Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Onsdagen, då vi seglade mot öster, sågo vi en annan seglare, som var en af denne Loshakes sällskap, och vi talte med honom.
Han talade likaledes med oss om Ob, som den andre hade gjort.
– – – Fredagen den 10 aug./31 juli begynte vinden att ökas och drog sig mot vester, med anledning hvaraf vi, då solen var i nordvest, kastade ankar bland Waigatsch-öarna.
Vi sågo två små lodjor.
Manskapet från en af dem kom om bord och skänkte mig en stor limpa, och de berättade mig, att de alla voro från Colmogro, med undantag af en som bodde vid Petschora, och han tycktes vara den skickligaste i att döda hvalross.123 Några af dem voro i land.
De jagade en hvitbjörn öfver de höga klipporna i sjön, och denne dödades derpå i vår åsyn af dem, som voro om bord.
Den samma dag blåste det hårdt, och vi sågo mycket is drifva i sjön, hvarför det ej var rådligt att gå till sjös.»
De första dagarne af augusti låg fartyget för det mesta stilla i sällskap med eller i granskapet af Loshake, som berättade dem åtskilligt om samojederna, efter hvilka man såg offerplatser på stranden.124
»Torsdagen den 14/4 augusti sökte vi oss in i den hamn, der Loshakes lodja låg125, medan vi förut legat för ankar i skydd af en holme.
Der kom han om bord till mig och sade: om Gud ger tjenligt väder, så vill jag gå till Ob med eder, emedan hvalrossar finnas endast sparsamt vid dessa Waigats-öar.
Men i fall han icke kunde komma till floden Ob, så ville han gå till floden Narmezay126, hvarest invånarne icke äro fullt så vilda som samojederna vid Ob.
Han sade mig, att dessa skjuta efter bästa förmåga på alla, som ej tala deras språk.»
Den 15/5 augusti syntes mycket is drifva mot hamnen, der fartyget låg, hvarföre Burrough återflyttade det till samma plats, der det legat några dagar tidigare, och hvars polhöjd nu bestämdes till 70° 25′.
Loshake lemnade hamnen oförmodadt följande dag, medan Burrough mätte solhöjder, och den 19/9 lyfte äfven Burrough ankar för att segla mot söder längs kusten af Waigatsch.
Efter att en tid hafva seglat af och an i dessa farvatten och varit utsatt för en hård storm med ytterligt hög sjö, beslöt Burrough den 3 sept./23 aug. att vända.
Den 21/11 september kom han till Colmogro, der han öfvervintrade i afsigt att nästa år fortsätta mot Ob.
Denna resa blef dock icke af, emedan han i stället gick vester ut för att uppsöka tvenne af de skepp, som följde Chancelor, och som under återresan från Archangel gått förlorade.127
Af denna reseberättelse ser man, att en ganska utvecklad rysk eller rysk-finsk sjöfart redan vid midten af femtonhundratalet egde rum mellan Hvita hafvet, Petschora, Waigatsch och Novaja Semlja, samt att man den tiden till och med seglade till Ob.
Den skildring, som Burrough lemnar af de ryska eller rysk-finska fångstmännen, visar för öfrigt, att de voro djerfva och dugliga sjömän, med fartyg som för sin tid voro ganska goda och i medvindssegling till och med öfverlägsna det engelska.
Med mycket få förändringar skulle för öfrigt denna skildring kunna tillämpas på nutida förhållanden i dessa trakter, hvilket visar, att de fortfarande stå på en ståndpunkt, som var hög då, men är låg nu.
Öfver hufvud ser det ut, som om dessa länder snarare skridit tillbaka än gått framåt i välmåga under de senaste tre århundradena.
