Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I I anledning af denna framställning, får Lag-Utskottet upplysa: att sedan, genom Kongl. Förordningen den 20 December 1745, förordnadt blifvit, att den som begick stöld med inbrott, skulle varda hängd, så meddelades genom Kongl. Brefvet den 1 Juli 1746, den förklaring, att berörde förordning icke kunde tillämpas när inbrott skett, men det dervid tillgripna ej öfverstigit 10 dalers värde, utan borde i sådant fall, den brottslige dömas till det straff 6 § i 40 Cap. Missgernings-Balken bestämde, tillika med ansvar för snatteri; att derefter, medelst Kongl. Brefvet den 1 April 1773, är Vordet stadgadt, att inbrottsstölder skulle afdömas på det sätt, att 35 Lag-Utskoltets Betänkande, IV.-o 34 tion brottslige första gången borde straffas med nio par spö för sjelfva inbrottet, jemte kroppsplikt efter tjufnadens värde; att straffet för den, som andra gången dermed beträddes, skulle ökas med två års straffarbete, och att tredje resan sådant brott borde med dödsstraff beläggas; hvaruppå Kongl. Brefvet den 30 i samma månad lernnade den förklaring, att berörde stadgande jemväl skulle tillämpas, då qvinna förölvade inbrottsstöld, med den skillnad af ris och arbete, som lagen för qvinna utsatte, och dem passande vore, och att, utom den i 40 Gap. 3 och 6 §§ Missgernings-Balken, å andra gången öfvad stöld och inbrott, utsatta tillökning i straffet, den brottslige skulle dömas till två års arbete-; 1— att vidare blifvit, genom Kongl. Brefvet den 25 Januarii 1782, förklarad!, att, såsom följd af den i Kongl.
Förordningen den 20 Januarii 1779 lamla grund, att de i flere fall stadgade dödsstraff för stöld, komrae att upphöra, och då 6 § i Missgernings-Balkens 40 Gap. vore uti allmänna lagen, vid dess år 1779 företagna granskning, bibehållen, utan någon skärpning i straffet, i anledning af 1773 års Kongl. Bref, det vore otvifvelaktigt, att det i samma Kongl. Bref bestämda dödsstraff för tredje gången inbrottsstöld upphört, och att den brottslige i stället borde, ehvad det stulna vore litet eller mycket, dömas till 1 ifstidsarbete; hvaremot 1773 års Kongl.
Bref borde lända till efterrättelse i afseende på den, som andra gången beträdes med inbrottsstöld, — samt att, i anledning al gjord förfrågan, blifvit, genom Kongl.
Brefvet till Götha Hofrätt af den 18 Juni 1807, förordnadt, att den, som begått tredje resan stöld af mindre värde än 100 daler, som tillika utgjorde andra resan inbrottsstöld, skulle, jemte bestraffning i öfrigt efter lag, beläggas med fem års straffarbete, hvaraf tre år belöpte för tjufnaden och två år för det tjufven en gång förut under inbrott stulit.
Efter öfvervägande af hvad sålunda blifvit stadgadt, anser sig Utskottet till en början böra erinra, att, enär Kongl.
Brefvet den 1 Juli 1746 endast innefattat förklaring af den till all kraft och verkan, genom sedermera utkomna författningar, upphäfna Kongl. Förordningen af den 20
December 1745, så lärer berörde Kongl. Bref ej kunna läggas till grund för tydningen af dessa sednare författningar.
Af desamma gifva emedlertid Kongl. Brefven af åren 1773, 1782 och 1807 anledning dertill, som skulle de i förstnämnde två Bref bestämda arbetsstraff blott böra ådömas för andra och tredje resorna inbrott, i förening med stöld, och att slrafftillökningen således ej knnde komma i fråga för begånget inbrott, utan att stöld blifvit i sammanhang dermed föröfvad, enär i omförmälda Kongl. Bref endast talas om inbrottsstöld och ej om inbrott allena.
Men då 1734 års lagstiftare, på sätt synes af 40 Cap.
Missgernings-Balken, befraktat olofligt tillgrepp och inbrott, äfven i förening, såsom två serskilda brott, 36 Lig-Uttkoltets Betänkandej N.-o 34. samt gjort tillämpningen af derför bestämdt straff oberoende af en sådan förening; då denna trrundsatts destornindre kan anses frånträdd uti 1773 och 1782 årens Kongl.
