Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anseende till de väsendtligen olika slag al våld, som vid ett rån kunna utöfvas och som stundom göra gränsen emellan rån och annat tillgrepp svår att uppdraga, har i 1 § införts ett nytt moment, hvarigenom, vid synnerligen mildrande omständigheter, nedsättning af straffet medgifves.
Eör öfrigt är, i analogi med hvad i föregående kapitel egt rum, straffmildring vidtagen i 2, 3, 6, 7 och 8 §§, hvarjemte Rikets Ständer ansett sig böra så ändra 10 §, att den, som gjort sig skyldig till straff efter någon af de deri uppräknade §§, icke ovilkorligen skulle förklaras förlustig medborgerligt förtroende för alltid, ulan att sådan påföljd blott för viss tid jemväl i dessa fall skulle kunna ådömas.
Då det i 4 § omförmälda brott icke eger de karakterer, som genom den i 1 § å råu gifna definition blifvit uppställda, hafva Rikets Ständer funnit den i 4 § förekommande ordställning dömes för rån vara mindre egentlig, hvadan densamma förändrats till “dömes såsom för rån“. 22 KAP.
Straffnedsättningar äro af Rikets Ständer beslutade i 3 och 12 §§ af detta kapitel, hvaremot, i anseende till det synnerligen förhatliga uti att öppna andras bref, Rikets Ständer funnit sig böra ur 10 §:s andra punkt utesluta det der stadgade maximum af böter, så att bötesbeloppet vid försvårande fall skulle kunna uppgå till 500 R:dr.
I 5 §:n 2 mom. talas, bland annat, om edsvuren mätare, sorn med uppsåt gör orätt i mätande.
Då emellertid erfarenheten ådagalagt, atfr mången sådan mätare, som här afses, af en eller annan orsak ej kommit att aflägga ed, hafva Rikets Ständer utbytt ordet edsvuren emot uttrycket af offentlig myndighet antagen.
Bland de i 21 § uppräknade broit, hvilka ej må åtalas af annan än målsegande, finnes ej upptaget det i 5 § 3 mom. omförmälda fäll, att någon vid handel eller eljest, då varor efter mått eller vigt skola aflemnas eller emottagas, bru - Expeditons-Utskottets Förslag till underd.
15 kar sådant mått eller vigt, som cj är behörigen stämpladt eller märkt.
Då emellertid jemväl detta fall icke synes vara af någon allmänt vådlig beskaffenhet, så vida ej handeln skett i Kronans magasiner, vid in- och utlastning å fartyg, eller i öppna bodar eller magasiuer, der handel och rörelse idkas — såsom orden lyda i 12 § af Kongl.
Stadgan om mått och vigt den 31 Januari 1855 — hafva Rikets Ständer ansett sig, dock med berörda restriktion, böra från allmän åklagares åtalsrätt undantaga de i 5 § 3 mom. af detta kapitel omförmälda fäll.
Deraf redaktionsförändringen i 21 §.
I 22 § har ej vidtagits annan förändring än att den, sorn gjort sig skyldig till stiaff efter 3 eller 4 §, skulle kunna förklaras förlustig medborgerligt förtroende för alltid, — en förändring, betingad lika mycket af brottens natur, som af de straff, derå kunna följa. 23 KAP. Örn bedräglig, oredlig eller vardlös gäldenär i konkurs.
De här förekommande bestämmelser äro i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade och af E. K. Maj:t utfärdade nya Konkurs-lag.
Några få, i Rikets Ständers tanke mindre lämpliga, afvikelser derifrån hafva dock egt rum, hvarjemte Rikets
Ständer funnit ett par förändringar i öfrigt vara i detta kap. nödiga.
En afvikelse af mindre vigt, men som dock Rikets Ständer ansett kunna föranleda tvetydighet, förekommer i 1 § 1 mom. genom ordställningen annorledes förskingrat, hvilken Rikets Ständer derföre, i enlighet med nämnde Konkurs-lag, förändrat till “annorledes svikligen förskingrat11.