Att döma af en skrifvelse från det ryska handelskompani, som bildat sig i London, var det på eget bevåg som Stephen Burrough år 1557 seglade från Colmogor, ej till Ob, utan till ryska Lapplands kust för uppsökandet af de förkomna fartygen.128 De följande åren blefvo engelsmännen så upptagna af sina nya handelsförbindelser med Ryssland och med utrustningen af Frobishers tre resor mot nordvest, att det dröjde länge innan ett nytt försök gjordes mot nordost, nämligen intill Arthur Pets resa 1580.129
Han blef den förste, som från vestra Europa trängde in i Kara-hafvet, och bragte sålunda lösningen af frågan om den nordöstra sjövägen till Stilla Oceanen ett godt stycke framåt.
Äfven denna färds hufvuddrag måste derför här korteligen anföras.
Pet och Jackman, den förre med Georg, den senare med William, afreste den 9 juni/30 maj 1580 från Harwich.
Den 2 juli/22 juni kringseglades Nordkap, och den 12/2 juli skildes Pet från Jackman, sedan han stämt möte med honom vid »Verove Ostrove eller Waigats».
Den 15/5 såg man land, efter att föregående dagen hafva bestämt polhöjden till 71° 38′.
Man var således vid Gåslandet på Novaja Semljas vestkust.
Man seglade nu mot ostsydost och mötte is den 16/6 juli.
Den 20/10 juli syntes land, och fartyget förankrades vid en ö, förmodligen en af de många holmarne i Kariska Porten; der intogs ved och vatten.
Den 24/14 juli var man nära land vid 70° 26′.
I början trodde
Pet landet vara en ö och försökte kringsegla det i nordvestlig riktning, men då detta ej lyckades, antog han det vara Novaja Semlja.
Härifrån seglade han i olika riktningar mellan sydvest och sydost och var den 26/16 vid 69° 40′ n. br.
Den följande dagen hade man åska och regnskurar.
Pet ansåg sig nu vara i Petschora-viken, och sedan han den 28/18 juli fått sigte på den udde, som i nordost begränsar flodens mynning, seglade han, efter hvad det tyckes, mellan denna udde och Selenetz-öarna in i den stora bugten öster om Medinski Savorot.
Här anstäldes lodning i förmodan att sundet mellan Waigatsch-ön och fastlandet skulle utmynna på detta ställe, men farvattnet befans för grundt, äfven för en båt.
Pet seglade nu förbi Jugor Schar längs kusten af Waigatsch mot Novaja Semlja, till en bugt på Waigatsch-öns vestkust, hvarest han ankrade mellan tvenne holmar, hvilka ansågos vara Woronski Ostrow.
Inloppet till en ypperlig hamn var på ömse sidor betecknadt med tvenne kors.130 Holmarne voro rika på drifved, och på en af dem träffades ett kors, under hvilket en man var begrafven.
Pet inskref sitt namn på korset och likaså på en sten vid korsets fot, »på det att Jackman, om han skulle komma dit, måtte veta, att Pet varit der».
Om aftonen lyfte man åter ankar, omseglade Waigatschöns vestligaste udde och fortsatte derpå, allt jemt följande kusten af Waigatsch, först åt norr och nordost, sedan åt söder mellan ett isfält och land, ända till dess isen gick så tätt intill stranden, att fartyget ej kunde komma fram, då man ankrade i en god hamn vid en ö, som låg på östra sidan af Waigatsch i granskapet af fasta landet.
Det var kanske den ö, som på nyare kartor kallas Mestni-ön.
Pet var således nu inne i Kara-hafvet.131 Den angifna breddgraden, 60° 14′, visar till och med, om den är riktig, att han kommit långt in i Kara-flodens utloppsvik.
Här träffade
Pet sin följeslagare Jackman, från hvilken han blifvit skild vid Kola-kusten, och rörande hvilkens resa under mellantiden alla uppgifter saknas.
När fartygen möttes, voro de båda skadade af is.
Då härtill kom, att farvattnet längre mot norr och öster var spärradt af täta ismassor, beslöto kaptenerna, efter rådplägning med underbefälet, att vända.
Äfven under återfärden hade man att kämpa med svåra ishinder, ända tills man den 25/15 augusti vid 69° 49′ n. bredd nära sydöstra udden af Waigatsch mötte isfritt vatten.
