Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kommer igen en annan gång när jag får bättre om tid.
Farväl mina dufvor, farväl farsgubbe.
STEN till domherren.
Har den stollen talat sant?
på den förlorade hemligheten?
Ja, han gjorde det.
Aflade han eden
Fädernas missgerning inpå barnen.
Ve oss!
Ve dem.
Nu stannar Sten?
O! jag var bunden med gullband och gyllentråd, men nu är jag ankrad med jernkedjor.
Scen X IV . DE FÖRRE.
Om förlof, Domine!
Ålderman sände mig att söka mäster Sten.
33 DOMHERREN.
Hvad vill I mig?
Svåra ärenden; mycket svåra ärenden.
Och alltid fastnar litet hår på käppen som slår.
Ålderman Jacques ber helsa att mäster Sten som förlupit sitt arbete och aktat för ringa att tjena vid Stenbrottet, en högst vigtig befattning, är sitt mästerskap förlustig och att han numera kan räkna sig till gesällernas lag.
I något vidare i den angelägenheten att förkunna?
Nej, Ers Nåd.
Helsa din herre och säg att gesäll Sten vet att lyda Gillets stadgar och skall göra sin pligt som en mästare.
Jag skall framföra er helsning, Domine! Går.
Scen X V . DE FÖRRE utom GERHARD. STEN kastar sig ned och lägger sitt satt sig på bänken. hufvud i knät på Cecilia som
O, Maria, Moder, det blir för tungt.
34 CECILIA smeker hans hufvud.
Allra käraste hjerta.
Eller jag blir förderfvad.
Stig upp Sten; res dig, och bär högt ditt kors; och hoppas och tro.
Tror I än, Domine?
Ser I icke hur hans brott faller på mitt hufvud!
Är det reson?
Var ödmjuk Sten! ser du icke att Herrans hand hvilar öfver dig; genom mycken bedröfvelse skall du gå fram till seger, det är min tro.
STEN upp.
I tror det?
Nu är måttet rågadt, jag måste stryka det!
Det är den välsignade friden jag stått efter som gjort all denna ofrid, nu må det vara slut!
Han går till pulpeten.
Förlåt barn, jag har sjelf stått i skurarne så länge att jag trodde mig ha' rätt att få sitta vid spisen; men det lär väl knappast vara tillåtet här i verlden.
Detta bref, se det, har legat redo länge; nu måste det gå.
Han ropar i dörren:
Scen X V I.
MARTIN. DOMHERREN.
Broder Martin, du har ofta sagt mig att ditt lif intet mera är värdt: vidhåller du din mening?
35 MARTIN.
Jag vidhåller, Ers Nåd! DOMHERREN.
Du skulle sålunda icke mycket se på, om det gick åt litet förr?
MARTIN.
För ingen del, Ers Nåd! DOMHERREN.
Vill du gå med detta brefvet till Roma?
Det är lång väg, är det så, men lika väl det som att sitta i ett förgemak och vänta på döden.
Du har två dagar på dig att rusta.
Jag är redo i denna stund om så är.
Har du inga angelägenheter att ordna, ingen att taga afsked af?
Jag bär allt mitt med mig som den vise, och de mina har jag tagit afsked af för alltid, när jag läste den sista i jorden.
Örlig är det i Tyskland och hela Europen, men ingen tar mig.
Nåväl, sök upp erkebiskop Henrik Carlsson i Rom, eller tag honom på vägen om han redan lemnat staden.
Öfverräck detta bref och begif dig tillbaka med svar!
Men gå icke lifvet ur dig ty det brådskar icke, eller hur, Sten?
Domine!
36 DOMHERREN.
Hvad säger min syster?
Farväl då, broder Martin!
Pax Vobiscum, in Nomine Sanctæ Trinitatis.
Per secula seculorum.
DOMHERREN går emellan Sten och Cecilia, leder dem en vid hvar hand:
Sten genom venstra dörren.
fonddörren, Cecilia genom Till Sten:
Till Cecilia:
Tålamod!
Och hopp!
Ridå. _________
ANDRA AKTEN. Dagligstugan hos Jacques. ger: skåp.
Höger: spis, stolar, bord.
Venster: en halftrappa Fonden: dörr midt i; venster: bänk och en spinnrock; hö-
upp till Gillestugan: fönster; framför detsamma ett bord som kappan: muggar, stop, kannor af olika slag.
skjuter ut i rummet; stolar.
