Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H e l g e a n d s b u s e t v a r s å l u n d a främst ett sjukhus, dock ej för de s t a c k a r s spetelske, som fingo bo l å n g t u t o m staden vid S:t Gö- r a n s k a p e l l, d ä r nu J o h a n n e s k y r k a ligger.
D e t v a r vidare ett h ä r b e r g e för fattiga resande, särskildt för dem, som k o m m o s å sent p å k v ä l l e n till staden, a t t de ej s l ä p p t e s in öf- ver dess bro och genom dess befästa port.
I n g e n fattig främling fick d ä r n e k a s h u s r u m öfver n a t t e n.
H e l g e a n d s h u s e t v a r slutligen ett hem för g a m l a personer, som d ä r s t ä d e s tillförsäkrade sig mot en viss afgift kost och h u s r u m till d ö d d s g a r.
Att sålunda inköpa sig p å H e l g e a n d s h u s e t k u n d e n o g h a sina olägenheter.
D e g a m l e fingo ej ha sina egna tjänare, de fiugo ej b e h å l l a sina husdjur med u n d a n t a g för k a t t o r, och de m å s t e under- k a s t a sig H e l g e a n d s b u s e t s a l l a föreskrifter.
Dessa t o r d e dock ej h a v a r i t m e r a betun- g a n d e än d e, som f ö r e k o m m a i ett d y l i k t hem i v å r a d a g a r; de g a m l a fiugo l ä k a r v å r d och själavård och en s ä k e r h e t till personen, som den tiden v a r l i k a eftersökt som n e r v l u g - n a n d e stillhet i d e t nittonde å r h u n d r a d e t.
S m å n i n g o m blef holmen befäst; en m u r tyckes omgifvit den och stora befästa port- hvalf, s å d a n a som m a n ä n n u k a n få se i g a m l a t y s k a städer, försvarade b r o a r n e till staden och till N o r r m a l m.
E t t k a p e l l h ö r d e till H e l g e a n d s h u s e t, och en öppen plats p å holmen tyckes ej s a k n a t s.
D e historiska minnen, som k n y t a s till d e s s a platser, h ö r a till de t r a g i s k a i v å r historia.
G ä r n a s k u l l e vi vilja l å t a historiens fulla dager falla däröfver, men det är ej möjligt.
V å r a fäder voro som vi själfva t r ö g a och liknöjda för det a l l m ä n n a lifvets stora till- dragelser, och de historiska berättelser, som k o m m i t till oss från v å r medeltid, äro ofta t o r r a och k n a p p h ä n d i g a.
* Sveriges r ä t t m ä t i g e k o n u n g, Birger, h a d e flytt till D a n m a r k, a n k l a g a d för det o h y g g - liga brottet a t t hafva v å l l a t sina bröders död i N y k ö p i n g s fängelsetorn.
Rikets mäktige m ä n h a d e k o r a t till k o n u n g den så ynkeli- gen o m k o m n e hertig E r i k s treårige son M a g - nus, egentligen af det skälet, att h a n genom arf h a d e blifvit k o n u n g i N o r g e, och de ville försöka det ä n n u opröfvade och därför loc- kande experimentet att låta Skandinaviens landfast förenade riken styras af en k o n u n g.
G e n o m a t t välja d e n n e M a g n u s E r i k s s o n till k o n u n g förbigingo de den redan förut er- k ä n d e tronföljaren, Birgers son M a g u u s, en t a p p e r och ädel furste, som v a r alldeles oskyldig till fadrens brott, d å han för tiden af N y k ö p i n g s g ä s t a b u d vistades i D a n m a r k.
H a n sökte göra sina a n s p r å k på tronen gäl- l a n n e, men h a n blef slagen, fången, förd till S t o c k h o l m s slott och på de 1 1 0 0 0 j u n g f r u r s d a g (2 1 okt.)
1 3 1 9 s t ä l l d inför r ä t t a.
Han försvarade sig med oskuldens värdighet, men h a n stod i vägen för deu n y v a l d a k o n u n g e n, för h e r r a r n e s u n i o n s p l a u e r, och deu u n g e prinsen d ö m d e s till döden.
P å H e l g e a n d s h o l m e n gick domen den 2 3 okt.
i verkställighet, sent om aftonen.