Hvarförutan Rikets Ständer sålunda ändrat 1 §, att den, som gjort sig skyldig till straff derefter, äfven skulle kunna dömas till förlust af medborgerligt förtroende på viss tid.
I afseende å 2 § hafva Rikets Ständer funnit, i analogi med hvad på andra ställen i lagförslaget är antaget, förlust af medborgerligt förtroende icke böra ådömas i annat fäll än att brottet är af den beskaffenhet, att till straffarbete dömes, hvadan en inskränkning i sådant syfte blifvit i §:n gjord.
4 § stadgar ansvar för gäldenär, som för skuld rymt och ej kommit åter inom tre månader.
Konkurs-lagen är dock tiden bestämd till sex månader och Rikets Ständer hafva ej funnit skäl att alvika derifrån.
Den omständighet, att arislagstidcn enligt den nya Konkurs-lagen är förkortad, synes ej utgöra något giltigt motiv att skärpa ansvarsbestämmelserna emot gäldeuären.
Förslaget saknar den i 1862 års Konkurs-lag, i enlighet med äldre sådana lagar, införda bestämmelse, att om gäldenär, som blifvit dömd för vårdslöshet mot sina borgenärer, styrker att han dem till fullo förnöjt, han är från vidare ansvar fri, likasom det i förstnämnda lag förekommande stadgande, att om gäldenär, som blifvit dömd för oredlighet, förnöjt sina borgenärer, han blifver i medborgerligt afseende återställd.
Rikets Ständer hafva dock ej funnit skäl till dessa afvikelser.
Den omständighet, att sådan gäldenär betalar sin gäld, innebär en slags vederläggning eller annullerande af de grunder, hvarpå domen stödjes.
Yäl qvarstår det att han ej kunnat betala sina borgenärer genast; men det är ej derför, som straf fet blifvit honom ådömdt; hvadan och då den straff-frihet, som i Konkurs-lagen 16 Expedit iöns-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 185. således blifvit i ifrågavarande fall medgifven för vårdslös gäldenär, synes på enahanda grunder böra utsträckas jemväl till sådan gäldenär, som ej blifvit dömd för annan oredlighet, än i 2 § omförmäles, äfvensom, till gäldenär, som rymt och ej kommit åter, stadgande i sådant syfte blifvit af Rikets Ständer antaget genom en ny §, som införts näst efter § 4.
Af enahanda skäl, som, enligt kapitlets sista §, brott, som i 2 och 3 §§ omförmälas, ansetts ej böra få åtalas af annan än målsegaude, lärer väl äfven det i 4 § upptagna fall böra från åklagarens åtalsrätt undantagas, hvadan ändring i sådant syfte af Rikets Ständer vidtagits. 24 KAP.
Om åverkan, sä ock om olofligt jagande eller fiskande.
Utgående från den åsigt, att det är af synnerlig vigt, att straffet för åverkansbrott betydligen skärpes, hafva Rikets Ständer funnit de i E. K.
Maj:ts förslag förekommande straffbestämmelser icke i dettti afseende tillfyllestgörande: hvarföre Rikets Ständer dels i 2 § uteslutit inskränkningen af fängelsetiden till blott 6 månader, så att för der omförmälda brott fängelse ända till 2 år skulle kunna ådömas ; dels ock för de i 3 § uppräknade förbrytelser, till hvilka Rikets Ständer laggt ej mindre fällande, syrande och bläckande af träd, då meningen endast varit att bereda sig eller annan nytta af trädet utan något tillegnande deraf, såsom fallet t. ex. nästan alltid är, då träd syres, än äfven olofligt tagande af ris, gren eller bark af vexande träd, bestämt straffet till böter, högst ett tusen riksdaler, eller fängelse i högst, sex månader, eller, då omständigheterna äro synnerligen försvårande, till straffarbete i högst ett år.
