommer och säger oss, att det finnes ingen verklig glädje och lycka i lifvet, intet verk- ligt godt, då uppreser sig vår känsla deremot, äfven om vi icke strax inse, att det är det ytliga betraktelsesättet, som framkallat ytter- ligheterna i dessa påståenden.
makt och förmåga söka motarbeta ytlighetens utbredande.
I ytlighetens spår går flärden, och flärden förleder till ytterligheter, som man skulle kalla vansinniga, om de ej voro så löjliga.
Men, som sagdt, då ytligheten kommer in i det allmänna tänkesättet, då man vänjer sig vid ett ytligt sätt att betrakta lifvet, vid att snart glamma, ofta byta om både kläder, nöjen och åsigter, då har ytligheten åstad- kommit ytterligheter.
Då skall allting fram- för allt vara nytt — icke framför allt vara godt.
Det nya kan gerna vara dåligt, ovar- aktigt, en lätt afnött fernissa — det gör ingenting, blott det är nytt.
Det får gerna vara skadligt, förgiftande, sjudande ondt — det gör ingenting, blott det är nytt.
Det behöfver icke ens vara vara vackert — man är mätt på det sköna — det får gerna vara vidrigt, upprörande för den sedliga känslan, grymt, rått, ohyggligt — det gör heller ingen- ting, blott det är nytt.
Man predikar sedlighet genom att undan- rycka grundvalen för all sedlighet; man skrifver ljungande diatriber mot de rika och afslöjar de fattigas uselhet, medan man sjelf med all makt fikar efter de njutningar, som man gör till de rikes förbrytelser; man för de förtrycktes talan, man skildrar öfverklas- sens orättfärdighet, man föraktar dem som ega detta lifvets goda, och man slutar med — ja, stundom med att taga lifvet af sig, för det man sjelf icke har Aladdins lampa till sitt förfogande, utan måste försaka åtmin- stone några af de njutningar jordelifvet kan skänka.
Man predikar om egendomsgemen- skap med juvelringar på fingrarne och esco- moterar bort folkfriheten, medan man gör den till fotapall för politiska uppkomlingar — och så har ytlighetens tidehvarf fördt oss in i ytterligheternas.
Ty i ytlighetens tidehvarf sträcker sig yt- ligheten äfven till betraktelsesättet.
Och der- för kan så mycket få passera, som eljes aldrig skulle förblifva utan anmärkning.
Och äfven den, som sjelf tror sig gå till botten med allt, blir mot sin vilja ytlig, blir det utan att veta deraf.
Det är derför sjelfpröf- ningen blir oundgänglig.
En liten ransak- niDg med vårt eget jag inför sanningens dom- stol och med samvetet såsom vittne skulle göra oss alla utomordentligt godt och i hög grad motverka både ytlighet och ytterligheter.
Men vilja vi verkligen gifva våra barn en Men för att det skall komma så långt Hafva vi blott en gång kommit derhän, allvarligare riktning, så finna vi snart, att vi att vi veta med oss sjelfva, huru nödigt det med oss, derför bevare oss, milde Herre Gud!
sjelfva också måste inslå på en annan väg är att arbeta på daglig förbättring, och äro Och här är det, som vi qvinnor skola gripa Ty om vi äfven binda vår tunga, så att aldrig vi öfvertygade, om att vi måste gå tillbaka, in.
Här är det, som den sanna qvinligheten hon i detta fall försyndar sig, kunna vi lika- om vi ej gå framåt, då är första grunden skall komma till heders.
Ty det är vi, som väl med lefnadssätt och exempel hos barnen lagd, och vi hafva något att bygga vidare genom enkelhet, måttlighet, allvar och trohet inympa en oskälig beundran för ytan och ett på.
Det är icke så roligt att se sina fel skola sätta en gräns för ytligheten.
Det är lika omotiveradt förakt för innehållet, hvilket och svagheter i ansigtet, och oftast nöjer man ju vi, som uppfostra barnen!
