Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Regn- och strål- duscherna äro hos oss mycket begagnade, isyn- nerhet den första.
En sak, som har stor betydelse, vilja vi gärna klargöra för våra läsare.
Duschen är ingalunda en ofarlig badform; öfverdrifves den, kan den starkt inverka på nervsystemet.
Är den kort, kraftig och kall, kan den kraftigt stimulera och härda, men utsträckes dess bruk öfver höfvan, följes den af en öfverretning, som ibland kan hafva betänkliga följder.
En regel, som kanske ej så allmänt beaktas, lyder att en kall dusch fordrar en tillräcklig egen- värme, d. ä. en varm hud, för att framkalla god reaktion.
En sådan förökad egenvärme måste också duschbadaren söka att skaffa sig genom konstgjord värme i form af varmt helbad, varm- luftsbad eller genom grundlig promenad eller kroppsöfningar eller genom sängvärmen.
Mera än vid andra badformer är det här farligt att genom en lång duschtid söka sig valuta för badets kostnad.
Tiden för dess begagnande växlar från 7 4 minut till en ä två minuter.
Nyttigt är det därför att hafva små sandur uppställda vid duscharne, så har man vid Mössebergs kallvattenkuranstalt och på flere andra ställen; dessa angifva tiden för duschens begagnande.
Badbetjäningen skall annars öf- vervaka detta och öfveransträngd, som denna merändels brukar vara, kan.
ju lätt inträffa, att baderskan är för tillfället upptagen och ve- derbörande kan få en för lång afkylning.
Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, Carl Johansons Mattor och Gardiner m. m., m. m. Möblerings-Affär, Drottninggatan 45, 1 och 2 tr.
Vattenbehandlingen fordrar eftertanke och förstånd; dess missbruk kunna vara ödesdigra nog.
Förvånande äro också huru litet dessa gåfvor begagnas af d-; badande — är väderle- ken t. ex. en dag kall och ruskig, kan det ibland vara bättre att afstå från dusch eller kalla bad än att utsätta sig för farorna af en uteblifven eller försvårad reaktion.
Man tyc- ker att detta faller alldeles af sig själf t, men vår mångåriga erfarenhet talar häremot.
Till- råder man t. ex. patienten att under sådana för- hållanden för några minuter i ett varmluftsrum söka förhöja hudtemperaturen, veta vi af er- farenhet, huru ett sådant råd kan missbrukas och öfverdrifvas.
— Vi äro därför mera be- låtna, om våra pat.
äfven i minsta detaljer begära råd i alla dessa ting, än om dc söka att handla på egen hand.
Nu skulle väl duschen vara slutbehandlad, men ännu återstår det oss att nämna några ord om dess användning som folkbad — ett bruk mycket gängse i Tyskland.
Det är en tysk hudläkare vid namn Lassar, som varmt ifrat härför, och som verkligen i Tyskland på inånga ställen fått dem införda.
De tempererade duschbaden eller, som de bruka benämnas, de Lassarska, voro så anord- nade, att åt hvarje badarc utminuterades en mindre kvantitet ljumt vatten, från 20 — 60 liter, samt sedermera efter behag kallt vatten.
Badets största betydelse var dess stora billig- het, såväl till anläggning som drift.
Ett så- dant bad med tvål och handduk kostar i Tysk- land 10 pfn.
(omkring 10 öre i vårt mynt).
Denna badform kan visserligen erbjuda en och annan fördel, men dessa motvägas af an- dra större olägenheter.
Det är föga passande som vinterbad, åtminstone för vårt nordiska klimat.
Arbetaren vill i sitt bad ej blott be- frias från hudytans smuts, utan han önskar i lika hög grad, att badet skall skänka honom välbehag samt rekreation.
Utgår man från denna synpunkt, äro vi fullt förvissade om, att denna badform aldrig skall i vårt land vinna framtid.
Försök, som gjorts härmed, hafva också till full evidens bevisat våra åsik- ters riktighet.
