Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han skämmer bort sina vackraste vers genom den oriktiga tanken att smäda en fiende eller att framhäfva sin personliga åsikt i tvistefrågor.
Hans evighet är blott en vat- tenpöl, som sätter honom i stånd att däri dränka de hundar han afskydde.
Han var en stor skald — det kan ej nekas — men han står ändå ofantligt långt under Shake- speare.
Sympati är skaldens hallstämpel.
Snillet bör vara vidtomfattande som himlen och djupt som hafvet.
En instinktlik och snabb samt klar uppfattning, se där dess styrka!
Hvilkens uppfattning var så utan gräns som Shakespeares?
Från ett rubbadt förstånds kval till den älskande jungfruns blyga glädje, från konungens och segervinna- rens ärelystnad till bondtölpens och bondflic- kans klumpiga lustighet — allt uppfattade han, det mänskliga lifvets sublimaste höjd, såväl som dess lägsta dårskap.
Häri ligger det underbara hos Shakespeare.
Ingen för- fattare har såsom han förstått att ställa sig själf så fullkomligt i skuggan.
Och då man betänker hans eget lif, blir detta för- hållande så mycket underbarare.
Allt, hans härkomst, hans bana och hans lynne, borde hafva gjort honom cynisk och revolutionär, och dock finner man aldrig hos honom ett enda drag af pessimism eller upprorsanda.
Att tänka sig, att Shakespeare måste buga och uppträda som en simpel komediant i Leicesters hus!
— detta skulle vara nog att gifva en annan man tusen gånger mer galla än Marat ägde.
Att med denna gudagåfva i sin själ sitta nöjd under mullbärsträden och se godsherrens Lucy rida förbi i all sin ståt — man kan nästan påstå, att detta skulle förgiftat den helige Johannes sinne.
Men aldrig en skymt af spleen eller afund fick insteg hos honom, han hade endast ett snillrikt leende för all uppstyltad höghet 1898 Så skall i lyckans solsken Ej öfvermodet nå dig Och i de mulna stunder Ej missmod nederslå dig.
Obermann.
och ett makalöst, till alla sig sträckande medlidande, för tyrannen såväl som för slafven, för konungamaktens isolerade ställ- ning såväl som för fattigdomens.
Häri ligger skälet, hvarför Shakespeare står lika högt öfver Dante, som en af Dantes änglar står öfver jorden. » Hvad Ouidas världsåskådning beträffar, så är den oftast dyster, liksom j u deras måste vara, som ej kunna tro på det andra lif vet.
Hon låter en af sina hjältar utbri-.
sta: » Hvar och en af oss står vid randen af detta ändlösa haf, som kallas » tid » och » d ö d », och skapelsens alla hemlighetsfulla, sköna, stumma, majestätiska krafter röra sig omkring oss, men förtälja oss ändock intet.
Det är underbart, att vi, ehuru stän- digt omgifna af detta fruktansvärda myste- rium, kunna tillbringa vårt korta lif så fröj- defullt som vi göra, att vi vid randen af denna hemlighetsfulla strand likväl så myc- ket kunna tänka på krabban i hummertinan, ålen i sanden, seglet i fjärran, barnet i hemmet. » Framåtskridandets tidehvarf dyrkar hon ej, när hon talar o m » generationer, som gjort sig en gud af ångmaskinens hvissel- pipa och som dväljas i stora hopar under ett bårtäcke af stenkolsrök och kalla detta — framåtskridande ».
Som man ser, på- minner Ouida till en viss grad o m vår von Heidenstam.
Louise de la Ramées alla tendenser äro aristokratiska.
Det finns ett ordspråk, som säger: » hvar fågel sjunger helst om sitt eget b o », och i hennes hjältars ådror flyter all- tid det blå blodet.
Man påminne sig den kalle, hårde lord Strathmore, den svärmi- ske Bertie Cecil, lejonet Grandville de Vig- ne, grefve de Valdor, typen för ädlingen de 1 ' ancien regime m.
