Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dylika skador kunde visserligen inträffa af den svåra beskaffenhet och det vidsträckta omfång att de utöfvade ett högst menligt inflytande på de enskilde jordegarnes ekonomiska ställning; men det vore dock tvifvel underkastadt, huruvida Staten borde träda emellan vid andra till fällen, än då kommunerna arisågos oförmögne att till den oskyldigt lidandes understöd fullgöra hvad billighet och kristlig samfundsanda fordrade.
Det kunde ej nekas att det hörde till begreppet af ett ordnadt samhälle alt ingen dess medlem bör lemnäs utan skydd och hjelp, men likasom den grundsats allmänt vore antagen att den enskilde icke må lalla den kommunala fattigvården till last, så länge han hade bemedlade anhöriga, som kunde lemna honom understöd, så borde icke heller medlemmar af kommunen hafva rättighet att vända sig till Staten med begäran om bistånd, förr än kommunen gjort hvad den kunnat till nödens afhjelpande.
Detta hade man insett ifråga om brandskador, hvarföre ock i de liesta af rikets län föreningar för ersättande af dylika skador blifvit på flera ställen bildade och temligen allmänt biträdda.
Äfven för hagelskador hade dylika föreningar på ett och annat ställe blifvit ingångna häradsvis emellan jordegarne, hvilka förbundit sig att efter hemmantalet eller annan grund ersätta den skada, som genom hagel kan komma att drabba delegarne i föreningen.
För den mindre bemedlade voro likartade föreningar så mycket mera välgörande, som skade-ersättningen vanligen erhölles genast efter försäkringsårets utgång och äfven kunde desslörinnan bekommas, med afdrag af belöpande ränta.
Af dessa anledningar och på det att de tidt och ofta nu förekommande framställningar om understöd af allmänna medel till ersättande af förluster, uppkomna genom hagelskador, hädanefter måtte göras öfverflödiga, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af nådig Kungörelse med uppmaning till vederbörande att läns- eller häradsvis ingå föreningar för ersättande af alla de förluster, som genom hagelskada å egendom, belägen inom förenings-dislriktet, drabba delegare i föreningen.
Utskottet anser väl att bildandet af dylika föreningar, som de af motionären föreslagna, skulle för kommunerna vara af väsendtlig nytta och jemväl minska behofvet af Statsverkets anlitande om låneunderstöd vid tillfällen då en ort varder af hagelskada hemsökt, samt att desamma äfven lättast kunde tillvägabringas, om de sattes i samband med de i åtskilliga delar af riket bildade brandstods-föreningar, men då, efter hvad erfarenheten ådagalagt, tillvägabringandet af dylika försäkrings—inrättningar är förenadt med vida störe svårigheter än som möta föreningar mot brandskada, enär skador af hagel förnämligast drabba vissa trakter, och der Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 102.
Ii åstadkomma högst betydliga förluster, medan andra delar af landet derifrån förskonades och derföre äfven hafva föga intresse att i försäkrings-aftal angå samt af dessa skäl också inträffat, att de af Läns-styrelser och Hushållssällskap i olika delar af riket hittills gjorda försök att bringa sådana föreningar till stånd icke rönt framgång, anser Utskottet, med afseende å de olika förhållanden, som inom särskilda distrikter möta, det böra åt kommunerna sjelfva öfverlemnas att, der så lämpligt finnes, om inrättande af dylika försäkrings-anstalter sjelfmant besörja, hvadan Utskottet hemställer, att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
STOCKHOLM. G. E.
Ljukggbek, 1860.
II t svärs- och Ekonnmi-Ulskellels lielänkande N:a i »t. 1 l\:o 103.
Alik. till Betänkande, i anledning af' väckt motion, angående rutt fiir arfvingar efter förut var undh åboer å sådane kronohemman pä Öland. hvilka blifvit anslagna till boställen, a/t få skatte köpa samma hemman.
Uti ci> inom II eder v.
Bonde-Ståndet väckt samt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Olof sindersson fran ölands Södra Mot, med hvilken Johan Johansson från Ölands Norra Mot sig förenat, anmärkt såsom obilligt det förhållande, att dä Kongl.
