Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
pi&amp;ij Börande analysen, som den aktade som sätter värde på att vid hembak- ning erhålla goda småbröd och tårtor, Tekniska fabriken säger sig ha uttagit på W E S T B E R G S T V Ä T T P U L V E R, så spis- och knäckebröd, olika sorters lim- F u r u s u n d s Saltsjö- är denna i högsta grad oriktig och vilse- por, olika slags karameller och glace ledande samt vittnar om stor okunnighet.
samt god jäst m. m., m. m. bör in- och berömda G y t j e - B a d - A n s t a l t Af opartiska personer och inrättnin- sända 75 öre i frimärken till C. O. Ek- gar, som försökt det, berömmes enhälligt blad &amp; Compis bokhandel i Vestervik, mot reumatism.
Sjukgymnastik, massage, elektricitetsbehand- då portofritt erhålles en tillförlitlig W E S T B E R G S T V Ä T T P U L V E R ling, kurenlig drickning af mineralvatten.
Läkare d:r Kallenberg.
såsom ett oöfverträffligt tvättmedel, och S A T S - B O K för nämnda ändamål.
[2 1 6 7] E N S K I L D A R U M, DUBLETTER, VILLOR, 2 R U M, kök till 1 0 R U M, fullständigt M Ö B L E - ber jag få uppmana allmänheten att R A D E.
2: N E HOTELL, POST, TELEGRAF, A P O T E K, TEATER, K Ä G E L B A N O R, H A N D E L S B O D A R.
Biklig Försöka Westbergs Tvättpulver, tillgång på N Y S I L A D M J Ö L K.
Närmare bos H A M M E R eller B A D K O N T O R E T.
[1093J och ej lyssna till lågsinnadt och obe- Adolf Bonniers förlag: T fogadt klander från afundsamma kon- kurrenter.
Högaktningsfullt ERNST WESTBERG.
Jönköping i juni 1890.
[2 1 2 3] 27 december är 3:dje dragningen i Kulturhistoriska Föreningens lotteri på konst-, industri- och slöjdföremål.
[T939] Rådgifvare for husmödrar.
l - i INT En samling råd och upplysningar för hemmet och bushållet.
Fredagen den 14 oktober 1898.
N:r 41 (564).
Prenumerationspris pr å r: Idtm e n s a m kr.
&gt; Idtms Modet., månadsuppl.
» Bamjarderoben » Byrå: 5 5 3 3 Redaktör och utgifvare: Klara södra kyrkog.
: J. NordXing.
HoJboUr.
» Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Utgifhingstid: hvarje fredag.
B e r g l i o t Ibsen.
Det gifves många slag af framstående konserteran de sång- erskor.
Det finns de, som skörda triumfer snart sagdt ute- slutande på grund af sin stämmas egenskaper.
Ett enormt röst- omfång, stor styrka eller ett visst klingande välljud kan vara nog att framkalla beundran hos en publik.
Andra åter skörda sina triumfer genom en häpnadsväckande virtuositet.
De kunna » med ackuratess och skyndsamhet » korrekt hacka sin staccato- skala Upp till höga c och så till sist slå en k n u t på det med en ihållande drill — lik- som till bekräftelse på, att på denna höga spets kunna de till och med balansera en stund, utan att falla.
Nå, sådant kräfver under alla omständigheter en stor stämma, som icke är skör, åratals ihärdigt, energiskt ar- bete under god ledning m. m. hvilket allt onekligen kan vara förtjänt af ett visst er- kännande och en viss beun- dran.
Men, man åhör ej sällan detta slags storheter med ungefär samma känslor, hvarmed m a n ser en lindan- serska göra sina konster och luftsprång.
Man sitter i högsta spänning — skall det lyckas eller misslyckas?
— och man drar en suck af lättnad, när m a n lyckligt och väl har män- niskan nere igen på ofarlig mark.
Och likasom efter en cirkus- föreställning går m a n hem med starka funderingar på, huruvida det icke borde vara förbjudet för kompositörer att komponera så vildt hals- brytande saker, att veder- börande artist föra dem.
