Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En tjänsteman är ju också beroende af sina förmän.
En kvinlig telegrafist anses ju vara oberoende och lika- ledes en kvinlig kontorist med 800 ä 1000 kronors lön — j a g tror t. o. m., att de anses ha det mycket bra.
En telefonist har visst 6 å 700 kronor.
Nu är det ju så här i världen, att en fru ej uteslutande själf kan sköta sina barn, efter- som hon har flere förpliktelser inom hemmet.
Därför är hjälp för henne lika nödvändig som en kontorist på ett kontor eller en telegrafist på en telegrafstation, och det inser hon myc- ket väl.
Likaså är platsen nödvändig för » fröken », hvilken utan den kanske ej kunde ta sig fram.
Således är det därvidlag som
annorstädes i lifvet, att » alla behöfva vi hvar- andras hjälp ».
Lönen för en barnsköterska anses så obe- tydlig.
På landet torde den variera mellan 75 och 150 kronor.
Det låter ju ej mycket och är det heller inte, men låt oss tänka efter och jämföra med dem, som ha lön i ett för allt.
En » tjänstekvinna » med 800 kr.
har det ej så mycket bättre i ekonomiskt afseende.
Oftast är hon stationerad i stad, där lefnads- kostnaderna i medeltal torde uppgå till 50 ii 60 kr.
i månaden, d. v. s. ö å 700 om året.
Sedan är det inte mycket kvar af lö- nen till kläder och diverse, och om man då därtill tar i betraktande, att toaletten tar större utgift i en stad än på landet, så tror jag skilnaden ej är väsentlig.
Därtill kommer, att det fins en oändlighet med platser för barnsköterskor (något som man ej kan säga om platser på kontor o.
), om nämligen de flickor med uppfostran, som egna sig däråt, genom anspråkslöshet och ar- betsvillighet äro tjänarinnorna ur arbetsklassen öfverlägsna.
Att flickor, som egna sig åt barnavård, i världens ögon ej äro så » ansedda » som så- dana, hvilka inneha något af de ofvan be- rörda yrkena, är tyvärr en sanning.
Men att detta är ett missförhållande, kan ej hel- ler förnekas.
Hvarje person, som med nit och omsorg fyller sin plats, är värd sina med- människors odelade aktning.
Att vara lämp- lig att sköta barn och egna sig åt deras för- sta utveckling, antingen tillsammans med de- ras mor eller ock på egen hand, borde också vara en borgen för den personens karaktär och uppfostran, så att något tillbakasättande aldrig borde komma i fråga.
Mycket beror också på dessa unga kvinnor själfva, hvad plats i samhällets rangskala de en gång skola komma att inta.
Blir man van att uti dem tänka sig tillbakadragna, stilla kvinnor, som med kärlek vårda våra barn, tänker man ej heller på att se ned på dem, lika litet som man gör det med den nyorga- niserade sjuksköterske-kåren, hvilken denna nya kår mest liknar.
Hos bägge tänker man sig en uppoffrande människokärlek till dem, som ej kunna hjälpa sig själfva.
I bildade hem händer det väl heller ej, att barnens vårdarinna anvisas en sårande underordnad ställning.
Härmed menar jag ej, att hon skulle vara tillbakasatt, om hon t. ex. ej toges med på bjudningar.
Har hon de anspråken att vara borta med familjen för beständigt, sköter hon ju ej sin befattning ordentligt.
Att vara ute med andra någon gång är ju ytterst nödvän- digt, men blir det för barnens vårdarinna en vana att » vara med », har ju modern ingen att lita på för barnen, medan hon själf är borta.
I alla lifvets förhållanden äro j u några motigheter att beräkna, och i detta fall äro de ej af så allvarsam natur, att de böra kunna afskräcka en modig och företagsam ung kvinna.
Stor aktning förtjänar visser- ligen den, som fyller en nödvändig plats i samhället.
Heder åt dessa kvinnor, som vilja egna sina bästa krafter åt de små!
