Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A t t vid anmälan eller granskning af ett verk, tillhörande den nutida skönlitteraturen, utförligt redogöra för dess in~iehhll och om- namna alla märkligare personer och händelser.
synes m h g e n med rritta.
vara ett mindre grannlaga beteende mot shväl författare som förläggare.
Allraminst borde detta ske, då det a r fråga om en bok, soin på hvarje blad bär spåren af varm, djup, seark kansla, af finhet
och förstående i själslifvets analys jämte ett allvarligt, sofrande ar- bete för att finna iittryck för alla de ständigt skiftande stämningarna.
Man erinre sig den egendoinliga och intagande episoden vid den stackars föroIyckade Dillners första införande i berättelsen, hans ödesdigra ocli halft ofrivilliga, halft omedvetna ingripande i Holgers ocli Ninas lif, lians sjukdom och död, livilket allt soin i en brännpunkt saill- lar ocli bildar Gott ' Dills rörande saga.
Det som just gifver bo- ken .dess så underligt fängslande behag, ä r a t t förf.
' låter oss likasorn se in i den dolda verkstad, där alla dessa olika karakterers böjelser, intryck ' och erfarenheter förarbetas, dar de sainmansn~alta för att, när tiden ä r inne, framträda i dagen som den beslutna, den fullbordade gärningen.
liar äfven på nier än ett ställe påvisat konsekven- sernas oböjliga lag: wså som di1 handlat i ' tanke, ord och gärning, så- dan inåste följden bliw, ocli p % ett ställe kallas ock wkonsekvenser det enda förfärliga på jorden ».
Ninas karakter förefaller läsaren mera naturlig, inera följdriktig och ä r en illustration till den iiniiii mångenstädes giingse teorien om den w Iiej dlösa själfutplilnelsen w; Holger däremot, den rikt begåf vade, högsinnade mannen, bär nästan alltigenoni i sitt förliållande till Nina som en bindel för ögonen af föriitfattade meningar och fördomar.
Han " tyckes i frkga om gifterinåkts ingående bort antingen icke liafva gifvit efter eller,när han gjort det och en g h g Nina var hans hustru, liafva haft nog förstånd, nog lifserfarenhet för att för bådas skull aflagsna alla onyttiga, oriktiga tankar och det resultatlösa, vanmälrtiga begiiret att askalca oket », soln lian sjalf säger, under det han f6r öfrigt på allt satt söker att ignorera, isolera sig ' från allt, som möter honom inom lieminet.
Att oafvisliga pliktkraf icke kiinna ostraffadt så behandlas, det visas oss genoin den föl * iiedring, till hvilken den stoite, af alla hyllade mannen nedsjiiuker, och detta just då, när Ninas yttre ocli inre varelse.
synes slå ut i full blom.
Men det ä r ett fint drag af förf.
att låta djiipet ' af denna förnedring vara kändt af blott den i dödskainpen liggande vannen från fordom och af den hustru, soin af denna kunskap får banesåret.
A t t han skonades för världens doin, denna varld, soin icke vill veta Iiur ofta det ar sannt att wtont coinpiendre, c ' est tout pardonnerw, för denna obarmhärtiga, skadeglada doni, som skulle följt på ett sådant fall SOIII hans, detta !ar ju för en man slidadan som Holger enda villkoret för att icke sjunka ohjälpligt.
Holger hade brutit mot Nina, liaa blef icke ostraffad; Nina Ilade brii- tit mot honom, men äfven mot sig själf, hon blef off * et.
Månne det icke är s&amp; förf: s mening bör tydas?
Man framställer en fråga, shom '
under åratal dylika frkgor blifvit framstalda till flera af v k a ypper- sta nordiska författare.
Vid de båda liufviidpersonernas sida finna vi ett annat par, mera dagligdags förekoinmande och inera konventionelt behandlade.