Och m a n stora arior — var det något Man gick riskerar a t t taga knäcken på att inöfva och ut- kan med saknad känna, att hvad man fick i dessa lösryckta ur sitt dramatiska sammanhang — icke för sitt hjärta eller sin tanke.
på konserten för att få dyrka sångens stora, enkla skönhet, men skönheten hade flyktat från sitt altare, och kvar stod blott hennes grannt utstyrda lilla tjänarinna — koloraturen.
Men det finns lyckligtvis också sångerskor, som verk- ligen kunna hänföra, och bland dessa äfven de, som trots sin stämmas ringa om- fång, trots dess ringa styrka, dock kunna vinna en musi- kalisk publik.
Till dessas antal vill jag räkna fru Bergliot Ibsen.
När jag för några år sedan hörde henne, var hon på ett be- gränsadt område en god ro- manssångerska med godt dra- matiskt föredrag.
Hon bade en liten stämma *, men med denna lilla smekande, mjuka, rena stämma kunde hon smyga sig in till hjärteroten på sina åhörare.
Hon för- mådde uttrycka och meddela en sällsynt intensitet i stäm- ning — antingen den var allvarlig eller skälmsk.
Hennes föredrag af norska sånger — i synnerhet dem med ord af hennes far, Björn- stjerne Björnson — var så fint, * Skolad i många år under ledning af den kända m:me Mar chesi i Paris.
IDUN 322 1898 Den b ä s t a predikan, som någonsin blifvit hållen, ä r ett heligt lif- Th. de Vitt Talmage.
så besjäladt, att man glömde hvad som fattades i s t ä m m a n och hänförd rycktes med.
Romanssången skall gå från hjärta till hjärta, om den skall fylla sin bestämmelse.
Och det gjorde fru Ibsens sång.
Jag minnes en gång, hur ett blott sju- årigt, musikaliskt barn, som ej förr hört henne sjunga, satt alldeles orörligt och lyss- nade till hennes föredrag af Kjerulfs sånger, medan stora tårar sakta rullade ned för dess kinder.
Så omedelbart tjusande var hennes sång, att till och med ett barns känslor på det lifligaste rördes däraf.
Det har ofta blifvit sagdt och är onek- ligen sant, att allra bäst sjunger fru Ibsen Kjerulfs, Nordraaks med fleres sånger till dikter af Björnstjeme Björnson.
Kanske sammanhänger detta med hennes stora kär- lek till sin store far.
Helst skall man en afton höra henne sjunga för sin far i salongen på Aulestad *, när han slutat dagens arbete och vill njuta af familjelifvet.
Den ömma vekhet, den innerlighet, den charme, hon då utvecklar i sin sång — man glömmer den aldrig!
Om fru Ibsens egenskaper som sångerska har Stockholms publik, på hennes i veckan här afhållna konsert, hunnit bilda sig ett eget omdöme.
Det är därför egentligen vid hennes person i öfrigt jag ämnade uppe- hålla mig.
* * Har du tidigt om våren en klar dag gått ute i skog och mark och sett en riktigt yster bäck komma farande ned från höj- derna, än skummande och glittrande i kla- raste solsken, än gömmande sig för en stund under ett täcke af is och snö, än okynnigt hoppande i allehanda krumsprång öfver stock och sten, öfver vägar och stigar, och än sedesamt hållande sig inom lofgifna gränser — ja, då har du sett den bästa bild jag vet af Bergliot Ibsen-Björnsons skiftande väsen!
Hon sprider omkring sig i ovanligt hög grad den stämning, hvaraf hon behärskas.
Att se hennes ansikte stråla och le, det är att känna sol, lifgifvande, värmande, härlig majsol; — och att se henne ur humör, trumpen och sur, det är att känna en ok- toberdag med allt sitt regn och rusk och storm och kyla, men jag måste tillägga, att de ojämförligt flesta af hennes dagar äro de solfyllda.