Klara barna- ögon skola med kärlek söka deras och mjuka armar smekande läggas om deras hals!
På deras ålderdom skola de säkerligen ock vör- das och älskas af dem, åt hvilka de egnade sin krafts dagar!
I forna dagar.
Strödda blad ur minnets album, samlade af M a t h i l d a Langlet.
| I | ö l e t kan väl vara ungefär två och femtio &lt;s§Mi&gt; år sedan; den lilla » hjältinnan », som uppträder på detta första blad i minnets bok, var väl då omkring sex år, och nu är hon nära sextio.
Det lilla fiskläge, som redan då gjorde anspråk på titel af köping och under denna rubrik figurerade i Palmblads geografi, befann sig ännu i oskyldighetens tillstånd, och ej ens de äregirigaste bland dess in- vånare drömde om den lysande framtid, som då ännu låg fördold bakom det tillkomman- des slöja.
Mellan de grå bergen stack här och där fram en rödmålad stuga, stundom liksom inkilad i en bergsskrefva, stundom åter omgifven af en liten täppa med några buskar och kryddsängar.
Det senare hörde dock till undantagen.
D e flesta invånarne tycktes vilja vara så nära sjön som möjligt.
Särskildt var detta fallet med prestgården.
Den låg egentligen på en brant klippa., en afsats nedanför en ännu högre och brantare sådan.
Men man hade fyllt ut till kanten af berget, så att framför den lilla, midt i backen liggande byggningen, sträckte sig en gräsplan, omgifven af ett staket.
När man nu gick omkring på gården, helst om man var så liten, att man ej räckte med näsan öfver staketet, såg man icke stranden nedan- för berget, utan endast vattnet, lrvilket åt den lilla bostaden förlänade ett egendomligt behag och i den lilla sexårigas sinne kvar- lemnade ett outplånligt intryck.
Icke som skulle hon då först sett det.
Hon var född här i den lilla prestgården, och hon hade alltid haft denna samma ut- sikt för ögonen, men det var först vid den åldern, hon började förstå, att det var vac- kert, detta.
Om sommaren glittrade vattnet, som om det varit beströdt med guld, om hösten häfde det sig i fradgande vågor, mel- lan hvilka då och då en » ökstock » (liten eka) kastades upp och ned likt ett nötskal; om vintern byggde isen blänkande bryggor däröfver, och lätta slädar ilade då fram mel- lan holmar och skär — alltid och under alla årstider var det vackert och lockande, detta vatten.
Där inne i det lilla pastorshuset funnos blott fyra rum — ett litet och ett stort på båda sidor om förstugan.
Till höger låg förmaket, som pastorskan var mycket rädd om, och som af den sexåriga ansågs nästan som » ett heligt rum ».
Aldrig fanns ett damkorn på det polerade alrotsbordet framför soffan, al- drig en fläck på de rödrandiga stolsöfverdra- gen, och när gardinerna tvättades, var och förblef en ogenomtränglig hemlighet, ty de sutto alltid där, lika bländande hvita och nystärkta.
Där inne och i sängkammaren funnos innanfönster; men i » pappas kammare » och i salen, som var hvardagsrum, ansågs för möbleringens skull öfverflödigt att bestå så- dan lyx; för de inneboendes skull kom det aldrig i fråga.
Kallt var det nog om vintern, och de oglaserade kakelugnarne höllo ej vär- me; ondt om ved var det nog också, men —.
man var så van vid att slita ondt på den tiden, så att det var alldeles som skulle det så vara.
I » pappas kammare » uppehöll sig Tinnie — hon hette Clementine, men hade i sin spädaste ålder haft det förståndet att själf ändra om namnet och gifva det en drägligare form — helst och mest.
Det skulle egent- ligen vara pastorns expeditionsrum den lilla kammaren, strax till venster i förstugan, och hans skrifbord stod också vid det enda fönst- ret.