Kungörelsen den 15 December 1848 i allmänhet tilläde innehafvare af under stadgad åborätt upplåtna kronohemman och lägenheter rättighet att, utan föregången värdering eller annan omgång än erläggande af den efter grundräntans kronovärdi bestämda köpeskillingen, få samma hemman till skatte inlösa, en motsvarande förmån icke äfven tillgodokommit arfvingarne efter åboer å sådana kronohemman på Öland, hvilka redan förut blifvit anslagna till boställen åt tjenstemän, såsom ProvinciaUäkare, Kronofogdar och Länsmän, utan att sådane arfvingar fortfarande med grämelse mäste se sig i mistning af de hemman, på hvilkas uppodling och förbättring deras förfäder dock nedlagt möda och arbete, tilläfventyrs icke mindre än det som blifvit användt å de kronohemman, hvilkas innehafvare varit nog lyckliga att få behålla dem.
Och har motionären, till rättande af berörda förhållande, föreslagit att lagliga arfvingar efter sednaste äboer å sådana kronohemman, hvilka, enligt hvad nyss omförmäldt är, blifvit anslagna till boställen, mätte i afseende på nämnda tok. lill II.
St. 1'rot.
ISS9 &
IS60.
S Sami. 22 llaft 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 104. hemman förunnas att åtminstone efter nuvarande boställshafvares afgång komma i åtnjutande af samma, förmån som ofvananförde Kongl. Kungörelse af 1848 medgifvit arfvingar efter andra kronohemmans-åboer.
Då emellertid motionären icke närmare angifvit de särskilda fall på Oland, som han med motionen åsyftat, kan Utskottet endast i allmänhet meddela den upplysning, att i afseende på allmänna kronohemman Kronan aldrig uttryckligen efterskänkt sin eganderätt och först genom Kongl.
Förordningen den 21 Februari 1789 medgifvit den inskränkning i sin dispositionsfrihet, att kronohemmans-åboer, som väl och försvarligen skött sina hemman, tillförsäkrades att för sig och arfvingar orubbligen varda vid hemmanen bibehållna och att således de anordningar, hvarigenom före nämnda tid kronohemman anslagits till boställen, icke förnärmat någons lagliga rätt, hvadan ock Utskottet, — som, då icke ens blifvit uppgifvet att, efter utfärdandet af 1789 års Förordning, i strid deremot några anordningar i ofvanberörda hänseende egt rum, mäste antaga att de i motionen afsedda hemman äro sådana, som före nämnda tidpunkt blifvit till boställen anslagna, — på grund af hvad sålunda blifvit anfördt samt med afseende jemväl å den förlust för Kronan och de mångfaldiga och invecklade rättegångar för utrönande efter, så läng tids förlopp af den i hvarje särskildt fall till skatteköpet närmast berättigade, som genom ett allmänt stadgande i den af motionären antydda syftning skulle föranledas, vördsamt hemställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
AV© 104.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Juni 1860, kl. 12 midd.
Betänkande., i anledning af vuckt motion, angående den ort, hvarest kommunal-afgifter af hvarje skattskyldig rätteligen böra erläggas.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion har Pehr Ericsson från Gefleborgs län föreslagit att, till förekommande för framtiden af den olikhet Allm.
UesvClrs- uch Ekonoiiti-UCskollels ISetdnkande N:o i Oi. 3 i tillämpning af gällande föreskrifter och de missförstånd, som kunde uppkomma derigenom att Kongl. Maj:t, a. ena sidan, vid pröfning af underdåniga besvär öfver hållna riksdagsmannaval, genom Dess Högsta Domstol förklarat, att med Riksdags-Ordningens uttryck: ort der någon är »bosatt» — borde förstås den ort der lian är mantalsskrifven, ehvad han der verkligen hade sin bostad eller icke, men, å andra sidan, enligt hvad motionären hade sig bekant, i administrativ väg förklarat personer skyldige att erlägga fattigskatt och andra kommunalafgifter till den kommun, inom hvilken de hade sin bostad, utan afseende pä om de der tillika voro mantalsskrifne eller icke, Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit ingå med underdånig anhållan om utfärdande af nådig Kungörelse, derigenom, i enlighet med Högsta Domstolens ofvannämnda åsigt, bestämdes, att jemväl i afseende på skyldigheten att erlägga kommunal-utskylder en person skulle anses bosatt i den ort, der han vore i mantal uppförd, så att alla sådana utskylder, af hvad namn oell beskaffenhet som helst, komme att af hvarje skattskyldig erläggas till den kommun, inom hvilken han vore mantalsskrifven.
