Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då 37 § i den föreslagna Konkurslagen icke gör ett tillägg i detta syfte öfverflödigt, enär afhändelsen skulle kunna vara lagfaren t. ex. två månader före konkursens början, ehuru efter döds fallet, hemställer Utskottet, det Preste- och Borgare-Stånden måtte godkänna förra delen af ifrågavarande §, men ali Rikets Ständer deremot, — BondeStåndet med frångående af sitt redan fattade heslut, — mätte, i stället för del i Utskottets förra Betänkande förekommande andra moment, besluta införande i denna § af följande slad ganden: »A/yttras af sterbhusdelägare boet tillhörig fast egendom förr än en månad förflutit, antingen från den dag, uppteckningen af boet slutad var, eller, om bouppteckning inom föreskrifven lid ej förrättad blifvit, från den dag, liden dertill lilländagåll; vare öfverlålelsen emot den dödas boi genär er ulan verkan, der konkurs efter den döda börjas inom sagda tid, samt gode männen, sysslomännen eller borgenärerne i konkursen å nya ägaren laga stämning och fortställa den sist en månad efter inställelsedagen: har å egendomen lagfart ej blifvit sökt förr än efter inställelsedagen; vare den klandertid, nu sagd är, beräknad från den dag, lagfarten söktes.
Enskild borgenär äge ock rätt åter vinning stalon anställa på sätt nämndt är: kungöre det dock, innan saken vid domstolen förekommer, för gode männen eller Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd. 25 Höft. 4 2G Lag-Vtskottcts Utlåtande M 48. sysslomännen: försummar han del; då må hans talan ej lill pröfning upptagas.»
Alla öfriga delar af ifrågavarande Betänkande äro antingen af samtlige Riksstånden eller af tre Stånd bifallna eller lemnade utan anmärkning; vid hvilket förhållande de af ett Stånd vid några §§ gjorda anmärkningar icke föranleda till någon Utskottets åtgärd; dock anser sig Utskottet böra ytterligare till rättelse anmäla del på första raden af 6 § förekommande tryckfel, att ordet »de» blifvit salt i stället för »en».
Af Herr Olivecrona, K., som åberopat sin vid Utskottets förra Betänkande fogade reservation, i hvad den angår 35 § af förslaget till Konkurslag.
Lag-Utskottets Utlåtande M 49. 27 N:o 49.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Sept. 1860, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut inom Riks-Stånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande M 28, öfver väckta motioner om dels upphäfvande, dels ock inskränkning af rättigheten att börda jord å landet.
Omförraälda Betänkande, hvarigenom
Utskottet tillstyrkt afslag å de i ämnet väckta motioner, har icke blifvit af något bland Riks-Stånden godkändt.
Enligt protokolls-utdrag, som till Utskottet ankommit, hafva nemligen Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet återremitterat ärendet till vidare behandling af Utskottet, hvaremot Preste- och Borgare-Stånden derutinnan fattat sins emellan skiljaktiga beslut.
Preste-Ståndet har antagit det förslag till förändrad lagstiftning i ämnet, som blifvit framstäldt uti Herr Grefve Sparres vid Utskottets Betänkande fogade reservation, och enligt hvilket bördemän endast skulle vara säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de funnos, samt derefter föräldrar och syskon; hvaremot Borgare-Ståndet för sin del beslutat, att alla i gällande lag och särskilta författningar gjorda bestämmelser och stadganden om rätt till börd å landet skulle helt och hållet upphöra att vara gällande, men uppdragit åt Utskottet att föreslå erforderlig framställning i ämnet. bå Utskottet, som derjemte erhållit del af de inom Ridderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden hållna diskussioner i ämnet, nu går att förnyadt utlåtande derutinnan afgifva, får Utskottet erinra, att Utskottet genom sitt förra Betänkande icke uttalat något gillande af den princip, hvarpå börds-lagstiftningen hvilar.
Men Utskottet ansåg betänkligt att föreslå bördsrättens upphäfvande, enär Utskottet trodde sig böra antaga att denna åldriga institution ännu uppbars af den allmänna meningen och att folket ansåg de missbruk, hvartill institutionen obestridligen gifver anledning, likväl öfvervägas af de deraf härflytande fördelar.
Det är 28 Lag-Vtskottels Ullåtande M 49. detta antagande, som Utskottet genom de inom representationen uttalade åsigt er nu finner icke vara riktigt, — och ett nytt uppslag i frågan har sålunda blifvit gifvet.
