Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Disciplinen är strikng på de engelska lasaretten, hrar och en, från den högsta till den ringaste, känner den plats hon eller han bör intaga, och vet nästan alltid att bibehålla den; här risar den engelska karak- teren en af sina fastaste punkter: f ö r d g a n att subordinera ocli begränsa sig, att inordna det individuella under det alhiinna.
Englands stora lasarett iiro alla barinhärtighetsinrätbingar, un- derhållna af donationer och frivilliga gåfvor, och mottaga de sjuku utan ersiittning.
Den besökande erfar ett behagligt och tilltalande intryck af alla de blommor, växter, taflor och andra prydnadsföremål, som lifva de engelska sjuksalarna och förläna dem en prägel af komfort ocli hemtref nad, som eljest vanligen saknas i sjukhus.
h t alet.
sköter- skor i förhållande till patienter ställer sig afven högst olika mot hvad vi äro vana att se; enligt uppgift räknas å Londons lasarett 3 A 4 patienter på hvarje sjukvårdarinna, sköterska eller elev.
På landsbygden ställer sig talet något drygare, i medeltal 3 A G p i hvarje vårdarinna (tjiinstef olk ej häri inbegripet).
Denna rikliga tillgång på personal möjliggör en långt fullständigare omvårdnad af hvarja siirskild patient, ger sköterskan eller eleven tid till att biittre till- godogöra sig sina erfarenheter inom yrket, samt gör fall af öfvor-, anstriingning mindre vanliga.
' E t t vackert prof på s h a n h å l l n i n g e n bland de engelska s j u k: sköterslcorna äro de föreningar, som på flera stallen bildats till ömse- sidig.
hjälp, trefnad och utbyte af erfarenheter; mest betydande af .dessa iir T7te Royal Brztis7i, Nwses Association, grundad å r 1SS9 och lagligen stadfästad genom ett Royal Charter år 1893.
Prinses- san af Wales är.
dess nitiska och varmbjärtade president, och ett stort antal framstående personer äro medlemmar af föreningen.
I öfrigt raknar den medlemmar i tusentnl såväl inom Storbritannien som i lroloniernn.
En byrå i London sköter dess korrespondens och öf- riga löpande göroinål och föreningen utgifver hvarje kvartal ett häfte af » the Niirses-Journal ».
Såsom tidskrift mest betydnnde ar dock utan tvifvel » the Nursing Record », redigerad af Mrs Bedford Fenwiclr, och ut- kommande hvarje vecka med ett prydligt och rikhaltigt häfte.
Här är det forum där sjuksköterskornas intressen dryftas, erfa- renheter och råd litbytas, kiagomål anföras, frågor besvarns, o. s. v. i stor omväxling, allt af redaktionen behandladt med samma vakna intresse och frisinthet.
Den fråga som f. n. står främst på dagordningen och varmt förordas i Nursing ' Record är förslaget att för sköterskorna erhålla ett lagligt register, liknande det som finnes för läkare, och i sammanhang bärmed en af staten- kontrollerad examen, utan hvilken ingen skulle få sitt namn uppfördt i nämnda register.
En annan f örening, som äfven förtjänar uppmärksamhet 2 tRe Registered Nzo-ses Society D, hvilken i väntan på erhållandet af of van.
nämnda, lagligen stadfastade register, tillsvidare uppsatt ett sådant, och fastställt vissa höga fordringar för dem, som önska f&amp; sina namn dar.
upptngnn.
Dess syfte &amp; r förnämligast att.
?it publiken tillhandahålla verkligt förstklassiga sköterskor, samt att åt dessa sköterskor raddn hela deras arbetsförtjän.st, med afdrag af blott en ringa procent, som g i r till bestridandet af förvaltningskostnaderna.
Föreningen vill äfven vara en protest mot den i England brukliga manordningen, att enskilda sjiilzhem eller t. o. iii.
lasarett hålla ett antal privatsköterskor, som erhålla en ganska ringa årslön, under det att a.nstalten sander dem i sjulcvlrd mot en hög dagspenning, hvilken sA1nnda tillf d e r anstalten; detta missbruk, som under namn af s Swea- ting Niuses » har väckt allmänt ogillande, försvinner troligen snart helt och hilllet * '.