Bad i denna form kunna ej täfla med badstubadet eller med det varma helbadet.
Det tyska skolbadet är inrättadt efter dessa grunder, och som ett mycket för- ordadt medel i de tyska hygieniska folkskrif- terna var det ju helt naturligt, att det äfven i vårt land skulle få sina varma förespråkare.
En god modifikation af denna metod har af öfverläraren i Nikolai folkskola i Stockholm, herr S. Nilsson, införts.
Här är tvagningen mera tillgodosedd, duschens temperatur mera lämpad efter våra vinterförhållanden från 30 — 15 gr. Anläggningskostnaden där för en så- dan inrättning belöper sig till 2,360 kr., drift- kostnaden gick t. ex. 1893 till 257,25, och man lämnade härför detta år omkring 7,000 skolbad samt 80 helbad.
Ourman förordar nu för samma ändamål in- rättandet af ett mindre varmluftsrum med en temperatur af 40°, där tvagningen sker med varmt vatten och som sedan efterföljes af en kort, måttligt kall dusch eller doppning i en sommarvarm bassin.
Kostnaderna härför ställa sig ej synnerligen höga, om detta klokt inrät- tas.
Curmans råd har följts vid ett par andra af Stockholms folkskolor.
Hvilken af dessa metoder vi anse bäst, ämna vi ej här disku- tera; hufvudsaken blir, att skolbarnen få sig ett välbehöfligt vinterbad.
Det är af stor betydelse att redan här i folkskolan vänja barnen vid bad, så att de tidigt må erfara vikten af hudens skötsel och vård, och från dem sprider sig kunskapen här- om till föräldrarne, liksom det för alla dessa barn blir, vi hoppas så, en nödvändighet att under sitt kommande lif vidhålla denna vana.
Må det för ett ögonblick tillåtas oss att gå något utom ramen för vårt ämne, då vi våga uppmana de kvinnor, som intressera sig för framtidens sanitära och hygieniska spörsmål att göra ett besök i Nikolai folkskolas badlokal eller någon måndag eller tisdag på Sturebadet kl. 10 — 11 f.
ni., då vid pass J00 folkskole- barn från Jakobs församlings skolor där få sitt vinterbad.
Ett sådant besök skall hafva större betydelse för eder själfva, än I kunnen fatta, och mycket Jsättre än vår penna skall den be- låtenhet och glädje, som strålar ut från bar- aens anleten, visa eder vinterbadens betydelse och nytta.
(Forts.) Hvad " gubben vinter " lämnat kvar.
E n liten b l o m s t e r r e v y f ö r I d u n af S — m.
(Slut från föreg.
ligen kvar af den växt, hvartill fröet för två år sedan sattes?
Ingenting, förstås!
Nytt alltsam- mans!
Men ändå, när » gloxen » blommar i som- mar, som den säkerligen gör, om den får lefva, kommer jag att tala om den som » den ' glox ', som sattes för två år sedan. » — Här ser ni en liten gloxinia, som har en liknande historia, och den där under glaset är den tredje af min » glox-skara », som aldrig blommat, men så får jag också tre nya sorters gloxinier att glädja mig åt i sommar — det synes på bladen, att de tre exemplaren äro af olika slag.
Den här plantan sattes som skott i höstas.
Som ni ser, har hon tagit sig — det är en gredelin och hvit sort.
Den där är äfven gre- delin, ehuru af annat slag.
För resten är det bara dupletter.
Jag hade vid vinterns början icke mindre än 12 större och mindre gloxiniaknölar, af hvilka 3 st. småttingar lågo lösa i jorden.
Endast den minsta af de tre sistnämnda har ruttnat — alla de öfriga se friska ut, och, på två undantag när, hafva de alla börjat » skjuta ».
Det är förvånansvärdt, hvilken lifskraft som finnes hos gloxinierna.
Genom min försumlighet vissnade en gång en hel rad späda gloxinieplan- tor.
