Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet böra särskildt till besvarande upptaga en af Anders Gudmundsson från Hallands län inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, att bränvinslagstiflningen mätte återställas på samma fot, hvarå den befann sig före år 1835.
Såsom skäl härtill uppgifver motionären, att den förändrade lagstiftning, som sistnämnde år trädde i verksamhet, skulle vara behäftad med två stora fel, det ena en allt för hög beskattning, hvarigenom man framkallat ökadt lurendrejeri, smygbränning och lönnkrögeri; det andra bestående deri, att de större brännerierna blifvit gynnade framför de mindre, hvarigenom man begått ett afsteg frän den i statsekonorniskt afseende så vigtiga läran om fri konkurrens.
Det förstnämnda felet har, efter motionärens förmenande, på ett betänkligt sätt rubbat vördnaden för lagarnes helgd och, i stället lör ett rått fylleri, alstrat böjelse för list och bedrägeri.
Det sistnämnda felet skall, åtminstone i de trakter der potatesodlingen varit betydligare, vållat ladugårdens minskning, sedan man icke längre haft drank att använda till kreaturens utfodring.
Ladugårdens minskning har åter haft till följd inskränkt gödseltillgång, hvarigenom jordens alstringsförmåga aftagit.
Uttryck af samma klagan, att jordens fruktbarhet aftagit der man upphört att idka bränvinsbränning, förekomma äfven i flera af de vid remiss af den Kongl.
Propositionen inom Bonde-Ståndet afgifna yttranden.
Så har Jöns Persson från Blekinge län påstått det vara nära nog en solklar sanning, alt grödan pä bränvinsbrännarens mark vöre betydligt bättre än grödan på den jord, hvars egare icke utöfvade ifrågavarande näring.
Utan att Utskottet vili förneka, att på de orter, der, just till följd af den fordna bränvinslagstiftningen, landthushållningen tagit den missriktning, att de för brätivinslillverkning dugliga vexler utträngt fodervexter och ädlare sädesslag, öfvergången till en bättre hushållning måste vara förenad med betydliga svårigheter, så att, lill en början åtminstone, jordbruket, drifvet utan bränvinsbränning, kan synas medföra en förlust i jemförelse med den afkastning, samma jordbruk i förening med bränvinsbränning lemnat; är det dock en erfarenhet, som icke lärer kunna jäfvas, att de orter, der branvinsbränningen någon lid upphört att vara en binäring till jordbruket, förete den glädjande anblicken af ett stigande välstånd.
Den af motionären öfverklagade olägenhet af en olika beskattning för den större och den mindre redskapen har Utskottet sökt afhjelpa genom förslag till enahanda beskalt — ningsgrund för all redskap.
Att öfverträdelser af nu gällande bränvinsförfattriingar egt rum, är beklagligt, men dels har väl sällan någon lag blifvit stiftad, som icke någon gång blifvit öfverträdd, dels torde den af motionären gjorda skildring af den demoralisation, som den gällande bränvinslagstiftningen skall hafva åstadkommit, vara Sammansatta Hevilla-, Lag- samt Allm■ Hesv,- och Ekon.-Utsk. Het.
M 4. 3 ej obetydligt öfverdrifven.
Tvärtom förspörjes från aila delar af landet, att den förändring i bränvinslagstiftningen, som år 1855 trädde i verksamhet, haft till följd ett minskadt antal gröfre brott och en tilltagande sedlighet.
Och då det elände så väl i moraliskt som ekonomiskt afseende, hvilket bränvinets före år 1855 nästan ohejdade tillverkning och förtäring i synnerhet bland de lägre klasserna föranledde, ännu är i friskt minne, anser sig Utskottet icke behöfva anföra flera skäl för sin mening, att Anders Gudmundssons ifrågavarande motion ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
De delar af gällande författning, för hvilka Utskottet, i anledning af väckta motioner eller eljest nödige ansedda förändringar, har att redogöra, äro: § 1.
Vid denna § äro motioner väckta dels hos Ridderskapet och Adeln af Fri herre Cederström, R. om sådan revision af ifrågavarande paragraf, att en tjensteman, hvilken som enskild man eger en jordegendom, ej må beröfvas medel att af denna egendom taga den inkomst, hvartill han eljest vore såsom medborgare lagligen berättigad, dels hos Bonde-Ståndet af Anders August Andersson från Östergötlands län, att näst efter ordet kyrkobetjent må tilläggas »som icke eger skatu lagd fastighet».
