Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna minskning i skjuts trafik en är alltför stor, för att kunna tillskrifvas den vid slutet af förstnämnde år inträffade penningekris och det dermed förenade afbrott i handel och rörelse.
I allt fall skulle trafiken då hafva åter tilltagit i samma mån, som, under slutet af perioden, följderna af krisen började öfvervinnas och affärslifvet återkomma i sin vanliga gång.
Men så har icke varit förhållandet, utan det till skjutsning begagnade hästantalet har under år 1860 varit till och med något mindre än det var år 1858.
Orsaken måste således hafva varit någon annan, och den igenfinnes lätt uti den, på grund af Kongl.
Kungörelsen den 11 December 1857, med nästföljande års början inträdda, ansenliga förhöjning af skjutslegan.
Den närmaste följden af denna stegring af skjutslegan var inställandet af en mängd mindre angelägna eller eljest undvikliga resor.
Kunde resan icke inställas, så sökte de fleste att finna andra, mindre kostsamma fortkomstmedel, hvarföre ock efter nämnde tid antalet af passagerare å ångfartygen lärer ökats, likasom man oftare än förr finner egna eller genom ackord anskaffade hästar begagnas till längre färder.
Om det kan antagas, att skjutslegans förhöjning åsyftat tvenne hufvudändamål, nemligen att befordra inrättandet af skjutsnings-entreprenader och att, der sådana ej kunde åstadkommas, minska tyngden af det fortfarande skjutsningsbesvär, så har likväl, hvad Calmar län angår, det förstnämnda af dessa syftemål blifvit endast i ringa mån uppnådt.
Antalet gäst gifverier, der skjutsningen öfvertagits på entreprenad, har icke ökats med mera än två, ehuru våren år 1858 anställdes förnyade auktionsförsök, för att, med de uti Kongl.
Cirkuläret den 11 December 1857 medgifna lindringar i vilkoren, bereda sådan entreprenad å alla de stationer, der den icke redan ägde rum.
Misslyckandet af dessa försök i de flesta fall har uppenbarligen haft sin orsak i den omständighet, att skjutstrafiken numera endast på en eller annan gästgifvaregård är tillräckligen betydlig för att ensamt sysselsätta de hästar, entreprenören måste underhålla.
På de flesta stationer, der entreprenad blifvit införd, har den öfvertagits af gästgifvaregårdens ägare uti ett slags bolag med de närmast boende af reservskjutslaget.
Mera än förr förmärkes nu hos skjutslagen obenägenhet att underkasta sig särskilda bidrag till entreprenören, och den förhöjda legan gör de skjutsningsskyldige mindre angelägna att befria sig från skjutsningsbesvärets utgörande in natura.
Hvad postkommuniJcationerne i länet angår, har någon annan förändring under åren 1856 — 1860 icke ägt rum, än att paketpostförbindelse under vintermånaderne inrättats emellan Calmar och Wexiö samt emellan Linköping och Westervik.
Ar 1860 funnos inom länet sex postkontor, nemligen Calmar, Westervik, Wimmerby, Oscarshamn, Borgholm och Stora Rör, samt tre postexpeditioner, nemligen Staby, Mönsterås och Gamlebyn
De ordinarie posterna tillryggalade nämnde år 21,786 mil, deraf 18,354 med posthemmansskjuts och 8,432 med dels gästgifveri- och dels genom kontrakt betingad skjuts.
Snällposterna fortskaffades samma år 3,380 mil uteslutande med gästgifveri- eller ackordskjuts.
Elektrisk telegrafiinie genomlöper länets hela kuststräcka med stationer i Calmar, Oscarshamn och Westervik, hvarifrån går en under denna period inrättad unclervattens-telegrafiedning till Gotland.
Kronobref bäringen är i enlighet med föreskrifterne i Kongl. Brefvet den 30 November 1849 ordnad med största möjliga beräkning på den lättnad, sorn kan vinnas genom tjenstebrefvens fortskaffande med de allmänna posterna.
