Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På de tretton åren har folkmängden således ökat sig med 23,62.5 personer, hvaraf städernas med 4,884 eller nära 24 procent och landets med 18,739 eller 10? procent.
Tillökningen kan beräknas öfverhufvud årligen till ^ procent.
Men sista årets tillökning utgör blott ^ procent; hvaraf det vill synas som om folkökningen ej mera fortgår med så hastig tillväxt som förr.
Orsakerna härtill äro flerahanda, och aftlyttningar från vissa orter af länet begynna att verka något på dessa ziffror.
Förutom "de afflvttningar, hvilka ske till Stockholm och andra inrikes orter, och hvilka sistnämnde torde någorlunda motsvaras af inflyttningar från andra, hafva de sednare åren starka utflyttningar ägt rum till Norra Amerika.
Pass för sådant ända - mål har uttagits, åren 1843 och 1844 för..... 3 personer, år 1843.........23 d:o „ 1846 US d:o „ 1847 9 d:o.
Sedermera har likväl antalet ökats ganska betydligt, med mera än 400 personer.
Hela familjer af förmögen allmoge, man, hustru och till och med 8 barn, hafva utflyttat, medtagande tjenstefolk; dessutom hafva många nygifta par samt ensamme drängar begilvit sig åstad att på andra sidan hafvet söka sin utkomst.
Hufvudorsaken till dessa utflyttningar är ingalunda religions-svärmeri eller politiska menings-skiljagtigheter, utan den är helt enkelt öfvertygelsen att uti det nya land, de uppsöka, finna bättre materiel utkomst, än uti det gamla fäderneslandet.
Nord-amerikanska fristaternas samhälls-tillstånd har uti de publika bladen blifvit så fördelagtigt afmålad, att föreställningen derom vunnit insteg uti folkets sinnen, och frestelsen att försöka hvad sanning häruti ligger har blifvit stark.
De flesta utvandrarne äro från Kinda härad, en bergig skogsbyggd med inskränktare odlingsmarker och vidsträckta, nu mera mycket medtagna skogar.
Afsättningen af skogsprodukterna är långväga och svår; bruks- och bergsrörelse finnas ej inom trakten och arbetslönerna äro små.
Begäret till mera vällefnad liar spridt sig äfven dit, och medlen att tillfredsställa detta begär erbjuda sig ej lika lätt, helst idogheten der är inskränkt till de vanligaste enklare laudtmannagöromålen, för hvilka fältet ej tyckes rymligt nog eller nog tillfredsställande.
Hos en del är det ett visst begär för ombyte, en nyfikenhet att se verlden eller söka lyckan, en öfverlefva af fordna tiders äfventyrare-sinne, som förleder dem att gå obekanta öden emot uti det nya omätliga landet, der det ej är så »trångt» som de säga det är uti hembvggden.
Det kan ingalunda förnekas att utkomsten i nyssnämnde mera aflägsna belägna skogstrakter är knapp för dem, hvilka, utan egen fastighet, skola lefva af sina händers arbete vid jordbruket, Jordägarne, hvilkas öfverskott af produkter oftast har en genom lång transport betungad afsättning, pålägga sina jordtorpare skyldigheter, som föga motsvaras af torplägenheternas förmåner, och med den dagspenning, som gifves åt arbetaren, förmår han ej att försörja sig med hustru och barn.
Daglönaren vill ej umbära det husliga lifvet, den enda lycka hvaruti han kan täfla med den 7 uti förmögenhet bättre lottade; och då sålunda jemvigten saknas emellan känslan af lifvets behof och medlen till att fylla dem, så uppstå svårigheter som lifligt kännas.
Genom större insigter uti ett fördelaktigare användande af ortens natur-förmåner och derpå sig grundande förbättrad landthushållning, bör man kunna hoppas att missförhållanderna skola något mera jemna sig.
Men i tidens längd kan den tilltagande jordbruks-folkmängden uti ifrågavarande trakter icke äga sin bergning utan sådana binäringar i större skala, som finna ständig afsättning uti allmänna handelsrörelsen.
Väckandet af hågen för sådana är derföre en angelägenhet af vigt i den orten.