Hvad först Friherre Cederströms yrkande angår, så, enär de i denna paragraf uppräknade embets- och tjenstemän hafva omedelbar befattning med bränvinsförfattningarnes handhafvande, men det hvarken är lämpligt eller i åtskillige andra fall tillåtet, att den, som skall öfvervaka en författnings efterlefnad, sjelf utöfvar den näring, hvars ordnande på ett för samhället gagneligt sätt författningen afser, hemställer Utskottet, att Friherre
Cederströms ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Förbudet åter i denna § för den lägre kvrkobetjeningen att tillverka bränvin, hvilar på den grundsats, att ingen, som är i kyrkans tjenst eller utöfvar någon, om än underordnad, befattning vid allmänna Gudsljensten, må ega att tillverka en vara, som så lätt föranleder samhällsolyckor.
Något skäl att frångå denna grundsats anser|Utskottet så mycket mindre förefinnas, som, derest en kyrkobetjent, såsom egare af skattlagd jord, är i tillfälle att slå sig på branvinstiliverkning, hans ekonomiska ställning äfven bör tillåta honom att afstå frän sin tjenstebefattning och de dermed förenade vanligen ej särdeles betydliga inkomster.
Utskottet tillstyrker alltså, att icke heller Anders August Anderssons ofvanberörda motion må vinna afseende.
1 Sammansatta Becilia.-, Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk, Bet.
M i, §§ 2—8 samt 40 och 41.
Vid dessa hvilka Utskottet anser nödigt att i ett sammanhang behandla, är föreslaget, a) i afseende på tiden f«r bräiivinstillverliiiiiigeiis utöfva udo.
I Kongl. Haj:ts Proposition, att bränvinstillverkuing i större bränneri må i allmänhet tillåtas under hela den tid af året, då tillverkningen kan med största förde! bedrifvas, eller under de sju månaderna Januari, Februari, Mars, April, Oktober, November och December, dock så att en månad blefve den kortaste tid, för hvilken någon skulle ega att sig till bränvinsbränning anmäla; inom Ridderskapct och Adeln of Friherre Sprengtporten, J. IF., alt den nu medgifna tiden ej måtte utsträckas; af Grefve af Ugglas, C. L, att all inskränkning af tiden måtte borttagas; inom Preste-Ståndet af Doktor Sandberg, att, i fall man ej skulle anse en månad utgöra tillräck—
Ii" tid att skaffa landet dess erforderliga förråd af bränvin, tiden för bränvinstillverkning åtminstone ej måtte utsträckas utöfver hvad nu är stadgadt; r inom Borgare-Ståndet af Herr Bager, J.
P„ att tillverkning i större brännerier må vara tillåten under högst 2 månader och minst en månad mellan den 15 Oktober och den 15 April, med rättighet för tillverkare att välja hvilka 2 månader som helst inom nämnde tid; inom Bonde-Ståndet af Sils Scensson från Christianstads län, att valfrihet af tid må lemnäs den erikla redskapen under 4 månader om året; af vice Talmannen Ola Scensson frän Malmöhus län och Anders Trulsson från Blekinge län, att egare af mindre brännerier må tillerkännas samma rättighet som ångbrännare att välja . bränningstid; af Pehr Pehrsson från Wermlands län, att rättigheten att välja tid bestämmes lika för all sorts redskap, samt af Anders August Andersson, från Östergötlands län, att bränvinstillverkuing i mindre bränneri må tillåtas under, enahanda tid, som genom Kongl. Förordningen den 21 Juni 1858 blifvit beviljad fabriksbrännare; Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Ites».- och. Ekon.-Utsk.
