Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domhafvanden, som uti afgifvet yttrande hufvudsakligen anförde: att, då Kongl. Förordningen den 24 September 1861, enligt Domhafvandens omdöme, uteslutande handlade om tillsynen å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, Domhafvanden fattat stad - 32 gandet i Förordningens 1 §, icke såsom ensamt en föreskrift om forum i förmyndaremål, utan såsom en uttrycklig lag derom, att vårdnaden å förmynderskap, den egentliga fortlöpande tillsynen och kontrollen öfver förmyndareförvaltningen, tillkomme Rätten, helst endast med en sådan uppfattning det syntes vara för Domhafvanden klart, hvarföre Rätten i stad och Domaren på landet, men ej de ombytlige Gode männen eller Kommunal-nämnderne. skulle hålla den i 2 § föreskrifna förteckning; hvarföre vidare i denna förteckning, enligt 4 §, borde införas summarisk uppgift å den omyndiges behållning i lös och fast egendom samt de åtgärder, Rätten vidtoge; och slutligen hvarföre, efter 5 §, Gode män eller Kommunalnämnd endast hade att granska förmyndareräkning, men hos Rätten anmäla hvad som stridde emot en rätt förmyndare-förvaltning; — att, ehuru föreskrifterne i 2 §, att domaren å landet skulle hålla nämnda förteckning, och, i 4 §, att transsumt af förmyndareräkning borde ingifvas i stad till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottager, och å landet, till Domaren, af en del bland lagfarne ansåges innebära, att icke andra förmyndareräkningar behöfde i Rätten föredragas, än de, mot hvilka anmärkningar af Gode män eller Kommunalnämnd skett, och att följaktligen i stad, Rättens ordförande eller sekreterare, och, å landet, Domaren ägde att i afseende på ingifna räkningar pröfva, om förordningens föreskrifter blifvit iakttagna eller icke, Domhafvanden likväl destomindre kunde gilla denna åsigt, som föreskriften, att Domaren å landet skulle hålla förteckningen, syntes vara en gifven följd deraf, att han vore Rättens expeditionshafvande, och beqvämligheten för förmyndare att när som helst få aflemna räkning näppeligen kunde annorledes tillvägabringas, än genom den i 4 § gifna föreskrift; hvaremot stadgandet om sista tiden för detta aflemnande ä landet, efter
Domhafvandens uppfattning, antydde, att räkningarne i allt fall skulle komma Rätten tillhanda, helst man svårligen kunde tänka sig, att Domaren å första rättegångsdagen af ett tingskulle afhålla sig från Rätten, för att enskildt emottaga en myckenhet af handlingar, och dessutom sista punkten af 1 mom. i 4 § innehölle dels ett stadgande, som förutsatte en pröfning, hvilken
Domhafvanden förmenade icke kunna tillkomma Rättens ordförande eller sekreterare ej heller Domaren å landet, dels ock ett tillägg till detta stadgande, hvilket tillägg
Domhafvanden funne förklarligt endast om det betydde, att Rätten i afseende på ingifna redovisningar hade att efter omständigheterna förfara; att
Domhafvanden ytterligare, vid jemförelse af åberopade äldre lagstadganden med 1861 års Kongl. Förordning, kommit till den åsigt att, jemte det granskningen af alla förmyndareräkningar blifvit i första hand anförtrodd - 33 trodd åt ombytlige kommunaltjenstemän, Rättens vårdnad om förmynderskap blifvit utsträckt till dem alla; att då nyssnämnda 1861 års förordning otvifvelaktig! måste antagas åsyfta en skarpare, ej en svagare, kontroll, än den, som förut ägt rum, och då det vore öfverförmyndarens oeftergiltiga pligt att så allvarsamt som möjligt vårda sig om alla under hans tillsyn stående förmynderskap, men, särdeles i fråga om förmynderskap å landet, domaren aldrig kunde känna alla förhållanden, utan hade största behof af Nämndens biträde, Domhafvanden, för sin del, ansåge det öfverensstämma lika mycket med andan som med ordalydelsen af ofvanberörda förordning att hvarje ingifvet transsumt af förmyndareräkning i Rätten föredroges och granskades samt att dervid tillsåges, om innehållet deraf och Gode männens eller Kommunal-nämndens bevis vore öfverenstämmande med författningens föreskrifter, om nämnda bevis innefattade någon anmärkning, som tarfvade särskild handläggning, samt om redogörelsen, i sig sjelf eller vid jemförelse med föregående redovisningar, föranledde någon åtgärd från Rättens sida; att, i händelse denna uppfattning af förordningens anda och lydelse vore riktig, deraf blcfve en följd att, då förordningen icke