Det beror i allt i en framtid skulle kunna störta barnen sig med att så der i allmänhet medgifva dem.
icke ringa grad af oss, huru ett kommande i olyckor, för hvilka vi skulle hisna, när vi » Jag har nog också mina fel », heter det, slägtes öden gestaltas.
blott tänkte derpå.
Och äfven derför är » men », tröstar man sig genast, » hvem har icke Det beror på oss, om våra barn och fram- det första steget i detta hänseende, att vi det?
Åtminstone vet jag då, att jag inte tidens män och qvinnor skola blifva ytliga, sjelfva ej få låta vårt omdöme om menniskor har det eller det felet », o. s. v. Men den, njutningslystna varelser, som med stora steg och om lifvet så mycket bero på ytan af som allvarligt vill lefva ett nyttigt lif och hasta mot ytterligheternas afgrund, eller all- tingen.
icke ett ytligt, innehållslöst, låter sig icke varliga tänkande menniskor, som vilja lefva Det är hos mången en inrotad fördom, att, nöja med en så ytlig sjelfkännedom — ty till glädje och nytta för hvarandra.
Allt när en menniska hunnit till mognare år, kan sjelfpröfningen kan nog också vara ytlig — detta beror på oss, hustrur, mödrar, arbetan- hon icke förändras till det bättre.
Hon är, utan undersöker litet närmare, försöker få de och icke arbetande, begåfvade och icke som hon är — hon är nu en gång sådan — rätt på motiverna till sina handlingar, jemför begåfvade qvinnor, de som verka i vida kret- uppfostran, omständigheter hafva gjort henne dem med det rättesnöre, en hvar hederlig sar och de som äro trogna i det lilla.
Måtte sådan — nu få andra hålla till godo med menniska för sig uppdrager, och ser efter vi alla rätt uppfatta våra pligter och troget henne, som hon är.
Hon kan icke blifva om de hålla profvet.
Det händer då, att söka fylla dem, förstå vårt dryga ansvar och icke söka undandraga oss det!
man i bland gör förvånande upptäckter.
annorlunda!
Men det blir oss for tungt, måhända, detta, Mycket möjligt, men hon vill sannerligen Det är ganska antagligt, att många af oss.
icke heller.
Hon vill icke ransaka sig sjelf om vi företaga en sådan allvarlig sjelfpröf- ty vi äro, om sanningen skall fram, dock och se sina fel och svagheter utan att ur- ning, skola finna, att vi verkligen vida mer alltid det svagare kärilet.
Och derför skulle säkta dem.
Jag är alldeles viss på, att, om än vi anade, sätta högt värde på ytan.
Det vi hafva stöd och hjelp i vårt arbete af sjelfpröfning vore litet allmännare, skulle är äfven antagligt, att rätt många skola be- kraftigare händer.
Det lider ej heller något tvifvel att vi ju skola bättring ej heller vara så sällsynt.
Det skulle trakta detta såsom både förlåtligt och oskad- ej heller förundra mig, ifall man kunde vända ligt.
Det är ju också möjligt, att det icke få sådant stöd, sådan ledning.
Qvinnor, som ut och in på själens hemligaste kamrar, om skadar dem sjelfva, men det är ganska säkert, vilja det rätta, skola aldrig förgäfves vädja man då på dess väggar finge se den inskrif- att det skadar deras omgifning.
Det är möj- till rättänkande män, och det skall helt säkert ten hos de flesta: jag är ändå litet bättre än ligt, att många menniskor kunna högt värdera icke behöfvas mer, än att vi qvinnor visa, att andra.
Jag säger de flesta, ty jag vet ju, ytan och ändock bibehålla aktning för inne- vi hafva allvar med oss i att motarbeta yt- att de finnas, som icke blott säga, men verk- hållet, ändock bibehålla allvar och djup i lighet och flärd, för att vi skola få alla ligen känna och tänka: jag är den förnämli- karakteren, men det är alldeles säkert, att tänkande och hederliga män på vår sida.
gaste bland syndare.