I ställot förordas att sköterskan får andel af sin dagspenning, d. v. s. att hemmet endast behåller så mycket, som kan anses motsvara kostnaden för sköterskans rum, ljus, tvätt samt kost iincler fritiden.
Denna princip, som ju &amp; r den enda riktiga och ritt- visa, koinmer troligen a&amp; i framtiden blifva rådande. '
*) Se Nursing Record h: 33. och 341.
' j Engelska sjuksköterskor rekryteras ur alla samhiallsklasser, och om sjukvården är för de flesta ett yrke, af hvilket de måste vinna sitt uppehälle, amar sig dock mången daråt enbart af offervilligt intresse.
Denna offervillighet iiger gamla traditioner i St. Johns House, en institution, som existerar sedan bö j a n af iirhundradet- och dar engelska kvinnor, ofta af hög samhiillsställning, offra sin tid och sin förmögenhet it vhdmdet af sjuka och utbildandet af sköterskor.
St. Johns House har tämligen mycket karakteren af en religiös orden, inen binder ej sina medlem ma^.
ovillkorligen för lifstiden, en del h a h a endast förpliktigat sig till en årlig tjänstgöring af vissa, månader vid nQot af institutionens sjukhus, och gifvan af deras förmögenhet %r iifven frivillig.
Hiirifrh vm det ock, som Xiss Xghtingale erhöll sina flesta medhjdpnrinnor i arbetet under Krimkampagnen.
Shal.
i staderna som på landet finnas i England dessutom tal- rika föreningar, hvilka anställa och underhålla sjuksköterskor för att yårda de fattiga i deras egna hem; genom » The Qlceelas Jubilee Ifisti- tute for Nt~rses » finner dessa föreningar stöd och ledning, erhåller val utbildade sköterskor, samt förminen af Mig inspektion af sin verksamhet genom en frkn institutet utsancl inspektris.
Slutligen må namnas, att en pensionskassa för sjuksköterskor &amp; r i verksamhet sedan år 1890, samt att frikostiga gifvare försett den med en rik donationsfond, hvars ranta liigges till skötei.skornas he- sparingar.
Det hiix anförda ger endast en mycket flyktig och ofiillstiindig bild af den engelska sjuksköterskans stallning och förhållanden; de egenskaper soin framför allt annat bringat frauighg åt deras verk iir den uthållighet och den plikttrohet, som iitgöisa hufvuddygder i det engelska skaplynnet, samt den karakterens fasthet, som gör engels- män till det ypperligaste stoff i all organisation.
Sammanslutning samt fast organisation i sina företag, - se dar hvad de svenska sjuksköterskorna borde söka lara af de en- M.
L. gelska .. Hella och andra historier om kvinnor af Jlwe Ger- ~zmzc7t Clailze.
För den som anmodas att gifva ett omdöme öfver en bok, liittas detta uppdrag viisentligt, om man vid slutet af sista sidan frågar sig:
243 » är denna bok läsvärd eller ej? » I fråga om den latta litteraturen, hvilken ni1 öfverflödar och .till hvilken kvjnliga författare bidrag?
t a a n ined de mmliga, måste det svar man gifver sig själf alltför ofta blifva nekande.
Framställes en dylik fråga från en annan, så tager man ~ c k e sällan sin $lflykt till sanning med modifikation.
» Dar finns ett och annat som är bra, ----, iiet är icke så illa, - det låter ju läsa sig som så mycket annat)), - med flera af dessa uttryck.
ur sällskapslifvets fraslesikon, som äro så hjärtans tråkiga och i det hela så intetsägande.
Men om någon frågar anmälaren: slzall jag läsa * Tam Gernandt- Claines bok Hella?