Pilip ocli Elsa äro båda sympatiska och älskviirda och deras kiirleksroman ar lefnadsfriskt ocli hurtigt berättad och gör i det liela ett lifvande intryck af verklighet, om ock en och annan detalj icke synes fiillt natiirtrogen.
Filips s. k. omviindelse hade icke behöfts för att en så kärnsund natur och karakter skulle f % en ratt syn på lifvet, och lä- saren stbr visserligen n&amp;ot tveksam angaende Elsas verkliga kal- lelse för sjuksköterskans mycket fordrande yrke.
3Iinst lyckad är tvifvelsutan den gulögda, snedblickande, allt annat an förföriska filo- sofie kandidaten, fröken Olena.
Hon spelar icke heller ngzon afgö- rande, betydelsefull r d l vid utvecklingen af det akteiisknpliga drainat, ty hennes oblyga koketteri med Holger cch hennes hämndgiriga, friieka.
meddelanden till Nina i toalettriiminet vid balen, göra blott en ringa insats, d % timman slhr för lösningen af de bbda makarnas lifs- problem.
Slutet af en skildring nr Iifret ar alltid e2 svår ysöfvosten och afveii Holger Vides förf.
liar här icke \ - arit fullt lycklig.
Hela epi- soden i ' Kölner-do^men, där Nina återfinnes, liar nggot gjordt, som nästan tyder p&amp; att förf.
önskat komma ifrhn upplösningen fortast möjligt och därom icke kiinnat eller icke velat rara niera iitföslig.
De sista bladens innelikll förefaller därför nigot afmattadt, gifver ett intryck af något fragmentariskt och i viss man otillfredsst~llande.
Vid ett besök i en af hufvudstadens fö~nainsts bokliliior för kort tid sedan framlades för en köplysten kund, Holger Vide, under försäkran, att ingen af den nyare litteraturens alster rönt en så stark efterfrk gan.
Detta är ju ett rent praktiskt och därjainte gliidjande bevis, att vår läsande allmänhet vet att till sitt fulla varde lippskatta fru Kerfatedts bok, och det ar svkrt att afgöra hvem som ar mest att lyckönska däråt, författarinnan eller lasaren.
Antagligen i lika hög grad båda.
Något särskildt anbefallande af detta Amanda Kerfstedts hittills bästa arbete torde, efter det ofvan sagda, icke vara af behofvet pgkalladt.
N. P2ometheu~o En konstnärs saga af h e l El !i~degGt-d.
Redan genom sitt i flera hänseenden miirkliga arbete nfmin (1892) visade Axel Liindeghrd, att hans diktning brutit ined den s. k. realismen och söker sig nya \ - agar i mera ideel riktning.
författareskap tyckes samtidigt inträdt i en period af rik produktivi- tet, tydande på, a t t han funnit sin rätta sfär.
Redan följande å r lit- gaf lian ~ t &amp; n z f å ~ e l n en, kultiirhistorisk roman, som vann ganska mycket erkännande.
I sitt nu senast utgifna arbete, Prornctliez~, liar han gifvit oss en åskådlig skildring af konstens och litteraturens senaste skede, uppfattadt och förklaradt sLom en lank i utvecklingens kedja.
Just häruti ligger nämligen Axel Limdegårds förtjänst, a t t han,tillkampat sig en verkligt modern världsåskådning, som ser det niitida lifvets företeelser i sammanliang med forntid och f ramtid.
Därför förstår lian.
a t t skildra vår tid och dess inänniskor med sann hiimaiiitet och medk#nsla, ty afven nar lian stundom gisslar tidens lyten, märker inan lians fasta tro på mänsklighetens förmåga att, om än långsamt, arbeta sig flanniåt till liogre iitveckling.
Boken ä r jiist en skildring af manskliglietens och individens eviga Prometlieiiskainp; men ur misstag, smarta och diederlag frain- står en förädlad Proinetlieiis med hopp ocli resignation präglade på sin panna.
D e yttre händelserna eller stommen af de personers lif, som skildras, äro föga invecklade.
