Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta lärer emellertid icke kunna ske annorlunda än genom statens mellankomst, och till befordrande af det afsedda vigtiga ändamålet torde alltså böra medgifvas, att, i händelse indelningshafvarne genom ett af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer fattadt beslut skulle komma att förlora ofvanberörde nu egande förmåner, de, såsom godtgörelse derför, af statsverket årligen skola tillgodonjuta en ersättning, motsvarande forsellönen, till beloppet beräknad efter samma grund, som för närvarande finnes bestämd, äfvensom att vid de tillfällen, då ränte- och tionde-gifvare skulle ega att sina räntor och sin tionde in natura leverera, och sig af denna rätt begagnade, indelningshafvarne, i händelse de icke vilja den indelda spanmålen på sådant sätt emottaga, då må, emot det att nämnde spanmål, lika med kronans behållna räntor, till statsverket ingår, för densamma af statsverket uppbära betalning efter det för året fastställda markegångspris; lärande dock, i händelse ett sådant begifvande å statens sida skall ega rum, det böra stadgas, dels att räntegifvarnes uppsägningsrätt skall vara inskränkt endast lill spanmål, med skyldighet för dem alt erlägga kontant lösen för alla öfriga i räntorna ingående persedlar, dels Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 5.9. 39 ock att, beträffande afrads- eller räntespanmålen, räntegifvarne skall åligga samma forslingsskyldighet, som i afseende å tiondespanmål redan finnes bestämd.
Den uppoffring, soto härigenom ådrages statsverket, är visserligen ej obetydlig; men med hänsigt till det stora och nyttiga ändamål, som dermed åsyftas, tror jag likväl icke, att densamma bör utgöra ett hinder för hela åtgärden.
Enligt den utredning, som af kommitterade i deras betänkande blifvit gjord i afseende på den ersättning för forsellön, som skulle komma att utgå lör alla indelda och disponerade räntor och tiondeanslag, så belöper sig denna till omkring 60.000 rdr; men dä under de första åren efter förändringens vidtagande och innan alla löntagare på densamma iBgått, ersättningen på långt när icke lärer komma att uppgå till berörde summa, torde något serskildt anslag å stat nu icke behöfva för detta ändamål anvisas, utan medlen tills vidare böra af Riksgäldskontoret utbetalas.
Den föreslagna skyldigheten för staten att öfvertaga den indelda spanmål, som till leverering in natura kan komma att uppsägas, och icke af räntetagarne sjelfva mottagas, medför otvifvelaktigt också någon svårighet för statsverket, men vid betraktande af huru jemförelsevis ringa qvantitet af kronans behållna afrads- och tiondespanmål, som för närvarande levereras in natura, (den utgjorde i medeltal under åren 1835 — 1844 endast 5,932 tunnor af 60,942) torde det kunna antagas, att denna olägenhet icke skall blifva af serdeles stor betydenhet, och det bör dessutom anmärkas, att i den mån, som kommunikationsmedlen utvecklas och ökade afsättningstillfällen derigenom uppkomma, så skall säkerligen också en dylik leverering in natura i framtiden alltmera komma att aftaga.
Ett ytterligare stöd för mitt underdåniga tillstyrkande, att Staten måtte åtaga sig denna förbindelse, herntar jag för öfrigt deraf, att Rikets Ständer för sin del icke drogo i betänkande att vid 1844 och 1845 årens riksdag besluta alla de indelda räntornas ingående till statsverket.
Vidkommande de räntor och tiondeanslag, hvilka tillgodonjutas i följd af vissa hemman åtföljande besvär, såsom augmentsräntor, anslagen till gästgifveriet färjor och färjekarlar samt postbönder och brefbärare, äfvensom de räntor och den tionde, som städer åtnjuta, så innehöll visserligen Eders Maj:ts nådiga proposition vid sistlidne riksdag, i likhet med hvad Rikets Ständer vid 1844 och 1845 årens riksdag lör sin del beslutit och kommitterade sedermera tillstyrkt, att så beskaffade räntor och tionde malte till statsverket indragas emot ersättning af kontanta penningeanslag: men jag måste tillstå, att jag för min underdåniga del anser tvifvelaktigt, huruvida en dylik indragning, som 40 Kongl.
Majlts Nåd.
