Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
God morgon Fredrik, god morgon doktor Segerstedt –!
Kom hit och kyss mig, Elise!
Det får du vänta på!
Fredrik är född på orätt sida om Balkan, det har jag alltid sagt.
Hör eunuck därborta!
Bringa mig min nargileh!
(skrattar och kastar honom en cigarett)
Roa din herskare en stund, ty snart ska han draga ut på jakt!
Ska han eunu ... doktorn med?
Nej, honom lämnar jag kvar för att vakta mitt harem.
Jag måste gå och söka reda på min mor (går).
Ja, lämna oss, eunuck, – oss göres intet behof af dig längre!
Nå, Elise, – du roar inte din herskare!
Du skulle försöka blidka honom, Elise!
Det var just därför jag gick in till honom, medan han rakade sig, men han lät mig inte säga ett ord engång.
Han såg på mig med riktigt hämska ögon och sade jag var ett våp, som lät doktorn inbilla mig hvad han behagade ...
Och du grät väl?
Jag sade att pappa själf var tokig, som trodde att doktor Segerstedt försökte inbilla mig någonting als, och jag tog honom i försvar.
Och hvad sade farbror?
Han strök bara tvållöddret från hakan, så att jag fick på min klädning af det, och bad mig akta mig för att inte gå och förgapa mig i doktorn.
Ja, det skulle du inte göra, Elise!
(ond)
Jag vet väl bäst att vi båda är alldeles oskyldiga.
Ser du, det retar ju bara din far, när du talar något om Segerstedt.
Låt bli det, och försök undvika honom själf också en smula, så blir gamle farbror lugnare.
Jag får inte vara oartig mot doktorn i vårt eget hus, isynnerhet, när ni alla andra är det.
Inte oartig, men du ska lugna din gamla far!
Nå, – säg huru!
Du ska behandla honom ungefär lika snält som mig, du ska leka och skämta med honom ... och inte tala om doktorn!
Politik och allt möjligt!
För resten får vi fred nu snart.
Doktorn reser redan i dag, tror jag.
Reser doktorn?
Han kom ju hit bara för julkvällen –!
Åh nej, – han skulle nog stannat, men ni kör bort honom med er ovänlighet.
Elise, Elise!
– Jag tror du tänker mera på doktorn än på din egen far!
Det gör jag visst inte.
När de två inte kan komma öfverens, är det bäst att doktorn reser.
Men hvad ska han tänka om pappa och om oss ...?
Segerstedt begriper oss nog.
Om det bara gick ...! (går ut i tankar.
Emmy syns i salen.
Slå er ner fru Stjernfelt, – vi ska fortsätta där vi afbröts i går, bara litet allvarsammare.
Det tror jag inte vi kan, kära baron.
Ja, ni lämnade mig värkligen mycket att tänka på med ert skämt i går kväll –!
En annan skulle i ert ställe fordra äktenskapslöfte.
Jag är van vid er, baron Brinck!
Jag är också van vid mig själf, ja, så van, att jag snart blir led vid mig.
Blir ni inte det också snart, fru Stjernfelt?
Jag vet inte huru jag ska taga er fråga.
Om jag inte blir led vid er?
Uppriktigt sagdt skulle jag redan bli det i ert ställe.
(Emmy ser ledsen ut) Jaha, nu tycker ni säkert att jag borde ha sagt er det här tidigare, inte sant?
Och att jag uppmuntrat edra känslor för länge?
Ni är vådlig, baron Brinck!
Jag är ärlig och på sak gående och tycker inte om pjunk.
Jag vill bara ha en smula glädje här i världen, utan sentimentalitet.
Säg inte det, fru Stjernfelt; – ni bedrar er själf!
Förlåt mig om jag tror att ni haft fullt lika roligt som jag af vår sammanvaro både förr och nu, eller af vår kurtis, för att tala mera koncist. (med en stor suck) Men jag får naturligtvis inte fortsätta den längre.
Jag skingrar edra ideal och förstör er lycka!
Ja, jag tror att vi ha gått för långt.
Vi ha bara tagit stunden som den kommit ...
Ja, jag borde ju vetat det ...
Det var bara flirtation –!
Vi kvinnor är så narraktiga!
– Jag inbillade mig naturligtvis ...