Derigenom har brefbäringsbesväret blifvit i allmänhet föga betungande.
I åtskilliga härader hafva de dertill skyldige hemmansinnehafvarne träffat öfverenskommelse om årliga bidrag till ersättning åt dem, som utgöra besväret in natura. 28 Calmar län.
Färjefarten öfver Calmar sund. B) Sjökommunikationer.
I afseende på färjefarten öfver Calmar sund hafva under ifrågavarande tiderymd vidtagits ganska märkliga förändringar.
Vid periodens början funnos, för besörjande af öfverfarten emellan Oland och Calmar stad tre på vestra Ölandskusten belägne färj platser, nemligen Röhälla, Färjestaden och Fröbygårda.
För underhållet af de begge förstnämnda färjeplatserne laide i äldre tider upplåtits tvenne kronohemman, dem innehafvarne sedermera fått lösa till skatte, hvaremot Staten för anläggning af Fröbygårda färjeplats icke gjort annan uppoffring, än att till boningsplan derstädes anvisa omkring 25 kappland kronojord.
Hvar och en af dessa tre färjeplatser hade sig ålagd skyldigheten att ständigt underhålla, jemte erforderlig lastbrygga, ett visst antal med full utrustning samt med examinerade styrmän försedda färjor och båtar samt att, när naturhinder icke gjorde det omöjligt, med dessa farkoster dagligen å bestämda tider till Calmar och åter öfverföra ortens allmoge och andra trafikerande emot afgifter enligt en år 1813 uppgjord taxa.
Emot dessa skyldigheter, hvilkas behöriga iakttagande öfvervakades medelst två gånger om året anställda besigtningar, hade färj eplatsä garn e i så måtto fått uteslutande rätt till berörde färjefart, som det genom Kongl. Resolutionen den 13 Juli 1824 och sedermera meddelade nådiga förklaranden blifvit kustboerne emellan Röhälla och Färjestaden samt emellan Färjestaden och Fröbygårda, vid vite af 15 R:dr R:mt, förbjudet att från deras strand till Calmar öfverföra andre personer, än dem sjelfve och deras grannar.
Till en början efterlefdes nämnde vitesförbud utan synnerligt missnöje; men det blef slutligen en allmän önskan inom orten, att denna inskränkning i valet af öfverfartsmedel måtte upphöra, hvarom ock flera framställningar gjordes.
Under tiden och i anledning af farvattnets uppgrundning vid Fröbygårda hade, på föranstaltande och under ledning af Chefen för Ottenby stuteri, Hofstallmästaren m. m. J. W. Beijer, bildats ett bolag, som, med understöd af statsmedel, anlade en ny hamn \ mil utanför Fröbygårda vid Gastholmen, dit en i vattnet utfylld farväg byggdes; och sedan fråga uppstått om behofvet af en ytterligare färjeplats på denna del af Ölandskusten, blef nämnde nya hamn, som derefter erhöll namnet Beijershamn, år 1857 förklarad för färjeplats, med enahanda skyldigheter och skydd emot intrång, som de förut befintliga tre färjeställena.
Maj:t under den 30 November 1860 dels förklarat, att endast Röhälla, Färjestaden och Beijershamn hädanefter skola bibehållas såsom allmänna, under kontroll och tillsyn i afseende på stadgade skyldigheters uppfyllande ställde, färjeplatser, dels fastställt nya, efter tidens fordringar förhöjda taxor för passagerare och gods, som öfverföras emellan nämnde tre färjeplatser och Calmar stad, samt dels upphäft det förut gällande vitesförbud emot idkande af färjefart från andra ställen af kusten emellan färjeplatserne, det senare dock emot möjlighet för innehafvarne af de bibehållne allmänna färjeplatserne att, om, efter upphörandet af deras förut åtnjutna skydd emot kustboernes täflan, kostnaderne för dem åliggande färjehållning icke skulle blifva af influtne afgifter till fullo betäckte, undfå godtgörelse af statsmedel, i den mån tillgång dertill funnes uti det för sådant ändamål af Rikets senast församlade Ständer till Kongl. Maj:ts nådiga disposition för tre år ställda reservationsanslag af 1,500 R:dr R:mt årligen.
