Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med ju- ryns alla röster blef den unga flickan en bland de lyckliga; och upprepade gånger erhöll hon under studietiden vid konserva- toriet frikostiga understöd och belöningar af franska staten.
Och så i augusti detta år lämnade hon konservatoriet med första priset i operaklassen.
Med detta pris följde två års engagement vid Stora operan, men med de anspåkslösa villkor, som den plägar gifva nybörjarne.
Så debuterade hon i » Faust » den 8 oktober.
Och omedelbart därefter erbjöds henne en- gagement på tre år med betydligt ökadt arvode.
Den 26 november uppträdde hon i » Romeo och Julia » och firade en ny tri- umf.
Det är de enkla konturerna af hennes unga konstnärssaga.
Måtte fortsättningen på denna saga blifva lika vacker som dess början; det är den hjärtliga önskan, som vi sända henne.
Den skandinaviska norden deltager i glädjen öfver hennes framgångar och beder henne aldrig glömma, att hon hädanefter är an- svarig för en del af vår ära inför världen.
Paris i dec.
Den vackra fotografi, som från konst- närinnan sändts oss, är tagen på Nadar ' s ryktbara atelier i Paris och framställer henne i Margarethas roll i » Faust ».
och lyss till kölvattnets skri och tjut, från Iränning, som klarats, det skymtar ett det sorlar i fjärran llänk; med skum och stänk.
nedfällda vindbryggan, där svanorna höllo till, orörligt sittande på isranden med huf- vudet under vingen.
Endast en sam i va- ken, — hvit och stolt, — i vinteraftonens kyliga tystnad den enda erinran om lifvet.
Snart blef det mera lif.
En af svanorna på isredden drog fram hufvudet, riste de ljusgrå vingarna, hvaraf den ena var stub- bad, sträckte på halsen samt tumlade ned i vattnet, där han rörde sig med goda an- satser till behag.
Så höll han plötsligt stilla, tirra de m e d runda ögon ut i töcknet samt frågade drö- jande den andra fågeln: » Mor, finnas ej större vatten än denna graf och ha icke dessa vatten genomskin- liga vågor, hvilka ib i and gå höga och ibland äro hvita som dma-trin^? » Den frågan kon ' i i l t.
j att bäfva, ty hon visste nu, att i ingens flyttfågelblod morgnade sig hågen till ett j \ 3. on aldrig skulle nå.
Dét landet ligger åt solen till och ä r m e r vidsträckt och långt fag: re in andra län- der; dock, hur högt man stiger och hur vidt man far, vägen finner mar.
aldrig, utan att vara född därtill, men äi man så, då ledes man d- ...
' jud, af en ton, af en fläkt från iuJvet, en doft från skogen, j a, kanske man life a svaneungen ser den skymta äfven i mörknande dagar, då kylan smyger fram och töcknet faller.
1 " Och här ilar tanken till solblank våg, som stilla i sorglösa timmen låg, när i rymden det sam som osynlig musik, och det hägrade drömslott vid sällhetens vik.
Jvlen åter mot natthöljda djupen det lär, där hvirflarne lura och svallpåg och skär.
' jtLär fors en flottilj i fylkad tropp; där höjer ett ensamt segel sig opp.
Oyten alla, om stolt vajar vimpel på mast, om sista skotet och trasan Irast, de spanande trå mot en solig strand, de anande bida ett lyckans land.
^Dct ljöd en signal för färdmän på våg; de speja, de undra, det bränner i håg.
^Det är som de skönjde af målet en flik, det är som de hörde en okänd musik.
^Det var en midnattsklocka som slog, det var en bölja som tröttad dog, en suck som höjdes på tidens våg af färdmän, hunna ett stycke på tåg.
" Känner du landet? "
I W e n o m en grå luft och mellan an öfvade trädgrenar skymtade de röda trapp- gafvelmurarna af ett gammalt slott, ännu som i ofredens dagar värnadt och omslutet af vatten.