Men på den tiden var pastorsexpedi- tionen så lindrig som möjligt, och Tinnie fick för det mesta ostörd husera där inne.
På ena väggen stod en rymlig bokhylla, väl fylld med böcker i bastanta skinnband, och det var detta, som lockade henne.
Nu mera kan ett sex års barn endast undantags- vis läsa i bok, men på den tiden ansågs det barn såsom förloradt, som icke vid den ål- dern kunde » läsa rent » och hade lärt sig utantill åtminstone » lillkatekesen ».
Tinnie hade den lyckan att ega föräldrar med be- tydligt frisinnade åsikter, och ingen hade tru- gat i henne ens de minst bittra små karten af kunskapens träd.
Men hon hade på nå- got outran sakligt sätt lärt sig läsa i bok, och sedan läste hon allt, hvad hon kom öfver.
Det var just icke mycket, och dock var det mycket omvexlande.
Bibeln och psalm- boken, mytologiskt lexikon, spridda delar af Brockmans konversationslexikon, Adlerbeths öfversättning af Vergilius, Beckers världshi- storia och sist, men sannerligen icke minst, Josephi Florii juridiska historia.
Den senare, i två delar, hvardera stor som en liten res- koffert, var hennes käraste lektyr, och bland dessa skatter fråssade hon till sitt nionde år, läste dem om och om igen och satte dem all- tid högre än alla andra böcker, som hon då och då kom öfver och stack emellan med.
En dag kom hennes gudfar på besök och stack i hennes hand en bok, på hvars titel- blad lästes: Frithiofs saga.
Det var den första bok hon själf egt, och hennes glädje var stor.
Hon hade redan upplefvat många glada och lyckliga stunder, men ingen har dock förmått utplåna minnet af den, när hon stod där med boken i handen och den tan- ken, att hon egde den.
Nu var det vinter, men det led mot vå- ren och Tinnie var ett godt stycke på sjunde året.
Hon måste ju lära sig arbeta och satt med en stickning i handen, ärligt bemödande sig att » taga ihop » på smalbenet af en blå ullstrumpa.
Hon » lyfte af » som hon blifvit lärd, men huru hon » lyfte » for maskan slutligen af stickan, och när hon skulle taga upp den, kröp den ned, allt längre och längre, på ett högst gement och » intri- kat » sätt.
» Hur är det? » sade modern och såg upp ifrån sitt arbete.
» K o m hit, får jag se.
A c k, har du nu tappat maskor igen!
Nej, jag har inte tålamod med detta — jag får skicka dig till tant Charlotta. » Tinnie såg mycket olycklig ut.
Icke för det att allas » tant » Charlotta var så farlig, men hon omhuldade med moderlig ömhet ett par kolsvarta, gräsögda kattor, som hade sin plats på hvar sitt hörn af den låga kakel- ugnen i hennes rum, och som, när man öpp- nade dörren, med blixtens fart flögo ned och stodo där, fräsande och skjutande rygg — och Tinnie var dödligt rädd för kattor.
» Hvad skall det bli af den här flickan, som är snart sju år och inte kan lära sig taga ihop en strumpa? » beklagade sig pastor- skan, vändande sig till sin man.
» Ja, det är bra skada, att hon inte är en pojke, » svarade han, » ty läshufvud, det har hon då. » » Det är nog sannt, men hvad nytta har ett fruntimmer af det? »
» Åh, hon kan väl bli guvernant, » små- skrattade pastorn med en menande blick på frun.
» Ja, det är också en utkomst.
— » » Det slog bra ut för dig, tycker jag. » » Det är inte alla guvernanter, som råka i grannskap med ogifta komministrar, » svarade frun och skrattade också, » och för öfrigt be- höfs det stora kunskaper numera — språk och musik — och huru skall Tinnie få lära sådant? » » Jag kan få lära franska för mamma och latin för pappa, » föreslog Tinnie, som icke förlorat ett ord af samtalet.
» Det var inte så dumt tänkt, det där, » sade han.