Genom att sålunda alternativt stadga urbota straff, har man kunnat undgå dels den i E. K.
Majtts förslag antagna särskilda beräkningsgrund för bötesbeloppet, dels ock särskild straffbestämmelse för iteration af åverkan, i följd hvaraf 4 § i E. K.
Maj:ts förslag blifvit af Rikets ötander utesluten.
Såsom en 4 § bar i stället införts det- i 3 § 2 punkten af E. K.
Maj:ts förslag omförmälda fall, att man olofligen tager vindfälle eller ris, gren eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller boredt är; och med afseende å det mindre vådliga i en sådan förbrytelse, hafva Rikets Ständer ansett straffet derför lämpligen kunna stadna vid böter, högst tvåhundra Riksdaler.
Till öfverensstämmelse med hvad i dessa §§ sålunda blifvit af Rikets Ständer beslutadt, bar jemkning ock skei t i 6 och 7 §§:nes straffbestämmelser.
1 11 § stadgas ansvar för den, som täger “oloflig väg eller gångstig öfver annans egor“.
Rikets Ständer hafva dock befarat, att det vidsträckta i denna definition skulle kunna gifva anledning till en alltför vådlig tillämpning af stadgandet, så att t. ex. den, som olofligen gått öfver annans skog utan att skada deraf kunnat uppkomma, skulle kunna fällas till ansvar efter detsamma.
Genom att inskränka förbudet till oloflig vägs eller gångstigs tagande öfver “annans tomt, åker, äng, plantering eller andra egor, som deraf kunna skadas“, hafva Rikets Ständer ansett tillräckligt skydd vara tillförsäkrad t jordegaren, på samma gång lagbudet erhållit nödig begränsning.
Då Fxpeclitions-1]Is kottets Forsing lill undmi.
Skrifvelse, A':o 185. 1?
Då vid bibehållandet af skilnaden emellan stöld och åverkan, man utgått från den grund, att det allmänna åskådningssättet, icke anser åverkan för hvad man benämner nesligt brott, torde konsequensen fordra, att åverkans-brott icke bör, på sått i 17 § af E. K.
Maj:ts förslag år stadgadt, kunna medföra förlust af borgerligt förtroende, hvadan berörde § blifvit af Rikets Ständer utesluten. 25 KAP.
Om brott af embetsmän.
Do förändringar, Rikets Ständer i detta kapitel funnit nödiga, äro antingen sådana, som äro betingade af Rikets Ständers förut angifna beslut att bibehålla suspensionsstraffet, eller ock andra smärre jemkningar i straffbestämmelserna.
De vidtagna förändringarna återfinnas i 3, 5, 6, 10, 13, 15, 16, 17 och 20 §§ af Rikets Ständers förslag och torde ej tarfva vidare förklaring.
På grund af hvad sålunda blifvit i underdånighet anfördt, hafva Rikets Ständer funnit E. K.
Majus nådiga Proposition med förslag till ny Strafflag icke kunna oförändrad bifallas, men deremot för sin del beslutat en Strafflag af det innehåll, som underdånigst bilagda förslag utvisar.
Prat. 1882—1883. 10 Sarai. 1 Afå, 18 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, A":o 185 Förslag till Straff- l^ag\
1 Kap. Om dem, om Svensk straffrätt underkastade iiro. 1 §.
Inländsk man varde efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, sorn han begått inom riket eller å Svenskt fartyg eller mot Sverige eller Svensk man utom riket, så ock för annat utom riket töröfvadt brott, der konungen förordnar att det brott här i riket åtalas må. 2 §.
Utländsk man, som bär i riket finnes, varde efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, som han begått inom riket, eller å Svenskt fartyg utom riket; så ock för brott, som han utom riket begått mot Sverige eller Svensk man, der konungen förordnar, att det brott här i riket åtalas må. 3 §.