Solen hade någon stund fått fritt skina på burken, hvari de växte.
Troligen hade detta icke gjort någon skada, om jorden varit tillräckligt fuktig.
Nu däremot sögo solstrålarne snart upp den smula fuktighet, som fanns, och sedan blef det för hett för småttingarne.
Emellertid hade en del af burken stått i skuggan — därför hade icke alla plantorna strukit med.
Min första omsorg blef nu att flytta burken ur solen och taga bort glasskifvan, så att den heta, instängda luften måtte strömma ut.
Därefter reste jag upp en ef- ter annan af de kullfallna småttingarne och stöd- de upp dem med små, fina trästickor.
Sedan kom det an på att kunna vattna så försiktigt som möj- ligt, och huru ofta har jag ej, såsom vid detta tillfälle, vattnat ömtåliga, späda plantor genom att gång på gång doppa ett finger i vatten och så låta en droppe i sender falla ned på jorden.
Sedan plantorna något tagit upp sig, blåste jag vatten öfver dem — att göra detta medan de slo- kade, hade icke varit rådligt, ty då hade de rutt- nat.
Senare fann jag, att några plantor voro fri- ska i toppen, oaktadt deras stjälkar voro förvissna- de.
Jag satte de små topparne, och — jag min- nes ej nu, huru många som togo sig, men mer än en var det åtminstone.
Och ett uncler var det att en enda tog sig, sä små som de voro.
I blomsterböckerna står, att ormbunkar ofta skola bespritas med kylslaget vatten, men jag har trott mig finna, att de ömtåliga stjälkarne och bla- den på mina båda exemplar Adiantum icke varit synnerligen tacksamma, då de någon enda gång undfägnats med ett fint regn ur min lilla blom- spruta — bladen ha genast blifvit nedtyngda där- af.
Men huru aflägsna dammet?
Det bästa, man kan göra, är troligen att, där » man så hafva kan », ställa Adiantum i damfritt eller möjligast damfria rum (dit säker- ligen alla både små och stora blommor gärna gjor- de sällskap).
En något skuggig plats torde bäst passa Adiantum.
Se här, en liten Aucuba japonica!
Men &gt;; liten blir väl stor ».
Detta exemplar var skott somma- ren 1893.
Liksom Araliaskottet fordrade det en- Då undertecknad i början af den nu ti 11- dast att få stå i ro under ett glas och få vatten ändagångna vintern sist meddelade sig med Iduns i rattan tid, ingenting vidare — och så » tog det läsarinnor, omnämndes bland andra blommor en sig ».
Ancuban är särdeles lättskött, att döma slingerväxt, vid namn Thunbergia.
Genom ett efter mitt exemplar.
Och de gröna bladen med litet missförstånd kom det att se ut, som om den- sina gula fläckar äro bra prydliga, eller hur?
1 na- blomma alltid vore späd till växten.
Så vill en framlid bör denna växt bli hvad man kallar jag dock ej att man skall uppfatta saken, jag me » stilig ».
nade endast att min Thunbergia var späd.
— hon En annan växt, också den lättskött och värd sattes såsom skott först i juli månad förra året.
att på det varmaste rekommenderas åt dem, som För den händelse att någon välvillig individ erin- älska bladväxter, är denna buskartade Bogonia rar sig och ömmar för den lilla, vill jag nu om- med något » krypande » stammar — hvilka dock, tala alt Thunbergian verkligen — till min stora bundna vid stöd, kunna förmås att växa tem- glädje och blomsterboken till trots — öfvervintrat ligen rakt i höjden — vackra, långsmala, sneda under en glaskupa, något större än ett vanligt blad med små, hvita fläckar och hvita, något obe- dricksglas.
Högst få gånger har kupan varit af- tydliga blommor.
När växten står i solen, blir lyftad och då endast för att jag skulle komma åt undersidan af bladen röd, och när ett nytt blad att taga bort vissnade blad.
