Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det torde följaktligen i detta hänseende göra tillfyllest att i allmänhet nämna, huru som dessa tilldragelser lemnat anledning till åtskilliga personers, dels skriftligen och dels muntligen, hos mig anförda klagomål, hvilka, såsom innefattande angifvelse!' 0111 obehörigt förfarande af offentliga myndigheter, tillhört min Embetsålgärd, och, efter vederböiandes derom meddelade utlåtanden, blifvit till laga undersökning förvista.
I de fall, der sådana undersökningar äro fulländade och klagomålen af Domaren pröfvade, bör emedlertid derför, på vanligt sätt, redogöras.
Till dessa räknar jag en af Boktryckerikonslförvandlen C. M. Blanxius munteligen anmäld klagan, angående det öfvervåld en den 22 Juni 1838 på aftonen till Munkbrohamnen beordrad Patrull af Konungens Lifgarde lill häst skall hafva emot honom utöfvat; hvarom Blanxius, efter tillkännagifvande deraf hos ÖfverStåthållareEmbetet, vid förhör den 4 nästderpåföljde Juli inför Kongl.
SlotlsRätten för Stockholms Slott och Stad, till hvars handläggning målet varit öfvei lemnadt, vidare uppgifvit, att, vid nyssnämnde tillfälle, då Patrullen, jemte dess Befälhafvare, ridit fram och tillbaka, för att skingra folksamlingen i den så kallade löfmarknadeu, Blanxius, ulan att å sin sida begå någon förseelse, blifvit kringränd af flere gardister, som tillfogat honom sabelhugg, deraf, enligt vederbörande Läkares intygande, sex svårare och ringare skador uppkommit; hvilken tilldragelse jemväl i så måtto var vitsordad, som Befälhafvaren för nämnde patrull, uti sin den 23 i förstberörde månad aflemnade rapport om denna patruUering, förmält sig hafva bemärkt, att, under inträffad trängsel emellan patrullen och folket, Blanxius, som, enligt polisens uppgift, flera gånger blifvit tillsagd att aflägsna sig, erhållit ett par lindriga hugg.
Och sedan förrbemälde Befälhafvare förklarat, det han ej hade någon angifvelse att göra mot Blanxius, samt Polisbetjeningen likaledes anmält, att den ej kumle tillvita honom någon vid tillfället begången förseelse, hade Kongl. SloLtsRätten, medelst ofvannämnda dag den 4 «P»li afsagdt beslut, enär Blanxius sålunda icke blifvit angifven för någon förbrytelse emot Patrullen, samt frågan, huruvida Patrullen kunde hafva vid öfverklagade tillfället sig felaktigt förhållit, jemlikt 14 Kap. 12 §. 1 mom.
KrigsArliklarne, tillhörde KrigsDomstols pröfning, funnit sig icke vara behörig att med målet taga R.
Omlnidsm.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1340. taga vidare befattning, utan skulle handlingarne öfversändas till Kongl. KrigsIIofRätten för att komma vederbörlig
Domstol tillhanda.
Efter hvad jag sedermera inhemtade, hade Kongl. KrigsHofRätten till KrigsFiskalsEmbelet remitterat de ifrån Kongl. SlottsRätten insända handlingar rörande detta mål, tillika med en under tiden af Blanxius ingifven skrift, deruti, med förmälan, alt han icke förde någon talan emot befälhafvaren vid ofvannämnde patrull och ej heller vore i tillfälle att bevisa af hvilken eller hvilka ibland manskapet väldet blifvit föröfvadt, Blanxius förklarat sig hvarken då eller framdeles vilja i anledning af denna händelse någon talan vid Domstol fullfölja, samt derföre anhållit att målet måtte få, ulan vidare åtgärd, helt och hållet förfalla.
Sedan målet sålunda kommit i det skick, att dess vidare handläggning endast af KrigsDomstol berodde, ägde jag att tillse, om och huruledes detsamma borde vidare fullföljas.
