Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nånå, jag är väl inte relegerad gymnasist för ro skull heller, och när jag sedan skulle skickas till sjös för några genistreck, så tog öfversten mej i sin tjenst.
Han kände säkert mina okända föräldrar, ty den mannen gör ingenting af bara ädelmod. -- Emellertid har jag nu ett ministerhufvud på en kammartjenarekropp, min lilla Sara.
Ser du, för att återkomma till vårt ämne och för att tala i exempel:
Den der löjtnant von Wuldt, som jag så ofta berättat om, han, som friade på samma gång som öfversten till öfverstens nuvarande fru och grefvinna, han, med sitt häftiga lynne, som i öfverilning stötte sin rival och förman för bröstet, när han vägrade antaga utmaningen: han måste, för att slippa arquebuseras, gå i landsflykt.
Han är en svart syndare; öfver honom hvilar lagens hela förbannelse. -- Öfversten sjelf deremot, han, som lönnmördat så många oskuldsfulla hjertan och gjort så mångas olycka, han är en hvit syndare.
Till honom hinner aldrig lagen, och fri passage har han genom alla misstankar, ty han bär ett säkerhetskort i briljanter på sitt ädla bröst.
39 SARA (suckande).
Den som ändå vore en hvit synderska.
Ofversten har uppfostrat mej, och jag skall uppfostra dej, min engel.
Beherrska din häftighet och framför allt ditt ansigte.
En klok mimik har gjort underverk i verlden.
Men tyst, det kommer någon i trappan!
BERTHEL (utan att i början igenkänna Aron på ryggen).
Se så, min lilla galanta, i rappet bo vi som prinsar utan land i lusthuset.
Vädret är lugnt i dag, men kommer det regn, så barrikaderar jag taket med tre par gamla pantalonger.
Nu ha vi vårt eget hushåll dernere, ty jag håller just på att steka de begge aborrpinnarna åt oss.
(Vänder sig om och blir varse Aron.)
Ah, storståtlig god morgon, herr Aron!
Herre Gud, när jag var kammartjenare i verlden, då åt jag ofta så'na der frukostar, men nu (med en sidoblick på Sara), nu har jag ingen som bjuder mig, se'n jag fick hustru och barn -- och inga barn vill jag säga.
Har du flyttat ur rummet allt, så att ingenting är i vägen för den resande?
40 BERTHEL.
Flyttningen är lätt gjord, ty tack vare min lilla galantas hat till all lyx, så har jag inga öfverflödsartiklar.
Jag tycker just du sjelf ser ut som en öfverflödsartikel.
BERTHEL (med en sidoblick på Aron, i det han går).
SARA (förargad).
SARA (skarpt).
Ja, det tycker jag med.
Berthels ständiga glada lynne förargar mig till slut gallfeber på halsen.
Tyst, här kommer säkert fremmande.
(Sätter sig vid bordet, med ryggen åt de inträdande).
ELFTE SCENEN. SARA.
ARON. JAKOB.
Sedan RUDOLF.
JAKOB (i det han inträder och sätter en kappsäck vid dörren).
Stopp, så ja! (till Sara) Ä' farvattnet rent?
Här är ingen utom husets folk.
Allt klart, kapten.
JAKOB (öppnande dörren för Rudolf).
41 RUDOLF (inträdande).
SARA (nigande).
RUDOLF.
Det är fri värdinnan, förmodar jag?
Till herr kaptens tjenst.
Och mitt rum är i ordning?
På ögonblicket.
(Skyndar ut till höger).
RUDOLF (går nedåt scenen till höger).
O, min Gud! (knäpper samman sina händer)
Jag tackar Dig, som hittills skyddat min resa, och åter låtit mig beträda den kära, dyra fädernejorden!
Om jag inte har spasmer i ögonen, så har jag sett det ansigtet förr en gång.
ARON (för sig sjelf).
Min hand darrar, mina knän svigta.
Huru våldsamt klappar icke mitt brinnande, sjudande hjerta!
De lifliga, oroliga rörelserna, de mörka ögonen, den klangfulla rösten.
Den mannen skall inbringa mej hundra dukater, så sannt jag förstår mej på spekulationer. (går uppåt fonden).
RUDOLF (vänder sig om, får se värdinnan återkomma).
ARON (för sig).
