Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende å detta moment är yrkadt: a) af Per Nilsson och Nils åndersson, med hvilka åtskilliga af Bonde Ståndets medlemmar instämt, att handel må få idkas hvar som helst å landet, dock icke närmare än en mil från stad eller köping.
Desse motionärer, hvilka åberopat fem särskilda till Kongl. Majit ställda och af 316 innevånare i Skåne undertecknade petitioner i ämnet, hafva andra git:
Per Nilsson, att en tioårig erfarenhet gixvit vid handen, att en ändring af stadgandet i ofvanberörde moment vore erforderlig.
Detsamma hade i synnerhet visat sig vara olämpligt för Skåne, der ett stigande åkerbruk städse toge landt - 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99. brukarens tid i anspråk.
Befolkningen vore högst, betydlig på qvadratmilen och dessutom1 funnes en mängd löst arbetsfolk, hvilket, i saknad af tillgångar att göra större uppköp, nödsakades med sina familjer lefva för dagen.
Södra delen af Skåne, hvarest antalet af fattigt arbetsfolk inom mången socken uppginge till mer än 300 personer, vore dock i synnerhet lidande af ifrågavarande stadgande, emedan det svåra väglaget derstädes under höst och vår samt en de'l af vintern ofta orsakade att en resa af 11 till och med 1 mil fullt motsvarade 3 mil å andra orter.
Genom den nu föreslagna ändringen skulle så mycket mindre något intrång ske uti handlandenas i städerna rätt, som iandthandlandena icke äro berättigade att utländskt gods omedelbart eller för egen räkning från utrikes ort införa, utan måste göra uppköp af sådana varor hos handlandena i städerna, och vore således att anse endast såsom de sistnämndes kommissionärer; JSils sindersson: att stadgandet i 6 § 1 mom.
Handels-Ordningen tydligen tillkommit i afsigt att bereda allmogen tillfälle att på nära håll förskaffa sig erforderliga lifsförnödenheter, men att detta ändamål icke vunnits i afseende å Skåne.
Det vore billigt att nämnde provins, som icke hade bergsbruks-rörelse, komtne att åtnjuta lika förmåner, som de provinser, der sådan funnes. b) Af sl. P. sindersson: ratt handelsbod må hvar som helst af man eller qvinna få anläggas å landet, utan afseende å afståndet från stad eller annan handelslägenhet, mot den skatt till Kongl.
Majit och Kronan eller kommunen, som dervid kan pröfvas skälig.»
Till stöd för detta yrkande har motionären andragit, att som en hvar vore berättigad att för sina förvärfvade penningar inköpa lefnadsbehofven, vore det högst obilligt, att landtbon, i följd af ett stadgande, att handelsbod ej skulle få finnas å landet, utan på visst afstånd från stad eller köping, nödsakades att färdas lång väg för att göra sina inköp, och derigenom ofta förspilla en hel dag, sorn kunnat användas till nyttigt arbete.
Den lyx, som antagits kunna uppstå bland allmogen, derest handelsbod finge hvar som helst å landet anläggas, vore ej att befara, emedan omsorgerna för anskaffande af nödvändighets-artiklar nog toge tillgångarne i anspråk; och har motionären, rörande det intrång i handlandenas i städerna rätt, som genom ifrågavarande handels-frihets medgifvande ansetts kunna uppkomma, hufvudsakligen påpekat samma omständighet, som Per Nilsson i detta afseende framhållit. c) af Olof Lagergren: att stadgandet uti ifrågavarande moment, det endast deruti uppräknade varor linge försäljas, måtte så utsträckas, att idkare af handelsrörelse på landet biefve berättigad att drifva köpenskap med alla lofliga varor, i likhet med handlande uti stad, emot erläggande af de utskylder till det allmänna, som för dylik handel äro eller framdeles kunna blifva bestämda.
Härförutom har Herr Murén föreslagit, att 6 § 1 mom.
Handels-Ordningen måtte blifva så lydande:
Allmänna Besvärs-t och Ekonomi-Vtskollels Betänkande N'.o 99. 13 »Å landet må jemväl öppen salubod anläggas, för att der, under iakttagande af de i 2 § 3 mom. stadgade förbehåll, försälja alla slags inhemska och lolligen införda utländska varor.»