I högra hörnet en julgran.
På spis-
MARGARETHA ensam, sitter framför spisen, stickar på ett litet barnplagg och sjunger:
Tulu!
Sofver han än?
Ja, ja, gör han så.
Björken blåser och lullan går, Den lille han sofver i skogen.
OLOF in; klädd som stjernkungen med hvit skjorta, rödt skärp och krona.
MARGARETHA gömmer hastigt stickningen.
God qväll, fru Margaretha.
Jag kommer och gör Eder omak?
MARGARETHA.
Visst icke, min lilla vän.
Du skall gå ut med stjernan ser jag!
38 OLOF.
Ja, men jag vet inte hur jag skall sätta den här kronan.
Se så här eller så här?
Jag skall hjelpa dig till rätta min lille dräng.
Stå nu vackert stilla.
OLOF efter en paus under det Margaretha knyter om skärpet och ordnar med hans drägt.
Jag vet någonting jag!
Nej, säg, vet du någonting?
Det vill jag inte saga.
Åh! bevara mig, vill du inte säga?
Jo! om jag får någonting!
Hvad skulle det kunna vara?
OLOF efter en paus.
Jag såg någonting i dag morse.
Nej, såg du någonting?
Stå stilla nu.
Jag såg Sten och Cecilia tillsammans.
Nej, bevars, såg du det?
Nå hvad sa' de?
De sa' ingenting, för de kysstes.
39 MARGARETHA.
Åh nej hvad du säger.
-- Så der nu är stjernkungen färdig.
Jag tycker att frun är vacker!
Åh kära, tycker du?
Nå ska' du inte tacka nu?
Tack, fru Margaretha!
Nå hvad får jag då?
OLOF funderar.
Kanske får jag en kyss?
Åh, Jesus, nej, nej!
Springer ut; möter Jacques i dörren.
JACQUES. MARGARETHA.
JACQUES missnöjd.
Har du icke gått än, Margaretha?
Nej, min vän; jag ernar icke gå ut.
Så ostadig du är!
Än säger du så, än så.
Säg inte så, gode Jacques, äfven om så är!
Men du hade ju sagt att du skulle gå.
40 MARGARETHA.
Jag sade händelsevis att jag ämnade gå upp till Helvig i skymningen men jag lofvade ju aldrig dig att jäg skulle göra det.
Är jag dig i vägen?
Nej för all del, hur kan du tro det?
I vägen?
Så sällsamt!
Har du träffat den gamle?
JACQUES går oroligt på golfvet.
Åh, ja!
Gerhard och jag ha' arbetat med honom hela qvällen, men vi komma ingen vart; han har blifvit slösint och skumögd nu också, så att han icke kan fatta det allra ringaste.
Lät honom då lefva i sin okunnighetsfrid och stör icke hans sista dagar.
-- Du är så orolig, Jacques; kom hit och sitt hos mig, skall jag lugna dig.
Kan du se att jag är orolig, ja, det är den gamla oron som jagar mig; ibland är den ensam, ibland är den ett helt koppel.
Sätter sig på en pall vid Margarethas fötter.
Får jag sitta här; så; när jag är hos dig så försvinner den der som alltid går bakom min rygg.
Hvem är det som går bakom din rygg, Jacques?
Jag vet inte! men jag ser honom med nacken, och jag känner hur han skjuter fram mig, då jag inte vill.
41 MARGARETHA.
Är det Gerhard?
Gerhard!
Den!
Du tror att han skjuter fram mig?
Det är så dumt snack, och jag vet nog fler som mena det!
Men jag vill slippa höra det.
MARGARETHA stryker hans panna.
Sansa dig min vän; är det bra när jag stryker så här?
Det käns så lugnt, så skönt, nu går han sin väg.
MARGARETHA fäller stickningen i golfvet.
JACQUES tar upp stickningen.
Ack! det är så många tankar som rinna på mig.
-- Jag blir glad och bedröfvad.
-- Är det inte underligt?
Jag känner att jag skall älska ditt barn Margaretha, derför att det är ditt, men jag känner att jag skall hata det, derför att det är mitt ty jag lider icke mig sjelf.
Du skall icke utsäga dina onda tankar, Jacques, ty det är att ge dem lif.