Hennes kanske vackraste, mest framträ- dande karaktärsdrag är hennes barmhärtig- hetskänsla, hennes ömhet för allt som lider.
Hon kan ej se eller veta någon hafva det svårt — t. ex. mycket fattigt — utan att försöka, så långt hon förmår, räcka sin hjälp.
J a g hörde en gång ett hastigt ytt- rande: » Snart får Sigurd * * hyra större våning, om han skall kunna rymma alla de fattiga madamer, Bergliot drar hem till sig. » Dessa ord äro i all sin öfverdrift ganska beteck- nande.
* Fru Ibsens barndomshem, Björnstjerne Björnsons gård i Gausdal.
* * Hennes man, doktor Sigurd Ibsen, son till diktaren Henrik Ibsen.
På samma sätt när det gäller djur.
Ser hon ett sådant lida eller misshandlas, m å s t t hon ögonblickligen med alla medel ingripa till dess hjälp och skydd.
Ofverhufvud taget är hon en mycket stor vän af alla djur.
Och ett äkta landtbarn är hon, som kanske ännu — trots det äkta ståndets värdighet — skulle kunna kasta sig upp på en häst och » barbacka » rida den i vall.
Som ung flicka ansågs hon vara går- dens förnämsta körsven.
I hennes hand kunde man tryggt anförtro hvilken häst som helst, om det så var själfve den store mäktige » Kongen », Björnsons stolthet och ögonsten, som minsann ej lät sig tyglas af hvem som helst.
Fru Ibsens dotterliga hängifvenhet för sina föräldrar är af innerligaste art och har icke minskats af att hon bildat ett eget lyckligt hem.
Ännu tillbringar hon ibland långa tider i föräldrahemmet med sin lille son Tancred — morföräldrarnes älskling.
Huruvida de tvänne ryktbara diktarnes barnbarn bär på någon slumrande diktare- begåfning har ännu icke försports, men nog säges han vara ett intelligent och liffullt barn, fullt af lustiga upptåg och påfund.
Häri har han ett ypperligt påbrå hos sin mor, som trots sitt, nästa år, förestående inträde i trettiotalet icke gifver någon pojke efter i befängda tilltag och skälmaktiga, muntra odygder.
I Kristiania berättas ota- liga kostliga historier om alla de puts och skälmstycken, som fru Ibsen kan spela sina närmare och fj armare bekanta, och hvaröfver dessa vanligen icke bruka harmas, ty de veta, att intet är gjordt i ond afsikt, u t a n endast af naturlig, inneboende, barnslig lek- fullhet.
Men under denna barnsliga, mången gång kanske alltför uppsluppna yta bo äfven mycket allvar och mycken djup känsla.
Hon är t. ex. en intresserad, samvetsgrann och nitisk husmor, som sköter sitt vackra lilla hem oklanderligt, och hon är en upp- märksam och plikttrogen svärdotter, afhål- len af sina svärföräldrar.
Fru Ibsen kommer att jämte sin man tillbringa vintern i Rom.
Det är all sanno- likhet för, att hennes sång skall ytterligare utvecklas genom en vistelse i sångens hem- land, med dess ypperliga sångkonstnärer, dess soliga klimat, som gagnar sångstäm- man och allt öfrigt, som där inverkar gynn- samt på ett konstnärligt och musikaliskt sinne.
Och i Italien torde hon nog få höra hvad hon så ofta hört — men på det sköna ita- lienska språket: Quanto é bella!
Ann Mar gr et Holmgren.
f. Torsmeden.
t Jfladt jag nickar från mitt fönster Till de unga två, som vandra Muntert vid hvarandras sida Mellan parkens träd och häckar: Vänner sedan barndomstiden, Då de troget lekte samman, Delande hvar fröjd och motgång.
Och jag gläds, att liksom fordom Se dem umgås så förtroligt, Fritt och gladt som bror och syster.
Och min tanke går tillbaka Till den tid, då än de voro Barn, och yra lekkamrater.