Utskottet har tagit de nu anförda förslagen i öfvervägande; och hvad först angår Herr Marens och Olof Lagergrens framställningar om en mera utsträckt handelsfrihet för landthandlande, så att alla lofligen införda utländska varor finge af dem försäljas, får Utskottet erinra, att de artiklar, hvilka af Hr Murén uppräknats såsom varande från landthandeln undantagne, när de äro af utländskt ursprung, här i landet allmänneligen tillverkas och således, enligt nu gällande stadgande, kunna hos landthandlande hållas tillgänglige, samt att då i öfrigt tages i betraktande de flera slag af utländska varor, hvilka enligt nämnde stadgande få å landet till salu hållas, detsamma synes omfatta de varuslag, hvilka kunna derstädes vara mera allmänt behöfliga.
Utskottet tror derföre att en mera utsträckt handelsfrihet i detta fall blott skulle leda derhän, att en mängd för allmänheten nu okända, utländska lyxartiklar komme att å landet spridas; hvadan Utskottet finnér sig böra hemställa, att dessa framställningar icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Beträffande derefter förslagen om upphäfvande eller inskränkning af föreskriften att salubod å landet ej må närmare intill stad eller köping, än på tre mils afstånd derifrån anläggas, så anser Utskottet visserligen att det vid landthandcls-rättighetens beviljande afsedda ändamål, nemligen beredande af tillfälle för allmänheten ä landet att, utan för stora kostnader och besvär, erhålla sådana förnödenheter, hvilka ej i orten allmänligen produceras, svårligen kan ernås med bibehållande af omlörmälda föreskrift och att denna föranleder olägenheter, kännbara i synnerhet för personer, tillhörande den arbetande klassen, hvilka nu ofta kunna blifva nödsakade att, med uppoffring af tid, göra längre vandringar för uppköp af dylika förnödenheter.
Det torde likväl, å andra sidan, kunna vara menligt för stadshandels-rörelsen att helt och hållet undanrödja ifrågavarande stadgande, så att handelsbod skulle kunna få anläggas huru nära som helst intill stad eller köping, och skäliga anspråk uti förenämnda hänseende torde kunna anses uppfyllda, om stadgandet så förändras, att handelsbods anläggande 1 mil nära intill stad eller köping medgifves; och får Utskottet alltså, med afseende jemväl derå, att nyssnämnda åsigt allmännast gjort sig gällande under öfverläggningen i frågan inom Hedervärda Bonde-Ståndet, hvars intresse densamma nära rörer, härmedelst vördsamligen tillstyrka, det Rikets Ständer må uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, att, med bibehållande i öfrigt af 6 §:s 1 morn., sådant detta lyder i Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1850, orden vpå minst Tre mils afstånd» måtte mot orden npå minst en mils afstånd» utbytas, 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 i)t». äfvensom att, i följd häraf, enahanda förändring af ordalydelsen i & §:s 2 mom. måtte varda vidtagen. 5 motn.
Förutsättande bifall till den vid l:a mom. föreslagna utsträckning af handelsfriheten å landet, har Herr Murén yrkat, att 3 mom. måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Hvad uti förestående tvänne moment sagdt är, angående vilkoren för handels-behörighet på landet, skall icke gälla till hinder för inhemske idkare af fabrik eller handtverk, att hvar som helst å landet sina tillverkningar i öppna salubodar eller å andra upplags-ställen till salu hålla.»
Då den sålunda yrkade förändringen endast åsyftar uteslutande af hvad ifrågavarande mom. innehåller om salubods anläggande på »visst afstånd från stad eller köping,» finnér Utskottet sig böra, i öfverensstämmelse med sitt yttrande öfver föreslagen omändring i 6 §:s Usta morn., hemställa, att 3 inom. må i oförändradt skick bibehållas. 4 mom.
Angående detta moment har föreslagits: a) af Herr Murén, att detsamma måtte blifva så lydande: »Idkare af bergsbruks-rörelse å landet vare berättigad att vid bruket åt derunder lydande folk och åt dem, som dit hafva varuforslingar eller för bruket verkställa arbeten eller körslor, hålla förnödenheter till salu.» b) af Herr Berglund, att ifrågavarande moment måtte erhålla följande lydelse : »Idkare af bergsbruks-rörelse på landet vare berättigad att vid bruket åt derunder lydande arbetare, utan afseende på afstånd från stad, för af dem verkställda arbeten lemna spanmål och viktualier i afbetalning.