Nyssnämnde tre allmänna färjeplatser äro äfven gästgifvaregård ar, der resande kunna erhålla icke allenast mat och herberge, utan äfven skjuts.
Utom färjeplatserne Röhälla, Färjestaden och Beijershamn, alla belägne inom Södra Mötet på Öland och hufvudsakligen åsyftande den dagliga trafiken emellan nämnde ö och Calmar stad, finnes en arman, inom Norra Mötet vid Stora Rör anlagd, färjeplats, som begagnas för postöfverfarten, men af andra resande mera sällan och egentligen endast vintertiden eller vid tillfällen då is eller andra hinder göra det behöfligt att för öfverfarten välja det smalaste stället af Calmar sund, hvilket utanför nämnde ställe är endast | sjömil bredt.
Rör motsvaras af sjögästgifvaregården Refsudden på östra udden af ön Skäggenäs, som med en smal landrebba sammanhänger med fasta landet.
De farkoster, hvarmed färjefarten emellan öland och Calmar besörjes, hafva i senare tider blifvit mycket förbättrade.
Tillförene begagnades härtill platta och tungrodda färjor med endast ett på en rå fästadt segel, som icke kunde nyttjas, om icke vinden var gynnsam.
Deremot äro de nya färjebåtarne så byggda och Calmar län.
Angbåtsförbindelser.
29 tacklade, att de äfven i motvind kunna kryssa sig fram, hvarföre ock rodd sällan behöfver begagnas.
Icke dessmindre äro de säkra och lastdryga.
Emellertid måste det medgifvas, att allmänhetens billiga anspråk på medel till en snabb och beqväm kommunikation emellan den folkrika ön Oland och motliggande fasta land icke motsvaras af nu befintliga anstalter.
Dertill erfordras onekligen reguliera och dagliga ångbåtskommunikationer, hvilkas inrättande synes kunna bära sig, då man besinnar, att under största delen af året nästan hvarje dag till Calmar ankomma 8 å 10 större Ölandsbåtar, fullastade med menniskor och varor, samt att denna trafik, hvilken somliga dagar, synnerligast vid tnarknadstillfällen, är ojemförligt lifligare, otvifvelaktigt skulle genom ångbåtsfart icke allenast i allmänhet ännu mera ökas, utan äfven kunna vårtiden påbörjas tidigare och emot vintern fortsättas längre, än nu äger rum.
Hittills bär man ansett saknaden af hamnar på Olands kuster vara ett hinder för en dylik ångbåtskommunikation; men sedan hamnar numera blifvit byggde både vid Borgholms stad samt vid Färjestaden och Beijershamn med tillräckligt djup, vid Borgholm för 8 9 och vid de begge andra ställena för 5 å 7 fots fartyg, samt fråga äfven är om en sådan hamnanläggning vid Röhälla, så är anledning till den förmodan, att ofvan antydda brist i anstalterna för kommunikationen emellan Oland och Calmar stad snart varder genom enskild företagsamhet afhjelpt.
Länets kuststäder på fasta landet hafva under perioden njutit fördelarne af iner och mer utvidgade ångbätsicommunikationer.
Detta gäller företrädesvis om Calmar, sorn under 1860 års seglationstid regehnessigt hvarje eller hvarannan vecka besöktes af följande ångfartyg:
Nordstjernan j gående emellan Stockholm och Nagler (senare Skåne)j Stettin; Svea (den större) bore Gustaf Adolf Lennart Torstensson ...I Orion i emellan Stockholm och Lubeck ; Carl X j emellan Stockholm och Göte Blekinge | teboig, yttre vägen; Kronprinsessan Louise i emellan Stockholm och Cal Franzén ) mar öfver Wisby; Göta emellan Stockholm och Malmö; Transit N:o 1 emellan Norrköping o.