innehölle något undantag från lagens allmänna stadganden derom, att vid domstol skulle föras riktiga protokoller och dombok, Rätten icke ägde ur sin dombok utesluta hvad som vid Rätten förekomme, i afseende på de förmyndareräkningar, hvilka domaren eller annan vederbörande anmält hafva blifvit till honom inlemnade, och än mindre, i afseende på dem, som direkte till Rätten ingifvits; att, då förordningen ej heller innehölle något undantag från allmänna stadgarne angående expeditionslösen och stämpladt papper, Domhafvanden funne det vara klart, att domare och expeditionshafvande icke allenast vore berättigade att å stämpladt papper och emot lösen utskrifva så beskaffade domboks-ärenden, utan äfven knappast kunde ansvarsfritt sådant underlåta; samt att, hvad anginge Sven Anderssons klagan deröfver, att åt hans myndlingar blifvit utskrifna särskilda domboksutdrag, detta härflutit deraf, att han till Rätten inlemnat särskilda räkningar för hvar och en af de omyndiga, deruti upptagande endast den omyndiges, men ej föräldrarnes namn, och icke anmält,
att de omyndiga vore syskon; hvarförutan Gode männen försett hvar och en af räkningarne med särskildt bevis.
Denna förklaring syntes mig icke vara tillfredsställande, hvarföre jag, i skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Göta Hofrätt, anmodade bemälda embete att emot Domhafvanden anställa laga åtal samt anmärkte i samma skrifvelse, bland annat, att granskning af förmyndareräkningar i allmänhet hvarken enligt äldre eller nyare författningar ålegat Rätten, som först, efter det R.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berätlelse till 1865 års Riksdag. 5 34 vederbörande slägting eller god man, vid den granskning dem tilkommit att verkställa, funnit anledning till anmärkning om misshushållning af förmyndaren eller om dennes bristande vederhäftighet med mera och sådant hos
Rätten anmält eller talan i thy mål annorledes anhängiggjorts, haft att ärendet handlägga och pröfva; att det icke, såsom
Domhafvanden förmenat, kunde anses vara nödigt eller af någon nytta, att Rätten, vare sig stadsdo mstol eller häradsrätt, befattade sig med granskning af ingifna transsumt ur förmyndareräkningar, i de af
Domhafvaren uppgifna omständigheter, enär en dylik granskning, utan svårighet och med större noggrannhet, kunde verkställas af
Domaren eller den person, som enligt förordningen hade att transsumten emottaga, och som i sitt förvar ägde förmyndareförteckningarne jemte förut ingifna transsumt; att föreskriften om ingifvandet af dessa transsumt, hvilka upptoge endast summan af den omyndiges behållning i löst och fast, uppenbarligen icke kunde hafva till ändamål att utsträcka Rättens vårdnad å förmynderskapen, i den af
Domhafvanden antydda riktning, utan skulle transsumtens inlemnande fastmer endast tjena till bevis derom, att förmyndareräkning blifvit uppgjord oeh afslutad samt till vederbörande granskare aflemnad; att, i betraktande häraf, föreskriften i 4 § af 1861 års förordning vore tillräckligt tydlig derutinnan, att' transsumten skulle ingifvas icke till
Rätten utan till någon af de der uppräknade embets- och tjenstemännen, hvilka det ålåge att hålla förmyndareförteckningen, hvarigenom de hade tillfälle ej allenast att efterse, det redogörelse af hvarje förmyndare årligen upprättades och aflemnades, hvilket vore ett bland de väsentligaste syftemålen för den nya lagstiftningen i detta ämne, utan ock att, i händelse en eller flere fömyndare uraktläte styrka, det de till vederbörande granskningsmän öfverlemnat sina räkningar, derom göra anmälan hos Rätten, som då beslöte föreläggande för den eller de försumlige, att, vid vite, fullgöra sitt åliggande i detta hänseende; att den omständighet, att sista tiden för transumtens aflemnande å landet till
Domaren blifvit utsatt till första rättegångsdagen af höstetinget, ingenting bevisade för Rättens befogenhet att med desamma taga befattning, i strid emot redan åberopade stadganden, enär någon sista tid måste utsättas, och dertill lämpligare dag icke kunde bestämmas, äri den, på hvilken domaren med säkerhet vore att träffa å tingsstället; och skulle en omtänksam domare nog ordna göromålen så, att emottagandet af dessa transsumt läte förena sig med de egentliga tingsgöromålen; att
Domhafvanden jern viii bort från det allmänna stadgandet i 10 § 1 mom. af Kongl.
