Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M e n, b a h, huf- vudsaken är dock, att d e t är v a c k e r t o c h p r a k - tiskt.
O c h d e t är d e t.
Båda delarna.
Ser så k l a r t fasaden hela är f ö r d e l a d, d e t är ni, nå- g o t till s k ö n t att s l i p p a se de där vanliga rodierna på pa- kungliga slottet, s o m h v a r j e i H. Hamnqvist foto.
staden är, där NÄRSHUSETS ARKITEKT.
den ringaste med äro ser ni utanpå cirkelbestick, utan huset, att det kraf.
är midtelpartiet, liggande Det och rummen stora, ädla, de båda genom det på hvar hvar fönsterfria sitt fältet sin är det inte andre Ja, vågar bra!
här i någon D e där roliga D e t är Carle- kallas » pappa och m a m m a ».
nämligen Jo, honom.
in all många år Den klubb- o c h skattmästare.
visst ha vi roligt o m kvällarna!
berättar jag Vicke säga annan, tal.
historier Ja, Andrén det?
till Lind- som ingen annan sjunger — och bättre med, ibland.
Bellman än.
och jag det där håller väl efter.
Nå, h v a d säger ni n u!
Här sitta vi hvarje dags kväll öfver våra intressen, de ideella ella.
och tors- domdera o c h de både materi- Där, i d e n där stora stolen presiderar den, ordföran- professor Adolf Lind- berg, han s o m gör gubbarne på alla jer.
mäler och medal- klubbmästare ling, rad, mynt K l o c k a n half tio att supén an- Sör- är serve- o c h då dragas skjut- d ö r r a r n a u p p till rummet till matsalen, vänster.
M ö b l e r n a ä r o efter t e c k - ning af man, o c h d å skall n i i n t e ett stora arkitekten West- u n d r a öfver, att d e ä r o så I bra.
Har ni varit inne i vårt lilla b i b l i o t e k s r u m?
sida som fönster.
med därofvan och Hvad skall studeras!
stora rummet Det är, n i ser, m ö b l e r a d t h e l t gamla äkta barock- renässansmöbler.
man DET NYA KONSTNÄRSHUSETS FASAD MOT — lejongapet del, kila här an.
presentera Vi ene ordförande och den N u slank han j u s t däruppe.
två Sedan g a m l a tider för Vi g e n a s t m o t s v a r a s af e t t s t o r t r u m, 3 t y c k t e n ä m l i g e n, a t t det h v i l k e t m å s t e få sitt l j u s från t a k e t.
A t t, behöfdes n å g o t åldrigt o c h d e t t a är e n g a n s k a s t o r u t s t ä l l n i n g s l o k a l k a n ' ^ s t ä m n i n g s f u l l t bland allt förstår var de K ä n n e r ni inte skall g e n a s t andra genom o c h Fahlgren.
klubbens med s o m n i ser stå o c h s p r a k a långe K r o n b e r g därborta.
de Dick Bergh raden man beskäf- emot ytterplaggen men för jag upp.
antydd tar d e n lilla börjat A h, d e t är e n s å ' n — där är D ä r är redan med i landet.
d ö r r e n f ö r till ha gamla ledamöterna, lilla t r e f l i g a målat — o c h det klubbhus, m e d själfva klubblokalen en trappa Festsalen Verkar g å e n d e r u n d t salens panel.
jag berg H a n är u n g - &lt; Här Idun och g a m m a l d a g s f ö r n ä m i sin karl.
de ditsatta m o t s v a r i g h e t till d e t i n r e s hans smör- stora, hus d u m m a fönster- LUDVIG PETERSON.
KONST- l å n g a, raderna har U s c h, h v a d d e t drar här bussig pojke.
Nu Riviera-fan- till och mera som Vi ha bland annat tänkt blommorna, ja, honom?
nå ' t om Ni kan vara lugn, en d a m m e d sig.
lokal.
Ja, d e t t a s p l i t t e r n y a, så b r a d e t t a ä n är.
M e n a c k, h ä r fattas m y c k e t ännu.
alltihop för resten har Gra- eller o m o t i v e r a d t d i t k l e t a d t g i p s o r n a m e n t.