Återvägen togs förbi Waigatsch-öns ostkust genom Kariska Porten, som passerades den 27/17 augusti.
Härifrån stäldes kursen på Kolgujew-ön, vid hvars sandbankar båda fartygen stannade på grund; de kommo dock snart åter loss.
Sandbankarnes polhöjd bestämdes riktigt till 68°48′.
Den 1 sept./22 aug. förlorades »William» åter ur sigte.132 Den 8 sept./29 aug. kastade »Georg» ankar i Tana-fjorden, vid hvilken fans en stad som kallades »Hungon».133 Två dagar derefter seglade Georg förbi Nordkap och ankrade den 5 nov./26 okt. åter i Ratcliffe.
Pet och Jackman voro de första nordostfarare, som på allvar vågade sig in bland drifisen.
De skötte sig der med rådighet och omtanke, och i sjöfartens historia tillkommer dem den äran att hafva fört de första fartyg från vestra Europa, hvilka trängt in i Kara-hafvet.
Det är derför med orätt, som Barrow (A. chronological history of voyages into the arctic regions, London 1818, s. 99) säger om dem, att de voro klena sjömän.
Med Pets och Jackmans resa afslötos de engelska nordostfärderna för en lång tid.
Men frågan upptogs i stället med stor ifver i Holland.
Genom den lyckliga utgången af frihetskriget med Spanien och den väckelse till företagsamhet, som borgerlig frihet alltid medför, hade Holland,
redan förut en storartad industri- och handelsstat, mot slutet af sextonhundratalet börjat att utveckla sig äfven till en sjömakt af första ordningen.
Men seglatsen till Indien och Kina omöjliggjordes tills vidare för holländarne liksom för engelsmännen genom Spaniens och Portugals öfvervigt till sjös, och genom dessa länders försök att för sig bibehålla allenarätten till de handelsvägar de upptäckt.
För att blifva delaktiga i den stora vinst, handeln med kryddornas och sidentygens länder medförde, tycktes det derföre vara oundgängligt att uppsöka en ny sjöväg norr om Asien eller Amerika till österns haf.
Om en dylik verkligen funnes, var det klart, att Hollands läge skulle Holländsk skeppare.
blifva synnerligen gynsamt för öfvertagandet af den vinstgifvande handeln.
I denna omständighet har man att söka orsaken till den hänförelse, med hvilken man i detta land helsade det första förslaget att sjöledes norr om Asien söka framtränga till Kina eller Japan.
Med stor kostnad utrustade man för detta ändamål tre år å rad expeditioner, hvilka visserligen icke nådde det föresatta målet, upptäckten af en nordostlig sjöväg till östra Asien, men dock ej allenast förvärfvat sig en vigtig plats i de geografiska upptäckternas historia, utan ock hundrafaldt återbetalt de på dem nedlagda kostnader, dels omedelbart genom den för Holland så vinstgifvande hvalfångst till hvilken de gåfvo upphof, dels medelbart genom den lyftning de gåfvo åt folkets sjelfkänsla och nationalmedvetande.
Man jemförde landsmännens bedrifter bland polarländernas is och snö med Argonauternas sjöfärd, med Hannibals öfvergång af Alperna och med macedoniernas härnadståg i Asiens och Libyens öknar (se t. ex. Blavius, Atlas major, latinska uppl. 1665, T. I s. 24 & 31).
Då dessa färder tillika bilda det mest storartade försök till lösande af den uppgift, som förelåg Vegaexpeditionen, skall jag här något utförligare redogöra för dem.
Holländarnes första resa 1594.
Denna utrustades på enskild bekostnad, hufvudsakligast genom köpmännen Balthazar Mucheron, Jacob Valcke och Franciscus Maelson.