Redan i inledningen far man en ex- pose öfver Iiufviidpersonerna ocli deras öden, kanske för att upp- märksaalieteii sedermera ej skall afledas från det, soin är arbetets liafvuclsak.
Boken begynner med invigningen a l ett glyptotek, uppfördt Stockholm p&amp; södra bergen af en rik ' uppkomling och mecenat, Mårteii Scliell.
Till intendent för glyptoteket Ilar han kallat bild- huggaren Gabriel Tollin, som nyss i titlaiidet vunnit rykte såsom en storhet inom konsteiis varld för sitt snillrika verk Prometl~eus.
Denna bildstod förvarf var sig Mhrten Schell och uppställer aen framför iiigingen till det i grekisk stil uppförda glyptoteket.
På invigningsfesten gör inan bekantskap med åtskilliga perso- ner.
Främst med Gabriel Tollin och hans sköna inaka, fru Gemma Tolliii, italienska till börden och en sin make fullt vardig kvinna.
Vidare med frilierrinnan Katliinka Lagercronn, som Gabriel älskat innan Iion gifte sig, och som spelat en betydande roll i hans lifs ut- veckling; ined Gerhard Bliihm, den skarpe, satiriske litteratören samt ined flera andra.
Efter festens slut låter författaren Gabriel och Gemnia från nuets lycka i minnet skåda tillbaka på sitt förflutna lif.
Gabriel Tollin var född i Skkne, dar fadern var guldsmed och rådman.
Gabriel, som lärt sig sin fars handtverk, kom sedan till Köpen- hamn såsom gesäll hos guldsmeden IUartens, en iingdomsvaii till fadern.
Här utbildade lian sig i dennes yrke, men bö j a d e därjiimte studera i en aftonskola.
Läraren i teckning upptäckte hans anlag för konsten, uppinuntrade honom a t t ägna sig ht denna samt att, ehuru 27 år gammal, gå in som elev vid konstakademien.
Har blef Tollin genom sin begifnjng, sin viljekraft och flit den främste bland eleverna.
Just rid deni ?a tid nkdde afven till Norden reflexen fr %n de mäktiga rörelser, soni uppsthtt inom de stora kulturländerna och som sökte uppväcka den i stelnad vinterdvala sofvande konsten och litte- raturen.
aDen allmauna lösen var: frihet; inen det som kiafdes i frihetens namn var: sanninga.
Afveii p&amp; andra oniriden af samliälls- lifvet började ett nydaningsarbete i demokratisk, frihetsiilskande andn och en bitter kamp uppstod mellan: zdet gamla, som icke vill dö, och det nya,, som också vill lefra.
Och det tycks som skulle det ena icke trifvas jainnsides med det andra; ty det nya vet icke, att det blott.
ar en återuppblomstring af nfigonting, som redan varit; och det gamla vet icke att det nya är kött af dess eget kött och blod af dess bloda.
Med verklig entusiasm omfattades de nya lärorna af de unga konstnärerna, som bildade en stark saininanslutning och till sin ledare fingo en kraftfull men hänsynslös personlighet, Sören Wiegeland.
Äfven Gabriel Tollin pbverkades naturligtvis af de nya idéerna, eliiirii lian aldrig kom att tillhöra den yttersta flygeln, som förfäktade paradoxen: o att endast det fula ar skönt, ty det fula ä r sanningenu.
Gabriel hade för mycket af snillets gudagnista för a t t stanna rid att imitera naturen och människokroppen, lian rille äfven i bild fängsla mänhiskosjälen.
Han ville som konstnär skapa, ej blott som en skicklig handtverkare imitera eller fotografera.
Han började gan- ska snart att gå sin egen vag framht, och rille i ett monument för- kroppsliga sin samtids strafvan.
Som en drömbild s %g han sitt verk, och gestalten framställde dragen af Sören Wiegeland såsom en syin- bol för sanitidens frihetskamp, Men hans fantasi lyckades ej ännu gifva denna drömbild konkret form.