Nåja, det N u g å v i allt in.
D e n där ingenting.
— sidan visserligen men b a r a f ö r att taga trappan riktigt k n a p p a s t k a n leta rätt p å n å g o n o n ö d i g c h a b l o n där?
så d e bil- d e t är j u i n v i g n i n g s f e s t i d a g o c h i Smålandsgränd!
stiliserade af vårt.
att är på står Buffet, dit, fröken, l i g g e r p å baksidan det huset där skola s m a k a stiligare.
vestibulen.
också vi ha förstår, min tige att STOCKHOLM, KUNGL.
IDUNS att f y l l a v ä g g a r n a m e d k o n s t n ä r s p o r t r ä t t e r, l i k a Konstnärernas Westbeck gåsar jag KOMMISSIONARER: EXPEDITION: N O R D L I N G, ALLM.
RIKS 1 6 4 6 JOHAN veta, OCH ARG.
KYRKOGATA 1 6, 1 T R DELES SÄRSKILDT FÖRMÅNL.
H E L L B E R G t i t t a r ni så i n t e n s i v t g r e f v e H a l l w y l s?
N e j, f ö r all d e l, det p r a k t h u s e t ej fått Ah, enkelhet?
S Å G O D o c h stig på, m i n n å d i g a!
» BYRÅ konstnärernas.
porten?
inte VAR UTGIFVARE: i c k e p r e c i s g i s s a, m e n förstår när 12:TE 1899.
man NYA HEM.
11 JANUARI OCH HVARJE O N S D A G OCH L Ö R D A G.
I lördags invigde våra konstnärer sitt nya konst- närshus här i Stockholm med en lyckad och stämnings- full fest, till hvilken konungen, kronprinsen, prin- sarne Carl och Eugen hade mottagit inbjudning.
På samma gång vår tecknare bjuder några bilder från det unga konstnärshemmet, ha vi velat beledsaga dem med en liten ^introduktion », och denna har allas vår glade vän Calle Larsson åtagit sig.
För Iduns läsa- rinnors skull har han så gärna en gång bytt penseln mot pennan, och att han gjort det con amore — därom vittna följande rader.
» DEN SMALANDSGATAN.
IDUN lägger man är 2 1899. både fessor in s m å a n o n y m a kitsligheter.
till idé och Scholander.
Af vackra klubbpokalen, bordet, behängd Afvenså hvarje är också ståta medaljer den midt och på till eller vi är skulle det ha Nu ser fågel — viner n o g bara tomt som ett hjärta genom kärlek och barmhärtighet kan och hvars brodd mer kraftigt följa enighets och kärleks er, söta vårt k ö k!
Att är Och på väna barnagruppen öfver hvilar hennes blick med skimmer minsta därför att ningsfrågor o. a.
Men i n o m alla o m r å d e n.
se på de ursinnigt sonligt det, o c h h u r u d a n a ingen få på, partibildning P o l i t i k e n att de börja Hon per- teatervärlden!
industrien och inom N i själf v a, m i n a d a m e r, i n o m k v i n n o - frågan!
hon för barnens skull — Apropos, har ni vi skola vara äro v i e n d a s t stående.
läst Ellen Keys änglar!
Och dock huru vi undan, m o d i g a sällar, t a g a här hos glamma oss kunna s o m glada, l i t e t o c h s k r a t t a åt Därför ha vi också gemensamt hem, att ha ett därför ha vi o c k s å Hör, nu hus börjar i af Själf hon odla vill och rensa deras själars unga och hon räknar ifrån han skall ej sin möda, ej de många trötta steg.
— söka och i lifvets än som vuxen dust, som fordom, med förtroende OUPPFYLLDA » A R år ... » DU den förklätt henne bidar ifrigt på, henne hennes den äldste, utaf små, nacken, står och skrufvar hälft förlägen dotter, första klacken, medan Hilda och Matilda, sina hufvuden vana tvillingparet, att skåda Lillans fingrar trycka lossa fort band, och den lilla kroppen vecklas fram ur plaggen efterhand.
lemmar sträcka ut sig, taga spjärn och styft sig spänna, lyckliga att icke längre kläders tryck och hinder och en liten hand, som.
famlar, griper får känna, hvad den först fatt, är skratt.
känns, men Lars dock icke näns Lillans — Yore flickan ändock pojke, att lossa tag.
hvilken karl det blef en dag!