Ibland förefaller denna lust att nobilisera en smula barnslig, såsom t. ex. då hon låter skomakaren-filo- sofen Crispinus härstamma från den patri- ciska Gens Quintilii.
Eget nog anse de ärevördiga engelska matronorna det högeligen shocking, att de små blåögda misserna läsa Ouida.
Det enda af hennes arbeten, som de med oblandade känslor töras sätta i händerna på dem, är » Ett par små träskor », måhända den mest rörande berättelse, som flutit ur någons penna, alltsedan abbé de St.
Pierre skref » Paul och Virginie ».
Orsaken härtill är i första rummet att finna i de ej alldeles fel- fria representanter, som Ouida tecknat af sitt eget kön.
Lady Vanderdecken, Signa och Marion Vavassour and Vaux äro varelser, hvilka endast genom sitt yttre utgöra nå- gon prydnad för det kön de tillhöra.
A andra sidan har hon dock lämnat världen mästerliga bilder af ädla kvinnotyper i Vere Herbert, miss Molyneux och Beltrans älska- de Gladys.
— En liten uppriktig miss har dock anförtrott mig, att man — på lediga stunder, förstås — i de engelska flickpensio- nerna studerar Ouida med ett nit och ett intresse, som söker sin like.
Låtom oss hoppas, att de violögda pensionärerna ej bli sämre för det.
Ett af de mest oblandadt sympatiska dra- gen i Ouidas diktning är hennes kärlek till djuren, och i flere af sina arbeten har hon ihärdigt sökt bekämpa vivisektionen såsom varande en gagnlös grymhet.
Men icke blott teoretiskt, utan äfven praktiskt har hon tagit sig an sina skyddslingars sak genom befrämjande af djurskyddsföreningar och ge- nom utdelande af rundliga belöningar] åt dem, hvilka på ett mera effektivt sätt gjort sig förtjänta o m djurens väl.
I förnäm till- bakadragenhet — som hon numera lefver — från en värld, som endast skänkte henne rykt- barhet, och från en tid, hvars intressen hon aldrig delat, har Ouida gjort den en smula melankoliska sats till sin, hvilken den rid- derlige vicomte de Chateaubriand på gamla dagar proklamerade: » Ju mera man lär känna människorna, desto högre lär man sig skatta pudlarne ».
Miss de la Ramée dyrkar konsten, icke vetenskapen.
För henne är Homeros många gånger större än Newton, Rafael än Linné.
Hon har endast ett hånleende åt vår tids skepticism, dess oaflåtliga sträfvan att få fram sanningen på bekostnad af poesien, dikten, legenden.
» T y », säger hon, » den är i större fara att hafva orätt, som för- kastar allt, än de människor, hvilka äro så dåraktiga som jag, som älska tro på allt, och då de vandra nya vägar, tänka på de gamla sägnerna. » Har väl också Gripsholm vunnit på, att forskningen dragit i tvifvelsmål, huruvida det lilla tornrum vi alla sett verkligen varit bebodt af den fjortonde Erik, eller hafva vi blifvit visare, emedan man upplyst oss, att Vilhelm Tell aldrig lefvat, att kung Artur och hans runda bord endast är en vacker myt och att Ossians Fingal och Temora helt enkelt är skrifven af en kaledonisk lärd, hvilken lefde för ett århundrade sedan?
* J£afoets Ballad af gåfva.
Fludyard Kipling: i svepningen barnet låg; och modern vid bädden höll vakt.
Hennes moder sof, och sjön slog dof emot stranden med stormens makt.
Men kvinnan skrattade blott.
il sjön fick min man sin gr af.
Och min lille är död.
Var tyst / » hon bjöd.
» Hvad mer kan du göra mig, haf? » Hon satt vid den dödes bädd.
I staken ljuset brann ner.
Hon försökte en gång att sjunga den sång, som själen att flykta ber.
» Maria, » hon sjöng, » tag mot!
