Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ser du, jag förstår så väl, hur du känner det, ty äfven jag vet, hvad det vill säga att blifva älskad.
Ja, se inte så förvånad ut, jag har också varit ung som du en gång.
Men den man, hvars kärlek då var mitt lifs lycka, är inte längre bland de lefvande, och se- dan han gick bort, har jag jag stått ensam i värl- den och fått endast litet af hvad du kallar den enda lyckan.
Men ser du, Anna när den lyckan sviker, och det gör den förr eller senare för de flesta — många få ju inte ens smaka den — då står oss en annan lycka till buds, en lycka, som ingen och intet kan taga ifrån oss. » » Jag förstår er inte », afbröt Anna med en otålig skiftning i rösten, » hvad menar ni; hvad skulle det vara för en lycka? » » Jag merar, » återtog syster Helena mildt, i det hon böjde sig ned och tog upp en kudde, som den unga flickan vid en häftig rörelse låtit falla till golfvet, » Jag menar, att när vi inte längre blifva älskade, kunna vi alltid själfva älska. » » Själfvaälska, » upprepade Anna, ja visst, » natur- ligtvis.
Men när den man älskar är så långt, långt borta, och man kanske alldrig får se honom mer, då är det sorg och inte lycka att älska. » Syster Helena log ett vemodigt löje.
» Stackars liten, » sade hon och strök sakta håret ur den Han har en hustru flink och trogen, Som kan — ja hvad?
med mästar- hand, Men skall där tröskas säd på logen, Hon går också därmed i land.
Hvad är, som ej får smyga in I deras hem och deras sinn?
Vid stugans dörr af trän stå trenne, Och far har själf planterat dem, Då som sin brud han mottog henne, Som varit solen i hans hem; De träden äro stora nu Och deras namn visst säger du?
Där har hon stått mång kväll och blickat Och spanat efter sonen sin, Som alltid sig så väl har skickat Och tidigt kom i skolan in.
Hvad ses hon då han sen sig ter?
Och hvad hon sedan honom ger?
Men sedan fadren blef?
du vet väl, PI vad har då gossen lämna fått?
Nu kör han — hvad?
för herrgålns räkning Och med förtjänsten går det smått, Men enkla vanor, uppfylld plikt De göra hem och hjärta rikt.
När brunte nosen hemåt vänder Och » kejsarn har fått ut sin rätt », Hvad tar han då i sina händer?
(Till biförtjänst också ett sätt.)
Hans namn är kändt af hvar och en, Så säg det också du, min vän?
Många ljus i världen brinna, Alla mer och mindre klart, Af den lysvidd som de hinna Plär bedömas deras art.
Lärdomen och snillet kastar Sina blixtar vidt omkring, Men vi stackars jordemaskar Lära af dem ingenting.
Hvad kan väl det ljuset gagna I hvars spår blott tvifvel gro?
Kyler af din kärleksflamma, Kastar kull din barndomstro.
Kärleken är ljusets källa, Den kan aldrig sina ut; Himlen sina bloss kan fälla, Kärleken tar aldrig slut.
Också jag bland andra tusen Af de små i kedjans länk, r af himla — jordeljusen Blott ett litet återstänk; Men min ringhet kan jag bära Och mitt kall jag skatta vet, Om jag kan dig, mänska, lära Kärlek och förnöjsamhet.
Visa hur ur höstens dimma, Sedan sommarn sagt farväl, Mången stjärna än kan glimma För en from och tålig själ.
Mycket tål jag vid att dela, Småord skola icke fela.
Se så, nu är min lilla visa sjungen, Men ännu är jag uppå toner rik Och blir helt visst till extra num- mer tvungen Lik sångarn af en larmande publik.
Jag kommer då och sjunger om- igen, Så ytterst smickrad af framrop- ningen.
På heden står en gammal hydda.
Hvad trakten är?
Du nog förstår Att henne emot stormar skydda; Halmtäckta taket knappt förslår.
Stacl&amp;olm, Tidningen kostar Annonspris: endast 1 kr.