— Dock, hans ögon, hvilka ömma mot den lilla systern blicka, tala om, att han förlåter, att hon bara är en flicka, och att redan i hans hjärta manlig instinkt vaknat, som visar hän mot stolta rätten att en hjälplös värna om.
ju fullkomligt Ack, visst mången storhetsianke har hon för drömt!
sin gosse med sitt allt för förebild.
j a g alltid lära sig lyda.
hållit » t y af Man och i Äfven Det går så mig helt sådana blifva tid Jag så än det hade de ' i hoppats, som jag tänkt för min I stället ensam; i skull h v a r k e n mig f ö r allt d e t t a affärerna anspråk.
taga När han än j a g d r ö m t sig skyende så är upptäckte tänkt sig; skapet många, för än den unga hoppning hans för är fadern, att anlag som lysande måste af stå sin hennes så hvilkens under gärna käraste d e t att hade läm- förhållanden, sådana som I d e flesta sin egen hon blifva familjer tyvärr drömmer hvar d r ö m o m lifvets l y c k a o c h tages ur s i n v i l l f a r e l s e, d å d e n i c k e g å r i full- bordan.
O c h under dessa drömmar försummas de plikter, s o m de n ä r m a s t för h a n d e n förhållandena allmänhet ställa.
vida männen, Detta oftare fel i varande finner man hos kvinnorna och säkerligen är deras hjärtan all glädtighet än o r s a k e n härtill alla bättre sorglöshet.
skildt i äktenskapet måste m a n kraftigt mot de öfverspända försvinner i c k e i ett drömmarna.
äkta b l i r s i g alltid l i k a — bort; man äktenskapet, måste Endast hålla den en djup kvinna, man som Kärleken äktenskap — är den vissna verkligheten, som till g o d o m e d s å d a n d e n är.
som — s u c k — af står från o c h i sin Sär- kämpa m e n illusionerna det att oförnöjsamhet, tillintetgör och i hos lär om ett också med drömdt älska m ä n n i s k a n o c h fel — e n d a s t h e m och familj med alla en sådan uppfylla de ställa p å h e n n e, omgifning samt ideal anspråk, lycklig- k ä n n a sig själf lyck- l i g o c h belåten.
G. för- på men med i sorg s i n d r ö m s u p p f y l l e l s e f ö r att dotter följa till h a n s a n s p r å k s l ö s a h e m; f ö r som fram förgäfves sökt att liknande gå blifva en sätt går som den man, med för hvilken glänsande publiken vinna strömmar, och inför skymma slutar Och d e t för t u s e n andra.
på Dröm- verklig- alltför l ä t t i t o m t men ouppfyllda drömmar ställa förhopp- d e s s.
gunst, upplösa de sig endast för beständigt vunnit och, sedan enkel lärarinna.
äro skuggor, innästla sig i våra hjärtan blicken för sig h i n d r a n d e lifvets ljusa o c h störande sidor.
mellan o s s o c h vår J y c k a o c h ä r o s o m l ö m s k a a n d a r, endast allvarligaste m e d den yttersta stränghet och själfbehärskning » SKO, dennes s e t t sitt b a r n levnadsställning, från träder hvilka hon — har i d e m något ange- äkten- kärlek, ningar skum, d o c k alltid alla de planerat o c h o c h h å g ligga för n å g o t helt annat; för modern, mar en g ö r a sin som i höra, och godt.
förmår i längden e n g å n g se s o n e n slå in egen lefnadsbana, heten efter kvinna frun, får v ä n t a t s i g r e a l i s e r a n d e t af o u p p f y l l b a r a drömmar; med så o f t a kommer hem, mig. » hvad verk- förtjänster det blef allt drömmar! » hennes läppar; harmoniskt mig A c k, huru bjärt mot mina från blef hade frun passade tänkt hennes d e t blir v e r k l i g e n här i lifvet helt annor- för af som jag starkt trött o c h slapp — kort sagdt, Ja, och Erik drömde annorlunda, » Det ord, hvilka m a n sig som m e s t h e m m a, alltid intresserande och lunda som jag som: annorlunda!
j a g aldrig hört pade karaktär, verkningskrets, sticker känslor, e g e t fel, att gestaltat sig.
eller b e s v ä r.