Att jag skulle fria?
Nej, inte precis det –
(tiger)
Hm! – fast jag sagt er från början att jag inte skulle gifta mig med er, för att jag inte tror på äktenskapslycka oss emellan.
Det är synd af er baron Brinck, att inte tro på någonting –!
Nå! – hvarför det?
Och en kvinna behöfver tro för att inte gå under ...
Men jag tror inte precis att ni skulle älska mig så särdeles innerligt, fru Stjernfelt, – allra minst i hvardagslag!
Jag kan för min egen del als inte älska någon så öfverdådigt, att jag ville ha präst och vitnen att klibba mig vid den älskade för alltid.
Det vet ni förut, fru Stjernfelt.
Vi ha talat om det förut.
Säg hvad ni vill, men ni är också ärlig, fru Stjernfelt!
Jag visste ju att ni inte skulle slå omkring er med fraser om kvinnosjälens mystik.
Nej, jag tycker inte om det med er.
Ni är ändå bra rask, fru Stjernfelt, – tack ska ni ha! (kysser hennes händer).
(har kommit in i jaktdrägt, ser baron kyssa Emmys hand och blir stående framför dem.
Emmys arm och leder henne till dörren)
Nu är det alt försiktigast ni kilar i väg, fru Stjernfelt! (Emmy går) Seså, farbror!
(har häftigt slagit upp sin byråklaff, söker fram ett papper och räcker det till baron).
Det är ju mitt fideikomissbref.
Tänk, – det käns alsinte så viktigt ...!
(befallande)
Det blir ju bråk att göra om det!
Rif sönder det, säger jag.
Får jag förklara farbror ...?
Inte ett knyst!
Nej, kära farbror, – nog kan jag rifva det själf, om det gäller! – (rifver arket i stycken och kastar dem framför kakelugnen)...
Men jag förstår inte hvarför farbror inte låter mig tala först ...
Gå nu och tag emot jaktsällskapet!
Det var en dyr handkyss!
Men nu får jag väl förklara åtminstone ...
Men det har inte mitt!
(Står en stund obeslutsam, sedan tager han sitt gevär och går ut i salen, där jaktsällskapet samlas:
(i salen)
Och nu är väl frukosten färdig, fru Segerstedt?
Var god och stig in! (Tager Vahrman afsides in på scenen) Nå, häradshöfding Vahrman, – här är nu resultatet af edra bemödanden
Fordras det något nytt till, för att det ska bli värre än det är?
Ni kan då inte taga någonting med lugn, fru Segerstedt.
Jag håller inte ut längre.
Hvarför skulle ni resa någondera?
Åh, – ni kan inte föreställa er, häradshöfding Vahrman, hvad jag haft att genomgå under dessa dagar!
Någonting ska man väl utstå för ett stort mål.
Generalen kan inte tåla Viktor, – det har ni lyckats bringa det till.
(ler öfverlägset)
Jag såg generalen nyss komma helt upphetsad ut härifrån, och baron Fredrik följde ganska slopad efter honom.
(Ser sig omkring och plockar upp pappersbitarna framför kakelugnen).
Ser ni här, fru Segerstedt!
De ha blifvit osams, naturligtvis, – det måste gå så.
Åh, ni känner inte generalen.
(lugnt, närmare henne)
(skrämd)
Också ni är en politiker, fru Segerstedt, – och en farlig sådan!
Så försiktig, så försiktig!
(ler).
Ska vi inte spela öppet spel, fru Segerstedt?
Jag såg nog i går kväll hvilka framsteg doktorn gjort hos fröken Elise, och det ha vi er att tacka för!
Vi ska låta det vara då, efter ni inte ännu vill medgifva det.
Ni har i alla fall gjort vår sak en god tjänst.
Jag har varit emot den från början.
Åh, vore det möjligt?
(afvärjande)
Ni går till väga med hemligheter mot generalen, tro inte ni får mig med om det!
Fru Segerstedt, – tror ni inte jag kan känna till det ni försöker dölja?
(stolt)
Var inte så säker på det!
Jag har följt noga med er.
Ställ till korsförhör bäst ni vill!
I denna sak blandar ni aldrig bort mig.
Ni är besynnerlig.
Och på hederlig väg har han inga förhoppningar längre.