Då emellertid motionären icke härmare angifvit några särskilda fall, då en sådan nådig förklaring i administrativ väg, som den han omförmält, blifvit afgifven samt Utskottet dessutom har under beredning, för att till Rikets
Ständer under loppet af innevarande riksdag framläggas, fullständigt förslag till ny kommunal-lagstiftning, hvarigenom det af motionären befarade missförstånd för framtiden torde förebyggas, hemställer Utskottet, att ifrågavarande motion icke må till någo,n Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 19 Juni 1860. / 4 Allm. Uisvärs.- oell MkoHomi.-lisholltts Uttänkande iV;o t dä.
\:i* 105.
Alik. till Exp.-Utsk. den 27 Juni 1860, kl. 12 midt!, Betänkande, i huled ning af väck t motion, i fråga om föreskrifter rörande personer, som utvandra från hemorten för vinnande af arbetsförtjenst.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har remitterats en inom Herlerv. Bonde-Ståndet af Pehr Persson friin Wermland väckt motion, hvaruti motionären, med hänvisning till den utredning af omförtnälda ämne, som blifvit lemhad i Expeditions-Utskottets vid sistlidne riksdag förslag till underdånig skrifvelse N:o 04, fästat uppmärksamhet å de missförhållanden, som hade sin orsak i de Norska myndigheternas rätt att af kommuner inom Sverige utkräfva så kallad »lege- och sygeplege» för Svenska arbetare, som för erhållande af arbetsförtjenst utvandrat till Norge och derstädes insjuknat.
Esomoftast erfor man genom de allmänna tidningarne, hurusom än en, än en annan socken måst utbetala större eller mindre summor till Norge för Svenska arbetare, af hvilkas arbetskrafter man i Norge dragit nytta, men för hvilkas vård, sedan de under arbetet ådragit sig sjuklighet och för sådan orsak intagits å de Norska sjukhusen, kostnaden måst vidkännas af de församlingar i Sverige, der de insjuknade sednast varit mantalsskrifne.
Rättvisan fordrade dock att något gjordes till förekommande af de Svenska kommunernas betungande med dylika utgifter.
Enligt den Norska fattigvårdsMagstiftningen ansågos de Svenska invandrarne icke till O O o o höra lättigvårds-samhälle derstädes, med mindre de varit i Norge skattskrifne i 3 är.
Med kännedom härom äfvensom deraf att Norrmännen sällan låta hos sig skattskrifva Svehskt arbetsfolk, har motionären icke ansett någon annan utväg till Allm.
N:o i OS. 5 förekommande af omförmälda olägenheter finnas, än att införa sådana förändringar i vår egen lagstiftning, att utvandrihgslusten hos våra arbetare i någon mån derigenom hämmades.
