Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppgiften om Lunas intagande af Nordmän kan emellertid icke vara äldre än år 859 och kan således först i nionde århundradet ha införlifvats med den äldre rent heroiska Lodbrokssagan.
Två hundra år därefter finna vi, såsom af Itinerarium framgår, att »somlige» hade införlifvat samma historiska minne med Sigurd Fafnersbanes och gjukungen Gunnars saga och sammanknutit det med den lodbrokska ormgårdssägnen.
De skäl jag här ofvan angifvit torde vara tillräckliga att ställa utom tvifvel, att Oddrúnargrátr’s innehåll är hemtadt ur Lodbrokssagan, och att Vilmund tillhör denna senare.
Ådagalagdt är äfven, att samtliga de å Rökstenen omtalade tilldragelserna och de flesta Rökstensnamnen hafva i Lodbrokssagan sina motsvarigheter.
Vi hafva då också att anse som ådagalagdt, att de märkliga omständigheter, som ledsagade Vilins sons födelse, äro desamma som i Oddrúnargrátr ledsaga Vilmunds sons, hvaraf följer, att Vilin och Vilmund äro variantnamn för en och samma person.
Påpekas bör nu, att i Oddrúnargrátr förekommer, ehuru i något förtäckt form, namnet Varmund, som i analogi härmed bör vara en variantform till Varin.
I de angelsaksiska krönikorna omtalas Wærmund som fader till Offa; i Beowulfdikten Garmund som fader till samme Offa.
Till det fornengelska Garmund svarar det fornnordiska Geirmund, som således är ett parallelnamn till Værmund, Varmund.
I Oddrúnargrátr omtalas en konung Geirmund, som är Oddruns vän.
Att det var i Östergötland ett minnesmärke sådant som
Rökstenen kom till stånd, och att de å stenen omtalade hjältarne och tilldragelserna där voro »folkminnen» förklaras af att den hedniska Lodbrokssagan där var lokaliserad.
Och att denna lokalisering var vida känd utanför Östergötlands gränser bevisar fornlitteraturen.
Den isländska sägnen gör Lodbroks svärfader
Herröd till konung eller jarl i Östergötland.
Saxo gör Herothus, Lodbroks svärfader, till konung i Sverige.
Vilmund är i Fornaldarsagan ättling af Bose, en östgötisk hjälte, Herröds fosterbroder.
Heidrek, fadern till Vilmunds älskarinna, är konung i Reidgotaland.
Att Östgötarne ännu på 900-talet ansågo sig som Reidgoter bevisar Rökstenen.
Det krigsfolk, hvarmed Lodbrokssönerna hemsökte England, var enligt Fornald. S. I, 290 samladt i Danmark och Götaland.
De ofvanför angifna grunderna för att namnen Varin och Vilin ej blott kunna vara, utan verkligen också blifvit nyttjade som synonymer till namnen Varmund och Vilmund, inbjuda till att beakta de omständigheter, med hvilka namnet Varmund i öfrigt blifvit i sagorna förknippadt.
Äro dessa omständigheter sådana, att äfven de hänvisa på något sammanhang med Lodbrokssagan och med Rökstenens inskrift?
Om en konung Varmund, som af Saxo blifvit inställd i den danska regentlängden, berättar denne följande:
Varmund (Vermundus) var konung i Danmark.
Hans styrelsetid hörde till de längsta, lyckligaste och lugnaste, som varit omtalade.
Vid framskriden ålder fick han en son, Uffo. Medan denne ännu var barn, hemsöktes Danmark med krig af sveakonungen Athislus, en af tidens väldigaste stridsmän, skrytsam, men ridderlig och i tvekamp oförliknelig.
Varmunds jarl
Frovinus ryckte honom till mötes.
Athislus nedlade Frovinus i envig, och i det slag, som därpå följde, öfvervann han danska hären.
Detta var icke den enda fäjd, hvarmed Athislus hemsökte Danmark.
