Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den öfversigt af Statsråds-protokollen, jag tagit både vid 1840 års Riksdag och vid innevarande Riksmöte, har hos mig stadgat den öfvertygelse!!, att den förra Regeringen, genom oriktig uppfattning af sin ställning och sitt kall, verkat hämmande på Stats-författningens och dess väsendlliga lifselemenls fria utveckling, — motarbetat folkets konstitutionella uppfostran och bildning, och sökt undertrycka den ordnade motvigten af en representativ Statsmakt, som likväl utgör vår Stats-organisations förnämsta villkor och är ämnad att lägga hinder emot det oinskränkta väldets åter Bih. lill R.
Brot. 1844 •> 4 Sami. 6 Haft, 4 26 Konstitutions-Utikottets Memorial, N:o 18. komst.
Härigenom hade samma Regering efterhand ådragit sig en brist på förtroende, som, enligt verldshistoriens vittnesbörd, aldrig undgått att, i tidernas längd, verka störande på samhällens bestånd.
Man läse, för att stadga sitt omdöme härom, Frankrikes, Italiens, Spaniens, Portugals och Tysklands historia!
Man skall då icke tvifla om de orsaker, hvilka, sedan de genom tiderna fortgått, slutligen icke allenast skakat thronerne, utan ock rubbat folkens dygd och kraft, eller ock, hvad värre är, försatt dem i en modlöshet, som för sina utbrott aldrig väljer medel.
Jag har förutskickat denna betraktelse, för att desto lättare kunna utmärka den högre statsmanna-synpunkt, utur hvilken jag anser företeelserne, vid granskning af Statsrådets protokoll, böra uppfattas.
Det är icke småsinnets jagande efter anmärknings-anledningar, som bör leda Konstitutions-Utskottets tillgörande.
Det är Styrelsens grunddrag — dess system — dess anda — som Utskottet bör söka urskilja och framhålla, ty, om regerings-grundsatserne icke varit sanna och rättvisa, så måste nödvändigt följderna hafva blifvit ända i det oändliga skadliga.
Erfarenheten bevittnar, att falska styrelse-principer hafva bildat den förgiftade källan till de Europeiska Staternas olyckor.
Hos flertalet af Furstar har den villfarelsen varit allmän, att Gud anförtrott dem folken, med afseende allenast på deras personliga egenskaper — deras storhet — deras lycka — samt att undersåtarne voro bestämda att tjena till verktyg för deras böjelser, önskningar och lidelser! ”Derföre”, yttrar sig såsom Kronprins, Fredrik den Store, ”detta få”fangliga sträfvande efter bedrägliga lofoffer!.
Derföre detta lifliga begär att
'Tåda i allt!
Derföre denna obenägenhet att lindra undersåtarnes afgälder!
”Derföre denna tröghet, denna orättrådighet, denna saknad af humanitet! ”Derföre detta öfvermod, som stundom urartat till tyranni!
De Regenter ”allenast som förmå höja sig öfver dylika irriga föreställningar, kunna fatta ”och inse, att den rang, om hvilken de i allmänhet äro så ömtåliga — ”är — likasom sjelfva deras thron-upphöjelse, folkens verk, samt att fol”ken gifvit dem makten, icke för att blifva martyrer för deras egensinnighet ”och tjena till lekboll för deras fantasi, utan för att genom dem förvärfva ”sig en stark och rättvis Styrelse.
En Regents sanna ära ligger icke uti ”makt-utvidgning och uti tillväxten i antalet af honom undergifna menni”skor, utan i dess aktning för jemlikheten inför lagen, och för denna stora ”sanning, som genomgår hvarje ädel lagstiftning och alla rättsenliga sam - Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 18. 27 ”hälIs-fördrag, alt nemligen man måste behandla andra, så, som man sjelf ”önskar alt af dem blifva behandlad.”
Dessa den store Konungens ord kunna i alla tider och förhållandea förtjena att i minnet bevaras.