Och sorn det af Blanxius öfverklagade och till någon del då redan vitsordade förhållande syntes utmärka, att han, vid ifrågavarande tillfället, utan dertill å hans sida gifven anledning, blifvit af en eller flere utaf ofvannämnde patrull med hugg och slag öfverfallen och såmedelst illa skadad; hvilken gerning, såsom af svårare art, följaktligen, ehvad klagan deröfver af enskild person fördes eller ej, enligt
Lag utgjorde föremål för allmän åklagares beifran, samt en skeende undersökning, derigenom rätta förhållandet blefve närmare utredt, utan tvifvel skulle afgöra, huruvida öfverklagade händelsen endast borde tillräknas den eller de ibland manskapet, hvilka personligen sig förgått och hvilka för befälhafvaren, såsom sjelf å stället närvarande, troligen ej kunde vara. okände, eller om icke tilläfventyrs äfven någon anledning till anmärkning emot befälhafvaren, antingen härutinnan eller i öfrigt, vid verkställighet af den beordrade patrulleringen förefunnes, ansåg jag detta mål, oberoende deraf, att Blanxius dåmera återkallat sin klagan, böra genom allmänna åklagaremaktens försorg till laga undersökning och dom befordras, samt anmodade derföre, uti skrifvelse den 3o Juli förenämnde år, KrigsFiskalsEmbetet att härtill, i hvad på dess åtgärd ankomme, laglikmätigt medverka.
KrigsHofRättens förordnande har ransakning rörande angifna förhållandet blifvit verkställd af KrigsRätten vid Konungens Lifgarde till häst, som, efter det Aktor derstädes tilltalat venstra flygelafmarschen eller sex man af ofvannämnde patrull, för det emot Blanxius föröfvade våld, samt slutligen, sedan en af de tilltalade aflidit, yrkat, alt Bih. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. 17 i3o R.
Qmbudtm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. de fem öfrige måtte med ed sig fria, dels enligt Utslag den i5 Januari sistlidna år ålagt sistbemälde tilltalade alt, hvar för sig, med ed betyga, om de gitte, det de på aftonen den 22 Juni 1838 å Munkbrotorget här i staden, under det de från den dit beordrade patrull varit afskiljde, icke med hugg och slag öfverfalla
Bok tryckeriKonstför vand ten Blanxius eller någon person, som kunnat vara Blanxius, äfvensom att de, så snart befälhafvarens för patrullen befallning att rycka tillbaka af dem hördes, genast åtljMt och återvändt til! det öfriga patrullmanskapet, dels ock, efter det denna ed blifvit af desse tilltalade fullgjord, dem, medelst Utslag den 14 Februari näsllidna år, från all påföljd i målet frikänt; Och har sedermera Kongl. KrigsHofRätten, der KrigsFiscalen, i afseende å befälhafvaren för ofvanberörde patrull, aflemriat embetsutlåtande, med förklarande, att KrigsFiskalen icke ansåge sig till någon ansvarslalan emot befälhafvaren befogad, genom Utslag den 3 derpåföljde
Maj sig utlåtit, att alldenstund upplyst och styrkt funnes, dels att bemälde befälhafvare, som den 22 Juni 1838 om aftonen, uppå tvenne Polisbetjentes hos befälhafvaren för vakten vid Kongl.