För » Platssökande » o c h » Lediga platser » Iduns- Mode- och Mönstertidning (kr.
Utländska annonser 70 öre p r petitrad.
Träffas å byrån kl. 9 - 1 0 A l l m.
Cecilia Holmberg, intet apropos för att B y r il: H a m n g a t a n 1 6, SJJ / s t K (midt för Kungsträdgården.)
Lösnummerpris: 15 öre Prenumeration sker i landsorten å post- anstalt, i Stockholm, hos redaktionen.
född Bååth.
visserli- o c h g o d iakttagelseförmå- ga för dagen, Idun TJtSfifninsrstid: hvarje helgfri fredag.
särskildt behöfves gen Eoktr.-Aldirb.
Fredagen den 5 september 1890.
N:r 36 (142) [et Gcmondf * skulle m e d i förening med aktningsbjudande ett herra- välde öfver framställnings- sitt galleri af framstående formen, kvinnor införlifva dragen hon varit en flitig och ta- af Cecilia H o l m b e r g.
H o n langfull medarbeterska in- har gjort sig bemärkt p å om den periodiska pressen.
flere på områden sätt, att läsarinnor helt visst lika många kunna Cecilia Bååth föddes i o c h detta sådant våra ur synpunkter fordra att i sin o c h slutligen har M a l m ö 1857.
Fadern var garnisonspresten fil.
d:r L.
Bååth, o c h m o d e r n var en sondotter till den tidning få se hennes bild.
b e r ö m d e latinske Att professor Lundblad i L u n d.
vi valt tidpunkt därpå, just denna beror emellertid att de nordiska folkhögskolornas målsmän i dessa möte Cecilia ifriga böjelse för läs- ning och anlaget för li- terära sysselsättningar, som haft sitt spårades redan un der barn- Hvilan, och domen, kunna står nedärfda dagar vid Den skalden, Holmberg sägas vara både på fäder- bland de allra främsta — net o c h mödernet, ty hen- om nes fader var en fint bil- icke rent af främst — bland d e m, s o m arbe- dad tat för den kvinliga folk- själf m e d stor omsorg o c h högskolan vare i sig på vårt land, man nu tänker hennes denna art intresse för af kvinliga un- dervisningsanstalter på de vackra eller resultat man, o c h han faderligt intresse ters ledde sin dot- undervisning.
växte upp skånska på slätten Hon den i syd- Ham- marslöfs vackra prestgård, dit föräldrarne flyttade hennes verksamhet på det- samma år hon föddes, o c h ta område medfört.
lefde har dessutom känd och vi flitig och lar o c h husdjur, men fram- för allt b ö c k e r voro hen- en hafva för dande verk svensk inåt- B l o m m o r, fåg- öfversättarinna, tacka författare som barn ett vändt lif.
sig som skicklig Hon gjort att af henne flere att bety- utländska blifvit klädda i dräkt.
Därjämte nes käraste sällskap.
storiskt-biografiska ten intresserade synnerhet, och Hi- arbe- henne i Fryxells berättelser utgjorde, jämte har hon o c k utgifvit flere H. originalarbeten, hennes favoritlektyr.
Un- om begåfning, vittnande kunskaper der 0.
A n d e r s e n s sagor, de resor i Danmark
Lifvet kräfver kvinnor med starka JA.
och Sverige, på hvilka hon redan vid unga år medtogs af föräldrarne, torde det geografiska sinne, som röjer sig i många hennes reseskil- dringar o c h skisser, hafva väckts o c h odlats.
Sedan hennes fader dött 1872 och en elds- våda ödelagt den vackra prestgården — ett olyckstillfälle, vid hvilket den 15-åriga flickan ådagalade så stor sinnesstyrka o c h själsnärvaro, att hon rent af kunde sägas vara den, som ledde räddningsarbetet — flyttade hon jämte sin m o - der till L u n d, där hennes broder A.
Bååth, den fräjdade skalden, då studerade.
I Lund hade hon dock förut vistats.
H o n genomgick där en pension, ledd i strängt schartauansk riktning, som ej torde varit lämplig o c h pas- sande för hennes natur.