» D u kan gärna i denna dag börja läsa franska för mamma, men latinet, min stumpa, det får du vara ifrån — det är blott pojkar, som läsa latin. » Han gick ut, men kom strax igen.
» Vet du hvad, mor? » sade han, » jag tror, att vi fara öfyer till Bodala i dag.
Det är så utmärkt vackert väder, och det har så länge varit sagdt, att vi skulle helsa på där. » » Men är isen säker? » » Åh, fullkomligt.
Fogelö-bönder åkte med stockholmslass i går.
Vi taga skjälskinnsslä- dan, och Tinnie kan få följa med.
Kan mid- dagen vara färdig klockan tolf? » Pastorskan, som hade varit guvernant i en finare familj i Stockholm, hade därifrån med- fört vissa litet förnäma vanor, hvaribland den att äta middag så sent som klockan ett.
» Åbja, » sade hon, lade bort sitt arbete och skyndade ut i det i en tillbyggnad be- lägna köket.
Tinnie satt kvar och såg utåt det glittran- de snöfält, som nu sträckte sig mellan hol- marna där ute.
Var det möjligt, att hon skulle få fara dit ut?
» På sjön står isen så spegelklar », citerade hon i tankarne, och strax omformade sig för hennes inre syn den gamla skjälskinnsbeklädda slädan till en fan- tastisk, förgyld snäcka, något liknande gula kappslädan, som pappa brukade åka öfver till Aspön med, och den lilla svarta blåsiga hästen blef till en eldig springare, och far och mor voro kung och drottning — ja, sedan kom hon inte längre, ty Frithiof var henne en allt för obekant företeelse, för att hon skulle kunna tänka sig något motsvarande.
Men hon njöt af sina fantasier ändå, alldeles ohindrad af, att hon aldrig ens på en plansch eller tafla sett vare sig kung eller drottning, vare sig förgyllda slädar eller eldiga springare.
Middagen var snart öfverstökad, och då slädan körde fram, voro alla bepelsade och i ordning.
Å t landsidan kunde man uppför en brant och krokig backe komma upp på en platå vid foten af det stora berget, af hvilket den lägre afsats, där prestgården låg, var en framskjutande klack.
Den lilla hög- slätten sluttade sedan sakta nedåt stranden, på andra sidan om » Speglas-udde », och där åkte man utan svårighet ned till isen, och så bar det af » på den glatta ban ».
Det var redan mörkt, då prestfolket kom hem från sin utfärd.
Det vackra vädret ha- de hastigt förbytt sig till fult — en rå, fuktig väderlek, med obehaglig pinande blåst, som snart växte till storm.
Och det kom så hastigt — just ungefär på halfva vägen hem.
» Jag är riktigt glad åt, att vi ej läto öf- vertala oss att stanna kvar till kvällen på Bodala, » sade pastorn, då han bar in den halfsofvande lilla flickan, ungefär som ett an- nat bylte, » ty det blir bestämdt ett svårt vä- der till natten.
Det stormar redan. » » Ja, gudskelof att vi äro hemma, » instäm- de hans hustru.
» Hade det inte varit för Tinnies skull, så tror jag nog, att vi låtit narra oss kvar, ty det var så trefligt och muntert där borta. » Tinnie hörde alltsammans som i en dröm, och modern hade knappast hunnit stoppa henne ned i hennes lilla säng, förrän hon sof.
Andra morgonen var hon tidigt uppe och skyndade ut i salen, ifrig att för sin väninna, barnjungfrun, få berätta om gårdagens färd.
Föräldrarne stodo vid fönstret och sågo utåt sjön, och Tinnie stack sig in emellan dem för att också se dit ut.
Hvar var det hvita gnistrande snötäcket?
Där gick j u ett bredt, — så bredt — bälte af nästan svarta vågor fram mellan vid land ännu kvarliggande snö- täckta isband!
Och där hade de ju åkt fram i går!
Den lilla förstod ej hvarför, men hon kände sig så hemsk till mods.