är h a n hon men — » tala o m, m a m m a!
h ö r d e talas o m de ö d e n, s o m söka i den vanliga kvinnornas ' men '? » förhållanden mycket en mitt skulle mig jag att hemmet.
så g o d o c h ä l s k a r m i g så h ö g t — många att De Mamma läser.pysens tankar, och hon ler mot honom ömt.
blir e n s a m besöket i det n y a barn, konstnärinnan, Svedan hon ser u p p från intet är se Lasses lugg, som ifrigt ristas under syskonskarans då frågar unga ett är tätt och lätt på nål och har precis s o m i h e m m e t.
Uttryck ligheten nämt sin v i d mycket — mitt annorlunda, aftontoalett.
modern » A c k ja, m a m m a, hans hit och dit på skodda g e n o m sitt bästa menade hon leende, väl i hennes och barn? » » Hvad, möda stora mannen re ' n med åtta år på mitt bekymrade vid det: Erik flocken äfven den g o d o r d n i n g i sitt h u f v u d måste kärare.
men DRÖMMAR.
LYCKLIG bortgifta mig har vikt upp sin klädning och tar stora om hålla Människor förtjänat AFTONTOALETTEN.
runät Mjuka råd och tröst och hjälp — fi.
verkligheten Mammas den alltjämt.
» Det Lars, så då det gällde lek och samklang, D e n lilla f r u n J \ \ mig, » ännu mer, och hennes skämt, önska modershjärtats CARL LARSSON.
4 / f AMMA från en drömmarna D å j a g efteråt hamnen JLM.
bjuda upp världen hon genomgått, beundrade jag den gamla famnen, mig.
VID borta teg, Men den lille, van att finna tröst och skydd i moders- ett världen!
fru a f s m å n i n g o m, o m m a n försöker v ä n j a sig d ä r v i d.
» tårar A j, för katten, n u k o m prins E u g e n o c h h ö g g henne inånga gifvit sitt h j ä r t a j u s t god- musiken.
» F å r j a g l o f att » De allt färre.
behofvet barn, » D å ser rätt o c h h a d e tankarna försmått.
s å d a n t, o c h d ä r f ö r ha v i o c k s å d e t lilla allra s ö t a s t e hade därför att hon för de kära lejda händers hjälp ingenting!
känt mitt af h å l l e n är h u f v u d s a k e n.
exempel måste hvarann i hand och dansa slängpolska v i d juletid, blifva rörda till klarseende, » k l a r s e e n d e ö g o n o c h ett r e d i g t när hon ifrån festens glädje kanske nog med saknad gått, människor, fastän, förstås, högt- Men kasta splitet sådana ögon luftslott blir det i v e r k l i g h e t e n i n g e n t i n g.
försakat, s i s t a t v å d e l a d e b o k?
— M e n af o s s b e g ä r m a n, öfver Hon har glömt de tunga nätter, då hon lidit, då hon Hon har glömt de glada fröjder, det eget vetenskapsmännen!
Och Inom dina d u b b e l t v a c k e r ut.
&gt; med!
bekämpa hvarann, skandalöst.
författarne!
ovett vi tänker då t i d e r är allvarliga som och hvad yrkena!
att hufvud, böjd, af den bästa moders- v i e j k u n n a e n a s i utställ- det i dessa lifaktiga Och syster f a n t o m — o f t a till s l u t e t af sade tidt o c h ofta en g a m m a l fröjd.
fröken, ett efter sig för m y c k e t, o ä n d l i g t litet o c h tillvaro.
mina bekanta, liggande i vår källare huru vi ha sträfvar » Behåll lag.
från i lifvets allvar sin vakat.
uppbära, Så från s o m h o p p a s o c h inbillar åstadkommer barndomsdag lärt i syskonkretsen skryt.
ni, PåminD Och vinna, spirar, där den re ' n äro.
att Den hinna, reliker.
s o m sjunges unisont ledamots Men må glans och ära svika, blott den storhet han får själ l u k t a r d e t i n t e r i k t i g t g o d t b i f f s t e k — vi med ser Det af salig pro- honom ni klubbvisan, nyintagen Min utförande — låta förjaga sig.