Och jag tycker, att jag ser dem — Hon så djärf och oförvägen, Främst i alla vilda upptåg, Han mer stilla och betänksam, Alltid redo till att hjälpa, Skydda henne, när så kräfdes, Då för hårdhändt leken rasat.
Och hur varmt de två beundra Hvarje framsteg hos den andra!
Tre år äldre, har han hunnit Försprång få på lärdomsstigen, Babblar » bud » och » trons artiklar », Förr ' n hon knappast lärt att stafva.
Men när efter mycken möda Andtligen så långt hon hunnit, Att hon uti läseboken Läser rent sitt första stycke — Hur han strålar då af stolthet!
Vet ej, hur hon allaredan, Hunnit att så mycket lära.
Många år ha se ' n förrunnit.
Han vid universitetet Redan tagit » kandidaten », Och min flicka uti hemmet Varit mig till hjälp och trefnad.
Och nu har han kommit åter För att hälsa gamla vänner, Njuta utaf sommarns dagar, Förr ' n i höst terminen börjas.
Mycket har han att förtälja Från den gamla lärdomsstaden, Om hvad han däruppe pröfvat.
Mest dock söka bådas tankar Hän till flydda glada dagar, Och jag gläds, att de som fordom Umgås såsom bror och syster — — Solen sjunker bakom skogen, Täta falla trädens skuggor, Och ännu de unga dröja.
Men nu höras lätta fotsteg, Och min flicka kommer sakta Fram till soffan, där jag sitter.
Böd hon är och het om kinden, Munnen ler och ögat strålar, Dämpadt dock af tårars glitter — Allt är prägladt af ett uttryck, Främmande och dock så vackert.
Och mitt hjärta krymper samman, Och i ångestfull förbidan Känner jag, att allt är ändradt, Att hon är ej mer densamma • — Är ej först och främst min dotter.
Och hon talar om sin lycka, Om hur deras unga kärlek Länge bott i deras hjärtan, Fastän de ej klart förstått det, Men nu först de båda fatta Lifvets fulla, stora lycka.
Som uti en dröm jag lyssnar,
IDUN 1898 Smeker hennes ljusa lockar, Men min tanke vandrar vida, Långt från kärleks ljusa nejder.
Hopplöst ser jag för mig hägra Långa år af trånfull längtan, Långa år af kamp och sträfvan, Förr ' n sitt bo de kunna bygga.
Och den kärlek, som nu lågar Tarm och klar i deras hjärtan, Skall den icke snart förkolna, Skall ej någon af dem svika?
Och jag ser dem såsom gifta — Ser hur lumpna små bekymmer, Ser hur hvardagslifvets omsorg Gnaga kan på kärlekstråden, Tills de båda, lugnt och liknöjdt, Känna endast kylig vänskap.
Jag vill tala, jag vill varna, Säga: Barn, tro ej på lyckan!
Den är blott ett fagert irrbloss, Som kanske ditt hjärta fröjdar Några korta sommardagar, Och hvad nu du kallar kärlek, Kanske blott en flyktig känsla, Som ej mäktar att dig bära Genom pröfningar, som stunda.
Tyst hon sitter vid min sida Uti ljufva drömmar fången.
Hennes unga anlet ' strålar Liksom i förklaradt skimmer, Och hon hviskar tyst och sakta: » Manma, ack, jag är så lycklig.
' » Och de ord jag ville säga, Ord af iskall, världslig klokhet, Kväfvas alla i en snyftning, Bli ett brutet: Gud välsigne!
Tant Barbro.
* - " Laga fardag ".
* i i östen är kommen, hör stormarne gny » f • — så börjar den kända sången: » De sista septemberdagarna ».
Kanske måste vi dock medgifva det vara mera sällsynt att speciellt under de dagarna höra tjutande och hvinande vindar, men det äro vi säkra om, att nu är höstmörkret öfver oss med regn och rusk.
Och just i detta mörker, duggregn, störtregn, dagsregn med däraf följande blöta, smuts och obehag af mång- faldig art infaller flyttningsdagen par pré- férence, den första oktober, som följer de sista septemberdagarna t ä t t i spåren.