RUDOLF (varmt som förut).
Nå, fru värdinna, en sjöman har inte mycket tålamod på landbacken.
42 SARA.
thel!
Genast, nådig kapten!
Se så, skynda dej, Ber(Berthel utkommer, begrafven i ett bolster, med kuddar, jemte annat smågods.) Hvad ska' det der föreställa?
En bit af en folkvandring.
RUDOLF (småleende).
BERTHEL (pustande).
RUDOLF (som förut).
BERTHEL (med komiskt allvar).
Hvem är den der stackars mannen?
En öfverflödsartikel, som frun så gerna vill se lefvande begrafven.
(Rudolf och Jakob med ressakerna gå mot dörrn till höger, under det ridån faller.) _______
ANDRA AKTEN. Första Tablån.
Ett lusthus af temligen ruskigt utseende.
Till höger en staffli och målartillbehör.
Ett par tältsängar, en å hvardera sidan.
En byrå med en toilettspegel i fonden.
Metspön stå lutade mot väggen till venster emellan ett par upphängda rockar och hattar.
Några omaka stolar och ett bord utgöra den öfriga möbleringen.
Genom glasdörrarna i fonden synes en trädgårdstäppa.
Fyra à fem smågossar äro inne i lusthuset; utanför springa flera lekande gossar.
En liten kulle af afklippt hår ligger på golfvet bredvid Berthel, som sitter på en trädgårdsstol till venster.
HERMAN (till höger, målande).
BERTHEL (klippande hår).
Nå, pojkar, spring inte i kull krusbärsbuskarna derute.
Numro tjugu åtta träd fram!
(En gosse framträder.
Sjunger under det han taktmessigt afklipper gossens hår:)
Hur mången här i verlden till sin lycka går, Blott han förstår att fiffig vara i sitt hår.
BERTHEL (ropande utåt).
44 Ty hvarje flicka skyr En ruskig chevelyr, Nej, pojke, akta dej för så'na äfventyr.
För tra la la, klipp! klipp!
Nej, pojke, skaffa dej en bra chevelyr.
Hur ofta blir en lärd med hjessan grå och kal, Ej knuffad hit och dit, om han ä' på en bal.
Och mången med talent, Som ej har coup de vent, Blir utsatt af sin dam för månget manquement.
För tra la la etc. etc.
Nej, pojke, skaffa dig en skön coup de vent.
Numro tjugu åtta!
-- Nå, pojkar, hvad har ni i brunnen att göra?
Vacker brunn, som inte finns en droppa vatten i.
Vi leka bara fästning.
EN ANNAN GOSSE. EN GOSSE UTANFÖR.
(En ammn gosse framträder.)
(Man ser hur gossarne i trädgården uppstaplat en liten mur af stenar, upphemtade ur brunnsgropen.)
Numro tjugu nio! (sjunger och klipper:) BERTHEL (ropar).
Ja, vackra brända lockar dölja mången gång
Hur pannan eller hjessan blifvit byggd för trång, Och mången; på soupé Bjuds blott för sin toupé.
45 Den hårfrisörn, han ä' ändå en klippare!
Ja, pojke, klipp och putsa jemnt din toupé.
För månsken svärma flickorna i all sin dar, Men tåla inte "månsken" hos en vacker karl.
De minnas år från år, Hur det i bibeln står, Att Simson var berömd just för sitt rara hår.
Nej, pojke, skaffa också dej sådant hår.
(Skakar af sig håret.)
Se så der ja, mina gossar!
Nu ä' ni så klippta och fina på edra hufvudknoppar, så att ni kunna bli perukmakareskyltar när som helst alla tjugu nie.
(Ropar utåt:)
Se så, stilla er, stilla er, vildbasare härute.
Marsch med er hela knippan nu; Gå bara tysta och stilla genom trädgården.
(Gossarne rusa bort under stoj och hurrarop.)
ANDRA SCENEN. BERTHEL.
Ni tycks inte ha mycket respekt med er, min far.
BERTHEL (hopknyter duken, hvarpå det afklippta håret ligger).
HERMAN (målande).
Sådana laglösa bytingar!
Och nu kan inte magister Hasper lugga dem på fjorton dar.
(Betraktar hans tafla.)