När jag ville känna kommer fram, är det att börja med rödt eller efter om jorden var torr, lutade jag bara kupan rödgult.
Denna Begonia är vacker året om.
Fort- litet åt ena sidan.
Finge jag blomman att öiver- plantas lätt genom skott.
(Om en blomsterodlare lefva ännu en vinter, skulle hon nog sedan vara till professionen finge läsa detta, skulle han nog härdad.
Nå ja, » kommer dag, kommer råd ».
anmärka mot ordet » skott », ty hvad jag kallar Till slut ber jag er kasta en blick på den där skott, det skulle han troligen benämna stickling.
blomman med de många ljusgröna skotten, ja, Men då skulle jag säga: » Min bäste herr fackman, just den där, som står på fönsterbrädet, lutad mot blanda er icke i den saken!
Vi amatörer ha må- gardinen, h, så fal och ranglig den är!
tänker hända vårt eget » blomsterspråk », men — vi för- ni.
Jag håller med er.
Dock, rår v ä l växten för stå hvarann.)
sin skapnad?
Och dessutom, ni skulle se » en Låt oss nu fortsätta vår rond!
» Hvad är detta sådan der ranglig en », när den blommar, och, om för en vacker planta med sammetslena, gråskif- ni också förut hade bestämt er för att afgifva ett tande liksom randiga blad, » frågar ni.
Jo, det är ogynsamt omdöme, skulle ni dock nödgas medgif- en Gloxinia, blommande i somras första gången, va att blommorna ha en fin färg.
För min del röd- och hvita blommor.
Den har nu redan sex kan jag ej t ä n K a på växten utan i samband med blad.
En rätt försigkommen unge för att vara luftiga, hvita gardiner, mot hvilka de lätta klasar- uppfostrad i boningsrum!
Eller huru tycken ni?
ne af ljusgredelina blommor togo sig helt älsk- Där midt emot står också en » sexblading ».
Den ligt ut.
Jag kom från sommarhettan ute och in i har aldrig haft några blommor — skulle ha blom- det skönaste sommarrum, man kan tänka sig, mat i somras, men blef försenad.
Det var som med stora, skuggande träd utanför fönstren.
Det så att fröet, stort som ett störra snuskorn, sattes angenäma totalintrycket kunde dock ej förvilla nu - i vår 2 år sedan.
Där blef en liten planta, mitt synsinne — blommorna voro iäcka.
Egarin- och en rotknöl bildades.
Plantan blef ganska stor nan visste ej, hvad de hette, och namnet betydde och kraftig, men, rätt som det var, stannade hon också jämförelsevis föga.
Jag hemförde och satte i växten — jag tror det var förra våren.
Så ett skott, men det tog sig ej.
Bättre tur hade jag började hon se sjuk ut, då tog jag upp henne ur i somras ett år sedan, dä jag från annat håll fick jorden.
Rotknölen hade ruttnat, och nu sattes mig tillsändt ett ljusgrönt skott med hälsning att den friska toppen, som rotade sig.
I höstas vissna- trädet, af hvilket det tagits, hette Plumbago Ca- de bladen ned, men snart började de nya bladen pensis, och att blommorna sågo ut » så och så ».
skjuta fram.
Nu frågar jag bara: hvad är egent- Beskrifningen påminde mig om några täcka blom-
mor på en luftig gardin, och jag erfor åter sam- ma rogifvande, vederkvickande intryck, som då jag den där gången kom in i det svala sommar- rummet.
I somras blommade min » Plumbago », och verk- ligen — där hade jag mina sommarbekanta.
Ack, att jag också hade kunnat trolla hit det behagliga sommarrummet!
Mitt blomsterrum är gladt och soligt, men, o, så bett!
Jag tror att Plumbago Capensis skulle föredraga ett svalare rum.
Emel- lertid blommade den ganska snällt förra somma- ren, och i år väntar jag mig att få en hel hop blommor på växten, som nu är rätt stor.