Afsigten var först att utsända endast två fartyg med uppgift att genom sunden vid Waigatsch framtränga mot öster, men på föreställning af den berömde geografen Plancius, att vägen norr om Novaja Semlja vore den som säkrast förde till målet, utrustades ytterligare två, så att ej mindre än fyra fartyg utgingo år 1594 på upptäcktsfärd mot norden.
Af dessa skulle tvenne, nämligen ett större, efter hvad det tyckes för de nordliga farvattnen särskildt utrustadt fartyg, kalladt Mercurius och fördt af Willem Barents,134 samt en vanlig fiskarslup, försöka vägen förbi Novaja Semljas nordspets.
De båda öfriga, nämligen Svanen från Zeeland, fördt af Cornelis Cornelisz.
Nay, och Mercurius från Enkhuizen, fördt af Brandt Ysbrandtsz.
Tetgales, skulle framtränga genom sundet vid Waigatsch-ön.
Alla fyra fartygen lemnade Texel den 15/5 juni, och aderton dagar senare kom man till Kilduin i ryska Lappland, en plats som vid denna tid ofta utgjorde anlöpningsort för fartyg, bestämda till Hvita hafvet.
Här skilde sig expeditionens båda afdelningar.
Isbjörnfångst.
Barents seglade till Novaja Semlja, som nåddes den 14/4 juli vid 73°25′; breddgraden bestämdes genom att mäta midnattssolens höjd på en ö, som kallades Willems ö.
Man seglade vidare längs kusten mot norden och nådde redan två dagar derefter 75°54′ n. br.
Den 19/9 juli gjorde man en märklig isbjörnfångst.
Björnen möttes på land och genomborrades af en kula, men kastade sig detta oaktadt i vattnet och sam undan med en kraft, som »öfverträffade allt hvad man hört om lejon och andra vilda djur».
Man förföljde den i en båt och lyckades kasta en snara om dess hals för att fånga den lefvande, i afsigt att föra den till Holland.
Men då björnen kände sig fången, »skrek han och kastade sig så våldsamt, att man knappt kan i ord skildra det».
För att uttrötta honom gaf man honom litet längre lina, medan man rodde smått framåt och Barents emellanåt slog honom med ett tåp.
Ursinnig häröfver simmade björnen till båten och fattade den med ena framlabben, hvarvid Barents sade: »han vill hvila sig litet».
Men björnens afsigt var en annan, ty den kastade sig med sådan våldsamhet i båten, att halfva kroppen snart var innanför.
Sjömännen blefvo så förskräckta, att de rusade till fören och trodde, att deras sista stund var kommen.
Lyckligtvis kunde björnen ej komma längre fram till följd deraf, att snaran, som var kastad öfver hans hals, fastnat i rodret.
En behjertad sjöman steg nu akterut och dödade björnen med ett yxhugg.
Skinnet sändes till Amsterdam.
Med anledning af händelsen erhöll stället namnet »Björnudden».
Barents seglade vidare mot norr och nordost förbi ställen, som af honom kallades Cruys Eylandt (Korsön)135 och Kap Nassau, namn som bibehållits på senare kartor, till 77°55′ polhöjd, som nåddes den 23/13 juli.
Härifrån såg man från masttoppen ett oöfverskådligt isfält, hvilket tvang Barents att vända.
Han uppehöll sig dock fortfarande, i förväntan på bättre isförhållanden, i dessa nordliga trakter till den 8 aug./29 juli då man var rätt vester om en vid 77° n. bredd belägen udde, som kallades Iskap.
Åtskilliga guldglittrande stenar funnos här på stranden.
Dylika fynd hafva spelat en ej obetydlig rol i de arktiska resornas historia, och skeppslaster af värdelös malm hafva flere gånger blifvit hemförda.
Den 10 aug./31 juli sågs de, under segling bland Oraniens öar, 200 hvalrossar på land.
Sjömännen anföllo dem med yxor och spjut utan att kunna döda en enda, men väl lyckades de under försöken att döda dem att slå ut några tänder, hvilka hemfördes.