Serdeles begrundansvärda äro de, med hänsigt till det förra styrelse-systemet i Sverige, hvars misstag man sanktionerat derigenom, att Regeringsformens stadgande, att Regentens gerningar äro från allt åtal fredade, sorgfälligt blifvit, åtminstone i sista instansen, utsträckt till fullkomlig ansvarsfrihet för Konungens Rådgifvare.
De till vår granskning öfverlemnade Statsråds-protokollen utvisa, att Regeringen ofta blifvit förd i strid, icke blott med Riksens Ständers uttalade meningar, utan ock med åsigterne hos de män, hvilkas ansvarsfulla uppdrag till tillhört att styrka och råda Konungen.
I synnerhet en bland Kongl. Maj:ts Rådgifvare har, genom sina skriftligen affattade reservationer, spridt sjus öfver nyssnämnda beklagansvärda förhållande.
Att Konungens Rådgifvare, efter att sålunda hafva, inför Nationens Ombud, blottat de tänkvärda ytterligheter, hvilka de under rådgifvare-kallets utöfning ofta iråkat, likväl funnit med sin ställning till Nationen, sitt anseende, sin ära förenligt, alt såsom Ledamöter i Konungens Statsråd qvarstanna, bevisa mer, än någonting annat, att, under den flydda regeringstiden, intet försök i verkligheten egt rum, för att göra Svenska Konstitutionenj*till en sanning.
Om Konstitutions-Utskottets ledamöter häruppå fästa den uppmärksamhet, som vederbör, så skola de säkerligen icke underlåta att för sina principaler skildra ett förhållande, som ehuru det under omständigheternas förändrade skick, icke bör föranleda åtgärder för tillvägabringande af numera ändamålslösa ansvars-påföljder, likväl är egnadt att tillvinna sig hvarje sann fosterlandsväns lifliga afseende och att i medborgares hjertan rotfästa den förflutna regeringstidens varnande minne.”
Uti förestående reservation hafva Konstitutions-Utskottets öfrige ledamöter af Vällofl. Borgareståndet, äfvensom Utskottets samtlige ledamöter af Ilederv.
Bondeståndet, instämt.
Af Herr Tersmeden:
"Detta Betänkande ådagalägger, att Utskottet ansett sig böra för Riksens Ständer tillkännagifva hvarje regerings-åtgärd, der, efter majoritetens mening, en Föredragande ej visat erforderlig oväld, nit, drift eller skicklighet, vore han eljest än aldrig så förtjent af både Konungs och Ständers förtroende, hade han ock redan lemnat Rådkammaren, eller till och med det jordiska.
Denna åsigt af Grundlagen och af Konstitu - 2S Konstitutions-Ulskottels Memorial, IV:o 18. tions-Utskottels åliggande är ej min, och jag har föl jak tel igen, andra skäl oberäknade, ej kunnat biträda de här ofvan mot Konungens Rådgifvare gjorda anmärkningar.
Derjemte får jag reservera mig emot den, i min. tanka, mot Grundlagens anda stridande, för
Rikets sanna väl vådliga, samt för första gången af ett Konstitutions-Utskott vidtagna ålgärd att serskildt för Riksens Ständer anmäla regerings-ärenden, der Konungen fattat
Sitt höga beslut, i strid med Dess Rådgifvares yttrade mening.’* Af Herr Waern: ”Emot Utskottets beslut att icke yttra något omdöme, i anledning af de flera regerings-åtgärder, det serskildt velat anmäla, såsom varande af någon egen märkvärdighet, får jag mig reservera.
Då Utskottet vid nu fullgjorda granskning af Statsråds-protokollen funnit, och genom berörde fem berättelsevis omförmälde exempel styrkt, att högstsalig Hans Majrt Konungen vid serskildta tillfällen, utan att fästa nådigt afseende på Sina konstitutionella Rådgifvares enstämmigt yttrade mening, täckts på ett mot denna mening stridande sätt sitt nådiga beslut fatta, så synes detta förhållande ådagalägga, att Statsrådets underdåniga föreställningar icke varit af den kraftiga egenskap, sorn våra Grundlagar förutsätta.