' så blifver svaret ett frankt ja, ty denna bok skiljer sig i mycket från alla de många.
novellsamlingar, skisser och snlåberät- telser, hvilkas efemära tillvaro knappt .racker-öfver den sgsong, under hvilken de » kominit ut » i varlden.
En af våra romanförf.
som utgifvit ganska digra volymer, k r med anledning af en mindre väl~illig kritik hafva yttrat: » Ja, jag har nu sa lätt för att skrifva, men jag vet val att jag saknar talang;)) Det vore önskvärdt om en så sällsynt sjalfkannedom äfven hade fört till den sjalfbehärskning, att icke säga sjalfaktning, som förmått.
nskranka den litterära produktionen.
Men det är just för att vek- lig talang är så mycket sällsyntare an anlag och flit, soin inan qed.
glädje halsnr den, där d.en finnes.
Och talang eller den slags begaf- ning, som har rika möjligheter till utveckling, finner man flerstades hos.
fru Claine.
Hennes berättelser äro ojäinnn, man f å r stundom blott antydningar om karalsterer och situationer, men man mötes alltid n£ en djup känsla, af ett varmt, stundom lidelsefullt intresse, för hvillzet intet mänskligt är likgiltigt.
älskar att uppsöka och skildra - .själslifvets finaste växlingar under till det yttre hvardagliga förhgl- landen.
Naturalismens tid, med dess fotografiskt noggranna Atergifvande af detaljerna, iir på återgång, och väl det.
Ty människolif och människoöden måste inifrån belysas, ej utifrån beskrifvas, måste ses i stort, så att det hufvudsakliga framträder, så att ett helt intryck af personligheten kan vinnas och härigenom inedkanslan väckas hos läsaren.
.Den Hella, som förf: s fantasi skapat, framkallm hos oss samma h d f t ljidva., halft vemodiga stSiinning, som vi erfara inför den rörande, rena bilden af en af forntidens ungdomliga martyrer.
Kanske verkar hon mera så genom kontrasten med berattelsens andra hufyiid- person, fru Viveka, som i sanning icke synes oss hvarken rörande eller ren.
kallar sin bok för historier oin kvinnor, är det, I.
icke att undra på om kvinnotyperna för henne st8 i förgrunden och afven lyckas bäst.
Hella, s % olik en nutida sextoniiring som möjligt, förefaller nästan som en overklig uppenbarelse, hvilken skymtar förbi mot bakgrunden af den fullt utvecklade, niistan parisiskt moderne fru Viveka Vingfäldt, tecknad s % att ingen skall neka henne sitt intresse, ehuru hon icke skall vinna nhgons sympati.
Det gnistra.
och sprakar af lif, det skiner om henne, hvar hon kommer, men ljuset är kallt, varmelöst, elektriskt.
Flere scener ur fru Yivekas pariserlif iiro ypperliga r m a r för hennes nyckfulla, lockande, lifliga väsen, för hennes allt annat an nordiska temperament, men nyckeln till denna oberiikneliga karakter finnes nog bast i orden: &gt;hon var djupt likgiltig för allt, som icke rörde henne personligen ».
De öfriga berättelserna iiro af mycket viislande innehåll, ehuru på de flesta kunde tilliiinpas det k h d a slagordet om kärleken som » det centrala i lifvet~.
Hur mycken psykologisk sanning, som ligger i dessa korta kärlekssagor, i tron p5 ögonblickets lyckorus eller » lyckove », sasom uppvägande lifslhga sorger och f örsakelser, - det skulle kräfva en utredning, som i en kort anmälan icke vore på sin plats.
Fru Claines stil är aldrig banal, men icke heller enkel, klar och genomskinlig, den flyter fram som djupt vatten med skum pil upprörda vAgor.
Vid allt det egendomliga och fantastiska, för hvilket förf.
visar stor förkiirlek, m i k e r man afven i språket ett visst effekt- sökeri, en böjelse att med konstlade uttryckssiitt f; fram en sriirmisk, patetisk klangfärg i orden för att fasthiilla en stihnning, som dock snarast torde gå förlorad, om man skall leta sig till de klingande ordens innebörd.