Såsom stöd för den åsigt, att börds-iagstiftningen är helt och hållet irrationel, har blifvit anmärkt, att grunden derför icke ens uppgifvits vara någon annan än skyldemäns presumerade kärlek lill deras förfäders jord, och att, ehuru denna kärlek, liksom hvarje annan sedlig affektion, förtjenar synnerlig aktning, väl deraf icke följer, att densamma bör grundlägga en rättighet att frånvinna en annan hans lagligen förvärfvade egendom, lika litet som kärleken lill en annans öfriga tillhörigheter kan medföra rätt att frånvinna dem den rätta ägaren.
Men i allt fall måste, med afseende å hvad inom representationen redan i frågan förekommit, sjelfva denna grund anses numera hafva i väsendtlig mån sjunkit undan.
Flertalet af de inom representationen uttalade åsigter i frågan går nemligen derpå ut, att den påstådda kärleken till slägtjord i allmänhet icke gifver sig tillkänna i andra fall än när jorden är såld till underpris, men att denna kärlek äfven då nästan alltid finnes beredvillig att eftergifva sina anspråk för en penninge-ersättning, — att det således i de flesta fall endast är för tillfredsställande af egennytta och vinstbegär, som bördsrätten utöfvas, — att jordbrukets utveckling i betänklig mån hämmas genom den osäkerhet i egendomsbesittning, som bördsrättens tillvaro förorsakar, — att denna lagstiftning äfven förnärmar arfvejords-ägarens rätt, i händelse han finner sig nödsakad att sälja jorden, enär det dervid alltid är svårt, ofta rent af omöjligt, att få jorden såld för sitt fulla värde, helst då försäljningen måste ske på exekutiv auktion, — samt att hela institutionen således är förderflig i statsekonomiskt hänseende, likasom den i öfrigt verkar demoraliserande för nationen.
Likaledes har det blifvit erinradt, att en likartad förkastelsedom öfver bördsrätten uttalades redan år 1827 af en bland rikets Ofverrätter samt ett par decennier sednare af Lagberedningen, ehuru dermed icke vore förnekadt, att bördsrättens utöfvande någon enda gång ännu, i en eller annan landsort, möjligen kunde härflyta från den ursprungliga grunden derför, eller verklig kärlek för slägtjord; men att en institution, som vore skadlig för största delen af riket, väl icke kunde försvaras dermed att den ännu ansåges rättvis af nå i ^ gra få eller af minoriteten, minst i detta fall, då institutionen vore till sin grund helt och hållet rättsvidrig.
Utskottet har således funnit sig böra föreslå upphäfvande af hela bördsinstitutionen, derför, såsom redan blifvit antydt, Utskottet anser sig äga stöd ej mindre i Borgare-Ståndets redan fattade beslut i ämnet, än äfven i de åsigter, som under diskussionerna inom Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hos pluraliteten af talare yppats.
Inom Ridderskapet och Adeln hafva nemligen dubbelt så många talare yttrat sig för bördsrättens afskaffande, som de, hvilka endast yrkat en ytterligare inskränkning deraf, och äfven inom Bonde-Ståndet har det öfvervägande antalet af de många ledamöter, som sig yttrat, ansett ifrågavarande tvångsrätt till åtkomst af fast egendom böra alldeles försvinna.
Denna märkliga omständighet har Lag-Utskottets Utlåtande M 49.
29 ock utgjort ett af skälen, hvarför Utskottet ansett sig icke kunna såsom sitt förslag upptaga och förelägga Rikets Ständer det af Högvördiga Preste-Ståndet. såsom ofvan är omförmäldt, fattade beslut i ämnet, enligt hvilket blott en inskränkning skulle ske i de till börd berättigade slägtled, men hela institutionen i öfrigt jemte dermed förenade olägenheter qvarstå.
En sådan lagförändring skulle ej heller, såsom Utskottet redan i sitt förra betänkande anmärkt, hvila på någon rationelt riktig princip, och en sådan borde väl följas, om, med bördsrättens bibehållande, någon förändring i stadgandena derom borde ske.
Det låter sig nemligen icke försvaras, hvarföre t. ex. ett syskonbarn till en säljare af arfvejord skulle presumeras äga mindre kärlek till den sålda jorden än säljarens son, i händelse jorden nyss förut, såsom genom lottning vid arfskifte, tillfallit säljaren efter hans och syskonbarnets gemensamma farfader.
