Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid är redan, den 11 Juli detta år, Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående allmänt ordnande af Presterskapets inkomster till de för detta ändamål utsedde Nämnders efterrättelse utfärdad, utan att, enligt hvad jag kunnat finna, något uppdrag åt dessa Nämnder deruti blifvit gifvet att vid beräkningen af Komministrars och Kapellpredikanters inkomster fästa något afseende på deras boställens bofrielse från ornförmälda räntor och kronotionde.
Denna nådiga Förordning stadgar nemligen uti 4 §, att boställe, som afses att af löntagare bebos och brukas, skall till en dess verkliga värde, efter afdrag af endast byggnadskostnaden, motsvarande inkomst beräknas, hvarvid afseende företrädesvis bör fästas å hvad bostället anses: kunna inbringa i arrende eller hälftenbruk.
Här nämnes således intet om något Statens afstående af ornförmälda boställens räntor och kronotionde, hvilken skattefrihet Rikets Ständer dock i sin ofvananförda underdåniga skrifvelse af den 22 Augusti 1857 velat förorda och som skulle höjt dessa boställens afkastning samt i många församlingar mycket underlättat löneregleringen.
Jag Motioner i Preste-Ståndet 1862.
103 vill härvid upplysningsvis anföra ett exempel: 1 Rimbo och Rö pastorat i erke stiftet är pastorslönen mindre än hvad som bör anses såsom minimum och komministerslönen likaså.
Men det genom donationer och sammanskott af dessa församlingar inköpte komministersbostället, § mantal, är betungadt med både ordinarieränta och kronotionde, som uppgå till omkring 70 R:dr.
Första och lättaste utvägen till någon löneförbättring för innebafvaren af detta boställe, blefve väl således boställets befrielse från alla afgifter till Kronan.
Och sådant är förhållandet säkerligen med löneförbättringen för ganska många Komministrar och Kapellpredikanter i hela riket.
Men enligt den nya nådiga Förordningen äro de enda utvägarne till denna förbättring, att densamma beredes antingen genom förminskning af Pastors inkomster, eller genom öfverflyttningen från andra församlingar af der befintlige, icke behöflige statsmedel, eller genom särskilda i underdånighet begärda nya statsbidrag.
Då man nu med visshet kan antaga, att de begge första af dessa utvägar icke förslå till ifrågavarande behof, vore väl, synes mig, tjenligast att genast efterskänka alla berörde boställens räntor och tionde och aldrasist begära några nya direkta statsanslag.
Dessa komma dock sannolikt att i alla fall erfordras, såvida man icke vill bygga sina förhoppningar om lönetillgångar på nedrifvande af kyrkor och sammanslåendet af pastorater, hvilka förhoppningar fordra århundraden för deras uppfyllande.
Men att Rikets Ständers goda afsigt med berörde underdåniga skrifvelse den 22 Augusti 1857 icke kunnat vinnas samtidigt mod nu nådigst påbudna allmänna ordnande al presterskapets inkomster, härrörer alltför sannolikt deraf, att Kongl. Majit mod anledning af Kammar-kollegii behof af längre utredningstid icke kunde under sistförflutne riksdag till Rikets Ständer aflåta den nådiga framställning i ämnet, hvarom de anhållit.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå: att Rikets Ständer uti en denna riksdag förnyad underdånig skrifvelse förklara, att den nådiga framställning om detta ärendes utredning, hvarom de don 22 Augusti 1857 anhöllo, icke vidare erfordras; utan att Rikets Ständer för sin del, numera för underlättande af det nådigst påbudna allmänna ordnandet af presterskapets inkomster, utan alla förbehåll, bevilja de boställen och lägenheter, som användas till aflöning åt Komministrar och Kapellpredikanter, befrielse från alla räntor, kronotionde och andra afgifter, som de af ålder varande prestboställen enligt författningarne åtnjuta; samt derjemte uttala sin underdåniga önskan att denna befrielse vid nu förestående reglering af Presterskapets löner måtte få ingå i beräkningen af berörde boställens afkastning.
Garl Fr.
104 Motioner i Pr ente-Ståndet 1862.
N:o 55. Xo 55.
Af Doktor 1*. 0. ('arlander:
Om löneförhöjning för Provincial läkare.
Det är allmänt bekant att de fleste provincialläkare-tjensterna i de norra länen, stundom äfven i Dalarna och Wermland, till och med i Skåne och Östergötland, förnyade gånger anslås ledige, innan en enda sökande anmäler sig.