I sådan syftning och på det att kommunerna, hvilkas skyldighet det vore att draga försorg 0111 sina obeinedlade medlemmar, jemväl måtte komma i åtnjutande af häremot svarande rättigheter, har motionären föreslagit: att hvar och en man eller qvinna, sorn utom sin försörjningsort ville söka sig arbetsförtjenst, skullfe derom göra anmälan hos sockennämnden, hvilken styrelse borde lemna betyg, huruvida hinder för den arbetssökande mötte, att hos församlingens prest erhålla arbets-attfest, dock att, innan sådant betyg till meddellösa personer utgäfvés, dessa borde ställa borgen, så väl för krono- och kommunal-afgifter, som, i det fall att arbets-attesten gällde utrikes ort, för »legeoch sygeplege;» att den som utan sådant betyg Iemnade den församling, der han vore skattskrifves skulle böta 20 R:dr R:mt och i sådan händelse församlingen vara befriad från alla kostnader för den, som sålunda olofligen utvandrat, hvilka kostnader i stallet borde vidkännas af den, som i sitt arbete antager dylika personer; och'borde Norska Regeringen underrättas om detta lagstadgande: samt att hvar och en som läte hos sig skattskrifva personer, af hvilkas arbete han icke större delen af året begagnade sig, skulle böta 20 R:dr
R:mt och dessutom vara skyldig ätt ansvara för dessas krono- och kommunal-afgifter, äfvensom för “lege- och sygeplege”, der sådan kointne i fråga, till dess de kunde skaffa sig annat laga försvar.
De uti omförmälda motion afsedda förhållanden hafva äfven vid näst föregående riksdag varit föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet, och igenfinnas de förslag, sorn då i ämnet bledvo Väckta, uti Allmänna Besvärs- och EkonomiUtskottets Betänkande N:o 94.
Efter det, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Utskottet i dess nämnda Betänkande, i anledning af de väckta förslagen, tillstyrkt, Rikets Ständer, medelst den af motionären omförmälda underdåniga skrifvelse, hos Kongl. Majit anhållit, att Kongl. Majit täcktes låta undersöka orsakerna till de missförhållanden, som i fråga om fattiges försörjning egde rum de förenade rikena emellan, och derefter bereda en sådan internationel lagstiftning, att dessa missförhållanden unaar.röjdes eller förminskades, har, enligt hvad Utskottet inhemtat, Kongl. Majit under den 12 Februari 1858 förklarat, att berörda underdåniga framställning, med afseende å förhanden varande förhållanden, icke kunde föranleda någön åtgärd.
Dä emellertid de för åtskilliga orter inom landet känbara olägenheter, hvilkas undanrödjande motionären åsyftat, väsendtligen äro beroende på den rådande olikheten emellan Sveriges och Norges fattigvårds-lagstiftning, i hvilket afseende, såsom af hvad nyss anfördt är, vill synas, förändring, ehuru önskvärd, icke torde under nuvarande omständigheter genom internationel lagstiftnings-åtgärd 6 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Vlskoltets Betänkande N:o 106.
\ vara att vinna, får Utskottet, helst de af motionären föreslagna speciela åtgärder för afhjelpande af missförhållandet gå ut på att lägga ett tvång pä arbetarens personliga frihet, som icke öfverensstämmer med grundsatserna i sednare tiders lagstiftning och hvars införande Utskottet icke kan gilla, jemväl af det skäl, att ett sådant tvång, i stället för att lindra fattigvårds-samhällena, skulle i sjelfva verket hafva deras ytterligare betungande till påföljd, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, Stockholm den 19 Juni 1860.
ÄT:o MOG. Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juni 18C0, kl. 12 mield.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om åtgärders vidtagande till förekommande af vårdslöshet t)id behandling eller byggande af orgelverk.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva öfverlemnats 2:ne Särskilda motioner i förenämnda afseende, väckta inom Högvördiga Preste-Ståndet af Komminister Malmborg, som l:o) anfört, att då orgelverket i allmänhet utgjorde en af kyrkornas dyrbaraste tillhörigheter och för ett heligt ändamål fått sitt rum i helgedomen, vore det ock af stor vigt, att det dyrbara instrumentet erhölle en noggrann vård och tillsyn.
Erfarenheten hade emellertid lemnat talrika bevis derpå, att denna vård och tillsyn ofta varit åsidosatt.
Många orgelverk hade nemligen genom lättsin - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-VtskoUels Betänkande A.-o 106. 7 nig och vårdslös behandling af okunniga organister blifvit i förtid försatta i obrukbart skick.