Frovinus’ söner jarlarne Keto och Vigo befriade slutligen Varmund från den orolige grannen.
De begåfvo sig hemligen till Svealand, öfverföllo Athislus, då han var ensam i en skog, och lyckades, två mot en, fälla den fruktansvärde.
Varmund belönade bröderna för hvad de gjort; men mången tyckte, att de brutit god kämpased, som ställer en mot en.
Han gick inbunden och dyster.
Aldrig såg man honom le, aldrig deltaga i de unges lekar.
Så växte han upp och kom tidigt till utomordentliga kroppskrafter, ehuru han aldrig syntes öfva dem.
I sin höga ålderdom hade Varmund blifvit blind.
Då sände en saksisk konung, hans granne i söder, bud och affordrade honom hans rike, eftersom han var oduglig att längre styra och värna det.
Inginge han ej på denna fordran, förelades honom det villkor, att hans son skulle i tvekamp möta den saksiske konungens och Danmarks öde bero på envigets utgång.
Detta villkor förorsakade Varmund och hans män stor sorg.
Men då bröt Uffo till allas öfverraskning sin tystnad och bad om lof att få svara sändebuden.
Han fick det och sade desse, att han mottog utmaningen med det villkor, att han skulle kämpa en mot två: mot den saksiske konungasonen och samtidigt mot den starkaste kämpe man kunde finna i den saksiska hären.
Nu lärde man känna orsaken till den sorg, som så länge förseglat
Uffos läppar.
Han sade, att när Keto och Vigo, två mot en, öfverföllo sveakonungen, hade de med denna olika strid bragt skam öfver det danska namnet.
Eftersom de stridt två mot en, borde han, för att utplåna skammen, strida en mot två.
Flere brynjor passades på honom, men när ett andedrag häfde ynglingens bröst, sprungo remmar, spännen och ringar sönder.
Faderns brynja, ehuru äfven den för trång, var den enda nödfallshjälpen.
Hvarje svärd befanns för svagt för Uffos arm; endast det i jorden länge förvarade, som Varmund i sin ungdom burit, visade sig starkt nog.
Holmgången egde rum på en ö i Eidern och bevittnades å ömse stränder af danska och saksiska härarne.
Uffo fällde båda motståndarne.
Äfven i denna saga, likasom i Lodbrokssagan, möter oss sålunda ett tillfälle, då, för att begagna Rökstenens uttryck, troféer tagas parvis.
Och då Rökstenens en mot två kämpande hjälte har en Varin till fader, har denna sagas hjälte till fader en Varmund.
Till Saxo har sagan om den gamle konung
Varmund och hans ädle son kommit från mer än ett håll.
Det är antagligt, att han känt en gammal dansk variant af densamma eller åtminstone en på dansk tradition stödd konungagenealogi, som gjorde Varmund och Offa till konungar i Danmark.
Att han känt en isländsk variant eller genealogi är säkert, emedan han själf anmärker, att Varmunds son äfven kallats Olavus Mansuetus, hvartill man i Fornaldar sögur finner motsvarigheten i Vermund vittres (vises) son Olof lítilláti.
Att Saxo äfven känt och företrädesvis begagnat sig af en engelsk Varmund-Offa-saga är öppendagligt och skall nedanför närmare framhållas.
Binamnet lítilláti, »den som gör sig obetydande», »den som föga låter höra af sig», syftar otvifvelaktigt på det tillstånd af tillbakadragenhet och tystnad, hvartill Uffo enligt Saxos berättelse dömt sig under sin gossetid, tilldess han fick tillfälle att utplåna den skam
Frovinus’ söner dragit öfver det danska namnet.