Ej skall någon för brott, som han utom riket begått, här i riket straffas, der han förut, för samma brott straff å annan ort undergått.
Om särskild påföljd å sådana brott i vissa fall skils i 2 Kap. 21 §. 4 §.
För främmande makts beskickning gälle hvad allmänt vedertaget är eller genom fördrag stadgadt blifvit. 5 §.
Om hvad emellan Sverige och Norge iakttagas skall i de fall, sorn i detta Kapitel sägas, vare ook gällande hvad särskildt stadgadt är.
2 Kap.
Om straff, sorn efter denna lag ådomas ma. 1 §.
Allmänna straffarter äro: 1.
Dödsstraff. 2.
Straffarbete. 3.
Fängelse. 4.
Expeditions-Utskottets Forsla» till anderd.
Skrifvelse, ;V;o i 85. 19 Dessa straffarter anses, i förhållande till hvarandra, svårare eller lindrigare efter den ordning, hvari de här nämnda äro. 2 §.
Dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning.
Förut gifves den dömde lämplig tid att sig till döden bereda; och varde han utan ståt eller utmärkelse till afrättsplatsen utförd.
Innan han dit kommer, skall domen der offentligen uppläsas; men ej må tal till menigheten hållas.
Den afrättades kropp varde i stillhet å närmaste begrafningsplats jordfäst
Skola flere undergå dödsstraff; då inå det ej å endera verkställas i den andres närvaro. 3 §.
Dödsstraff skall ej verkställas å qvinna, sorn hafvande är, utan uppskjutas till dess hon efter barnsbörden tillfrisknat; ej heller å den, som för sjukdom ej kan sig till döden bereda, innan med honom bättre varder. 4 §.
Ej skall någon undergå dödsstraff, innan Konungen förordnat att domen verkställas må. 5 §.
Straffarbete skall ådömas på lifstid, eller på viss tid ej under två månader eller öfver tio år utom i de fall, som i 4 Kap. 5, 6 och 7 §§ sägas. 6 §.
Fängelse kan antingen omedelbart för brott ådömas, eller i stället för ålagda böter användas, om tillgång till deras gäldande saknas.
Fängelse, som omedelbart för brott ådömes, må ej i andra fäll, än som i 4 Kap. 5 och 7 §§ omtalas, sättas under en månad eller öfver två år.
Om fängelse, hvartill böter förvandlas, skils i 10 §. 7 §.
Den, som till straffarbete oller fängelse dömd är, skall insättas i allmän stratfinrättniug; och varde der med honom förfaret, såsom särskildt stad gadt är. 8 §.
Böter skola i penningar ådömas och Kronan tillfalla.
Minsta bot vare Fem Riksdaler Riksmynt, ändå att beloppet, efter särskild i lagen utsatt beräkningsgrund, kunde ringare blifva.
Högsta bot vare Femhundra Riksdaler Riksmynt, der ej antingen annorledes i lagen uttryckligen bestämdt är, eller ock ett högre belopp, efter särskild, för vissa fall stadgad, beräkningsgrund, kan ega rum. 9 §.
Ej må i mät för böter tagas den sakfälldes enda fasta egendom, hvaraf han sin nödiga bergning häfver; ej nödig bostad; ej till jordbruket nödiga lösören eller hvad den saktällde eljest till sin närings bedrifvande behöfver; ej nödiga gång- och sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn; ej heller af det förråd, som i huset finnes, hvad till hans och hans husfolks underhåll i en månads tid erfordras. 10 §.
Saknas hos den, som blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 §4 Kap. nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Vid sådan bötesförvandling svare hvarje dags fängelse vid vatten och bröd under de första fepi dagarna mot fem, under de andra fem dagarna mot tio, under de tredje fem dagarna mot tjugofem och under de derpå följande dagarna mot femtio R:dr; dock med iakttagande, att fängelsestraffet ej må sättas under tre och ej öfver tjugo dagar, så att böter till och med 15 R:dr svara mot 3 dagars fängolse vid vatten och bröd; 20
F.rp cd i tinus-lits ko Ilo ta Föräi.io lili unden!.