Förordningen om expeditionslösen hemta någon anledning till tvekan, huruvida hans åsigt om nödvändigheten ej mindre af samma ärendens intagande i domboken än ock af dombolcsutdrags utskrifning till vederbörande och be - 35 läggande med lösen, vore öfverensstämmande med sistnämnda förordning, enär intetdera af der omförmälda förhållanden inträffade på en förmyndare, som infunne sig hos domaren och aflemnade bevis, att han tillstält vederbörande Gode män eller Komunalnämnd redogörelse för innehafvande förmynderskap, i den ordning 4 § i 1861 års Förordning föreskrefve; samt slutligen att en väsentlig ledning för tolkningen af nyssberörda Kongl. Förordnings stadgande i denna fråga gåfves uti Lagutskottets Betänkanden vid 1859 och 1860 årens riksdag, då Rikets Ständer för sin del antogo förslaget till nämnda Kongl. Förordning, af hvilka betänkanden det under N:o 37 behandlade förevarande ämne och bland motiverna till förordningens 4 § (sid. 8) uttalade den åsigt, att »bevis öfver fullgörande af den i samma § gifna föreskrift, om inlemnande af ett utdrag af förmyndareräkning i staden till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör och å landet till domaren, så mycket mindre behöfver utlösas, om förmyndaren det ej äskar, sorn inlemmandet icke sker inför Rättens protokoll, och anteckning derom ej heller göres i protokollet utan i den särskilda förteckning öfver förmynderskap, hvarom 2 § handlar».
Sedan Advokatfiskalsembetet med åberopande af de grunder, jag sålunda anfört, i afgifvet memorial yrkat, att domhafvanden måtte för det emot honom angifna förfarande dömas att böta det belopp, Kongl.
Hofrätten funné rättvist bestämma, samt förpligtas att till Sven Andersson och Anders Olsson återgälda den lösen, lian för nämnda expeditioner uppburit; äfvensom Domhafvanden, uti sin förklaring öfver detta memorial, jemte det han vidhållit och i några delar ytterligare utvecklat hvad han hos mig andragit, hemstält till Kongl. Hofrätten, huruvida han icke i anmärkta hänseendet rätteligen förfarit eller åtminstone kunde undgå att fällas till böter och ersättning, såsom yrkadt blifvit, så har Kongl. Hofrätten under den 24 Februari 1865 meddelat utslag af innehåll: emedan ordalydelsen och uppställningen af 4 paragrafen i Kongl.
Förordningen den 24 September 1861 tydligt och klart gåfve vid handen, att utdrag ur förmyndareräkning, så beslcaffadt och förseddt med sådant bevis, som i nämnda § omförmäles, bör å landet af förmyndare inom utsatt tid aflemnas till domaren, och att endast i det fall, att, hvad härutinnan stadgats, icke iakttages, Rätten har att icke allenast förelägga förmyndaren, vid lämpligt vite, att sin skyldighet fullgöra, utan ock i öfrigt förfara efter omständigheterne, samt att öfver hvad sålunda förekommit anmärkning skall göras i den förmyndare-förteckning, domaren åligger hålla; ty och då företedde domboksutdragen ådagalade, att anledning ej förefunnits till någon åtgärd af Häradsrätten i afseende på de af Sven Andersson och Anders Olsson aflemnade utdrag ur deras 36 förmyndareräkningar, om hvilkas aflemnande
Domhafvanden således endast bort göra anmärkning i förmyndare-förteckningen; pröfvade Kongl. Hofrätten, som funnit hvad
Domhafvanden till försvar för anmärkta lagstridiga förfarandet andragit icke förtjena afseende, rättvist döma honom att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta Femtio Riksdaler till treskiftes emellan Kronan, Vestra och Ostra Hisings härad samt Advokatfiskalen, och att till Sven Andersson och Anders Olsson återbära hvad
Domhafvanden för ofvannämnda sex domboksutdrag uppburit, med Nio Riksdaler till den förre och Fyra Riksdaler 50 öre till den senare, äfvensom godtgöra dem hvad till lösen för deras exemplar af Kongl.