Det förefaller mig ock, att Statsrådets inflytande de sednare åren sjunkit allt mera under hvad det tillförene varit, samt att, då desse Herrar Ledamöter och serdeles Kontrasignanterne, oaktadt det ofta inträffade ogillandet af deras rådslag, icke sitt embete nedlagt, de misskänt dess höga bestämmelse.’*
Uti denna reservation hafva Konstitutions-Utskottels öfrige ledamöter af Vällofl. Borgareståndet och Utskottets samtlige ledamöter af Hederv..
Bondeståndet instämt.
Af Herr Professoren Doktor Reuterdahl:- ”1 de beslut, sorn Konstitutions-Utskottet, med anledning af Statsråds-protokollens granskning, fattat , kan jag icke instämma.
Jag anhåller att i följande punkter få anmäla min reservation. 1) Jag anser det sätt, på hvilket Utskottet tillämpat 107 §:n Regeringsformen, vara stridande mot denna §:s syftning.
Mellan nämnda §. och den, 106' synes mig skillnaden vara mycket bestämd.
Den 106 afser enstaka, mot lag stridande, åtgärder, dem Konungens Rådgifvare tillstyrkt, och hvilka, just derföre, att de strida mot lag, kunna af domstol upptagas och skärskådas..
Den 107 §:n åsyftar ett annat slags felaktighet hos Konungens Rådgifvare., Dessa kunna ”ali. sina rådslag om allmänna, mått och Konstitutions-Utskotlets Memorial , IV:o 18. steg”, således icke blott i ett eller annat mindre vigtigt rådslag; utan i många, kontinuerligt och utan att ändra sig, hafva förbisett Rikets sannskyldiga nytta; eller ock kan någon Föredragande hafva brustit ”i oväld, nit, skicklighet och drift”, under det han ”sitt förtroende-embele utöfva t.”" Till felaktighet af denna beskaffenhet kan således ingen göra sig skyldig genom en eller några få mindre betydande åtgärder.
Der blott sådana mot Rådgifvarne förekomma, användes efter mitt förmenande icke riktigt den 107 §:n.
Att den i förevarande tillfälle blifvit riktigt använd, måste af mig förnekas, då blott några få mål blifvit ansedda såsom felaktigt behandlade, då blott en ringa del af dessa mål, kanske icke något enda, kan anses ega en stor betydenhet, och då, med undantag af en enda Konungens Rådgifvare, mot hvilken tvenne felaktigheter anmärkas, hvardera af de öfrige klandras blott för en enda åtgärd. 2) Det nu redovisade sättet att förstå 106 och 107 §§äie i Regeringsformen tillåter mig icke att använda den sednare mot män, som hafva lemnat Konungens Statsråd.
Jag anser denna §:s hela ändamål ligga deri, alt Riksens Ständer skola hafva en utväg att begära Rådgifvares entledigande, hvilkas »tjenlighet vitsordas af Statsråds-protokollen.
Något annat ändamål är icke i Grundlagen uppgifvet, och kan således icke af mig erkännas.
Utskottet har icke, i öfverensstämmelse härmed, tillämpat ifrågavarande §.
Af dess Sex anmärkningar har det låtit
Fyra träffa män, som redan äro entledigade från Konungens Statsråd, och den Femte vara riktad mot en f. d.
Rådgifvare, som nu är död.
Mot detta förfarande måste jag mig reservera. 3) Genom det anförda har jag också tillkännagifvit, att jag icke kunnat deltaga i de Fem sista anmärkningar, dem Utskottet trott sig böra hos Rikets Ständer, med åberopande af 107 §:n Regeringsformen, anmäla.
(Beträffande den Första af Utskottets anmärkningar, åberopar jag den Memorialet N:o 17 åtföljande reservation, i hvilken jag instämt.)