Bref, som Kongl. Brefvet af år 1807., som bar till föremål att bestämma, huruledes de föregående rätteligen böra för ett serskildt fall tillämpas, uttryckligen förklarar, att den, som begår tredje resan stöld af mindre värde än hundrade daler, som tillika utgör andra resan inbrottsstöld, skall, jemte bestraffning i ofrigt efter lag, beläggas med fem års straffarbete, hvaraf tre år belöpa för tjufnaden och två år, eller det genom 1773 års Kongl. Bref förordnade arbete, för inbrottet; då således af detta 1807 års Kongl. Bref, jemfördt med öfrige nyss omförmälde författningar, tydligen visar sig, att ändamålet med berörde författningar varit att, enär det i lag stadgade ansvar för itereradt inbrott ansågs icke tillfyllestgörande, skärpa samma ansvar; då antagandet deraf, att de i samma författningar, såsom skärpning af det i lagstadgade ansvar för andra och tredje resorne inbrott i afsigt att stjäla, bestämda arbetsstraff ej borde ådömas, derest inbrotten icke varit förenade med stöld, skulle leda till den mindre rättsenliga följd, att lagstiftaren, som alltjemt betraktat inbrott och stöld såsom två serskilda förbrytelser, ej ansett stöld, i förening med inbrott, deraf försvåras, men deremot inbrottet af stölden; och då slutligen Kongl. Brefvet af den 21 Junii 1820 bestämdt Stadgar, att den, som en gång lidit straff för inbrott, men åter för andra gången i afsigt att stjäla, dermed beträdes, skall, utan afseende på värdet af det, som dervid tillgripits, i och för sjelfva inbrottet, vara förfallen till de i 1773 års Kongl. Bref utsatta två års arbete, mannen å någon kronans fästning och qvinnan å tuckthus; alltså och enär detta sednare Kongl. Bref, dermed afsigten varit att meddela en med rätta förståndet af förenämnde Kongl. Bref öfverensstämmande tydning, således gjort tillämpningen af dessa sednare författningar oberoende af den omständighet, om stöld varit med inbrotten förenad eller ej, kan Utskottet, som jemväl anser denna tydning vara i full öfverensstämmelse med författningarnes mening, följaktligen ej antaga Justitise-Ombudsmannens häremot stridande förslag; men då, på sätt Justitiae-Ombudsmannen anmärkt och Utskottet har sig bekant, skiljaktiga åsigter uti ifrågaställde hänseende äro rådande bland domare, och anledning dertill icke saknas uti författningarnes lydelse,
anser Utskottet lagstiftarens mellankomst af nöden för undanrödjande af dessa, till osäkerhet ledande, skiljaktiga åsigter; och får Utskottet för sådant ändamål vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte för deras del besluta utfärdandet af en förklaring af innehåll: att Kongl. Brefven den 1 April ljjd och den 2.5 Januari 1782, böra, i öfverensstämmelse med deråt i Kongl.
Brefvet den 21 Juni 182.0 gifne tolk - 37 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 35. ning, sä förstås, att det i samma Kong].
Bref bestämda fästningsstraff för andra eder tredje resan föröfvadt inbrott i afsigt att stjäla skall ådömas, tillika med det i öfrigt i lag för berörde brott stadgade ansvar, antingen något vid inbrotten tillgripits eller ej.
Ank. till Exp. Utsk. den 12 Nov. kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förklaring af 18 Cap. Ärfda-Balken.
Uti ett hos Högl.
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial, har Ilerr Cederschjöld, R. T., anfört, att ehuru knappast något af lagens stadganden e"- de större inflyselse på medborgares rättigheter i allmänhet, än de, som bestämma sättet, huru med död mans vilja förfaras bör, hade troligtvis icke några lagbud bldvit så ofta på olika sätt tillämpade, som dessa, hvilka igenfunnos i 18 °Cap.
Ärfda-Balken, som bland annat, innehåller uti 1 §: ”Hvar, som något testamente fått häfver, vare skyldig att i staden inom sex månader och å landet sist å det ting, som infaller näst efter sex månader, sedan han gifvarens död och testamentet veta fick, det inför domaren att uppvisa, och gifva in tillika en rigtig afskrift, som arfvingarne tillställas skall.
Häfver han det ej i handom, läte då Rätten' veta, att testamente till honom gjordt är.