Hofrättens utslag åtginge; och skulle den del af häradenas lott i ådömda böterna, hvilken, enligt lag skolat Häradshöfdingen tillhöra, i stället tillfalla Göteborgs och Bohus läns lasarett. *) Under fånglistgranskning yppade sig, att Rådstufv ur ätten i Eskilstuna, genom särskilda utslag den 11 Augusti 1862, dömt två personer till lindrigare straffarbete, än som öfverensstämde med den då gällande Kongl. Förordningen om ansvar för stöld, snatteri samt rån den 4 Maj 1855.
Brottslingarne voro nemligen förvunne att hafva, den ene, dels å en söndag utan, dels ock, å en söcknedag kort derefter, med inbrott från sin husbonde föröfvat tillgrepp, och den andre, för första gången, begått inbrottsstöld samt förskingrat anförtrodt gods; och dömdes de att böta uppgifvet belopp eller, i brist af tillgång dertill, undergå motsvarande fängelse vid vatten *)
Ett annat dylikt missbruk af en domhafvande är för närvarande föremål för skriftvexling.
Hos mig är nemligen klagadt deröfver att, sedan en förmyndare underlåtit att i rätt tid till Domhafvanden inlemna det i g i af nyssomförmälda 18f> 1 års Kongl. Förordning föreskrifna transsumt af förmyndareräkning och Häradsrätten, i följd deraf, genom utdrag ur Förmynderskapsprotokollet, förelagt förmyndaren, vid vite, att å första rättegångsdagen af nästa lagtima ting, vid upprop, sin skyldighet fullgöra, Domhafvanden, efter det förmyndaren å utsatt tid fullgjort nämnda föreläggande, låtit, utan att förmyndaren sådant begärt, utskrifva och emot lösen tillställa honom ett ytterligare protokollsutdrag, innefattande bevis, att det fordrade transumtct ur förmyndareräkningen blifvit till Kåtten ingifvet; hvilket förfarande, enligt klagandens uppgift, skulle af bemälde domare vanligen iakttagas.
Det synes mig uppenbart, att i förevarande fall domaren felat derutinnan först, att han med Häradsrätten föreskrifvit, att i fråga varande transsumt skulle ingifvas till Katten, i stället för till domhafvanden; vidare att han, utan derom framstäld begäran, utfärdat och uppburit lösen för nämnda protokollsutdrag, och slutligen att han i form af protokollsutdrag expedieradt det bevis, han ansåg förmyndaren böra hafva, oell belagt det med den högre lösen, som blof en följd af slikt expeditionssätt, då, i fall sådant bevis varit af förmyndaren begärdf, det skäligen icke bort belastas med högre lösen, än ett vanligt bevis öfver ingifna handlingar.
Sannolikt härflyta de två sistnämnda felen ur det första. 37 och bröd, samt att derefter hållas till straffarbete den förre i fem och senare i fyra månader.
I anseende härtill, och då sex månader vore det för inbrottsstöld i lag stadgade minimum af straffarbete, förordnade jag åtal, som af Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt utfördes, hvarefter bemälde Kongl.
Hofrätt, den 12 April 1865, meddelade utslag; och som, på sätt anmärkt blifvit, Rådstugurätten orätt förfarit i det att ofvannämnde förbrytare blifvit ådömdt straffarbete, understigande den kortaste strafftid, lag stadgar för sådana förbrytelser, om hvilka de voro förvunne; alltså pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla Borgmästaren och två Rådmän, af hvilka den förstnämnde såsom ordförande och de två andra såsom ledamöter i de felaktiga besluten deltagit, att böta Borgmästaren Tjugufem Riksdaler samt Rådmännen hvardera Femton Riksdaler till treskiftes emellan Kongl. Maj:t och Kronan, staden Eskilstuna och Advokatfiskalen i Kongl. Hofrätten.