Vill bruksidkare eller dess förvaltare drifva vidsträcktare handel, så må han på sätt, som tor handel å landet stadgadt är, derom göra anmälan, då rörelsen efter erhållen rättighet får utöfvas på de i lag stadgade grunder.»
Till stöd för detta yrkande är anfördt, att landtbrukare med de mest vidsträckta egendomar icke egt eller ens gjort anspråk på att erhålla den i detta moment bergsbruksidkare förunnade handelsrätt, för hvilken ej den ringaste bevillning erlades.
Densamma hade numera urartat ända derhän, att de vid åtskilliga bruk anställde arbetare ofta icke erhölle sina löner i kontanta penningar, utan nödsakades, efter det pris, som bruksegaren eller hans förvaltare bestämde, deremot anmärkning af arbetaren ej lämpligen kunde framställas, taga sina förnödenheter in natura, hvarvid sådana ofta crhöllos af sämre beskaffenhet, än arbe - Allmänna Besvärs- och Elionomi-Utskoltets Betänkande N:o 99 15 faren sjelf skulle kunnat förskaffa sig.
Då numera ett friare handels-system börjat göra sig gällande, vore det högst obilligt, att detta tvång, hvilket endast afsåge att gynna bruksegaren eller hans förvaltare, egde rum.
Då Herr Murens yrkande i afseende å detta moment står i sammanhang med och är föranledt af hans förslag, att handelsbod skulle få hvar som helst å landet anläggas, får Utskottet, som afstyrkt sistnämnda förslag, vördsamligen hemställa, att Herr
Murens omförmälda yrkande må lemnäs utan afseende.
Beträffande derefter Herr Berglunds förslag, att den idkare af bergsbruksrörelse beviljade särskilda handelsrättighet måtte upphöra, så får Utskottet dels, i anledning af Herr Berglunds yttrande, att bevillning för nämnde rättighets begagnande ej erlägges, fästa uppmärksamheten derå, att, med afseende å hvad 29 § Bevillnings-Förordningen innehåller, bergsbruks-idkare författningsenligt ej kan undgå att utgöra bevillning för den handelsrörelse, han på grund af ifrågavarande stadgande idkar, dels ock i öfrigt anföra, att då en stor befolkning vanligen är bosatt på de ställen, der bergsbruks-rörelse bedrifves, Utskottet anser det vara oundgängligt för tillhandahållande af hvarjehanda förnödenheter åt denna personal, att bergsbruks-idkare, oberoende af de inskränkningar och vilkor i fråga om rättighet att drifva landthandel, hvilka Utskottet ansett böra i 6 och 25 §§ af Handels-Ordningen bibehållas eller införas, må fortfarande varda bibehållne vid den försäljningsrätt, som uti förevarande moment är dem beviljad; och hemställer Utskottet derföre, att jemväl Herr Berglunds förslag må lemnäs utan åtgärd. § 25.
I afseende å denna § är anfördt: a) af Herr Thomée och f. d. vice Talmannen Per Eriksson, att HandelsOrdningen den 22 December 1846 stadgade, att på tre mils eller längre afstånd från stad vore en hvar berättigad, att, efter anmälan hos Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, på landet idka loflig handel, endast med vilkor att den, som sig dertill anmälde, hade de egenskaper, som i allmänhet erfordrades för behörighet till handels idkande.
Denna rättighet hade likväl sedermera blifvit så inskränkt, att densammas erhållande numera vore helt och hållet beroende på Läns-styrelserna.
Genom Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1850 stadgades först, att vederbörande socken-nämnd skulle Öfver ansökning om tillstånd till idkande af handel på landet höras.
Detta socken-nämndens hörande afsåge endast sökandens behörighet och huruvida det ställe, hvarest handel skulle öppnas, vore beläget på stadgadt afstånd från stad; men genom Kongl. Kungörelsen den 7 Februari 1852 hade man gått ännu längre.