Det som slutligen: tände gnistan, brandstoffet var sedan lange hopadta, det var kärleken.
Bilden, lian så länge drömt om, var Prometlieus, titanen, ljusbringaren, iilänniskor- nas van, han skulle symbolisera tidens längtan efter frihet, sanning och ljus.
Allt sedan Gabriel Tollins ankomst till Köpenhamn, intog
lian sina middagar i guldsmeden Martens och hans hiistriis lieni .. Till dessa, som voro barnlösa, kom under Gabriels första aka- deinieår en fjortonårig skånsk flicka, Katllinka Martens, en.
fattig brorsdotter till hr Martens.
Gabriel såg först i henne blott en obe- tydlig landtflicka i den obehagliga öfvergångs&amp;ldern.
Men så små- ningom började lian söka lära henne yttre skick och sliitligen äfven bilda hennes själ.
I skolan ocli sedermera genom lektioiier tillägnade hon sig hastigt den: ytliga bildning, soin i allmänhet bjudes våra kvinnor, ocli som mera utbildar deras förstånd an hjärtan.
Eon hade af naturen ett klart hiifviid, en snabb uppfattning, parad med en stor portion fåfänga och behagsjuka.
Också iitvecklade hon sig ganska snart till en ytlig världsdam, en tyvärr ganska vanlig typ bland vår tids kvinnor, af hvilka många ännu ej hunnit den andliga mognad, som fordras för att rätt begagna den nyvunna friheten.
Ty skall kvinnan uppfostras i frihet, måste hon äfven göra bekantskap ined.
frihetens oskiljaktiga villkor - ansvaret.
A t t hysa intresse för konst och litteratur var ' modernt under denna tid och allra modernast att vara demokrat och tänka fritt; därför tänkte Kathinka fritt.
Gabriel började allt mer inviga henne i sina idéer, ocli ju mer en man gifver en kvinna af sitt vasen, desto fastare binder.
han sig själf vid henne.
Men han begick ett hos männen ratt vanligt misstag att tro reflexen af sin egen ande vara skapelser af en beslaktad sjal hos den kvinna de älska.
Kathinka askade äfven Gabriel, men dels kunde hon ej fullt uppfatta hans sjalfiippoffraiide, nästan öfversinnliga kärlek, dels var hon för egoistisk att vilja för lians skull umbära det, som för hennes lycka blifvit oiindgangligt - en solid social position.
Hon ville dela hans seger, ej hans nederlag.
Därför bröt liori med honom; när lians verk Pro- metheus möttes med ogillande.
Högerkritiken utdömde hans arbete, därför a t t tekniken var för modern, vensterkritiken prisade tekniken, var men beklagade, att den bortkastats pH en omöjlig uppgift.
~jdf Gabriel ej nöjd med sitt verk, han kände, att han ej lyckats uttrycka, hvad lian velat framställa.
Visserligen bodde inom lionom en säker tro pH, att han, trots allt, .var inne på den ratta vägen; ineii ännu hade han ej varit mogen att tolka den sublima värdighet, med livil- ken titanen bär sitt lidande.
Jost därför att han öfverdrifvit smär- tan, 18mnades åskådaren.
kall.
E j.
under öfverilad vrede men lugn och med berådt mod krossar han nu sitt verk, som kraft årslånga mödor.
Men nastan svigtande under den dubbla smärtan af sin kär- leks och sin konsts nederlag lämnar Gabriel Tollin därefter landet. '
I bokens andra del återfinna vi honom i Italien, studerande an- tikens och medeltidens mästerverk.
Inför de stora mastanies lugna, behärskade konst, dar allt underordnas skönhetens lagar, där allt förädlas och höjes under sträfvan mot skönhetens ideal utan att lämna sanningens ' fasta grundval, förstod Gabriel, hvarför hans Prometheus varit ett förfeladt arbete.
Ganska lång tid förflöt innan han &amp; ter kunde förmå sig att börja arbeta.