Calmar; Transit N:o 2 emellan Stockholm och Sölves borg; Westervik emellan Westervik och Lubeck.
Svea (den mindre) j emellan Stockholm och Göte Dana } borg, yttre vägen; Dessutom fanns här under hösten år 1860 en för ångbåtsfart emellan Calmar samt närmaste hamnar på fasta landet och Oland beräknad ångslup vid namn Carl, men den befanns vara för liten för sitt ändamål oell såldes derföre påföljande vår.
Af ofvan uppräknade ångfartyg besökte:
Transit N:o 1 i . -t ' äfven Westervik, Oscarshamn och Borgholm; Transit N:o 2 ( ° Göta j ~ . Westervik och Oscarshamn; v trion i Westervik Westervik.
Dessa ångbåtsförbindelser hafva onekligen varit af stor nytta för handeln och den industriela rörelsen icke blott i de hamnar som anlupits, utan äfven i hela orten deromkring.
Hvad Calmar stad angår, synes den hafva, till följd af sitt gynnsamma läge, blifvit en gifven mötesplats för nästan alla de ångfartyg, som hafva sin kosa till eller förbi rikets sydligaste delar.
Häri visar sig en af de fördelaktigaste frukterna utaf stadens nya hamnbyggnad, ty det är först sedan den blifvi? färdig, som ångbåtstrafiken här tagit en så stark fart.
Genom denna trafik står Calmar nu i förbindelse med nästan alla ångfartygslinier inom Sverige, äfvensom med flera in- och utländska jernvägslinier.
Ofta aflemnas här passagerare och gods från det ena för att tagas ombord å det andra ångfartyget.
Många passagerare landstiga här, för att landvägen färdas vidare inåt landet, likasom från de inre trakterna många resande hitkomma, för att här gå ombord å ångfartyg. 30 Galmar län.
Allt detta leder till en betydlig trafik af resande, och det har derföre blifvit nödigt att här uppföra nya byggnader till resandes herbergerande.
En stor del af de varor, sorn af de från Tyskland ankommande ångfartygen här utlossas, är icke införskrifven af stadens egne köpmän, utan utgöres af så kalladt kornmissionsgods, tillhörande i Stockholm boende importörer, som finna för sig fördelaktigt att låta godset tullbehandlas här, hvarigenom de vinna dels besparing i utgifter, emedan hamn- och bro-umgälder, vågpenningar m. m. äro här vida billigare än i Stockholm, samt dels i de flesta fall en mera skyndsam tullexpedition.
Sålunda här tullbehandladt gods lärer, äfven då det består af stora partier manufakturvaror, oftast komma reqvirenten i Stockholm tillhanda inom åtta dagar efter det godset blifvit i Calmar utlossadt, och denne kan då genast börja sin försäljning deraf.
De hufvudsakligaste för större fartyg tillgänglige hamnnrne vid kusten af länets fasta land äro, utom städernas, följande: omkring Westervik: Waldemarsvik, Skeppsgården, Helgenäs, Gamlebyn, Loftahammar, Werkebäck, Solstadström, Grop, Blankaholm, Svartvik och Slingsö; omkring Oscarshamn:
Figeholm, Wirbo eller Draget, Lilla Saltvik, Stångehamn, Påskallevik, Em, Mönsterås; omkring Calmar: Timmernabben, Tillingenabben, Pataholm, Hästenäs, Ljungnäs, Korsudden, Skäggenäs varf, Björnö, Botorp, Kolboda, Ekenäs, Wärnanäs, Djursvik och Bergqvara.
Pä Oland finnes, utom vid Borgholm, icke någon sådan hamn, der större fartyg kunna inlöpa och finna skydd.