Ack! min hjertans vän, det är som det vore en remna i mitt hufvud ur hvilken tankarne rinna ut med detsamma de komma.
Hvarför skulle, du kunna hata ditt barn?
Jag tror det icke nu, men det föreföll mig så
42 nyss!
När jag ser den lille som sträcker sina armar mot mig, då ler mitt sinne, men när jag ser honom vexa och bli stor som jag, då ser jag mig som en gammal man -- alldeles som den gamle -- undanskjuten, nedtrampad som gammalt gräs på ängen om vintern.
O! Jacques, så skall alltid den känna som lefver i verlden blott för sin skull!
För hvilkens skull skall jag lefva om icke för min?
För någras, för allas, min vän.
Och ändå måste du!
Men det är ljuft att lefva för andra, och det är lätt.
Säg mig en sak; får jag tala om Sten?
JACQUES springer upp.
Hvarför vill du tala om Sten? hvarför vilja alla menniskor tala om Sten?
Sten är en djefvul som förföljer mig, och som jag hatar, han är en odåga som ingenting kan och som alla berömma.
Tala icke om honom!
Jacques har gått till fönstret och gjort ett tecken utåt med handen.
Jag fruktar du gjort Sten orätt.
Der ha' vi det igen!
Alla frukta att jag gjort det skarnet orätt; alla; du med!
Är du med mina fiender också?
43 MARGARETHA upp.
Det frågar du Jacques!
Dina fiender!
JACQUES ändrar sig.
Det menade jag icke; -- jag återtar det; nå, låt det vara godt nu Margaretha!
Hör på: jag hade tänkt be några till mig i afton, men jag trodde att du icke skulle tycka väl om det... och derför så får det vara!
Hur kunde du tro det Jacques?
Jag tror att jag sett på dig, att du inte tycker om när jag har folk hos mig.
Du är så misstänksam mot mig; jag unnar dig så väl hvarje förnöjelse, det vet du, och för att visa dig det, skall jag genast gå och skicka bud till dem.
Nej, vän, det skall du inte göra.
Jag tror att de nog komma ändå.
Du sade nyss att du för min skull inte bedt dem.
Jag sade nyss: hvad är det för slag?
Hvad sa' jag nyss?
Du kanske menar att jag ljög nyss?...
Ja, jag vet att mina fiender säga att jag ljuger, jag vet det.
GERHARD in, öfverraskad.
JACQUES besvärad.
DE FÖRRE. GERHARD. GERHARD.
God qväll i stugan, och godt slut på Julen.
JACQUES hemtar sig.
Det var rätt Gerhard att du helsade på när du gick förbi.
Tack, tack: -- Och husfrun är kry?
Tack sjelf Gerhard.
Det är hvasst ute i qväll.
Så: då få vi raska undan med murningen.
MARGARETHA som börjat klä' på sig.
Farväl Jacques för en stund, jag går upp till gamla Helvig och språkar.
JACQUES vänligt.
Lilla barn, skall du gå ut i kölden, så här dags?
Åh! vargarne ta' inte bort mig!
Ser du till att I fån något att muntra er med?
JACQUES hjelper henne med ytter plaggen.
Du är så god Margaretha, du tänker alltid på andra du. -- Gå inte ifrån oss.
45 MARGARETHA.
Kära Jacques, jag kommer snart igen; farväl Gerhard!
JACQUES kysser hennes pelsärm.
Farväl Margaretha! -- Säg att du icke är vred.
Vred, Jacques?
Då gick jag icke ifrån dig.
Scen IV . GERHARD.
JACQUES. JACQUES.
Hvarför såg du inte mitt tecken?
Jag såg att I vinkade hit.
Jag vinkade bort, gjorde jag!
Du är en gammal trästock är du.
Befaller
I att vi öfvergå till handlingen?
I är ju en handlingens man, eller hur?
Jag vill tro det, fast du börjar få svårt att tro det.
Går
I in efter gillelådan eller skall jag?
Sjelf är bäste dräng.
Det är rätt sagdt.
Vi öppna henne här ute.
46 JACQUES.
Jag har väl rätt att öppna henne då jag är ålderman.
Svärma inte ålderman, gå efter lådan bara.
JACQUES går upp för halftrappan; mer halfvägs. vänder sig om då han kom-
Kom inte med.