Slottet gjorda reqvisition, blifvit af denne sednare beordrad alt med 24 man begifva sig till Munkbrohamnen, i ändamål alt handhafva ordningen ibland en derstädes då varande större folksamling, vid ankomsten dit, och sedan patrullen blifvit formerad i front, ensam ridit fram och med fogliga ordalag tillsagt det i myckenhet församlade bullersamma folket att hålla sig stilla och åtskiljas, men att folket, i stället att efterkomma denna tillsägelse, bemött patrullen med otidighet, hurrat och skrikit; äfvensom att folksamlingen är vorden af lillslädesvarande Polisbeljening tillsagd att åtskiljas; men icke eller hörsammat denna anmaning; dels att efter det hela patrullen defilerat uppför Gråmunkegränden och återkommit till Munkbron, befälhafvaren för patrullen, i anledning deraf att en okänd sjöman, sorn stått vid hörnet af samma gränd, kastat stenar mot patrullen, befalll venstra flygel-afmarschen, som bestått af sex man, att rycka fram för att fasttaga nämnde sjöman, hvilken likväl undkommit i en båt ner vid sjön, sedan han förut blifvit af nyssberörde flygel-afmarsche förföljd, hvarvid befälhafvaren genast anbefallt flygel-afmarschen att återvända och förena sig med den öfriga patrullen, dels att befälhafvaren, utom orderne om sjömannens fasttagande, hvarken anbefallt, att denne eller någon annan bland folket skulle huggas eller på annat sätt våldföras; dels ock att befälhafvaren icke anbefallt den BoktryckeriKonstförvandten Blanxius tillfogade misshandling, hvilken befälhafvare icke ens afvetat förr än Blanxius sjelf densamma för för befälhafvaren anmält; fördenskull och då pågon skälig anmärkning så - R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i3x lunda icke förekommit emot befälliafvarens förfarande i denna hans egenskap, vid verkställigheten af den om aftonen omförmälde dag till Munkbrohamnen beordrade patrullering och Blanxius uti en den 7 Juli 1838 till Kongl. KrigsHofRätten ingifven skrift återkallat ifrågavarande angifvelse, så vidt densamma rörde befäihafvaren för oftanämnde patrull, funne Kongl.
KrigsllofRätten skäligt att bemälde befälhafvare ifrån allt ansvar i detta mål frikänna.
En annan händelse, likartad med den näst ofvan omförmälda, men skiljaktig ifrån denna hvad slutet angår, har företett sig i följande mål.
I anledning af SvarfvareMästarne bär i staden Jakob Wedenbergs och Anders Ullströms skriftligen hos mig förda klagan deröfver, att den 21 Juli 1838 på aftonen, då en ifrån Malmtorgsgatan emot Gustaf Adolfs torg ankommen patrull af Konungens Lifgarde lill häst framryckt med den häftighet, alt den skall sprängt dervarande infanteri-postering, Wedenberg och Ullström, stadde på väg till deras hemvist, skola blifvit af samma patrull, utan något förvållande å deras sida, öfverfallna och misshandlade, hvarvid Wedenbergs kläder sönderhuggits och Ullström erhållit ett svårt sabelhugg i hufvudet; hvilken klagan de jemväl sökt att med åtskillige personers skriftligen uthändigade intyganden styrka, med begäran tillika, att laga undersökning härom måtte företagas, hade jag, genom skrifvelse af den 6 September nämnde år, anmodat Herr Öfver-Kommendanten i Stockholm att infordra icke allenast förklaring af befäihafvaren för den patrull, som skulle hafva på omförmälda sätt förfarit, utan äfven Kommendantens här i staden utlåtande, hvari, utom hvad angående öfverklagade händelsen tilläfventyrs vore honom bekant, kunde uppgifvas beskaffenheten af de ordres, patrullen vid ifrågavarande tillfälle ägt att verkställa; hvarjemte jag begärt underrättelse, hvilka officerare haft befäl dels öfver den infanterivakt, som då skulle varit stationerad vid Malmtorgsgatan, dels för den vanliga å Gustaf Adolfs torg befintliga vakten.
Af de i följd häraf den 8 Oktober till mig insända handlingar upplystes, att befäihafvaren för den till tjenstgöring vid ofvannämnde tid och ställe beordrade patrull af Konungens Lifgarde till häst varit Fanjunkaren vid samma Garde D. Sloltenburg, hvilken, angående förloppet dervid, i aflemnad förklaring uppgifvet: att, enligt Herr t. f. ÖfverSlålhållarens befallning, patrulleringen skelt klockan straxt efter 11 0111 aftonen för alt skingra folksamlingar, hvarvid Sloltenburg forst borde tvänne gånger upp - 102 R.