Vid milt hjärta du hvilai, o själ. » Och: » Bädd honom ' red, Maria, som Hon förmådde ej sjunga: » farväl! » Från hafvet ett skri nu ljöd.
Kring rutan låg frostig sky.
led! »
I DUN 1898 Oeh » hör du ej, mor?
t hon sade, » jag tror, det är själen, som väntar att fly. » Hon suckade, gammelmor.
» Vår tacka har kanske fått lam.
Ty jämrar sig väl en liten själ, som aldrig känt synd och skam? » » Små fötter, jag höll i hand, små händer, som smekt mig förr. '
Hur skulle de, säg.
väl finna sin vag, hur öppna den tunga dörr? » 1 De och att Men lade ett lakan vid dörr ' n bredde ett täcke därpå tjäna som sköld mot smuts och mot köld.
jämmern fortfor ändå.
Hon lyfte på klinkan ett slag och sökte i mörkret se.
Hon dörren slog opp mot stormens lopp att frihet åt själen ge.
Ej skimmer man såg eller sken, ej vålnad man såg eller hamn.
Och: » Hör du ej mor, » hon sade, » jag tror, i mörkret man ropar mitt namn. » Hon suckade, gammelmor.
» Det är sorgen, som gör dig slö.
Nog känna väl vi en tärnas skri och klagande mås på sjö.
* » Nej, tärnorna flytt inåt land, och mås följer plogen åt.
Hvad jag hörde var ej en fågel, o nej!
O moder / nu hör jag gråt. » » Ligg stilla, mitt Ditt barn kan ej Det som stör din att tom du finner lam, ligg tyst!
nås af harm.
ro är sorg, vill jag tro, din arm. » Hon modern åt sidan sköt.
» I Jungfruns namn jag dig ber.
Att få frid i min själ jag måste, till ropande haf gick hon ner.
farväl »; Vid bryggan af vågor sköljd, där tången låg tvinnad som garn, hon hittade visst, hvad nyss hon mist, ty hon kom till ett litet barn.
Tillbaka till modern hon gick med barnet vyssadt i famn.
Men ej föda det tog; hvarken skrek eller log, fast hon gaf det sin älsklings namn.
Vid barmen låg barnet dödt.
Hennes eget låg hvitt som snö.
Och: » Gud, oss förlåt! » hon sade i gråt, » i mörkret vi läto det dö. » Karl « August Hagberg.
259 (Om än ett och annat kunde vara att in- vända mot nedanstående uppsats, anse vi oss dock böra införa densamma, talangfullt skrifven som den är och tydligen sprungen ur ett varmt kännande hjärta.
Uppsatsens längd har kraft dess delande; den bör dock hälst läsas i ett sammanhang.)
Våtf älskade.
et är det manliga släktet, som är » vår älskade », kvinnosläktets älskade.
Ty hur detta släkte än må vara beskaf- fadt, så har det dock inom sig hvarje kvin- nas älskade.
Det har inom sig den ende individ af mänskligheten, som har makt att hos henne väcka den starkaste kärlek, hon kan hysa.
Det har inom sig den människo- kamrat, till hvars hjälp hon genom den- na kärlek viges och skickliggöres.
Och alla medlemmar af mannens släkte äro på samma sätt som denne ende danade att leda en kvinna till hennes högsta ut- veckling i godhet och lycka, som är själf- uppoffringens fröjd, som är kärlek.
Därför känner sig ock hvarje kvinna ge- nom sin älskade fäst vid alla män med ett band af djupare intresse och ömmare väl- vilja än det, som förenar henne med kvin- norna.
Låt denna naturliga känsla fritt vidga vårt hjärta till kärlek för det manliga släk- tet i dess helhet, så att vi alla tillsammans och hvar och en för sig med allt större glädje och ifver söka fylla kvinnosläktets uppgift att vara det manliga släktets hjälp!
Låt hvarje man för oss alla vara helig och dyrbar, därför att han för någon medlem af vårt eget släkte är eller skall blifva hvad vår älskade är för oss!