Enligt svensk lag gifves s. k. laga fardag, flyttedag, då den, som med nyttjanderätt innehar fast egendom, är skyldig att den- samma afträda.
Då ej särskildt annat af- tal blifvit träffadt, har lagen utsatt en viss dag såsom fardag.
Endast en sådan, den 14 mars, gifves för landsbygden, under det att städernas mera oroliga befolkning har tvänne, den 30 sept.
Med all möjlig aktning för lagens aukto- ritet kan man ej annat än tänka och ut- tala, att den laga fardagen är illa vald.
Må vara att för den, som skall tillträda landtegendom som ägare eller arrendator, den 14 mars är lämplig: jordens brukande skall j u återupptagas vid den tiden på året.
De skäl, som kommit 31 mars och 30 sept.
att bestämmas som laga fardag, ha väl ock haft sitt berättigande långt bort i tiden, men hvarför de i våra dagar skola gälla är svårt att inse.
För innehafvare af prästboställen infaller till- och afträdet vid en lämplig tid.
Den första maj har lång ljus dag och vårregnet har ej samma genomblötande förmåga som det regn, som faller under hösten.
I Eng- land och Amerika är flyttedagen förlagd till 1 maj.
Det egentliga bostadsutbytet i vårt grannland Finland äger rum, har jag låtit mig berätta, den 1 juni.
Laglig flytt- ningsdag där är ock 1 sept., men då lär ej den stora massan vara i rörelse i sådan utsträckning som vid juniflyttningen.
Att första juni är en lämplig flyttningsdag är lätt insedt, och skulle det ej vara önskvärdt också för den svenska stadsbefolkningen a t t få flyttedagen förlagd till just den da- gen?
Bruket att » flytta till landet » är allmänt för alla Sveriges städer, och om man sam- tidigt gjorde sig i ordning för landsflyttning och våningsutbyte, vore det j u att » slå två flugor i en smäll ».
De ofta med nymot- tagna rum följande reparationerna kunde då försiggå under lämplig årstid och un- der en tid, då innehafvare af rum och lägenheter i alla fall ha för sed att packa undan yllekläder, mattor, gardiner etc. samt att täcka öfver eller taga med sig för bruk på landet en hel del af möbler och husgeråd.
Och dessutom slapp man då gå omkring bland målarpytsar, nedplockade kakelugnar eller ställningar för takreparationer.
Och t ä n k blott, huru myc- ket lättare och bättre det vore att företaga flyttningen en lång, ljus dag än som nu i höstens mörker, kyla och regn!
Det kan ju svaras, att om man ej tyc- ker om att flytta i oktober, så går det an att göra det vid vårflyttningen första april, då det är dager till långt in på kvällen.
Ur hälsosynpunkt sedd är dock aprilflyttningen sämre än den på hösten.
I slutet af september ha ännu ej männi- skorna börjat lefva inom slutna fönster, som många göra under vintern, hvarigenom damm och dunster tillåtas bita in i de tilltäppta rummen.
Ingalunda är det säkert att ej kylan då kan vara skarp nog eller a t t ej snö och slask göra gatorna föga loc- kande att sända ut sitt bohag på.
Därtill kan komma att den af flyttande hyresgästen tagit ut innanfönstren vid rummens rengö- ring och den inflyttande drar sig att sätta in dem igen i hopp om en vacker vår.
Och när inträffa de blåsiga dagarne på året, om ej just i april.
Har man då ej innanfön- ster i uti rummen, kan man ej undgå att frysa, och man eldar ursinnigt, utan att ändå kunna få temperaturen att bli behaglig.
Äfven torde någon invända, att det går ej värre nöd på oss än det gjort på far- och morföräldrar och folk före deras dagar.
På den tiden bodde man dock, mera än nu är händelsen, i egna hus, och ej heller flyttade man som senare tiders barn oupphörligen från den ena gatan till den andra, från stadsdel till stadsdel.