Prin- sen fördes u t från sitt fängelse, en m a t t a v a r u t b r e d d på m a r k e n, h a n knäböjde på d e n, och med ett s v ä r d s h u g g skildes hufvudet från k r o p p e n.
D e n d ö d a d e h a d e dock v a r i t Sveriges u t k o r a d e tronföljare och h a n s m i n n e k u n d e u t a n fara h e d r a s.
S t a d e n s p r ä s t e r s k a p s a m l a d e s därför k r i n g den döde, och u n d e r k l o c k e k l a n g, med ljus och messång, bars den u n g e furstens lik till g r å b r ö d e r n a s k y r k a, d ä r det nedsattes i h a n s farfaders, den store MagDus L a d u l å s ' g r a f — i den k y r k a, som f ö r v a r a r stoftet af Sveriges störste k o n u n g a r.
H e l g e a n d s h u s e t förestods af S t o c k h o l m s förnämste borgare och det togs i v å r a k o - n u n g a r s och riksföreståndares s ä r s k i l d a h ä g n.
D e t i h å g k o m s ofta i testamenten med gåf- vor i p e n n i n g a r och j o r d och synes med ti- den blifvit en a n s e d d stiftelse.
Långvariga processer för a t t af giriga och sluga arfvin- g a r u t b e k o m m a den j o r d, som till H e l g e a n d s - huset d o n e r a t s, o m t a l a s ofta i häfderna, lik- som m a n finner a t t d o n a t i o n e r n a u n d e r s t u n - dom gåfvos m e d s ä r s k i l d a föreskrifter, såsom d å t. ex en viss r å d m a n W i l k i n S t e n k i n g e r i S t o c k h o l m gaf en t o m t » till l i n n e l a k a n å t H e l g e a u d s h u s e t s bjon. » Stiftelsen blef rik, fick m å n g a stora går.- d a r på N o r r m a l m och a n n o r s t ä d e s, men kom a l d r i g a t t ä g a h e l a holmen.
E u del d ä r a f tillhörde a n d r a i n r ä t t n i n g a r, och vid lilla S t o c k h o l m e n h a d e K l a r a kloster sina k v a r - nar.
Dåligt lynne.
f g å r sken solen.
M a n m ä r k t e det i hela huset, till och med i köket, d ä r k ö k s a n g n o l a d e förnöjd vid sin diskbalja.
I b a r n k a m m a r e n k v i t t r a d e det m u n t e r t om h v a r t a n n a t som i ett fågelbo — d ä r e m e l l a n hördes en djupare, klangfull fruntimmersröst.
H e r r n i huset h ö r d e genast, att m a m m a v a r hos s m å t t i n g a r n a, och t i t t a d e i förbigående in för a t t en stund glädja sig å t den v a c k r a familjetaflau, i n n a n h a n begaf sig till sina v ä n t a n d e klienter på b y r å n.
D ä r solskenet ä r sällsynt, d ä r vet m a n att värdera det s å m y c k e t mera.
I d a g p l o c k a r k ö k s a n med nervös b r å d s k a sina u p p k ö p u r torgkorgen.
H o n h a r smit-
IDUN 1894 tats af sin m a t m o r s d å l i g a l y n n e.
I dag h a r hon ej k u n n a t g ö r a något till l a g s.
Kalf- lefvern ä r för dyr, fisken icke riktigt färsk och g r ö n s a k e r n a för k n a p p t t i l l t a g n a.
In- genting är, som sagdt, till lags, v a r e sig i k ö k e t s eller h e r r s k a p e t s regioner.
De båda ä l d s t a gossarne, som r e d a n tidigt p å morgo- nen fått b a n n o r för oordentlighet p å sin bok- hylla, s m y g a sig f ö r s t ä m d a till s k o l a n.
L i l l a syster, i sorglösheten af sina fem år, visas från frukostbordet till s k a m v r å n, emedan hon vid åsynen af b r ö d e r n a s l å n g a a n s i k t e n g l ö m t c h o k o l a d k o p p e n, som h o n h å l l e r i h a n d e n, och som naturligtvis g e n a s t — k r a t s c h!
ligger sönderslagen p å den h v i t a b o r d d u k e n.
Husets herre h a r k l a r sig misslynt b a k o m sin tidning, n ä r m a m m a leder sin g r å t a n d e favorit till barnkammaren.