Jag står ju stilla som en murkran.
Jag tyckte du följde efter.
Går in genom dörren.
GERHARD ensam, stumt spel.
JACQUES åter med lådan, ställer den på bordet.
Här ligger Gillets hemlighet och i kraft af min rätt tillegnar jag mig densamma.
Handla, ålderman, tala inte så mycket!
JACQUES pröfvar en nyckel.
Det är inte den nyckeln!
Någon annan har aldrig funnits!
Torkar brillorna.
Han ser så ålderdomlig ut den gamla kistan; ser du sigillet med konung Waldemars bild?
Vid Gud tror jag icke I svärmar.
JACQUES slår ett slag med handen på lådan.
47 GERHARD.
Det låter ihåligt.
Om icke hemligheten finnes der?
Då är I menedare.
Menedare!
Öppnar lådan.
Tomt!
Intet! JACQUES.
Fy skammen!
Det är svåra saker.
Det var du som narrade mig att svära.
GERHARD sätter sig i karmstolen.
Hör du Jacques, min gosse, efter hvad som händt, så lära vi komma att stå på en annan fot med hvarann.
Tyst, pojke! JACQUES.
Jag tror han är från vettet.
Sch! -- Ett ord i allra skönsta lugn; jag har gjort dig till ålderman, det vet du, jag kan också störta dig; det tror du icke.
Du vet att Gillet är
48 allsmägtigt här i landet; ja, och att kungen intet förmår, utan endast Romerska stolen, och den lär intet göra.
Men under Gillet står som dess grundmur folket; det är folket som rår om kyrkan.
Vet du hvad folket säger?
Hvad säger folket?
Det säger ingenting än; men det hviskar.
Det hviskar som när blåsten går genom vassvippen; men, när mäster kommer öfver mäster så får mäster skam.
Låt folket skramla, munlädret är deras.
Rif inte skinnet af gröten, min gosse; och tala vackert, så får du tala länge.
Jag vill inte tala länge, men ett sant ord vill jag ha!
Hvad har du för afsigter med mig?
Hvarför står du emot min far?
Hvarför står du emot Sten?
Tror du, att jag vill dig väl för din skull, Sten ondt för Stens skull och så?
Tror du att jag sysslar med Er för er skull?
Kort och godt, efter du tycker om det: jag föddes ett svagt kräk så att jag icke kunde gå sjelf; derför har jag alltid sökt upp stora djur med starka ryggar och hållit dem i svansen; jag trodde du var lika stark som du var utan samvete; men jag misstog mig; derför släpper jag dig, men min grundsats den hål-
49 ler jag, och den kan jag uttrycka som så:
»min kämpe den som vinner».
Detta var således din gåta?
Inte hela.
Hvem tänker du nu hänga efter?
Den starkare, som jag sa'; min kämpe som vinner, fanen må ha' den som tappar.
Och om jag ännu kunde vinna?
Då blef frågan litet invecklad.
Om jag hade hemligheten i min hand?
Det har du inte; var inte lådan tom?
Det låg en pergamentsremsa i locket.
Guds blod, hvad säger du, får jag se?
JACQUES gömmer pergamentet i sin barm.
När jetten har sett solen, månen och stjernorna i sin lomma, så skall du få se min hemlighet.
Men du kan inte läsa den.
50 JACQUES.
Jag skall välja mig en vän som kan läsa.
Akta dig för nya vänner, Jacques...
Sant ord; de gamla behöfver jag icke frukta längre och man kan dansa med mindre käpp än en såstång.
Du ger mig orlof då!
Jag ger dig fanen!
Res på dig när jag talar!
Ser du nu är Jacques mästare öfver mästarn.
Ålderman!
Mäster!
Det är inte »snälle Jacques» nu längre, nej, Gerhard, jag bryter dig sönder som en gammal krycka och kastar dig på elden, det gör jag.
Åh! det är som jag varit lytt och lam och kommit upp ur sängen!
Slår igen lådan.
Nu ligger hemligheten der så länge jag lefver.
Gerhard, bär in lådan.
Gerhard lyder.
Det bultar.
GERHARD in med lådan medan Jacques håller för dörren.
Scen V . DE FÖRRE. STEN.
JACQUES öppnar.
God qväll Sten.