Det blir ett vackert hufvud; vinner du inte priset för den taflan, så vill jag vara skapad som en sjuk potatis.
46 HERMAN (suckande).
Jag har inte gjort mycken lycka hittills med mina taflor.
Långt bättre vore det att vara handtverkare.
Aldrig, Herman!
Da skall bli en stor artist, om vi också ska' lefva hvarenda dag på två aborrpinnar.
Annars dör man just inte af fetma på det dagtraktamentet.
Min gamla galanta har glömt oss totalt med middag i dag, och jag är för högfärdig, att gå upp och påminna. -- Men räcker det här länge ... så är jag inte högfärdig alls.
Jag känner ingen hunger, min far.
Ja, det tror jag rasande väl, du sitter der och lefver på din inspiration, men man blir inte inspirerad af att klippa tjugu nie skolpojkshufvudknoppar, inte.
Nej, jag ä' född med det kroppslytet, att ha en strykande aptit, hvad för slags arbete jag än må ha för mej, och inte blir det bättre, om jag sätter mej ner och polerar mina skedar.
Det ä' att kasta olja på elden (öppnar en ask på byrån).
Om jag skulle ta i tu med att tvätta några par handskar (tar fram ett par glacéhandskar och synar dem).
Ja, hvad har jag nu mer för det.
Här står jag ju ändå så godt som med två tomma händer (sträcker handskarne med komisk svårmodighet framför sig).
Min stackars, gamla far!
Om ni längre nekar mig, att på egen hand ge mig ut i verlden, för att HERMAN (går fram till honom.).
HERMAN. BERTHEL.
47 söka min bergning, så svarar jag inte för, att jag inte en dag försvinner, och aldrig mera beträder detta hus.
Jaså, du rymmer, du?
Du öfverger din gamla fosterfar, som inte har någon annan vän än dig på jorden.
Du har ridit ranka på mina knän, när du var en liten »parfvel», men nu rymmer du ifrån mej, se'n du vuxit mej öfver hufvu't.
För hvem skulle jag då tvätta galoner och klippa hår, polera silfver och fiska braxen?
Hvem skulle då inge mej mod, att gräla med min gamla galanta?
Har jag inte klistrat papper på söndriga fönsterna åt dej, och stoppat igen taket med mina -- -- -- Jaså, du rymmer du?
Ja, rym, rym!
Det är din rättighet, din frihet.
(Med af rörelse darrande stämma).
Men nog kunde du ändå säga gamla Berthel, kvart du rymmer.
Förlåt mig om jag smärtat er, min far.
Du tror inte du, att jag kan pimpla strömming, så att det räcker för oss begge.
Du tror inte att jag kan hålla paraply'n öfver dina taflor, om det blir regnväder, och svepa täcket kring dig sjelf, om det blir frostnätter.
Ja, rym du från din gamla vän, kära Herman, rym!
Ser du, nu är inte heller jag hungrig längre; man känner ingen hunger, då man står och sväljer sina tårar.
(Vänder sig sorgsen bort).
BERTHEL (som förut).
HERMAN (mildt).
BERTHEL (sårad).
48 HERMAN (med vek stämma).
Min gamla, goda fosterfar!
Hvarföre sade ni mig nånsin den hårda sanningen, att jag inte var er egen son?
Hvarföre tvingade ni mig att längta efter en far, en mor, som döljer sig för mig, som blyges för mig kanhända?
Derföre att du inte längre skulle behöfva blygas för din fosterfar.
Men får jag då aldrig veta något om mina okända föräldrar?
De äro döda för dig för alltid.
-- Nej, min kära gosse, fråga mig aldrig i det ämnet; då mulnar himmelen för mig, och då kryper mitt goda, glada lynne in i sitt dufslag.
Men jag begär ju inte, att få veta deras namn.
Låt mig endast känna något af deras öden.
Du är nu tjugu år gammal.
Skulle du ha styrka att aldrig förråda dig, om ödet nånsin skulle föra dig i dina föräldrars spår, ehuru omöjligt detta nu synes vara?
Ja, min fosterfar, jag har styrka, se här min hand derpå.
49 BERTHEL.
Nå väl, då kan jag, utan att bryta min ed, berätta dig en sannsaga.
Berätta, berätta!
Och jag skall välsigna er för hvarje ord.