Detta vatten, som tycktes stilla samt nära till att frysa, låg redan täckt af is, utom vid den sedan trenne sekler Med stäckad vinge kommer dock ingen dit!
Detta visste den hvita, och hon betogs därför a£ medlidande, ty hon bar själf på längtan till den soliga kust, dit hon fordom flyktat, och där hennes ljusa fägring hörde hemma.
Men ungen hennes släppte ej taget, han ville ha svar.
» Mor, » sade han, i det han simmade närmare med framåtsträckt hals, färdig att lyss, » mor, skildra för mig dessa stora vat- ten och deras sköna stränder! » Då stannade modren och förtäljde hvad hon sett af sällhetslandet, under det att den unga, som lyssnade till henne, tyckte sig flyttad hän till dess soligt fagra kust, sköljd af gnistrande, vida vatten samt be- skuggad af blott grönska och färg.
För den fjärran synens underfulla fägring glömde de båda fångenskapen i den trånga vaken samt förmärkte e j, hur mörkret tät- nade.
Men plötsligt väcktes de åter till detta.
Genom luften ljödo hårda, hastiga ving- slag.
Det var traktens skator och kråkor, som vände åter efter dagens grafvande för att söka hvila i slottets gluggar och vrår.
Den yngre svanen följde dem med un- drande blickar, änskönt han sett dem kom- ma så där hvar kväll nu i tre årstider mest.
H a n besåg pröfvande deras vingar, som voro starka och lyfte dem högt, och han tänkte med nyvaken undran på hur de flögo ut om morgnarna, sutto flockvis i träden och så slogo ned på jorden och höllo till där — ibland höjande sig litet öfver densamma för att fylla luften med sitt krax, och så mot aftonen tillbaka till det stora, gamla slottet igen.
Och då fanns
IDUN 1897 ett land att flyga till, ett land, hvarom blotta aningen var nog att komma honom att förgäta mörker och fångenskap!
Deras svarta vingar voro starka och vägen var dem fri, hvad månne häjdade d e m?
Den grå ungen måste fråga modren äfven om denna gåta.
Och denna svarade: » Mitt barn, dessa skaror ha ingen aning- o m det landet.
Väl ha deras vingar fått behålla sin fulla längd, men för dem finnes dock ingen väg till de nejder, dit vår läng- tan står. » Ehuru den unga flyttfågeln förstod, att han var beröfvad det, som dessa mörka fåglar ägde, betogs han dock vid dessa mo- drens ord af medlidande m e d dem, ty han visste nu hvad det innebär, blott det att ana landet därborta åt solen till.
* Litet om apelsiner.
lmeria-drufvor.
B '; ic-kiistanier, Sruyrna-rus- sin, Para-r Virginia-tobak, alla andra orters produkt •.• • ' vas till oss, att förtiga, finna tillgå i handeln, hvar och en i dess rätt!
son Förr i världen, innan det utveck- • • munikafi ^väsendet sammanband hela världens -- t; idi delar med den öfriga världen och vi t .. ' • - o voro hänvisade att sjöle- des » orja för livad till kroppens, ej precis nödtorft tillhörer, utan v - sådant som retade dess läcker- gomsnatur, fingt iQdigt nöja oss, tills sjön bröt upp och importen tog sin början.
Sedan bantåg, kpntinentalroute.
att ej tala om andra vägar, nu satt oss i förbind ' ' - ied jordens folk, äro vi inom ener utotr " • .,, üäj I .ast vi det vilja, och på vårt b ' vi Hamburgerkyck- ling och sparris och blomkål, så snart den bör- jar mogna i Alger, och orangerua när dessa » glö- da » vid Medelhafvet.
Men, för att nu specielt fästa oss vid den sistnämnda läckerheten, var årets första sändning i den gamla goda tiden en angenämare bekantskap än nu, då den kan nå oss tidigt på vintern.