Af en liknande orsak
kan Rökstensinskriftens författare ha gifvit sin Varins son epitetnamnet Vamuþr, Vámódr, »den velynte», »den harmsne», emedan detta (som förekommer bland Goterna, men, såvidt jag vet, icke bland Skandinaverna som verkligt namn) kan syfta på den harm och smärta, hvarpå Varmunds son rufvade, innan han plötsligt afslöjade sig som hjälte och vardt den goda kämpesedens hämnare.9
Då Saxo säger, att Uffo äfven varit kallad Olof, sammanställer jag här några uppgifter ur isländska skrifter till jämförelse med uppgifter hos Saxo, hvilka visa, att en Asmund varit identisk eller förblandats med en Varmund, och en Uffo varit identisk eller förblandats med en Olof.
Romunds saga:
Asmund, egare till skeppet Gnod, fader till Olof i Gardum.
Grimm Lodinkinns saga:
Asmund, egare till skeppet Gnod, fader till Olof lidsmannakonung.
Saxo I, 46:
Asmund, fader till Uffo.
Saxo I, 161:
Vermund, fader till Uffo.
Fornald.
S. II:
Vermund, fader till Olof lítilláti.
Saxo I:
Asmunds son, som kämpar med Hadding, kallas Uffo.
Asmunds son, som kämpar med Hadding, kallas Olof i Gardum.
Enligt de angelsaksiska krönikorna landade mot slutet af femte århundradet fem med saksiska krigare bemannade skepp vid »Cerdices ora».
Förstärkte hemifrån eröfrade desse vikingar efter mångårigt krig den del af Britannien, som sedan kallades Wessex. Deras anförare var en Cerdic, bland hvars förfäder, enligt samma krönikor, voro en Freawine och hans son Wig, som härstammade från Oden, d. v. s. voro i sitt hemland storhöfdingar, konungar.
Krigarskaror, som till stor del skulle ha kommit från Angeln och Jutland eröfrade sedermera de delar af Brittanien, som fingo namnen Östangeln, Northumberland och Mercien.
Höfdingen för dem, som togo Östangeln i besittning, kallas Offa.
Den höfdingeslägt, som kom till välde i Mercien, ansågs, äfven den, härstamma från Oden och ha varit kunglig redan i moderlandet.
Den räknade bland de anherrar, som skulle ha herrskat där, Wgermund och hans son Offa.
Äfven konungarne i Essex ansågo sig för »Uffingas», ättlingar af Offa.
Som son af Offa, »af Odens släkt», fick Œscvin, den förste konungen i Essex, gälla.
Äfven herrskare i det till stor del af Jutar eröfrade Kent kallade sig »uffingas».
Ursprungligen var det en och samme Offa, sagokonungen Varmunds son, som heptarkiens regentsläkter täflade om att tillegna sig som stamfader.
Först klosterannalisterna läto ur dessa sägner mer än en Offa framgå, när det för dem gällde att systematisera och kronologisera sägnerna.
Bland de sju »angelsaksiska» riken, som efter hand grundlades i Brittanien, ha Wessex och Mercien intagit främsta rummen och i många och långa blodiga krig bekämpat hvarandra.
Fiendskapen mellan dem inverkade, såsom jag här med några ord vill påpeka, äfven på omgestaltningen af de sagor deras germaniska kolonister hade medfört från fastlandet.
Intet tvifvel kan råda därom, att Saxos Vermundus, Uffo, Frovinus och Vigo äro de angelsaksiska källornas Wærmund-Garmund, Offa, Freawine och Wig.
Den engelska variant af sagan om Varmund och hans son, som Saxo begagnat, har, som vi sett, gjort Freawine och Wig icke till konungar, utan till tjenstemän under de merciske konungarnes stamfader Wærmund.
Att Wessex’ regenter skulle själfve medgifvit eller att deras släktsaga
skulle tilldelat Freawine och Wig denna underordnade ställning till deras merciske fienders stamfader är mer än osannolikt.
Saken varder än betänkligare och ur sagohistorisk synpunkt intressantare, då vi finna andra spår, som hänvisa på en hårdnackad följdriktighet i försöket att nedsätta Wessex’ konungars anor.