Att helsovården under dessa långa mellantider skall betydligt lida, måste erkännas.
Orsaken till detta för familjer och menigheter menliga förhållande, bör utan tvifvel sökas deri, att den lön, som Staten består dessa tjenstemän, är nog knapp, samt att man allt för mycket räknat på hvad de genom praktiken kunna vinna för sin bergning och utkomst, der de blifvit anställde i en mer eller mindre fattig landsort.
Hvad den enskilda praktiken angår, händer ej sällan, att denna inom de förmögna husen är förut upptagen af någon stads- eller militär-läkare inom distriktet, så att provincial-läkaren är inskränkt till allmogen och de fattige.
Men skall läkaren anlitas af dessa klasser, så mäste han stå till tjenst för litet eller intet.
Under sådana förhållanden och med afseende på de stora kostnader, som läkarebildningen fordrar, äfvensom med fästadt afseende på lefnadskostnaderna för läkaren såsom familjefader, samt för att uppmuntra skicklige läkare att söka och bibehålla ifrågavarande platser, får jag vördsamt föreslå: att Provincial-läkarncs lön må, efter 10 års väl vitsordad tjenstgöring, höjas från 1,500 till 2,000 R:dr, samt efter vtterligare 5 års tjenstgöring till 2,500 R:dr.
P. O. Carlander. X o 56.
Af Doktor J. 51. Almqvist:
Härads skrifvares lika af löning och pensionering med Kronofogdar.
Enligt nu gällande författningar äro Kronofogdarne i pension tillerkände 2,000
R:dr och Häradsskrifvarne 1,500 „ efter uppnådde 65 lefnads- och nära 40 tjensteår.
De förre åtnjuta i lön 2,500; de sednare 2,000 R:dr R:mt, Icke Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 56. 105 Icke något på rättvisa grundadt skäl finnes till den högre lönen med pension för Kronofogdarne, och om någon olikhet i detta hänseende borde ega rum, skulle förhöjningen mera rättsenligt tillkomma Häradsskrifvarne, ett förhållande, hvilket fullkomligt åskådliggöres genom följande uppställning och jemförelse af deras a) Tj enst e ålig g anden.
Kronofogdens.
Allmänna kronobörden, specielt inseende öfver Kronans egendomar inom fögderiet; bevakning af kronans rätt i flera fall; uppsigt öfver polisväsendet inom orten; utmätniugsförrättningar i skuldfordringsmål; protokollsföring och bevakning af Kronans rätt vid taxeringarne; femårsberättelse i vissa delar; inseende öfver skjuts- och gästgifveri-väsendet, väghållningen m. m.; verkställandet af Läns-styrelsens ordres; närvaro vid skattläggningar, ting, beväringsmönstringar och andra tillfälliga förrättningar.
Häradsslcrifvarens.
Efter Instruktionen och särskilda stadganden upprättar denne å bestämda tider nya jordeböcker för fögderiet, antecknar deri alla förekommande förändringar, för hvilka också årligen redogöres; förrättar mantals- och skattskrif - ningar, hvartill hörer upprättandet af mantalslängder med sammandrag i 2:ne exemplar; författar, likaledes i 2:ne exemplar , bevillnings-taxeringslängder med sammandrag; kompletterar längderne vid taxeringarne, hvarvid han, jemte Kronofogden, bör bevaka Kronans rätt; debiterar all Kronans, diverse Verks och hemmans genom Kronofogden ingående uppbörd, samt afger derå debetsedlar; upprättar i 3:ne exemplar summarisk- och specialräkning öfver all Kronans och diverse Verks uppbörd, samt dessutom särskilda räkningar öfver folkskole-, kurhus-, ridddarlius- m. fl. medel, allt i 3:ne exemplar; kontrollerar Kronofogden i uppbörden, och delar med honom ansvarigheten derför; meddelar statistiska upplysningar och särskilde, ganska vidlyftiga tabeller till femårsberättolserne; verkställer, jemte Kronofogden, skattläggningar och förer deröfver instrument; upprättar rullor öfver beväringsmanskapets fem klasser; afger utlåtanden i kameralmål samt ställer sig för öfrigt Konungens Befallningshafvandes ordres till efterrätI telse. b) Biträde i tjenstgör ing en Kronofogden eger till biträde på j Häradsskrifvaren behöfver minst ett stat aflönade Kronolänsman, minst 3 å ' dagligt tjenstebiträde och, särdeles inom 4 i hvarje fögderi, jemte behöfligt antal större fögderier samt der han ej skall Fjerdingsman inom socknarne.