Skri/veise. 2V:o 485. böter till och med 75
R:dr svara mot 10 dagars fängelse vid vatten och bröd deröfver w « n 100 11 it 9 11 yy 11 ii n ii 11 » 11 v 11 125 11 „ 11 12 n yy « n H . 11 11 »• yy 150 yy r» ii 13 ii » w ii n yy 11 11 H ii 175 ii yy yy 14 n yy yy n H
V r* 11 ii 200 yi n » 15 „ « ii n H ry .♦> 11 ii 250 19 H 16 X» rt i» » yy ti W n ii 300 M yy 11 17 r ii t» ii yy 71 rt W yy ii 350 It yy 11 18 * ii n yy » 11 T* H yy « 100 11 i* yy 19 11 ii ii n B 11 deröfver ti ii 20 n n ii yy 11 H 11 §.
För qvinna, som hafvande är eller barn ammar, eller för den, sorn yngre är än aderton är, ege fängelse vid vatten och bröd ej rum.
Samma lag vare, om någou finnes ej kunna, utan väda för helsan, sådant fängelse undergå.
I dessa fall skall den bötlällde hållas i annat fängelse tre gånger så lång tid, som han eljest skolat fängelse vid vatten och bröd undergå. 12 §.
Skola böter förvandlas, de der genom flera domar ålagda äro; varde dea förvandling efter böternas sammanräknade belopp gjord, på sätt i 10 eller 11 § sägs.
Har någon del af böterna redan blifvit till fängelsestraff förvandlad; vare den förvandling förfallen och förvandling af samtliga böterna verkställd, såsom nu nämndt är.
Lag samma vare, om till verkställighet på en gång förekomma särskilda fängelsestraff, hvartill böter efter 10 eller 11 § förvandlade blifvit. 13 §.
Om förvandling af böter efter 10, 11 eller 12 § förordne Konungens Befallningshafvande. 11 §•
Är straff beroende af värdet å viss egendom; gälle det värde egendomen hade å den tid brottet föröfvades. 15 §.
Särskilda straff för embetsman äro: 1.
Afsättning, hvarmed i de fall, som i lagen utsatta äro, förenas den påföljd, att den dömde förklaras ovärdig att i rikets tjenst vidare nyttjas. 2.
Mistning af embete på viss tid. 16 §.
Afsättning innebär förlust af det embete, hvari förbrytelsen skett.
Har den dömde tillika förklarats ovärdig att i rikets tjenst vidare nyttjas; håfve ock förlorat annat embete, som han innehafver; och må han ej embete, tjenst eller annan allmän befattning vidare utöfva.
Mistning af embete på viss tid medför, under den tid, förlust af de rättigheter eller förmåner, som med embetet följa.
Om rättighet till pension gälle hvad särskildt stadgadt är. 17 §.
Är den, som till afsättning eller mistning af embete på viss tid gjort sig skyldig, ej i besittning af det embete, hvari han sig förbrutit; då skall, i stället för embetets förlust, dömas till böter, efter ty i 25 Kap. 21 § sägs, eller till fängelse i högst sex månader.
Den, som till afsättning gjort sig förfallen, varde ock underkastad don påföljd, som i 15 § 1 mom. sägs, om brottet med sådan påföljd belagdt är. 18 §.
Hvad om embete i 16 och 17 §§ sagdt är, gälle ock om tjenst eller annan allmän befattning, ehvad den af förordnande eller medborgares väl beror. 19 §.
Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde förklaras hafva medborgerligt, förtroende för alltid eller för viss tid förverkat.
Då sådan påföljd för viss tid stadgad är, må den ej (inder fem och ej öfver tio år ådömas.