Jag anmärker dessutom, i afseende på de i dessa punkter förekommande mål, att i det andra det skulle hafva varit väld och mannamån mot delegarne i en Privat-bank, om Konungens Rådgifvare icke tillstyrkt bifall till en af samma delegare bos Kongl. Maj:t gjord begäran, att hvad, som var stadgadt om solidarisk ansvarighet för delegare i andra Privat-banker, (nemligen den Skånska, den Småländska och den i Örebro), också måtte blifva gällande för dem; hvarförutan jag icke kan anse det för Riket förmonligt, att olika Pri val-bankers förbindelser löpa med olika ansvarighet; — 30 Konstitulions-Utskottets Memorial, N'.o 18. alt det tredje och fjerde målet hafva obetydlig vigt och till sin rättsbeskaffenhet äro, i del strängaste taladt, tvetydiga, hvarföre jag i dem, äfven om jag egt rätt att dömma, snarare skulle hafva friat, än fällt; att det femte målet, hvarken såsom för Riket skadligt eller såsom lagstridigt, synes mig vara anmärkningsvärdt, i afseende på hvilken sista omständighet jag blott vill anföra, alt Kongl. Kammar-Kollegium en gång tillförene tillstyrkt alldeles samma åtgärd, som nu blifvit vidtagen, och äfven vid nu ifrågavarande tillfälle icke ansett åtgärden vara i strid med lag eller ens åberopat det Kongl. Bref af år 1812, sorn ansetts lägga hinder i vägen för åtgärden; samt att i det sjette, så vidt blotta rådgifvare-åtgärden afses, ingalunda ett afskärande af rättegång blifvit tillstyrkt, utan blott ett förslag till förlikning framstäldt, genom hvars godkännande, som beror på nu församlade Ständers beslut, en för Kronan oviss och kostsam rättegång skulle kunna undvikas; således en rådgifvare-åtgärd, i hvilken jag för min del icke kan finna den ringaste anledning till anmärkning. 4) Jemte det att Konstitutions-Utskottet, med åberopande af 107 §:n Regeringsformen, för Riksens Ständer anmält Sex mål, i hvilka Utskottet ansett någon felaktighet vara begången, har Utskottet upptagit en hittills icke nyttjad rubrik för anmälanden, nemligen mål, i hvilka Konungen fattat sitt beslut, utan att följa Statsrådets tillstyrkande.
Till anmälanden af detta slag anser jag
Utskottet sakna all rätt, så vida det nemligen icke finnér Statsrådets tillgörande i målen påkalla en anmärkning.
I den § af Grundlagarne, sorn uppräknar Konstitutions-Utskottets åligganden, nemligen 29 §:n Riksdags-ordningen, förekommer intet om en sådan rätt.
Icke heller finnes något sådant i någon annan § af Grundlagarne.
Till stöd för sitt förfarande har Utskottet åberopat 2 Mom. af Riksdagsordningens 37 §.
Detta Moment förbjuder i allmänhet ULskolten att ”väcka frågor till afgörande i Riksens Ständers Plena eller att upptaga andra ämnen, än de från Plena remitterade”; men undantager från detta förbud Konstitutions- jemte Banko-Utskottet.
Undantaget åsyftar tydligen rättigheter och skyldigheter, som på andra ställen i Grundlagen äro dessa Utskott tillerkände, men kan omöjligen, så allmänt som det är uttryckt, gifva Utskottet förbindelser och rättigheter, om hvilka på intet annat ställe är handladt.
Jag tror således detta ställe af Grundlagen icke rätteligen vara åberopadt, och reserverar mig mot hvad, som i omnämnda hänseende af Utskottet blifvit beslutadt. Konstitutions-Utskottets Memorial, N'.o 18. 31 5) I de flesta af de mål, i hvilka, under åberopande af 107 §:n Regeringsformen, anmärkning blifvit gjord mot Konungens Rådgifvare, nemligen i det första, det fjerde, det femte och det sjette, hafva samtlige Konungens Rådgifvare besluten tillstyrkt, utan att dock anmärkningarne blifvit rigtade mot någon annan än de Föredragande.