En tillfiliighet gjorde, att han koin att dela atelier nied en italiensk bildhuggare Bellini, en förmögen man, snarare koiistliandtverkare än konstnär.
Efter att där hafva utfört atskilliga arbeteii, med hvilka han sjalf aldrig blef nöjd, be- begyniier Gabriel en Psykebild, livilken sh hänför Bellini, att lian erbjuder sig köpa den i marmor.
Bilden föreställde en ung flicka, nyss blifven kvinna.
Hela gestalten uttryckte en rörande oskuld.
Ansiktet strålade af renhet och sanning.
f or st när bilden var färdig fick Gabriel veta, att den företedde en underbar likhet med Bellinis dotter, Gemma.
Författaren betonar har, att detta ej berodde på en tillfällighet, utan a t t Gabriel omedvetet burit idealet af denna kvinna inom sig och därför kunnat forma lieiines bild.
Han synes därmed något d j k f t p % verkligheten hafva tillämpat den id6 om människans tvillingssjiil, soin Plato franikastat i w Gästabudet D. Gabriel började emellertid förtroligt umgås hos Belliuis på deras landtgård.
G-emma vistades ännu i ett kloster, dar hon uppfostrats, inen nar hon hemkom och Gabriel första gangen sag henne, anade han, att hon skulle blifva hans lefnads lycka.
Geinma Bellini r a r skön, men detta yttre behag hade sin motsvarighet i !iennes inre.
Heniies sjal var utvecklad genom grundliga kunskaper och hennes hjärta ägde i hög grad förinågan a t t älska hängifvet och sjalfförglöm- inande.
Under en sjukdom, soin Gabriel genomgick, kom deras ömse- sidiga kärlek till fullt medvetande.
Deras äktenskap, grundadt på sannt förtroende och sympati, kom allt det goda och stora i Gabriels sjal att spira, och han ska- par nu den nya Prometheusstod, som skall bara hans konstnitrsrykte öfver oiirlden.
De anmärkningar vi skulle vilja tillåta oss äro, att författaren - kanske med undantag för Katliinka -- ej förmar ingjuta riktigt lif i sina personer, livilka han borde framställa mera dramatiskt.
Han är inåhanda i allmänhet alltför subjektiv och lyrisk.
E n större kon- centration vore önskvärd, om detta kunde ske.utan att skada sprhket, som nu ä r utmejsladt till verklig formfulländning.
Hvad angir den
riktning hoin konsten, soin Axel Lundeghrd genom sina senaste ar- beten förfäktar, så är den nog en naturlig och berättigad reaktion emot realismen eller naturalismen, blott författaren kan undvika att slå öfver i den niotsatta ytterligheten - en öfverdrifven känslo- idealism.
Det ligger alltid nära tillhands att vilja.
anstalla jämförelser, en slags andlig värdering af en författares olika arbeten.
Skulle en dylik företagas mellan Titania och Prometheus, utfölle den enligt v %rt förmenande sålunda, att Titania såsoni roman står högre, men att Prometheus ar af större intresse ur kulturhistorisk synpunkt samt utgör - visserligen ej n %gon ny eller själfstandig insats - inen en värdefull framställning af livad som utgör kärnan i vår tids andliga straf vanden.
D. Camilla.
Boman ur societetslifvet af Ricltert von Koc7z.
Det gamla goda re.ceptet för .fabflcerandet af en roman börjar allt iner komma ur bruk.
Förra tiders roinaner sönderföllo hufvud- sakligen i två klasser: de roande och de rörande.
Läsaren grät eller skrat tade, kände sig uttråkad eller intresserad allt efter förf.
förmåga a t t skickligt intrassla och sedan utreda liandelsernas tråd; men vare sig man kännt sig besviken eller tillfredsställd, så var boken affärdad.
i. och med detsamma nian vandt oni sista bladet davi, man linde haft en stunds njutning eller ledsnad och därmed lät man sig nöja.