Hur föraktlig, synd- full och vidrig en man än må förefalla oss, låtom oss dock bemöta honom, som om hans brister vore vår älskades brister!
Låt- om oss handla så i kraft af vår älskades minne, för den olyckliges egen välfärds skull och för den kärleks skull, med hvil- ken en kvinna nu älskar honom eller fram- deles skall älska h o n o m!
Låtom oss kom- ma ihåg, att det manliga släktet är vår äl- skade!
* Det var ett kvinnohjärta, som i kamma- rens enslighet utgöt för Gud sin klagan öf- ver en älskad man.
Och in i detta hjärta lyste först det magiska ordet » vår älskade ».
Det var själfva midsommardagen, den tid, då ljusets värme firar sin seger öfver mörk- rets köld.
Det var ett vackert, soligt rum, som med två fönster vette åt Flemminggatan.
Det är en bred och fin gata, som sträcker sig i rak linie från den ståtliga Kungsbron ända bort till skogen vid Hummersberg, Horns- berg och Karlberg.
Ofverst vid skogen, mot bakgrunden af dessa mörka tallar och himlens ljusa färg, reser sig gatans sista byggnad, det ståtliga folkskolehuset med sin flaggstång.
Äfven längre ned på ett par ställen vid gatans sidor finnas vackra, gröna träd.
Det är planteringarna vid Paulis par- fymeri, vid Grubbens gärde och vid ett par enskilda bostäder.
Allt detta gröna sticker så vackert af mot de nya, ståtliga husen, och det ger åt gatan en nobel anstrykning.
Grubbens gärde ligger på gränsen mellan området för de fattigas bostäder och de mera burgnas.
Arbetarne haf va i allmänhet sina hem närmare skogen, under det att de välbärgade bo närmare Kungsbron.
Tre eller fyra gånger alla hvardagar är gatan svart af unga, kraftiga arbetare, som skynda till och ifrån fabrikerna.
I dessa stunder erbjuder Flemminggatan en nästan elektriserande anblick af stor- stadslif, ett anslående exempel på mänsk- lighetens nuvarande ståndpunkt i kultur, en inblick i vår tid med dess brådskande id att nå utvecklingens höjder.
I sådana stunder fattas det omtalade rummets invånarinna af en nästan his- nande känsla af undran öfver det manliga släktets förmåga.
Allt hvad hon då ser, tyckes henne vittna om mannens öfverläg- senhet öfver kvinnan.
Gatans fasta, snör- räta linie, med dess hårda yta och dess ljusa kanter af väl tuktade stenar samt med dess konstrika och väl förvarade innandö- me af rörledningar, de höga, vackra, be- kväma husen, spårvagnarna, telefontrådarna och fabrikerna med deras dånande maski- ner — hvilket utflöde af manligt snille och af manlig styrka och arbetsflit är ej allt detta!
Allt har mannen uttänkt och fram- bragt, allt vidmakthåller och utvecklar han.
— Den svarta strömmen af unge män, som just nu väller fram öfver gatan, vittnar om, att det är manlig kraft, som drifver allt detta ständigt rastlöst fortsatta arbete till lifvets bekvämlighet och försköning.
— Man- nen är det ock, som satt i gång och som ännu leder alla de mänsklighetens institu- tioner till kunskapers spridande och män- niskoviljans förädling, om hvilka folkskolan där borta erinrar henne.
Ja, hon ser, att mannen är kvinnan öf- verlägsen, ej mindre till förståndets ljus än till kroppens styrka.
Hon ser, att han för- fogar öfver krafter, som sträcka sig ända till det för henne ofattbaras oändlighet.
Och hon ser det med glä " dje.
I sitt inre böjer hon sig då så villigt och ödmjukt för öf- vermänniskans styrka och visdom, nöjd att i sitt hjärta få ägna honom sin hängifna tillit och beundran, en kvinnas varma, af- undsfria beundran för sin älskade.