Proposition, N:o 59. på många ställen måhända blefve bemött af ränte-egarnes protester, skulle kunna utan deras hörande och mot deras vilja, genom ett lagstiftningsbeslut dem åläggas, utan att den egande-rätten derigenom i någon mån kunde anses för nära trädd; och jag skulle följaktligen finna mig förhindrad att en dylik åtgärd tillstyrka.
Då nu likväl icke är fråga om någon indragning eller ett afhändande af dessa rän tor och tiondeanslag, hvaraf kronan mot vissa skyldigheter öfverlåtit dispositionen, ulan blott att i afseende på sättet för deras utgörande och uppbörd bestämma samma grunder, som skola komma att gälla för utgörandet och uppbörden af så väl kronans egna, som alla andra indelda räntor och tionde, så anser jag mig på dessa grunder och med synnerligt afseende derå, att redan förut så väl Eders Maj:t föreslagit, som Rikets Ständer för sin del beslutit, hvad som obestridligen vore en vida större rubbning i dessa förhållanden, eller räntornas indragning till statsverket mot ersättning i kontant, nu kunna tillstyrKa, att de förändringar, som i afseende å sättet och grunderna för indelda räntors och tiondes utgörande kunna vara stadgade, jemväl å ifrågavarande, såsom godtgörelse för vissa hemman åliggande besvär, anvisade ränte- och tionde-anslag må tillämpas.
Genom antagande af ofvan antydde förändrade grunder för indelda, äfvensom till vissa serskilda ändamål anvisade grundräntors och tiondeanslags utgörande, blefve otvifvelaktig! de olägenheter, hvilka räntegifvarne nu fä vidkännas i följd af det indelda löningssättets närvarande beskaffenhet, nästan helt och hållet undanröjda; och den skiljaktighet i skatternas belopp under olika år, som ofta och med skäl utgjort föremål för missbelåtenhet, skulle äfven i väsendtligaste mån blifva afhulpen, om det i sammanhang härmed stadgades, att grundräntorna och tiondespanmålen skola lösas med penningar efter ett på flere föregående års verkliga priser grundadt medelpris, bestämdt antingen att gälla för någon viss längre tidrymd, eller ock endast för ett år, efter hvars belopp dylikt medelpris ånyo borde uträknas, 1 valet mellan dessa alternativer kan det visserligen ej nekas, att det förra medför någon större enkelhet i räkenskaperne, äfvensom det inom den fastställda tiderymden bereder en fullständig likhet i skattebeloppet för de serskilda åren; men deremot förekommer å andra sidan, dels att den stegring i medelpriset, som genom några på hvarandra följande missväxtår uppstår, enligt den andra methoden hastigare går tillbaka, då några goda år derefter inträffa, dels ock att den ersättning, som genom ett förhöjdt medelpris bör tillgodokomma de indelningshafvare, hvilka förut tilläfventyrs fått beräkna sina löner efter ett lågt värde, ofta kunde, derest medelpriset fastställdes för en längre Kongl. Majus Näll. Proposition, N:o 59.
41 längre tid och ombyte af indelningshafvare under tiden egde rum, gå i mistning af en sådan ersättning, som då tillfölle en annan person; och af dessa skäl anser jag det vara lämpligare, att ett nytt medelpris för hvarje år uträknas och bestämmes.
Utan tvifvel skulle det ändamål, som med införandet af ett dylikt medelpris åsyftas, säkrast och enklast vara vunnet, orri dervid äfvén föreskrefs, alt räntepersedlarne ovilkorligen enligt delta pris skulle lösas med penningar och räntegifvarnes optionsrätt att leverera dem in natura följaktligen helt och hållet upphörde, helst såsom gifvet måste antagas, att i annat fall natura-leverering ständigt kommer att ega rum, då årets markegång understiger medelpriset, men deremot lösningsrätten alltid begagnas, när ett motsatt förhållande inträffar.
Jag anser icke eller, att uppoffringen af denna optionsrätt vore för de räntegifvare, hvilkas räntor äro indelde, mera än ett skäligt vederlag för de betydliga fördelar, som åt dem beredas genom detta förslag; men att borttaga optionsrätten för dessa räntegifvare och låta den qvarstå för dem, hvilkas räntor äro kronan behållne, och således ånyo inlägga en olikhet dem emellan, skulle i sjelfva verket, du ändamålet just är att söka åstadkomma jemlikhet, innefatta en sjelfmotsägelse, och kan derföre icke af mig i underdånighet tillstyrkas.