Den konsumerande allmänheten vet, att den lättade samfärdseln bör kunna bringa frukten ut i marknaden, så snart den är mogen på de orter, där den växer.
Till följd häraf uppstår häftig täflan exportörerna emellan, om hvem som skall vara den förste om förtjänsten, och denna hetsjakt har gifvit upphof till allehanda konster och förfaringssätt.
Frukten afplockas, medan den ännu är grön och omogen, och upplägges i sär- skildt ordnade rum.
Invid dessa finnas ugnar, hvari en del ämnen förbrännas, hvaribland svaf vel ingår som hufvudbeståndsdel.
Denna rök tillätes svepa om apelsiner och citroner och har på dem den verkan, att skalen få en vacker gul färg, som lätt kommer den i dylika mysterier icke initierade att tro frukterna vara mogna.
De inpackas emellertid och utskeppas, och denna sort är det, som kommer tidigast i marknaden.
Men nu ha utförsäljarna i sin ordning funnit ett sätt att få skalen att svälla.
Ett mindre an- tal apelsiner få sakta rulla af och an i en säck, som två personer hålla mellan sig, i det de höja och sänka den.
På sådant sätt uppstår en frik- tion frukterna emellan samt under deras glidan- de mot säckväfven, som hjälper till att få skalet att se mera moget svällande ut; komma frukten att mogna kan den naturligtvis inte.
: r e Konsterna äro mångahanda här i lifvet, det underligaste är huru dessa konster komma till stånd.
Nöden är uppfinningarnas moder heter det, och sannolikt var det någon gång, under försök att komma de omogna apelsinerna att bli mer begärliga, som en italienare hittade på att producera den högt i allmänhetens gunst ståen- de blodapelsinen.
Det är med afseende på denna apelsin man egentligen och hufvudsakligast kan tala om bedrägeri och förfalskning.
Den högröda, vackra färg köttet har hos denna apelsinart, som fås i sådana ofantliga kvantiteter, åstadkommes under det att frukten passerar genom flere hän- der.
Blodapelsinens fabricerande sysselsätter en stor arbetsstyrka, väsentligast kvinnor.
Till redskap har hvarje arbeterska en liten nålhvass spruta, fylld med en auilinfärgad vätska, i en skiftning mellan ultramarinblått och cino- berrödt, och denna spruta instickes i vanliga apelsiner och tillför dessa ett par droppar.
Färg- ämnet införes på en punkt, hvarifrån det tyckes med ens sprida sig öfver hela den köttiga delen af den under arbete varande frukten.
Om man drar sig till minnes, så vet sig nog litet hvar ha sett mörka, inåt något torkade fläckar på apel- sinens skal.
Skalas en dylik, finner man alltid att den är en blodapelsin; den mörka fläcken är märket som den lilla sprutan lämnat efter sig.
Sagesmannen, en af Londons en-gros-frukt- handlare, som utfrågats af en tidningsman, hade försäkrat, att vätskan vore absolut ofarlig, och tillade sig vara öfvertygad om, att hvarken den för rökångorna eller insprutningen utsatta fruk- ten på något sätt därigenom tagit skada till smaken.
På exportorterna kan man få se tusen- tals lådor sålunda idoktorerade » apelsiner, som utskeppas åt olika håll.
Uppfinnaren-italienaren lär, innan han lät sitt » patent » öfvergå i allmänhetens ägo, därpå skapat en liten nätt förmögenhet.
Som sagdt, konsterna äro mångahanda och, för att freda mig, tillägger jag ett annat ordspråk: ljuger skeppar ' n, så ljuger jag.
Emellertid har jag velat omtala, hvad jag hade reda på, då jag minns mig nyligen ha sett i Iduns frågeafdelning en önskan om upplysning, huruvida blodapelsi- nen vore någon särskild art.
• — * 6rar \ r \ lagenhet och ömtålighet.