Den förut gjorda anmärkningen, att qvinnornas antal öfverstiger männernes, fortfar att vara rigtig, ehuru det vill synas alt förhållandet vid 1847 års utgång något ändrat sig till männernes fördel; ty, då det vid 1835 års slut var såsom 100 till 109J, och vid 1842 års början antalet mankön öfver hela länet förhöll sig till antalet qvinkön såsom 100 till 109, var förhållandet vid 1847 års utgång såsom 100 till 108TVk; och om man åtskiljer förhållandet i städerna från det på landsbyggden, så var år 1842 antalet mankön på landet till antalet qvinkön såsom 100 till 108, då det 1847 var såsom 100 till 106^.
1 städerna förblef det olika förhållandet af 100 till 126 nära nog lika, då det 1847 var såsom 100 till 125 J.
Uti Wadstena fortfar den största öfvervigten på qvinnornas sida, nämligen utöfver 50 procent.
Den ökade folkmängden har ingalunda medfört ett i samma förhållande ökadt antal beväringsskyldige ynglingar.
Folkmängden har hvarje år ökats uti en någorlunda lika tillväxt; men beväringspligtige ynglingarne äro, enligt vederbörandes uppgifter, till antalet ena året betydligt skiljagtige från det andra.
Så utgjorde t. ex. 1844 detta antalet 2,428 stycken, då det påföljande året 1845 blott utgjorde 2,385; och då antalet år 1846 var 2,540, så nedgick det år 1847 till 2,275.
Detta förhållande häntyder på orsaker, som ligga djupare in uti menniskonaturen, än att de kunna blifva föremål för närmare utredande uti denna underdåniga berättelse, och kan såsom ett enstaka faktum icke blifva någon tillförlitlig grund för bestämda slutledningar; men det synes som om god eller dålig årsväxt skulle betydligt inverka på dödligheten bland allmogens barn äfvensom på den hastigare eller långsammare utvecklingen af deras kroppskrafter.
Således kan förmodas, att den starka missväxten år 1826 menligt inverkade på uppfödandet af de späda barn som det året föddes, och hvaraf ett mindre antal hunno fyllda 20 år, än som af barn, födda nästföregående åren, hunno denna ålder.
Den klass beväringsmanskap, som föddes 1827, året efter missväxten, befanns vid mönstringarne 1848 ännu mindre talrik än den föregående, utgörande blott 2,048 stycken.
Anmärkningsvärd är i alla fall den långsamhet, hvarmed allmogens söner i allmänhet uppväxa.
Ehuruväl åtskillige undantag finnas, helst uti vissa skogstrakter, der de ljushåriga utgöra flertalet, så äro B ynglingarne vid fyllda 20 år vanligen ej fullväxta, och många så långt ifrån att vara det, att de, befunna undermålige vid beväringsmönstringen, likväl några år efteråt visa sig hafva uppnått en längd, som icke obetydligt öfverstiger den för giltigheten vid en beväringsmönstring tillräckliga.
Hvad beträffar folkets bildning, så står den ännu ungefärligen på samma punkt, som då sednaste underdåniga Femårs-berättelse afgafs.
Laglydnad och ordentlighet i allmänna lifvet fortfara att utgöra hufvuddragen hos folket; känslan af samhällspligter och rättigheter är lefvande hos detsamma.
Sederna äro temligen oförändrade, med öfvervägande rigtning åt materiella och förklemande njutningar, ehuru fyllerilasten icke kan anses tilltaga.
Oäkta barnens antal synes deremot ökas, äfvensom socknarnes betungande med deras omvårdnad.
Klädedrägterne blifva småningom mera och mera förfinade; karlarnes äro väl ännu merendels af vadmal för vintern, och skinnpelsen begagnas olorändradt af arbetaren: men paraplyer och galoscher äro mycket brukade af de unga drängarne.
Linnet är mångenstädes utbytt mot bomullslärft, och sommarkläderne här och deraf bomullsväfnad.
Qvinnornas vinterklädnad består oftast af ylle och bomull sammanväfdt; i öfrigt af bomull mera än linne.
Hufvudet betäckes nu som förr af sidenduken eller bomullsklädet, och den rutiga vllesjalen omsluter qvinnan ständigt, när hon är ute på någon längre väg.
Lefnadssättet inomhus är hos de rikare bland allmogen förfmadt till mat och dryck, likasom hos medelklassens ståndpersoner; möbleringen ofta dyrbarare, men den lyx, hvarpå största värdet sättes, är vackra hästar.
Husen byggas nu med större anspråk än förr, ofta 2 våningar och ett större antal rum, hvaraf ett eller liera stå uppstädade att begagnas blott då främmande göra besök.
Likväl byggas husen för kreaturen jemväl bättre än förr, rymligare och ändamålsenligare.