(energiskt)
(afgörande)
Om han tvingas erkänna honom som sin son.
Det har han själf sagt mig.
Ni gör orätt i att skymfa en gammal kvinna och mor, häradshöfding Vahrman. (går stolt).
Det ska du inte göra!
Jag kan förlåta dig din dumhet, om du nu stannar kvar.
Vi är nära slutet nu.
Att vinna generalen för oss?
Är farbror vansinnig?
Jag har gått här i flere dagar som en bulvan för edra partiintriger.
Jag har låtit spotta mig i ansiktet och misshandla mig, bara för jag trodde det var någonting godt med det.
Men det ligger här någonting under, som ni inte vill säga mig.
– Det är affär!
– Hva –?
Jag har spelat min narroll länge nog.
Jag vill ha hederligare arbete.
Antingen säger farbror mig hvad det gäller, eller reser jag.
(skall till och svara då generalen kommer in)
Är du här, bror Vahrman?
Skynda dig till frukosten, de andra har snart slutat den!
Se så, gå nu, – vi ha inte tid att vänta på dig sedan!
(Vahrman går motvilligt.
Generalen stiger upp på soffan utan att låtsa observera Segerstedt och tager ner gevär och jaktsaker).
Vi har inte ...
– Nej, vi har inte blifvit vänner, och hvad på mig ankommer, blir vi det inte häller.
Om ni ännu har lust att fortsätta detta angenäma julgästande, så måste jag tillstå, att jag får litet svårt att visa mig artigare mot er.
Jag tycker ni inte just borde ha funnit detta mycket trefligare än jag själf, och om jag får vara öppen, så skulle jag helt enkelt råda er att frivilligt afbryta er ...
(beherskar sig)
Baron Brinck, ni glömmer att ni förolämpar en gäst i ert eget hus!
Jag hade visst aldrig blifvit det, om jag känt till de seder ni tycks hylla.
... råda er att frivilligt afbryta detta särdeles intressanta julfirande till fromma för er mor, er själf och en gammal man, som inte tål politiska intrigmakare.
Baron Brinck, tvinga mig inte att besvara skymf med skymf!
Tag tillbaka edra ord och jag ska låta dem vara som osagda!
(Elise kommer genom salen i något ärende, men stannar nära dörren då hon hör den häftiga ordväxlingen).
Håll det så länge jag gör patronväskan i ordning!
(gör ingen min af att taga emot geväret, men knyter näfvarna i ett anfall af vrede)
Åh! – ni blir ju till och med oartig, unge man!
Det förra anslår mig i alla fall långt mera, och ni borde ha lagt an på det för att lättare vinna edra fredliga julplaner!
Seså, seså, – bli inte häftig och ställ till scener!
(Stiger under talet småningom ned från soffan, ordnar sina jakttillbehör med största lugn och synar dem ett för ett).
Ingen kan förebrå mig att jag förifrar mig i handling eller ord.
Altså har vi ju kommit öfverens i hufvudfrågan att det är bäst vi skiljas så snart som möjligt.
(vill svara)
Ja, ja, – ni skulle ha så mycket att säga, naturligtvis!
Så mycket att det blir ingenting, som kommer fram, – inte sant?
Men ni ska spara mig det.
Vänd er då hällre till min dotter, hon är ju en tacksam åhörarinna till hvad det faller er in att meddela henne.
Och nu till slut: – anser ni det hederligt att en ung man af låg beräkning, på andras tillrådan söker tillista sig en ung flickas känslor?
Vet ni hvad det kallades i min ungdom?
(rusar utom sig fram mot generalen, som står alldeles oberörd.
Ni är inte tillräknelig, general Brinck.
(som förr)
Det kallades ett skurkstreck då, nu kallas det väl vid något mildare, liberalare namn såsom valpsjuka eller manlig hysteri!
Försök inte motsäga mig, unge herre!
Ni borde märka att jag inte hör på er i alla fall.
Och nu när jag sagt er alt detta, inser ni väl att jag inte gärna trifs under samma tak med en person, som jag anser vara af så tvifvelaktig karaktär.
Farväl därför!
När jag kommer hem från jakten är jag säker på att ni lämnat detta mitt hus, för att söka er lycka annorstädes.