1S40. mana dem att åtskiljas samt, om dessa uppmaningar icke hörsammades, använda truppen till ändamålets vinnande; att Stoltenburg, som vid ankomsten till Malmtorgsgatan förmärkt en större folkhop nära Gustaf Adolfs torg, låtit patrullen rida fram i traf, men stannat på några alnars afstånd och uppmanat folket att åtskiljas, samt, dä vägen till torget varit stängd af infanteri-poster, anvisat de närvarande att draga sig tillbaka åt Malmtorgsgatan, hvilket större delen äfven gjort, och hvarvid oqvädinsord samt emot truppen förnärmande uttryck skola undfallit personer, hvilka han dock icke kunnat urskilja: att det, i anseende till skymningen och en större folksamling, icke varit honom möjligt att erfara, om härunder någon af den bakom bonom ridande truppen begått de af Wedenberg och Ullström öfverklaga de våldsamheter, men att uppgiften, att patrullen sprängt den emot torget befintliga infanteripostering ej vore sanningen enlig, enär denna postering , bestående af två eller tre man, skulle hafva haft tillräckligt rådrum att draga sig undan, innan kavalleripatrullen framryckt; hvarförutan befälhafvaren för den samma afton å Gustaf Adolfs torg formerade bataljon af Konungens Andra Lifgarde samt Kommendanten i Stockholm, uti serskildt afgifna. utlåtanden, förmält, den förre, att han iafseende å kavalleripatrullens framryckande icke visste annat, än hvad efteråt berättelsevis blifvit honom derom kunnigt; men att någon rapport, det posteringen af den under hans befäl ställda trupp skulle blifvit sprängd af nämnde patrull, ej till honom afgifvits; samt Kommendanten åter: att det detachement af Konungens Lifgarde till häst, hvarifrån den beordrade patrullen utgått, blifvit reqvireradt af Herr ÖfverStåthållaren, sorn äfven direkte meddelat patrullen instruktion; och att alla instruktioner, som Kommendanten utfärdat till detachementseller patrullbefälbafvare, alltid varit i fullkomlig öfverensstämmelse med föreskrifterne i Kongl. KrigsArtiklarne och TjenstgöringsReglementet; meddelande Kommendanten derjemte uppgift å den, som den ifrågakomne aftonen varit befälhafvare för Gustaf Adolfs torgs vakten.
Efter erhållen del af de sålunda afgifna yttranden, hade klaganderne, uti en sedermera inlemnad skrift, i de hufvudsakligaste omständigheter motsagt hvad Fanjunkaren Stollenburgs förklaring innehöll och framställt åtskilliga anmärkningar dervid samt, under åberopande af deras förut andragne klagan och den bevisning, de till stöd derlör uppgifvit, förnyat deras begäran om laga undersöknings företagande; hvarjemte i öfrigt, vid skedd förfrågan, den underrättelse ifrån ÖfverStåthållareEmbetet inhämtades, att, utom derstädes af Svarfvaren Wedenberg i samma ämne anförd, men icke upptagen klagan, ingen anmälan hos ÖfverStåthållareEmbetet skett,, atil R.
1 33 ofvannämnde dag den 21 Juli eller derpåföljde natt några uppträden förefallit, hvarigenom allmänna ordningen blifvit störd eller någon förnärmelse emot offentliga myndigheterne timat; Vid öfvervägande af hvilket allt och då anledning hvarken af Fanjunkaren Stoltenburg uppgifvits eller eljest inlupit, att, vid ifrågavarande tillfället, Wedenberg och Ullström skulle hafva sig förgått, samt målet följakteligen blott rörde bemälde personers klagan öfver de våldsamheter, som emot dem skulle föröfvats af den under Stoltenburgs befäl ställda patrull af Konungens Lifgarde till häst; men ett sådant förfarande, hvilket lika litet kunde härledas ifrån de för patrulleringens verkställighet meddelade ordres, som till ursägt derför kunnat förebäras, att något öfvervåld blifvit emot patrullen föröfvadt, uppenbarligen stridde emot Lag och de för Krigsmagten utfärdade stadgar och instruktioner; samt, om det vid uppgifna tillfället ägt rum, egentligen syntes böra tiilräknas det Underbefäl och manskap, hvaraf den beordrade patrullen utgjordes; fann jag skäl vara för handen att bifalla klagandernes begäran och anmodade i följd häraf, uti skrifvelse den 21 November samma år, KrigsFiskalsEmbetet att, enligt 14 Kap. 12 och i3 §§.