Det förordnades nemligen genom 16 Allmänna Besvärs- och Eltonomi-Utskollels Betänkande N:o 99. denna Kungörelse, att socken-nämnden skulle yttra sig jemväl rörande behofvet och nyttan för orten af den sökta handels-rättigheten, hvarefter det öfverlemnades åt Läns-styrelserna att efter sig- företeende omständigheter bifalla eller afslå ansökningen.
Härigenom
Indes i Läns-styrelsernas hand en fullkomligt godtycklig makt, för hvars utöfning något rättesnöre icke uppgifvits, hvarföre ock frågor uti ifrågavarande fall blifvit i olika län olika bedömda, så att ibland inträffat, att en socken, om den än aldrig såväl behöft och önskat handels-rörelse inom sig samt sådant genom socken-nämnden föreslagit, ej erhållit tillstånd dertill af Läns-styrelsen af föreburna skäl, att en handlande i den socknen ej kunde hafva sin utkomst, eller att en handlande redan funnes i samma eller angränsande socken, så att icke någon annan behöfdes, eller att socknen hade lätt kommunikation med någon annan handelsort, så att den kunde undvara handelsbod inom sig.
Att idka handel å landet borde vara en rättighet och icke en gunst, och om landthandeln i allmänhet ansåges skadlig, borde den icke ega rum, men i motsatt fall ej vara beroende på embetsmyndigheternas bestämmande om, hvar och när den finge utöfvas.
Någon egentlig grund för bestämmande af skillnaden ~ Ö o o o i handelns å landet mer eller mindre skadlighet i ena eller andra socknen kunde icke uppgöras.
Då Handels-Ordningen den 22
December 1846 medgaf landthandel på visst afstånd från stad, hvilken inskränkning endast afsåg städernas intresse, antogs derigenom att landthandel i allmänhet icke vore skadlig.
Huruvida deri kunde vara mer eller mindre inbringande, borde endast tillkomma utöfvaren deraf att bedöma, men icke lagstiftningen eller lagskipningen.
Landthandeln kunde icke vara skadlig i annan måtto, än det att den beredde lättare tillfälle för allmogen att köpa hvad som någon gång icke eljest skulle blifvit köpt; men detta syntes vara ett alltför svagt skäl, för att icke i allmänhet medgifva landthandel, hvars egentliga syftemål vore att förse med nödvändighetsvaror.
För öfrigt har Per Eriksson särskildt andragit, att likasom det berodde på församlingen om den ville antaga en eller flera slags sockenhandtverkare oller icke, skulle församlingen i sockenstämma ega bestämma, om landthandel inom socknen finge ega rum eller ej, hvarefter Läns-styrelsen endast borde tillse om den sökande vore till handels idkande behörig.
Skulle man likväl vilja bibehålla någon vidare pröfning åt Läns-styrelserna, vore det nödigt att de omständigheter närmare bestämdes, som skulle anses vara af beskaffenhet att utgöra hinder för bifall till sökt handels-rörelses inrättande på landet, så att Läns-styrelserna härvid icke kunde efter godtycke förfara.
På grund häraf halva motionärerne yrkat, att, med ändring af stadgandena i Kongl. Kungörelsen den 7 Februari 1852, en återgång till hvad som stadgats i Handels-Ordningen den 22 December 1846 och Kongl. Kungörelsen den 18 Januari 1850 måtte ega rum, och således åtminstone på tre mils eller längre afstånd Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99.
17 afstånd från stad eller köping rättighet att idka landt-handel alltid beviljas person, som vore till sådan handels utöfning behörigen qvalilicerad: hvarvid dock Per Eriksson fästat det vilkor, att församlingen å socken-stämma skulle hafva medgifvit att den sökta handelsrättigheten finge inom socknen utöfvas. b) af Josef Holm. med hvilken Tobias Lind sig förenat, att, med afseende å komunalandans nuvarande ståndpunkt, ej vore lämpligt att Kongl.
Majrts Befallningshafvande skulle ega att besluta, huruvida handelsbod å landet finge anläggas eller ej.
Det godtyckliga användandet af denna rättighet hade mången gång föranledt stora olägenheter för socknar, som varit i behof af landthandel.
Ej heller borde sockennämnd vara berättigad att yttra sig öfver rättigheten att anlägga handelsbod å landet, emedan det ofta inträffat, att en eller två ledamöter i sockennämnd genomdrifvit rättighet för en person att idka landthandel emot de öfriga församlingsboarnes önskan.