Icke så nu för tiden.
Hvarje nytt arbete på det .skönlitterära ornrbdet ä; för den stackars jäktade nutidsmänniskan en n$ pkykologisk ghta, ännu ett sami~ällsproblem att grxibbla öfver, det ligger alltid eh tendens och lurar bakom hvarje blad och till p&amp; köpet ar deiiua förf: s nndermening ofta så insvept och dunkel, att den ger anledning till de mest olika tydningar oclivutliiggningar.
Daraf ' dessa diaiiietrdt inot- satta omdömen, F a n ' får höra uttalas om ett och sainma arbete.
E n utdömer shsoin olijiilpligt underlidtig, trhkig och onjutbar den bok, som en annan ' finner underliållande och full af intresse: Man är frestad att tro, att det ar läsarens teinperaiiient och individuella skap- lynne, icke författarens, ~0111, ger ni~tidsroiiïanen.
dess prägel och.
- karakter.
Richert von Kochs nya arbete ' liai.
ej undgått att dela sina sam- tidas öde.
.Den har unde&lt;astats de mest olikartade omdömeii.
, Ca- mil la^ &amp; - också.eii bok ' i fullt mått behäftad ined de lyten - eller, om man s i vill, uti.iistad med de förtjänster - som utmärka nutids-
litteraturen.
Den är utprägladt tendentiös.
I ett afseeiide skiljer den sig dock fördelaktigt från många af sina likar, där finnes tendens, men den ligger i öppen dag, fragor franikastas visserligen, som kan- ske ej tillfyllest besvaras, men inga diinkla ghtor, lika sr&amp;rförst %dda som svårlösta.
cam mil la^ ä r en tidsrnålning, som i bjiirta färger %terger brytningen mellan det gamla och det nya, ett ämne, som liksom ger sig själf i en tid soin vår, i slutet af ett århundrade, da, utan egentligt fotfaste i det närvarande, människosläktet nied blicken oafvandt fästad mot framtiden, ännu så att saga lefver midt upp i det förflutna.
Se vi icke Jonas Lie behandla ett liknande ämne i sin senaste romanNiobe?
Men under det den berömde norske romantikern angriper ut- vecklingen .och iittalar sig liopplöst on1 sin tids ungdom, ger den svenske förf.
sin nutidsskildring en glad färgton.
Det a r hopp och förtröstan däri.
Ungdomen ar en lefnadsfrisk skara, öfvermodig, sjalf- säker, hyperkritisk visserligen, den ghr bröstgänges tillväga mot det gamla, som ej viker utan strid och protester, men det finnes iitveck- lingsmöjligheter hos denna ungdomsskara, det gamla och det nya slu- tar med a t t ingå en fredlig kompromiss och förf.
låter oss med till- försikt se en ljusare och bättre framtid till mötes.
E n aroiiian nr societetslifvet~ kallar Richert von Koch sin bok.
Densamma framställer ocksh troget efter naturen, som det tyckes, en högadlig svensk familje-interiör, där familjefadern, den något in- skränkte, men bottenhederlige baronen stgr maktlös gent emot de ny- modiga idéer, soin förfäktas af hans frisinaade liustrii och praktiskt tillämpats vid barnens iippfostran.
Det ar med stor talang och en ej vanlig iakttagelsefödiga af människonaturens olika skiftningar som förf.
skildrar dessa familjescener, där den gamla baronen dundrar och svär under sina fruktlösa försök att göra sin faderliga myndighet gällande, men alltid måste ge vika för ungdomens öfverliigsna logik och slagfärdiga nutidsvisdom.
Det är blixt och åska, men ovädret skingrar sig lika fort som det kommit och solen skiner alltid till sist varm och försonande ner öfv&amp; denna familjekrets, där, till trots af skiljaktigheter i tycken och %sikter, kärlek och förtroende, den sanna hjärteharmonieii, ligger som en bottensats p % djupet.