SKO LITEN FOT ».
S K O, SKO LITEN FOT, » säger m o r och drager den mjuka varma strumpan öfver sin älsklings lilla rara fot o c h knubbiga ben.
iPtr-o, ptroj » säger liten o c h så drager hon strumpan af.
Och m o r ler och liten ler, o c h båda äro de så innerligen intresserade af leken.
M e n ej tänker mor o c h än- d o c k mindre tänker liten på, att den leken är i det hela ganska ny o c h att mödrarna i en ej alltför af- lägsen forntid ej ägde några strumpor att sätta på sina älsklingars fortskaffningsledamöter.
Därför vill Idun till mors u p p b y g g e l s e tala litet o m strum- pans historia.
Den är alldeles för invecklad för litens öron, m e n m o r kanske lyssnar till den.
Man betviflar, att bruket af strumpor var allde- les okändt hos de forntida kulturfolken, därför att uti en egyptisk konungagraf lära funnits kortstrum- por, konstnärligt stickade af fin ull m e d fina ränder och genombrutet mönster.
Tidens tand hade gjort d e m mörkbruna, o c h till formen v o r o de ganska olika nutidens.
Foten var nämligen delad i tvänne delar, en för stortån o c h en för den öfriga foten.
Samma modell s o m nu begagnas till s. k. rnul- vantar.
I bruk var strumpan d o c k ej i början af medel tiden, fastän lyxen då var ganska stor i afseend
— på klädedräkten.
När den först framträdde, bestod den af ett slags långa, af ijg sydda benkläder, hvil- ka gingo upp ifrån höfterna o c h ända ned till foten.
Detta bruk säges ursprungligen vara tyskt o c h be- nämndes &gt;hose&gt;, — » hasor » benämnas ännu strumpor af allmogen i en del af södra Sverige.
Dessa ben- kläder voro förs * vida, men sedan förändrades deras form till smalare, o c h arbetades de uti ett enda stycke tyg eller skinn, s o m gick ner öfver både b e n o c h fot, o c h voro m y c k e t besvärliga att förfärdiga.
Sedan afdelades benkläderna vid knäet, och den öfre delen fick benämningen » haute de chausse » o c h den nedre » bas de chausse » eller endast » bas ».
I slutet på 16:e århundradet var strumpstickning ett arbete, s o m kvinnan både i England o c h Tysk- land ägde färdighet uti, o c h äfven en o c h annan manlig individ, egentligen i de lägre klasserna, kun- de då sticka strumpor.
De första stickade silkesstrumporna lära burits af konung Henrik II i Frankrike.
Under Jakob I:s i England tid bar adeln på landet gula strumpor, s o m under knäna knötos m e d silkesband.
Under trettioåriga kriget buro männen stöflar, med långa vida skaft, som alldeles undangömde strumporna, och hvilka voro ett slags skydd för benen e m o t kulor o c h hugg.
Efter westfaliska freden k o m m o de s. k. spännskorna åter till heders.
I Paris hade man på Ludvig X I I I: s tid silkesstrumpor, s o m voro både röda, gröna o c h himmelsblå.
I slutet af förra århundradet hände det i Tysk- land, att soldater sutto framför sina vaktlokaler och stickade strumpor.
Vår nuvarande form på strumpan förskrifver sig från 16:de århundradet o c h har ej förändrats, fasfän dessförfärdigande sker medels maskiner.
Hedern af det.
mekaniska strumparbetets uppfinning är omtvistad.
Somliga säga att det uppfunnits af en engelsman, s o m hette William L e e, hvilken var lärare i en skola i Cambridge i början på 17:de år- hundradet, o c h att han uppfann maskinen för kär- lekens skull.
Han älskade en ung flicka, som var så upptagen med att sticka strumpor, att hon ej hade tid att höra på hans älskogsjoller.
För att gifva henne tid att höra på o c h besvara hans ö m m a låga uppfann han en maskin för strumpväfning.