J a, det ä r för olyckligt a t t h a n s eljes så förträffliga fru s k a l l p å detta sätt öfverlämna sig å t u t b r o t t af dåligt l y n n e.
D e t stör o u p p h ö r l i g t hans familjelycka och förbittrar för honom m å n g a eljes s k ö n a s t u n d e r.
F ö r r, n ä r de voro nygifta, h a d e h a n oroat sig öfver s k u g g o r n a i sin h u s t r u s ögon.
» H v a d fattas dig, min ä l s k a d e, h a r n å g o t gjort dig l e d s e n?
» » A c k nej, ingenting.
L ä m n a mig b a r a i fred! » S v a r e t gjorde h o - nom h ä p e n.
V a r det möjligt a t t en ä l s k a d h u s t r u k u n d e u t a n o r s a k visa sin m a n ett ovänligt ansikte och j a g a bort solskenet från den husliga h ä r d e n?
Senare hade han brusat u p p: » Försök då a t t l ä g g a b a n d p å dig, n ä r ingenting i värl- den fattas dig, u t a n d u b a r a ä r vid dåligt humör. » N a t u r l i g t v i s följde alltid en scen.
F ö r a t t u n d v i k a detta gick h a n slutligen så m y c k e t som möjligt u r vägen för sin h u s t r u.
Då hon så p å k v ä l l e n s a t t e n s a m och b a r n e n sofvo, g r ä m d e hon sig öfver, a t t m a n n e n ej tog m e r a h ä n s y n till h e n n e.
Som om inte han också m å n g a gånger k o m hem från b y r å n vid dåligt h u m ö r.
H a n fann naturligtvis tusen s k ä l därför, som borde r e s p e k t e r a s, men om hon ej k u n d e l å t a bli a t t f ö r a r g a sig öfver tjänarne och b a r n e n, s k u l l e hon a l d r i g få l å t a m ä r k a d e t t a — skulle l å t s a som om det ingenting v o r e!
Nej, detta är i själfva v e r k e t i n g e n t i n g.
O b e - hagen och motigheterna i m a n n e n s v e r k s a m h e t äro af l å n g t större betydelse.
H v a r k e n tjänstfol- kets förseelser eller b a r n e n s r ä t t ofta o s k y l d i g a odygder äro något ondt, som ej k a n afbjälpas.
D e t e n d a verkligt o n d a ä r ert eget dåliga l y n n e, min fru.
Se blott p å er själf en g å n g l i k a kritiskt som ni skulle göra, om d e t g ä l l d e första b ä s t a v ä n i n n a eller någon af ert tjänst- folk.
N i afskedade till sist er eljes d u k t i g a barnfröken, emedan hon j ä m n t och s t ä n d i g t visade en t r u m p e n m i n.
Men ert periodiskt å t e r k o m m a n d e dåliga h u m ö r ä r värre än frö- kens k r o n i s k a butterhet.
D e n senare k a n bero af ett verkligt själs- eller k r o p p s l i d a n d e; ert d å l i g a lynne ä r endast följden af illa be- h ä r s k a d nyckfullhet och retlighet.
I n g e n m a n k a n i l ä n g d e n ä l s k a en vresig h u s t r u; i n g a tjänare k u n n a någon l ä n g r e tid k o m m a till r ä t t a med en s å d a n m a t m o d e r, och hvilket sorgligt a n s v a r för en moder, som med sitt dåliga l y n n e d ä m p a r b a r n e n s s k r a t t och kväfver deras n a t u r l i g a g l ä d t i g h e t!
% E x t r a M. Ht.
fin Ur notisboken.
Drottningen afreste med extratåg kl. 8,30 i lördags afton från Helsingborg öfver Hessleholm till Tullgarn.
I tisdags fortsattes resan från Tull- garn med ångfartyget Sköldmön till Hufvudsta, där ekipage mötte till Ulriksdal.
Drottningens be- sök å Ulriksdals slott gällde närmast hennes af- hållna trotjänarinna kammarfröken Martha Eketrä, hvars hälsotillstånd är mycket oroväckande.
På torsdags afton anträdde h. m:t, via hufvudsladen, resan till Norge.
HemJcommen från Kongo.