De olika medlemmarna af familjen Crasenborg äro tecknade mad mycken sanning och åskådlighet, med imdaiitag kanske af den äldsta dottern Anna, hvars bild framsthr n k o t blek och svafvande.
Det ar en gemytlig, treflig stämning, som geno&amp; %r hela berättelsen, ehuru tonen däri på sina ställen gärna kunnat vara nigot mindre fri och.
själfsvåldig.
Nånga af de förekommande.
episoderna aga ett drama- tiskt lif, som ovillkorligen kommer läsaren att se liela situationen framför sig sh lifligt och åskådligt som utagerades densamina f r h en teaterscen.
Hiifviidfiguren i von Koclis bok ä r den som gör det minst till- fredsställande intrycket.
Denna dansktalande Cainilla iir obestridligt.
en mycket egendomlig varelse.
Frispråkig ända till oförskämdhet, själfsvåldig och hänsynslös till ytterlighet, besitter hon icke desto mindre en tjiisningskraft sb oemotstkndlig, a t t allt och alla måste falla .ett offer därför.
På lgsaren gör emellertid denna bedårande danska, denna fin-de-siecle-kvinna par excellence, med all sin snillrikliet, skön- het, obegripliga lärdom och beliisenliet, intrycket af något artificielt och hopkonstriieradt, därvid bildande en kontrast till berättelsens öf- riga personer, Iivilka, vi upptepa det, verka ovanligt lefvancle och natiirtrogiia.
Vi kiinna ej heller annat än sinått tycka synd oin den hyggliga Elof Criisenborg, som till slut blir den aflindade iigaren till denna praktblonima, ty nian.
liar något svårt att föreställa sig, a t t en kvinna af Camillas skrot och korn kan göra en man lycklig.
försäkrar emellertid motsatsen och vi få viilil.
tro honom.
Mot den rent formella anordningen af von Kochs bok skiiile vi O afveii vilja göta en anmiirkning.
Den 264 sidor dryga volymen iir skrifven i en enda följd, utan någon som helst indelning i kapitel eller afdelningar.
Denna saknad af hvilopunkter i berättelsen verkar tröttande och i viss mån vilseledande.
Det förefaller som om förf.
afsiktligt velat bryta med det allt mer öfverhandtagande niandret hos våra skriftst.ällare att i sina alster slösa med tankstreck och sönder- styckande i smkbitar och kapitel.
Oss synes att en gyllene medelväg lämpligen kunnat följas.
Med denna kortfattade granskning göra vi vissqligen ej an- språk på a t t Iiafva iittömt allt hvad som vore att säga om Cainilla.
Vi hafva endast antydt några af de förtjänster och fel, vi Iiafva funnit arb.etet äga.
Enligt vår uppfattning äro de förstnämnda så öf~ervagande, att Ricliert von Koclis roman godt kan stallas vid sidan af de bättre sådana, vårt land på den senaste tiden haft a t t uppvisa.
E n bok, om fruntimmer af RemA &gt;Fin-de-siGcle » ä r ett välbekant uttryck, som med all rätt k.aii .tillämpas på denna bok; skrifven om, för och af frnntimmer, ty en felande * feminin slutbokstaf i författarpseudonymen kan icke i ringa-
ste min göra någon tveksam om hvilken hälft af människosläktet förf.
tillhör.
Så nutida a r ocksh detta alster af Rends penna, att det svårligen kunnat komma till förrän i å ~ h u u d ~ a d e sista t s decennium.
Bokens innehåll utgöres icke af nigon fwtlöpande berättelse, utan är snarare en serie fristhende situationer, i hvilka de liandlande personerna äro desamma.
Den har blifvit kallad: ade sista kapitlen af ett lifsdramaa, nien detta ar ett alltför storslaget och förnamt tal i fråga om » Lena », som, hvad hon an månde vara, förniim a r hon allra minst: Detta fHr man klart för sig redan från början, så svhrt det än i öfrigt är att uppfatta de oklara konturerna af hennes ka- rakter.