Då jag under embetsresa år 1862 besökte Carlstad och derstädes granskade Landskansliets diarier, förekommo anmärkningar af den beskaffenhet, att de borde blifva föremål för laga åtal.
Jag anmärkte nemligen, att vid skuldfordringsmåls afgörande sådan långsamhet ägt rum, att bland de mål af nämnda slag, uti hvilka dröjsmål längre än en månad förelupit från den dag, då målen blefvo till afgörande färdiga, och till den, då utslag meddelades, anträffats, exempelvis, endast under bokstafven A i 1861 års suplikdiarium (hvari målen voro införda, liksom i ett register, under begynnelse-bokstafven af sökandens namn) 28 mål, hvilkas afgörande blifvit fördröjdt: i 8 mål, emellan en och två månader; i 6, emellan två och tre månader; i 7, emellan tre och fyra månader; i 2, emellan fyra och fem månader; hvarjemte 5 mål, den dag granskningen anstäldes, eller den 1 Juli 1862, ännu icke voro afgjorda, änskönt de varit till afgörande färdiga: 1, fyra månader; 2, fem månader; 1, elfva månader; och 1, ett år och tre månader, före sistnämnda dag.
Vidare antecknade jag, ur 1860 års supplikdiarium, 23 mål, som, efter det de blifvit till utslag färdiga, hvilat oafgjorda 3, emellan en och två månader; 2, emellan två och tre månader; 4, emellan tre och fyra månader; 5 emellan fyra och fem månader; 2, emellan fem och sex månader; 4, emellan åtta och nio månader; 1, emellan tio och elfva månader; och 2, emellan elfva månader och ett år.
Slutligen upptecknade jag, ur 1860 och 1861 årens Brefdiarier, några ärenden, i hvilkas slutliga behandling dröjsmål ägt rum från sex månader ända till två år och deröfver. 38 I skrifvelse den 21 November 1862 anmodade jag Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att emot vederbörande Landshöfding och Landssekreterare, hvilka jag ansåg hafva i anmärkta hänseenden sina embetspligter försummat, anställa och utföra laga åtal samt dervid, sedan utredt blifvit, i hvad mån den ene eller andre borde anses till anmärkta försummelsen, i ett eller annat afseende mer eller mindre vållande, påyrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda.
Sedan Advokatfiskals-embetet, i anledning häraf, den 24 November 1862 till Kongl.
Hofrätten ingifvit memorial, hvilket blifvit med förrbemälde vederbörande kommuniceradt, hafva de uti afgifna förklaringar anfört: Herr Landssekreteraren, att de till 1860 års supplik-diarium hörande mål, vid hvilka anmärkning blifvit gjord, alla voro af vidlyftigare beskaffenhet; att han under senare hälften af år 1861, varit i saknad af tillräckligt biträde vid ärendenas handläggning; att han, de åtalet närmast föregående åren, för helsans vårdande haft ledighet under sommarmånaderna från tjenstegöromålen, samt att den anmärkta långsamheten vid ärendenas behandling låge honom ensam till last och icke Landshöfdingen, hvilken derutinnan städse uppmanat till skyndsamhet; hvadan ock Herr Landssekreteraren anhöll att ensam få vidkännas det ansvar, som Kongl.
Hofrätten kunde finna böra drabba Länsstyrelsen, i anledning af i fråga komne anmärkningar; samt Herr Landshöfdingen, att han, som väl insett sin pligt att befrämja skyndsam expedition vid det under honom lydande landskansli, derför äfven verkat, ehuru icke alltid med önskad framgång, hvadan han ej heller kunnat hjelpa att, såsom anmärkt blifvit, en del mål under de i fråga varande åren fått hvila en till flera månader, innan de blifvit slutligen handlagda; att orsakerna till berörda dröjsmål varit målens vidlyftiga beskaffenhet, Landssekreterarens vacklande helsa och tillfällig brist på arbetsbiträde, samt att Herr Landshöfdingen, hvilken sjelf författat alla utlåtanden, som Konungens Befallningshafvande haft att i allmänna frågor afgifva, och, så vidt de honom personligen tillhörande embetsförrättningar dertill lenmat tid, äfven egnat arbete åt göromålen både vid Landskansliet och Landskontoret, icke kunde medgifva, att i det afseende, hvarom fråga vore, han skvdle försummat sin embetspligt eller underlåtit någon åtgärd eller något arbete, som på honom ankommit för göromålens vid Landskansliet fortgång.