Försummar han detta utan laga förfall, vare testamentet ogildt ; uti 3:dje §:
V7ill man klandra testamente, göre det inom natt och år, sedan han derom kunskap fick, som i 1 §. sagdt är”; och uti 4 §: ”£j må någor annor, än närmaste arfvinge klandra testamente, och hvad af honom varder samtyckt eller försummadt, derå måga sedan fjermare arfvingar ej tala”.__ Enligt motionärens mening, hade lagstiftarens afsigt med föreskriften om testamentets uppvisande för domaren, icke kunnat vara någon annan än den, att bereda offentlighet åt dessa handlingar, och såmedelst sätta den, hvars rätt derigenom vore 38 La "-TJI skot tets Betänkande * LL.-o 3 5. förnärmad, i tillfälle alt den bevaka; och skulle deråt följa, alt hvarje testamenlariskt förordnande, som blifvit inom föreskrifven tid inför domaren upp vi st och derefter af testators närmaste arfvinge utan inskränkning godkändt, borde lända till efterrättelse.
Inom lagskipningen både emedlertid olika åsigter i denna del egt rum.
Så t. ex. både i det fall, då två makar om sin egendom gjort det förordnande, att densamma skulle af deras barn, så länge de lefde, besittas, men derefter tillfalla desses barn eller testatorernes barnbarn, förordnandet, i händelse samma handling icke blifvit bevakad af testatorernes barn, utan blolt af den testator, som den andra öfverleft, än ansetts icke kunna gälla för barnbarnen, och än blifvit förklaradt giltigt.
Att emedlertid detta sednare förklarande öfverensstämde med lag, syntes dock motionären uppenbart; men då olika åsigter således gjort sig gällande om lagens mening i omförmälde hänseende, ansåg motionären nödigt, att en till enhet och likstämmighet i lagskipningen verkande förklaring varder meddelad; och har han i sådant afseende föreslagit, dels alt uti i § af 18 Cap. Ärfda-Balken, näst efter orden: ”försummar han detta, utan laga förfall, vare testamentet ogildt”, måtte tilläggas: derest detsamma icke redan blifvit inom nämnde tid hos Domaren uppvist och en rigtig afskrift deraf aflemnad; dels ock att uti berörde Capitel måtte införas en serskild §, af denna lydelse:
Jrf vin ge, som ejinom den i 3 § stadgade tid, i laga ordning klandrar ett honom behörigen delgifvet testamente, anses hafva detsamma till alla delar godkänt.
Då berörde förslag grundas på den åsigt, att, derest ett till flere gjordt testamente bevakas blott af den ena, sådant likväl ovilkorligen bör, enligt nuvarande lag, gälla för alla, kan Utskottet icke understödja samma förslag.
Utskottet anser nemligen omförmälde åsigt stå i uppenbar strid emot lagens uttryckliga stadgande i 18 Cap. i § Ärfda-Balken, att hvar, som något testamente fått häfver, vare skyldig alt inom viss tid detsamma inför domaren uppvisa, vid påföljd, att testamentet eljest varder ogildt.
Om det emedlertid än antages, att, på sätt motionären förmenat, ändamålet med föreskriften om testamentens offentliggörande blott varit att bereda arfvingar tillfälle att bevaka deras rättigheter, så förändras eller inskränkes likväl icke derigenom skyldigheten att iagttaga nyssnämnde lagbud.
Tvertom krafvel- samma ändamål ett ovilkorligt iakttagande häraf, emedan arfvinge ej har anledning att för bevarande af rättigheter, som, på grund af testamente, kunna honom frångå, anställa talan emot den, till hvars förmon testamentet 39 Tag-UIsko'tets Betänkande, N.o 36. är gjordt, då denne icke på det af lagen föreskri fn a sätt söker bereda giltighet åt handlingen.
Då det står i dennes fria val att begagna testamentet eller ej, måste det underlåtna offentliggörandet tydas så, som skulle han af testamentet ej vilja sig begagna, hvartill flera omständigheter jemväl kunna föranleda, bland andra den, om testamentets begagnande vore förenadt med sådane vilkor, som medförde uppoffringar eller olägenheter å testamenlstagarens sida.
Alt underkasta sig dessa vilkor eller ej, måste bero på honom sjelf, och deri ligger ett j'tterligare skäl för Lagstiftarens fordran, att hvar och en, som vill begagna testamente, bör i laga ordning detsamma bevaka, — en fordran, som finnes klart uttryokt uti ofvan åberopade lagbud, och som öfverensstämmer med hvad lagen i allmänhet stadgar i afseende på bevakande af rättigheter.