Då detta icke blifvit utvisadt hafva sin grund i målens eiler rådgifvare-åtgärdernes beskaffenhet, förekommer det mig icke eller vara fullkomligen grundlagsenligt, hvarföre jag äfven deremot mig reserverar.”
Uti denna reservation hafva Biskopen Doktor Holmström och Herr Stjerngranat instämt, den sednare under tillkännagivande, att han icke öfvervarit afgörandet af anmärkningsfrågan rörande de Halländska kyrkohemmanen; äfvensom Herr af Wetterstedt samma reservation biträdt för de delar af betänkandet, uti hvilkas afgörande han såsom suppleant i Utskottet deltagit.
Herr Lagerhjelm, som, med undantag af hvad beträffar 4;e anmärkningspunkten, rörande Herr af Rotens expektant-lön, instämt i Professorn Doktor Reuterdahls reservation, har derutöfver anfört: ”Utskottet har beslutat anmäla inför Rikets Högloflige
Ständer några af de regerings-åtgärder, öfver hvilka Hans Maj:t Konungen fattat sitt höga beslut emot Statsrådets gemensamma underdåniga tanke.
För urskiljandet af dessa mål från alla andra saknas allt stadgande uti Grundlagarne; alltså skall den pligt Utskottet ålagt sig eller den rättighet det iklädt sig, sökas i den anda Grundlagarnes stiftare i dem nedlagt.
Utskottet bör icke göra en anmälan inför Rikets Högloflige Ständer utan ändamål.
Uti det förhållande, som anmäles, måste derföre finnas något anmärkningsvärdt.
Detta kan icke sökas deruti, att Konungen allena regerat; ty Sveriges Konung har denna rätt, icke blott af häfd i ett urgammalt Rike, men Grundlagarnes Stiftare hafva ock ibågkommit detta grunddrag hos ett kraftfullt folk att vilja styras af en mäktig Konung.
Uti 1809 års Konstitutions-Utskotls Betänkande rörande Regeringsformen he ter det: ”Konungens Stats-Råd utgör icke en i Hans Styrelse deltagande corps, tillsatt af Rikets Ständer.
Utskottet har trott, att den Styrande magten kunde säkrare bevakas genom andra medel än detta, som söndrade enheten och kraften af Dess verksamhet, och sorni hvarje stark Regent derföre skulle vara frestad att undanrödja.” Oeh Regeringsformens 3, 4 & 9 §§ hafva deraf blifvit en följd. 32 Ronsiilutions-Utskotlets Memorial, N\o 18.
Träffas nu intet anmärkningsvärd!; uti ”allena-regerandet”, så målte det sökas i Statsrådets förhållande.
Men Statsrådet har afstyrkt Konungen från dessa beslut! — alltså återstår blott alt söka Utskottets mening deruti, att Statsrådet bade bordt resignera, då dess föreställningar blifvit kraftlösa.
Regeringsformen stadgar visserligen ett sådant åliggande, men uttrycker villkoret i sak, då deremot, enligt den åsigt, som här synes vara i fråga, Utskottet velat lägga samma villkor uti en ny form, nemligen uti öfverensstiiinmelsen emellan Statsrådernes åsigier.
Regeringsformens 9 §. bjuder: ”Skulle någonsin den oförmodade händelse inträffa, alt Konungens beslut vore uppenbarligen stridande emot Rikets Grundlag eller allmän lag, åligge det då Statsrådets ledamöter att kraftiga föreställningar deremot göra.” oeh uti 38 §:n stadgas: ”Skulle den Föredragande finna något Konungens beslut vara stridande mot denna Regeringsform; gore han derom i Statsrådet föreställning; yrkar Konungen ändock, att ett sådant beslut skall utfärdas, vare det då den Föredragandes rättighet och pligt, att sin contrasignation derå vägra, samt nedlägge han i följd deraf sitt embete m- 111.”