Begagnar i med eget arbete allt för mycket anstränga Bill. till R.
Prot. 1862 fy 1863. 11 Sami. 2 Afd. 14 106 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Kronofogden enskildt tjenstebiträde är detta vanligen väl lönadt med fritt vivre och husrum samt de flere, ofta ganska inbringande, enskilda uppdrag, hvaraf dylika biträden, såsom sådana, komma i åtnjutande, utom utsigten att framför andra varda ihågkomna vid tillsättandet af länsmanssysslor m. fl. c) Löner o c Kronofogden åtnjuter efter sednaste regleringen 2,500 R:dr årlig lön jemte provisioner och är derförutan i tillfälle att bereda sig inkomster af utmätuingsverket samt andra från den närmare beröringen med allmänheten härflytande funktioner.
Varande boställsafkastningen i lönen inberäknad och denna sednare alltså ingalunda öfverskridande behofvet.
Pensionen på indragnings-stat utgör 2,000 R:dr och ur Civilstatens pensions-inrättning 600 R:dr, allt Riksmynt. d) Utgifter i o
Kronofogdens bestämda och lönlösa resor äro: en tur omkring fögderiet under Häradsskrifv arnes. helsa och krafter, tvänne eller flere.
Desse aflönas, utan ringaste statsanslag dertill, af Häradsskrifvaren ensam med omkring 300 R:dr R:mt till hvartdera, utom fritt vivre och husrum, hvartill kommer en större mängd renskrifning, som ändock måste öfverlemnas åt andra personer mot särskild betalning.
Härvid torde icke höra förbises, att, oaktadt Häradsskrifvare-kontoren i allmänhet och särskildt af de Kongl.
Kollegierna betraktas såsom skolor för Kameralisters praktiska inöfvande, då nemligen för antagande i Kollegierna fordras intyg öfver praktik å Häradsskrifvarekontor, likväl desse kontors egna biträden icke vid befordringar få räkna sig till godo denna tjenstgöring i annat fall, än om de under tiden kunnat skaffa sig förordnanden för principalerna.
Häradsskrifvaren åtnjuter i boställsafkomst, lön och provisioner endast tillsammans 2,000 R:dr R:mt och saknar dessutom alla tillfällen att, åtminstone i egenskap af tjensteman, derutöfver kunna bereda sig några inkomster.
Ur Civilstatens pensions-inrättning erhåller han, lika med Kronofogden, 600 R:dr, samt vid fyllda 65 år och efter 40 års stillasittande vid räkenskapsarbeten endast 1,500 R:dr på indragningsstat, eller 500 R:dr mindre än Kronofogden och 300 R:dr mindre ån l:ste Landtmätaren, hvars lön endast uppgår till 1,800 R:dr, allt detta oaktadt så väl principen att pensionen på indragningsstat skulle motsvara lönernas belopp, som ock det temligen vissa antagandet, att, med det lefnadssätt, hvartill den trägna tjenstgöringen förbinder Häradsskrifvarne, ganska få af dem lära uppnå den ålder, att de kunna falla indragnings-staten till last.
•h för t jens t en.
Häradsskrifvaren reser utan ersättning 3:ne gånger årligen genom fögderiet, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
No 56. 107 Kronofogdarnes. allmänna kronouppbörden och en vid taxeringarne.
Grästgifveribesigtnings- och andra tjensteresor behöfva sällan göras utan ersättning, enär Kronofogden sjelf utsätter tiden för dem samt under vägen väl kan medhinna andra förrättningar, för hvilka full godtgörelse kommer honom till godo.
Skrifmaterialiernas bekostande vid Kronofogde-kontoren, der expeditionen, utom afkortning^- och restlängder samt deras duppletterando utgör hufvudsaken, läror ej särdeles högt kunna uppskattas.
Tjenstebiträdet och aflöningen till detta har förut afhandlats.
Här ads skrifvar ens.' } nemligen vid mantalsskrifningar, taxeringar och allmänna uppbördens kontrollerande; skattläggningar och andra tillfälliga tjensteresor onämnde.
Skrifmaterialierna kunna lättast be| dömas vid betraktande af häradsskrifvarens ofvan antydda göromål.
Tjenstebiträdet, det förut nämnda, kan äfven säkrast taxeras då vivre och husrum beräknas i penningar och dertill lågges omkring 300
R:dr kontant lön till hvarje biträde, hvilket derförutan, i följd af tjenstgöringen, saknar alla utvägar till biförtjenster och, efter hvad ; förut blifvit omnämndt, eger ganska rin! ga utsigter till befordran. e) Embetets uppskattade vigt eller värdighet.