Är det dessutom alltid sagdt, att gammal sed är god sed, eller att generationers slentrian i allan tid måste varda beståndande.
Riksdagen sammanträder ej långt här- efter, som den gör det alla år, och törhända är det att hoppas, att någon stadsrepresen- t a n t då finner skäl att inkomma med mo- tion om flyttedagens förflyttande till lämp- ligare årstid.
Må då de vise i landet taga frågan välvilligt i öfvervägande och bringa den till önsklig utgång.
Och att denna goda tanke må uppstå i 323 någon af representanternas hufvud därtill må » his sisters and his cousins and his aunts, » såsom det heter i operetten » H.
M. Pinafore », bringa det.
Ty, som frans- mannen artigt säger: hvad kvinnan vill, vill Gud.
Alltså systrar, kusiner, fastrar och mostrar, veten I med eder, att I hafven ett objekt, det är: en varande eller blif- vande stadsrepresentant i riksdagen, att be- arbeta, gören det och gören det i dag och tanken icke, att i morgon är också en dag.
' • • Fru Lovisa Petterkvist skrifver: Alldeles utmärkta herr redaktör af Idun!
Nog är det skamligt att jag, trots mitt löfte att låta höra af mig ibland, inte har skrifvit en enda gång, — men det har sina orsaker.
Om jag inte med hand och mun lofvat Ruffen a t t inte vidare gräfva i eländet, så skulle jag kunna berätta snygga saker om hur jag blef emottagen och be- handlad i mitt eget Jockmock, när jag kom hem i vintras, efter att ha haft den obe- gripliga äran att ' på festen på Hasselbacken i Stockholm dabba mig inför Ibsen och hålla tal.
Men som Ruffen säger: » Ligger en hund begrafven, så är det så godt låta den ligga begrafven. » Och det ska Gud veta att det är!
Också kan ingenting på jorden förmå mig att säga ett knyst, men att en människa blir upp- skakad och nervös och oduglig till allt slags högre tankearbete genom att bli protesterad som en värdelös växel och spottad på som en våt sten, det tror jag litet hvar kan förstå.
Åh, hvilket hallåande det var!!
Bevara oss!
Hela stan var på benen med borgmästarinnan i spetsen.
(Hon tål inte mig, därför att hon inte ensam får vara det högsta hönset i korgen!)
J a g hade vanärat samhället, talat i Jockmocks namn, kantänka!
och sagt att vi ingenting begrep.
(Af Ibsen.)
» Nå, begriper ni något då? » sa jag.
» Hör inte hit! » skrek de.
Så sa jag dem hur ogentilt det var att gorma så där på ett snilles ännu lefvande mull, efter att ha festat på honom en hel vecka, men hvad ' begriper småstadsbor af så ' nt!
Och Ruffen se ' n!
Min egen man.
Hur bar han sig å t?
I stället för att hjälpa mig, som väl hans oafvisliga plikt hade varit, så var han otäck han med och sa, a t t jag kastat löje öfver de aktade Petterkvistska » bodanorna » (kan- tääänka!)
och skämt ut mig själf, så att jag aldrig kunde visa mig bland bättre folk mer.
» Åh, » sa jag, » hvad den saken angår så — —!
Skulle alla herrar, som i århun- draden vid fester pratat dumheter, och det i Sveriges namn till, bli förvisade ur bättre sällskap, då skulle det allt bli folkvandring utaf! » Borgmästarinnan, den sötnosen, gnodde ur hus och i hus och samlade underskrif- ter, ty protesten skulle bli skriftlig, gudbe- vars, så jag skulle varda brännmärkt också inför kommande släkten.
Ja, hon till och med inte höll sig för god att låta vår tvät- terska, som nog trodde Ibsen var en tvål-
824 IDUN sort, skrifva på, men hon, jag menar tvät- och talar om, att jag inte på villkor vill terskan, fick då sin varma soppa, det lofvar skrifva om det!)
— — Så blygdes de inte, utan anföllo jag.