Så har Saxo i sin sagokälla funnit, att de, som begingo det skamliga, af merciernas stamfader
Offa sörjda och försonade dådet att två mot en nedlägga en ridderlig sveakonung voro Freawine-Frovinus’ söner Keto och Vigo.
Det är visst, att detta merciska eller i hvarje fall Wessex-fiendtliga påfund icke fann allmän tilltro, åtminstone icke hos dem, som det åsyftade att förnärma.
Dikten Beowulf känner ganska väl historien om bröderna, som fällde en storsinnad sveakonung (där kallad Ongentheow), samt skildrar dennes skaplynne och död på väsendtligen samma sätt som Saxo; men i Beowulf heta de icke Keto och Wig, utan Eofor och Wulf, och de äro där icke söner af Freawine, utan af en Wonred.
Wessex’ konungar ha där ingen skam af tilldragelsen.
Men sin vigtigaste omgestaltning och utvidgning erhöll i England den gamla Varmund-Offasagan genom själfva det historiska faktum, att germanhöfdingar, som ansågos härstamma från dessa sagokonungar, hade gjort härtåg till Brittanien och där eröfrat landområden.
Sägner uppstodo, att
Offa själf, efter att på fastlandet ha genom lyckliga envig och lyckliga fältslag gjort sig ryktbar och utvidgat sitt rike, hade kommit öfver till England, och att söner och ättlingar af honom därefter farit öfver vesterhafvet och grundlagt några af de riken, som utgjorde den s. k. heptarkien.
Varmund-Offa-sagan vardt sålunda i detta afseende en föregångare till den århundraden efteråt uppståndna sagan om
Ragnar och hans söner och deras äfventyr i England.
Den historiske Ivars (Ingvars) och andra nordmannahöfdingars angrepp på England i det nionde århundradet vardt anknytningspunkten för denna senare sagas bildning, som delvis skedde med material och på bekostnad af de sagor, som knutit sig till 400- och 500-talens germaniska invandringar till England.10
För ett rätt bedömande af »Ragnar»-Lodbroks-sagan anser jag vara af största vikt, att man skiljer skarpt mellan den historiska anknytningspunkt, som denna saga fått, och sagans material, som i hvarje fall till största delen är hemtad dels ur nordiska, dels ur angelsaksiska sagor om en äldre hjälte, som vunnit troféer parvis, nämligen Varmunds son Offa och om hans söner.
Först några ord om den historiska anknytningspunkten och om anledningen till namnet Ragnars uppdykande och sammanknippande med det gamla sagoepitetet Lodbrok.
Ingen lärer betvifla, att de stora härfärder, som från de nordiska rikena företogos i det nionde århundradet, måste varit bland skandinaverna i friskt minne under ett eller två släktled efter dem, och att det således under ett godt stycke in på niohundratalet måste ha funnits personer, som kände de förnämsta nordmannahöfdingarnes börd och hemland.
Men lika säkert är, att 150 till 200 år efter den store vikingahöfdingen Ivar (Ingvar) var minnet af hans faders verkliga namn och lefnadsöden tillräckligt fördunkladt för att dikten kunde finna ett tomrum att utfylla.
Hon gjorde det med en storkonung »Ragnar Lodbrok» och samlade som bröder kring honom som fader de historiske härförarne Björn Järnsida och Ivar och andra verkliga eller diktade nordiska chefer från 800-talet.
Gå vi till de utländska årsböcker, som äro samtidiga med dessa vikingafärder och härjningståg, ha de mycket att förtälja om nordmannaskaror och nordmannahöfdingar, men veta ingenting om en storkonung Ragnar Lodbrok, ehuru de tala om många nordiska konungar och höfdingar, som lefvat under den tiden.
Däremot är det gamla sagonamnet Lodbrok dem väl bekant.
Björn Järnsida, som i midten af 800-talet härjade det frankiska riket, kallas Lodbroksson.
Såsom Gustaf Storm redan längesedan påpekat, benämnas vikingahöfdingar såväl i utländska som danska annaler Lodbrokssöner, men aldrig Ragnarssöner.