Från Mukiu- bunga i öfre Kongo har fru Ruth Walfridsson, född Dorph, änka efter den för ett år sedan i Kongo aflidne missionsläkaren d:r K. Walfridsson, nyligen återkommit till hufvudstaden för att hos anhöriga hvila ut efter en treårig vistelse i de svartes världsdel.
Fru Walfridsson, som i Paris genomgått en kurs i sjukvård, har efter sin mans frånfälle delvis fortsatt dennes praktik bland be- folkningen i Mukinbunga och trakten där omkring samt därjämte meddelat ett hälft hundratal negrer af olika åldrar och kön undervisning i läsning och skrifuing på fiotispråket, hvilket hon är fullt mäktig.
(Forts.) » Jag ä r inte van vid det, m a n gör inte s å d a n a s a k e r själf h e m m a — det göra tjä- narne. » » Hvad i all världen göra fruarna d å?
» » De göra väl d e t s a m m a, som era fruar göra, de, som inte gå och slafva själfva. » » Ah b e v a r s?
Var ni så rik i D a n m a r k?
» G u m m a n s m u n g i p o r drogos misstroget n e d å t.
» Jag var af b ä t t r e folk, » gnisslade H a n n a röd och ond — » m a n behöfver inte vara rik för att h a tjänare d ä r.
» » Ne — n e j, det s y n s p å e m i g r a n t e r n a, som vi få ta emot, » h å n a d e hon — » de h a j u inte k l ä d e r n a på k r o p p e n.
H u r kan m a n ge fruntimmer en s å dålig u p p f o s t r a n, att di inte lär sig sköta ett h u s u t a n att v a r a bero- e n d e af hjälp — fasligt opraktiskt — h u n e j.
» Det stack den gamla, att H a n n a a n s å g Nya v ä r l d e n s idéer liksom m e r plebejiska — hon förstod det nog.
H a n n a var så förargad, att hon tvärt gick in och smällde d ö r r e n efter sig.
Det v a r pre- cis, h v a d h o n b r u k a d e säga själf i forna dagar — m e n!
H e n n e s l ä p p a r krökte sig, u n d e r det h o n gick fram och tillbaka och l u g n a d e b å d e flickan och sig s j ä l f.
Hon h a d e j u aldrig sagt ett ord om d e t.
m e n nog borde de väl se af sig själfva ä n d å,.
att — att h o n var af a n n a t folk än d e.
N ä r det kom till kritan, så nog var det naivt, att de b o d d e om hvar- a n d r a så h ä r: p o s t m ä s t a r e och s l a k t a r e och r e d a k t ö r e r och d o k t o r e r och kolkörare — i likadana h u s n ä s t a n — och t a l a d e och u m - gicks med h v a r a n d r a, precis som om det ingen skillnad vore.
och dyn kunde j u ä n d å inte b o r t r ä s o n e r a s.
Men H a n n a s bitterhet gällde egentligen icke detta — hon var s å r a d öfver, att h o n icke fick e r k ä n n a n d e i sin tysta hjältebragd, — och h u s h å l l s s y s s l o r n a blefvo h e n n e med ens olid- ligt tunga.
De lågo icke för h e n n e, — och nu h a d e de mist sin förgyllning.
Mot g r a n n a r n a blef h o n alltmer s t r a m och sluten, h o n k ä n d e sig förorättad — trött — utsliten.
Marsala Så hjälplös h o n nu smög u t och in — u p p och ned i h u s e t — som en främling, m e d a n a m e r i k a n s k o r n a styrde och ställde, s t ä d a d e, s o p a d e, b l a n k p o l e r a d e och s ä n d e hr K n u d s e n hit och dit, lastad m e d u p p d r a g.
Begraf- ningen m å s t e ske r e d a n dagen efter.
Entre- p r e n ö r e n s fru k o m farande i en trilla och s n o d d e o m k r i n g lågmäld och viktig, h ä n g d e ut den långa hvita rosetten utanför d ö r r e n och försäkrade H a n n a, att ett s å vackert lik k u n d e utställas m e d h e d e r h v a r som helst.
A h, h u r h o n längtade in dit — i det s k u m m a, tysta r u m m e t — • h o n h a d e icke ett ögonblick fått v a r a e n s a m m e d sitt döda b a r n!
Man stod på vakt d ä r i n n e.
Det p a s s a d e sig alls inte.
Ah b e v a r a oss väl!