Det &amp; r icke allom gifvet att först8 hvad som menas med D en skuggning nf förstumadt mörker n, som far öfver ett ansikte, eller ens i fraga om en drömbild, hur » en stumt gyllene dager af hem- lighets skall uppfattas.
Dlycket mera liknande kunde anföras, men lös- ryckta citat böra icke inverka på slutomdömet.
Vi iiro fru Claine tack skyldiga för det nöje hon beredt oss med sin bok och do förhopp- ningar hon väckt for ett k o m a n d e arbete, i hvillret vi skola h a mera sofring, mera mognad och en rikare utveckling af hennes erkan- nansviirda begåfning.
Skepp, s o m förgås i stormen.
Berattelse af 1Mathildt~ Roos.
Det finnes öfver hufvud taget ej en svårare uppgift för en bokamidare än att bedöma ett arbete, då han slites mellan s h be- undran och sympati för dess författares föregaende litteriira verksamhet
och sitt ogillande af det satt, hvnrpå förf.
denna gång frainburit sina ideer för världen.
Man känner sig darvid nastan frestad att satta ifråga huruvida det finns något absolut godt eller absolut ondt i denna värld, d&amp; det goda kan förkliida sig i en gestalt, om hvars viiide, och berätti- gande man hyser tvifvel.
Ofvanst&amp;ende reflexion är nkmnst föranledd af Mathilda Roos ' för en tid sedan ntgifna berattelse: Skepp, som, fö,l .. gås i stom~en, hvil- ken nu vi fått oss för.elagd till granskning.
Man talar om en * he- lig vrede)), eldad af hvillcen krigaren framträder i den » lofliga af- sikten att s&amp;ra och döda », men det finnes för visso.
också ett ovist nit, som kommer den stridande att sikta långt förbi målet.
Till var smärta maste vi rakna Math.
Roos ' här angifna arbete som ett alster af detta ovisa nit.
Vi siiga smärta, ty det Iran ej vara utan sorg man ser en god afsikt förfelad och hur en berättigad protest mot vissn missriktningar, g-enom själfva öfverdrifterna i tillämpningen, mister sin kraft.
Den lilla skriften, som ar, afsedd att vara ett väckande, varnande, stödjande » ord i sinom tid)), har diirför, fiukta vi, i stället för ett h&amp;lsosmt ~ g i f akt », ' i framstn rummet @ vit motståndarne ett vapen i händerna, hvaraf, som vi sett, de med illa dold skadegladje och en hänsynslöshet och hätskhet utan like skyn- dnt ntt begagna sig.
Det ligger i öppen dag, ntt vid behandlandet af en fråga, som står oss s&amp; nära, att man vid tidsbestiimmelsen ännu ej kan tala om ett förjlzctet, utan om ett tyvärr alltför verkligt fiärvamnde, id6 och person svarligen lrunna särskiljas, Tager man således en fråga för dagen till ämne för en tendentiös beriittelse, fh tendensen gärna kasakter af ett personligt ' anfall, desto förhatligare för utotståndarne då anfallet är maskeradt, d. v. s. som fallet är med » Skepp; som förgås i stormen », ildndts en romantiserad drakt.
Vi fritaga emellertid förf.
från all afsiktlig mening att vilja s h a.
En siidan bevekelsegriiud skulle stii alltför mycket i strid mot de allvarliga och djupt ibdlign tendenser, som utmärka Math.
Roos ' hela riktning och författarskap.
Riktigare torde man finna nyckeln till hennes iipptradande i här berörda fall i det från annat hall om Math.
Roos och hennes antagonister fällda omdömet, att olik- het i lifsåskådning omöjliggör hvarje ömsesidigt förstående.
När som h a å båda sidor ar fallet, idéerna omfattas ined en nästan till fana- tism gränsande intensitet, förstår inan Iatt, att iifven det klaraste omdöme löper fara att förvillas, och att i ifvern att föra fram sina egna principer förmhgan att objektivt betrakta motståndarens går förlorad.