Att åter anbefalla optionsrättens totala försvinnande för alla räntegifvare utan undantag, och sålunda äfven för dem, som icke egentligen kunde anses genom nu föreslagna åtgärder vinna en motsvarande fördel, synes mig äfvenledes vara betänkligt, då man tager i betraktande, huru urgammal denna rättighet är för de skattdragande och huru nära den sammanhänger med hela vårt på naturaprestationer grundade skatteväsende.
Man kan dessutom icke neka, och det är genom flere, vid serskilda tillfällen till Eders Maj:t gjorda underdåniga framställningar bekräftadt, att ett fullkomligt och o v i 1 k o rl i g t upphörande af all rätt till räntornas och tiondens afbördande in natura skulle inom vissa orter af riket, i följd af saknade afsättningstillfällen och de serskilda omständigheter i öfrigt, som derstädes ega rum, för dessa orter troligen medföra ej obetydliga svårigheter.
Emellertid måste det å andra sidan medgifvas, att äfven för de orter, der dylika mindre vanliga förhållanden förefinnas, måste det egentligen vara vid de tillfällen, då rika skördar inträffa, och då derigenom en öfverproduktion utöfver orternas egna behof uppkommer, hvartill afsättning saknas, som de uppgifna svårigheterna i någon högre grad skulle ega rum, hvaraf följer, att det också endast är vid sådane tillfällen, eller med andra Bilt. till 11.
Brot. 1850 & 1851. 1 Sami. 1 Afd.
U Haft. 6 42 Kongl. Maj:Is Näll.
Proposition, N:o 69. ord, då årets markegång är låg, som det kan vara af större vigt, och af verkligt behof pakalladt, att rättigheten till ränte- och tiondespanmålens leverering in natura qvarstår.
Efter öfvervägande af alla dessa på frågan inverkande omständigheter, har jag derföre kommit till den slutsats, hvilken jag nu, såsom mitt underdåniga tillstyrkande, får inför Eders Majit framställa, att den förmån, hvilken räntegifvarne från äldsta tider fått tillgodonjuta, att utgöra vissa af hemmanens räntepersedlar, äfvensom tionden in natura, icke billigtvis bör dem för framtiden belt och hullet betagas, utan att ifrågavarande rättighet äfven framgent i viss mån må få fortfara; men att denna rättighet, i sammanhang med de fördelar, som nu äro i fråga att i flere afseenden beredas de skattskyldige, kan och bör inskränkas på sätt här ofvan blifvit antydt, eller så, att endast spanmål må till leverering in natura uppsägas med skyldighet för räntegifvarne, att i sådant fall forsla afrads-spanmålen på enahanda sätt, som för tiondespanmålen finnes föreskrifvet, äfvensom att vid sådan leverering, hvilken endast får ega rum vid de tillfällen, då årets markegång understiger det till grund för persedelskatternas lösande fastställda medelpris, till förekommande af förlust för kronan och räntetagare, räntegifvarne skola vara pligtige att kontant tillägga skillnaden emellan spanmålens värde, beräknadt efter årsmarkegången, och ofvannämnde medelpris.
Om resultatet af alla de förslag, som jag nu, i afseende på ändring i sättet för de indelda räntornas utgörande, haft nåden framställa, för åskådlighetens skull på ett ställe sammanföras, så blir förhållandet i detta hänseende följande:
Rcintetagarcn kommer att frånträda sin optionsrätt till räntornas och tiondens utbekommande in natura, men erhåller alltid lösen för dessa räntor, äfvensom för tionden, i kontant efter de 10 sednaste årens medelpris med tillagd forsellön alla år.
Räntegifvarcn befrias från skyldigheten att efter uppsägning leverera räntor och tionde in natura, äfvensom att vid deras lösande efter markegång erlägga forsellön, utan eger hädanefter alltid rätt att, enligt medelpriset, lösa sina räntor utan forsellön, men får likväl, när lian så önskar, leverera ränte- och tiondespanmålen in natura, efter årets markegångspris, då detta understiger medelpriset, mot skyldighet att vid sådant tillfälle kontant betala skillnaden emellan dessa pris.