KrigsArtiklarne,. hos Kongl. KrigsHofRätten anmäla detta mål, med yrkande, att detsamma mätte varda förvisadt till vederbörlig KrigsRätt för att derstädes, sedan allmän åklagare blifvit tillkallad, lagligen undersökas och vidare, Lag och beskaffenheten likmätigt, handläggas.
Uppå KrigsFiskalsEmbetets i anledning häraf gjorda framställning, har Kongl.
KrigsHofRätten förordnat undersökning i målet inför KrigsRätten vid Konungens Lifgarde till häst, der, i tillförordnad Aktors öfvervaro SvarfvareMästarne Wedenberg och Ullström vidhållit och fuliföljdt deras ofvanberörde klagan, med tillkännagivande att de riktade deras ansvarstalan endast emot befälhafvaren öfver patrullen Fanjunkaren Stoltenburg, jemte patrullens flygelmän Korporalerne Almqvist och Rickenberg samt gardisten Lindberg.
Sedan af de tilltalade endast Lindberg erkänt, att han han vid öfverklagade tillfället utdelat hugg, med tillägg, att sådant skett på befallning af Stoltenburg, som å Malmtorgsgatan kommenderat: ”trafva marsch, höger och vänster hugg”, men deremot så väl Stoltenburg förnekat, att han vid tillfället anbefallt huggning, som äfven Korporalerne Almqvist och Rickenberg bestridt, att de hugg utdelat, hafva för angifvelsens bestyrkande åtskilliga vittnen vid KrigsRätten blifvit hörde, hvarefter uti serskildt afgifne slutpåståenden ansvar är vordet yrkadt: af Aktor, jemlikt 2 Kap. 33 §. sisla inom.
Krigsårtiklarne, jemfördt med Kongl. Cirkuläret den 2G November 1812, å Fanjunkaren.Stoltenburg, äfvensom, enligt6 Kap - 134 i?
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. i3 §.
Krigsartiklarne och 2 §. i närande Cirkulär, å Korporalerne Almqvist och Rickenberg, saint af klaganderne Wedenberg och Ullström å så väl Fanjunkaren Stollenburg, som äfven Korporalerne Almqvist och Rickenberg alternatift, antingen efter 18 Kap. 9 §. och 21 Kap. 6 §.
Missgerningsbalken, eller ock efter förstnämnde lagrum samt 21 Kap. 7 §. och 35 Kap. 1 §. samma balk, hvarförutan klaganderne, hvilka tillika påstått det ansvar, som uti 2 Kap. 29 §.