Plum- bago växer fort — alltid ett skäl att rekommen- dera den.
Knopparne äro icke vackra, se så » bor- stiga » ut.
Till formen likna blommorna Phlox, endast med den skilnaden att Plumbago-klasarne se lättare och finare ut.
Både knoppar och blom- mor äro lindrigt » klibbiga », hvarför man måste ha ett öga på småblommorna, när de börja falla af, emedan de annars hänga sig fast på gardi- nerna och för öfrigt litet hvarstädes, hvilket ju ser något skräpigt ut.
Blommorna äro just icke varaktiga, men blommningstiden behöfver därför icke bli särdeles kort, ity att icke alla blommor komma på en gång.
Har man ett stort exemplar af Plumbago C., kan man låta rankorna bilda likasom ett hvalf, under hvilket man placerar mindre växter.
Hvad skötseln beträffar, är ej mycket att säga.
I fråga om jordens beskaffenhet och vattningen har jag ej funnit något särskildt vara att anmär- ka.
På äldre » stammar », äfvensom på undersi- dan af äldre blad, iakttages ett hvitt, sandartadt ämne, i blomsterböckerna kalladt » fjäll ».
Detta torde ej böra betraktas såsom något sjukligt.
Det skadar emellertid ej att ibland tvätta växtens äl- dre delar med svagt tvål- eller såpvatten.
När min Plumbago hade blommat ut, beskar jag de grenar, sorn blommat, och växten tyckes ej ha ' tagit skada däraf.
Enligt blomsterböckerna finnas ännu två arter Plumbago, nämligen rosea och zeylanica.
Det tyckes som om alla tre arternas egentliga blom- ningstid vore vintern, men Plumbago C. har jag aldrig sett blomma annat än på sommaren.
Kan- ske är det i drifhusen som dessa växter blomma vintertiden.
Och nu, mitt herrskap, vilja vi anse revyn slu- tad.
Jag ber om ursäkt, om jag för länge uppe- hållit er möjligen dyrbara tid, men ni känner ju till det gamla ordspråket: » Däraf hjärtat fullt är, däraf talar munnen, » och en blomsterälskare blir gärna litet mångtalig, när han får tala om — sina kära blommor.
Ur notisboken.
En märkesdag för den svenska kvinnan var sistlidne söndag.
Den 19 maj 1845, således för 50 år sedan den dagen, utkom nämligen den nya arfslagen, som bestämde, att kvinna och man skulle ha lika arfsrätt.
Fru Anna Norstedt, den framstående måla- rinnan, har nu rönt den utmärkelsen att få ett af sina verk införlifvadt med nationalgalleriet — den enda kvinna, som i år denna ära vederfarits.
På hemställan af den nämd, som har att afgifva för- slag till inlösen för svenska statens räkning af lefvande svenska konstnärers arbeten, har regerin- gen nämligen beslutit att inköpa ett hennes » Stille- ben » för kr.
Idun ämnar begagna detta åpropos att i nästa nummer för sina läsarinnor framlägga en utförligare skildring af fru Norstedts konstnärliga verksamhet jämte hennes porträtt.
operan har i säsongens elfte timme fram- fört ett alldeles nytt program och detta af inga- lunda vanligt intresse, samt upptagande ej mindre än två nyheter.
Dessa voro » Navarresiskan », ly- risk episod i 2 akter af Jules Claretie och Henri Cain, musiken af J. Massenet, samt » Hans och Greta », sagospel i tre taflor af Adelheid Wette, musiken af Engelbert Humperdinck.
Ett par mera kontrasterande sceniska musikprodukter kan man näppeligen tänka sig.
Medan » Navarresiskan » ut- gör en verklighetsskildring af renaste naturalism, inför » Hans och Greta » oss på sagolifvets ideali- stiska område.