» ^ ^ n ä l l a frun, vi ska väl taga med resten •^-•f af höstpotatisen till landet, » undrade Mari dagen före vår utflyttning till Frid- hem, hvilken detta år skedde ganska sent.
» Nej, vet du, » svarade jag, » när vi kom- ma ut, ha vi så mycket färsk potatis vi ön- ska, och vi ha ätit länge nog af den gamla.
Fråga fru Pettersson (portvakterskan), om hon vill hålla till godo. » » Nej, se frun, det törs jag då rakt inte, hon kunde tycka illa vara. » » Hur kan du tro så dumt, Mari, potatisen är så rar, att hvem som helst skulle vara glad att få den, » menade jag.
» Om du ej vill erbjuda henne den, skall jag göra det själf. » Mari fick emellertid rätt.
Den fattiga gumman, som hade fyra hungriga magar att mätta, blef stött.
Hon svarade, att hon hade potatis själf, och att det för resten redan fanns färsk på torget.
Hvarför blef hon sårad af mitt på grann- laga sätt gjorda erbjudande?
Hvad kunde det vara för skam att taga emot min gåfva, som jag visste så väl behöfdes, och som var af oklanderlig beskaffenhet?
Min af sikt var god, hvarför skulle den missförstås?
Men jag beslöt mig att vara ännu för- siktigare en annan gång, då jag erbjöd en gåfva.
Fram på hösten dog svärmor, na- turligtvis sedan jag låtit sy en n y vinter- promenaddräkt af blått kläde och moderni- sera en grön klädning från förra året.
Som jag hade i perspektiv att en tid bortåt gå klädd i svart, såg jag med vemod på de två kulörta klädningarna, som tillsammans med några fina blusar hängde i garderoben, och jag undrade, om jag skulle våga er- bjuda dem åt min vän, fru Olga Landgren, som bor i svartaste Nerike.
Hon behöfver strängt taget inga gåfvor, hennes man har rätt goda inkomster, och Olga är en för- ståndig husmor.
Men dels ville jag så gärna, att mina plagg skulle komma till använd- ning, medan de voro nya och moderna, dels tänkte jag, att jag själf varit lycklig att få dem, om jag haft sex flickor i nästan 407 alla åldrar som vännen Olga.
I tre dagar gick jag och funderade, o m jag vågade, och i ytterligare tre dagar gick jag och svarf- vade mina fraser, så att mina goda afsikter ej skulle missförstås.
Ändtligen sändes epis- teln af, och med omgående kom från Olga ett det vänligaste, raraste bref, hvari hon med tacksamhet och glädje mottog min gåfva, som skulle komma hennes » sex lång- benta, ständigt växande töser till stor nytta. » — » Det var så genomsnällt af dig, kära Lisa, » skref Olga bland annat, » att du ej lät afhålla dig af en malplacerad s. k. grannlagenhet; ditt förtroende till mig och din visade kännedom om min karaktär glada mig mer än gåfvan. » Jag kunde ej låta bli att tänka på port- vakterskan, för hvilken potatisen borde hafva varit mer välkommen än kläderna för fru Olga.
Hvaraf beror denna skillnad?
Endast af uppfostran?
Det är sorgligt att se, huru lätt somliga människor bli sårade i hvad de kalla sin stolthet, och för en liflig och rättfram själ är det olidligt att lefva tillsammans med dylika.
En af mina väninnor på landet har som lärarinna för sina barn en visserligen kun- nig, men till uppfostran och enligt min upp- fattning äfven till sinnet tarflig ung flicka.
Frun i huset vet e j, huru hon skall nog väga sina ord för att ej såra denna klum- piga, framfusiga person.
» Behagar fröken » och » törs jag be fröken » hörs det ständigt från min väninnas läppar, då hon tilltalar lärarinnan.