Men till huru många icke alla kunna det, ja, att de flesta icke Mathilda Lang / et.
procent af menskligheten kunna dessa räknas?
kunna det.
Derför bör hvar och en efter
Hon klär sig enkelt — hon som mannen.
I Stockholm kan, liksom i Berlin, en herre styra ut sig i den brokigaste kostym, och han Sådan hon är och sådan hon icke är.
anses elegant ändå.
Fransmannen deremot, (Från Iduns pariserkorrespondent.)
och framför allt parisaren, fordrar af en man, fn fransk författare — om det är Catulle som vill gälla för att vara distinguerad, att Mendés, de Banville eller kanske någon hans drägt är elegant, men hållen i mörka annan, det erinrar jag mig lDte precis — liar färger.
Cylinderhatt, violblå cravatt och svart i en liten förtjusande saga berättat om en fé, bonjour, antingen dubbelradig eller af engelskt som, • — det var naturligtvis för » mycket, snitt — parisaren imiterar gerna det engelska mycket länge sedan » — gaf hvar och en af — är den vanliga klädseln för en person, som jordens qvinnor en skänk.
Den ena fick skön- vill uppträda som gentleman.
het, den andra godhet, den tredje blef kär- Parisaren är rädd att väcka uppseende, det lekselden beskärd, på den fjerdes lott föll be- är skälet.
haget, o. s. v. Men fransyskan, hon fick Vill ni kläda er parisiskt, min läsarinna?
— allt.
Nåväl, kläd er då enkelt!
Det är snittet, ele- Ni protesterar kanhända, min vackra läsa- gansen kommer an på.
Parisiskan älskar det rinna?
Ni har läst franska romanförfattare?
stålgrå, det grå med de blå eller violetta skift- ningarne, och, Gud, hvad det klär henne!
ni behöfver inte rodna för det!
Men jag vill säga er en sak, detsamma f. ö., Hvilken form sedan tyget får, det bestämmer hvarom baronessan Harel upplyste stock- modet, och hon lyder modet, men trotsar det holmarne förlidet år: romanliteraturens fran- också ibland, om det blir för extravagant.
syska är icke typen för den franska qvinnan, Turnyren har hon för länge sedan gifvit afsked, genomsnittsfransyskan har med henne föga och luggen, ja, den fick följa med — på sin gemensamt.
Författarne må teckna undantagen höjd kan några hårstrån vid hvardera tinningen bland menniskorna — undantagen äro ju de dragas ned i snigelform.
Ett toalettfel har intressantaste att studera • — och de ha rätt hon, och det bör ej imiteras: benägenheten att dertill, men vill man finna den typiska repre- pudra sig.
Här i Paris har emellertid poudre- sentanten för en klass, ett folk, då måste man de-riz i boudoirerna öfvergått från lyxens om- oftast lägga boken ifrån sig och gå ut i lifvet.
råde till att vara en ren nödvändighetsartikel, Är hon då vacker, fransyskan?
som är omöjlig att utrota.
Men den fattigare klassens qvinnor då, de, Uppställer ni som vilkor för qvinnofägringen en näsa, så klassiskt skuren som den meliska som ej ha råd att välja sina kostymer hos Afrodites, ett par ögon, hvars drömmande damskräddaren Worms?
Ja, det är just hos svärmeri griper er så sällsamt som Madonna dem, fransyskans naturliga smak bäst visar di San Sistos, då måste Frankrike uppge allt sig — en smak, som ersätter hvad som saknas hopp om segerns pris vid de nu moderna i portmonnän.
Går man uppför bankarne i skönhetstäfiingarna.
Men det gifves ju många Belleville eller till de osnyggaste qvarteren i slag af skönhet.