Enligt nådigt Bref den 10 November 1855 har Kongl.
Majit, med anledning af underdåniga framställningar i ämnet, bestämt embetsvärdigheten för:
Kronofogdar, lika med f. d. Asses- Häradsskrifvaren företrädes af ut sorer i Kongl. Kollegierna, i jemnbredd trycket “näst derefter", med Landträntmästare samt Borgmästare i städer af 2:dra och 3:dje klasserna.
Reflexioner och slutledning ar.
Vidkommande först tjensteåligg andena, så äro visserligen Häradsskrifvarens lika lätt om icke lättare uppräknade än Kronofogdens; men företages en närmare granskning af beskaffenheten måste omdömet öfver det olika arbete, som erfordras för båda de särskilda tjensternas bestridande utfalla helt annorlunda, helst om resultaterne af Häradsskrifvare-kontörets samlade arbeten, för ett år hlefve på en gång synliga i en pappersmassa af 8 å 10 ris.
Mängden och tyngden af Häradsskrifvarens arbeten lärer alltså ej kunna förnekas, och frågan öfvergår således till ett annat stadium, nemligen det, huruvida de äro af något egentligt värde jemförligt med Kronofogdarnes.
I detta fall åberopas endast hvad som ofvan blifvit nämndt om arbetenas beskaffenhet, då bedömandet med full tillförsigt öfverlemnas åt sakkunnige personer.
I afseende på tjenstebiträde råder den tänkvärda skilnaden emellan Kronofogdar och Häradsskrifvare, att de förre med lätthet erhålla nödigt biträde, så väl af underordnade tjenstemän som af enskilde personer, hvilka sednare i allmänhet ega tillfälle att förskaffa sig en rundelig aflöning utan principalernas betungande, då deremot Häradsskrifvarne dels med svårighet erhålla tjenstebiträden med framstående duglighet och dels, om sådana skulle, mot vilkor af förordnanden, erhållas, får Häradsskrifvaren till aflöningen afstå ofta hälften eller mera af sin 108 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
J\:o 56. inkomst efter stat, en omständighet, hvilken Rikets Ständer vid löneregleringen synes nog hastigt hafva förbigått.
Efter en äldre reglering var skilnaden emellan Kronofogdarnes samt
Häradsskrifvarnes löner och pensioner på indragningsstat 300 R:dr, hvilken skilnad dock nu stigit till 500 R:dr, allt Riksmynt.
Då ansågos provisioner och andra sportler väl uppväga denna skilnad; men dessa extra inkomster hafva nu mera, i den mån de icke försvunnit eller nedgått till en obetydlighet, inberäknats i lönen, så att skilnaden derigenom blifver definitiv.
Då det är bekant att Kronofogden lika litet som Häradsskrifvaren eger representationsskyldighet i och för tjensten, vidare att Häradsskrifvarens arbeten ovedersägligen äro betydligt tyngre och af större omfång äro Kronofogdens samt medföra en ojemnförligt större kostnad i och för utförandet, och slutligen ingalunda i afseende på vigt eller betydenhet stå tillbaka, så måste, såsom på det högsta befogad, framstå don frågan, hvilka skälen kunnat vara till iöneskilnaden, så vida nemligen lönen skall något beräknas efter göromålens vigt och betydenhet?
Kronofogdarnes aflöning efter stat är visst icke för högt tilltagen, men öfverstiger dock med 500 R:dr Häradsskrifvarnes, och ännu väsendtligare framstår skilnaden då man beräknar Kronofogdens extra förtjenster, dem Häradsskrifvaren alldeles saknar, samt de högst olika afbränningarne för resor, tjenstebiträde, skrifmaterialier m. m.
I anseende till underbyggnad i kunskaper erfordras sådan ingalunda i mindre mått för häradsskrifvare- än kron ofogde-tjenstcrna, och ju längre man intränger i saken, desto svårare blifver den framställda frågans lösning, intilldess densamma af statsmakterna på ett tillfredsställande sätt utredes, antingen med häradsskrifvaretjensternas förklarande såsom umbärliga, eller innehafvarnes försättande i någorlunda lika vilkor, åtminstone på papperet, med deras tjenstekamrater.