Skrifvelse, N:o 149. 21 Den, sorn till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, håfve förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves; vare ock, under den tid pålöljden honom ådömd är, såsom vanfrejdad ansedd och förty utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tiljgodonjutande god frejd erfordras. 20 §.
I några fäll straffas brott med påföljder, utom dem, som nu sagda äro, efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 21 §.
Är någon utom riket för brott straffad, och förty, efter 1 Kap. 3 §, från straff här i riket fri, må dock förlust af embete eller påföljd, som i 15 eller 19 § sägs, honom här ådömas, der brottet efter denna lag sådan förlust eller påföljd medförer.
3 Kap.
Om delaktighet i brott. 1 §.
Hvar som bjuder, leger, trugar eller eljest uppsåtligen förleder aunan till brott; den anstiftare skall, för brottet, om det fullbordas, eller för försök, om gerningen dervid stadnar och försöket är i lagen med straff belagdt, straffas som vore han sjelf gerningsman.
Har anstiftaren så tidigt, att brottet afvärja» kunnat, gjort hvad hos honom stått för att förmå gerningsmannen att från verkställigheten afstå, och varder brottet ändå fullbordadt eller försökt; då må straffet för anstiftaren nedsättas till hvad i 4 § sägs. 2 §.
Förmår någon, på sätt i 1 sagdt är, till brottslig gerning den, som ej fyllt femton år, eller göra det föräldrar med sina barn, fosterföräldrar med fosterbarn, förmyndare med myndling, husbondefolk med tjenstehjon eller förman med den, som under hans lydnad står; varde det, vid straffets bestämmande för anstiftaren, såsom försvårande omständighet ansedt. 3 §.
Den som, vid brotts utförande, annan med råd eller dåd uppsåtligen hjelper, så att gerningen derigenom sker, straffes som vore han sjelf gerningsman. 4 §.
Har någon, före brotts utförande, eller vid utförandet, dock i mindre mån, än i 3 § sägs, med råd eller dåd gerningen främjat; straffes efter ty som han pröfvas hafva till brottet bidragit, dock mindre än om ban sjelf gernings man varit. 5 §.
Hafva två eller flere i samråd beslutit verkställandet af något brott; då skall hvar som i den stämpling deltagit och vid brottets utförande när varit eller, före eller vid utförandet, gerningen främjat, eller efteråt gerningsmannen tillhandagått, straffas sorn voro han sjelf gerningsman. 6 §.
Har deltagare i stämpling ej vid brottes utförande när varit, eller det främjat eller gerningsmannen tillhandagått, såsom i 5 § sägs; straffes efter 4 §, der han ej anstiftare är och förty efter 1 § straffas bör. 7 §.
Underlåta föräldrar, fosterföräldrar eller andre uppfostrare, eller förmyndare, att från utförandet af brott, hvarom de vetskap ega, hindra den, som under deras vård och lydnad står, när det utan angifvelse till åtal ske kan; varde straffade efter 4 §, dock högst med ‘ängelse i sex månader, der det ej skett för egen vinning. 22 Expeditions- V Is k o! tets Färsta p till underd.
Skri/veise.
M:o 4 4.9. 8 §.
Htir annan, än de personer, sona i 7 § nämnde äro, vetat, brott, deraf någons lif, helsa, frihet eller egendom i synnerlig fara sattes, å. färde vara, och underlåtit att det i tid, så alt faran afvärja» kunde, upptäcka, när det utan angifvelse till åtal ske kunnat; varde ock han straffad såsom i 7 § sägs. 9 §.