Kronan utbetalar den forsellön, som tillkommer räntetagarne, och öfvertager äfven den indelda ränte- och tiondespanmål, som uppsäges till leverering in natura, och icke af Kongl. Maj:ts Nåd.
43 räntetagarne pä sådant sätt emottages, mot skyldighet, att för denna spanmål till räntetagarne lemna ersättning i kontant efter årets markegång.
Det återstår nu för mig att i underdånighet yttra några ord angående den sista af de uppställda hufvudfrågorna, eller om Förändrade grunder för markegdhgens bestämmande.
Så länge en ömsesidig optionsrätt —• för räntegifvaren att leverera och för räntetagaren att utbekomma de indelda ränte- och tionde-anslagen in natura — varit medgifven, har denna rättighet icke allenast utgjort en verksam orsak, att en alltför ensidig markegångssättning ej gerna kommit i fråga, utan den liar äfven kunnat begagnas såsom en tillflykt att, derest rnarkegångspriset verkligen blifvit oriktigt bestämdt, undandraga sig verkningarne deraf genom att antingen låta liqviden ske in natura eller betinga sig ett billigare lösningspris.
Under sådana omständigheter har det också icke medfört några öfverdrifvet stora olägenheter, att markegångssättningen blifvit verkställd på det sätt, som hittills varit vanligt.
Betydligt olika blir likväl förhållandet, i händelse optionsrätten, såsom nu är föreslaget, kommer att å räntetagarnes sida helt och hållet upphöra, äfvensom att å räntegifvarnes betydligt inskränkas, och det blir då ovedersägligen en angelägenhet af högsta vigt, att det lösningspris, hvarefter persedelräntorna och tionden skola utgå, och som följaktligen kommer att så väsendtligt inverka på lönernes och skatternas belopp, fastställes efter mera bestämda grunder än, som äro gällande för nu skeende markegångssättningar.
Det vore visserligen önskligt, om man redan i sjelfva sättet och ordningen för markegångsdeputerades utväljande kunde nedlägga några ytterligare garantier för ett rättvist och opartiskt utförande af deras vigliga åliggande; men dervid förekommer, hvad som äfven vid aflåtandet af Eders Majlis sednaste proposition i ämnet anmärktes, att, med hänsigt till innehållet af 75 § Regeringsformen, några nya föreskrifter i detta afseende icke kunna ifrågakomma förr, än nyssnämnda grundlagsbud i vederbörlig ordning blifvit ändradt; och dä dessutom den närvarande markegångs-författningen redan stadgar, att, så vidt ske kan, den ena hälften af deputerade skall utgöras af räntegifvare och den andra hälften af räntetagare eller sådane tjensteinnehafvare, på beloppet af hvilkas löner markegångssättningen bar inflytande, så torde åtminstone tills vidare vid nu gällande bestämmelser i detta fall få förblifva.
Destomera nödvändigt synes det emellertid vara, att genom fastställandet af 44 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition, N:o 59. i möjligaste matto bestämda grunder för deputerades åtgärder, söka, så vidt ske kan, göra desamma oberoende af personernes enskilda åsigter, och detta ändamål torde otvifvelaktig! till stor del också kunna vinnas, så snart man utgår från den grundsats, som redan blifvit i underdånighet föreslagen, att persedlarnes lösningspris icke skall bestämmas efter det värde, de för året anses ega, utan efter det medelvärde, som å dessa persedlar, under de sista 10 åren, verkligen varit gällande.
Åtgärden förvandlar sig derigenom från ett bemödande, såsom för närvarande är fallet, att, på grund af endast ofullständigt kända förhållanden, söka förutse hvad, som skall blifva årets allmänna priser (hvilket naturligtvis, äfven med den bästa vilja, måste vara ganska svårt och osäkert] till en enkel efterforskning af ett gifvet faktum —•. eller att finna hvad, sorn under en viss förfluten tid verkligen utgjort det allmännast gällande priset på de persedlar, som komma att i markegångstaxa!) bibehållas, och till ledning härför torde alltid tillfyllestgörande och tillförlitliga uppgifter kunna beredas.