51 var godt Sten, att du kom.
Gerhard, gå ner i källarn efter öl -- Rostock n:o 2, tunnan till höger i svalen med röda strecket.
GERHARD lyfter upp en lucka på golfvet och går ned.
Sitt Sten!
Jag ser några hos mig i qväll, och du kan gerna stanna om du har lust.
Har Gerhard gått?
Gerhard har stannat i trappan.
Låt mig gå -- Gerhard har svårt för trappan.
Gerhard vill gå, han är så road af att gå i trappor, det är det bästa han vet.
GERHARD går ned i källaren.
JACQUES sätter sig i karmstolen vid ändan af bordet.
bordändan; Sten vid andra
Det var artigt af dig att du kom.
STEN förblir tyst och försagd.
Tänk hvad den Gerhard kan vara långsam af sig! -- Nå! har kylan slagit sig?
Jag tror den har gifvit sig.
Då börja vi att mura igen i morgon.
Att mura i vintern, nej håll, det går aldrig väl -- det menar I icke.
Hur sa' du?
Jag tyckte du sa' »håll!»
52 STEN.
Jag menade att det har väl aldrig någon vågat mura om vintern.
Nej, jag vill tro det; det har aldrig någon vågat, men nu skall någon våga det: jag tror att han heter Jacques som vågar.
GERHARD sätter fram kannor och krus.
JACQUES tar ett krus.
Gutår, Sten!
Vi ska vara vänner, Sten, tag hit hand, jag vill dig vid min salighet inte något ondt.
Gutår!
Är du ond på mig än, Sten?
Du vet inte hur väl jag vill dig!
Du är en sprakfåle, är du, som vill hoppa öfver skacklorna, jaa, säg inte nej, jag känner dig bättre än du sjelf; du vill ha' så brådtom, se, det skall gå undan, se, och derför går det på sned.
Det säger
I icke sant, har jag icke varit tålig, så som ingen kanske?
Det tycker du, ja; men när jag för att pröfva dig, satt dig i stenbrottet, så löpte du din väg, gjorde du inte?
Har jag inte gjort dig till mästare, en gång! -- Gillet är allsmägtigt här i landet och bryr sig den och den om andra; men öfver Gillet står som en grundmur folket; och folket hviskar; vet du hvad folket hviskar?
STEN häpen.
GERHARD ser förvånad på Jacques.
53 JACQUES.
Folket hviskar som blåsten i vassvippen!
Vet du hvad folket hviskar?
STEN som förut.
Nej! JACQUES dricker.
Nej, säger du!
Du säger nej der du sitter!
Säger du icke nej?
Hvad står Gerhard och lyss på?
Ser du nu att du inte vet någonting! -- Det fins folk, se, som tro att de veta allting, till och med andras hemligheter; men det göra de icke, de säga så bara...
Han försjunker i slösinne.
GERHARD halfhögt till Sten.
Slösint som fadren, tjufaktig som fadren; han har stulit hvartenda ord af mig som jag nyss sa' till honom.
Är han drucken?
Nej! det är bara svaghet!
O så svagt, så svagt.
Pekar på sin panna.
Du skall vara ödmjuk så går det dig väl; du skall vara mjuk som vax, du måste bli' mjuk; du gör ett dåligt arbete, kanske inte hela norra gafveln pekar ner i ån?
Der sa'
I ett sant ord; den gör så; men kom ihåg att jag murat efter eder afvägning; hade jag fått rådt mig sjelf och gjort som jag velat, så hade det stått rätt som en gran.
54 JACQUES.
Nej hör, nej hör!
Släpp hund i smörtråget så vill han i med båda fötterna.
Skäms pojke, och skyll inte på mästarn!
Tyst Gerhard, jag kan tala sjelf.
DE FÖRRE. JURGEN.
I är orättfärdig, Jacques, det är en synd och en skam att höra hur
I häcklar mitt och allas arbete då I sjelf är den okunnigaste af hela murarlaget; men det kommer en dag, då I skall umgälla allt ondt
I gjort, det kommer en dag då I icke kan skramla längre med tomma ord och då spricker I.
Hör på den fanen!
Hör på den falska fanen!
Ja! nu har jag klockat och derför må jag gala; I har svurit att I har hemligheten, men det har I svurit falskt!
JURGEN fattar Sten i armen.