Så anträffades t. ex. på flera ställen orgelverk, hvilkas labialmetallpipor vöre förstörda derigenom att organister, utan att ega rätt eller skyldighet att befatta sig med stämning af orgelverk, ändock lagt hand dervid samt härtill, af okunnighet och i saknad af erforderliga instrumenter, användt de lättast tillgängliga verktygen — knifvert och fingrar/te med den våldsamhet, att piporna gått sönder och vidare stämning af desamma varit omöjlig.
Orgelverk skulle till och med finnas, i hvilka ingen enda pipa blifvit från dylik misshandling förskonad.
På andra ställen hade åter en hel mängd af orgelverkets trumpetpipor blifvit, också till följd af ovarsamhet vid deras stämning, afbrutna vid foten och i sådant skick funnits undankastade i någon vrå inom eller utom orgelverket.
Under åberopande af dessa och åtskilliga andra anförda exempel till ådagaläggande deraf, hurusom, för att förekomma misshandling af orgelverk, särskilda föreskrifter vore af behofvet påkallade, har motionären i sådant afseende föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom blefve stadgadt:
Att ingen finge till organist vid någon församling i riket antagas, med mindre han ställt af församlingen godkänd borgen för den skada, som genom hans försummelse eller vårdslöshet kunde orgelverket tillskyndas; Att vid hvarje ombyte af organist och deremellan hvart femte år eller oftare, om vederbörande Pastor och församling det äskade, orgelverket skulle undergå noggrann besigtning och inventering af dertill behörige, såsom sakkunnige vitsordade, edsvurne personer, som hade att öfver sådan besigtning och inventering upprätta fullständigt instrument, emot åtnjutande af ersättning för sitt besvär af kyrkans kassa; samt Att med organist-befattningen vid domkyrkan i hvarje stift skulle, under förbehåll af nyss omförmälda behörighet hos organisten, förenas åliggandet att verkställa dylika besigtningar å orgelverken inom stiftet, efter förständigande af vederbörande Domkapitel, hvarest anmälan om behof af sådan besigtning borde ske.
2:o) har motionären i enahanda syftning och enär landet numera egde tillräcklig tillgång på behörigen examinerade orgelbyggare af erkänd skicklighet samt, vid sådant förhållande, skäl icke vidare förefunnes att, såsom Kongl. Resolutionen på Presterskapets besvär den 12 Januari 1757 syntes förutsätta, oexaminerade personer finge befatta sig med orgelverksbyggnad, hemställt att, till undvikande af de obehag för Presterskapet och kostnader för församlingarne, som efter hvad erfarenheten gåfve vid handen, dylika oexaminerade orgelbyggares anlitande haft till följd, förbud måtte genom särskild författning stadgas för församlingarne i riket att till verkställande af nybyggnad utaf orgelverk eller 8 Ailm.
Besvärs■ oell Ekonomi-Utskottets Betänkande Nio 1 OS. sådan reparation derå, som vederbörande besigtningsman ansett endast åt behörigen examinerad orgelbyggare böra uppdragas, antaga oexaminerade personer.
Utskottet, sorn tagit dessa motioner i öfvervägande, får vid besvarandet af desamma, tillkännagifva den åsigt, att, då orgelverkens byggnad och underhåll bekostas af församlingarne sjelfva och orgelverken följaktligen äro att anse såsom dessas enskilda egendom, det ock synes böra i allmänhet stå församlingarne fritt att efter eget godtfinnande vidtaga åtgärder till försäkrande af denna sin egendom emot den skada, som kan förorsakas genom deras förvållande, åt hvilka vården af orgelverket blifvit anförtrodd.