Det var en gång en gammal rik och förnäm grefve, som hade en enda dotter, skön som en Guds engel.
En fattig löjtnant älskade henne, och blef älskad tillbaka.
De höllo af hvarann på gammaldagsvis, så der som du läst för mej om Frithiof och Ingeborg.
Men den unga fröken hade till friare en hycklare, en feg och nedrig man, en kapten, som ställt sig högt i fadrens gunst.
Den fattige löjtnanten, som med hån blef afvisad af fadren, förgick sig mot sin rival och förman, kaptenen, då denne vägrade att duellera; han stötte honom för bröstet i några andra officerares närvaro.
Det var hela hans brott, men han blef dömd att arkebuseras.
En vän hjelpte honom att fly ur fängelset till Bohusländska kusten, der han väntade ett fartyg, som skulle föra honom till Amerika.
Nu skulle Frithiof skiljas från sin olyckliga Ingeborg. -- Jag vill kalla dem begge så.
-- Men då följde Ingeborg sitt hjertas brudgum hemligen till kusten, för att gå med honom i landsflykt.
Vackert gjordt!
Sådan skall en trogen kärlek HERMAN. BERTHEL.
50 BERTHEL.
Nu bodde der i trakten en beskedlig skolmästare.
Till honom kommer Frithiof en afton.
Han ber på sina knän, att skolmästarn skall i prestkläder hemligen sammanviga de unga tu, ty annars ville ej Ingeborg följa sin käraste till Amerika.
Skolmästarn vägrade länge, men han var en svag stackare, och kunde inte se tårar på den olyckliges bleka kinder.
Den unge löjtnanten lofvade dessutom, att vigseln skulle förnyas, när de älskande hunnit öfver hafvet.
-- Och så blef det ett bröllop, tyst och stilla.
Guds klara måne var brudens marskalk, och stjernorna hennes brudtärnor (darrar af rörelse på rösten).
HERMAN (betraktar honom deltagande).
Och ni var presten, min far?
Tyst, gosse, tyst!
Väck inte det minnet!
Så förflöto några dagar, men intet fartyg kom.
Till den undangömda skogskojan bar skolmästarn dagligen mat, men Ingeborg trodde alltjemt, att han var en medlidsam prestman.
Ett par gånger syntes emellertid kaptenens betjent, en ung spetsbof, spionera i trakten, men ingen anade något ondt.
Då lade en seglare under en stormig höstafton till vid kusten.
Det var skolmästarns bror, hvilken, som styrman, förde, i sin sjuka kaptens ställe, ett fartyg till Amerika.
Skolmästarn rodde om natten de unga tu i en liten båt ut bland de skummande bränningarna.
Plötsligen gensköts båten vid en udde af en väl bemannad slup. Kaptenen satt i slupen.
Efter en kort strid förtes
51 skolmästarn och den arma
Ingeborg i land, men löjtnanten störtade sig i vattnet och simmade till fartyget, eller drunknade han i bränningarna.
Min arma, arma mor!
HERMAN (med djup smärta).
Ja, min stackars gosse, du anar rätt.
Ingeborg blef din mor.
Den stränge grefven gjorde dej till ett barnhusbarn, och jag, det enda vittnet dertill, måste svära honom en helig ed, att aldrig yppa dina föräldrars namn.
Kaptenen, som hade rest till Frankrike under Ingeborgs svåraste sorgetid, återkom efter ett par år, och gamla grefven tvingade din olyckliga mor att gifta sej med denne man, som hon afskydde.
För att försona minnet af mitt bedrägeri, då jag, såsom prest, vigde de olyckliga, uttog jag dej från barnhuset, och försökte att föda oss begge.
Men allting misslyckades för mej.
Då friade jag till min gamla galanta, för att hjelpa våra affärer.
Men du kan nu sjelf se, om jag vunnit något på den spekulationen.
Och min fars öde?
Känner jag lika litet som min stackars brors.
Fartyget hade afseglat om natten, och jag har aldrig haft några tidningar om dem.
HERMAN (tankfullt stirrande framför sig).
Mina arma, olyckliga föräldrar!
52 TREDJE
FANNY (skämtsamt, i det hon smugit sig bakom dem och slår dem begge på axlarna).
Hvad är det för statshemligheter?
Ah, är det du, lilla yrhätta!