Häruppå hade Advokatfiskals-embetet uti memorial den 5 Maj 1863 dels anmält, att Landssekreteraren då mera afiidit och hemställt, att vid sådant förhållande åtalet, i hvad det denne anginge, skulle få förfalla, dels ock vidare andragit, att då jemlikt Kongl. Maj:ts nådiga Instruktion för Landshöfdingarne i Rikets län samt de vid länstyrelserna anstälda tjenste - 39 män af den 10 November 1855, styrelsen inom länet vore anförtrodd Landshöfdingen, hvilken såsom Konungens Befallningshafvande utöfvade densamma och ensam hade beslutanderätt i alla mål och ärenden, som på Konungens Befallningshafvandes afgörande ankomme, häraf måste följa skyldighet såväl som rättighet för Landshöfdingen att vaka deröfver, att de sålunda på honom beroende mål och ärenden jemväl i laga ordning behandlades samt att, om dervid skulle befinnas, att vederbörande föredragande gjort sig skyldig till någon anmärkningsvärd felaktighet, honom derför, på sätt i Instruktionens 66 § äfven vore föreskrifvet, till laga åtal befordra; att emedlertid de anmärkta försummelserna, hvilka icke kunde ursäktas af hvad såsom orsak till dem vore i förklaringarne anfördt, ej blifvit af Herr Landshöfdingen lagligen beifrade; hvadan Advokatfiskals-embetet yrkade, att, så vidt Herr Landshöfdingen genom denna underlåtenhet gjort sig i försumligheten delaktig, honom derför måtte varda ådömdt det ansvar, som vore förenligt med grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken.
Hörd öfver detta senare memorial, hade Herr Landshöfdingen med åberopande af sin föregående förklaring ytterligare andragit, att enär, i anseende till icke blott ärendenas antal utan ock deras beskaffenhet, expeditionen vid Landskansliet under den ifrågakomna tidrymden varit särdeles arbetsam och tungskött, samt Landssekreteraren, ehuru sjuklig, dock sträfvat att sina göromål fullgöra och i möjligaste måtto rättat sig efter Herr Landshöfdingens påminnelser och ej heller sparat kostnader för att skaffa sig ökadt biträde, så ofta tillfälle dertill yppats, Herr Landshöfdingen, som icke någon gång funnit med Landssekreteraren vårdslöshet, lätja eller liknöjdhet, ansåg e sig icke hafva ägt fog att emot honom väcka åtal för det att några af målen och ärendena under sådane förhållanden ej blifvit så skyndsamt afgjorda, som önskligt varit; hvarjemte Herr Landshöfdingen upplyst, att efter hvad utredt blifvit, af de mål och ärenden, hvilka jag anmärkt såsom beroende på Konungens Befallningshafvandens åtgärd, åtskilliga vore dels derförinnan afgjorda dels, så vidt ditintills kunnat ske, handlagda och dels beroende på sökandenas anmälan eller andra omständigheter, ehuru anteckningar derom i diarium för tillfället saknades.
De exempel härpå, som Herr Landshöfdingen anfört, voro till antalet nio, och i det yttrande, Advokatfiskals-embetet öfver sistberörda förklaring afgifvit, hadeEmbetet förklarat, att ehuru anledning icke förekomme att bestrida riktigheten af de uppgifter, Herr Landshöfdingen angående de i hans förklaring omförmälda ärenden meddelat, Advokatfiskals-embetet likväl, med afseende å de för åtalet utstakade grunder, icke funnit Herr Landshöfdingens senaste förklaring nöjaktig i vidsträcktare mån, än att åtalet i afseende på fyra af de uppgifna målen icke fullföljdes. 40 Kongl.