De sörjande voro aldrig e n s a m m a m e d så n ä r a lik.
Det h a d e m a n väl aldrig hört, så länge man lefvat.
Och h o n m å s t e u n d e r k a s t a sig, ty h o n k u n d e icke u n d v a r a d e r a s hjälp och stöd.
U n d e r p r ä s t e n s tal satt h o n vid sitt b a r n s hufvudgärd och s t i r r a d e på det lilla täcka, b e s t ä m d a ansiktet.
Så fast och b e s t ä m d t det s å g ut i den djupa, ostörda s ö m n e n — hon h a d e icke sett det förr — • som om det så väl h a d e vetat sin egen väg.
Ack, hvad h a d e det blifvit för en väg m å n n e?
— Kros- sadt, k r o s s a d t allt 1 R u m m e t var fullproppadt af folk, klädda i alla r e g n b å g e n s färger.
De sjöngo entoniga s å n g e r och gingo fram och kysste h e n n e s flicka.
I d ö r r e n stod en karl med ett svart lock, och g r a n n a r n a t r ä d d e fram med h e n n e s sorghatt — h e n n e s v a n t a r.
» Är det så s n a r t?
&gt; h v i s k a d e hon tonlöst.
Hon såg, att m a n v ä n t a d e på något, och så u p p f å n g a d e h o n sin m a n s tårfulla blick.
» Kyss h e n n e du sist, » s a d e h a n ömt.
Och h o n kysste sitt b a r n s isiga lilla m u n s o m i en d r ö m.
Men d å locket var på- skrufvadt, fattades h o n plötsligen af ett vildt u p p r o r mot d e n n a erbarmliga ofrihet och ro- p a d e med gnistrande blickar och slog a r m a r n a om sin m a n: » B ä r ut den själf, j a g tål inte, att de ta i den, å h, h a r d u inte en g å n g mod att ta ditt eget b a r n ifrån dem. » Men e n t r e p r e n ö r e n stod b u g a n d e och an- m ä l d e lika c e r e m o n i ö s t som vore det presi- dentens jordafölje: » Herr och fru K n u d s e n.
» Hvarvid m a k a r n a s p a t s e r a d e a r m i a r m ut till den e n d a vagnen, b e s k å d a d e af n å g r a n e g e r u n g a r och i r l ä n d s k a a r b e t a r k v i n n o r.
P å eftermiddagen gick h e r r K n u d s e n om- kring och sysslade m e d a l l e h a n d a i den ovana stillheten.
Han ä l s k a d e frid och lugn n ä s t a n s v ä r m i s k t och k u n d e gå och pyssla och plocka med saker, iklädd sina tofflor och m e d en cigarr i m u n n e n — i timvis.
Och n u v a r det så tyst — så tyst.
Han grät, m e n bitter- h e t e n var b o r t s m ä l t, h a n tog en tidning och t ä n d e l a m p a n i m ö r k n i n g e n, drog fram två hvilstolar och talade m e d ett slags tårfull frid till H a n n a.
» Kom, H a n n a, — kom, s t a c k a r s lilla h u s t r u — se så — • sätt dig n u h ä r — riktigt b e k v ä m t — ska j a g läsa högt lite — eller k a n s k e du tar en bok s j ä l f — du h a r n o g svårt att följa med. » Så förunderligt stilla allting var!
F r å n de ö p p n a fönstren kom kaprifolielukt, och skal- b a g g a r n a k n ä p p t e och s u r r a d e omkring lamp- glaset.
B å d a h a d e lagt u p p fötterna p å stolar och vaggade sakta — det v a r l ä n g e s e d a n de haft det så.
Den fysiska hvilan var ljuflig, och de s u t t o d ä r t i m m e efter t i m m e, e h u r u (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
S t o A. Nydahl &amp; C:o c k h o l m, 3 St n r e p l a n 3
IDUN 216 Hemkomsten var det värsta 1 Korgvagnen med en liten röd, nött k ä n g a fastklämd i bottnen — de s m å fingrarnas verk dagen förut — h a d e utflyttats i köket — öfver d e n h a d e h o n kastat sig — å h!
Men i d e n t o m m a, tysta s ä n g k a m m a r e n s o m n a d e h o n s t r a x o c h sof, som h o n ej gjort på två långa å r.