På en sten å Orkn-öarna talas om en Lodbrok och hennes söner, hvaraf följer, att namnet Lodbrok kunnat bäras af kvinnor likasom af män.
Saken har sin förklaring i det förhållande, som vi redan bevittnat på angelsaksiskt område, att nämligen nordgermaniska konunga- och höfdingesläkter gärna ville räkna sina anor upp till sagokonungen Varmund och hans ryktbare son, den ursprunglige Lodbrok, likasom furstar i andra germanländer gärna räknade sina anor upp till Hagals son Hamal, amalernas ättefader.
Då jag kallar Offa den ursprunglige Lodbrok, menar jag därmed icke, att han i de angelsaksiska sagorna burit detta namn och utfört den bragd, som i den isländska romanen ger »Ragnar»
Lodbrok detta epitet, utan att han, såsom förnämsta gestalten i den angelsaksiska sagokretsen om Britanniens eröfrare och deras anor, såsom fader och stamfader till germaniska härförare och kolonisatörer därstädes och såsom hjälten i beundrade och besjungna strider en mot två innehade den plats, som efter Brittaniens förnyade hemsökelse af nordgermaniska krigarskaror gafs åt »Lodbrok» och hjältar, betecknade med Lodbroksnamnet, i en saga, som var äldre än »Ragnar»-Lodbrokssagan och blifvit genealogiskt förknippad med sagan om Varmund och Offa.
Sagan om Varmund och hans son har varit lokaliserad i olika länder: i Danmark, i Angeln, i Saksland, i Sverige.
Ett angelsaksiskt släktregister låter Varmunds son ha sönerna Dan och Angeltheow.
Den ene sonen är uppenbart representant för danerna, den andre för anglerna.
Stamträdstillverkaren skulle svårligen fallit på denna idé, om han icke vetat, att daner såväl som angler gjorde anspråk på Varmundssonen.
Danernas, i hvarje fall Jutarnes, anspråk på honom från gamla tider bekräftas också af att höfdingar i Kent, som hufvudsakligen befolkades af jutar, ansågo sig som »uffingas», afkomlingar af Varmunds son Offa.
Också torde en tradition, att Varmund regerat i Danmark, ha bestämt detta lands krönikeskrifvare att insätta Varmund och Uffo i den danska konungaraden.
Oddrúnargrátr, hvars rötter i den gamla Lodbrokssagan jag ofvanför påpekat, låter en konung Varmund (Geirmund) härska på Jutland och ha en borg på dess östra kust.
I Essex, hvars konungar likaledes ville vara »uffingas», måste Varmund och hans son ha gällt för saksiske konungar.
Enligt Gleemans’ Tale voro de angliske, och Offa kämpar där med en dansk konung Alewih, samt vinner redan som gosse stora landområden dels genom lyckliga envig, dels genom fältslag, och utvidgar sitt rike till Fifeldore.
Enligt Rökstenen voro Varin och hans genom holmgångar, en mot två, så ryktbare son konungar i Reidgotaland, hvartill runristaren säkerligen räknat Östergötland och förmodligen hela Götaland.
Rökstenssagan låter desse reidgotakonungar bekriga tjugo konungar och nära fränder, som innehade Seland, och, såsom jag nedanför skall visa, berättar Rökstenen äfven, att de eröfrat Fyen.
Danernas grannar både i söder och norr ha således låtit sina hos dem lokaliserade sagor om
Varmund och hans son berätta, att de kämpade mot konungar i Danmark, medan den danska berättade, att de kämpade mot svear och saksare.
Slutresultatet af dessa lokaliseringar vardt, att de alla, hvar på sitt sätt, ansågos ha rätt – så nämligen, att Varmund och hans son skulle ha herrskat i alla de länder, som gjorde anspråk på dem som landsmän; att de med andra ord hade grundlagt en väldig monarki, som efter Varmundsättlingarnas uppträdande i Brittanien sträckt sig äfven öfver England.