M i. 3 b) i afseende på brfmviusredskapens storlek och beskaffenhet, tillverkningshcloppct för dygn samt beskattningsgrunden, I kongl, flajits Proposition: att de mindre bränneriernas afverkningsförmåga för dygn mfi beräknas till tre gänger pannerymden, dä redskap utan mäskvärmarc användes, samt lill fyra gånger pannerymden, då redskap med mäskvärmare begagnas; inom Kitblcrskapet och Idelin af Herr Stålhammar, U., alt rnäskekarens rvmd måtte lagas lill beskattningsgrund; af Herr Montgomery, C. II., att bränvinsbränning endast mätte få drifvas fabriksmessigt i större brännerier under tillsyn -af ständiga kontrollörer; af Friherre Stjernstedt, J. IV., att den i gällande författning uppdragna gräns mellan stora och små brännerier måtte borttagas oell afgiften vid samtlige brännerier utgå efter det tillverkade beloppet, uppmätt under kontrollörs tillsyn; af Herr von Mentzer, C. R, att vid mindre brännerier beräkningen af bran— vinsskatten och t ill verk r» ingsbeloppen må ställas i jemnare förhållande till hvarandra; af Friherre Haab, A. C., att små brännerierna måtte upphöra och minimum för dagliga averkningen nedsättas till 125 eller åtminstone 150 kannor; af Grefve af Ugglas, att all bränvinsbränning ställes under kontroll och minimi-tillverkningen nedsältes till 100 kannors daglig tillverkning; af Herr Nordenfeldt, att den nu gällande tillverkningslagen måtte ännu 3 år få qvarstå; inom Preste-Stämleh af Prosten Melen, att vid hvarje bränneri, större eller mindre, tillsättes en kontrollör och att skatten erlägges efter qvantiteten af tillverkadt bränvin; iuom Itonde-Stäiidct; of Pehr Pehrsson från Wermlands län.
Nils Svensson från Christianstads län och vice Talmannen Ola Svensson från Malmöhus län, med hvilken många ledamöter instämt, att den för småpannorna i nu gällande författning antagna afverkningsförmåga måtte oförändrad bibehållas; af Olof Pehrsson frän Gelleborgs län, med hvilken Erik Ersson och Erik Hansson från samma län, Erik Magnus Falk från Skaraborgs län, Gustaf Bolin från Upsala län, .lohan Öström från Westmanlands län och Anders Andersson från Wermlands län instämt, att brii r» v i nst ill verk ni ngen måtte delas i två klasser, den ena med mindre redskap för en efter hemmanens storlek afpassad husbehofsbränning och den andra för fabrikstillverkning; 6 Sammansatta Bevilln.-, La//- sami Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk.
Bel. JVf 4. af Johannes Andersson och Sven Johansson fron Elfsborgs län, att (leii mindre redskapens afverkningsförmåga nedsätles tili lVj gång pannans rymd, då redskap ulan mäskvärmare begagnas, samt 2 gånger pannerymden, då mäskvärmare begagnas; samt af Anders August Åndersson från Ostergötlands län, att den mindre redskapens afverkningsförmåga må beräknas till högst 2 gånger pannerymden, då mäskvärmare icke begagnas, och 21 2 gånger pannerymden. då sådan redskap begagnas, allt efter afdrag för kokrummet enligt hittills vanlig beräkning.
Hvad nu först angår Herr Stålhammars yrkande örn antagande af ny beskatt ningsgrund, nemligen att beskatta mäsken i stället för spriten, så var denna fråga föremål för öfverläggning hos det Särskilda Utskott, som vid 1853—54 års riksdag behandlade bränvinsfrågan.
Det utreddes då, att mäskbeskattningen i allmänhet föranleder stor förspillning af råämnen, emedan bränvinsbrännarens uppgift blifver att ur den minsta volym mäsk hemta den största qvantitet alkohol.
För delia ändamål tillredes mäsken så tjock som möjligt.
Men derigenom blir det omöjligt att ur mäsken taga all den produkt, som af det använda råämnet borde kunna erhållas.
Maskbeskattningen har dessutom i de lander, der den blifvit använd, medfört ett högst inyeckladt och på godtycke beroende kontrollsystem.
På grund häraf ansåg sig Särskilda Utskottet böra afstyrka denna beskattningssrund, hvilket ock af Rikets Ständer gillades.
Då motionären icke ens sökt o 7 ~ vederlägga de mot mäskbeskattningen här ofvan anförda anmärkningar samt den färdiga produktens uppmätning under tillsyn af kontrollör visat sig vara ett i aila afseende!! ändamålsenligt beskattningssätt, får Utskottet tillstyrka, att Herr Stålhammars yrkande ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Hvad vidare beträffar det af liera motionärer påyrkade upphäfvande af den olika beskattningsgrunden för stora och små bränneriet så var det endast af brist på någon annan mera praktisk beskattningsgrund, som den för de små brännerierna nu gällande antogs i en tid, då landet hade mera än 35,000 små brännerier och det således var otänkbart, att anställa en kontrollör vid hvarje sådant.
Del Särskilda Utskott, som vid 1853—54 års riksdag behandlade bränvinsfrågan, förbisåg visst icke vanskligheten af denna grund samt att en höjning af den för beskattningen antagna afverkningslörmågan hos den enkla redskapen snart skulle blifva af nöden, om samma beskattningsgrund skulle bibehållas.