Och tacka mig för att edra planer förblir en hemlighet mellan mig och er!
Eljes kunde er karriär vara bruten för alltid. (går).
(förtviflad)
Bara ett ord, general Brinck! (man ser generalen gå lugnt ut genom salen.
Segerstedt går rasande ett slag i rummet och kastar sig sedan i skrifstolen med händerna för ögonen.
Hon har gråtit.
Segerstedt märker ingenting innan hon är inpå honom, då han spritter upp).
Nu ska ni strax bort, så att ingen ser oss tillsammans! (vill föra ut henne).
Ingen kan hindra mig att stå vid er sida.
Det är ju afskyvärdt altsammans!
Ah – seså!
Jag har hört det, – jag har hört det!
Det är någon, som fört pappa bak ljuset.
Alt hvad pappa sade er nyss.
– Jag var på väg för att skynda på er till frukosten.
Och ni ska inte inbilla er att ni får mig att vika en tum från er sida.
Elise, – ni ska ha tack för er modiga sympati och er tro på mig, men ni måste lyda mig.
Bed min mor komma upp på mitt rum, det är bäst så.
Säg ingenting om hvad ni har hört.
Ni har missuppfattat altsammans!
Och det tror ni att ni får mig och gå in på!
Här har ni min hand på det!
Och följer ni inte med, går jag ensam.
Jag är inte rädd, doktor Segerstedt!
Men ... (rätar ut sig; allvarligt och värdigt) i detta fall, fröken Brinck, måste jag undanbedja mig er hjälp.
Det är min angelägenhet detta här, och det är jag, som handlar.
Det .. det var inte så jag menade ... (får tårar i ögonen).
Åh, förlåt mig, fröken Elise!
Jag ville inte såra er!
Nej ... ni sårade mig inte ... jag är bara så dum ... och så finner jag alt detta här så upprörande orättvist, så förfärligt nedrigt ..!
Lugna er då, fröken Elise!
Ni är för rask för att spilla tårar på en tvist mellan er far och mig.
Nu går de genom salen!
Jag hör deras steg.
Nu blir det för sent! (vill springa ut, men Segerstedt håller henne tillbaka).
För en rättvis sak blir det aldrig för sent.
Det är olidligt! (vill ut).
För er skull ..?
Ja, – är det så svårt?
Tack, fröken Elise! Tack!
(vacklar som frånvarande, faller ned vid hans sida och lutar sig omedvetet upp mot honom i en stor smekning.
Jag gaf mig strax i väg, när farbror fält sin första lo och skadskjutit den andra, för att ställa till ett festligt emottagande här hemma.
Alt detta tillsammans borde ju förbättra hans lynne en smula, tycker jag.
Det gör det nog.
Han var riktigt upprymd ute i skogen.
Det blir annorlunda, när han kommer hem.
Det ska så fan häller få bli så!
Förlåt jag svär fru Segerstedt, men jag är utledsen vid det här nu redan.
Jag har gjort hvad jag har kunnat, jag har uppmanat
Viktor att resa, jag har ...
Det var en oväntad bundsförvandt jag fått.
Jag tror vi båda fattat saken ur rätt synpunkt.
Jag missförstår er inte, baron Fredrik.
Vi måste ju få fred engång.
Bara han skulle lyda oss ...
Ja vars, hvad han det gör!
Det är nobelt gjort af honom, och farbror borde skämmas.
Det räcker inte länge innan det är här ...
Ja, han måste resa litet tidigare, än hvad nödvändigt är för att hinna till bantåget ...
Ja, ja, – det gör han nog.
(Fru Segerstedt går ut till höger och Emmy kommer in från verandan i lätt öfverplagg).
Nå fru Stjernfelt, – nu ska vi ändtligen få julro på Sätra.
Bara alla vore så förnuftiga som vi!
I synnerhet ni, fru Stjernfelt.
Ni kan vara glad att ni gaf mig korgen i morse.
Gaf jag er korgen?
Vi ska kalla det så.
Det är nog det behagligaste för er själf.
Jag har inte fått en blund i mina ögon i natt.
Men det var bestämt inte er vilja ensamt ...!
Nej, det är ju sant, – det var ju också er vilja, fru Stjernfelt.