» Gå hon hem, madammm, &gt; sa jag, » och mig i mina heligaste känslor som mormor.
Betänk, att det ena efter det andra af tvätta borgmästarinnans byk ren, om hon kan, hvilket jag mycket betviflar.
Den, mina oskyldiga barnbarn började a t t jabbla som är så villig smutsa andra, har väl tvätt något om » att mojmoj sämt ut hela ' tan, och att hela Sveje sk ' atta åt oss! » därefter, tänker jag! » Att det var mer än äfven en den tåligaste Så kom allt det där oväsendet i tidnin- garna med fröken Key.
Jo, nu ska jag människa — och tålig är jag — kunde stå ut med, kan väl inte förvåna någon.
Så säga att de fick vatten på sin kvarn!
De hälsade knappt på mig och gick i kastade jag en vacker förmiddagskvist kap- långa lofvar förbi mitt fönster.
Ja, Gud pan öfver axlarna och kilade tvärt öfver vet, om de inte höllo näsduken för näsan torget rakt in i gapet på borgmästarinnan, där de sutto hela bunten i god ro och drucko med!
Inte att jag för min del håller på fröken vin och åto tårtor.
Hon är alldeles både för obegriplig, för (Hon har minsann inte varit snål på trak- in- och utvecklad för mig, och hvad hennes tering den här tiden!
Allt i sedlighetens framtidens kvinna angår, den där besynner- namn!)
ligheten som är hvit därför a t t hon är svart, Inte tror jag, att jag var så särdeles och varm därför att hon är kall, så nog blir blek, och nog fruktar jag att hatten satt den karl lycklig som får det fruntimret till litet på kapurr, men orden fick jag ändå hustru.
Men det är en sak för sig det.
fatt uti, som väl var, och så sa j a g: Som festtalare har väl ändå till och med frö- » Att folk, som inte ens duger till att ken Key sina rättigheter.
Och det sa jag dabba sig i fullt uppenbart gassken, ska dem!
» Betänk, » sa jag, » hvad det vill säga sätta sig till doms öfver folk, som gått ige- att åka en hel natt på järnväg, som hon nom den förfärliga persen, och det rakt in gjorde, komma fram i en uppskakad kon- i hvitögat på nordens, ja, på jordens för- dition och skrifva talet färdigt på själfva nämsta skald, är, minst sagdt, olämpligt.
festen i ett afsides beläget rum, omgifven Festtalare är ett fridlyst vildt, ska jag säga af hungriga referenter, som trycker orden er: att anfalla dem är att anfalla en af från ens läppar, innan man ens hunnit sätta våra äldsta, dyrbaraste och heligaste rättig- dem på papperet, allt medan festsorlet sur- heter.
Hvad nu det sedliga angår, så säger rar utanför och folk kilar u t och in och jag, att är en karl inte sedligare än a t t jag frågar: ' Är det inte färdigt snart? '
Om kan göra honom osedlig — ja, då är det man då råkar att säga ett ord för mycket inte mycket me ' n, och anbelangandes Keyan, eller ett ord för litet, finner åtminstone inte så — » jag det så besynnerligt.
Och rara ögon har (Nu såg jag, att hon fläktade med näs- hon, det är visst. » Men det skulle jag al- duken, borgmästarinnan förstås!)
drig ha sagt.
Rara ögon, hon!
Nu blef jag » Så ska rätt vara rätt, » sa jag stadigt.
omoralisk med, så omoralisk, att när en » Människan hann ju aldrig förklara sig, karl, som jag aldrig sett, rymde med en vet jag. » flicka, som jag inte kände, så blef felet » Åh, jag tycker hon förklarade sig tydligt mitt.
nog, jag. » (Fortfarande borgmästarinnan, J a g begärde inte bättre än att hvarenda förstås!)
gift karl i stan skulle rymma med hvar- » Ja, men bara en gång, » sa jag.
» Och enda ogift flicka h a n fick tag i (hörde nu a t t hon behöfver förklara sig tio, det tror det där till festtalet!
), och hvad det angick jag vi vet!