Krigsartiklarne och för öfrigt uti nämnde artiklar, eller serskilde militäriske stadganden, bestämdes, jemväl emot de tilltalade framställt ersättningspåståenden; öfver hvilka ansvarsoch ersättningspåståenden de tilltalade sig slutligen förklarat, derefter KrigsRälten, enligt Utslag den 19 Augusti sistlidna år sig yttrat, att KvigsRälten ansåge det genom vittnesmålen vara ådagalagdt ej mindre, att Wedenberg och Ullström, på sätt af dem angifvits, den 21 Juli 1838, då de klockan omkring i till 12 på aftonen, stadde på hemväg från ett hos SnickareÅldermannen Almqvist hållet qvartalssammanträde af en å Malmtorgsgatan emellan Castenhoffs och Dasvelska husen stationerad infanteripostering hindrats att framgå till Gustaf Adolfs torg, blifvit, utan någon å deras sida dertill gifven anledning, afen hästgardist-palrull, hvars befälhafvare Fanjunkaren Stoltenburg varit, våldsamligen öfverfallne så, att dels Wedenbergs vid tillfället påhafde frack blifvit öfver hela ryggen alldeles sönderrifven, dels ock Ullström erhållit ett svårt sabelhugg i hufvudet, ehuru det ej kunnat med visshet utredas af hvilken eller hvilka bländ patrullmanskapet detta våld är vordet utfördt, än äfven alt Fanjunkaren Stoltenburg vid ifrågavarande tillfälle, utan att förut meddela någon sådan varning, sorn af det å Malmtorgsgatan församlade folket kunnat höras och åtlydas, med patrullmanskapet, som dervid häftiga hugg utdelat, våldsamt inridit emot den å gatan befintliga folksamling, hvilken af en derstädes stationerad infanteripostering hindrats att framgå till Gustaf Adolfs torg; i anledning hvaraf, och då härtill jemväl komme, att, enligt hvad Stoltenburg sjelf medgifvit, och genom vittnesmålen äfven funnes utredt, nämnde folksamling icke genom sitt uppförande gjort det för Stoltenburg behöfligt att emot densamma använda truppen, KrigsRätten funne Stoltenburg vara lagligen förvunnen, att, i stället för att verkställa de honom meddelte ordres, att tvänne gånger varna anträffande folksamlingar med tillsägelse att åtskiljas, innan truppen emot folket finge användas, hafva, genom ofvanberörde dess, af behofvet icke påkallade, våldsamma förfarande, obehörigen och på ett för allmänna säkerheten högst vådligt sätt samma ordres öfverträdt; och vidare att ehuru gardisterne Hallberg och Ågren, hvilka, efter aflagd R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i35 vittnesed, intygat, att Stoltenburg, å Malmtorgsgatan, kommenderat ”trafva, höger ocii vänster hugg,” men under fortsättningen af deras vittnesberättelser uppgifvit, att de äfven sjelfve, efter den erhållna befallningen, uti huggningen deltagit, icke kunde, enär ansvar härför af Stoltenburg under ransakningens lopp emot dem blifvit framstäldt, och de således af sakens utgång hade att vänta nytta eller skada, för ojäfvige vittnen till Stollenburgs fällande godkännas; likväl och som tilltalade gardisten Lindberg samt nyssnämnde Hallberg; ocb Agren, äfvensom gardisten Frank vidgått, att de, jemte flere af deras kamrater, efter Stoltenburgs kommando, under ridten utför Malmtorgsgatan, hugg utdelat, samt något afseende å Stoltenburgs föregifvande, det han sådant icke förmärkt, så mycket mindre kunde hafvas, som Stoltenburg, hvilken, i egenskap af patrullens befälhafvare, varit skyldig att med sin uppmärksamhet noga följa alla patrullmanskapets åtgärder, så att han för desammas laglighet kunde ansvara, sjelf medgifvit, alt han under patrullens marche utför Malmtorgsgatan ej varit skiljd från patrullen, samt ofvanberörde huggning ej bestått endast af ett eller annat serskildt bugg, utan, enligt livad flere viltnen intygat, under ridten utför Malmtorgsgatan blifvit af patrullmanskapet med häftighet fortsatt emot folket, som dervid skrikit och jemrat sig; så och då Stoltenburg, efter slutad patrullering, icke anmält, att någon af patrullmanskapet handlat emot, eller öfverskridit hans ordres, samt ett vittne derjemte intygat, alt patrullen omedelbart efter det dess befälhafvare meddelat ett kommando, häftigt ökat ridten och huggit efter folket, ansåge KrigsRätten, enär gardisterne Hansson, Bergström, Sandberg, Holm och Magnusson icke eller kunnat på deras aflagde ed intyga, att icke Stoltenburg kommenderat eller yttrat något, som kunnat gifva patrullens flygelmän anledning att hugga på folket, det vara fullkomligen upplyst och ådagalagdt, att den af patrullmanskapet vid öfverklagade tillfället å Malmtorgsgatan verkställda huggning skett på Fanjunkaren Stoltenburgs befallning; till följd hvaraf och emedan Stoltenburg, genom denna befallning, äfvenledes öfverträdt de honom meddelade ordres, dömde KrigsRätten Stoltenburg att, likmätigt 5 §. 2 Kap. Kongl.