Det mör- ka vattnet, som vältrade sig där ute, den molndigra, nästan lika mörka himlen — hon blef så betryckt, så rädd och smög sig intill modern, som ömt lade armen omkring hennes skuldra.
» Kan du tänka, » sade pastorn till sin hustru, » att, efter hvad Kallström säger, isen bröt upp inom mindre än en timme efter se- dan vi kommit i land! » » Hvad säger du? » utbrast hon förfärad.
Om vi hade dröjt kvar där borta en timme till eller två — — » s Ja, det Jean j u hända, att vi varsnat fa- ran i tid och kunnat råka land på andra si- dan, » sade han dröjande » men — » Han fullbordade icke meningen, men hon såg i hans ögon det outtalade och kastade sig gråtande till hans bröst.
» Om ej Tinnie varit med, » snyftade hon och drog flickan in i deras famntag, » så ha- de vi stannat kvar där och åkt hem — O Gud, vi hade kanske åkt rakt ned i djupet! » » Gud vare lof, att vår lilla flicka var med! » sade fadern, lyfte upp henne och kysste henne ömt.
Den lilla förstod icke fullt, hvad som sa- des, men dock nog för att aldrig glömma det lilla uppträdet.
Och ofta har hon sedan tänkt, att det vore godt, om föräldrar i all- mänhet endast sökte sådana nöjen, där en liten Tinnie kunde vara med och draga dem i rattan tid tillbaka till hemmet.
(Forts.) Ärade läsarinnor!
Nu under jul- och nyårshelgen erbjudas eder många och goda tillfällen att verka för Idun, om I så viljen.
I afläggen hos och mottagen besök af vänner och bekanta.
Gören klart för dem, att de ej böra försumma prenumerera på Idun.
Betänken, att om en hvar af Eder blott anskaffar en enda ny prenumerant, så blir upplagan derigenom fördubblad och redak- tionen derigenom satt I tillfälle att utvidga och förbättra tidningen, Framför allt: dröjen ej sjelfva att prenumerera, så vida I viljen erhålla tidningen utan afbrott!
Prenumerationspriset ställer sig sålunda: Idun med Modetid.
6: 5 0 hälft år.
&gt; 3: 2 5 qvartal.
» 1:65 Idun ensam: helt år kr.
4: hälft år.
» 2: qvartal.
» I: befordringsafgiften Iduns halfva prenumeranter priset.
erhålla fflodetidn.
ensam: helt år kr.
5: — hälft år.
&gt; » 2: 5 0 qvartal.
» 1: 2 5 inberäknad.
sålunda Modetidningen Kedaktionen.
för Disig luft.
Skiss af H l g XI.
te var det grått i grått.
Och här inne, i det eljes så soliga hemmet, rådde samma disiga stämning.
Brasan fladdrade och sprakade i kakelug- nen lika muntert som alltid och kastade blekröda, dallrande ljusfloder ut öfver mattans brokiga mönster.
De rörliga strålarne lekte på det uppslagna pianots blankputsade lam- petter och förirrade sig ända bort till den lilla cupidonen, som stod på en af grönt om- gifven konsol i ett hörn af rummet och höj- de med ett skälmskt tjufpojkslöje sin förrädi- ska båge.
Men i dag bortsköt den stackars lille sina pilar till ingen nytta, och därför var det väl, som hans runda ansikte stundom tycktes förvrida sig till en melankolisk gri- mas.
Men det var nog en synvilla bara.
Han stod vid fönstret och såg envist ned på den tysta gatan, där en ändlös rad af åkarkärror skramlade fram.
Gatstenarne voro blanka af fukt och smuts, och ur stuprän- nornas gap sipprade vattendropparne med pinsam enformighet.
Hon halflåg i gungstolen vid det andra fönstret.
I handen hade hon en bok, som syntes odeladt fängsla hennes uppmärksam- het, men vid nogare betraktande skulle äf- ven en ytlig iakttagare hafva märkt, att hennes literära intresse endast var låtsadt.