Vid nu ifrågavarande fall åter, skall det anmärkningsvärda finnas deri, att Statsrådet ej resignerat, då Konungen icke följt dess gemensamma tillstyrkande.
Om Grundlagen innefattade ett sådant åliggande, måste Konungen antingen lyda Statsrådet — som då blefve styrande — eller ombjda Rådspersonal.
Vore delta sednare än möjligt att ofta verkställa inom en stor och rik nation, hvaribland många ega förmåga och förmögenhet att oafbrutet följa de allmänna ärendena och derigenom befinnas duglige till ett så magtpåliggande värf; så följer deraf dock icke, alt denna rörlighet är möjlig alt underhålla i Sverige.
Antoge man ock motsatsen, huru vill man finna det nyttigt?
Ärendenas behandling för dagen, utan plan för framtiden; af åtgärders framgång ingen ära för grundläggaren; ingen skuld till motgångar, som andra grundlagt! -— Beredandet af en opinion för en sådan innovation bör icke vara motivet för Utskottets beslut att meddela ifrågavarande regerings-åtgärder lill Rikets Höglofl.
Ständers kännedom.
Jag Konslilutions-Utskottets Memorial, N.o 18. 33 Jag kan således icke fatta meningen af Utskottets beslut och bör således deremot reservera mig.” Af Herr Professor Fries: ”Ehuru jag i de flesta af de fastställda anmärknings-anledningarne varit af olika tanka med majoritetens beslut, anser jag mig här endast böra reservera mig emot dem, hvartill jag från ingen synpunkt kan finna anledning, nemligen: 1) Förändringen i den förnyade stadgan för Wermlands Privat-bank.
Jag delar visserligen pluralitetens åsigt deruti, att den minskade garantien för privat-bankssedlarnes säkerhet, kunnat menligt inverka på allmänna krediten; men, då samma lindring i ansvarsskyldighet blifvit utan Riksens SLänders anmärkning lemnad alla yngre privat-banker, skulle det med merå skäl citerats, sorn bevis på väld och mannamån om densamma nekats en äldre, redan stadgad Bank; 2) Behandlingen af frågan om de Halländske kyrko-hemmanen; och 3) upptagandet af de mål, hvaruti Hans Maj:t Konungen afvikit från samtlige Statsrådens tillstyrkanden, på de grunder Herr Assessor Lagerhjelm och Doktor Reuterdahl utvecklat.
De öfrige anmärknarne, hvartill Utskottet, efter Regeringsformens 107 §:s bokstafliga ordalydelse och vedertagen praxis, ansett sig böra inför Riksens Ständer anmäla, äro af den ringa vigt och speciella art, att det icke synes mig tvifvelaktigt, det de lill ingen Riksens Ständers åtgärd kunna föranleda, äfven om Rådgifvarne icke redan afträdt från sina platser.”
I denna reservation har Biskopen Doktor Nibelius med Professor Fries sig förenat.
Af Prosten Doktor Anjou: ”Jemte det jag, på sätt de uti Utskottet förda protokoll vitsorda, emot åtskilliga af de, genom Utskottets tillfälliga pluralitet faltade, beslut mig reserverat, anhåller jag, att serskildt få fästa uppmärksamheten vid den fastslällda och i Betänkandet intagna anmärkningen emot Föredraganden af målet rörande Halländska kyrkohemmanet
Jag vill för min åsigt att bemälda anmärkning bordt uteblifva, icke åberopa det skäl, som af några Ledamöter i dylika fall blifvit anfördt, att den Föredragande, hvilken anmärkningen träffar, redan ur Konungens Statsråd utträdt, emedan ordalydelsen af Regeringsformens 107 § åtminstone lemnar oafgjordt, huruvida icke det tillkännagifvande, som der ålägges Konstitutions-Ulskottet, är oberoende af annat än sjelfva sakförhållandet.