Då grundprincipen för all pensionering på indragningsstat är bibehållandet af lönen, hvilken princip jemväl följes utom för landtstaternes tjenstemän, — hittills utan målsman lemnade, — samt de under tjenstetiden, efter hvad som förut blifvit angifvet, vanlottade och förbisedde Häradsskrifvarne, hvilkas helsa och krafter ovilkorligen mäste undergräfvas eller rättare sagdt ruineras af ansträngande arbeten, oftast under ekonomiska bekymmer, skola, efter händelseoch undantagsvis uppnådde 65 lefnadsår, afgå med en pensionering af 1,500 R:dr, under det deras förenämnde kamrater, ofta i goda ekonomiska omständigheter, hugnas med 2,000 R:dr, ;— så måste det orätta i den nu varande skilnaden emellan Kronofogdars och Häradsskrifvares löner och pensioner för hvar och en, som nitälskar för rättvisa och billighet, ligga i öppen dag.
Yäl hafva för närvarande desse tjenstemän lika pensionsrätt ur Civil-stateus pensionskassa; men då den ena nedsättningen, det ena förbiseendet oftast föranleder det andra, så torde med tiden Häradsskrifvarne äfven i detta fall blifva erinrade om sin nedtryckta ställning, sä vida nemligen densamma ej dessförinnan upphjelpes.
Utgifterna i och för tjensten äro förut antydde samt visa mer än tillräckligt obefogenheten af den ifrågavarande skilnaden i löner och pensioner.
Då slutligen ernbetsvärdigheten tages i betraktande, så afses dermed ingalunda så kallad rang, hvilken, i sig sjelf en luftbild, icke kan vinna tillämpning beträffande så anspråkslösa befattningar, som de här förevarande; men besynnerlig och utan all motivering förefaller likväl den nedsättning i värdighet, som genom Kongl.
Brefvot den 10 November 1855 drabbat Häradsskrifvarne, då desse äro Kronofogdarnes kontrollanter; samt båda i och för uppbörden dela samma ansva - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
109 righet; äfven ur denna synpunkt kunna icke
Häradsskrifvarnes ringare löneförmäner försvaras.
På grund af alla dessa förhållanden får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte bevilja lika lönevilkor och samma pensionsrätt åt Häradsskrifvare, som Kronofogdar åtnjuta.
Om remiss af denna motion till Höglofliga Stats-Utskottet anhållcs.
Stockholm den 22 November 1862. J. M. Ahnqvist.
Af Professor F. F. Carlson:
Angående utarbetande af en lag, sorn bestämmer konstnärers eganderätt till deras verk och skydd mot efterbildningar aj dessa.
Med en stigande kultur-utveckling utvecklas äfven rättsbegreppen; de erhålla, i samma mån som nya lefnadsförhållanden och nya behof uppstå, en vidsträcktare tillämpning och en bestämdare gestalt.
På detta sätt har begreppet om eganderätt. ursprungligen tillämpadt blott på materiela föremål, i nyare tider gjort sig gällande äfven inom tankens område.
Lagen har erkännt såsom en författares egendom frukterna af det tankens arbete, hvarigenom han lyckats finna något sanni eller bilda något skönt.
Denna hans rätt, länge bestridd, har nu mera öfverallt i civiliserade länder blifvit af lagstiftningen fastställd.
Men det gifves ännu en art al verksamhet, hvilken rör sig på ett annat fält af andens område och som kråfver samma skydd: det är konstnärens.
Alldeles samma frågor uppkomma här, som i afseende på författarnes eganderätt till sitt verk.
Alldeles samma strid gör sig gällande emellan de mosatta anspråken, att sanningen och skönheten skola vara till för hela verlden, och att den individ, som icke eger något annat än förmågan att upptäcka något saunt och skapa något skönt, måtte vara försäkrad om frukterna af sitt arbete — ocb straden måste sluta på samma sätt, nemligen genom uppdragande af en gräns emellan å ena sidan den tid eller de förutsättningar, under hvilka konstnärens rättmätiga anspråk gälla, och å den andra, de bestämmelser, som göra hans verk till det allmännas egendom.
En hel lagstiftning utgår från dessa grundsatser; den är i vår tid så mycket mer af behofvet påkallad, som konstens, i likhet med vetenskapens, alster spridas inom vida större kretsar och nya medel oupphörligt uppfinnas att befrämja denna 110 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o <57. spridning.
Gravyren, stentrycket, träsnittet, fotografien, galvanoplastiken, gipsafgjutningen, mångfaldiga konstverk på ett förut icke anadt sätt, likasom boktryckeriet sprider ett litterärt arbete i ett antal exemplar, hvaraf man tillförene icke haft exempel.