Den t. ex., som ligger i den Monmartre, skall man finna detta.
En qvinna hälft omedvetna charme, hvilken kan göra ett må här vara aldrig så fattig, så vet hon dock i vanlig mening ej vackert ansigte nästan för- att fästa sin tarfliga bomullsklädning, att upp- trollande, det skälmska lekande behag, som lägga sitt hår, så det fär en viss, distinguerad kan forma ansigtslinier så gratiösa.
Det var prägel.
Detta i förening med gången, sättet detta je ne sais quoi, som säkerligen gjorde, att föra sig.
Den franska gracen är också att Ninon de 1 ' Enclos ' skönhet trotsade åren, tidigt utvecklad.
Lägg t. ex märke till en och det är detta, som än i dag gör parisiskorna liten, liten unge, hvilken plastisk ställning hon tilldragande.
En låg panna, ett par ljusbruna, intar, när ni tilltalar henne, och med hvilket romerskt mandelformiga ögon, hvilkas tunga oefterhärmligt behag hon säger: i&gt;Oui, m ' sieurh lock gifva dem ett smäktande drag, en liten, eller: iiNon, m ' sieur.
' » något böjd näsa med öppna, vibrerande näs- borrar öfver ett par små, tunna läppar — lägg dertill en hvad italienarne kalla morbidezza, Ni har väl hört anekdoten om engelsmannen, d. v. s. en fyllighet, som står på gränsen af, fransmannen och tysken, som skulle teckna ett men ej öfverskridit embonpointens område, och lejon?
Engelsmannen for till Sahara, och tysken ni har typen af en parisiska för er, une jolie konstruerade fram ett lejon » aus der Tiefe femme.
seines Bewust3eins », medan fransmannen helt Ett och annat om parisiskan.
Hvad, som ökar hennes behag är den med- födda smak, hvarmed hon vet att kläda sig.
Jag tänker nu inte på den fina demi- monden, hvars ekipager väcka beundran de vackra vårdagarne i Champs-Elysées och Bou- lognerskogen, och i hvars aristokratiska privat- hoteller — ty det finnes många både hertigin- nor och markisinnor bland demi-monden — de löjliga moder uppfinnas, hvilka sedan omständ- ligt skildras i deras organ, Oil Bias och Le Figaro: röda frackar, skospännen i form af ur, o. s. v. Ej heller syftar jag på eocott- verlden i Paris, hvilken söker sin like i ele- gans, men hvars elegans ingalunda är den smakfullaste.
Ju djerfvare färgsammansätt- ningar dess bättre, är der toalettens första budord.
Men la femme vraimenl distinguée est celle, qu ' on ne distingue pas — d. v. s. den verk- ligt distinguerade qvinnan är den, som man ej urskiljer — har Balzar yttrat, och parisi- skan är af samma åsigt, hon må nu tillhöra hvilken samhällsklass som helst.
enkelt gick till jardin des Plantes.
Det är ganska betecknande for de tre folken, ej minst för fransmännen.
Ty fransmännen äro alltigenom ett praktiskt folk.
Ett af hindren för qvinnoemancipationens utbredande i Frankrike är qvinnans domine- rande ställning inom det praktiska lifvet.
Hon har der så stora fält för sin skicklighet, att mannen ej kan få blick för det berättigade i hennes fordringar på likställighet äfven på det politiska och sociala lifvets områden.
Frans- mannen är så van att se » det vackra könet » vid praktiska sysslor, att han betraktar qvin- nor, hvilka disputera för den juridiska eller medicinska graden — det var for ej länge sedan fallet med ett par damer, — såsom verkliga fenomen.
Hvad äro de ej allt, dessa parisiskor?
Det finnes ej ett hotell, ej en butik, ej ett kafé i Paris, der kassan ej skötes af en dam.