Syskonbarnet stöde till och med i detta ingalunda sällsynta fall, så att säga, ett led närmare den försålda arfvejorden än säljarens egen son.
Utskottet vågar derföre antaga att Högvördiga Preste-Ståndet, med afseende å hvad sålunda blifvit anmärkt och hvad i de öfriga Riks-Stånden förekommit, skall vara villigt att, med frångående af sitt redan fattade beslut, antaga det förslag, Utskottet här nedan framställer till Rikets Ständers pröfning.
Sjelfva redaktionen af detta förslag öfverensstämmer med uppställningen af den utaf Rikets sednast församlade Ständer beslutade och af Kongl. Majit den 21
De cember 1857 sanktionerade författning angående upphäfvande af bördsrätten i stad.
I öfrigt får Utskottet erinra, att föremålet för detta Betänkande endast varit den egentliga, på skyldskap grundade bördsrätten till jord å landet, men icke de öfriga för vissa fall i lag samt särskilta författningar och privilegier medgifna lösningsrätter till sådan jord, — såsom då frälsemans fasta gods blifvit till Kronan indraget, — då ägor och lägenheter, som varit tillslagna kyrkor, prestebord eller skolor och hospitaler, förbytas eller på hvarjehanda sätt afhändas, — då preste-stommar och mensaler, som blifvit lösta till skatte, säljas utom börd. i hvilka fall kyrkorna eller församlingarne äga dem åter inlösa m. m.
Alla dessa jemte andra sådana lösningsrätter hvila till hufvudsaklig del på politiska eller statsekonomiska skäl och hafva derföre bort från frågan om den egentliga bördsrättens upphäfvande särskiljas.
Enahanda är i väsendtlig mån förhållandet med lösningsrätten til! ett borttransporteradt kronorusthåll, hvarför, såsom Kongl.
Förordningen den 22 Februari 1749 utvisar, hufvudsakligen åberopats statsekonomiska grunder och hvilken lösningsrätt i allt fall Kongl. Majit äger att såsom en ekonomisk lagstiftningsfråga ensam reglera.
Til! förekommande af misstydning har emellertid jemväl denna lösningsrätt här bort undantagas.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, del måtte Rikets Ständer, — Högvördiga Preste-Ståndet med frångående af sitt redan fattade beslut, — för sin del besluta en författning angående upphäfvande af bördsrätten å landel, så 30 Lag-Utskottets Utlåtande M 49. lydande: »Allt hvad lag eller särskilta författningar innehålla, angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, 'pantsatt eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet å landet, varder härigenom lill all kraft och verkan upphö/dt; kommande dock lösningsrätt till försåld eller panlevis uppbuden frälseskattefastighel eller frälseränta för frälserätts-ägare eller ägare af frälseskalle-fastighet ej att äga rum i de fall, då säljare och köpare eller pantgifvare och pantinnehafvare äro med hvarandra i det skyldskapsförhållande, som i 6 Kap. I § Jorda-Balken sägs; och göres för öfrigt härigenom ej någon ändring i den lösningsrätt, som om/örmäles i 25 § af Ridderskapel och Adelns privilegier den 46 Oktober 4723, ej heller i 9 Kap. 9 § Jorda-Balken eller i hvad särskilt är stadgadt angående lösningsrätt ej mindre vid transport af kronorusthåll, än äfven i sådana fall, der lösnings-anspråket ej grundas å skyldskapsförhållande.»
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, Eric, med hvilken Herr Olivecrona, K., sig förenat: »I ett land, hvarest, såsom lyckligtvis i Sverige, jorden till största delen brukas af ett sjelfägande bondestånd, synes mig lagstiftningen icke fela, om den skyddande omhägnar detta stånd, och dertill har, efter min öfvertygelse, bördsinstitutionen bidragit.
Hos särdeles den mindre jordbrukaren saknas ofta nog den vana alt behandla affärer och den förmåga att skapa tillgångar, som någon gång erfordras för att förekomma en brådstörtad försäljning af fastigheten, vilkoret för hela familjens tillvaro.
Yid sådana tillfällen har jag ofta sett en lyckligare lottad son genom börd på en gång tillfredsställa sin kärlek till fädernejorden och uppfylla sin pligt att bereda fadren tak öfver hufvudet.
Jag vågar således icke för min del instämma i den åsigt att bördsrätten är ovilkorligen förkastlig.