Nu, emedan de af motionären föreslagna nya sladganden i Ärfda-Balkens 18 Cap. således, enligt Utskottets tanka, icke öfverensstämma med en rigtig uppfattning af lagens föreskrifter, och Utskottet, på grund af hvad här ofvan blifvit anfördt, ej eller finner skäl föreslå den af motionären ifrågasatta ändring i lagens omförmälde stadganden, får Utskottet vördsamt tillstyrka, alt Herr Cederschjölds ifrågavarande motion måtte lemnas ulan afseende.
Stockholm den ii November 1844* å JU 86.
Utsk. den 12 Nov. kl. 1 e. m Betänkande, i anledning af väckt motion om förlängd tid för besvärs an följande öfver Under-Rätts Utslag vid husesyner ä prestebohl i He/singland.
Till Lag-Utskottets utlåtande har Hederv.
Bonde-Ståndet öfverlemnat ett af Riksdags-fullmägtigen Lars Larsson från Gefleborgs
Län ingifvet memorial, deruti han föreslagit, att tiden för besvärs anförande öfver Under-Rätts Utslag vid husesyn å prestebohl i Helsingland, som, enligt Kongl. Kungörel - 40 Lag-Utskottets Betänkande, ZV.-o 30. sen den 12 Mars i83o, är trettio dagar, måtte blifva lika lång med den, som 25 Cap. 9 § Rättegångs-Balken bestämmer, för fullföljd af vad från samma Läns Lagmans-Rätt, eller sextio dagar.
Till stöd för detta förslag har motionären andragit: att prestebohlen i Helsingland äro till en del sa vulstiäckta, att protocollen vid deras synande blifva af den vidlyftighet, att uppsättande och expedierande deraf ofta ej kan medhinnas vid synetillfällena; att domrarne, som derföre måste hemma verkställa sådant, derifrån mangen gång hindras af andra vigtiga tjenstegöromål, så att den part, hvilken vill klaga, understundom ej får del af Syne-Rältens beslut, förr än det vunnit laga kiaft, samt att, ehuru häremot kunde invändas, att man eger af domaien uttaga bevis derom, att man ämnar anföra besvär, och dermed anmäla sig inom fatalietiden hos Kongl. HofRätten, så borde man likväl taga i betiaktande, att anskaffandet af ett dvhkt bevis fordrade en serskild resa till domaren, som, derest han vore aflägse boende från parten, medförde för denna kostnader och besvär.
Utskottet, som, efter öfvervägande af denna motion, ej anser sig böra densamma understödja, får såsom grund för detta sitt omdöme, anlöra. att, om del någon gång inträffat, att landtdomare i Helsingland ej medhunnit att, inom den i lag och författningar föreskrifna tid, lemna parter äskad del af protocoll och beslut vid syn å preslebohl, deraf ej kan antagas, att det är omöjligt för dessa domare, att i allmänhet fullgöra deras åligganden i omförmälde hänseende; att, enär ifrån ett tillfälligt förhållande, icke kan slutas till en lags olämplighet, desse serskilde händelser, att längre tid än vanligt fordrats för expedierande af synehandlingar, ej eller utgöra tillfyllestgörande bevis derom, att den i lag stadgade tid af trettio dagar, för anförande af besvär öfver UnderRätternes i Helsingland beslut i sådane mål, som besvärsvis fullföljas, är otillräcklig för det af motionären uppgifne fall; och att Lagstiftaren, som ej utan högsta behof bör meddela undantagslagar, således ej kan ifrån motionärens framställning hemta giltig anledning att, för ett så partielt fall, som ifrågavarande, förändra den, för ej allenast Helsingland, utan ock en större del af Riket i allmänhet, bestämda besvärstid, hvars tillräcklighet i öfrigt ej ens motionären synts betvifla. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37.
Utskottet får således vördsamt tillstyrka, att förevarande motion icke måtte bifallas.
Stockholm den ii November 1844- M 3*.
Ank. till Exp. Utsk. den 16 Nov. kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion derom, att Kongl. Förordningen den 1 Maj 1810, som itjnefattar förbud att, vid försäljning af fast egendom, göra förbehåll om rätt till densammas återlösande, mätte tilläggas retroactiv verkan.
Preste-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet liänvisadt memorial, har Herr Professoren Fries andragit, att enär berörde förordning, som innehåller: ”Ej må säljare i köp- eller skiftesafhandling om jord och fastighet hädanefter förbehålla sig eller andre att, emot någon i samma afhandling bestämd penningesumma eller andre vilkor, få framdeles vinna egendomen åter.