Det årspris, som sålunda skall sökas och bestämmas och hvilket kommer att vid beräkningen af de sednaste 10 årens medelpris ingå i stället för det litte årets pris, som uteslutes, bör likväl, enligt min underdåniga tanka, icke föreställa det pris, sorn kan anses vara ett medium för hela det sista året, utan bör uttrycka det pris, hvartill de skattdragande sjelfva verkligen kunna beräknas hafva fått afyttra sina effekter, i allmänhet sker likväl detta, till den ojemförligt största delen, under de första 6 månaderna efter skördens inbergande, eller under tiden från och med början af Oktober till och med slutet af Mars, och jag anser derföre, att endast de pris, som under dessa 6 månader egt rum, böra tagas i betraktande vid bestämmandet af det årspris, sorn skall ingå vid uträkningen af medelpriset.
I afseende på upprättandet af de pris-kuranter, som skola ligga till grund för deputerades åtgärder, torde böra stadgas, att dylika pris-kuranter skola från alla städer och köpingar inom länen, vid slutet af hvarje månad under den tid, som nyss omförmäldes, till Konungens Befallningshafvande insändas, samt att dessa pris-kuranter, innehållande uppgift på de torgpris, som under månadens lopp varit gällande, skola af vederbörande Magistrater författas och edeligen bestyrkas, eller, i händelse sådan myndighet ej finnes på stället, af Kronofogden i orten.
Huruvida några pris-kuranter för landsbygden böra upprättas eller ej, kan visserligen med skäl ifrågaställas, enär i allmänh et inga andra priser derstädes kunna sägas vara stadgade, än de, sorn gälla i närmast begna städer eller andra afsättningsorter.
N:o 59. 45 Härvid måste likväl lagus i betraktande, dels alt inom visssa markegångsdislrikter fä eller inga städer finnas, dels ock alt å priskuranterne förekomma åtskilige effekter, som icke hållas till salu i städerna; och under sådana omständigheter synes det mig ingalunda vara billigt eller lämpligt att helt och hållet betaga landsorten tillfälle att få yttra sig öfver en så vigtig angelägenhet sorn denna.
Deremot torde det vara alldeles tillräckligt, om dylika uppgifter från landsbyggden, upptagande de pris, som under förrherörde 6 månader anses hafva varit de i allmänhet gångbara, endast en gång hvarje år, eller i slutet af Mars månad inlemnas.
Dessa å allmän sockenstämma upprättade pris-kuranter borde då afgifvas till kronofogden, hvilken det skulle åligga att deraf göra sammandrag och jemte bifogad uppgift på de pris, som varit gällande vid marknader och andra afsättningsställen inom fögderiet, äfven anmärka de oriktigheter, som han anser vara begångna i socknarnas uppgifter.
Af hvad nu i underdånighet blifvit anfördt, vill det väl synas, sorn om den naturligaste och lämpligaste tiden för depirterades sammanträde lill bestämmande af det medelpris, sorn skall gälla för året, skulle vara straxt efter den förut angifna tidsperioden eller i April månad; men då det emellertid blir nödvändigt att äfven hädanefter en vanlig markegångssättning årligen kommer att ega rum, och att denna verkställes om hösten före uppsägningstiden, så anser jag, i likhet med hvad kommitterade föreslagit, att, till undvikande al dubbla förrättningar, medelprisets bestämmande ulan olägenhet kan uppskjutas till samma tid, hvilken fortfarande torde böra förblifva den hittills brukliga eller början af November månad.
1 afseende på sättet eller ordningen för bestämmandet af denna årsmarkegång, efter hvilken så väl de, som cj ingå på den föreslagna regleringen med medelpris, komma att sig rätta, som ock kronan skulle ega att mottaga den spanmål, som blefve uppsagd till leverering in natura, äfvensom angående besvärs fullföljande i anledning af deputerades åtgärder, äro, enligt min underdåniga tanka, icke någrar nya föreskrifter af nöden; utan torde i dessa hänseenden hitintills gällande stadganden böra tjena till efterrättelse.
Jag bar nu baft den nåden att i korthet redovisa för de grundsatser, sorn jag trott böra följas vid den vigtiga och grannlaga frågan om skatteväsendets reglering; och jag har i underdånighet uppgifvit de förslag, som jag i detta afseende anser böra till Rikets Ständer framställas Eders Majrts sednsste nådiga proposition i ämnet upptog visserligen, i öfverensstämmelse med kommitterades förslag, ett icke obetydligt antal, med en allmän skatte-reglering sammanhängande frågor, dels angående förenklingar i vissa speciella fall, dels angående än - , 46 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition, iV.-o 59.