Lilla Fanny glömmer inte de landsförvista.
Jag har bara glada nyheter att förtälja.
Glada nyheter?
Ja, om en middagsbjudning är en glad nyhet för den hungrige.
Jo, vår stränga mamma är bortbjuden i eftermiddag, och hon har varit så ovanligt vänlig mot mej, att hon tillåtit mej bjuda fremmande på min lilla kammare. »Ett par goda vänner», sa' hon.
Men jag tänkte straxt på mina goda vänner här nere i fogelhuren.
Fogelburen?
Tycker du, att här finns någonting som smakar fogel?
53 FANNY.
Ack, den som ändå kunde alltid vara så glad som pappa.
Hela skapelsen är ämnad att vara glad, min flicka.
Foglarna sjunga, fiskarna hoppa, skatorna skratta, orrarne spela och kalfvarna dansa.
Endast de arma åkarhästarne stå och hänga läpp, men inte är väl jag någon åkarhäst, fast jag är utkörd af min gumma.
Men här bo ni ju rätt småtrefligt.
Åtminstone är här mycket ljusare och gladare än på den lilla dystra kammaren, der sjökapten nu bor.
Och mycket friare se'n.
Vi ha rättighet att gå ut och in genom hvilken springa som helst i väggen.
Har du sett sjökaptenen, Fanny?
Han har ett par gånger stått vid sitt fönster.
Han ser så sorgsen ut, att det gör en ondt i själen.
Gu' vet hur han kan vilja bo på den lilla mörka kammaren.
Det ligger säkert någon hemlighet härunder.
Och all uppassning förrättas af hans matros; det har han låtit oss veta.
Men nu törs jag ej dröja längre (skyndar till dörrn, der hon ett ögonblick lyssnar).
Nej, adjö nu!
Så fort himmelen blir klar, så hviftar jag med min näsduk i fönstret.
Men kors så här FANNY.
FANNY (ser sig omkring).
54 ser ut i trädgården!
Gungbrädena kullslagna och halfva smultronlandet fullt med stenar och stockar ur brunnsgropen.
Tänk om mamma skulle få se den här förödelsen!
Då blefve här oväder en hel vecka!
Min stackars far!
Alltid har han otur med sina spekulationer.
Det här kalla de att »leka fästning», de vildbasarne!
Om jag hade dem i luggen alla tjugu nie.
Ställ för allt i verlden litet i ordning, innan någonting märks.
Adjö, så länge.
FANNY (i det hon går).
BERTHEL (i dörren).
HERMAN (leende).
FJERDE SCENEN. HERMAN. BERTHEL.
Jag vill bara lägga i ordning mina penslar, så ska' vi sedan hjelpas åt att ställa allt till rätta.
BERTHEL (som lagt gungbrädet i ordning, går upp till stenröset).
Ja, nu är det första gången jag försöker mej som stenbrytare; det är ett splitter nytt yrke för mej.
(Nedrullar en sten i brunnsgropen.
Ett ljud höres såsom om stenen slog emot något jernbleck.)
55 HERMAN (ordnar palett och penslar).
BERTHEL (rullar åter en sten; samma ljud).
Jag kommer straxt och hjelper.
Halloh!
Hvad är det som skräller så dernere?
Hvad ä' det?
Jo, jag står och språkar här med något gammalt skrälle.
Jag tror vi ha råkat på en för detta graf, ty det ser ut som hörnet af en likkista ville titta fram dernere.
Åh, pappa pratar bara tok.
HERMAN (ännu i lusthuset).
BERTHEL (kryper ned).
Nej, jag ska' ha reda på det der, jag.
(Nere i gropen; hufvudet synes ofvan stenröset.)
Ge mej jernspaden, som står derborta vid äppelträdet, Herman.
Får inte jag hjelpa till dernere?
HERMAN (ger honom spaden).
BERTHEL (stöter några tag med spaden).
Nej, min gosse, du passar inte till stenbrytare.
Se här ha vi skatten i rappet.
Jo, en präktig skatt, gissar jag.
56 BERTHEL (stöter några tag).
HERMAN (tittande nedåt).
Hvad sa' jag?
En liten kista, tror jag.
Ja, men inte likkista, min gunstig herre.
Det var en tung karnalje!
Tag i på hörnet der.