A n d r a åter säga att strumpväfstolen uppfunnits af Aaron Hill, hvilken gifte sig som ung student i Oxford, o c h att hans hustru måste försörja sig genom strump- stickning.
Så uppfann han en väfstol, som gjorde h o n o m till en mäkta rik man.
H a n begärde först understöd till sin uppfinning af drottning Elisabeth i England, men h o n nekade, o c h fick han sedan sådant af Henrik den fjärde i Frankrike.
För dessa medel anlade han ett strumpväfveri i R o u e n.
I V e n e d i g infördes strumpväfveriet 1614 och därifrån k o m det sedan till Tyskland, där det snart blef en hufvudnäring för befolkningen i flere delar af lan- det.
— De långa benkläder, s o m männen numera bruka, förskrifva sig ej längre än från 1796, m e n k o m m o mycket fort i allmänt bruk o c h m e d d e m en annan längd på deras strumpor, s o m ej längre behöfde gå u p p öfver knäna.
Nu begagnas strumpor öfver hela den civiliserade världen.
Och ej endast s o m skydd o c h värme för ben och fötter äro de nyttiga, utan kunna de till o c h m e d göra tjänst s o m — portemonnäer.
Det är m} ' cket vanligt på landsbygden att allmogens kvin- nor, när de varit inne i staden eller i b y n o c h för- sålt något, g ö m m a penningarna i strumpskaftet och linda långa stickade strumpeband många hvarf o m benet för att ej skatten skall falla bort.
Man brukar också ibland på skämt säga o m en människa, som är vid dåligt lynne, alt h o n har satt högra strumpan på vänstra benet eller tvärtom, o c h detta har hennes nerver ej tålt vid.
Barnen bruka i somliga länder hänga sina strumpor vid nedre gafveln på sina små sängar på nyårsaftonen i den tron att en ängel i dessa skall lägga en gålva till d e m på nyårsdagsmorgon.
Som väl är börja de nu så länge moderna svarta strumporna få träda tillbaka för dylika i ljusare färger, o c h är detta såväl af hälso- s o m renlighets- skäl mycket fördelaktigt, ty ej är det alla mam- mor, s o m äro så förståndiga, att de sticka hvita s. k. tåhättor på sina barns svarta strumpor för att så- medels kunna vaka öfver, att dessa ej begagnas för länge.
Nu afsluta vi denna lilla skildring ur ett af våra uödvändighetsplaggs historia med den gamla kända satsen att: » O m den ej tröttat er att höra, så torde den roat er kanske! » — E — T 7 " A M R A T E N, vårt lands förnämsta ungdomstid- ning, kostar för helt år endast 3 kr.
Prenume- rera för 1899 på försök.
H A R M O N I.
HELMY 3 — STÄMNINGSRILD I D U N 1899.
AF RINDERS.
K N U T A L M L Ö F.
ETT MINNES- BLAD.
o D R Ö M M A N D E, m i l d a o c h v e k a l j u d a to- nerna af ett B e e t h o v e n s andante — d e fylla luften i det v a r m a, o m b o n a d e r u m m e t med helgdagsstämning och söndagsfrid.
B o r d s t u d s a r e n u n d e r a m o r i n e r n a låter h ö r a s e x l å n g a slag, brasan i k a k e l u g n e n f l a m m a r o c h s p r a k a r s a k t a, v i n t e r l i k t, — s k u g g o r n a falla djupa o c h täta längst borta v i d fönstret.
Gungstolarnes medar glida tyst öfver den m j u k a m a t t a n, — i d e n lilla g u n g s t o l e n h a r liten M a r y satt sig n e d m e d allrakäraste doc- k a n i sin f a m n; m i d t e m o t h e n n e lutar sig h e n n e s far t i l l b a k a, t r ö t t efter d a g e n s m ö d o r.
S å g u n g a d e s a k t a o c h stilla o c h l y s s n a an- d a k t s f u l l t till d e n i n n e r l i g a m e l o d i, h v a r s s k ö n - het fyller r u m m e t m e d en ren, l u g n poesi.
Öfver gestalten v i d pianinot kastar eldskenet från k a k e l u g n e n sitt fladdrande, osäkra sken.