De äro dugliga som lärarinnor, oemotståndliga som aktriser, de äro barska som portvakterskor, skräekingifvande som logeöppnerskor (på tea- trarne), de äro dugtiga i alla handtverk och ingen makt är större än deras, då en prefekt- befattning eller en plats i akademien skall till- sättas.
Och — först och sist — • hemmet.
Der kan hon allt, der förstår hon allt (utom att damma, förstås, en konst, hvari svenskorna excellera!
), der komma tre af hennes egen- skaper förträffligt till sin rätt: hennes smak, hennes praktiska sans och hennes sparsamhei.
Men, min ärade läsarinna, ni har ej blott läst några franska romanförfattare, ni har kanske äfven sett en och annan pjes af Sardou eller Dumas.
Och man har i dem sagt er, att de franska qvinnorna såsom hustrur äro mycket otrogna.
Äktenskapsbrotten florera inom en del af » öfverklassen », der » resonnanspartien » äro en vanlig sak, det medges.
Men i de flesta fall kan den franska qvinnan i trohet mot sin man täfla med hustrun i hvilket land som helst.
Fransmännen ha lyckan att ej vara senti- mentala, och deras kärlek är ej alltid af så hyperideel art som den, hvilken skildras i » Högadals prostgård » eller » Hjertklappningen på Dalvik », men den är ej mindre fast, mindre innerlig for det.
Hon är då utan fel, fransyskan?
Långt der- ifrån!
Friheten från pryderi kan öfvergå till osed- lighet, af den praktiska sansen kan bli » ideal- löshet », och sparsamheten Jean stundom taga Guizot för mycket på orden, då han utropade: Enrichissez-vous!
(Gör er förmögna).
Allt detta — i synnerhet de två förstnämda tingen — är fel, som man ej sällan med fog kan förebrå den franska qvinnan lika väl som man- nen.
Men hvad jag velat framhålla är, att man smädat fransyskan, då man i romanlitera- turen ej framstält henne sjelf, men undantags- qvinnor, för att ej säga vrångbilder.
Nej, då tror jag, att de gamla romantikerna, en Francois Villon, en Pierre Gringoire gjorde den franska qvinnan mer rätt.
Hvad besjöngo de hos henne?
Jo det, som feen en gång skänkte galliskan: den mjuka arm, som när den lindar sig kring mannens hals är den starkaste makt, den milda blick, som talar det tystaste, men också det mest bjudande språket — med ett ord det ting, som ingen emancipation i verlden behöfver döda: » det äkta qvinliga.
?lnnan vi i dag fortsätta med öfningar på dörr- vy räcket, skulle vi önska göra ett par bemärknin- gar om gymnastikens ställning i forntid och nutid.
De flesta af våra läsarinnor känna utan tvifvel, att gymnastiken hos forntidens vigtigaste kulturfolk, grekerna, stod på en synnerligen hög ståndpunkt, och att i en del stater till och med flickorna fingo deltaga i den samma, trots den undanskjutna ställ- ning qvinnorna i Grekland eljes intogo.
Men längre.
tro vi ej, att de flestas kunskap sträcker sig.
Att gymnastiken utgjorde väl hälften af den frie gre- kens uppfostran, att man nedlade samma omsorg på kroppens som på själens bildning, och att det be- traktades som en lika stor skam att sakna herra- välde öfver sin kropp som att ej kunna läsa eller
I D U N skrifva, derom har visserligen endast ett fåtal en klar föreställning.
Samtidigt med att gossen började sin första skol- gång, fick han äfven sin första undervisning i gym- nastik under handledning och tillsyn af särskildt utbildade lärare, som hade att noga ge akt på, att ingen fick utföra rörelser, som stodo öfver hans ål- der och utveckling, och dessa öfningar fortsattes dag- ligen, till och med sedan den egentliga skolunder- visningen var afslutad.
Ursprungligen var afsigten med gymnastiken na- turligtvis den, att utbilda ungdomen till kraftiga och dugliga soldater.