(De hjelpas åt att upplyfta kistan, frambära den sedan nedåt scenen och beskåda den.)
Jag tror verkligen att pappa har rätt.
Vi ä' kanhända ett par skattgräfvare.
Och det ändå på ljusa dagen.
Tyst, låset är sönderrostadt, tror jag.
(Försöker att lyfta locket på den rostiga kistan.)
Det går, det går bra!
Hjelp till på kanten der, Herman!
(Båda bända på locket, det springer med rassel opp.)
Det var en illparig jernkista, den är fodrad med korkträd.
Ah, lull, lull!
Det ha vi, för vi ä' snälla!
Lull! lull! (lyfter ett vackert stålbeslaget skrin ur kistan) Det var något att börja med.
Men, tänk om vi ha några vittnen.
HERMAN (ser sig omkring).
BERTHEL (lyftande upp kistan).
Ja, det är sannt, för tusan.
Om det är en skatt, så blir det bara du och jag som delar den, min kära Herman.
Låt oss derföre sätta tillbaka kistan och ställa brunnsgropen i sitt förra skick, innan vi bli
57 öfverraskade (sätter skrinet under hufvudkudden i sängen och bär kistan åter ut i trädgården).
Kom, kamrat, vi ha ju redan fått betalt för arbetet.
(De skynda ut och nedrulla stenarne i gropen.)
HERMAN (nedskjutande sten efter sten.)
De här stenarna tycks inte ha varit rörda på många år.
De äro så mossiga.
Tänk om min gamla galanta såg oss i det här arbetet.
Nej bevars, de gamla lindarna stänga alldeles utsigten.
Mossan uppåt på de öfversta stenarna.
Bra, min gosse!
Och så de här gamla förruttnade stockarna öfverst i en fyrkant. -- Bravo!
Nu ska' ingen själ kunna tro, att vi ha varit två alnar nere i jorden.
(De återkomma in i lusthuset.)
Ja, min kära Herman, vi gick nyss ut ur lusthuset som ett par fattiga stackare, och nu gå vi in som millionärer.
Jo, präktiga millionärer!
Jag har lust att slå allt annat ur hågen och hädanefter bara bli skattgräfvare.
På entreprenad då, eller hur?
BERTHEL (framtar åter skrinet).
HERMAN (skämtsamt).
58 BERTHEL.
Tyst du, junker!
Hade jag inte haft de tjugu nie pojkarne på entreprenad i dag, så hade vi inte nu varit rika karlar.
Kanske innehåller skrinet bara kopparslantar.
Kopparslantar?
Tig du, försmädare!
Kopparslantar ha en talande tunga, och härinne ä' det tyst som i grafven.
Nej, schy!
Det gnisslar lite.
Hör du?
Men hvar knäfveln sitter låset?
Här finns intet lås.
BERTHEL (skakar skrinet).
HERMAN (synande skrinet).
Då måste här vara någon hemlig fjeder.
(Vänder skrinet på alla sidor, och klämmer på det).
Tyst, der är en liten silfverplåt!
Hvad står det på den?
Läs du, Herman.
Nej, läs sjelf!
Det ä' inte så godt för den som inte kan Fransyska.
Ja, det har jag nu, för att min salig mamma inte lät mig födas i Frankrike.
HERMAN. HERMAN (ögnar på plåten).
BERTHEL (komiskt suckande).
Vi ska' rådfråga Fanny; hon kan nog tyda inskriptionen.
59 BERTHEL.
Nej, jag tackar ödmjukast.
Man lägger ingen rikshemlighet på en sjutton års flicktunga.
Åh, ni misskänner Fanny, min far.
Det må vara det, men min gamla galanta skulle kunna locka ur henne någonting, och det anar mej, att min kära Sara har någonting med den här saken att beställa.
Ty när jag flyttade hit och blef lyckligen gift med henne, så var här ännu en liten brunn i trädgården.
Den torkade ut, nästan fortare än mina smekmåna'r, och se'n har här varit ett stenröse.
Jag har velat köra bort det, emedan det låg i smultronlandet, men Sara har alltid tyckt det vara onödigt, och hon vill ha ett litet minne af att det varit brunn i gården, såsom hon alltid svarat mej.
Jag påminner mig nu, att Fanny och jag, som barn, aldrig fingo leka der bland stenarna, »för att inte stöta oss», sa' vår fostermor.