Den kan möjligen någon gång stryka ett streck öfver kapitalistens beräkningar; men den bidrager till att bibehålla såsom sjelfägande det jordbrukande stånd, som förrättar de tyngsta och tillika för samhället vigtigaste arbetena, som fördrager alla de besvärligheter som åtfölja detta yrke och försakar de Lag-Utskottets Utlåtande M 49. 31 njutningar och beqvämligheler, som andra yrken erbjuda.
Den underhåller och har sin grund i den kärlek till förfädrens jord, som jag anser vara en ädel känsla, och som, ehuru mera inskränkt, är af samma ursprung som fosterlandskärleken, den högsta af dygder.
»Odalförfattningen är,» så säger den måhända utmärktaste af våra nu lefvande rättslärde, »längesedan bruten.
Svenska bondeståndet utgör ej mera någon egendomsadel; men så länge bördsrätten varar skall.Sveriges allmoge säkert bibehålla Sveriges mesta jord; och så länge skall ej heller Svenska bonden förlora den rang han äger framför de flesta, kanske alla länders, jordbrukare.
Den bördsrätt man nu föreslagit är ej ett försök att återföra den hårda slägtegoism, som fordom söndersplittrat samfunds-enheten, som tiden redan krossat och som visst icke förtjenar att bringas till lif igen.
Den är ett uttryck af lagens aktning för en känsla, som ej skall utslockna förr än de ställen, der förfädrens minnen lefva, ej mera äga något värde för svenska män.»
Dessa verkligen ”politiska” skäl, vigtigare, efter min åsigt, än de som af Utskottet anförts för bibehållande af lösningsrätten till ”prestestommar och mensaler”, vigtigare derför att de afse bevarandet af Sveriges kärna, det urgamla bondestånd, som man tillskrifver äran af att vi, en liten nation, aldrig kufvats af eröfrarens svärd, men någon gång afgörande deltagit i Europas rådslag, — dessa skäl göra mig tveksam vid fråga om upphäfvandet af detta det jordbrukande ståndets måhända enda privilegium, hvilket rätt så väl kan försvaras som månget annat, och, såsom mig synes, vida bättre än de som Utskottet i sitt förslag bibehåller, till förmån för vissa stånd eller korporationer.
Emellertid och då bördsrätten i dess nuvarande utsträckning obestridligen någon gång missbrukas, samt anledningarne alt antaga, icke kärlek till jorden, men egennyttiga beräkningar, vara motivet till bördsanspråks väckande, ökas, ju mera bördemannen är aflägsnad i skyldskap från säljaren; samt, i allt fall, genom inskränkning af bördemännens antal, vinnes, å ena sidan, att färre bördstvister komma att uppstå, och, å den andra, att köparen kan på förhand bereda sig bördemans afsägelse af hans anspråk, så anser jag mig böra ånyo framlägga mitt af Högvördiga Preste-Ståndet godkända och af åtskilliga talare inom Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet understödda förslag, som, af Lag-Utskottet vid sistlidne riksdag förordadt, jemväl då af Bonde-Ståndet godkändes, endast med den förändring, att, till undvikande af den anmärkta inkonseqvensen om att från börd utesluta syskons barn, dessa blifvit, likasom i Lag-kommittéens förslag, bibehållna bland bördemän.
Jag vågar således vördsamt föreslå: att Rikets Ständer för deras del besluta att, med ändring af 1 § och 1 mom. 3 § af 6 Kapitlet Jorda-Balken och upphäfvande af Kongl. Resolutionen den 15 September 1756 berörde lagrum skola erhålla följande förändrade lydelse: 32 Lag-Utskottets Utlåtande M 49.
Bördemän äro säljarens barn och bröstarfvingar, så länge de till äro: sedan föräldrar; så ock syskon och dessas barn.
Den som med säljaren å fäderne skyld är, må dock ej börda hans mödernes jord, ej eller den som a möderne skyld är hans fädernes jord; och vare börd ej eller tillåten, der jord säljes till bördeman. § 3 mom. 1.