I sådant afseende torde väl föreskrifter om skyldighet för organist att ställa borgen för den skada, som kan genom honom tillskjndas orgelverket, icke vara utan fördel; dock anser Utskottet stxdganden härom icke lämpligen böra, på sätt motionären i sin förstomförmälda motion föreslagit, göras till föremål för allmän lagstiftning, utan torde dylika föreskrifter bäst kunna stiftsvis och i sammanhang med öfrige, till hvar och en särskild landsorts förhållanden lämpade, bestämmelser angående sättet och vilkoren för antagande af organister, meddelas: och som, enligt Utskottets mening, de i samma motion påyrkade besigtningar å orgelverk dels, då på grund deraf någon förbättrings-skyidighet för befunna brist— fälligheter å orgel verket icke kunde vederbörande ådömas, skulle blifva utan verkan för det åsyftade ändamålet, dels skulle medföra kostnader för församlingarne, hvilka Utskottet icke anser böra genom lag dem åläggas, hemställer Utskottet vördsamt, att motionen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Vidkommande åter den sednare motionen, får Utskottet upplysa, hurusom Kongl. Resolutionerna på Presterskapets besvär den 7 Juli 1752 och den 12 Januari 1757, genom hvilka båda författningar är medgifvet att vid tillbyggnad och reparationer af orgelverk på landet äfven må användas amira än privilegierade orgelbyggare, i sådant afseende uttryckligen såsom vilkor föreskrifva vitsordad skicklighet hos dem, som sålunda antagas till orgelbyggare, äfvensom att antagandet endast får ske med Landshöfdingens och Konsistor» vetskap och goda minne; i följd hvaraf och då det sålunda genom gällande lagstiftning synes vara tillräckligt sörjdt derför, att icke obehörige personer befatta sig med orgelbyggnad, men meddelande af ett förbud, i enlighet med hvad motionären föreslagit, emot användandet af hvarje eljest i orgelbyggnadsyrket väl vitsordad person, som icke i föreskrifven ordning aflagt examen, skulle medföra en obehöflig inskränkning i församlingarnes rätt att i förevarande hänseende anlita dem, för hvilkas skicklighet de ega största förtroende, Utskottet hemställer, att icke heller i anledning af denna motion någon åtgärd af Rikets Ständer må vidtagas.
Besvärs- och Ekonomi-Bl skotlels Belänkande \:o i 07. :) J\:o 107.
Ank. till Exp.-Utsk. den 27 Juni 1860, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af vackt mation om förändring i rätte t för revisionen af kyrkornas i vissa delar af Sverige räkenskaper.
Uti en inom Högvördiga Preste-Ståndet af Kontrakts-prosten
Falck väckt motion har blifvit anfördt, att, enär kyrkokassornas behållning vore församlingarnes enskilda tillhörighet, hvari uppkommen brist måste, om så behöfdes, af församlingarnes medel fyllas, likasom den genom deras bidrag allena uppkommit, syntes det öfverinseende Staten derå utöfvade, sakna allt skäl, utom det som skulle kunna hem tas deraf, att församlingarne ej mägtade sjelfva ordentligen och till sin nytta förvalta dessa tillgångar.
Då likväl, särdeles under sednare åren, tillförlitligen sig visat, att t. ex. fattigkassornas flerestädes icke obetydliga kapital kunnat af socknemännen med all behöflig noggrannhet skötas och redovisas, torde få antagas att sådant kunde ega rum jemväl med kyrkornas kassor, och den granskning deraf som ålåge icke mindre än trenne auktoriteter, så mycket heldre upphöra, som den medförde mycket arbete och tidspillan samt icke obetydliga kostnader, mest för Statsverket men äfven understundom för kyrkan och den enskilde.
I anledning häraf, har motionären föreslagit, att kyrkornas räkenskaper hädanefter måtte kunna af sockenstämman ensam granskas och godkännas, och endast då tvist uppkommer böra dragas under högre pröfning i den ordning för sockenstämmo-åtgärder voro eller kunde blifva föreskrifvet, samt att, ehvad detta förslag godkändes eller icke, det lagstadgande måtte upphöra, enligt hvilket enBih. tili li.
Sl. Prat. 1IS9 A 1860. 8 Sami. 2S llift. 2 10 Mim.
Besvärs- och Ekonomi-VIskoltels Betänkande A’: o i 07. däst 75 R:dr finge, utan vederbörandes tillåtelse, årligen af kyrkornas medel användas, såsom endast ledande till onödigt skrifveri eller, hvilket oftare torde hända, ett kringgående af nämnda lagbestämmelse, hvartill dess egen olämplighet, otvifvelaktig! inbjöde.