Vi kan så gärna med ens kalla det generalens!
– Huru gissade ni det?
När ni blef fideikommissarie, kunde ni naturligtvis inte ...
Nej stopp, fru Stjernfelt, – jag blef inte fideikommissarie als –!
Och ni är den första jag berättar det för, – ni, min gamla förtrogna.
Och ni, som just slagit upp med mig för fideikommissets skull, baron Brinck!
Se så, – var det nu jag, som slog upp?
Ja, det var vi båda.
Och ni ser att ni inte har skäl att ångra den affären.
– Men säg mig, har ni stött er med generalen då?
Han tycker väl jag är för lättsinnig.
Det är ni också, baron Brinck!
Ja, – hm!
Så kallar man ärligt folk, som går inne med en smula gladlynt filosofi.
Jag undras hvad den filosofin tjänar till, när man förstör framtiden för sig själf och andra genom den?
Åh – ni förebrår mig riktigt!
Jag ska säga er att den filosofin är utmärkt bra att ha, sedan man förstört framtiden för sig själf och andra.
Baron är alldeles för lefnadsvis för mig.
Men jag kan inte förstå huru en man inte har mera allvar.
Seså, – nu är ni dum, förlåt mig!
Ja dum, har jag varit, som ett ögonblick trott på edra försäkringar.
Åh, – är ni redan där?
Jag som aldrig haft andra försäkringar, än lifförsäkringar, och ni gör orätt i att inte tro på dem, fru Stjernfelt!
Det är nästan opassande af er att skämta nu.
Det är alldeles som om ni förlorat fideikommisset, fru Stjernfelt, och inte jag!
Baron ska inte såra mig mera än ni redan gjort! (går häftigt ut).
(med en stor, lustig gest, hvisslar)
(Alma, Elise och Segerstedt in).
Det var briljant.
Och vi ha fröken
Vahrman att tacka för det mästa af arbetet.
Nej, jag är så blodfattig och rädd att förkyla mig.
Elise och Segerstedt är i dag alldeles förändrade.
Ser de inte ut som ett riktigt förbrytarpar ...?
(otålig)
Mot hvad då?
Ja, det vore värkligen roligt att höra.
Upplys oss nu, ädla fröken Vahrman!
Kan vi bara lämna dem på tumanhand?
Man brukar ju inte göra det med personer som de ... (de gå).
Och nu är det ju inte längre din sak ensamt; – nu är det vår sak.
Nej, jag har aldrig förebrått dig dem.
Det var de orden, som afgjorde alt.
Elise! (sedan tankfull) Jag tror det inte går så lätt och hastigt att få den upprättelsen.
Jo, – det måste gå.
Med ett slag.
När pappa ser oss två tillsammans, slår det honom strax att han misstänkt dig orättvist.
Skulle jag bara finna på ett bättre sätt att gå till väga ...
Ja, vi måste våga steget nu, så vet vi att vi försökt alt.
Ingen får ana någonting, innan jag i yttersta nödfall vädjar till dig.
Ja, ja, – det är utmärkt!
Vi får inte vara så länge på tumanhand.
Farväl tils alt blir klart!
(Han följer henne ut till vänstra dörren.
Skall själf gå ut till höger, när fru Segerstedt möter honom).
Ja, Viktor, jag vet att du tänkt på att resa, baron Fredrik har sagt mig det.
Jag har redan sagt till om häst för dig till jernvägen.
Säg till att man för hästen i stallet igen!
Men Viktor ...!
Mitt beslut är oryggligt.
Men du förstör allting för dig, Viktor!
(halfgråtande)
Viktor, Viktor!
Har jag förtjänt att du lönar mig så?
(gripen af en aning)
Herregud, Viktor!
Du må bara inte ... nej, nej!... du må bara inte ... med fröken Elise ..!
Generalen kan väl inte mörda mig häller!
Tro mig, – jag känner honom.
Viktor – Viktor!
Du har korresponderat och haft långa samtal med Vahrman.
Skulle du inte vilja upplysa mig om hvad som ligger under alt detta?
Det är något ni döljer för mig!
Du säger det så häftigt, mor.
Du vet något –!
Ja – där kommer jaktsällskapet redan på isen ...
Där är de, – där är de!