Att ingå i en närmare redogörelse för den lilla skriften $ir ej var afsilrt.
Tendensen d&amp;i ä r för alla dem, som följt med senare tiders olyclrsalign strid i kvinnofrågan, val bekant.
Handlingen i berättelsen spelnr därvid blott en underordnad roll, och som litterär produlrt betraktad iiger boken ingen betydelse.
Den religiösa anstryk- ning, som förf.
gifvit det hela, är, enligt vår mening, här föga på sin plats, ehuru det nog är tack vare, denna berittelsen funnit sin väg till inhgfaldiga hem och redan gjort en a n h a npplaga nödvändig.
Men fast&amp; vi har ej ansett oss böra tyeka att oförbehfallsamt uttal ' a vår mening om Math.
Roos ' föreiiggande arbete, hafva vi ej f örlorat tron på den genialiska förf attarinnans bestämmelse att vara, en sanningens och det godas fanbärare i vår på allvarliga sannings- skildrase så fattiga tid.
Det öfverlägsna satt, hvarpa hon nyligen i sin roman ~Halgsmålsklockan~ dolruinenterat sig som folklifs- och liaraktersskildrare har visat, att har äger hon en uppgift af l h g t större betydelse för hennes land och dess litteratur, än den som ger sig uttryck i polemiska broschyrer och t,endensskrifter, dessa må ni?
aldrig så mycket vara burna af en lefyande öfvertygelse.
Med eller mot sin natur.
En berattelse till %.gnad Sveriges kvinnor af Margawta. '
Af titelbladet på ofvanstående bok finna vi, att den ar tillägnad Sueriges kvinnor.
har sålunda sjalf tillmätt bokens innehåll en ganska stor betydelse.
Det ä r också förnämligast af denna; orsak vi underkastat arbetet ett något nämnare skgrskådande.
Berättelsen har två hjältinnor, hvilkns bekantskap vi göra, då de båda äro 16 Ar och stii i begrepp att l&amp;mna den helpension, dar de tillsamans framlefvat sina barndomsdagar.
Ruth har bl&amp;.
ögon, blicken ljus och klar, är älskvärd och harmonisk och vinner ögon- blickligen allas hjärtan, framför allt d a mans.
Olga har diireiiiot skarpa drag, som tyda på karakter och djupa ögon med en glans, ibland glödande, ibland hvass.
De äro från början två typer - den » naturligas och den onaturligas.
Den stackars Olga går en sorglig framtid till mötes; hennes far, som är enkling, gifter om sig, och hon får en förskriicklig styf- mor.
Hon skickas till Schweiz och blir slutligen lärarinna i Eng- laud.
Om gången af hennes utveckling f&amp; vi just ingenting veta, oaktadt hennes ärlighet och sjalfstandighet jämte öfriga lofvande an- lag peka p % en rik, om an ej alltid harmonisk utveckling.
Ruth, som är föriildralös, finner ett hem hos sin gamle för- myndare, som är prost i Norrland.
Prostgården är den mest idealiska af alla norrländska prostgårdar, både hvad mii~iskorna och naturen angår.
En dag ar Ruth ensam ute och .ror p&amp; älfven, hon sjunger och talar med ekot - då möter hon oväntadt en båt; i denna be- finner sig en man med ett par ögon, som genast fömå » tränga till botten af hennes själ De unga börja genast ett romantiskt samtal, och han kastar till henne en knippa näckrosor.
De veta icke hvar-
andras nanio; ekot har blott upplyst dem om, att de voro rhana och x hona.
Ruth b$ir efter denna stund rhans, bild i hjärtat.
Prostens yngste son, Daniel, den unge jäginastaren, ' kommer emellertid hem.
Ruth står, för tillfallet iklädd ett köksförkliide, i.
salen; den unge jiigmiistaren tar henne efter ett kort samtal om i i h e t och kysser henne och förklarar sedan f&amp; sin hor, att han ansåg henne vara hiisjiingfrun.