Såsom följd häraf har motionären föreslagit, att Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande ovilkorligen skulle utfärda tillståndsbref för sökande att idka handel å landet [tå en mils eller längre afstånd från stad eller köping, så vidt den sökande egde de för handels utöfvande erforderliga egenskaper och församlingen tillstyrkt bifall till den sökta handelsrättigheten; äfvensom att församlingen skulle ega att bestämma hvilka varor, landthandlare finge afyttra, med undantag a/ bränvin och sådana varor, som i allmänhet ej få hållas till salu. c) af Anders Petter Andersson, att icke någon närmare eller bättre än allmogen och den fattiga klassen af medborgare kunde bedöma hvad som för dem sjelfva kunde vara nyttigt eller skadligt, hvadan olämpligheten deraf, att, såsom hittills skett, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i en residensstad, belägen pä liera mils afstånd från en landtförsamling, skulle ega föreskrifva hvarest den för dagspenning arbetande dagakarlen borde få köpa sina förnödenheter, vore uppenbar.
Motionären har derföre förslagit, att den som på landet önskar handla med sådana artiklar, hvilka i allmänhet äro nödvändiga för lifvets uppehälle, måtte, till undvikande af onödiga omvägar, göra anmälan derom endast hos sockennämnden i den församling, der rörelsen skall bedrifvas, hvarefter sockennämnden, jemte eget utlåtande, borde öfverlemna frågan till allmän sockenstämma, hvilken skulle ega beslutande-rätt i saken.
Utskottet har redan vid besvarandet af de rörande 6 § 1 mom. i HandelsOrdningen särskildt väckta motioner uttalat sin åsigt i fråga om visst afstånd från stad eller köping, hvarinom handelsbod å landet må anläggas, äfvensom hvilka varor landthandlande må få afyttra, hvadan Utskottet i anledning af nu väckta förslag endast har att afgifva yttrande om hvem det bör tillkomma att bedöma, huruvida rättighet till handel bör beviljas eller icke.
Bih. lill IL St. Brot. is36 % 4837.
S Sami. 28 lldft. 2 18 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99.
I detta hänseende anser Utskottet f. d. vice Talmannen Per Eriksson hafva anfört väl grundade skäl derför, att det bör vara af hvarje församling beroende, huruvida landthandels-rörelse inom socknen må få öppnas eller icke, men att, derest sådant af församlingen medgifves, ansökningen derom ej må kunna af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande afslås; hvadan och då Utskottet derjemte anser det böra lemnäs församlingens fleste medlemmar öppet att yttra sig öfver ansökning om rättighet till landthandels idkande, samt att sådana frågor derföre böra tili sockenstämmas och ej till sockennämnds behandling hänskjutas, Utskottet får tillstyrka, att Kikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det 25 § i Handels-Ordningen må erhålla följande förändrade lydelse: »Vill någon å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i § 4 mom. 2 samt § 6 mom.
1 och 2 säges, gore derom skriftlig anmälan hos Yår Befallningshafvande i länet, med uppgift å stället, der handels-rörelsen är ämnad att utöfvas, samt företeende af de betyg, som till styrkande af sökandens behörighet, jemlikt nämnde §§, erfordras; och åligge det derefter Vår Befallningshafvande, att genom delgifvande af ansöknings-handlingarne lemna sockenstamman i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att inom en månads tid yttra sig såväl i fråga om sökandens behörighet, som rörande behofvet och nyttan för orten af den sökta handels-rättighetens beviljande.
Efter nämnda tids förlopp bör, i fall sockenstämman å ansökningen tillstyrkt bifall, Yår Befallningshafvande densamma ofördröjligen till pröfning företaga och bevilja; egande Vår Befallningshafvande, i händelse af bifall till ansökningen, att för ifrågavarande närings utöfvande å uppgifvet ställe vederbörligt tillståndsbevis utfärda.
Den som erhåller rättighet, att å landet idka handel i öppen salubod, på sätt i § 4 mom. 2 samt § 6 mom.
1 och 2 oinförmäles, skall vara bosatt samt mantals- och skattskrifven å den ort, der bandels-rörelsen af honom idkas; och må dylik handel ej af samma person samtidigt idkas på två eller flera särskilda ställen.» Tobias
Lind, med hvilken L.