Följande arbeten hafva under perioden blifvit dels påbörjade, dels fullbordade, i ändamål att inrätta nya eller förbättra redan befintliga hamnar eller segelleder: i Calmar hamn: årlig uppmuddring och stenupptagning till fördjupande af hamnbassinen, äfvensom uppläggning af sten å skären emellan vågbrytarne, hvarjemte den i förra femårsberättelsen omnämnda nya kajbyggnad blifvit fulländad; i Westerviks hamn: en större reparation af skeppsbron jemte muddring i hamnen; i Oscarshamn: brobyggnad m. tu. för en sammanräknad kostnad af 15,000 R:dr Runt; hvarförutom der nu är under anläggning en skeppsdocka, hvilket arbete dock icke tillhör perioden 1856—1860; vid Mönsterås köping: uppmuddring af den för kustfartyg beräknade inseglingsrännan till köpingen, till hvilket ännu icke afslutade arbete köpingens innevånare år 1858 erhöllo ett statsanslag af 12,000 R:dr Runt utan återbetalningsskyldighet; vid Gamleby köping: byggandet af en större lastningsbrygga med duc dalber, hvartill beviljats anslag af statsmedel till belopp af 6,000 R:dr Runt; vid Borgholm: fullbordandet af den under förra perioden påbörjade hamnbyggnad, som beräknats kosta 48,650 R:dr Runt, deraf Staten bidragit med 32,400 R:dr samma mynt; vid Färjestaden på Öland: en ny hamnbyggnad, beräknad att kosta 38,550 R:dr, deraf intressenterne erhållit af allmänna medel J såsom anslag och såsom lån.
Arbetet blef färdigt 1860 och är synnerligen väl utfördt, men kostnaden lärer hafva betydligt öfverstigit förslaget; utanför förra färjeplatsen Fröby gårda på Öland: utfyllning af en 6,000 fot lång väg genom vattnet till en liten ö, förr benämnd Gastholmen, samt anläggning derstädes af lastbrygga och vågbrytare, hvarigenom bildats en för båtar och skärgårdsfartyg tillräckligen djup och säker hamn, äfvensom det bolag, som företagit denna anläggning, derstädes sedermera inrättat färjeplats med alla för sådant ändamål erforderliga byggnader, farkoster och öfriga anstalter.
Hela företaget, som är af en synnerligen stor nytta för orten, lärer kostat omkring 80,000 R:dr, hvartill erhållits såsom statsbidrag tillhopa 30,150 R:dr.
Denna hamn har sedan år 1858 fått namnet Beijershamn, till minne af Hamnbyggnadsbolagets nitiske Ordförande, Hof-Stallmästaren m. m. J. W. Beijer.
Inom detta län finnas för den allmänna segelfarten inga kanaler, såvida dertill ej må räknas det af ett bolag redan före nu ifrågavarande tid med bidrag af statsmedel fördjupade och utvidgade inloppet från Calmar län.
Sjöfart och handel. 31 hafvet till Garnlebyviken.
Detta alldeles invid Westerviks stad belägna inlopp var förut så grundt och smalt, att blott skärgårdsjakter och andra mindre fartyg kunde insegla i den för öfrigt djupa, mera än 2 mil inåt landet eller ända till Gamleby köping inskjutande viken.
Men efter ofvannämnde företag, som utfördes af ett bolag och hvarmed jemväl måste förenas anbringande af en rullbro för den öfver vikens mynning framgående allmänna farväg, kunna stora ända till 15 a 16 fot djupgående fartyg der obehindradt framgå.
Härigenom hafva stora fördelar blifvit beredda såväl åt nämnde köping, som äfven åt deromkring boende landtman och bruksägare, af hvilka kanalbolaget också hufvudsakligen utgöres.
Inga för allmänt begagnande öppnade flottleder funnos i länet vid periodens slut.
Sedermera har dock yppats och blifvit afgjord fråga om tillåtelse till timmerflottning utefter Emån inom Aspelands och Handbörds härader. C) Sjöfart och handel.
Länets hufvudsakligaste handelsrörelse afser export till utlandet af skogsprodukter, spanmål, jern m. m., och då dertill erfordras en stor mängd fartyg, så är naturligt, att sjöfarten från länets stapelstäder, köpingar och landthamnar skall vara liflig och att den länet tillhörande handelsflotta är betydlig till både antal och lästetal.