V i d 20 års ålder trädde hon i äktenskap med den framstående folkhögskoleläraren d:r T h e o d o r H o l m b e r g, som på hösten 1877 valts till föreståndare för Tärna nybildade folkhög- skola i Vestmanland.
Äfven H o l m b e r g s far var prest i Sydskåne, granne till d:r Bååth, o c h de båda unga voro alltså barndomsvänner.
D e t torde finnas få äktenskap, där förutsätt- ningarna för verklig lycka äro så stora som i detta.
Jämnbördighet i begåfning o c h anlag, bekantskap o c h ömsesidigt tycke från tidiga barnaår samt en verklig entusiasm för samma mål binda här man o c h hustru v i d hvarandra m e d oupplösliga band.
D e t gästfria h e m m e t vid Tärna bär äfven den vackraste prägel af ett kärleksfullt o c h ädelt familjelif samt är kändt o c h värderadt vida omkring, särskildt bland folkhögskolans lärare o c h vänner i hela N o r d e n, som ofta varit dess gäster.
Cecilia H o l m b e r g s yttre lif erbjuder, som man kan finna af denna konturteckning, icke så m y c k e t ovanligt o c h omväxlande, men i stället har det gestaltat sig synnerligen gyn- samt för en harmonisk o c h sund utveckling a f hennes anlag.
D e n litterära begåfningen yttrade sig omiss- känligt redan i barnaåren.
Till julaftnarne plägade den lilla Cecilia öfverraska sin far m e d små skriftliga uppsatser, som buro vitne o m, huru hans undervisning grodde o c h spirade hos dottern, o c h hvilka för h o n o m voro de dyrba- raste gåfvor han kunde få.
Ett af dessa små försök — hennes första — rönte utmärkelsen att tryckas i Onkel A d a m s barntidning Linnsca 1868, o c h fru H o l m b e r g kan sålunda sägas redan vid 11 års ålder hafva g j o r t sin debut inom pressen.
Hennes egentliga litterära verksamhet börjar emellertid först 1883, o c h de, som närmast förmått henne att söka göra sin litterära be- gåfning fruktbringande för en större allmänhet, äro hennes broder, skalden A.
Bååth, samt H o l g e r Drachmann.
Nämnda år utkom - » Från det unga Danmark », en samling profstycken ur Danmarks moderna litteratur, som sedan tjänade till förebild för Otto B o r c h s e n i u s ' » P r a V i c t o r I i y d b e r g til A.
B å å t h ».
Bedan 1884 var Cecilia H o l m b e r g färdig med ett p a r.
nya öf- versättningsarbeten nämligen » Valda berättelser af Holger Drachmann » o c h ett urval af M.
G o l d s c h m i d t s märkliga » Nemcsisnoveller », som u t k o m m o nästan samtidigt det senare på hjärtan.
pOLBAN.
grund af personlig bekantskap med författaren, den kände tänkaren o c h egyptologen.
Bland hennes många sedermera utkomna öfversättningsarbeten nämna vi Sophus Schan- dorphs » Ulan hållpunkt » samt » Från Alpernas skogsbygden (1889), ett urval alpberättelser från Steyermark af K.
Rosegger, hvarigenom denne Österrikes störste nu lefvande folkskald för första gången presenterades för svenska läsare.
H o n har dessutom öfversatt talrika berättelser o c h skisser af Carmen Sylva m.
fl., hvilka finnas införda i en del tidningar o c h tidskrifter såsom Hemvännen, Tidskrift för H e m m e t, N y D l.
Tidning o.
s. v. J ä m: e dessa öfversättningar har fru H o l m - berg under de 7 å 8 år hon sysslat m e d litte- raturen äfven hunnit utveckla en omfattande verksamhet såsom själfständig skriftställarinna.
1885 utgaf hon under signaturen L.
en lif- lig teckning öfver » Björnstjerne Björnson som författare, politiker och personlighet », 1886 sina » Sydskånska teckningar », fina, o m g o d iakt- tagelseförmåga o c h verklig skildraretalang vit- nande berättelser o c h skisser från hembygden.