Sålunda uppstod, antager jag, idéen om ett ofantligt Lodbroksrike, samma rike, som sagan århundraden därefter lät Ragnar Lodbrok och Ragnarssönerna grundlägga och dela.
Under sådana förhållanden är det naturligt, att mäktiga släkter i dessa länder ansågo för en ära att leda sina stamträd till Varmund och Offa, likasom skandinaviska konungasläkter, sedan Ragnar Lodbrok blifvit skapad af sagan, läto sina stamträdstillverkare leda sina anor upp till honom och, väl att märka, bakom honom upp till Varmund och Olof lítilláti (
Bland de epitetnamn, hvarmed skalderna i olika länder hade begåfvat den store vikingafadern, vardt Lodbrok efter hand det mest använda på den skandinaviska halfön och i Danmark, och det är all anledning antaga, att inom de släkter, som ansågo sig för lodbrokider, namnet Lodbrok vardt upptaget och kanske ofta användt som personnamn eller vedernamn, hvarvid den omständighet, att ordet brók är i grammatiskt afseende feminint, kan ha föranledt dess användande äfven som kvinnonamn inom sådana släkter.
Lodbrokssöner, hegelingar11 fingo i Norden i sagogenealogiskt afseende alldeles samma betydelse som »uffingas» i England: ättlingar af Varmunds hjältemodige son.
Som rent personnamn begagnar Vilhelm af Jumièges (omkr. 1070) Lothrocus, »rex Danorum».
Munken Bromton (1100-talet) berättar om en prins Lodbrok, som, stormdrifven i en liten båt till England, upptogs för sin fägrings skull vid konung Edmunds hof, mördades försåtligt af en afundsman och
hämnades af sina söner, som kommo öfver till England och härjade där.
Hvarifrån har då namnet Ragnar inkommit i Lodbrokssagan under dess senaste utbildningstid?
Jag tror, att Gustav Storm har rätt, då han antager, att den danske vikingahöfding Ragnar, som härjade i kejsar Karl den skalliges rike och år 845 eröfrade Paris, är mannen, efter hvilken den nordiska sagan namngifvit den storkonung, på hvilken hon öfverflyttade Lodbroks sagobragder.
Jag tror det bland annat därför, att Saxo låter sin Ragnar Lodbrok bekriga »kejsar Karl», och därför att det i Danmark på 800-talet verkligen fanns en höfding Ragnar, som måtte ha ansett sig som lodbrokid, emedan den skald, som kallas Brage den gamle, i vederlag för en präktig sköld tillegnade honom en drapa, hvaraf brottstycken ännu äro i behåll, och som besjöng – icke denne Ragnar, såsom man antagit – utan hjältar och bragder, som alla tillhört eller införlifvats i den gamla, före 800-talet existerande Lodbrokssagan:
Sörle, Hamder, Hjarrande, Högne, Hedin o. s. v.
Ansåg han sig som lodbrokid, så är det begripligt, att en Lodbroksdrapa kunde diktas till hans ära, och om han är samme Ragnar, som eröfrade Paris och därmed förvärfvade stort anseende som härförare i främmande land, så är det också begripligt, att sagodiktningen, då hon, en längre eller kortare tid efter hans död, sökte en historisk anknytningspunkt i 800-talets vikingafärder, gjorde denne lodbrokid Ragnar till sin Ragnar Lodbrok.
Härigenom har sagan om Varmund och hans son kommit till oss klufven i två delar: den gamla sagan om dem och den nya sagan om Ragnar Lodbrok, och den förra har till den senare afgifvit större delen af sitt innehåll.
Till och med Offas svärfar synes ha blifvit öfverlåten till Ragnar.
Det sammanhang, hvari Beowulfdikten omtalar Offas gemål, påkallar nämligen det antagande, att hon i likhet med Hygelacs, var en dotter af den götiske konungen Hæreð.