(Iringar i kronoutskyldernas debitering, uppbörd och redovisning, hvilka nu ej blifvit vidrörda; med då dessa frågor nästan alla äro i mera eller mindre mån beroende af den utgång, som de nu afgifna förslagen komma att erhålla, och för öfrigt äro af jemförelsevis mindre vigt, så hemställer jag i underdånighet, att förrberörde ämnen för närvarande icke måtte upptagas till nådig pröfning, eller ingå i den nådiga propositionen till Rikets Ständer.
Uti delta underdåniga yttrande instämde Stats-råden Genberg, ron Hohenhausen och Fåhreeus samt Hans Exc.
Justitie-Stats-minislern Hr Grefve Sparre.
Stats-råden Wallensteen och Gunther instämde med föredraganden i fråga om så väl markegångs-sättningen som sättet för räntors och tiondens utgörande, men voro af skiljaktig mening angående räntornas förenkling och afgåfvo derom följande yttrandet ”1 fråga om ändamålsenligaste sältet att tillvägabringa en af alla såsom högst nödig erkänd förenkling af vårt nuvarande invecklade beskattnings-väsende, anse vi föredragandens nu framställda förslag att till oföränderligt penningebelopp förvandla endast de så kallade småpersedlarne och reducera de öfrige persedelräntorna till ett färre antal, som skulle komma att bestämmas olika efter olika län eller distrikter, icke vara af beskaffentet att kunna af oss biträdas, helst detta förslag hv ilar på en grundsats, hvilken, utom det den i samma mån reduktionen utsträkes för att ej göra de bibehållna persedlarne alltför många, lemnar utrymme för samma anmärkningar, som blifvit gjorda emot alla andra på persedelutbyte grundade förslag, derjemte i utförandet är beroende af en mängd efter lokalförhållanden lämpade utredningar, hvilkas resultater väl icke på förhand kunna med säkerhet bedömas, med hvilka dock, med fästadt afseende på de mångfaldigt olika förhållanden, som ega rum icke blott mellan serskilda orter, utan äfven mellan serskilda hemman inom samma ort, efter vår tanka, måste antagas dels medföra så många omgångar och stridigheter emellan alla de serskilda intressen, som härvid fingo tillfälle att göra sig gällande, och dels leda till så mycken ojemnhet mellan de skattdragande, att grundsatsen i sin tillämpning svårligen nu, mera än tillförene, då förslag i enahanda syftning varit å bane, skulle kunna anses bringa frågans lösning på ett tillfredsställande sätt till slut.
Den lättast verkställda och fullständigaste förenkling, som tillika leder till den lättaste debitering och kontroll, är onekligen, på sätt jemväl blifvit yttradt i Kongl. Maj:ts vid sista riksdagen till Rikets Ständer i ämnet aflåtna nådiga proposition, alla af markegång beroende Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 59. 47 ränte-persedlars förvandling i penningar till ett en gäng för alla bestämdt belopp; och om härmed förenades det villkor, att beloppet skulle beräknas i silfver samt räntorna alltid i förhållande dertill efter nu gällande myntfot utgöras, så att deras värde för framtiden blefve oberoende af möjligen återkommande omhvälfningar i myntvärdet, skulle säkerligen derigenom den hufvudsakligaste betänkligheten mot en så beskaffad ränteförvandling vara undanröjd.
På grund häraf och med stöd af de skäl i öfrigt som kommitterade för skatteväsendets förenkling i deras underdåniga betänkande af den 30 April 1847 fullständigt utvecklat, skulle vi ej heller nu tveka att tillstyrka antagandet af nämnde förvandlingsgrund, om icke frågans utgång vid sista riksdagen och den mera allmänt rådande opinionen, att man härigenom skulle äfventyra en för statsverket vådlig framtida minskning i dess ordinarie inkomster, lemnade föga hopp att på denna väg kunna komma till det åsyftade målet.
Men då man sålunda å ena sidan icke får förbise farhågan för en total förvandling till penningar, såsom möjligen medförande en skatte-nedsättning, bör man ej heller lemna utan afseende den å andra sidan yttrade farhågan för en skatteförhöjning, i händelse förenklingen helt och hållet ginge ut på endast ett så beskaffadt persedelutbyte, som innefattades i den ofvannämnde Kongl, propositionen.