Det är ledsamt att göra er emot, men jag har ändrat beslut.
Är du galen.
Du ställer ju till skandal –!
Men det faller öfver din mor och din syster, – öfver oss alla!
(bestämt)
Ja, ja – jag vet –!
Skulle då ...
Har farbror ..?
Han har redan förolämpat mig så, att jag måste få upprättelse.
(En dräng tänder de kulörta lyktorna på verandan).
Nå, så ska också den satans gubben förgå sig i sitt eget hus!
(Till Segerstedt vårdslöst öfvertalande)
Hör du ..!
Kan du inte ge blanka fan i alt sådant där högre hederssnobberi?
Jag ser jo!
Jag ser förbannadt bra att också du är galen.
En sådan där, som tycker sig vara spanjor!
Det är ju fånigt, löjligt, barockt!
Först att spränga gallan på gubben och sedan att ställa till skandal för din mor och syster!
(vid fönstret)
Viktor, för sista gången – lyd oss!
Du ska på dårhuset, tror jag.
Seså, Brinck, – håll opp med det där!
Det tjänar ju till ingenting!
Nå, så i guds namn, – skaffa slag åt gubben då!
Men det säger jag dig, att jag hade lust att klå upp dig här på fläcken!
Lämna det åt generalen – !
Ja, jag önskar att han gaf dig grundligt.
Gudskelof, – för sent!
Nu har du stält skönt till!
Hvad fan ska det här bli af?
Du börjar din landtdagsmansbana som en härlig politiker, du!
(springer från fönstret till sin son och vill draga honom ut)
Nu kommer de uppför verandan redan.
Du måste bort, Viktor!
(Man ser jaktsällskapet komma i procession upp på verandan bärande tre lodjur som byte.
Seså, kom nu upp till mig, ska jag lämna dig det vi talade om ... (Segerstedt följer honom motvilligt efter en blick på Elise.
(upprymd, sedan han kastat en forskande blick kring sig och icke funnit Segerstedt)
God kväll Elise! (kysser henne).
Det har varit en präktig jakt, må ni tro.
Tre lodjur fälda!
Bara ett af dem är en unge.
Damerna behöfver inte vara rädda för dem, de är riktigt döda!
(Damerna ut.
Till fru Segerstedt i dörren).
Och sen ska fru Segerstedt se till hvad det fins för godt i källaren.
Det var alt min uppfinning, den här julglädjen, ska jag säga, Generalen är som en annan människa efter den.
Åh, – generalen är inte så enkel, som ni tror.
Men hvad middagen ska smaka!
Ska man inte göra någon slags toalett till den?
Åh, – dra åt skogen med alla toaletter!
Duger jag inte vid middagsbordet så här kanske?
Vahrman ska inte bjuda till att vara fin.
Nu är vi på landet, ska jag säga.
Jag hade nog annat att taga på mig, jag, men jag ger fan i det
Jag sköt den tredje lon, jag, ska jag säga.
Det var densamma, som generalen skadsköt först, ska herr Karlsson säga.
Han var nog frisk som baron själf, min lo.
Karlsson rådde med honom, ändå!
Det var fan! (ut på verandan).
Hör du han drifver litet med dig, Karlsson ...
Ja, kunde du ge honom det, så gärna för mig ...!
Men hvar håller doktorn hus?
Han har rest, gudskelof!
Generalen talade ju redan i skogen om att doktorn farit och bedt hälsa.
DEN BERGTAGNA
EN KÄRLEKENS TRAGEDI
AF ERNST AHLGREN OCH AXEL LUNDEGÅRD.
HÆGGSTRÖMS FÖRLAGS-EXPEDITION. IVAR HÆGGSTRÖMS BOKTRYCKERI 1890.
GUSTAVE ALLAND. LOUISE STRANDBERG. ERNA WALLDÉN. LILLY WALLDÉN. VIGGO PIHL.
HENRIK RYBERG. BERGSTRÖM } JOHANSSON } m. fl. konstnärer.
LIND } VÄRDINNAN. * KAMRER MÖLLER.
FRU KNUTSON. FRÖKEN KNUTSON. FRÖKEN SVENSSON. FRÖKEN JÖNSSON. FRÖKEN TORNSTRÖM.
Det ska' bli en känsla, det!