Men vid sidan häraf hade man ock ädlare mål i sigte.
De kroppsliga öfningarna skulle, förutom att de styrkte ynglingens helsa, till- lika bibringa honom ett ledigt och ädelt behag i det yttre uppträdandet.
Man fordrade, att den frie, bildade mannen genom hela sitt yttre skulle skilja sig från den, hvilken af strängt och ensidigt arbete beröfvats kroppens harmoniska utveckling.
Ej heller var man blind för den stora betydelse, som de gymnastiska öfningarna egde för ungdomens moraliska utveckling.
Den känsla af kraft och helsa, gymnastiken födde, sknlle naturligtvis höja ynglin- gens lifsglädje och skaffa honom förmåga att fullare njuta alla lifvets behag, hans musklers spännkraft skärpte mod och energi, under det den stränga di- sciplin, han från sin första barndom vänjdes vid genom de gymnastiska öfningarna, lärde honom ord- ning, måttlighet och sjelfbeherskning.
Ej heller fanns någon fara, att de unga skulle förfalla till klemighet eller utsväfningar, så länge lusten att täfla med jemnåriga lockade dem till de gymnastiska öfningarna.
Det är derför ingalunda underligt, att staten gjorde allt för att främja ungdomens kroppsöfningar.
Ingen stad var så liten, att den ej hade sitt gymnasium, sin offentliga plats för kroppsöfningar, der den vuxna ungdomen dagligen samlades till öfning.
Ett sådant gymnasium må vi.
inte tänka oss som en af våra dagars dammiga och smutsiga gymnastiksalar, som man är glad att slippa ut ur så fort som möj- ligt.
De bestodo af en öppen plats, omgifven af byggnader med pelargångar och af trädgårdsanlägg- ningar, der det var godt utrymme för åskådare.
Ty gymnasierna voro tillika en omtyckt samlingsplats för stadens borgare, som till en stor del sökte sitt umgänge här, och som med ifver följde ungdomens öfningar; detta lifliga deltagande från de äldre åskå- darnes sida var ock egnadt att än ytterligare sporra de unga att göra sitt bästa.
En sådan uppfostran måste dana ett ovanligt lifs- kraftigt slägte.
De stora andliga förmögenheter, na- turen gifvit detta folk, kommo i de kraftiga krop- parne till sin fulla rätt.
Medan grannarne i öster och vester antingen voro öfverförfinade, klemiga trälar eller råa barbarer, se vi det jemförelsevis lilla grekiska folket utföra ett andligt arbete, som ännu väcker vår beundran, och som efterlemnat de dju- paste spår i menniskoslägtets historia.
Så långt om grekerna.
Af hänsyn till utrymmet vilja vi först i ett följande nummer kasta en blick på nutidens gymnastik och derför nu öfvergå till framställandet af tre rörelser på räcket.
komma i vågrät ställning (fig. 12 a).
Fem sekun- der derefter sträckas benen till baka till halfmåne- Dock, för den, som har lyckan att vara oberoende af dylika band, uppväges den längre resan mer än nog af de allt mer vidgade utsigterna och den ojämförligt renare luft, som härute spelar omkring.
Då man gjort en tre å fyra timmars färd, inandas man med för- tjusning en luft, hvarom en inlandsbo icke förr kunnat göra sig en inbillning.
Om man så stiger i land vid t. ex. Furusund och van- drar fram i furuskogens ljusdunkel, får man njuta af den mest härliga blandning af skogs- och sjöluft, som man någonsin kan begära.
Också har Furusund sedan gammalt varit en eftersökt helso- och rekreationsort, samt för sina omvexlande utsigter tidtals eröfrad af våra artister.
Dock är det först på senare tid med dess beqvämare kommunikationer, som Furu- Fig. 12 b. sund utvecklat sig till verklig badort och be- redt sig att mottaga ett större antal sommar- ställningen (fig. 12 b), som likaledes bibehålles i fem gäster.