Hon v a k n a d e uthvilad — men uppfattade i en s e k u n d allt och v ä n d e häftigt hufvudet.
D ä r stod d e n — tätt bred- vid — d e n lilla s ä n g e n, s o m d e f ö r s u m m a t flytta bort, — o c h d ä r ett p a r glada, b l å ögon kikat mellan s p j ä l o r n a i förrgår — ä n n u i förrgår!
— o c h en röst, h v a r s klang ä n n u ljöd i luften — h a d e s a k t a s k r a t t a t — s m å indiantjut af m o r g o n k r y h e t o c h hjärtefröjd, m e d a n en mjuk liten k r o p p försökt krångla sig öfver det besvärliga r ä c k e t för att v ä c k a m a m m a, s o m j ä m t ville sofva.
Utanför i b y n började lifvet ottefriskt s o m vanligt.
Ett dödsfall var en liten h ä n d e l s e, m e n n ä r begrafningen var öfver, s å var d e n öfver.
Det förflutna v a r skildt för alllid från det, s o m hädanefter k u n d e v ä n t a s — det v a r klokast att foga sig d ä r u t i först s o m sist.
F r u K n u d s e n m ö t t e s af idel hvardagliga b e s t y r d ä r n e r e på b a k t r a p p a n — m j ö l k m a n n e n skrek, slaktaren vinkade o c h r o p a d e från sin vagn, g r a n n f r u a r n a h ä l s a d e god morgon o c h p r a t a d e om s m ö r p r i s o c h s t a d s f ä r d e r.
E n ny d a g, det v a r a l l t s a m m a n s — en d a g lik alla a n d r a dagar — det, s o m skett, v a r j u en vanlig h ä n d e l s e • — • h o n — eller någon a n n a n.
Detta — att det v a r öfver n u — gånget — utan Redigeras af Sophie mottagas med långt.
Kommen hit nu allesamman!
Kring mitt tittskåp bilden ring I Jag till allmän fröjd och gamman Nu en stund vill vefva kring.
Se hvad taflor, små och nätta, Som för eder träda fram!
Mycket vore här berätta, Om ej minnet kom på skam.
Se hvad skaror af regenter Och emblemer skådas nu: Drottningar och presidenter, Kejsare och kungar j u l Ifrån söder och från norden, Ifrån öster och från väst — Från hvarenda vrå af jorden Se vi här högboren gäst.
Hvarje tafla har en stämpel Med fixeradt värde på; f i l g Köp en sådan till exempel Och man stiax skall äga då: - S o.
Talisman, som öfvervinner Hvarje gräns och stängsel lätt, _ g ° Vägen till hvart världshörn finner tn?
g Med det sällskap, man den gett.
— CD jf - o ta " Namn man vet på taflan, bara zrt&gt; s » Man på den en stund får se, O öo Eljes skulle det väl vara 52 t-ti c * Riktigt uppåt väggarne.
Namnets typer, som man finner, Blanda se ' n på bästa sätt, Då på nytt man tittskåp vinner, Där man vefvar fram helt lätt: &lt;n S &gt;&lt;i&gt; a Hvad nog bonden marknadsdagen Visat sig i Bacchi blod; Och hvad nog en falsk, förslagen, Tjufven var, med tunga god; Ett af kisses smeknamn många (Många namn har barnet kärt)!
Gammalt mått utaf de långa; Träd som stormar trotsa lärt; Två de värsta pojkfilurer Man i bygden sett bestämdt; I hvad dessa två figurer Lago med hvarandra jämt; Säg hvad kokar stundom mamma, Söt och rar och lockande?
Hvad hon då de små hör stamma, När hon måttligt vill dem ge; Fastän tid utplånar spåren Efter snart sagdt allt man vet, Tar den efter djupa såren Dock ej bort — ja, säg mig det!
Säg mig verb — jämt kastet hela: Presens och imperativ!
Hvad — när kosten råkar fela — Mången spänner hårdt kring lif; Hur till ytan synes mången — • Med ett hjärta, vekt som vax; Hvad helt säkert arma fången Önskade att blifva strax; Halfö, som sitt namn har gifvit — Som man vet — åt blodigt krig; Hvari hvar en arm har blifvit Buren — ja, tro säkert mig!