Halmtaken förbytas mera och mera mot tegeltak, och allmänna välmågan hos denna den talrikaste klassen af länets invånare är uti tillväxt.
Huru det förhåller sig med välmågan hos de öfriga klasserna, är mera ovisst.
Tilltagit har den i allmänhet ej.
Lefnadskostnaderna ökas gerna i större proportion än inkomsterna; och för många är den behållna inkomsten af en egendoms afkastning mindre nu för tiden, derigenom att tjenstefolkets och arbetarnes vilkor måst förhöjas, sedan deras anspråk på delagtighet uti lifvets kroppsliga njutningar ökats.
Den, som ej vet att lämpa sin verksamhet och användandet af sina krafter efter tidernas förändrade skick, den försättes småningom uti sämre ställning än förut; den, som icke flyttar fotterna, då tidens trampqvarn vrider sig kring sin axel, den sjunker först och faller sedan.
Fattigvården har under åren 1842—1847, med undantag af ett enda år, nämligen det efter 1845 års till stor del misslyckade skörd, fortfarit ungefärligen 9 såsom förut, enär den nya författningen derom, med deraf härflytande fördubblade kostnader, ej trädde i verkställighet förr än mot slutet af 1847.
Nyssnämnde missväxt drabbade synnerligast östra delen af länet och det till en grad som, äfven af de äldsta jordbrukare i den orten, ansågs vara oerhörd.
Af råg erhölls mångenstädes föga öfver utsädet åter, och vårsäden gaf också en ringa äring.
Orsaken ansågs hufvudsakligen ligga uti 1844 års utomordentligt våta väderlek, som gaf dåligt utsäde uti en alltför vattendränkt jord.
För de af missväxten hemsökta socknar sammanskötos inom länet af enskilda personer och af kommuner både penningar och spannmål till belopp af 6,745 R:dr, 21J Tunnor råg, 39 J Tunnor korn, 1 Tunna ärter och 3 Tunnor blandsäd.
Derjemte täcktes Kongl. Maj:t af statsmedel bevilja ett understöd af 40,000 R:dr till återbetalning på 3:ne år.
Sistnämnda medel användes visserligen till någon del att understödja dem, som icke behöft för tillfället falla fattigvården till last, men hvars förmåga att fortfarande bruka sina hemman äfventyrats, om de utan sådant biträde måst försälja dragare och redskap till kronoutskylderna; hufvudsakligen användes likväl understödsmedlen såsom tillgång för socknarnas fattigvård.
Fattigvårdsstyrelserna blefvo derigenom satte uti tillfälle att uppköpa dels varor att af understödstagare förarbetas, dels ock spannmål, som förmaldes och till lindrigare pris än de gångbara försåldes till sådana fattiga, hvilka förmådde något arbeta för egen försörjning.
Några socknar sysselsatte sina arbetsföre understödstagare vid vägförbättringar, hvarigenom besvärligare backar afjemnades; andra utfunno andra sysselsättningar för dem, mera eller mindre lönande, men alla syftande på att lemna den flitige utväg att genom sitt arbete försörja sig och de sina, samt ådagalägga att den late och försumlige bör hafva föga alt förvänta af sina medmenniskors hjelp.
Det är ej kändt att någon förfors af brist, och de statsmedel, som till understöd erhöllos, äro alla rigtigt återbetalda, utan att någon fråga uppstått om dröjsmål dermed eller om afskrifning.
Gröfre brott hafva visserligen förefallit många nog; dock ej till så stort antal, att det kan föranleda särdeles större uppmärksamhet än förr.
Stöldernas antal har deremot under ifrågavarande tidpunkt uppnått en förfärande tillväxt, till och med utöfver hvad uti sednaste underdåniga Femårs-berättelse måste anmälas.
Då hade redan från 44 personer» som år 1836 straffades för l.sta eller 2:dra resan stöld, antalet sådana brottslingar, år efter år, uppgått så, att det år 1842 utgjorde 135 eller tredubbelt.
Norrköping är härunder ej inbegripet.
Nu har dermed förhållit sig så, att det år 1843 ännu var............135 stycken, men blef 1844 ............... 156, Berättelse öfver Östergöthlands län för åren 1842—1847. 2 10 1843 . . . . 1846 . . . . 1847 nedgick till 165, 192, hvarefter det år 144.
Huruvida sistnämnda förminskning är eu tillfällighet eller beroende af fortfarande dertill verkande orsaker, skall utvisas af de efterföljande årens förhållanden.