Pojke, tänk på hvad du säger.
JACQUES reser sig och vill kasta kannan på Sten.
Gerhard griper honom i armen och för honom ut.
Hör på den satan!
Hör på honom.
55 GERHARD.
Det är ölet go' vänner.
Det är ölet!
Gå hem och lägg dig killing, när du inte tål ditt krus.
JURGEN har ledt ut Sten.
Go' qväll i stugan!
Tack sjelf, välbekommet! spisen mäster och sitt.
Tag en kanna på
Scen V II. DE FÖRRE.
HANS inledd af CECILIA, som för honom till spisbänken der han blir sittande under hela nästa scen.
Guds fred far! -- Yxeskaft!
Det tjenar stort att vara manerlig med honom!
Jacques, Jacques!
Du hopar hämd öfver ditt hufvud!
Hvad säger hon, nådeliga!
Håll munnen hon.
Kom hit och bär upp öl ur källarn.
Julen står inte längre än hon räcker.
Hvad nytt eljest gamle Jurgen?
För oss gamla är ingenting nytt!
Alltid fiendtlig och svår.
Är det gamla torrvärken som är framme igen?
56 JURGEN.
Den tycks aldrig vilja ge sig!
Åh! det gar väl öfver med sju par spö.
JURGEN ser föraktligt på Gerhard.
Hm! ludet.
Han är inte så galen som hufv'et är JACQUES.
Der fick du ett hugg i bältet, Gerhard.
Det är ingen krok i ärtåkern.
Nej, det är sant, mycket sant, men rutit är snart rifvet sa' kär'ngen ref af sig örat.
Nu blef du bet Gerhard! om du kan.
Tag igen på det,
Dricker.
Man kan inte ta' af grisen mer än skinnet.
Se der ha' vi Claus -- det var bra; nu få vi skämta.
Det var närgånget sagdt.
Nå förlåt då!
Det blir väl du som får bestå
57 målron; lika godt, bara det blir något, ty här är inte lustigt.
Cecilia, hvad skulle du hit med den gamle; förmå honom att gå hem, inte har han nöje här.
Han säger att han vill vara i din närhet! CLAUS.
Låt gubbstackarn vara, det' är synd om honom, han kan ju inte göra ondt mer i den här verlden. -- Hvad är det ni vill höra godt folk?
Vill ni höra hur erkebiskop
Henrik håller sitt intåg i Rom och hur han blir mottagen af hans helighet; ett alldeles nytt upptåg som jag har hopgjort när jag sof middag nere hos mjölnarn andag-jul.
Ja, det må vi höra.
Nå så tyst på bänkarne, så börjar jag!
U pptåget.
CLAUS sätter sig grensle på en stol,
blåser fanfarer på sin piska.
Först kommer en trumpetare till häst.
Rider på som blåser appell, stora Upsalaappellen.
Blåser.
Så kommer en härold.
Sitter af och marscherar med piskan.
Så kommer fyra gråbröder.
Faller ner och går på fyra.
Så kommer erkebiskopens lifhäst, ledd vid stången af första kammarherren.
Leder stolen framåt golfvet.
Och så: så kommer erkebiskopen åkande i karmen.
Han tar spinnrocken och snurrar på hjulet.
Nu ä' vi framme. stolen fram på golfvet...
58 »God dag, god dag gamle Hinke!
Wie gehts?» säger helige fadren på romerska.
»Schön Gut, lieber Pabst», säger bispen på svenska.
»Nåå, hur har ni det deruppe i gamla Upsala?» »Tackar nådigst som frågar -- som si som så».
»Det är krassligt?
Hvasa?» »Mycket krassligt: svåra tider, gässen äter upp kornet, så det inte växer något öl.» »Öl?
Låt oss byta om samtalsämne: hur går det med körkan?» »Det går nog så bra; vi bygga ända till sju alnar om året; men det håller inte; det är saltsjötegel, si, och det håller inte ihop, så vi får lof att lägga öl i murbruket, för jernet är så dyrt!» »Hjelper det?» »Det gör så fanen och inte».
»Hvad har ni för slags folk nu för tiden då?» säger fadren.
»Stort och ståtligt folk; tre alnar och två tumnaglar!» »Det är nog bra, men hvad duger de till?» säger fadren.