Prostinnan tycker visserligen, att det icke anstår hennes son att, handla så », allra minst i hennes hus », men det förefaller bra besynnerligt att något sådant kunde inträffa i ett hem, där allvar och gudsfruktan eljest satte sin prägel .på lifvet, men Ruth skall nu en &amp; ng för alla nppviicka karlek, blott en man fAr se henne.
Daniel blir emellertid på allvar föriilskad i Ruth.
De prome- nera en gång tillsai~mans i skogen.
hon faller orikull och sårar sitt hufvud mot en sten, han bär henne hem, men fh af ansträngnin- gen en blodstörtning.
D&amp; han tillfrisknat förlofvar sig Ruth med honom;.
hon vet hvilken sorg, hon skulle ha vållat hela familjen genom ett afslag.
Hon bar visserligen » hans » bild i sitt hjärta, I men detta tyckes ej bekomma henne så mycket.
H o n älskar båda, blott den okände mest.
Emellertid dör el om en litin tid.
äldre bror, Aldo, som är kikare, har nu v a r i t hemma en tid - äfven han blir naturligtvis föridskad i Ruth, men nii blir ' hon den okande trogen och med honoin, som är prest i en grannförsamling och heter Dage Berger, blir hon slutligen gift.
Allt detta hade Ruth hurinit iipplefva då hon V W I S år gammal.
Trettio år darefter återfinna vi de bada iingdomsvännerna.
Ruth är en lycklig och älskad husmoder i en norrländsk prostgård och Olga, som nyligen återkoinmit till Sverige, är hennes gast.
Olga, sosi redan i ungdomsåren ägde en ovanlig förmåga ' att hålla tal, håller ' nu i den nonlandska prostghrden långa tal, som niirinast äro att förlikna med koini.tt5betankanden i iippfostringsfrågor; i detta fall har hon då ej utvecklats mot sin natur.
Detta tyckes emellertid in- verka på Ruth, som verkligen » emotx sin natur håller ett l å d tal på fyra t i t a sidor.
Dage, prosten själf, $ir likväl den mest högstimda, när det gäller att hålla tal; vi beklaga att utryinmet hindrar oss att i dess helhet återgifva det tal han håller om kvinnan.
» Bloiriirian », heter det bland annat, » som ' slingrar sig uppför stödet, iir icke nöjd m e d att luta sin rodnande knopp däremot, att smycka det med sin fägring och spyida sin doft öfver den doftlösa, hon vill vara stödet.
själf, troende, att det ar lyckan. »
På bokens sista, sida traffn vi Olga ined Ruths barnbarn 135 sitt ha.
Hon känner gossens injiika armar om sin hale och ti.nker på hvilken lycka det &amp; r att iiga en sådan pilt att uppfostra.
Hon gör, s&amp; en jiimförelse och finker på sitt eget arbete och tycker att hon gjort en Men insats i lifvet.
Hiir lider Olga af er1 ketitnklig begreppsförvirring: att njuta personlig lycka och att göra en insats i lifvet ar ej detsamma.
De mjiika barnarinarna skiinka modern en hög grad af personlig lycka, men då.
hon ej vet, om detta bu^ skall blifva till viilsignelse för sina medmiinnislror eller ej, s i Iran hon iimu ej tala om den insats hon gjort.
Kan Olga, sdsorn hon sjalf sager, kinka p&amp; &gt;allt sitt arbete, allt hvad hon iitriittsit fik tusen och återigen tuseu för att lyckliggöra dem&gt;, d8 liar hon ju gjort en insats i lifvet.
Besynnerligt ar, att Olga under de d i n g a åren hon arbetat, aldrig tyckes ha erfarit hvad arbetsgladje är.
Sedan m m last igenom boken fragar man sig natiirligtvis: hvad har nu förf.
haft att saga oss svenska kvinnor?
Bokens titel kunde komma oss att tro, att här vore fråga om strid och hamy, att vi möjligen finge lära kanna någon kvinna, som kiimpat sig fram till klarhet om hvad, som ar kvinnans sanna natur, men häri be- dragas vi grundligen.