Ar jord till annan än bördeman såld och tvista män om företräde till börd deraf; vare den närmare att lösa i börd som närmare är att taga arf, allt efter som i 2 och 3 Kapitlen Ärfda-Balken sagdt är.» Af Herrar f. d. Stats-rådet, Biskop Anjou och Professoren Sundberg med tillkännagifvande, att de fortfarande biträdde den mening, Utskottet i sitt i ämnet förut afgifna Betänkande JYs 28 uttalat, Herr Biskop Anjou med tillägg, att han ansåge Riks-Ståndens återremisser af samma Betänkande åtminstone icke hafva bordt föranleda förslag till annan ändring uti ifrågavarande lagstiftning, än den Herr Grefve Sparre i sin reservation framställt.
Af Riksdags-fullmägtigen Olof Persson, med hvilken Riksdags-fullmägtigen J.
Lekberg sig förenat: »En ibland samhällets äldsta institutioner torde vara rättighet för arfvinge att i börd få lösa arfvejord å landet, som blifvit utom slägten försåld.
Ifrån äldre stadganden intogs bestämmelser i detta afseende uti vår nu gällande lag redan för 126 år sedan, och dessa bestämmelser hafva ännu icke undergått någon förändring.
Denna institutionens ålder och bibehållandet af dess oförändrade beskaffenhet, oaktadt nyhetsbegärets alla bemödanden, är redan ett bevis huru djupt rotfästad bördsrätten städse varit i det allmänna tänkesättet, Den sekelgamla föreställningen att jorden tillhör familjen, fortlefver ännu hos den egentlige odalmannen, och kärleken till fadrens jord, hvaråt den gamla odalrätten gifvit styrka och näring, är ännu i min hemort oförminskad.
Det är denna kärlek, som i så hög grad befordrat jordbruks-näringen, men som genom bördsrättens borttagande skulle komma att upphöra.
Den hittills så älskade och väl vårdade fädernejorden skulle blifva föremål för handelsspekulationen, och den stora massan af jordbrukande allmoge skulle af penningemännen småningom blifva utträngd ifrån jordäganderätten och derigenom förlora sjelfständighet och oberoende.
Af dem som yrka bördsrättens upphäfvande har jag ej sett andra skäl varit anförda, än att den medförde osäkerhet i besittningen under den långa lagfartstiden och Lag-Utskottets Utlåtande M 50.
33 och numera sällan’ begagnades af annat än egennyttiga beräkningar och såsom ett medel till prejeri.
Ja, om ock bördsrätten, likasom hvarje annan institution någon gång kan missbrukas, lärer väl sådant ändå höra till undantagen, så att den regeln äfven här måtte hafva sin fulla tillämpning, att man icke bör upphäfva bruket för missbrukets skull; och hvad den långa lagfartstiden angår, så torde ett år icke vara att anse för någon så särdeles lång tid med afseende å jordbruket.
På dessa och de af Lag-Utskottet uti dess Betänkande JVs 28 i öfrigt anförda skäl, har jag ansett att bördsrätten fortfarande borde oförändrad bibehållas, samt således icke kunnat förena mig uti det af Utskottet med allenast en rösts pluralitet nu gjorda hemställan att densamma måtte upphöra.» Herr Domprosten Björling och Riksdags-fullmäktigen J.
Smedberg hafva anhållit få antecknadt, att de uti Utskottets förevarande beslut ej deltagit.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Sept. 1860, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut inom Riks-Slånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande M 54, i fråga om antagande af ny lag om tioårig preskription och om årsstämning.
Enligt protokolls-utdrag, som till Utskottet ankommit, hafva samtliga Riks-Stånden godkänt eller, såsom det i protokollet från Högvördiga Preste-Ståndet heter, lemnat utan anmärkning 1, 2, 3, 5, 6, 8, 10, 12, 13, 15, 16, 17, 18 och 20 §§ af det lagförslag, Utskottet genom omförmälde Betänkande förelagt Rikets Ständer.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Åfd. 25 Haft. 5 34 Lag-Utskottets Utlåtande JM 50.
Förslagets 7 och *14 §§ hafva blifvit af Bonde-Ståndet återremitterade, men deremot af de öfrige Riks-Stånden lemnade utan anmärkning; i följd hvaraf Utskottet anser de mom Bonde-Ståndet emot samma §§ gjorda anmärkningar icke erfordra vidare genmäle.
I 4 § har Borgare-Ståndet, med godkännande af §:ns innehåll i öfrigt, likväl beslutat den förändring, att de på tredje och fjerde raderna nedifrån förekommande orden »der sådan kungörelse ej sker» skulle utbytas emot orden »der ej sådan kungörelse sker»; och ehuru inom de öfriga Riks-Stånden någon anmärkning emot denna § icke blifvit gjord, torde dock, enär nyssnämnda, af Borgare-Ståndet beslutade ordställning är grammatikaliskt riktigare för att utmärka det ordet ej jemväl hänförer sig till den följande satsen, Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Ronde-Slånden behaga med Borgare-Ståndet i denna del sig förena.