Det der låter en liten smula sjukt.
Men tyst, det gick någon i trädgårdsgrinden.
Titta efter, Herman.
Ingen menniska syns.
HERMAN (i dörren, ser åt venster).
60 BERTHEL (som under tiden omsorgsfullt gömmer skrinet under kudden).
Nej, lilla trädgårdsporten åt bakgatan.
Ett par fremmande fruntimmer närma sig hitåt.
Åh, kors för tusan!
Genom bakporten!
De gå visst rasande.
FEMTE SCENEN. DE FÖRRA.
MAGDALENA.
Sedan GREFVINNAN.
MAGDALENA (till Herman, som står i dörren).
Förlåt mej, min unga herre, bor här någon gammal man med namnet Mathias Berthel?
Jo, mitt herrskap, och han står just sjelf derinne.
BERTHEL (som varit klädd i en tunn sommarrock; rycker hastigt ned en frack af väggen och träder den i distraktion utanpå).
Jag ber om förlåtelse, mina damer.
Det här lilla sommarnöjet ä' just inte lämpligt att ta emot främmande uti.
61 GREFVINNAN (ännu beslöjad).
Vi behöfva inte många ceremonier med hvarandra.
Ett ostördt samtal är allt hvad jag begär.
Mitt sällskap ska' lemna mig, får ert sällskap -- -- Herman, min gosse, på utkik några minuter.
Du vet åt hvad håll.
(Herman går ut till venster.
Magdalena till höger.)
Med hvem har jag den äran att -- -- --?
Berthel!
BERTHEL (med en vink åt Herman).
GREFVINNAN (kastar slöjan tillbaka).
BERTHEL (i högsta öfverraskning).
Herre min Gud, nådig Grefvinnan! (ser sig förvirrad omkring.)
Och här ser så ut, och jag ser så ut...
Ja, ni ser rätt lustig ut, min gamle Berthel; tag nu af er fracken, det är min första begäran.
GREFVINNAN (leende).
Som ni befaller, fru grefvinna!
Herre min Gud!
När och hur och hvarföre har ni kommit hit till staden?
Och hur har fru grefvinnan fått reda på mej, stackars ringa man? (sätter fram en stol.)
Min man har velat att vi ska tillbringa någon tid tillsammans här i hufvudstaden, der han annars merändels vistas allena.
Jag har blifvit skiljd från min enda återstående glädje, landtlifvets lugn och GREFVINNAN.
BERTHEL (aftager och bortlägger fracken).
62 ensamhet, och efter fem års frånvaro, ser jag er nu åter, gamle Berthel, ni, min ende vän och förtrogne.
Förr besökte ni alltid mig, när jag tidtals vistades här.
Nu har jag väntat förgäfves i åtta dagar, och derföre skaffade jag mig reda på värdshuset »Nya Verlden.» (räcker honom handen.)
BERTHEL (fattar hennes hand mellan sina och trycker den vördnadsfullt).
Ack min goda, goda Grefvinna!
Min stackars olyckliga Grefvinna!
Ja, Berthel, olycklig som förr, olycklig i detta ords fulla mening.
Hur ofta har jag ej afundats tiggerskan, som speglar sig i sitt barns leende öga, då jag speglar min bild i de dyrbara trymåerna.
Samma isande köld, som förr åtskiljer mig och min man.
Ler han mot mig, är det ett hånleende, talar han till mig, är det en udd i hvarje ord.
För att vinna aktning i verldens kortsynta ögon, besöker han kyrkorna och skrifver i filantropiska ämnen.
I alla kretsar förtalar man derför mig, som en lättsinnig qvinna, medan man beklagar min man som en from martyr.
Och ännu i går, liksom alla år på min olycksdag, sände man mig en lysande bouquett med devisen:
»I dag för tjugu år se'n.»
Det är en djefvuls artighet.
BERTHEL (med harm).
63 GREFVINNAN
Mitt hufvud svindlar när jag täcker derpå.
Ja, Berthel, det är en långsam död, en död, sådan som att brännas vid sakta, sakta eld.
Men jag förtjenar detta straff.
Hvarföre glömde jag nånsin att det finns ett brott, som qvinnan, uti verldens ögon, aldrig kan försona!