Öfvertygad om att han ej på denna nordliga väg kunde komma fram till det föresatta målet, beslöt Barents, efter samråd med sitt folk, att vända söder ut och segla till Waigatsch.
Under nedresan gör Barents vid 71° n. br. den anmärkningen, att han förmodligen nu var vid ett ställe, der Oliver Brunel136 varit förut, och som af honom blifvit benämndt Castinsark, tydligen det nuvarande Kostin Schar, ett ännu begagnadt ryskt namn för ett sund, som skiljer Meschduscharski-ön från hufvudön.
Anmärkas bör dock, att på gamla kartor Matotschkin Schar ofta betecknas med någon förvrängning af ordet Kostin Schar.
Söder om »St Laurens Bay»137 vid 70° ¾ fann Barents den 21/11 augusti på en udde ett kors upprest och i granskapet af detta trenne trähus, skrofvet af ett ryskt fartyg och åtskilliga säckar mjöl, jemte några grafvar, allt tydligen lemningar efter ryska laxfiskare.
Den 25/15 augusti kom han till Dolgoi-ön, der han träffade de båda andra kort förut ditkomna fartygen från Zeeland och Enkhuizen.
Alla fyra fartygen återseglade derifrån till Holland, dit de ankommo i medlet af september.
Berättelsen om denna resa slutar med uppgiften, att Barents förde med sig till Amsterdam en hvalross, som man träffat och dödat på drifisen.
Barents upptäckte och undersökte under denna resa Novaja Semljas dittills af vest-europeiska sjöfarare aldrig besökta nordligaste del.
Äfven de två andra fartygen, som samtidigt med Barents lemnat Texel, gjorde en märklig resa, särskildt skildrad af den sedermera så vidtbereste, utmärkte sjöfararen Jan Huyghen van Linschoten.138
Fartygen voro bemannade med femtio man, deribland två tolkar, en slavon Christoffel Splindler och en holländsk handelsman, som länge vistats i Ryssland, Fr. de la Dale.
Lifsmedel togos om bord för endast åtta månader.
Till en början åtföljde Nay och Tetgales Barents till Kilduin, hvilken ö aftecknas och beskrifves temligen utförligt i Linschotens arbete.
Jan Huyghen van Linschoten född 1563 i Haarlem, död 1611 i Enkuizen.
Efter ett porträtt i hans verk:
Navigatio in Orientalem sive Lusitanorum Indiam.
Hagæ Comitis 1599.
Kilduin i ryska Lappland år 1594.
Den 12/2 juli seglade Nay och Tetgales derifrån vidare mot Waigatsch-ön.
Tre dagar derefter mötte de mycken drifis.
Den 20/10 kommo de till Toxar, enligt Linschotens karta en holme vid Timan-kusten, ett stycke vester om inloppet till Petschora.
De träffade här en rysk lodja, hvars kapten berättade, att han efter hörsägen trodde, att Waigatsch-sundet139 ständigt vore täckt med is, och att man, då detta genomseglats, komme till ett haf, som låg sydligare än Ishafvet och var varmare än detta.
Några andra ryssar tillade följande dag, att man nog skulle kunna genomsegla Waigatsch-sundet, om ej hvalarne och hvalrossarne, hvilka förinta alla fartyg, som der söka framtränga, utgjorde ett hinder deremot; att klippornas och refvens mängd svårligen medgåfve ett fartyg genomfart, och slutligen att storfursten låtit tre fartyg försöka genomfarten, men att de alla blifvit krossade af is.
Den 22/12 juli kommo till Toxar jägare från Hvita hafvet, som talade ett annat språk än ryssarne och tillhörde en annan folkstam – det var tydligen finnar eller karelare.
En mängd hvalfiskar syntes i hamnen, hvilket ger Linschoten anledning till den anmärkningen, att hvalfångst der borde löna sig.
Sedan isen skingrats och kors med upplysande inskrifter blifvit uppresta på stranden, seglade man vidare.
Den 31/21 juli fick man Waigatsch i sigte.