I öfrigt har Utskottet att nu utlåta sig rörande följande delar af förslaget: § 9 I denna §, hvilken blifvit af Preste- och Bonde-Stånden lemnad utan anmärkning, har Ridderskapet och Adeln beslutat den förändring att emellan orden »hvarunder boel» och ordet »hörer» skulle införas orden »i konkursmål».
Enahanda förändring är äfven vidtagen af Borgare-Ståndet, dock med den skilnad att de ord, som skulle på anförda ställe tillsättas, blefvo orden »i konkurs» — Utskottet vill ej heller bestrida, att ett tillägg i detta syfte kan vara lämpligt, enär frälsemans bo, äfven om det i afseende å konkurs skulle komma att lyda under allmän Under-rätt, likväl fortfarande skulle i andra frågor stå omedelbart under Hof-rätt, och i följd deraf en viss tvetydighet i denna § kunde anses vara för handen.
För att förekomma en sådan, hemställer Utskottet, del mätte Ridderskapet och Adelns ifrågavarande beslut varda af de öfriga Riks-Stånden biträdt. § Ul. Af Bonde-Ståndet godkänd, har denna § blifvit af Preste-Ståndet till Utskottet återremitterad, men af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet godkänd med den förändring, att emellan de i tredje punkten förekommande orden alla och borgenärer skulle införas ordet inländska.
En sådan förändring är ock åsyftad med återremissen från Preste-Ståndet, — och då ifrågavarande tillägg öfverensstämmer med den i 15 § af förslaget till Konkurs-lag uttalade grundsats, får Utskottet hemställa, det måtte Preste- och Bonde-Stånden, — det sednare med frångående af sitt redan /attade beslut, — sig med de begge öfriga Riks-Stånden i denna del förena. Lag-Utskottets Utlåtande M 50. 35 § 19- Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet hafva godkänt denna §, som deremot blifvit af Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitterad, i syfte att ett undantag här jemväl måtte göras för preskription af fordringar, som grunda sig å redogörares uppbörd af allmänna medel, i hvilka fall, enligt Kongl. Kammar-kollegii och Kongl. Kammar-rättens Kungörelser den 18 Februari 1811 och den 9 Oktober 1815, den tioåriga preskriptionen beräknas från den dag, redogörelse blifvit in-' lemnad till revision, och ej, såsom i förslagets 1 § stadgas, från den dag fordringen tillkom.
Utskottets mening har ej heller varit att upphäfva dessa författningar, hvilket
Utskottet ock ansåg tydligen utmärkt derigenom att desamma ej i rubriken omförmäldes såsom upphäfda.
Men för att än tydligare angifva detta, får Utskottet föreslå, det mätte Rikets Ständer, — Ridderskapet och Adeln samt BondeStåndet med frångående af sina redan fattade heslut, — antaga denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder, med Ioljande tillägg i slutet af §.•»: »Vare ock gällande hvad särskildt är stadgadt om preskription för fordringar, som grunda sig å redogörares uppbörd af allmänna medel.» Slutligen har äfven Ingressen till den föreslagna författningen blifvit godkänd af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, men återremitterad af Preste- och Borgare-Stånden för att deruti jemväl måtte omförmälas såsom upphäfd Kongl. Kungörelsen den 19 Augusti 1802.
Och då denna författning måste anses hafva till all kraft och verkan upphört genom den föreslagna nya förordningen, i händelse denna blir lag, hemställer Utskottet vördsamt, det måtte Rikets Ständer, — Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet med frångående af sina redan fattade heslut, — antaga ingressen lill förevarande förfatlnings-förslag, sådan densamma i Utskottets förra Betänkande lyder, med del tillägg, att på andra raden näst efter »1800» införes »Kongl.
Kungörelsen angående den lid, inom hvilken Kronans fordringar hos en skilde, och enskildes hos Kronan, böra kräfvas och till betalning uppgifvas, den 19 Augusti 1802.»
Lag-Utskolteti Uttalande N:o bi. 1 K:o 51.
Ani. lill F.vp.-TJtsl. den 14 Sept. 1860, kl. 12 midd.