»Har min son lycka, förstånd behöfver han inte: men nu vill jag på allernådigaste befallning lemna en redovisning på folket».
»Gå på du; -- men raska undan; jag håller taffel för kejsaren i dag.» »Det är inte dålig kost det?
-- Jo, först ha' vi gamle smedmästarn Jurgen; han är tre alnar och en pekfingersnagel, lider af rödt hår, och är godsegare af torrverk; hvad han tänker, det vet ingen, för han säger alltid hvad han inte tänker.» JACQUES och GERHARD skratta.
Bra! bra!
59 JURGEN.
»Så ha' vi stenhuggaren Gerhard; det är en liten knatte med hår som en lummermatta och ben som ett par selpinnar. --» JACQUES och JURGEN skratta.
GERHARD ruskar ogillande på hufvudet.
Nej! nej! nej! CLAUS.
»-- Hvad han tänker; det beror på omständigheterna: det är i alla fall en klok karl, ty han sträcker sig inte längre än täcket räcker, för han är rädd att visa tassarne.
JACQUES och JURGEN skratta.
Nej! var qvickare, Claus!
»Och så ha' vi Sten: svärmaren: --» CECILIA stumt spel.
»Han sitter helst på takåsen och tittar på moln och regn, han observerar alla himla-planeternas rörelser och ser tecken i solen, månen och stjernorna, och förvirrar han sig på jorden så går han i slottshagen; och då trampar han så tungt de arma jordkokorna, så att de sucka och säga: puss, puss, puss, puss!»
60 JACQUES och GERHARD.
Det är inte sanning!
»Men han uppger sig också ha' en högre kännedom om mathesen, physican och architecturam, och derför har han blifvit flyttad från mästarnes lag till gesällernas; och det är rätt åt honom.» JACQUES, tvunget skratt.
»Så ha' vi våran nya ålderman; vi har en gammal också, men han duger inte till annat än till likbjudare på sin egen begrafning.
Men den nye, se, det är en karl som förstår sin tid -- det är en handlingens man, men han är äfven en ordets man.
Så här kan han tala ibland när han sätter till:
'Fanen i den; jag är en handlingens man Slår med piskan på bord och stolar -- inga svärmare; inga svärmare; fanen i den, man skall veta kasta teglet i ny och inte i nedan och sätta osmundsjern i smör och inte i blålera.
Det hviskar i vassvippen!
Fanen i den, det gör det!
Vet ni hvad det hviskar? hvasa?
Vet ni icke hvad det hviskar?
Ser ni att ni inte vet någonting!
Inga svärmare!
Jag är en handlingens man, jag är en handlingens man.'
Han piskar möblerna.
JURGEN och GERHARD.
Bra! bra! bra!
Då blir den helige fadren allvarsam och säger: »Det är min man!
Sådana ska' de var!»
61 JACQUES.
Fy satan så dumt; tala om domherren nu! CLAUS.
Nej det är inte slut än med ålderman!
Då säger biskop Henrik: »Ers helighet låt oss tala allvarsamt».
Claus tar af sig hättan, stryker håret ur pannan fram till Jacques och tar honom i handen; för honom upp på golfvet utan att Jacques gör motstånd.
Bispen går fram till hans stol, fattar hans hand och för honom till fönstret.
och lägger bort narrpiskan; derpå går han, under följande scen,
»Ers helighet», säger bispen, »se det der tornet, se på det, tornet på korset der; den som kastade ut planen till denna kyrka var en from man som fruktade Gud och icke lefde i denna verlden för sin lilla skull, utan för allas och för Herrans, men hans efterkommande voro ogudaktige män som lefde efter köttet och ville icke göra lagen; de följde sitt högmod och gingo från planen; de byggde för att vinna verldens lof och pris och derför byggde de i synd, och derför skall deras verk gå i grus så att inte en sten skall låtas på sten!» JACQUES rycker sig lös.
Nej, nu blir det odrägligt -- sluta nu.
Då säger den helige fadren: »Du ljuger!»
Men då svarar biskop Henrik: »Jag talar sanning!
Hör på:
Sista qvällen innan jag gaf mig på färd hit, gick jag upp i tornet -- vet
I hvad jag såg? alla tornets råttor tågade förbi nedför trapporna; kajorna skreko och flaxade och togo sina ägg och ungar med öfver till bondkyrkan.