Man steg i land vid en udde, betecknad med två kors, och mötte der en inföding, klädd ungefär som en lapp från Kilduin; han tog snart till flykten.
Andra med kors betecknade uddar besöktes sedermera och ställen der afgudar funnos uppresta i hundratal.
Linschoten var i land äfven på den afgudaudde, som besöktes under Vegas färd.
Der funnos då tre till fyra hundra trägudar, hvilka, enligt Linschotens beskrifning, till utseendet fullt öfverensstämde med dem vi sågo.
De voro, säger han, så illa gjorda, att man knappast kunde gissa, att de skulle föreställa menniskor.
Ansigtet var mycket bredt, näsan utstående, i ögonens ställe funnos tvenne hål, ett annat hål förestälde munnen.
Fem, sex eller sju ansigten funnos ofta utskurna på en och samma stock, hvilket »kanske skulle beteckna en hel familj».
Många ryska kors voro äfven uppresta derstädes.
Några dagar senare fann man på sundets södra strand ett helt litet hus fyldt med afgudar, mycket bättre gjorda än de föregående, med ögon och bröstvårtor af metall.
Medan holländarne voro sysselsatta med att undersöka denna gudasamling, framkörde en rensläde, i hvilken satt en med båge beväpnad man.
Då han såg främlingarne, ropade han högljudt, hvarpå ytterligare en mängd slädar med vid pass 30 man körde fram från en dal och sökte omringa holländarne.
Dessa flydde nu hastigt till sin båt, och när denna lemnat stranden, sköto samojederna mot båten med sina pilar, men utan att träffa.
Denna oblodiga strid är, så vidt man känner, den enda som utkämpats mellan infödingar och nordostfarare.
Dessa senare äro sålunda fria från den svåra blodskuld, som vidlåder de flesta af dem, som under femtonde och sextonde seklen gjorde upptäcktsresor i sydliga trakter.
Några dagar senare, den 10 aug./31 juli, hade man ett vänligt möte med samojederna, hvilka gåfvo holländarne åtskilliga ganska riktiga upplysningar om landets och hafvets beskaffenhet:
»efter tio till tolf dagar skulle man ej mer möta någon is; sommaren skulle ännu räcka sex eller sju veckor».
Sedan holländarne inhemtat allt hvad de kunde af dessa »barbarer, som hade större färdighet att sköta sin båge än en nautisk gnomon och mycket säkrare kunde lemna besked om sin fångst än om farvattnen», tog man afsked.
Då en af sjömännen härvid blåste i ett horn, blefvo vildarne så förskräckta, att de begynte taga till flykten, men, lugnade genom försäkran att hornlåten endast var ett vänskapstecken, återvände de och helsade på stranden de bortfarande, bugande sig till jorden med blottade hufvuden och korslagda händer.
Den 11/1 augusti seglade man, full af förhoppningar, in i Kara-hafvet eller, såsom det af holländarne kallades, den »Norra Tatariska Oceanen».
Snart möttes dock is, hvarför man den 13/3 sökte skydd under Mestni-ön (Staten Eiland).
Här fann man ett slags bergkristaller i allt lika diamanter utom i hårdhet, en ledsam omständighet som tillskrefs köldens inverkan.
Äfven här sågos offerhögar och afgudabilder, men inga hus och ingen skog.
När Nay och Tetgales seglade vidare, kommo de till ett vidsträckt öppet haf, och den 20/10 aug. trodde de sig vara utanför Obs mynning.
Två af dess förnämsta mynningsarmar benämndes efter fartygen »Svan» och »Mercurius», namn som sedermera blifvit bortglömda.
Det är fullkomligt tydligt, att den flod, som holländarne antogo för Ob, var Karafloden, och att mynningsarmarne »Svan» och »Mercurius» voro obetydliga kustelfvar, som från Jalmal utfalla i Karahafvet.