Att be henne tända en brasa eller sopa ett golf skulle aldrig falla frun in, fastän denna hjälp ibland kunde vara af nöden.
N e j, då gör hon det tusen gån- ger hellre själf.
Hur behagligt däremot att ha i sitt hem eller till sitt umgänge personer, med hvilka man icke behöfver allt för mycket väga sina ord, som icke uppfatta en kanske nå- got hastigt uttalad tillsägelse som en för- olämpning, som förstå skämt, som se ens goda afsikt, som skilja skal från kärna!
» Tant Ellen är så treflig, ty hon blir aldrig stött, » sade här om dagen min unge gud- son om sin lärarinna.
» Ja, det har Otto rätt i, » upplyste mig hans mamma, » därför är hon ock så lätt att lefva tillsammans med, och därför anse vi henne ock som en af de våra. » » Men det finns också en man tål, » heter det.
Det det finns också skillnad på stolthet.
I gräns för hvad är sant.
Men äkta och falsk Ilse Franke.
hastigheten.
En historia från nu i jul af H u g o Falk.
V åt och tung föll dimman och immade fön- sterrutorna och gjorde väglaget ännu obe- hagligare.
Gasens gula ljus strömmade ut öfver bodfönsternas härligheter, hvilka beskådades af folkmassorna utanför.
Man trängdes och knuffa- des för att komma fram, ty trots det föga jul- lika vädret var trafiken ofantlig på de smutsiga trottoarerna.
Men så var det också julafton, och alla människor voro ute för att reparera sitt lättsinne att hafva gömt på så mycket till sista stunderi.
Men på Stråle &amp; C:nis kontor arbetades det med en orimlig fart.
Där var det inte lönt att vänta sig något jullof förr än fram på eftermid- dagen, så mycket man än raspade och snodde vid alla pulpeter.
Bokhållarne kastade afund- sjuka blickar, som de själfva trodde vara likgil- tiga eller föraktfulla, på gatuträngseln mellan ett
408 par poster i en faktura, och en och annan tittade sig försiktigt omkring, medan han slog ett snöre om ett litet julklappspaket.
Ty till och med in i det dystra, skumma kontoret med sin lukt af unkna fröprofver och vått läder hade julen trängt sig in på ett hörn.
Och såg man det inte på någon annan, kunde man då märka det på unga herr Axel Höök, hvars ansikte sken på ett sätt, som hvarken kon- torets tunga luft eller den tråkiga, gråa omgif- ningen kunde förtaga.
Men en smula nervös var han — det kunde man lätt se.
när han räk- nade ned sina långa kolumner och införde resul- taten i de tjocka och konstiga, kontorsböckerna.
Man kanske kunde hafva skyllt uervositén på brådskan, ty klockan gick fortare, än den egent- ligen hade rättighet till, och man skulle väl inte sitta uppflugen på en kontorspulpet hela julhel- gen heller.
Man är väl ingen hedning, för att man råkar vara kontorist, och släpar gör man minsann så grundligt hela året, att julen borde kunna få vara ett litet undantag i det fallet.
Emellertid misstager man sig, om nian tror, att han riktade hela sitt merkantila snilles rika resurser på att så snart som möjligt få sitt ar- bete undangjordt och sig själf till en fri och obe- roende medborgare.
Ty midt i sina funderingar öfver tara och rabatt, eller huru de nu heta, dessa köpmansskråets listiga råttfällor, kunde han sticka pennan i munnen och ihärdigt stirra i väggen midt emot, till dess någon yttre tilldragelse åter- kallade honom från fantasiens världar.
Sannin- gen att säga, var det just intet allvar med hans rastlösa arbete denna förmiddag, och detta där- för att han just vid debiteringen för en tunna slosill (märket S.
tyckte sig se ett par varma blå ögon betrakta sig och just i kontokuran- ten för Eriksson och Lundbergs trämasseleverans för november tyckte sig märka skymten af en hvit nacke med lustiga, små blonda lockar kru- sande sig rundt omkring.