Såväl benägenheten till stöld som det sinnelag, hvilket föranleder begåendet af andra brott, torde framdeles kunna mera dämpas och öfvervinnas, om undervisningen uti sockenskolorna erhåller den samvetsgranna rigtning, som dermed i första rummet bör afses, och om dessa bildnings-anstalter kunna hållas fria från det, som för dem bör vara främmande.
Uti många socknar mötte skolornas inrättande svårigheter, på ett och annat ställe motvilja; men vid 1847 års slut funnos de i gång uti 114 socknar inom länet samt 4 städer.
Sedermera hafva ytterligare 33 stycken blifvit ordnade i socknarne på landet och en uti stad, så att blott tvenne socknar ännu sakna de nådigst anbefallda sockenskolorna.
Sjutton stycken åtnjuta något, ehuru föga betydligt, understöd till skollärares aflönande utaf statsanslag.
Önskligt vore, om undervisningen uti dessa skolor kunde sträcka sig till det praktiska uti trädgårdsskötseln och derigenom meddela den uppväxande generationen dels mera håg för skonandet af träd i allmänhet, dels mera smak för deras planterande samt mera erfarenhet af det gagnande och det behagliga uti sådana arbeten, som äro de mest tacksamma mot den deruti nedlaggda mödan.
Men för att vinna ett sådant ändamål, erfordras i första rummet att de skollärare, hvilka genomgå Seminarium, derstädes erhålla undervisning uti trädgårdsskötseln, och dernäst att socknarna släppa till ett stycke jord i närheten af skolan.
Större anslag af statsmedel är derföre nödigt för seminarierna; men vinnes tjenlig undervisning derstädes, torde nog skollärarne, understödde af pastores, förmå öfvertyga sockneboerna om gagnet af sådana anstalter, och, om nyttan inses, tveka sockneboerna ej att bringa saken till verkställighet.
Den vore af gagneligare påföljder än vid första påseendet förefaller.
Den ojemnförligt vigtigaste, landthushållningen, torde först böra betraktas till sina särskilda hufvuddelar, åkerbruket, ängsskötseln, skogshandteringen och ladugårdskötseln, samt derefter uti sin helhet, såsom sammanhängande näringsgren.
Med il landtliushållningens utöfvande förenade binäringar äro deremot så mycket beroende af särskilda lynnen, vanor och andra omständigheter, att de ej kunna anses inverka på landtliushållningens gång i allmänhet, utan böra särskildt upptagas.
Bränvinsbränningen gör likväl på liera orter ett undantag, och torde derföre ställas närmast i sammanhang med landthushållningens hufvudsakligaste föremål.
Egentliga åkerbruket har från 1842 till 1847 föga förändrat sig.
Något större delar af åkern hafva väl de sednare åren användts till klöfver, men i det hela obetydligt verkande på foderlillgångarna och icke motsvarande den förminskning häruti, som den mot förra tider så betydligt utvidgade potates-odlingen medfört.
Denna sistnämnda växt hade år 1846 utträngt andra på långt större fält, än som var förenligt med vidmagthållandet af åkerjordens bördighet; men dess lätta och fördelagtiga afsättning till bränvinsbrännare förledde mängden att år efter år utvidga sina potatesodlingar.
Emellertid förnyade sig då den gamla erfarenheten, att all öfverdrift straffar sig sjelf, och potates-sjukan, som det året så allmänt spridde sig inom länet, förtog ganska hastigt den förut rådande benägenheten att till denna rotväxt använda såväl tjenlig som otjenlig jord.
Numera är jordbrukaren angelägen att härtill utvälja blott en passande jordmån, och de llesta bränvinsbrännare hafva nedsatt sitt pris på potäterna.
Produktionen af potäter nådde troligen med 1846 sin största höjd.
Det reguliera cirkulations-bruket har ej vunnit insteg hos jordbrukarne i allmänhet.
De anföra mestadels till skäl, att detta ger mindre höstsäd än det gamla brukningssättet; att höstsäden likväl är den som ger säkraste afkastningen, största inkomsten och största fodermängden; att cirkulations-bruket är kostsammare, enär det erfordrar en förökad arbetsstyrka, och att en blandsädsskörd ger större tillgångar för kreaturens utfodring än en skörd af något grässlag.