Hvad af frost som skalder ständigt Slösande ju strös omkring; Hvad en detiktiv behändigt Vet att lägga till allting; Hvad den är, som vet att bära Ringa lott.
förnöjd och glad; Hyddan sin, den låga, kära, Han ej byter — emot hvad?
— Nu jag märker att publiken Börjar bli betänkligt gles; Omild, hör jag, är kritiken, Fast jag mig har pratat hes.
Hvad (en gammal, full af spatten), Bonden af en hästljuf köpt; Hvari han så när med skatten Sedan vid sin hemfärd stöpt; L — a.
För de många, som här törsta, Har en källa till mitt första PICOTS TVÄTTPULVER » Lessive Phenix » Ö F V E R T R Ä F F A R ALLA ANDRA Ibland k u n d e h o n törsta, tills h o n n ä s t a n icke höll u t längre — m e n hon drack icke.
Om o c h om igen m a n a d e hon fram sin lilla flickas torra, s m a c k a n d e läppar — nej — det var en riktig lisa att törsta.
Och om h o n blefve s j u k!
J a — n o g skulle d e t gå dagar och n ä t t e r o m, i n n a n h o n s ä n d e efter någon läkare, det vore d å säkert.
(Forts.) Klockan s e x om m o r g o n e n voro K n u d s e n s uppe.
H a n n a k o k a d e kaffet o c h Nils b a r u p p kol o c h ved — s e d a n for h a n till staden, och H a n n a satt en stund o c h s å g efter h o n o m, tills h a n försvann b a k o m tomlotten, d ä r h ä s t a r n e b e t a d e o c h g n ä g g a d e i morgonluften.
Hvad det v a r meningslöst att börja p å med alla de h u n d r a h u s h å l l s d e t a l j e r n a — diska, tvätta, sopa r u m m e n, polera spiseln — elda kami- nen — a r b e t a sig trött o c h oförmögen till någonting — b a r a för t v å m ä n n i s k o r — för dem själfva.
Men n å g o n h a d e j u att göra det — j a m e n — hon, — s o m h a d e s å mycket a n n a t!
Det v a r d e gamla t a n k a r n a, s o m döko u p p, och h o n kväfde d e m strax m e d ett bittert rop, ett vredgadt u t b r o t t riktadt mot sig själf — och s å grät h o n.
Nej — a r b e t a tills bloden sprack u t u n d e r n a g l a r n a, d e t v a r j u s t, hvad h o n skulle — h o n h a t a d e att se i en bok.
Hon gled u t och in från v e r a n d a n och till köket, d ä r allting stod s å blankt och i ord- ning s o m i ett k v ä k a r h u s, — h o n plockade och strök p å b o r d d u k e n, r ä t t a d e på b ö c k e r n a — blåste på s m å s a k e r n a — tiden r ä c k t e för- underligt godt til !.
S å j a g a d e s h o n u t i sin öro igen o c h blef sittande p å t r a p p a n m e d h ä n d e r n a i skötet och sorgsen, slapp blick.
Åh Gud — G u d!
Bidrag 189 att göra d e t minsta, minsta m ä r k e — d e t var v ä r r e än något.
Det v ä r k a d e kylande.
Man vänjer sig vid det, — s å h a r det varit med oss m e d, s a d e g r a n n a r n a.
Hon h a t a d e d e n n a t a n k e — att h o n k a n s k e — m e n h o n trodde det icke!
— skulle vänja sig vid det — icke k u n n a hålla sorgen frisk en g å n g!
H a n n a ej k u n d e läsa — h e n n e s h j ä r t a k r y m p t e ofta s a m m a n af ångest, o c h h o n kved sakta.
TVÄTTMEDEL!
Redovisning I d u n s öfver influtna medel till s k o l l o f s k o l o n i.
(Forts.) Transport kr.
380: 80.
N:r 30 (240) Fredagen den 22 juli 1892.
Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, Prenumerationspris pr år: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher kr.
' • I d u n m.
» 6 Idun ensam &gt; 4 (Aftonbladets 50 nya hus.)
P r c u u m e r.
s k e r i landsorten å post- anstalt, i Stock / wlm h o s r e d a k t i o n.
61 47. helgfri Bohtr.-Åktieb.
Utgifningstid: hvarje Qernandts fredag Lösnummerspris I 5 öre (vid k o m p l e t t e r i n g a r).