Detta liar också erfarenheten bekräftat.
Alver kningsiörmågan, som för enkel redskap utan mäskvärmare bestämdes till % af pannerymden för år 1855 och tiii lika belopp med pannerymden för åren 1856 och 1857, måste vid sista riksdagen ökas till dubbla pannerymden.
Det oaktadt har man funnit sig behöfva påyrka en ytterligare höjning, hvilken Kongl. Maj:t i sin ofvan åberopade nådiga Proposition antagit böra ske tili 3 gånger meranämnde rymd.
På grund af en dylik erfarenhet har ock i andra länder den Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
M i. 7 ifrågavarande beskattningsgrunden längesedan blifvit öfvergifven.
Särdeles talande är erfarenheten från Irland.
År 1779 infördes här pannei ymds-beskattning, hvilken i hufvudsaken' bibehölls till 1823.
Från förstnämnde år till år 1817 höjdes afverkningsförmågan successivt genom 15 särskilda parlaments-förordningar, så att den påräknade afverkningsförmågan vid sistnämnda år, jemförd med det förstnämnda året, förhöll sig såsom 154 lill 4, d. v. s. den hade under tiden stegrats nära 40 gånger utöfver hvad den från början antogs vara, och likväl ansågs denna höga beräkning redan 4 år derefter otillräcklig i förhållande till den fullkomlighet, som tillverkningsraethodcn då hade uppnått.
Det ligger ock i sakens natur, att en beskattning efter pannerymden måste gifva otillfredsställande resultat, man må beräkna afverkningsförmågan huru högt som helst, tv det finnes i sjelfva verket intet samband emellan pannervmd och afverkningsförmåga.
Afverkningsförmågan beror nemligen, då allt annat är lika, helt och hållet på storleken af den yta, som vid tillverkningen beröres af eld, och kan således på mångfaldiga sätt varieras, med bibehållande af samma pannerymd.
Enligt uppgift i del memorial, som den inom
Civil-departementet för kontrollen öfver bränvins-författningarnes tillämpning inrättade Byrå den 6 Juni sistlidet år till Kongl. Majit ingifvit, skall den i de mindre brännerierna för närvarande begagnade redskapens afverkningsförmåga vara så mycket högre än den i 41 § af nu gällande förordning påräknade, att skatten endast uppgår till 30 procent äf hvad som borde betalas.
Orsaken härtill skall ligga lika mycket i det sätt hvarpå mäskberedningen bedrifves, som i sjelfva redskapens konstruktion.
Hvad mäskberedningen beträffar, uppgilves, att mäsken hålles vida tjockare och sålunda mera matfull lin hvad fallet
;ir vid de större brännerierna, hvilket ansenligt påskyndar afdrifningen.
Hvad åter redskapen angår, ådagalägges, att dess konstruktion allmänt afsett att leda till samma mål: vinst i lid och sålunda besparing i skatt.
1 första rummet har härtill bidragit den på pannans ytterliga flathet beroende stora eldytan samt dernäst begagnandet af en af bränvinsförordningen icke känd så kallad omrörare, oftast bestående af en på pannans botten släpande tung metallkedja, hvars ständiga rörelse möjliggjort afdrifningen af den tjocka mäsken.
Slutligen omförmäler nämnde memorial, alt hattens och stundom mäskvärmarens konstruktion varit sådan, att tiden för klarningen eller förbriinnans omkokning kunnat antingen inbesparas eller åtminstone ansenligt förkortas, enär dessa delar tillvägabragt. en mer eller mindre förtäckt rektifikation med lankrum i sjelfva pannan, oaktadt det häremot i nu gällande förordning stadgade förbud.
Skulle man nu behålla den till principen fullkomligt felaktiga beskattningsgrunden, men höja afverkningsförmågan till tre eller ännu flera gånger pannerymden, så skulle, äfven om i sammanhang dermed skärpta föreskrifter rörande redskapens konstruktion och beskaffenhet utfärdades, dessa snart nog kringgås och behofvet af 8 Sammansatta Bevilln.,- Lag- samt Allm. Besil.- och Ékon.-tllsk.
M 4. en ytterligare höjning ofördröjligen visa sig, så att man vid nästa riksdag stöde på alldeles samma punkt som nu.