Det vissa lärer vara, att åkerbrukets största fördelar ernås, då det rättas efter jordmånens och ägornas beskaffenhet, och att hvad som på en egendom är fördelagtigast, skulle på en annan medföra mindre förmåner; samt att ordnandet af ett riktigt cirkulations-bruk erfordrar långt större insigter, såväl uti jordbrukets grundsanningar som uti de vetenskaper, frän livilka hjelpmedel kunna hemtas till befordrande af dess högsta utveckling.
Förr än sådana insigter blifva allmännare och exemplen på deras lyckade tillämpning uti landshushållningen talrikare, förr kan man ej förvänta att det rationela cirkulations-bruket blir i denna landsort antaget af mängden.
Hvete och råg sås nu mera än förr, men korn mindre.
Vissa trakter, som för längre tid tillbaka varit ryktbara för att lemna ymniga kornskördar, producera nu långt mindre af detta sädesslag.
Genom oförsigtig och utsugande behandling har åkern blifvit magrare och bär snarare höstsäden än kornet, som fordrar fet och djup jord. 12 Rågen är och förblifver troligen lmfvudsädet, emedan detta sädesslag först och främst lemnar det allmännaste och nödvändigaste födoämnet för det alltjemt tilltagande antalet menniskor och derjemte det drygaste foder för kreaturen; samt dernäst derföre att det har en särdeles god afsättning uti bränvinspannan, sedan nu bränvin och spritdrycker med andra benämningar utträngt öl och dricka hos åtgången af råg ökats samma förhållande, som den af korn min - mängden, samt skats inom orten.
Ärter begagnas nu långt mindre än fordom, sedan potäterna vunnit så mycket insteg uti hvarje hushåll, och bönor hafva varit nästan sällsynta.
Sedan likväl" potates-sjukan blifvit så allmän, hafva bönorna åter begynt att visa sig på en och annan åker.
Rofvor och kålrötter begagnas jemväl endast till ringa myckenhet uti köket; der de odlas i större mängd, begagnas största delen af dem till kreaturen.
Hafra sås gemenligen blott på nyodlingar och begagnas nästan uteslutande till hästars utfodring.
Man betviflar nästan att svinen kunna med hafra göras feta och att hönsen kunna trifvas med sådan föda.
Deremot nyttjas blandsäd, af hafra blandad med någon del korn, på betydliga sträckor af åkern såsom ett säde, hvilket man har anspråk uppå att alltid gifva full skörd, om jordens växtkraft genom liera föregående sädesskördar blifvit medtagen.
Rlandsäden begagnas ock till mångahanda behof: till malt, till kreatur och hästar, till bränvinsbränning, samt understundom, då rågen är sötig, att med densamma blandas vid brödbakning.
Linser, helst gula, sås på vissa ställen oblandade, för ått samfäldt med råg användas till bröd, helst om rågens bergning skett under våt väderlek.
Tdl lin begagnas åkerjorden på ganska få ställen och äfven der till mycket inskränkt vidd.
Till hampa begagnas den ej; der sådan sås, sker det på mindre särskildt valda täppor.
Ängsskötseln inskränker sig merändels till att upplöja de ängar, hvilka äro mindre barande, såvidt sådant kan ske, och att åter beså dem med gräsfrö.
Gödning af ang utan dess upplöjning har man visserligen ej exempel uppå.
Men de sednare aren hafva några arbeten blifvit gjorda för att med vatten öfversida magra än«ar’ f n •U.tvän§e.n har, ädaga,aSt den ofantliga vinsten af dylika företag, der lokalen° är tillräckligt sluttande och vattentillgången tillräckligt gifvande.
Skogshandteringen inskränker sig i allmänhet till att genom gallring afverka hvad skogen tål, eller derutöfver när behofvet så kräfver.
Likväl har, sedan trakthuggning införts på allmänningar och boställsskogar, många enskilde påtänkt ett dv4 .ordnande »f deras skogsafverkning.
Många betänkligheter möta dock härvid lornamhgast i afseende på ogynnsamma lokalförhållanden, hvilka här äro sä vanliga’
Man befarar nämligen att de jordfattiga bergen, som nu bära skog, skola vid trakt - 13 huggningen, genom det med ens skeende borttagandet af de skuggande träden, af solhettan sä förtorkas, att nya plantor svårligen der kunna åter uppspira, åtminstone ej inom den tid som nu är tillräcklig för deras återväxt.