Importhandeln är jemförelsevis mindre omfattande, isynnerhet om mari ifrån föremålen för densamma afräknar den mängd varor, som i Calmar och till någon del äfven i Westervik införtullas för hufvudstadens räkning, hvarom tillförene är nämndt.
Länets handel led betydligt genom följderna af 1857 års kris.
Den plötsligt inträffade penningebristen jemte flere köpmäns iråkade obestånd vållade en stor minskning i uppköpen af ortens produkter, äfvensom ett ansenligt prisfall å hvad köpmännen deraf tillhandlade sig.
Det häraf uppkomna afbrott i handel och sjöfart fortfor likväl endast under år 1858, var mindre märkbart 1859 och hade nästan alldeles upphört år 1860.
N:o 9 visar, att sammanräknade antalet af de personer, hvilka år 1860 inom länet Tab. N.-o idkade egen handelsrörelse, utgjorde 358, deraf 207 tillhörde städerne, men de öfrige 151 voro bosatte på landet eller i köpingarne.
Uti sistnämnde antal ingå omkring 90 personer, hvilka på landet idka handel i öppen salubod enligt 6 § af Handelsordningen.
Skattskrifne handelsbetjenter utgjorde samma år i städerne 105 och å landet 64 eller tillhopa 169.
Länets år 1860 till utrikes sjöfart begagnade handelsflotta uppgick till ett antal af 209 fartyg om tillhopa 12,011 Svenska läster.
Deraf tillhörde städerne 138 fartyg med ett lästetal af 8,818.
Köpingarne och landtmännen ägde således, beräknadt efter antalet, omkring J eller i lästetal något mera än 1 af denna flotta.
Antalet fartyg, som samma år sysselsattes med inrikes seglation, utgjorde 108, med en sammanräknad drägtighet af 1,799 läster.
Mera än f af dessa fartyg tillhörde landet och köpingarne.
Den ojemförligt största delen af de till utrikes sjöfart använda fartygen sysselsättes nästan uteslutande för länets egen export, hufvudsakligen af träd varor, deraf tunna bräder, balkar, sparrar och läkten vanligen skeppas till Danska och Tyska Östersjöhamnar, men plankor och mastspiror till största delen afsändas till England, Portugal, Spanien, Franska Medelhafshamnar och Italien samt på senare åren ofta till Brasilien.
England afgå jemväl årligen flera laster spingved eller så kallad lathwood.
Sedan omkring tio år tillbaka har man här i länet börjat uppköpa spanmål för direkt export, och flera skeppsladdningar deraf hafva seder mera årligen expedierats till Norge och England.
Hvad länet har att afsätta af jern, skeppas vanligen såsom bottenlast under trädvarorna till England, Medelhafshamnarne eller Brasilien.
De till Östersjöhamnar afgångna fartyg återvända vanligen tomma eller med barlast samt göra stundom 6 till 8 sådana resor från våren till Oktober eller November månad, då de aftacklas och läggas i vinterlag uti hemortens hamn.
Dessa fartyg äro i allmänhet mindre skonertar och slupar om 30 till 50 lästers drägtighet, och besättningen utgöres vanligen af 5 till 8 man, Skepparen inberäknad.
De fartyg, som besegla fjermare farvatten, äro merändels större skonertar, briggar eller skepp om 60 å 200 läster samt i allmänhet starkare byggda och bättre utrustade, än 32 Calmar län.
Skeppsbrott.
Tulluppbörd. de förra.
För dessa större fartyg, sedan de afgått med last af länets alster, sökes gemenligen i utlandet frakt, och, om sådan kan erhållas, hemkommer fartyget icke förr, än derå erfordras någon större reparation.
Flera af dessa fartyg återvända dock årligen med saltlaster från Medelhafvet eller Portugal, hvilket anses såsom ett nödfallsmedel till förtjenst, när goda frakter saknas.
Exporten är lifligast från Calmar och Oscarshamn.
Staden Westervik äger dock de största och dyrbaraste fartygen; men dessa sysselsättas företrädesvis med fraktfart på West- och Ostindien.