Blott ett par alnar skilde dem åt, och än- då var det, som om en oöfverstiglig ismur rest sig emellan dem.
De tycktes icke ens märka hvarandra.
Hon reste sig och gick med tysta, lätta steg bort till kakelugnen, rörde om brasan och återvände därpå till gungstolen.
Och han stod i samma orörliga ställning, han vände ej ens på hufvudet.
Så blef det åter igen så dödande tyst, och man hörde blott sprakandet och knastrandet i de halfkolnade bränderna.
Till och med pendylens regelbundna knäppningar foreföllo i dag mer än vanligt ljudlösa.
Kanariefågeln i rummet bredvid gjorde ett försök att slå en konstnärlig drill, men tystnade plötsligt, liksom förskräckt öfver att ha stört den dju- pa tystnaden.
Hur hade denna tryckande, disiga stäm- ning kunnat tränga in i detta lilla förtjusan- de hem, som tycktes enkom skapadt för en ogrumlad lyckas harmoni?
Den gamla historien!
De unga tu hade grälat för första gån- gen.
Grälat?
Å h fy!
Det skulle hvarken hon eller han velat medgifva, att de gjort; det hade ju bara uppstått en liten meningsskilj- aktighet, och den hade gifvit anledning till en liten dispyt.
Men var det alltsammans, hvarför då den- na isande köld?
Hvarför stod han där vid fönstret med minen af en krossad man, som gjort upp räkningen med lifvets fröjder — hvarför stirrade hon så stelt i den uppslagna boken, medan en nervös skälfning kring de friska, röda läpparne då och då förrådde det lilla blonda hufvudets upproriska tankar?
Hvarför skulle han ta sig en sådan retsam öfverlägsen ton emot henne?
Var hon då en gås, som ingenting begrep?
Å h, hon var icke längre någon pensionsflicka, som beständigt behöfde underordna sina me- ningar och tycken!
Nej och åter igen nej — det var hon inte!
Och hon — hvarför skulle hon motsäga honom i en ton, som om hon ville för all
framtid fastslå, att han icke fick ha någon egen vilja i huset?
Det här artade sig j u till ett riktigt trefligt toffelvälde!
Nej, det var klart, att han fick vara på sin vakt — bättre att stämma i bäcken än i ån!
Och därför stod han vid fönstret och satt hon i gungstolen, skenbart likgiltiga för hvar- andra, men båda ängsligt väntande på, att den andra skulle taga ett steg till försoning, och båda lika fast beslutna att icke taga detta steg.
Kan man undra på, att luften här inne var lika disig som där lite på den slippriga gatan, där åkarkärrorna skramlade och tak- rännorna göto sina melankoliska tåreflöden.
» Nej! » utbrast han plötsligt i halfhög ton, liksom gripen af en vild energi, och som han vaknat till ett afgörande beslut.
Hon såg upp hastigt, men sänkte genast blicken, då han vände sig om mot henne.
» Jag går ut, » yttrade han i torr, nästan affärsmässig ton.
» Jaså, » svarade hon med ett så liknöjdt tonfall, som om detta vore en sak, som ej det ringaste intresserade henne.
Hon stirrade fortfarande i sin bok, och, utan att se upp, sporde hon halfhögt med samma entoniga stämma, dock ej utan en li- ten skälfning i rösten: » Blir du länge ute? » Han kastade en snabb forskande blick på henne.
Nej, hon satt där lika iskall och lugn.
» Jag vet inte, » svarade han torrt.
» I alla händelser tror j a g inte, det är skäl, att du väntar mig till middagen. » Och därmed gick han, med en stark kän- sla af att allt detta var dumt och barnsligt.
Men han var allt för djupt kränkt i sin själs innersta för att icke på samma gång erfara en viss grym tillfredsställelse öfver sitt man- liga uppträdande.
Ja, han gick verkligen!