På helgdagarna däremot är Flemmingga- tan ganska tom till fram emot eftermidda- gen eller kvällen, då den fylles af alla, som återvända från dagens besök eller från Skan- sen och andra förlustelseställen.
Då erbju- der den en annan syn.
Det var just vid den tiden på midsom- mardagen i år.
Den unga kvinnan stod bakom fönstergardinen i sitt rum och be- traktade strömmen af de förbipasserande.
Det va^ endast fem minuter hon dröjde på sin post.
Men hvad hon under denna korta tid hann se skulle taga lång tid och många spalter att skildra.
Det var egentligen mannen hon studera- de.
H o n granskade noga hvarje individ af det manliga släktet, som trädde in på och passerade öfver den lilla sträcka af gatan, som hennes blick förmådde omfatta.
Och där nere kommo och gingo män af alla åldrar, från gossen i konfirmationsåren till den stapplande gråhårsmannen.
Och det var, som o m nästan hvar och en af dem klädts ut och inöfvats för att fylla sitt nummer i en festrevy.
Det var, som o m de trädt fram där nere, typerna af det manliga släktets olika åldrar, för att ådagalägga hvad de fleste män anse vara lifvets högsta glädje, och hur de därför fira en glädjefest.
260 Det syntes tydligt, att männen där nere på gatan hållit sin midsommardag högtid- lig genom att släppa lös de sinnliga lustar- na, genom att leka m e d njutningsbegäret, genom att smeka, mätta och göda det vild- djuret.
Där gick på trottoaren en bred kedja af femtonåriga pojkar.
De höllo hvarandra i händerna.
Under skratt och korta rop, i hvilka förnummos den oefterhärmliga bryt- ningen af ölsinnets pösande stormod, hjälp- tes de åt att föra ett par öfverlastade kam- rater hemåt.
Dessa sviktade än framstupa, än bakåt, men höllos alltid uppe, hängande tungt på armarna, under det att fötterna mången gång knappt hunno vidröra mar- ken.
Den gick med fart, kamratkedjan.
Det var så muntert mod i dess länkar.
Den falska frihetskänslan sprakade i det upp- hettade blodet.
Man hade strejkat mot för- nuft, blygsel och samvete, mot föräldrars och lärares råd.
Man hade slagit sig lös.
Man hade roat sig.
Det hade man rätt till på midsommardagen.
Medan det glada tåget alltmer aflägsnade sig och dess jubelskrål dog bort, hörde be- trakterskan ur framtidens fjärran en annan låt, en klagolåt, och såg där en annan syn, ett sorgetåg.
Hon såg i sin fantasi, hvil- ken sorg och skam och förskräckelse dessa gossars första rus skulle vålla deras mödrar och systrar.
Hon såg, huru dessa ynglin- gars njutningsbegär, som de i sitt oförstånds tid på lek väckte och eggade och gödde, skulle växa, tills det i obändig styrka och blodtörst skulle blifva dem öf vermäktigt och göra dem till lastens slafvar, så att de en dag kanske skulle höra till den hemska ska- ra af trettio tusen svenske män, om hvilka man i dessa dagar hört, att de vilja hålla ett nykterhetslöfte, men icke kunna det.
Hon såg, hur denna deras väg till eget för- därf skulle kännetecknas af strömmande kvinnotårar och blödande kvinnohjärtan.
Hon hörde de älskandes sorg, en vemods- full musik.
En moders suckar förnam hon först.
Det är den dofva världsgenomdar- rande sorgklockan i kvinnosläktets alltid uppstigande klagolåt öfver mannen.
Systrars oro och blygsel utfyllde jämmern, och den älskande ungmöns och makans tysta, inten- siva smärta slog an en hög och skälfvande ton, ett ångestrop, som gaf ett så skärande genljud i den lyssnandes eget unga hjärta, att hon ryckte till, som om hon blifvit träf- fad af ett dödligt skott.
Det rullade en vagn där nere på gatan.
Dess rassel ryckte betrakterskan från fanta- siens värld till verklighetens, från drömda bilder till lifslefvande taflor, m e d - s a m m a ämne och samma text, som dem hon nyss såg i sin föreställning.