Den förra operan handlar om en flicka från Navarra, hvilken, för att vinna sin äl- skade, en sergeant bland regeringstrupperna, mör- dar carlistchefen, på hvars hufvud ett pris är satt, och på så sätt vinner den summa, som sergean- tens fader hånfullt affordrat henne, såvida hon ville äga hans son.
Hennes älskare har emellertid fått veta, att hon varit sedd på väg till det fientliga lägret, och då han nu misstänker, alt hon är ho- nom otrogen eller ock en spion, skyndar han ef- ter henne, men träffas då af en fientlig kula.
Han återföres döende till lägret, och då Anita, hans käresta, här visar honom den nyss vunna penningsumman, anser han sig hafva bevis nog för sina misstankar samt förbannar henne, i det han dör.
Anita själf förlorar förståndet.
— Det är sålunda en hemsk episod, som här skildras.
Kom- positören har ock ganska väl lyckats omsätta textens rysligheter i en målande musik, i hvilken han särskildt framstår som en rutinerad mästare i instrumentationen.
Något egentligen melodiöst har man svårt att upptäcka i denna opera, som dock torde hafva rätt goda utsikter att hålla sig uppe genom sina måleriska och verklighetstrogna fältscener.
Iscensättningen var förträfflig, men också utförandet.
Särskildt gläder det oss att en gång vara i tillfälle att konstatera, det fröken Holmstrand särdeles förtjänstfullt löste sin upp- gift.
Som Anita har hon otvifvelaktigt en af sina bästa roller.
Såväl i vokalt som dramatiskt hän- seende förtjänar hon här det största erkännande.
Och hon understödes på bästa sätt af hr Ödmann, som med förträfflig dramatisk verkan återger äl- skarens svartsjuka och dödsscen.
Bland de öf- riga förtjänar särskildt hrr Sellengren och Han- sen alt framhållas.
1 » Hans och Greta » behandlas den bekanta sa- gan om barnen, som gingo ut i skogen för att plocka smultron, men uppfångades af pepparkaks- häxan, som satte dem på gödning för att sedan steka och äta upp dem.
Barnen räddade sig dock från ugnselden genom att på ett finurligt sätt narra häxan själf in i ugnen, där hon spricker med en förfärlig knall, hvarefter förtrollningen löses, bar- nen befrias och återskickas åt sina föräldrar, kvast- bindareparet.
Till denna enkla sagodikt har Hum- perdinck skrifvit en visserligen något bred och på sina ställen uttänjd, men alltigenom under- hållande och melodiös musik, i hvilken man utan ansträngning finner spår af den store mä- staren Wagner, hans lärare och gynnare.
Och dock finnes i denna sagopera så mycken origina- litet och själfständighet, att man nästan är frestad anse denna sceniska musikprodukt som ett upp- slag till en ny smakriktning, visserligen besläktad med den wagnerianska, men som en själfständig afläggare af densamma.
Af synnerlig vikt är här utförandet af de båda barnrollerna Hans och Greta, och vi måste be- känna att deras båda representanter, fröknarna Lindegren och Sparrman, i yttre hänseende gifva en mycket god illusion åt sagobarnen.
Den förra förtjänar särskildt erkännande ej blott för sitt spel, utan ock för det vokala utförandet af sin upp- gift.
Hade fröken Sparrmans stämma klingat min- dre hård och framför allt ej felat så mycket i in- tonationens renhet, skulle äfven hennes presta- tion varit allt beröm värd.
Kvaslbindaren Peter » Sveriges framtid ».
Idun har redan förut på- har en ypperlig representant i hr Lundqeist, hvars pekat förbundet » Sveriges Framtid » och de grund- entré i första tablån är af dråplig effekt.
Där- satser det vill göra gällande.
Vi vilja nu endast emot skulle man önskat bättre representanter så- fästa uppmärksamheten på den publikation, som väl för kvaslbindarehustrun som för pepparkaks- nämnda förbund i dagens nummer annonserar, och häxan, hvilka roller nu innehafvas af fröken i hvilken den för dessa till tals.