Han tittade segerstolt på sina kamrater — lätt- sinniga ungkarlar, som lefde för stunden och Ii vars egoistiska mål var att själf va hafva det så bra som möjligt.
Han själf hade — Gud vare lof — hunnit längre och fått en sannare syn på lifvet — i själfva verket hade han ej ägt dessa: vidare vyer » förr än kl. 9 på morgonen, då han fått det bref, som han ibland förstulet drog fram under läskpapperet för att betrakta med en min af ljufvaste sällhet.
Men med » jaet » — det härliga jaet — hade han tagit ett godt stycke mot det mål, som enligt Boström heter en » legitim etisk monogami », men som hr Höök själf nöjde sig med att kalla » ett kristligt äkta förbund ».
Det behöfver sannerligen inte vara julafton för att en person i den ställningen skall känna sig nöjd och belåten med sin värld — vore den än aldrig så prosaiskt grå och dimmig.
Men kon- noissenienter och kärlekstankar trifvas just ej så väl tillsammans, och det var väl därför hr Höök måste skrifva om saldot för sista skifferlasten från Skåne, ty i sin tankspriddhet hade han räk- nat ned en helt annan summa, i hvilken hyran för tre rum och kök samt » lön till jungfru » voro bland de oförgripligaste posterna.
Nej — • det där bar sig rakt inte — han måste taga sig en styr- kedryck och drog just fram brefvet från i morgse med » jaet », då han med ens fick mycket brådtom med att kila det under pappershögen, ty i dörren hörde han principalens stämma: &gt;Var god och kom in hit ett ögonblick, herr Höök. » Medan han reste sig från pulpeten, gick han på ett ögonblick igenom sitt sist förflutna fjor- tondägarslif, ty det där » var god » hade en be- tydlig likhet med en sträf varning.
Men som han ej kunde påminna sig något fel i böckerna eller något nattligt dryckeslag, som kunnat komma i till grosshandlaröronen, så fick han igen kuraget och marscherade in i chefens håla, bockade sig och försökte i allmänhet taga sig så bra ut som möjligt, ty — hvarför skulle jag längre hålla det hemligt för mina ärade läsarinnor — han befann sig i detta ögonblick ej endast inför sin chef, utan äfven inför sin tilltänkte svärfader.
Och detta ökade på intet sätt hans frimodighet.
Sna- rare tvärt om.
Och upphofsmannen till den ljufva varelse, hvars bref hr Höök just nu skjutit in under väx- lar och afräkningsböcker och dylikt skräp, såg ej heller uppmuntrande ut.
Han vände sin breda rygg åt hr Höök och stirrade fortfarande ut ge- nom fönstret, då han frågade: » Nå — hur tänker hr Höök tillbringa sin jul- helg? » » Jag?
Hm — grosshandlarn är alldeles för god IDUN 1897 som frågar.
Tackar så mycket — jag äter väl med de vanliga på mathålet, kan jag tro. » » Nå — i så fall kan ni ju lika gärna äta jul- aftonsmiddag hos oss.
Baska på med arbetet nu, så ni kan bli färdig.
Vi äter klockan fem. » » Tusen tack, tackar allra ödmjukast, » stammade Höök, röd i ansiktet som en kokt hummer.
Och innan han hunnit sansa sig, var hån på andra sidan dörren igen — på sin sida.
» Hvad i all världen kom åt gubben, mumlade han och spärrade upp ögonen så mycket han för- mådde.
» Bjuda mig, yngste bokhållaren, på mid- dag — nu skall Zetterqvist bli något till förargad.
Och kassören sen — stackars karl!
Men man rår inte för, att man är sällskapskarl, och han gjorde sig ärende fram till den lilla kontorsspegeln och drog borsten ett slag genom håret samt försökte förgäfves gifva mustacherna en än elegantare uppsvängning.