Två unga herrar lågo slängda i vagnens hörn, med batåthängande hufvud oeh slappt utslagna armar.
De oundvikligen till snobb- toaletten hörande spatserkäpparna och ci- garrerna skötte sig själfva i de domnade fingrarna.
Döfvad var ungdomens kraft i deras resliga gestalter.
Döfvadt var i de- ras ande ungdomens älskliga behof att be- haga.
Besvikna och slagna af njutnings- begäret, mannens lömska och fruktansvärda fiende, som han bär och när som en orm i barmen, lågo de där, sofvande med öppen mun den redlöses nesliga och osköna sömn, under det att de, sig ovetande, fördes g e - nom staden som en lustans segertrofé, som ett afskräckande exempel på sinnlighetens triumf öfver anden.
— Kusken hade ej haft IDUN barmhärtighet nog att skyla deras elände inom sufflettens förlåt.
Obekymrad om de- ras nesa, utan att ens vända sig o m för att se, o m de funnos kvar i hans vagn, förde han dem snabbt framåt, som om de verkligen endast varit känslolöst bagage, två större kollyn, hvilka han hade att af- leverera på uppgifvet ställe.
(Forts.) * Binda, binda kransar ".
En liten blomsterlektion för Idun af — II.
et är ej allom gifvet att just i den stund, man 3 önskar pryda sin våning, ha blommor till hands, och därför har det sin betydelse att känna de sätt, som användas för att bibehålla dem friska så länge som möjligt.
Blomsterhandlarne, som hvarje morgon mottaga stora massor blommor, äro nödsakade att använda sig af dessa sätt.
Om våra damer förstode och kände till de nöd- vändiga försiktighetsmåtten, skulle de ej så ofta misslyckas i sina försök att konservera blommor och grönt, som de köpt eller plockat.
Först skola vi se efter hvad som är orsaken till att afplockade blommor vissna så hastigt.
Blommor och bladverk upptaga saften från roten, men i och med detsamma de blifvit afskurna upphör, som man vet, all saftuppsugning af blomman, under det att utandningen ofta försig- går, någon gång t. o. m. fortare än förut.
Det är för att ersätta den naturliga fuktighet, roten gifver växten, som stjälkarna sättas i vatten för att på detta sätt utandningens sorgliga verk- ningar skola förebyggas.
Detta sätt är tillräck- ligt för växter med tjock klibbig stjälk, såsom svärdsliljor, pingstliljor, näckrosor, och för sådana med fast stjälk, såsom löfkojor, reseda, hvilka fortsätta att utveckla sig under ett tiotal dagar, om de blifvit afskurna med en knif och ej af- slitits, ty på det senare sättet tilltäppas de hår- fina kärlen och hindras all vätskeuppsugning.
Om blommorna ej genast de äro plockade skola sättas ihop i bukett, kunna de bibehållas full- komligt friska, om de placeras i ett zink- eller porslinskärl, som innehåller vatten och mossa.
Dessa kärl böra vara så höga, att blommorna, som ställas lodrätt en och en med stjälkarna i vattnet, kunna betäckas helt och hållet med mossa.
Ofvanpå mossan lägges en våt, något halftorkad linnelapp.
När blommorna blott skola bevaras några timmar, innan de sättas i bukett, är det utmärkt att lägga ut dem på en träskifva, på hvilken en våt linnelapp blifvit utbredd, och att betäcka det hela med en glasklocka eller en upp- och nedvänd tallrik eller helt enkelt med en ask.
Äfven kan man lägga dem i en källare på våt mossa.
När vaserna äro genomskinliga, kan man fylla dem med rent vatten, och äro de ogenomskinliga, fyllas de med våt sand, som kommer blommorna att bibehålla sin plats, eller ännu bättre med mycket våt mossa, som skyddar växterna utmärkt mot verkningarna af den torra luften i våra rum.