St. Prot, 1844., 3 Sami, 6 Haft, 5 34 Konstitulions-Utskotlcts Memorial, N.-o 18.
Men jag stöder min tanke på följande grunder: 1) Sedan Riksens Ständer, enligt trenne Riksstånds sammanstämmande beslut, både vid 1828, 29 och 30, samt 1834 och 35 årens Riksdagar, gjort enahanda underdåniga begäran, angående laga undersökning vid domstol om de Halländska kyrko-hemmanens natur, som vid sistförflutna Riksdag, och Kongl. Maj:t båda gångerna samma hemställan icke i nåder bifallit, bar väl Konstitutions-UtskoLtet, åtminstone vid 1840—41 årens Riksdag gjort anmärkning vid de rådslag, som föranledt högbemälda afslag; — men det hade, i min tanke, icke bordt undfalla nuvarande Utskotts uppmärksamhet, att förhållandet nu var i så måtto förändradt, som rådgifvande-åtgärden denna gång, på sätt nedanföre ådagalägges, icke afsåg egentligt afslag, utan snarare uppskof, för att vinna ändamålet på ett sätt, som ansågs mera lämpligt, samt mindre kostsamt och tidsödande. 2) Af Statsråds-protokollet för den 13 November 1843 är nemligen uppenbart, att Föredraganden, långt ifrån att tillstyrka ovilkorligt afslag, tvertom uppgifvit och förordat ett i vissa punkter affattadt förslag till den i mörker insvepta, och föga hopp om nöjaktig laga utredning lemnande, frågans lösning på ett sätt, som i förlikningsväg möjligen kunde tillfredsställa allas stridiga anspråk; och af protokollet för den 18 April innevarande år upplyses, att förslaget, vid förra tillfället uppskjutet, åter då förekom, och så tillvann sig Kongl. Maj:ts nådiga bifall, att beslut fattades, del Nådig Proposition på grund deraf, skulle till näst sammanträdande Ständer afgifvas. 3) Sistnämnde nådiga beslut verkställdes ock genom Kongl. Maj:ts, med nuvarande Föredragandes contrasignation försedda, Nådiga Proposition, i ämnet af den 5 sistlidne Augusti, deruti förslagets fem punkter äro ordagrannt desamma, som den förra Föredraganden redan den 13 November 1843 i underdånighet uppgaf.
Mig vill derföre synas, som, i fall något anmärkningsvärdt uti sjelfva åtgärden förefallit, den, sorn befordrat beslutet till verkställighet, icke gerna kunnat från all delaktighet fritagas.
Men då fråga om anmärkning med detta syfte icke förekommit och kanske icke kunnat förekomma, borde ock allt klandrande omdöme om den förberedande åtgärden hafva uteblifvit.
Slutligen och hvad angår sednare afdelningen af Betänkandet, så, ehuru jag icke tror mig kunna bestrida Utskottets behörighet att, på sätt Konstitulions-Utskoltets Memorialj N\o 18. 35 vid 1823 och 1828 till 30 årens Riksdagar skett, till Riksens Ständers kännedom, utan anmärkning, vare sig efter 106 eller 107 §:n, anmäla sådana ärenden, som anses förtjena serdeles uppmärksamhet, helst sådant icke finnes vara af Grundlagen förbjudet, anser jag dock, för min del, lika med llere af Herrar Reservanter, den synpunkt, ur hvilken Utskottets majoritet för denna gång verkställt dylik anmälan, nemligen med egentligt afseende på de regerings-ärenden, i hvilka Kongl. Maj:t fattat
Dess höga beslut i strid med Rådgifvarnes tillstyrkande, vara inkonstitutionel! och möjligen ledande till omdömen och slutsatser i strid med 3, 4 och 9 §§:ne af gällande Regeringsform.” Af Biskopen Doktor Hallström: ”Då jag ansett Konstitutions-Utskottet, på grund af 37 §:n 2 Mom.