Hon hörde hur han tog på sig rocken, hur han öppnade och stängde tamburdörren och så hans bortdöende steg i trappan.
Han gick — gick, utan att ge henne en kyss, utan att säga så mycket som ett adjö!
Nej, nu kunde hon icke härda ut längre, nu var det slut med det konstlade modet!
Hon sprang upp, kastade boken ifrån sig, snodde näsduken förtvifladt emellan de fina fingrarne, och så sjönk hon ned på chäslon- gen, begrafde det lilla rosiga ansiktet i hän- derna och snyftade, snyftade.
Å h, hvad hon var olycklig!
Förfärligt olycklig!
Han hade gått bort i vrede — deras unga kärleks lycka var för alltid svun- nen — hon visste det — hon kände det Ack, om han bara ville komma tillbaka!
Hon skulle — — — Hon hörde steg.
Som en pil flög hon upp.
Det var han, som stod i dörren.
Hen- nes tårskymda blick uppfångade hans bild i trymån.
Brådskande torkade hon bort tå- rarne.
&gt; Hvad.
Jaså, det är du.
? » H o n hade föresatt sig att behärska sig.
Men det var rysligt svårt att kväfva snyftningarna.
» D u har gråtit, kära lilla barn? » Hans röst ljöd vänlig och smeksam.
» Visst inte, » svarade hon hastigt och i butter ton.
» Jo, du har gråtit.
Dina vackra ögon äro ju alldeles röda.
Ä r du mycket ond på mig? » Ond?
H o n ond på honom?
Åh, det var för besatt!
Hon kände lust att skratta — men så kom hon ihåg något.
» D u gick — — utan att säga adjö! » mumlade hon, medan underläppen ännu skälfde.
» Just därför kom jag tillbaka! » » Ah! » Hon sötsurt leende.
såg på honom med ett litet » Och nu är min afsikt att godtgöra min oartighet med en kyss — en riktigt varm freds- och försoningskyss, » fortsatte han, i det han tog ett steg emot henne och säg henne så skälmskt och trohjärtadt in i ögonen, att hon blef alldeles förvirrad.
» Elaka pojke! » Han tog henne om lifvet och vände det förtjusande surmulna ansiktet upp och tryckte en svällande kyss på den lilla röda mun- nen.
» Och nu är du åter min lilla, rara flicka, inte sant? » hviskade han ömt.
Hon lutade hufvudet intill hans bröst, såg upp i hans ansikte och sade med en ton af det djupaste allvar i världen: » Nåväl!
Jag är inte långsint, — j a g för- låter dig! » Han skrattade och tillslöt den lilla upp- roriska munnen med en ny kyss.
Det kom liksom en ljusning in i rummet, Cupido tyck- tes spritta af glädje i de dallrande reflexerna af den nästan utbrunna brasan, och kanarie- fågeln slog en lång, jublande drill i rummet bredvid.
Liljekonvaljer och hyacinter.
qjjust nu är den bästa tiden inne för dessa här- ~JrJ ligt doftande lökväxters odlande i våra hem.
Nedanstående, o m liljekonvaljens drifning i b o - ningsrum af sign. G.
R s i » Tidning för trädgårds- odlare », meddelas därför för dem af Iduns läsa- rinnor, hvilka önska göra försök med drifning af denna så omtyckta v ä x t: » Järnspisen i köket är i allmänhet omgifven af en häll af sten eller porslin.
På denna placerar man sina för drifning afsedda krukor, hvar o c h en försedd med tefat inunder.
På hvarje kruka ställer man en glaskupa, så hög att den fullt ut- bildade liljekonvaljen får rum därunder — detta för att ersätta växthusets fuktiga luft.
Vattningen sker på fatet med ljumt vatten, o c h krukan b ö r alltid stå i vatten.
Då de första blommorna äro utslagna, borttager man glaskupan och flyttar kru- kan på hvilken plats s o m helst i rummet, där de återstående knopparne i allmänhet normalt ut- veckla sig.