Man har äfven svårt för att vid trakthuggnings-afverkningen på vår brutna och ojemna mark, der bergshöjder omväxla med bredare och smalare dalgångar, tillämpa systemet med de rätliniga figurer, som det ansetts fordra för sitt tillräckliga ordnande och sin regelmässiga verkställighet.
Det är likväl att hoppas, att det öfverdrifvet pedantiska skall vika för det praktiska förståndet, och vetenskapens reglor småningom finna sin tillämpning i öfverensstämmelse med såväl olika erfarenhet som omvexlande lokal-förhållanden.
Den för några är sedan först hrukade sågen till trädens fällning och vidare afkortande har på många ställen begynt att brukas, såsom ganska mycket trädbesparande; men dess införande till ständigt bruk vid fällningen möter vissa svårigheter, hvilka troligen alltid komma att förhindra denna önskans fullbordan.
Emedlertid är dess gagn efter trädets fällning så väl insedt, att begagnandet härtill otvifvelaktigt småningom kommer att tilltaga.
Återplantering af skog eller frösådd i sådant ändamål utgöra ännu sällsyntheter, fastän man ser och vet, att der det skett har det lyckats väl.
Dels den ringa håg man i allmänhet äger att göra uppoffringar för efterkommande, dels den föga utsigt som är att egendomen, numera så rörlig, framgent qvarblifver inom slägten, dels ock tröghet i tankar och sinne, motverka eller förhindra denna åtgärd för framtida gagn.
Ladugårdsskötsel har tillvunnit sig en mera allmänt ökad uppmärksamhet under denna tidrymd.
Några landthushållares bemödanden, att genom välberäknad fodring uttaga ovanligt stor behållning af sin ladugård, har uppväckt en håg att genom likartade bemödanden vinna lika förmån.
Mången har ock funnit möjligheten att af samma slags kor erhålla en till hälften mera förökad afkastning, och åtskillige hafva lyckats att nära fördubbla den.
Derföre hafva också en del landthushållare, som förut sökt att genom stallning af oxar draga inkomst af fodret, numera trott sig finna säkrare behållning genom ett ökadt antal kor.
Emedlertid står bränvinsbränningen på många ställen uti ett nära förhållande till den ökade inkomsten af koladugården.
Allmänt har man nu insett angelägenheten att underhålla ett större antal nötkreatur än förr skett, och de stegrade priserna ådagalägga nogsamt att meningen härom ej är inskränkt inom denna landsort.
Bemödandet att förskaffa sig godt slag af nötkreatur syftar nästan uteslutande på mjölk-afkastningen, emedan köttet hos oss ej uppnått så högt pris, att vinsten af kreaturs uppfödande, endast för slagt, kan uppväga vinsten af deras uppfödande till mjölkkor eller dragare.
Några possessionater hafva gjort stora uppoffringar uti pen - 14 ningar, för att skaffa sig kreatur af större utländska slag, och det synes väl lyckadt, såvida utfodringen kan bibehållas vid den behöfliga myckenheten för de stora djuren; men de flesta tro att Småländska kon, när den väljes med insigt och utfodras med omsorg, ger större vinst och en säkrare fortfarande behållning än de utländska slagen.
Croisering med tjurar af större utländska racer anses likväl vara fördelagtig, och man tror att deraf kunna bildas inhemska konstanta slag i tidens längd, om fortsatt bemödande deråt egnas.
Derföre önskas ock att tjurar från stam-holländeri måtte, likasom hingstar från stuteri, stationeras uti orten och likasom de betjena mot betalning.
Fårskötseln står på enahanda punkt som förut och synes ej hafva att påräkna någon mera lysande framgång uti denna ort, hvars natur-förhållanden icke äro för densamma särdeles gynnande.
De släta jordytorna bestå nämligen af fet och bördig jord, som kan gifva större afkastning om den begagnas annorlunda än till fårbete, och de öfriga markerna äro merendels skog- och buskbeväxta eller sanka kärr, hvilka för fåren äro föga tjenliga.
Fodret är ock för dyrt för att här kunna i pris täfla med norra Tyskland, der djuren gå ute flere månaders längre tid än här.
Våra regniga höstar motverka jemväl fårens trefnad uti den sena årstiden.
När härtill lägges den outtömliga tillgången på tysk ull och amerikansk bomull för låga priser, så blir klart att blott ett och annat särskildt förhållande kan föranleda jordägaren att hålla en talrikare fårahjord.
Hästafveln har bibehållit sig på den goda ståndpunkt, som uti föregående underdåniga Femårs-berättelse är omnämnd.