Se här, hjertesnoppen, håll i det här så länge, så ska' jag gå efter grädde och bröd.
Usch hvad han är otäck i dag! ^Rifver rundt i hans hår.^
Igelkott! ^Går fram till Louise.^
Jag är tolf år äldre än hon -- -- och det är på mitt ansvar, hon får vistas i Paris.
Jag ser hvad du tänker, men -- ^lågt och lidelsefullt^ -- Tror du, jag skulle vilja, att hon blef som jag?
^Högt.^
Jag behöfver ju bara späda vatten på -- detder murmeldjuret vill ju inte ha något.
^Knuffar
Henrik i hufvudet.^
Jag afgudar dig -- men lån' mig din pipa.
Gud, hvilken karaktärsfasthet! ^Serverar té åt Louise och sätter sig åter hos henne på chäslongkanten.^
Du talar som ett barn, min vän, och det är du också -- ett stort, sjukt barn.
^Lågt och lidelsefullt.^ Lycklig?
Man tröstar sig med en pipa tobak och -- -- ^ser hän till Henrik.^
Nej -- ^afbryter, reser sig hastigt upp och går ett slag öfver golfvet^ -- men det är underligt i alla fall, att inte barnen komma! ^Stannar i närheten af spiseln, der Henrik sitter.^
Du erkänner således -- --
Söta herr Adonis, han ska' få dubbelt så många blommor som Bergström.
Härute ha vi lösare tyglar på allting -- och det går många underliga djur i vår Herres hage.
Lägger jag kanske inte också an på dig? -- -- Lån' mig din pipa.
Kan jag veta hur många -- -- --
^Går hän till Louise och lemnar henne buketten.^
Viggo bär också blommor till en sjuk -- inte tycker någon det är besynnerligt.
Men jag tänkte nästan, att hon skulle ha hunnit hit redan, för jag var inne på Café de la Regence och tittade i tidningarne -- ^vänder sig till
Louise^ -- och det är sant, jag har en öfverraskning åt dig.
Jag kan nog inte vara borta från min sjukling så länge. ^Kysser henne på pannan; till Henrik.^
Jag talar dåligt franska -- och när jag blir förlägen, är det ännu värre -- --
Ja, men -- en fransman som talar svenska -- --?
Han bryter naturligtvis förskräckligt, men han förstår parfaitement -- ^småleende^ -- han säger, att han förstår mig mycket bättre när jag talar svenska än franska.
Efter hela lifvet härute -- mest efter henne kanske -- -- Jag vet inte.
Åh, det är ju ingenting -- --
Och för resten -- -- -- Jag vänjer mig nog af med att vara pjunkig, när jag inte längre har dig, som klemar bort mig.
Du har finare skinn än vi andre -- du tål inte att knuffas som vi.
^Stryker smekande öfver hennes hår.^
Och så kommer du och helsar på oss i sommar -- Botilda och mig -- och så kan ni få pyssla om mig så mycket ni vill.
Entréz!
^Reser sig i sittande ställning.^
^Till Viggo.^ Skall ni gå?
Det blir ju tråkigt för er -- hur heter det? -- ^uttalar ordet med svårighet^ -- fostersyster. ^Leende till Louise.^ Icke sant?
Ni är ju herr Pihls fostersyster?
Det är ett lustigt ord! -- -- Blir det icke tomt för er, när han rest?
Det betyder Ma chère Louise -- icke sant?
Men jag tycker om det -- -- Skall ni icke lägga er ner igen?
Sitt -- jag ber -- alldeles tyst ett ögonblick, så att jag får se ert ansigte i ro.
Alltid finnes det väl något -- -- fastän -- -- ja, egentligen har ni väl aldrig lefvat?
^Tar hennes hand.^
Ni har ett uttryck ibland som ett barn -- ett förskrämdt barn.
Ni bär sorgdrägt -- och hvarför är ni här i Paris?
För ett par år sedan blef min syster sinnessjuk. -- Vi ville gerna ha henne hos oss, mamma och jag.
Karl reste ju dit -- --
Här är ju både vackert och rymligt. ^Stannar i fonden och ser ut.^
^Vänder sig emot henne.^
Var det inte tomt att ligga sjuk här -- ensam i detta stora rum?