Dessa bli ock med hvarje år allt sekunder, hvarpå knälyftningsställningen intages (fig. 12 c).
Utan att låren sänkas sträckas dernäst be- talrikare, och många vända dit alltjemt, år Hvad som bland annat bidrager nen fram till vågrät ställning (fig. 12 d), som bibe- efter år.
att göra Furusund så omtyckt, är den stora frihet att följa sin egen smak, som platsens terrängförhållande medgifver.
Den, som älskar att vara tillsammans med de andra bad- och sommargästerna, väljer i allmänhet sin bostad vid nordöstra sidan af ön, nära det särdeles trefliga societetshuset med park och en hän- förande utsigt samt i närheten af ångbåtarnes större tilläggsplatser.
Möblerade villor att hyra täfla der om det vackraste läget.
Andra, hvars smak drager dem till ensam- heten, slå sig ned en qvarts timmes väg der- ifrån, i enklare bostäder, tillhörande öns be- folkning, som gerna om sommaren drager sig undan till mindre beqväma tillhåll för att Fig. 12 c och d. förtjena en summa penningar.
För alla smakriktningar är dock skogarnes hålles så länge krafterna tillåta det.
Till sist sän- dragningskraft gemensam, och många äro de kas benen långsamt, hvarefter man tar ett språng ned på fotbladen med lätt eftergifvande böjning i platser på ön, som blifvit sommargästernas tå-, fot-, knä- och höftled.
Under hela öfningen favorit-promenad-mål.
Så har t. ex. den, som måste bålen hållas alldeles stilla, hufvudet fritt från älskar sjön, utsigten vid Nordcap med sina armarne, och dessa må gerna till att börja med obe- berghällar och svallvågor att njuta af, medan tydligt böjas för att bättre vidmakthålla den goda de, som föredraga det mildare landskapet, gå hållningen.
till Fagerviks leende löfklädda stränder.
På vägen till jernkällan plockar man utan möda en bukett konvaljer eller linnéor samt under F r å n v å r a badorter, bärtiden präktiga smultron.
Slutligen erbjuder oss sjön en rikedom af rodd- och segelturer.
För den, som ej har egen båt, är tillfälle att få låna eller hyra Furusund sådan af fiskare och lotsar, och kan då ofta f) Sträckhängning med benvinkelföring är en syn- af hjelp med båtens manövrering erhållas.
nerligen allsidigt utvecklande öfning, enär den brin- Lilly.
Ibland arrangeras utfärder med ångbåt af gar så godt som samtliga muskler i stark aktivitet.
Verkar dock särskildt stärkande för länd-, uuderlifs- M|l^iå den resande med jernväg anländer till societeten till närbelägna öar och egendomar; och bukmusklerna och blir derigenom specielt för eUsS Sveriges hufvudstad, har han ett allmänt en annan gång får åter ön mottaga resande qvinnan af stor betydelse.
TJnderlifssjukdomar höra, som kändt är, ej till sällsyntheterna nu för tiden, intryck af det genomfarna landets skönhet gäster.
Om man är rädd för långa båtfärder, men ett förnuftigt utvecklande af underlifvets mu- och vexlande behag, men knappast någon be- erbjuder det midt emot belägna Köpmanholm skulatur kan ofta erbjuda ett godt värn mot dessa stämd föreställning om någon viss orts sär- ett lagom afstånd och en vacker utsigt öfver farliga sjukdomar.
skildt anmärkningsvärda sköna läge och om- Furusund.
Är man ett helt litet sällskap Sedan en lugn sträckhängning intagits, böjas de gifningar.
Skälet dertill torde vara, att man och tager kaffe med sig ditöfver, så blir fär- slutna benen så starkt i knälederna, att skenbenen har taflan för nära intill ögonen, för att rätt den så mycket angenämare, förstås.
Äfven är ett sakta roende hit och dit på den spegel- kunna uppfatta densamma.