Den 21/11 aug. beslöt man vända hem, antagande för bevisadt, att man från den punkt, som uppnåtts, lätt skulle kunna kringsegla »Promontorium
Tabin» och således nordöstra vägen framkomma till Kina.
En mängd hvalar syntes, som med halfva kroppen lyfte sig öfver vattnet och på vanligt sätt sprutade vattenstrålar ur näsborrarne, hvilket ansågs såsom ett ytterligare tecken, att man nu hade en vidsträckt ocean framför sig.
Den 24/14 aug. seglade Nay och Tetgales åter genom Jugor Schar (Fretum Nassovicum), och sedan de dagen derpå vid trenne smärre holmar, hvilka kallades Mauritius, Oranien och Nya Walcheren, mött Barents, seglade de alla hem till Holland, fullt öfvertygade att frågan om möjligheten af en nordöstlig genomfart till Kina nu var löst.
Visserligen blef det redan följande året bevisadt, att detta antagande hvilade på en allt för lös grund, men Nays och Tetgales färder förtjena i alla fall ett aktadt rum i sjöfartens historia, ty de vidgade betydligt kunskapen om de nordliga trakterna genom upptäckten, eller åtminstone den första genomseglingen af Jugor Schar, och liksom Barents måste dessa sjöfarare få det pris, att de med duglighet, insigt, mod och omtanke skött det åt dem anförtrodda värfvet.
Karta öfver Fretum Nassovicum eller Jugor Schar.
Holländarnes andra resa år 1595.140 Efter hemkomsten från den första resan inlemnades en berättelse om de upptäckter, som blifvit gjorda, till prins Morits af Oranien, Hollands »advokat» Jan van Oldenbarnevelt och öfriga myndigheter i hemlandet.
Dessa blefvo af berättelsen så öfvertygade derom, att sjövägen till Kina verkligen var funnen, att de genast vidtogo anordningar att året derpå afsända en flottilj af 7 fartyg, 2 från Amsterdam, 2 från Zeeland, 2 från Enkhuizen och 1 från Rotterdam, med uppgift att i verkligheten öppna den nya handelsförbindelsen.
Fartygsbefälhafvare blefvo Cornelis Nay (amiral), Brandt Tetgales (underamiral), Barents, Lambert Gerritsz.
Oom, Thomas Willemsz., Harman Jansz. och Hendrik Hartman.
Kommissarier voro Linschoten, Jacob Heemskerk, Françoys de la Dale, Jan Cornelisz.
Rijp och N. Buys.
Sex af fartygen lastades med varor och penningar; det sjunde skulle, då flottan seglat genom Waigatsch-sundet, återvända med underrättelser till hemlandet.
Den stora utrustningen tog dock så lång tid, att man först den 12/2 juli kunde anträda resan.
Den 22/12 augusti kom man i sigte af Kegor på Ribatschnihalfön, och först den 29/19 augusti anlände flottan till sundet mellan Waigatsch och fasta landet.
Här fans då mycken is.
Den 3 sept./24 aug. träffade man några ryssar, som sade att vintern varit mycket svår, men att isen inom kort skulle försvinna, och att sommaren ännu skulle vara sju veckor.
De berättade: att landet norr ut, som kallades »Waigats», var en ö, skild på norra sidan från Novaja Semlja; att det om sommaren besöktes af infödingar, hvilka mot vintern drogo sig tillbaka till fastlandet; att ryska fartyg, lastade med varor, årligen seglade genom Waigatsch-sundet förbi
Ob till floden Gillissy (Jenisej), der de tillbragte vintern; att invånarne vid Jenisej voro af den grekisk-kristna religionen m. m.
Den 10 sept./31 aug. kom man söder om Waigatsch-sundet i beröring med samojeder.
Deras »konung» mottog holländarne synnerligen gästfritt och vänligt samt berättade: att om tre eller fyra veckor skulle kölden börja; att drifisen icke försvann under vissa år; att vintertiden hela sundet samt bugter och vikar voro frusna, men att hafvet å ömse sidor ej tillfröse; att bortom mynningen af floden