KrigsArtiklarne, jemförd med 1 §. i Kongl.
Cirkuläret den 26 November 1812, för det han de honom gifna ordres icke verkställt, utan desamma öfverträdt, straffas med ett halft års ari-est å högvakt; Hvarförutan Stoltenburg, såsom elen der, i egenskap af patrullens befälhafvare, öfverklagade våldet föranledt, i förmågo af 61 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken, skulle, jemlikt 18 Kap. 9 §., 21 Kap. 7 §. samt 35 Kap. 1 §. samma Balk och Kongl. Förordningen den 20 Januari 1770» t i36 i?.
Si. jfast.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 jfan.
1S40. i tveböte plikta för det Ullström tillfogade sår 6
R:dr 32 sk. och för fredsbrott 26 R:dr 32 sk., eller, vid bristande tillgång dertill, hållas tjugofyra dagar i fängelse vid vatten och bröd; hvaremot och då den rapport
Stoltenburg efter patrulleringens slut afgifvit, ehuru ej med sanna förhållandet öfverensstämmande, likväl icke skett till någons förfång; KrigsRätten ansåge sig icke kunna fästa afseende på det i detta afseende,'enligt 2g §. 2 Kap. Kongl. KrigsArtiklarne, emot Stoltenburg framställda ansvarspåstående; likasom KrigsRätten funne, att någon påföljd efter de i öfrigt af Aktor samt Wedenberg och Ullström åberopade lagrum, såsom ej till förevarande fall lämplige, icke kunde Stoltenburg åläggas: att vidkommande derefter så väl den af klaganderne tilltalade gardisten Lindberg, som ock gardisterne Hallberg, Ågren och Frank, hvilka samtligen vidgått, att de vid. öfverklagade tillfället hugg utdelat, och hvarföre
Stoltenburg å de frenne sistnämnde under ransakningens lopp yrkat ansvar; så enär upplyst blifvit, att de till denna huggning haft deras befälhafvares befallning, den de vid strängt straff varit skyldige att lyda, blefve gardisterne Lindberg,- Hallberg, Ågren och Frank ifrån allt ansvar i målet frikände; samt att hvad sedermera beträffade tilltalade Korporalerne Almqvist och Rickenberg, hvilka enständigt nekat, icke allenast att de förmärkt Fanjunkaren Stoltenburg vid tillfället gifva ordres till huggning, utan ock att de sjelfve uti huggningen deltagit; så funne KrigsRätten väl, lika med Aktor, att Stoltenburgs förutnämnde befallning, den Almqvist och Rickenberg nekat sig hafva förmärkt, icke kunde lända dem till ursäkt för det våld, de sådant oaktadt och således af sjelftagen makt må hafva utöfvat; men då gardisterne Hallberg och Ågren, hvilka efter aflagd ed intygat, att nämnde tvenne korporaler och isynnerhet Almqvist uti huggningen verksamt deltagit, jemlikt Kap. 37 §. uti Kongl. KrigsArtiklarne ej kunde tilläggas laga vitsord i hvad de berättat rörande den af patrullen verkställde huggning, derom flera andra viLtnen varit att tillgå, samt någon annan bevisning emot dem icke åstadkommits; ansåge KrigsRätten skäligt att, i brist af bevis, äfven dem ifrån ansvar i målet frikänna; och då således Fanjunkaren Stoltenburg vore den ende af de tilltalade, som kunnat ansvar för öfverklagacle våldet ådömas, funne KrigsRätten honom äfvenledes ensam böra ersätta ldagandernes kostnad och skada, hvaröfver någon förteckning af dem dock ej blifvit afgifven; och förpligtades fördenskull
Stoltenburg att i ersättning utgifva: till Wedenberg, emot erhållande af den för honom sönderrifna fracken, dess intygade och icke bestridda värde 48 R;ch’ 4° sk< samt för tidspillan - i?
Ombudfilt. Emb.-Ber. dm 14 Jan. 1840.