A f dessa är det flere, som beröra hennes eget barndomslif, såsom berättelserna » J kråka och bahytt », » Bosor och flöjtspel » samt delvis » På Söderslätt » äfvensom » Borta » o c h » I solned- gångens, hvilka beröra hennes vistelse vid den ofvannämnda pensionen.
I fjol utkom på Bonniers förlag hennes hit- tills omfångsrikaste originalarbete: » Frihetens sångarätt i Sverige på 1840-talet », o c h för när- varande är under utgifning ett sannolikt ännu större biografiskt arbete, » Karl XV som en- skild man, konung och konstnär », ett arbete efter till stor del alldeles nya källor, som icke äro tillgängliga för någon annan än författar- innan.
Dessutom må nämnas, att hon i för- ening m e d sin man utgifvit en förtjänstfull sångbok » 400 sånger », att hon varit den fliti- gaste medarbetaren i det af T h.
H o l m b e r g o c h IJ.
Odhner 1884-86 utgifna » Folkhögskolebladet », tillsammans m e d sin man utgifvit » Folkets tid- skrift » o c h äfven i en mängd andra tidningar o c h tidskrifter strött omkring sig talrika no- velletter, biografier, uppsatser, kritiker o c h reseskildringar.
D e t kan icke här blifva fråga o m att ingå i någon detaljerad granskning af fru Holmbergs författareskap, men såsom allmännt o m d ö m e må det sägas, att hennes skrifter bära vitne om en snabb o c h g o d iakttagelseförmåga, ett klart, på sak gående framställningssätt samt en kärn- sund lifsåskådning.
utvecklingen a f elevernas såväl andliga som rent praktiska begåfning.
T r o g e t o c h oförtru- tet har hon i detta arbete stått vid sin mans sida, o c h hennes m o d har icke sviktat under kampen för folkhögskolesaken, b vilken icke heller inom hennes verkningskrets saknat sina mäktige o c h inflytelserike motståndare.
Det torde kunna m e d visshet sägas, att hon och hennes följeslagare genom lifvet och i skolan nu stå såsom segrare.
D e t allmänna o m d ö m e t i den trakt, där hon har sin verksamhet, ett o m d ö m e som nog mången gång fått kämpa sig fram tum för tum i striden mot kortsynthet o c h okunnighet, skall för framtiden bilda ett ointagligt bålverk till skydd för hennes kära skola.
Fru H o l m b e r g är icke blott besjälad af ett varmt intresse för sin skola o c h utrustad med en betydande fond a f kunskaper för hen- nes ledning, hon har egnat folkhögskolan o c h folkhögskolesaken ett verkligt studium och har sannolikt djupare än någon annan svensk kvinna lyckats intränga däri.
Talrika besök vid Dan- marks och Norges folkhögskolor hafva gifvit henne en noggrann kännedom o m, huru dessa arbeta, o c h frukterna af denna sin erfarenhet sträfvar hon med största ifver att tillgodogöra den skola, hvars föreständerska hon är.
Man skulle tro, att med en så omfattande och energisk verksamhet som skolförestånderska o c h skriftställarinna fru H o l m b e r g skulle få föga eller ingen tid öfrig för husliga värf.
Detta vore emellertid ett stort misstag.
H e n - nes sunda och praktiska anläggning, som snart spåras äfven i hennes skriftställen, hafva räd- dat henne frän ödet att blifva endast en gäst, en » inackordering » i sitt eget h e m.
H o n är maka o c h husmoder på samma gång som för- fattarinna, o c h hon är en förträfflig sådan.
Bilden af henne, som I d u n i dag bringar sina läsarinnor, visar oss, att sykorgen o c h tråd- rullen finna plats bredvid b ö c k e r n a o c h manu- skripten på hennes arbetsbord.
Bilden är för henne betecknande, o c h, hvad mera är, den är icke arrangerad utan fallkom- ligt sann.