En af Ragnars gemåler är hos Saxo dotter af svenske konungen Herothus, hvars namn är en latiniserad jämkning mellan namnformerna Hæred och Herröd. Göten Herröd är hos isländingarne fader till Ragnars första maka.
På Saxos tid var denna sagans klyfning längesedan fullbordad.
Så ännu icke i det tionde århundradet, då Rökstenen fick sin inskrift.
För dess ristare, »Bjare runoman, helgedomsföreståndare», var Ragnar Lodbrok otvifvelaktigt en okänd storhet, men däremot Varmunds (Varins) son en väl bekant, och jag anser sannolikt, att stenen blifvit rest af någon storman i Östergötland, som, i likhet med så många andra, ansett sig som lodbrokid och ättling af Varmund och velat på detta sätt ära sig själf i sina anor, hvilka ju i det föregående århundradet hade fått en ökad glans genom de lodbrokider, Björn Järnsida och andra, som stått i spetsen för de då företagna stora härfärderna.
Den fragmentariska redogörelse stenen lemnar för den götiska varianten af Varmund-Offa-sagan ådagalägger, att denna då ännu hade en påtaglig likhet med den angelsaksiska sagan.
Såsom jag nedanför vill påvisa, omtalar Rökstenen bland sin Varins afkomlingar eller fränder sådana med namn, som förekomma i det merciska stamträdet som Varmunds och Offas ättlingar.
Dessförinnan några ord till belysning af det på ytan besynnerliga förhållande, att Rökstenen, som det vill synas, omtalar mer än ett släktled efter Varin-Varmund och likväl säger sig vara rest af stamfadern till dem.
Skulle det verkligen varit stenens upphofsmans mening, att läsaren skulle tro, att Varin icke blott öfverlefvat sin son, utan också bevittnat senare ättlingars bragder?
har nog icke varit runristarens mening.
Vi böra erinra oss, att det den tiden ansågs poetiskt berättigadt att låta en serie af kommande tilldragelser berättas af någon, som man utrustade med profetisk blick.
Så lemnar oss en af eddadikterna en öfversikt af Sigurd Fafnersbanes öden genom att låta dem förutses och på förhand berättas af en profetiskt begåfvad man Griper.
På samma sätt kan Bjare runeman ha låtit Varin siande antyda på sina ättlingars hjältegärningar.
Detta är att betrakta som en poetisk formsak och ingenting mer.
För öfrigt må påminnas om att Varmund kallas i de norska genealogierna vitr, ett ord, som kan innesluta äfven begreppet forspár.
Än några ord om epitetnamnet Vamuþr, som Varins son bär på Rökstenen.
Epitetet låter sig, som jag visat, förklara som en anspelning på Varmundssonen Offas sinnesstämning under gossetiden.
Jag bör nu tillägga, att Varmundssonens namn Offa, af Saxo öfverflyttadt från angelsaksiskan och latiniseradt Uffo, enligt min åsikt ursprungligen likaledes är ett epitetnamn, uppkommet af alldeles samma anledning – att med andra ord den ursprungliga betydelsen af namnet Offa är densamma som betydelsen af Vamuþr.12 Vanligen antages, att Offa har sin nordiska motsvarighet i namnet Ubbe (af Saxo latiniseradt Ubbo).
Jag delar icke denna mening, och den angelsaksiska krönikan, som skiljer mellan namnen Offa och Ubbe, gör det ej heller.
Min åsikt är, att ljudteckenfördubblingen i Offa ej är ursprungligare än ljudteckenfördubblingen
i de angelsaksiska namnformerna Ælla och Cnebba (got.
Kniva), och att namnet har sin verkliga motsvarighet i det nordiska namnet Ufe, Úfi. Ufe betyder hvad
Vamuþr betyder: »den harmsne» (jämför adj. úfr).
Kanske bör jag äfven påminna om att binamn äro i den fornnordiska litteraturen mycket vanliga och kunna uttränga det egentliga vid barnets upptagande af fadern gifna namnet.