Rasmusson från Götheborgs- och Bohus län instämt, har yrkat, att som ibland alla för menniskan brukliga lifsförnödenheter icke någon funnes, som mera allmänt erfordrades än salt, det måtte tillåtas hvarje fri medborgare, utan afseende å huruvida han förvärfva! sig handelsrättighet eller ej, att till salu hålla större eller mindre partier af denna vara, vare sig å landet eller i fartyg, af hvilka dimensioner som helst, vid den station utom städernas område, han ansåge fjenligast, och utan hinder deraf, att på samma ställe kunde finnas tillåten landthandel eller ej; hvarvid dock skulle iakttagas, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 99.
19 att den, som ville bedrifva ifrågavarande handel, borde vara försedd med bevis från inköps-orten derom, att saltet vore vederbörligen införtulladt.
Ehuru Utskottet fullkomligt delar motionärens åsigt, att salt utgör en af de väsentligaste bland menniskans lifsförnödenheter, och att all möjlig lättnad för denna varas erhållande således bör beredas, anser dock Utskottet, att detta ändamål fullkomligt ernås, derest den af Utskottet tillstyrkta frihet att idka handel ä landet skulle vinna bifall, hvadan Utskottet, jemväl med hänsigt dertill, att om ifrågavarande förslag bifölles, detsamma skulle komma att ingripa i de till handelns utöfning lagligen berättigades rätt, vördsamligen föreslår, att Tobias Linds motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Sedan Utskottet nu afgifvit yttrande i anledning af de genom särskilda motioner väckta förslag till ändringar i Ilandels-Ordningen, får Utskottet vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte uti skrifvelse hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i Nåder, efter pröfning af de ändringar i Handels-Ordningen, som nu föreslagits, låta uti en enda författning sammanföra de stadganden. som i ämnet blifva gällande.
Hvad slutligen vidkommer Herr Lundhs förslag, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om nedsättande af en kommitté, för att verkställa revision af Ilandels-Ordningen, så och då några giltiga skäl för en sådan framställning icke blifvit af motionären anförda, finner Utskottet sig böra hemställa, att samma förslag icke må till någon åtgärd föranleda.
Reservationer anmäldes:
Urno mot
Utskottets beslut i fråga om ändring i Ilandels-Ordningens 6 §:s Usta mom. a) af Herr Thomée, som yttrade: ”Emot Utskottets beslut att lemna utan afseende väckta motioner, som afse att alla lofligen införda utländska varor finge af landt-handlande försäljas, får jag afgifva min reservation.
Enligt gällande lagstiftning är landthandlande, i fråga om försäljning af utländska varor, inskränkt till följande varuslag: bomull och bomullsgarn, kaffe 20 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande A’:o 99. fisk, fiskredskap, frukter och frön af alla slag, färger och färgningsämnen, hampa, lin, läder, nålar, salt, spanmål, specerier, stenkol, the, tobak och snus, tvål, ull, verktyg och viktualier; och Utskottet har antagit, att dessa varuslag skulle omfatta alla de varor af utländskt ursprung, hvilka å landet kunna vara mera allmänt behölliga.
Förhållandet är dock icke sådant; ty utom åkerbruks-redskap, lin och Ungarn, tråd och väfnader af alla slag, oljor, tran, socker och en mängd andra artiklar af utländsk tillverkning, som för landtmanncns behof numera äro högst nödiga, bör både engelskt jern och stål hädanefter blifva föremål för en ganska betydlig omsättning på landet, men det oaktadt är det dock landt-handlanden förbjudet att med dem idka köpenskap.
Utskottet har i förlägenheten om skäl för sitt afslag tillgripit ytterligare ett, som är så föråldradt, att det icke bordt framställas, nemligen att en mera utsträckt handelsfrihet på landet endast skulle leda derhän, att en mängd för den stora allmänheten nu okända utländska lyxartiklar komme att å landet spridas.
Lagstiftaren har under flera sekler sökt leda folket i band i afseende å deras rättighet att fritt utan intrång få förvärfva; men på sednare tiden nödsakats maka åt sig för en mera utsträckt frihet derutinnan; och det är sannerligen på tid, att detta förmynderskap, som så hämmande inverkat mot allt framåtskridande i industri, alldeles upphörer.