Nu är väl emellan en bok och ett kopparstick den skilnaden, att då den tryckta boken, i sig sjeli utan större värde, meddelar författarens tanke i hela dess ursprungliga rikedom och omfattning sådan den var i hans handskrift nedlagd, så förmår icke stentrycket återgifva taflan i hela dess skönhet, utan denna bibehåller alltid sitt sjelfständiga värde.
Men stentrycket eller gipsbilden har dock upptagit en del af detta värde, de låna sin betydesse, likasom det återkastade ljuset, från den ursprungliga tanken, då de återgifva komposition, gruppering, karakter, — och det vore derföre, då dessa efterbildningar på rent mekaniskt väg åstadkommas, orättvist att beröfva konstverkets upphofsman rättigheten att anse den bild han frambragt såsom sitt verk.
Ett skydd af lagen i detta hänseende påkallas icke blott af konstnärens utan äfven af allmänhetens eget, rätt förstådda interesse.
Ty en konstnär eller en förläggare kan icke våga att på ett mera omsorgsfullt sätt göra för en större allmänhet tillgängligt ett utmärktare konstverk, om de icke äro försäkrade mot faran, att genom ett bättro eller sämre eftertryck plötsligen beröfvas frukterna af nedlagd möda och kostnad.
I andra länder hafva, på grund af dessa förhållanden, lagarne mot eftertryck på sednare tider efterhand blifvit, med lämpliga förändringar, utsträckta äfven till den sköna konstens alster.
Så stadgades i Tyskland genom Förbundsbeslutet af den 9 November 1837, att konstverk icke få, utan medgifvande af konstnären, eller den, på hvilken han öfverflyttat sin rätt till originalet, på mekanisk väg mångfaldigas, hvilket stadgande genom ett sednare beslut blifvit förklaradt att gälla under konstnärens lifstid och tretio år efter hans död.
Den Preussiska lagen, som förbjuder efterbildningen af taflor eller ritningar genom kopparstick, stålstick, träsnitt, färgtryck, o. d. utan konstnärens eller hans rättsinnehafvares samtycke, är likaledes af år 1837.
Den Österrikiska lagen af den 19 Oktober 1846 utsträcker på samma sätt förbudet mot eftertryck till efterbildningar af konstverk.
Likaså bostå i Frankrike lagar, som skydda konstnären mot kränkningen af hans rättighet att skörda frukten af sitt arbete — en rätt som hvar och en annan arbetare — äfven dagsverkaren —• eger utan tvist, och som genom patentlagstiftningen är tillförsäkrad uppfinnaren på det industriela området.
Hos oss väcktes sistlidne riksdag ett förslag om utarbetande af en lag i samma syftning.
Det föll.
Men af dess fall torde man icke böra afskräckas från att åter upptaga detsamma.
Jag erinrar mig ännu ganska väl, huru, under den tid, min korta riksdagsmanna-erfarenhet omfattar, i lika måtto frågan om expropriation af jord för telegrafstolpars uppsättande — det oundgängliga vilkoret för telegrafiens införande här i landet — blef tillbakavisad då den först framställdes, huru införandet af brefpost märken och det lika brefportot flera gånger afslogs, utan att derföre hvarken telegraf-inrättningen eller det lika brefportot sedermera befunnits mindre nyttiga — flere andra exempel att förtiga.
För min del erkänner jag, att jag just från den strid, som vid sednaste riksdagen fördes om en lagstiftning till skydd för konstnärens rätt, hemtade anledning att göra mig närmare bekant med frågan och söka bidraga till att hålla den vid lif.
Jag har sedermera funnit, att en lag i meranämnde syftning blifvit antagen af Engelska parlamentet under dess sednast hållna sossion; och i Danmark haren lag för samma ändamål helt nyligen blifvit af regeringen framlagd för riksdagen.
N:o 58. lil
I den vissa förhoppning, att de rättsgrundsatser, som vid en likartad utveckling, efterhand blifvit erkända i andra kulturstater, äfven skola, då de hinna undersökas och pröfvas, göra sig gällande här, vågar jag föreslå, att Rikets Ständer i detta ämne göra en underdånig hemställan och anhålla, att Kongl. Majit täcktes låta utarbeta en lag, som bestämmer konstnärens eganderätt till sina verk och, inom behöriga gränsor, gifver skydd mot efterbildningar af dessa, företagna utan hans eller hans rättsinnehafvares bifall.
Stockholm den 22 November 1862. F. F. Carlson. 5§.
Af Kyrkoherden N. (J.