A. A- Jolm Ericsson.
S Huru pass betydande hennes skriftställare- verksamhet än varit, torde d o c k fru H o l m - bergs betydelsefullaste arbete varit det, som hon nedlagt på folkhögskolan.
Själf i ovanlig grad törstande efter vetande o c h genomträngd af varm medkänsla för de små k o m hon redan vid unga år att fästa sina sympatier vid folk- högskolan.
G e n o m sitt giftermål med en af högskolesakens talangfullaste och bäst rustade förkämpar i vårt land blef hon satt i tillfälle att själf verka som lärarinna och föreständerska.
I 10 år har hon förestått Tärna folkhögskola för vuxna kvinnor, som ledes a f henne i g o d och sannt kvinlig anda och m e d vaken blick för r ^j / Éw dn fjärran vestcr i sorgetåg v^^p?
clt fartyg plöjer ^Atlantens våg — ' jtiur sällsamt högtidlig är färden!
fDct styrer sin kosa hit upp mot nord, det förer en dyrbar » laddning » ombord till oss från den nya världen.
U \ iånn guld?
— D^Lcj!
fattigt är visst vårt land, dock ega vi kraft i arm och hand och hafva oss lärt alt försaka;
I DU N 1890 det dr något annat och vida mer: o * åt Sverige, åt modern den laddning ger den diskade son tillbaka.
Väl är det blott stoftet; ty anden, stor i gärning och verk, na frigjord bor i vidare vcrksamhetssalar; men » stoftet », fast liflöst och kallt det är, från hänsofne kämpen hit öfver bär en helsnnig, som mäktigt talar.
jEn helsning från mannen, som utan flärd, fastän han bcandrad var af en värld, ej skiftade håg eller seder; I sanna drag, fastän i rosenskimmer, blef Frithiofs lycka målad förr af mig; Men Ingborgs lycka, som jag nu förnimmer, var den, att Frithiof icke kände dig.
Den dess men tänk gamla bjältetiden är förgången, bilder iefva blott i diktens land; när du ser dem, tänk ej blott på sången: litet ock på sångaren ibland.
Mottagarinnan af detta förtjusande impromptu var — såsom af säker hemulsman berättats för nedskrifvaren af dessa rader — fröken Louise Morman (f. 1811, gift 1832 med major Eberhard Rosenblad, d.
1857), en yngre syster till den fröken Ulrika Morman, i hvars album Tegnér tecknat: Såg du dina drag i Seinens spegel, såg du dem i Elbens eller Rhens?
Hur det skönas frihet och dess regel i ditt anlet komma öfverens?
Var ej stolt, men tacka himlen, flicka, som ditt adelsskap på pannan skref.
Som det skönas ängel må du blicka, som det godas ängel tänk och lef!
som, aldrig dårad af fåfängans smek, fast, härdad och stark, lik den svenska ek, blott sökte tAck, i heder.
arbetet » gnistan » af gudomen skänkes blott dt få; det blef endast korades lott att lagrar, som lön, få skära; men en och hvar kan dock draga sitt strå till stacken, och kvinna, som man, kan få sin del utaf arbetets ära.
det närmas allt mera " Östersjöns våg, en skatt det förer till norden.
återbördat ett gifvet välkommen, välkommen lån: John EriCSSOn, till Sverige, till fosterjorden!
För I d u n, af Birger Hvad död är skönast?
Ej för fosterland, där blodet strömmar, striden larmar; nej, döden, Anna, skönast är i dina armar!
H u r ofta har man ej med rörelse läst denna lilla dikt, bevis på, att för Tegnérs slocknande blickar åter hägrat den under R a m e n s björkar skimrande ljufva ungdomsdrömmen.
Dock.
ffrån fjärran vester i sorgetåg, ' Vi De ofvan nämnda Anteckningarna af A l - bano meddelades först i Svenska Tidningar 1859, o c h då lästes första gången i tryck det lilla poem, som uppgafs — och sedermera så ofta uppgifvits — vara skaldens allra sista, » nedskrifvet », säger A l b a n o, » dagen före bort- gången och tillegnadt den vid sjuksängen va- kande, förkrossade m a k a n ».