Dess billiga pris Pettersson och fru Strandberg.
Ett par biroller gör att en hvar bör ha råd att köpa den, och dess sköttes förtjenstfullt af fröknarna Karlsohn och gedigna och goda innehåll gör den synnerligen lämp- Frödin.
Musiken, som vi förut sagt, underhål- lig som ungdomsläsning.
lande och melodiös, har att uppvisa en mängd olikartade motiv, däribland flere rena folkvisemo- tiv.
Instrumentationen vittnar ock om mycken ru- tin och träffsäkerhet, understödd af smak och djupa kunskaper.
Operan, som hör till dem, hvilken Sen till, att Idun och Iduns Mode- på kontinenten väckt det allra största uppseende tidning finnas hos alla edra bekanta I och rönt den mest odisputabla framgång, torde E x t r a fin M a r s a l a äfven här hemma varda ganska populär.
Svårt torde väl blifva för direktionen, den må uppsätta hvilken opera som helst, att täfla med de vackra vårkvällarna, men om dessa nu ock skulle sfgå med seger, så är det naturligtvis allt skäl i värl- den att nästa termin låta den märkliga sagoope- ran stå upp på nytt.
Uppsättningen var äfven här af god verkan.
Båda operorna gingo i stort sedt väl under hr Hennebergs energiska ledning samt framkallade det lifligaste bifall.
Å Djurgårdsteatern har nu Albert Ranft med sällskap begynt sin sedvanliga sommarkampanj och hälsats med det angenäma återseendets för- nöjelse af en tacksamt minnesgod och vänskaplig publik.
Säsongen öppnades i lördags med ett tyskt lustspel af f i r m a n Schöntan och Kadelburg, som dock åsatts ett åtminstone halfsvenskt märke i och med titeln: » Senator Anderson ».
Längre sträckte sig ej lokaliseringen, ity att åskådarne med snart sagdt första repliken föras direkt in i e n äkta Hamburgersocietet.
Produkten är för öf- rigt ganska lustig, har flere drastiskt uppsluppna scener och en lagom dosis sentimentalitet och » ädel » kälkborgerlighet.
En i början rytande morsk, men på sistone kufvad svärfar, flere förlofningar som upplösning och slutet godt allt godt.
Recep- tet är sålunda ej vidare nytt, men af den bepröf- vade sort, som kommer att äga kurs till tidernas ända.
Utförandet är lifligt och träffar den rätta lust- spelstonen.
Direktör Ranft själf har som Mittel- bach en roll, hvilken passar honom som handsken för handen, och som hans söta lilla fru intar frö- ken Gottschalk alla hjärtan.
Och detta trots kon- kurrensen med fru Eliason, som i e n backfischroll verkligen öfverraskar med illusoriskt ungdomlig ursprunglighet.
Svärfar och svärmor ha i hr Elia- son och fröken Rastan karaktäristiska represen- tanter, liksom hr Lavens » resonnör » förtjänar sär- skild eloge för sitt lediga och naturliga spel.
Man skrattar harmlöst och godt och ångrar in- galunda sin afton.
Stoppa strumpor.
Då jag hvarken är mamma, mormor eller ens » familjeflicka », utan blott » ung flicka med anställ- ning » kan jag e j komma med någon vidsträckt erfarenhet i ämnet, men om » mångårig prenu- merant » i n:r 19 med » det vanliga sättet » att laga strumpor menar ständig stoppning, så vet jag åt- minstone ett bättre sätt och vill gärna delgifva det, ifall det f i n n e s någon, som kan ha nytta däraf.
Då jag skaffar mig nya strumpor, låter jag sticka benen på maskin, fötterna stickar jag själf.
För att få dem starka, tager jag alltid med en ända tviunadt redgarn i hälen (s. k. kilhäl) och tårna.
(Redgarn är bättre i bomullsstrumpor än bomulls- garn, som blir hårdare och mera klumpigt.)