Vatten användes mest, men det måste omby- tas hvarje dag.
Genom att blanda i vattnet en viss kvantitet pulveriseradt kol och kamfer kan man öka blommornas varaktighet, ty dessa bägge ämnen försena vattnets förskämning.
En svag blandning salmiak bildar äfven en kväfvehaltig näring, som bibehåller växterna.
En viktig sak för att hålla blommor friska är vidare att hindra befruktningen, ty sedan denna inträdt, hafva de blott en kort varaktighet.
Man behöfver ej borttaga hela ståndarna eller pistil- lerna, utan blott antingen ståndarknapparna eller pistillernas märken.
När man sammansätter en bukett, bör man blott förena de blommor, som vara ungefär lika länge.
Blommor räcka i allmänhet olika.
Orkidéer, ljung, narcisser, löfkojor bibehålla sin friskhet tre till fyra veckor.
Bland de hållbaraste må vidare nämnas eucharis, rondoletia, bouvardia, liljekonvalje, heliotrop, spirea, euphorbia och de flesta lökväxter, såsom hyacinth, amaryllis, lilja, tulpan.
I allmänhet bör man ej plocka blommor, strax innan de skola skickas en längre väg, ty de 1898 hålla sig då ej så bra.
De skola afskäras dagen förut på aftonen, om de skola sändas på morgo- nen, på morgonen, om de skola sändas på afto- nen, och ligga under tiden mellan afplockandet och afsändandet i ett kärl, såsom ofvan beskrif- vits.
Om blommorna se slokande ut vid fram- komsten, kan man doppa stjälkarna några mi- nuter i rätt ljumt vatten.
Sedan öfvertäckas blommor och stjälkar med en glasklocka eller en upp- och nedvänd tallrik.
Det är inte utan skäl man nu för tiden nästan helt och hållet öfvergifvit den gammaldags bu- ketten, som hoppressad i sin pappersspets såg ut som en dåligt gjord mosaik, i hvilken hvar blomma förlorade sin för henne egna karaktär.
Den bukett, som på sista tiden antagits, förtjä- nar ingalunda dessa förebråelser.
Hvarje blomma förblir så att säga sig själf, visande oss hela sin skönhet.
Hopsättandet af en bukett fordrar nästan konst, åtminstone en fulländad smak, för att väl sam- manställa nyanserna, höja upp stjälkarna i na- turliga ställningar och göra hela prakten gällande.
Men för att allt detta skall framträda, måste man ha blomsterkär], hvilka så väl till form som färg passa till de vanligaste blommorna.
Tulpanerna äro en fröjd för ögat i ett glas, antingen helt hvitt eller helt grönfärgadt.
Alla växter med långa stjälkar böra sättas i höga smala vaser.
För att ge exempel på några sådana växter må nämnas svärdsliljor, alla slags gräsarter, älggräs, anthemis.
Liljor böra sättas ihop i mängd.
Ingenting är vackrare än en hög gregoriansk urna, i hvilken, när sommaren är längre fram- skriden, de stora pionerna placeras.
— Blommor med korta stjälkar äro af utmärkt effekt i en låg, vid blomsterskål.
Vi skulle kunna mångfaldiga exemplen, upp- räkna den ena blomman efter den andra, visa de blomsterkärl, som skulle komma deras prakt att framträda och om möjligt öka den i stället för att förminska den, som så ofta händer genom vår brist på smak.
För att binda en bukett på ett smakfullt sätt måste man ta hänsyn till följande: 1:0 Valet af blommor.
2:o Mängden af bladverk.
3:o Motsatsen mellan färgerna.
4:o Bukettens lediga och smakfulla form.
Valet af blommor.
Blommornas storlek bör öfverensstämma med bukettens storlek.
Pioner t. ex. kunna ej ta sig bra ut annat än i stora buketter, t. o. m. rosor äro ofta alltför stora för medelmåttiga buketter; därför föredragas knop- par, som just hålla på att spricka ut.
Färgerna bör man ta i noga öfvervägande.