För ett ögonblick föll honom med en rysning in, att grosshandlar Stråle hade någon aning om hans känslor för dottern, men han förkastade strax denna tanke såsom orimlig.
Hur skulle det hafva gått till?
Själf skref hon ju i sitt för- tjusande jabref, att han skulle låta helgen gå förbi, innan han talte med föräldrärne.
Och trots sin glödande kärlek, tyckte han inte illa om upp- skofvet, ty man kan vara en modig karl, utan att precis ändock med lugn glädje se fram mot ett perspektiv sådant som » att tala med föräl- drärne ».
Och perspektivet förlorar kanske äfven den lockelse det i annat fall möjligen kan hafva, om man själf är en fattig kontorist och » föräl- drärne », åtminstone till hälften bestå af ens rike och mäktige chef.
Om hr Hööks arbete jfter middagsbjudningen just ej kan sägas hafva förkofrat sig, hvad fart och reda beträffar, sä stängdes ju i allt fall kon- toret på sin bestämda tid och glad söm en spel- man begaf sig den förälskade kontoristen ut bland vimlet för att göra den omsorgsfullaste toalett, som, med uppbjudande af hans innersta krafter, var honom möjlig.
Emellertid hann han på vä- gen titta in till en modern frukthandlare, där han packade en korg med de vackraste äpplen och de saftigaste päron han kunde åstadkomma och tömde så godt som hela sin börs i den unga koketta bodfrökens hand, för att i utbyte mot sitt röda guld erhålla de fylligaste och ljufligaste drufvor, som någonsin vuxit i Provences vingård.
Och sen gnodde han sig med sina borstar och försökte både ansiktsmassage och » manicure » för att få sin ensemble så presentabel som möjligt.
Så var det att kila på; och i sin öfversvallande lycka utdelade han så många » god jul » och » det- samma, min hedersbror-, att han rakt utaf höll på att komma för sent till principalen — blifvande svärfadern.
1 Där välkomnades han emellertid med så många öfverdrifna tacksägelser för sin present, att lian började anse sig för en riktig mecenat, och gub- ben Stråle klappade honom hårdt och kärvänligt i ryggen, och hans egen flicka — som han bru- kade kalla henne, då han var säker för alla lyss- nande öron — såg mycket förvånad, men, Gud vare lof, gladt förvånad ut.
Och det var med en egendomligt skalkaktig ton i rösten, som gross- handlaren, då han tagit sin frus arm, bad » sin käre Höök nöja sig med Maja, han hade verkli- gen ingen annan till hands. » Så togo de för sig af den stadiga gammaldags julkosten, och Höök åt mer än han strängt taget bort göra, för att stämma svärmor » mildt, och efter middagen, då han och värden på tu man band togo sig en likör, blef han föremål för så många listiga och snärjande frågor från den sist- nämnde, frågor som just ej vidrörde andra för- hållanden än hans familj, vanor, bekantskaper, åsikter och — skulder — men detta obetydliga var mer än tillräckligt för den stackars gästen, som knappast hann undra på, hvarthän gubben egentligen ville hafva honom mellan de olika ransakningsinomenten.
Senare gjorde man ett besök i kyrkan, efter hvilket Hööks ödmjuka ansats till afsked med bestämdhet tillbakavisades.
Så kom man då hem igen till te och punsch och nötter och julklappar.
När de två stora paketproppade klädkorgarne kornmo in, tyckte Höök att det var riktig jul, och långt, långt bort i fjärran såg han försvinna som ett mörkt töcken kamraternas stojande julfester på något locus » med ljumt kött, solkiga glas, misstänkta teskedar och kippskodda uppasserskor.
Och han såg på sin flicka — det var endast i tankarna han uttryckte sig så — och for upp helt bestört, då den stora silfverkannan bars in, bräddad med skummande champagne, och gross- handlaren efter ett par harklanden började sin skål för julen.