Eftersom Ruth blef odeladt lycklig och Olga så bittert olycklig, vill val förf.
saga sina landsmaninnor, att endast den kvinna, som lefver inom hemmets vä.rld och dar låter sin kiirlek,.
; sol lysa och värma, endast hon lefver » med sin natur,.
Den kvinna däremot, som has sin verksamhet förlagd iitom hemmet, hon g h &gt;emot sin natur, och blir olycklig.
Hihutinnan har förf.
endast delvis rätt.
Vi tro icke, att någon svensk kvinna rill förneka, att i hemmet, som maka och moder, dä.r lefver kvinnan sitt rikaste och fullaste lif, men vill för£.
dessutom öfvertyga oss om, att den ogiEta kvinnans lif nödvändigt måste bli onyttigt och gliidjelöst och hennes utveck- ling skef och falsk, då misstar hon sig.
Alla iikfenskap föra icke till lycka, och alla gifta kvinnor gro visst icke iitvecklado i enlighet med sin sanna Izvinliga natur.
Xen u %nniskokiinnedom och lifs- erfarenhet tyckes icke vara förf: s starka sida.
Boken bär alltigenom en religiös prägel; den kristna tron iir det som friimst gjort lifvet ljust och gladt för Ruth.
P i beklaga blott, att mycket af det, som sages iifven på detta område, Gr oklart och utslitna fraser.
Dage (prosten) siiger t. ex. att det från biblisk synpunkt sedt icke var kvinnans bestämmelse) &gt;att stå sjiilfstiindig och jämnbördig vïd mannens sida.$ Till stöd för detta sitt pastående anför han bibelns ord:, Gud sade: J a g vill göra honom en hjiilp,
den sig till honom h ?dh m&amp; ».
Vi fråga blott 0111 ordet » hjiilp » nöd- ~iindigt iitestänger begreppen sjiilfst8nd.ighet och jämnbördighet.
Den gamla prostinnans tal om laglöshet, Guds ock goda miinnislrors lag, innehåller också mycket svammel, liksom Ruths funderingar i krist- ligt-filantropiska amiien iiro bra oklara.
I alliniinhet önskade vi att hennes » natur, vore litet klarme.
Förf: s stil är ofta poetisk och fängslande, och vi äro öfvertygade om, att unga liisarjnnor, som lasa olu.itislct, slcola finns beriittelsen L. Ew.
vacker och rörande.
Skiftande stämningar.
Ett novellhëfte af Rust Roest.
Ordet, stänmingr har blifvit ett slagord i vår tid, ja, detta obe- stBnbara begrepp har så gripit in i hela vik inre och yttre värld, att vi v d kunna saga oss lefva i stämningens tidehvarf.
Stämningar möta oss öfveralh, i konsten, litteraturen, inusiken, naturen., det dag- liga lifvet, öherallt d&amp; dessa förnimmelser p&amp; nAgot vis st; i sam- band ined v h t tanke- och sjalslif.
Tyvärr förbiser man ofta för idel stamningar den sunda, solklara verkligheten., hvilken, inin siige hvad man vill, andå utgör hufvudsummnn af vår jordiska existens?
Ty B stämning)), stidan våra moderna f örfattare f attar den, tyckes vara oförenlig med det klara solskenet, med friska färger, lifgifvande vindar och framför allt med en glad världsåskådning.
Den frossar i mystiska half dagrar, i grå höstluft och melankoliska skymningsstunder.
Den alskar diimpede toner, sjalffrätande själsanalyser.
; P Stämningar » kunna viil som Rnst Roests vara, skiftande,, men de g&amp; alla i moll.
Den framstående författarinna med ofvannamnda märke, ar en sådan stamningens skald.
Talangfullare, finare än hon har ingen svensk prosadiktare tecknat clossa slags clair-obscur bilder.
I sitt sista novellhafte har hon dock så uteslutande betraktat viirlden genom stainningsfiirgade synglas, att knappast en glimt af sol, lif och gliidje slipper igenom.
Intrycket blir därföre af en niistan beklammande melankoli.