Då nu härtill tages i betraktande, att bränviustillverkning med enkel redskap, beskattad efter pannerymden, motarbetar ett rationelt bedrifvande af handteringen och så godt som tvingar tillverkaren till slöseri med råämnen och bränsle — eli slöseri som i stats-ekonomiskt hänseende icke är obetydligt, enär, enligt Norska Kommissionens den 28 Oktober 1847 afgifna betänkande angående bränvinsbränningen, förlusten i råämnen kan uppskattas till 14 % och i bränsle till SO % —; då beskaltningsgrunden gör det nödvändigt att för tillverkningen använda de bästa råämnen, som kunna fås, och då slutligen det tillverkade bränvinet, i följd dels af den skyndsamhet, hvarmed afdrifningen måste ske, dels af brist på tid för rengöring af redskapen måste blifva orent och af sätnre beskaffenhet, så har Utskottet på alla dessa sköl kommit till öfvertygelse om nödvändigheten alt vid alla brännerier införa den beskatlningsmethod, hvilken hittills varit följd vid de slörre bräuuerierna och hvilken befunnits fullt ändamålsenlig och tillförlitlig, nemligen att genom en på tillverkningsstället boende och tillverkningen ständigt öfvervakande kontrollör uppmäta allt bränvin som tillverkas.
Mot denna förändring har blifvit anmärkt, dels att minimi-tillverkningen för dag icke kan sättas så lågt, alt alla de, som hittills tillverkat bränvin, kunna dermed fortfara, dels att svårighet skulle uppslå att erhålla tillräckligt mångå dugliga kontrollörer för det stora antalet små brännerier, dels att kontrollkostnaden för Staten skulle blifva alltför dryg, dels ock att kontrollörernas kosthåll skulle blifva för de mindre lill verkarne alltför betungande.
Hvad det första inkastet beträffar, så har Utskottet undanröjt giltigheten deraf genom att, efter hvad här nedan förekommer, föreslå minimi-tillverkningens bestämmande till 100 kannor lör dem, hvilkas behörighet alt idka bränvinstillverkning grundar sig på egandet eller innehalvandet af i mantal satt eller särskildt skattlagd jord, och nämnde belopp torde i de liesta nU befintliga smärre brännerier lätt nog kunna åstadkommas.
Det andra inkastet eller svårigheten alt erhålla tillräckligt många dugliga kontrollörer torde icke heller förtjena afseende.
Så vida nemligen tillverkningen vid de ifrågavarande mindre brännerierna icke kan betydligt öfverstiga 6 millioner kannor eller det belopp dessa brännerier sistlidne höst möjligen hafva tillverkat, blir tillverkningsbeloppet under hvardera af de 5 tillåtna månaderna i medeltal endast 1,200,000 kannor och då hvarje bränneri tillverkar minst 2,600 kannor i månaden — månaden beräknad till 26 dagar — så synes någon svårighet icke möta att erhålla det för tillsynen vid ifrågavarande brännerier nödiga antal kontrollörer.
Lika litet afseende förtjenar invändningen att kontrollkostnaderna skulle blifva alltför dryga för Staten.
Hittills hafva dessa kostnader vid samtlige brännerierna foga öfverskrida 4 % af statsinkomsten.
Men om man också vid de ifrågavarande smärre brännerierna skulle antaga dessa kostnader till 10 0/0, hvilket torde vara fullt Sammansatta Bevilln.-, Lag samt Allm. Besv.- och Ekon.-Vlsk.
MA. 9 fullt tillräckligt, helst mångenstädes flem sådane brännerier sannolikt kunna ställas under tillsyn af en och samme kontrollör, så blifver kontrollkostnaden, efter ofvan antagna tillverkningsbelopp af 6 millioner kannor, endast 560,000 Riksdaler — cn kostnad, visserligen i och för sig icke obetydlig, meri som måste anses väl använd, då Staten derigenom, i stället för en inkomst af 2 millioner Riksdaler, såsom sistlidet år var förhållandet, komme att erhålla 3,600,000 Riksdaler och således cn nettovinst af 1,240,000 Riksdaler.
Hvad slutligen vidkommer påståendet, att kontrollörernas kosthåll blifver allt för betungande lör de mindre bränvinslillverkarne, så är det visserligen sannt, att de mindre bränvinstillverkarne få, i jemförelse med de större, vidkännas en, i förhållande till tillverkningen, större utgift härför; men som kosthållet på landet ej kan uppskattas högre än till 1 R:dr å 1 R:dr 50 öre om dagen, hvilket för 100 kannors daglig tillverkning gör en kostnad af 1 å 1 [/2 öre på kannan, så blifver berörde kostnad af nästan ingen betydenhet, särdeles i jemförelse med den skatt af 60 R:dr om dagen, som tillverkaren har att erlägga.