P o e m e t är den allbekanta quatrain ' en: Schöklström.
Tegnérs » föremål ».
i I e svenska kvinnor, hvilkas minnen förevi- £ C | r gats i vår store nationalskalds sånger, finnas nämnda i de kommentarier, hvar- med hans sonson försett den s. k. national- upplagan af Esaias Tegnérs samlade skrifter.
D o c k nämnas ej alla.
Albano-Adlersparre omtalar i sitt arbete » A n t e c k n i n g a r om bortgångna s a m t i d a », att en ung flicka under ett besök på Östrabo bad att af skaldens egen hand få mottaga ett exemplar af » Frithiofs saga » jämte några ord, som tillkännagåfve, hvarifrån gåfvan kommit.
Tegnér aflägsnade sig några minuter, återkom och lemnade den begärda boken.
Däri hade han skrifvit: Sistlidne vinter såldes å offentlig auktion i Stockholm en mängd bref, som tillhört Albano- Adlersparre.
Däribland var ett till författaren af » A n t e c k n i n g a r om bortgångna samtida » stäldt bref från Tegnérs son, prosten Christofier Teg- nér.
I detta b r e f (hvilket just nu ligger å mitt skrifbord), dateradt Y s t a d o c h Kjellstorps prestgård d.
Vi 1859, tackas i varma orda- lag för den minnesteckning, som kort förut fets i Svenska Tidningen, men det tillägges: 3 » / fall en anmärkning i förbigående skulle tillåtas mig, är att det omtalade sista poemet, nedskrifvet dagen före bortgången och min mo- der tillegnadt, svårligen tillhör en så sen dato, utan blifvit skrifvet redan under förlofnings- tiden. » Denna upplysning af Tegnérs son oaktadt, upprepade A l b a n o historien, då Anteckningarna i slutet af 1859 utkommo i b o k f o r m; han ut- bytte endast: » dagen före bortgången » m o t: » k o r t före b o r t g å n g e n ».
Hade Tegnérs maka ännu 1859 lefvat, kunde man förklarat A l b a n o s tillvägagående ur någon slags pietets-synpunkt, nu är det oförklarligt, åtminstone för den, som äfven i literaturhistorien vill se sanningen fram- för allt.
A l l r a sist i den stora upplagan af Tegnérs skaldestycken står — utan tillegnan, utan år- tal — den psykologiskt märkliga sången » D e n d ö d e », det hardt när hemska vittnesbördet om den store skaldens på en gång lidelsefullaste och sista kärleksförbindelse.
Du älskade, när jag är död en gång och likafullt mitt minne och min sång ann ' några stunder lefva kvar i Norden, då hör du kanske ofta nog de orden: » I skaldens bröst sin nyckel dikten har, du kände honom, säg oss, hur han var;: ty många rykten genom landet vandra, förvirrande, motsägande hvarandra. » Då tänker du: » jag kände honom väl, jag läste länge i lians öppna själ, en rörlig själ, som gjorde själf sin plåga och slutligt nedbrann i sin egen låga.
Ombytlig, lättrörd, barnslig, misstänksam han svärmade igenom lifvet fram.
Hans barndom såg jag ej, men mannens hjärta förtärdes lika utaf fröjd och smärta: nu glad som gudar i Olympens sal, nu dyster, mörk som de fördömdas kval, en evig yngling med en evig trånad, en from, en öppen och likväl en grånad.
Från mången irring, som han medgaf fritt, hans hjärta hamnade till slut vid mitt.
Jag tick hans kärlek, kunde den ej mista, den var hans varmaste, den var hans sista, och mannen med det vidtbekanta namn han trifdes ändå bäst uti min famn.
Hur ofta svor han, däri innesluten, en evig tro, af honom aldrig bruten!
I lifvet var min kärlek honom nog, och med mitt namn på läpparna han dog. » Så tänker du, fast du det icke säger, och då, kan hända, detta bladet äger för dig ett värde, som det nu ej har.