Nu har någon, utan att hafva sådan del i brott, som förr sagdt är, sedan brottet tiinat, med vetskap derom gått den brottslige tillhanda, såsom att han hulpil att honom dölja, eller varit behjelplig till hans flykt eller till döljande af görningen eller till undanrödjande af bevis derom, eller emottagit, dolt, köpt eller föryttrat gods, sorn genom brottet åtkommet var, eller besörjt omarbetning eller förändring deraf; straffes, efter som brottet var till, med fängelse i högst sex månader eller böter; liar det skett för egen vinning, och är brottet med straffarbete öfver åtta år eller svårare straff belagdt; då må till straffarbete i högst två år dömas. 10 §.
Har någon, utan vetskap om brott, som annan föröfvat, honom tillhandagått, på sätt i 9 § sägs, ändå att han haft skäl att honom misstäuka: straffes med böter. 11 §.
Make, syskon, skyldeman i rätt upp- eller nedstigande led, den som med den brottslige i första svågerlag, lika nära förenad är, eller fosterbarn, skall ej till straff fällas efter 10 §; ej heller efter 9 § för den brottsliges döljande, eller för befordrande af hans flykt, 12 §.
Vissa fall af delaktighet straffas efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 13 §.
Har någon, efter 4, 7 eller 8 g, gjort sig skyldig till straffarbete för delaktighet i brott, hvarå förlust af medborgerligt förtroende för alltid, såsom påföljd. stadgad är; varde då ock den påföljd eller förlust af medborgerligt förtroende på viss tid honom ådömd, efter ty hans brottslighet är till.
4 Kap.
Om sammanträffande af brott och om förening eller förändring af straff; sä ock om, återfall i brott. 1 §.
Innefattar en handling flera brott, och är straffet å ettdera svårare än å annat: då skall det svåraste straffet ådömas: är bvartdera brottet belagdt med samma straff; varde det straff ådömdt.
I båda dessa fall skall brott, för hvilket särskildt straff ej ådömes, betraktas såsom försvårande omständighet.
Är någotdera brottet belagdt med förlust af embete eller påföljd, sorn i 2 Kap. 15, 19 eller 20 § omtalas; varde ock den förlust eller påföljd ådömd.
Der en handling innefattar brott, som i särskilda afseende» med olika straff belagdt är; vore ock lag, som i denna § sägs. 2 §.
Har någon föröfvat flera brottsliga handlingar, och stå de ej till hvarandra i det sammanhang att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, ulan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra; varde, för hvarje brott, ändå att brotten af samma slag äro, till särskildt ansvar dömd, med iakttagande af föreskrifterna i 4, 5, 6 och 7 §§.
Fxpeditions-lJlsknttels Förslag till lindard.
Skrifvelse, N:o 149. 23 3 §.
Utgöra flera brottsliga handlingar fortsättning af ett och samma brott; varde sådant, vid straffets bestämmande för det brott, såsom försvårande omständighet ansedt. 4 §.
Är någon till dödsstraff förfallen; då skola i den bestraffning anses inbegripna böter eller frihetsstraff, hvartill den till döden dömde jemväl kan hafva sig skyldig gjort.
Med straffarbete på litstid må ej heller förenas annat frihetsstraff eller böter. 5 §.
Är någon för särskilda brott förfallen till straffarbete på viss tid; då må ej, vid förening af straffen, tiden för det af dem, som längst är, eller, om tiden för hvartdera straffet är lika lång, den tid öfverskridas med mer än två år.
Lag samma vare, der någon för särskilda brott gjort sig till fäugelse skyldig. 6 §.
Har den, som gjort sig skyldig till straffarbete på viss tid, tillika begått brott, som med fängelse belagdt är; då skall fängelsestraffet till straffarbete öfvergå, dervid på tiden för fängelsestraffet hälften afdrages, så att mot två månaders fängelse svarar en månads straffarbete och så vidare.
Uppkommer, vid sådan öfvergång af straff, brntet månadstal; varde half månad till femton dagar räknad.
Uppkommer dervid brutet dagatal; vare det förfallet.
Det straff varde med öfriga straffarbetet förenadt efter den i 5 § stadgade grund. 7 §.