För öfrigt bör icke förbises det stora gagn kontrollören gör tillverkaren, genom att tillse att allt i bränneriet ordentligt tillgår och att bränvin af arbetarne icke undansnillas, hvilket allt mer än uppväger den utgift, som kosthållet förorsakar.
På grund häraf tillstyrker Utskottet, att allt lillverkadt bränvin skall på tillverkningsstället uppmätas under tillsyn af kontrollör och afgift utgå af hvarje uppmätt kanna.
(Jfr § 19 i bilagde förslag.)
Derest den af Utskottet salunda föreslagna bcskattningsgrund antages, finnes intet skäl att bibehålla den i nu gällande förordning i afseende på redskapens beskaffenhet antagna skilnad mellan större och mindre brännerier, hvadan Utskottet jemväl tillstyrker, att för bränvinslillverkning må få begagnas redskap af hvilken storlek och beskaffenhet som helst, med de inskränkningar allenast sorn för kontrollens handhafvande finnas nödiga.
(Jfr § 3.)
I nu gällande förordning finnas föreskrifter för större brännerier om ett maximum och ett minimum af tillverkning under dygn.
Att utsträcka det nu stadgade maximum af 1,000 kannor, derom har någon fråga icke ens blifvit väckt och Utskottet anser icke heller skäl dertill för närvarande förefinnos.
I fråga åter om bestämmande af ett minimum har Utskottet funnit sig böra göra ett billigt afseende på det stora antalet mindre brännerier, som ännu finnas.
Skulle delta minimum för alla brännerier bestämmas så högt, som för större brännerier för närvarande är stadgadt, eller lill 300 kannor, så blefve all bränvinstillverkning i de hittills begagnade mindre brännerierna omöjlig, emedan utrymmet i dem ej medgåfve användande af så beskaffad redskap och så stor personal, som för åstadkommande af nämnde Bih. till R.
Prat. 1859 & 1860. 5 Sami. 2 Afd. 2 Iläft. 2 10 Sammansatta Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utsk.
J\i 4. tillverkningsbelopp erfordras.
Och, ehuru raan härigenom i väsendtlig mån närmade sig det mål, dit man sträfvar, nemligen att låta bränvinstillverkningen samla sig i få och stora fabriker, hvilka kunna draga det fördelaktigaste gagn af råämnena, vågar Utskottet likväl, då sä många ännu finnas, hvilka, utan att ega tillräcklig kapitalstyrka att utvidga tillverkningen till egentlig fabriksnäring, hysa den föreställning, att bränvinsbränningen är en till jordbruket nödvändig binäring, icke tillstyrka ett sådant steg.
Men då det, efter Utskottets tanke, med ringa kostnad låter sig göra att så inrätta en stor del af de nu befintliga mindre brännerierna, att en tillverkning af 100 kannor i dygnet kan i dera åstadkommas, får Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad Hera motionärer yrkat, tillstyrka, att den minsta tillverkning pä dygn, för hvilken anmälan får ske, vare, då rättigheten att idka bran vinstillverkning grundar sig pä tillverkarens behörighet att idka fabriksrörelse, 300 kannor, samt, då nämnda rättighet grundar sig på egandel eller innehafvandet af i mantal salt eller särskildt skattlagd jord, 100 kannor, det tillverkade bränvinet beräknadt efter 50 °/0 styrka vid 15 graders värme efter Celsii thermoraeter, allt i medeltal under terminen räknadt.
Till stöd för den så väl i Kongl. Majtts nådiga Proposition, som af åtskilliga motionärer föreslagna utsträckning af tiden för brän vinstill verkning har blifvit anlördt, att farhågan för en öfverdrifven bran vinsti II verkning icke vidare borde uppehålla tillämpningen af den lör näringarne i allmänhet antagna grundsats af största möjliga frihet i deras utöfning; ali den inskränkning i tiden för brän vinstill verkning, som för närvarande är föreskrifven, både för den enskilde och Staten medförde förlust och olägenhet samt att den betydliga tillverkningsafgi(tens nästan samtidiga inbetal ning till Staten verkade tryckande på den allmänna rörelsen; hvarföre Kongl. Maj:t ock under de sistförflutna åren funnit för godt meddela bränvinstillverkare i större bränneri en mera utsträckt frihet i valet af tid för tillverkningens utöfning.