Då känner du, hvad du för honom var, då minns du rörd de dagar, som förflutit, då ångrar du, om du mot honom brutit.
Du, älskade, när då en gång du står invid min graf och länge väntad vår nedstigit, liksom nu, från himlaranden med knopp och löf och fågelsång i lunden: säg i ditt hjärta då ett vänligt ord till slumraren, som ligger under jord, ty döden själf kan ej min kärlek hämma, och hvar jag är, förnimmer jag din stämma.
H v e m var nu det föremål, till hvilken denna bikt ställts, o c h när är den skrifven?
Skvall- ret har velat veta, att poemet » D e n d ö d e » skulle varit ställdt till den söderns dotter, som, förflyttad från A r n o s strand till Mälarens, här så länge tjusade med sin fägring, sin älskvärd- het o c h sina toner, och till hvilken Tegnér skrifvit ett annat kväde.
D e t är emellertid ej så.
Framför mig ligger just nu i detta ö g o n - blick bevis för såväl diktens framkomstår som dess föremål.
» D e n d ö d e » är skrifven våren 1839, o c h den, till hvilken dikten sändes, var en ung kvinna af adlig börd, förenad i ett barnlöst och, uppgifves det, ej lyckligt äkten- skap m e d en tjänsteman i Småland.
Efter 1839 såg Tegnér henne aldrig mer.
H o n öfver- lefde honom blott i tolf år, o c h det jordiska af henne hvilar ej långt från det marmorkors, hvarunder hennes skalds cn gång glödande o c h lidande hjärta funnit svalka o c h ro.
Hennes namn tillhör först en k o m m a n d e literatur historia.
Amuletten.
j S j ö s t s o l e n s gyllene strålar föllo genom det öpp- na fönstret, vid hvilket fru Strandberg satt och stickade.
Så ensamt det ändå är här på landet, tänkte hon, sedan min kära systerdotter Dora gifte sig.
Jag hade aldrig trott, att jag skulle komma alt sakna henne så mycket.
Det är j u endast 6 må- nader sedan hennes bröllop stod, men mig tyckes det vara hela sex år, och — — I samma ögon- blick omfamnade Dora Berglöf sin moster.
Hvarifrån kommer d u?
Det har väl inte händt något ledsamt? » » Ack nej, moster lilla, » suckade den unga frun, » men jag längtade så rysligt mycket efter dig!
Då Herbert hade gått till sitt embelsrum, satte jag mig på tåget, och nu är jag här för att till- bringa dagen hos dig. » » Det var roligt, » svarade fru Strandberg.
» Ge-
43b ' I DU N nast skall jag ha litet elfvakaffe i ordning, o c h så låtsa vi, att den gamla tiden har kommit tillbaka. » Fru Strandberg gick till skänken för att taga fram kaffekopparne, men hejdade sig plötsligt, då hon såg Doras kära ansikte bada i tårar .. » Hvad är det fatt, min älskling?
Är du då icke lycklig? » » Nej, o nej, det är jag visst inte! » utbrast Dora.
» Men hvarför det då, kära barn?
Han älskade dig och du honom, och då ni afreste på bröllops- dagen, tycktes ni vara det lyckligaste par under solen! » » Jag vet nog det; men ser du, Herbert älskar mig ej mer som förr! » » Nå, kära du, hvems fel är det? » » Åh, inte mitt åtminstone, det försäkrar jag, » bedyrade den unga frun.
» Ingen kan begära af mig, att jag jämt skall vara älskvärd, ständigt glad och tålig!
Om han ej tycker om att se mig häftig någongång, så behöfde han väl ej säga mig detta jämt och ständigt! » Fru Strandberg suckade.
» Ja, » sade hon, » jag förstår.
En svår pröfning skulle din kärlek be- stått bättre, men — » » Just det!
Icke dessa dagliga, småaktiga, ener verande förtretligheter, » inföll Dora lidelsefull!
» Ack, moster, kära moster, hvad skall jag göra? » » Hör, snälla Dora, hvad du nyss berättat, är ingenting nytt för mig.