Sker det, vare utan verkan, och lagfart å sådant köp eller skifte icke tillåten”; icke blifvit af domare tillämpad på andra afhandlingar, än de, som upprättats efter författningens tillkomst; så följde deraf, att alla aftal af omförmälde beskaffenhet, som skett före samma författnings utfärdande, ännu gällde.
I äldre salubref vore det emedlertid icke sällsynt att upptäcka, huruledes säljare af fast egendom förbehållit sig, barn och arfvingar, att, derest köparen eller hans arfvingar till andra, än egna barn och arfvingar, framdeles uppläte egendomen, säljaren och hans arfvingar då skulle vara berättigade att återlösa densamma emot första köpeskillingen.
Men som en inskränkning i eganderätten häraf vore en följd, af desto vådligare beskaffenhet, som den i allmänhet vore obekant, och således kunde medföra Bih. till R.
Prot. 1844. 7 Sami. 1 AJd. 12 Häftet, 6 42 Lag-Utskottets
Betånlianilcj N.-o 37. förlust för fordringsegare, som, med afseende å en fastighets verkliga värde, emot inteckning deri, lemnat försträckning, samt denna inskränkning dessutom utgjorde ett hinder för jordegendomars förbättring; så och enär omförmälde vilkor följaktligen hade en, för så väl den enskilde, som det allmänna, menlig verkan har motionären föreslagit, det måtte 181 o års ofvannämnde förordning nu mera gälla såsom ”allmän lag och således äfven verka retroaclivt”, på det att alla vid köp gjorda förbehåll af ifrågavarande art ”må anses, på en gång för alla, ovilkorligen upphäfna”, eller ock de till lösen berättigade, endast ”tillerkännas bördsrätt efter egendomarnes nuvarande värde”.
Under de öfverläggningar, hvartill detta förslag gifvit anledning, har Utskottet visserligen ej kunnat förbise de olägenheter, som föranledt motionärens framställning; men som lagstiftaren ej eger upphäfva verkan af enskilda personers, under skydd af gällande lagar, ingångne aftal, eller gifva ny lag, med tillbaka verkande kraft, anser Utskottet sig icke kunna understödja motionärens förslag; utan får Utskottet alltså vördsamlingen tillstyrka, att samma förslag måtte lemnas utan afseende.
Stockholm, den 8 November 1844.
Reservation af Flen'Grefve Mörn erj C. G.: ”Lika med Utskottet, anser jag motionärens förslag, att Kongl.
Förordningen den t
Maj 1810 skall tilläggas retroactiv verkan, icke kunna bifallas, men då, med Statens ändamål öfverensslämmer, att söka bereda hvar och en, som genom laga fång och på god tro förvärfvat eganderätt till fastighet, möjligheten alt åtminstone någon gång till densamma vinna en klanderfri besittning, och det, med afseende häruppå, i allmänhet funnits nödigt förelägga den, som förmenat sig vara till klandertalans anställande berättigad, skyldigheten att för bevarandet af sin rätt härutinnan iagttaga vissa formaliteter och inom någon viss tid göra densamma i laga ordning gällande, har jag trott, att det fall, då någon vid fast egendoms försäljning, före år 1810, betingat sig eller sine arfvingar rättighet att, emot visse bestämda vilkor, få samma egendom framdeles återlösa, icke borde härifrån göra ett undantag, utan att, till förekommande af de äfventyr och förluster, för hvilka en köpare kan blifva utsatt till följd af ett dylikt, vid egendomens öfverlåtelse från en egare till en annan, för långliga tider tillbaka stadgadt, men vid det sednare köpet tilläfventyrs för både säljare och köpare obekant förbehåll, den grava - La«-Viskottets Betänkande, N.-o 37.
43 tion, hvarmed egendomen sålunda blifvit behäftad, borde genom intecknings sökande offentliggöras och sedermera medelst inteckningens förnyande i laga ordning förvaras, vid äfventyr, att det gjorda förbehållet eljest skulle anses förfallet.
I sådant afseende har det synts mig af behofvet påkalladt, att eu förordning måtte utfärdas, hvarigenom skulle stadgas: alt derest, vid köp- eller skiftes-af handling om jord och fastighet, upprättad före kungörandet af Kongl.