Före 1857 års höst hade den öfverallt rådande liflighet i handelsrörelsen framkallat stark efterfrågan af fartyg, och fraktkonjunkturen ansågs då vara synnerligen fördelaktig, hvarföre ock skeppsvarfven voro i stor verksamhet; men under den tid, som närmast derpå följde, nedsjönko frakterna så betydligt, att flera fartyg måste uppläggas, hellre än att segla med förlust, och detta förhållande inverkade äfven menligt på skeppsbyggeriet, som, hvad Calmar län angår, nästan alldeles afstannade under år 1858.
Mot slutet af perioden började frakthandeln åter resa sig, och om frakterna än icke uppnådde den höjd, hvartill de uppgingo 1855—1857, lemnade de likväl en någorlunda tillfredsställande behållning, som föranledde, att skeppsvarfven åter kornrno i verksamhet.
I följd af konkurser och saknad fraktförtjenst blefvo många fartyg år 1858 försålda till andra orter; men den minskning i länets handelsflottas antal och drägtighet, som dymedelst uppkom, anses hafva blifvit sedermera fullt ersatt dels genom byggandet af nya och dels genom inköp af främmande fartyg.
De flesta af länets större fartyg äro försäkrade i härvarande Sjöassuransförening, om hvilken närmare redogörelse lemnäs i denna berättelses sjette afdelning.
Lasterna assureras vanligen i Hamburg.
Mera sällan försäkras äfven frakterna.
Vid länets kuster hafva under ifrågavarande år strandat eller lidit skeppsbrott det i följande tabell Litt.
G uppförde antal större fartyg.
Såsom i viss mån utgörande en ledning för omdömet i afseende på omfånget och lifligheten af länets handelsrörelse under denna period får jag här meddela den i följande tabell Litt.
H intagne uppgift å sammanräknade tulluppbörden vid nedannämnde Sjötullskamrar i Calmar län.
Tab. Litt. (1.
Deraf tague af grand och reparerade.
År 1856 2 6 8 1 2 3 » 1857 3 5 8 2 1 3 » 1858 5 2 7 2 2 » 1859 5 2 7 1 — 1 » 1860 4 4 8 3 2 5 Summa 19 19 38 9 5 14 Tab. Litt.
H. Tulluppbörd.
År 1856 R:dr R:mt 619,074: 79 146,548: 38 24.929: 4i 790,552: 58 » 1857 » » 471,056: 7 7 210,110: 81 33,632: 60 714,800: 18 » 1858 » » 221,558: 48 82,291: 50 16,725: 7 2 320,575: 70 » 1859 M »> 305,318: 20 117,660: 20 19,173: 18 442,151: 58 » 1860 » n 329,161: 99 89,728: 68 29,810: 29 448,700: 96 Calmar län.
Skiftesverk. 33
Af denna uppgift finnes, att tulluppbörden under år 1858 nedgick till mindre än hälften af dess belopp under hvartdera af åren 1856 och 1857, och att, fastän den sedermera ökats med omkring 46 procent, uppbördsbeloppet likväl år 1860 icke uppgick till fullt två tredjedelar af hvad det utgjorde år 1856.
Man skulle dock komma till ett förvillande resultat, om man lade endast dessa siffror till grund för omdömet i afseende på länets allmänna handel under de ifrågavarande åren; ty en ganska stor del, om icke den största, af 1856 och 1857 årens tulluppbörd belöpte för här införtulladt kommissionsgods, egentligen tillhörande Stockholm och andra orter, af hvilket slags varor en relativt ringa qvantitet förekommit till tullbehandling under periodens senare år. 5, Kaineralftirhållanden.
Länets hemmantal, såväl det oförmedlade som det förmedlade, antal brukningsdelar, torp och jord- Tab.
N:0 10. lägenheter, rymden af städernas jord samt uppskattningsvärdet af fastigheterna både å landet och i städerna inhemtas af den bifogade tabellen N:o 10.