Förordningen den 1 Maj 1810, förbehåll blifvit af säljaren gjordt, att han eller hans arf vingar och rätts innehafvare skola framdeles få vinna egendom etter, emot någon i samma afhandling bestämd penningesumma eller andre vilkor, skola den eller de, som förmena sig berättigade att ett sådant förbehåll tillgodonjuta, vara skyldige att inom någon viss tid, t. ex. ett år efter författningens kungörande, vid vederbörlig domstol söka inteckning uti den försålda eller bortskiftade fastigheten, till säkerhet för denna rättighet, och att sedermera låta inteckningen i laga ordning förnyas, vid äfventyr att, om något härutaf försummas, förbehållet anses till all kraft och verkan förfallet; att om, vid intecknings-ärendets behandling, tvist uppstår, huruvida förbehållet kan för gilltigt anses eller icke, härmed skall förfaras, på sätt g § i Kongl. Förordningen, angående inteckning i fast egendom förmår; samt att ett dylikt förbehåll skall ovilkorligen göras gällande vid första tillfälle, då detsamma, enligt de vid af talets ingående bestämda vilkor, lagligen kan ske, vid påföljd alt eljest all rätt dertill anses försuten.
Tryckfel: Lag-Utskottets Betänkande N:o 25 sid. 9 rad. 11 Utsöknings-Balken.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 3o. sid. 18 rad. 3 uppifr. står: skiften läs: skriften STOCKHOLM, Lundberg & Comp.; 1844■ Lag-Utskoltels 'Belånkande , N:o 38. i N:o 38.
Ank. till Exp. Utsk. den 25 Nov. k!. 5 e, ro.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rättighet för egar» till frälse skatte-joid att, efter vissa bestämda grunder, jä inlösa den af iorden utgående ränta.
Ilos Högv. Preste-Ståndet har Herr Doctor Ödmann, uti ett till Ståndet ingifvet och den 20 nästlidne Augusti till Lag-Utskottet remitteradt memorial, anfört, att genom den i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835 gifna föreskrift, att då frälse-ränta säljes utom börd, hembud deraf bör, inom viss tid, göras egaren af skaltejorden, ett steg väl vore taget för beredande al möjlighet för den skattskyldige att få sin jord befriad från densamma vidlådande servitut; men som försäljning af frälse-ränta högst sällan inträffade, samt egare af skattejord vore vida mer besvärad då räntan eges af enskild person, än då den tillfaller kronan, enär han i sednare fallet egde gifva lösen efter markegång, men i det förra helt och hållet berodde af ränte-egaren, som utkrätUe sin rätt, än i natura, än i penningar, allt efter som han deraf hade fördel; syntes det motionären nödigt, att någon åtgärd vidtoges för mildring af denna flere jordbrukares tryckande belägenhet; Och har motionären för sådant ändamål hemställt; ”om icke, sedan frälse-ränta, noggrannt efter jordeboken uträknad, blifvit förvandlad i penningar efter ett medeltal af 10 års markegångspris i orten och denna summa gjorts till capital efter 5 procent, det borde vara räntegifvaren förunnadt att, emot det han till räntetagaren på en gång erlägger detta capital, varda för all framtid befriad från denna skattebörda och hans egande jord således öfvergå till frälse natur.”
Denna utväg vore, enligt motionärens tanke, enkel och ej ledande till någons förfång, samt följaktligen värd uppmärksamhet, enär den öppnade utsigten för räntegifvare att tillvinna sig en sjelfständighet, som de nu sakna.
ULskottet, som tagit denna, af Ilerr Professoren Fries understödda, motion i öfvervägande, kan ej eller förneka att föreslagna utvägen vore serdeles enkel och gynnande för egaren till frälse skattejord;) men deremot måBih. till R.
7 Sand.
P3 AJd. 1 Höft.] j 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. ste Utskottet bestrida, att densamma vore rättvis eller kunde vidtagas utan någons förfång eller förnärmelse.
Frälse-ränta, som, i anseende till föremålet, hvarå sjelfva rättigheten hvilar, är att betrakta såsom fast egendom, bar jemväl blifvit såsom sådan erkänd af lagstiftarne, livilka synas ursprungligen hafva ansett egande-rätten till skattejorden vara underordnad den till räntan.
Så förbehölls ränte-egaren, på sätt inhemtas af 5 § af Jorda-Balkens [\
Cap., rättigheten att lösa skattejorden, då den såldes utom bord, utan att jordegaren tiilades någon motsvarande förmån; och anledningen till denna olikhet låg synbarligen deri, att egandet af räntan, som förutsatte en föregående egande-rätt till sjelfva jorden, oek medförde en fortfarande rätt i densamma, hvartill egande-rätten såmedelst ansågs inskränkt.