H u f v u d e t m e d d e s s r i k e d o m af p r ä k t i g t, g u l d - lockigt hår hålles lätt tillbakalutadt, b l i c k e n är f ä s t v i d m å l n i n g e n p å v ä g g e n, m e n t a n k a r n a d r ö j a e j där, — d e d v ä l j a s i d e t d r ö m m a r n a s r i k e, d i t t o n e r n a f ö r a h e n n e.
D e m j u k a fin- grarna glida graciöst öfver tangenterna, o c h liksom p å lek foga sig d r ö m m a r n a s a m m a n till m e l o d i e r — h o n v e t e j r ä t t h v i l k a.
U n d e r s å d a n a s t u n d e r är h o n fullt o c h h e l t h a r m o n i, — h o n finner u t a n att s ö k a, h o n äl- skar u t a n att lida, h o n d r ö m m e r utan fruktan f ö r u p p v a k n a n d e t, h o n s k ä n k e r g l ä d j e ritan n å g o n d r o p p e af m a l ö r t.
— — O c h h o n gri- p e s af e n ö d m j u k, b ä f v a n d e k ä n s l a af t a c k - samhet inför den l y c k a, s o m blifvit hennes.
U t a n f ö r b l å s e r n o r d a n s i n k a l l a fläkt, s n ö - f l i n g o r n a hvirfla i l u f t e n, s l ä d a r n a ila b j ä l l r a n d e förbi, s p å r v a g n e n rasslar o c h gnisslar m o t s k e n o r n a: lifvet går sin j ä k t a n d e g å n g framåt.
M e n h ä r i n n e är d e t s o m o m t i d e n f ö r e n k o r t s t u n d s t o d e stilla.
A l l t är så d r ö m m a n d e v e k t o c h fridfullt, allt är v ä r m e o c h r o, allt andas: hem, hem.
A h, denna korta stund, d e n b ä r i s i g så m y c k e t, — d e n lisar, d e n lindrar, d e n stärker, d e n fyller t o m h e t o c h l ä n g t a n, d e n f ö r d e m t i l l s a m m a n m e d d e fina b a n d af s y m p a t i o c h f ö r s t å e l s e, u t a n h v i l k a ett s a m l i f blir s k a l u t a n k ä r n a.
M e d e n e n d a b l i c k tar h o n i n h e l a d e n n a b i l d: de b å d a kära — det bästa h o n äger i världen, — o c h båda m ö t a de hennes blick, — hans lugn o c h ö m på s a m m a g å n g m e d d e t u t t r y c k, s o m k o m m e r m e d å r e n, ett ut- t r y c k af s j ä l a r n a s f r ä n d s k a p, — o c h l i t e n M a - r y s b l i c k s e d a n, så klar o c h ö p p e n, så l ä t t att läsa: » h v a d m a m m a spelar v a c k e r t!
» O c h r u n d t o m k r i n g h e n n e alla d e s s a m i n n e n, s o m f ö l j t d e m u n d e r t i o år, d e s s a s m å t i n g, h v i l k a alla h a h v a r t o c h ett s i n h i s t o r i a, o c h h v i l k a v a r i t s t u m m a v i t t n e n till d e r a s f r ö j d e r o c h s o r g e r.
I d e n n a s t u n d k ä n n e r h o n så t y d l i g t, att h v a d lifvet äger.
bäst ligger ej i d e n första u n g d o m e n s h i s s n a n d e fröjd, ej i d e n första kärlekens betagande berusning, inför hvilken m a n m å s t e d r a g a a n d a n för att e j m i s t a b e - s i n n i n g e n, u t a n att d e n — för henne å t m i n - stone — ligger i d e n ljufva ro, den bepröf- v a d e k ä r l e k, d e n b i n d a n d e s y m p a t i, s o m är h e m m e t s säkraste g r u n d v a l — — — Kolen glimma och slockna skymnin- gen breder sig djupare — — arpeggieackor- den i Schumanns » Nachtstiicke » glida som bleka månstrålar, dallrande, luftiga, v i s a n d e h ä n m o t e n v ä r l d, s o m i c k e är v å r — e n värld, där d e t s k ö n a o c h h a r m o n i s k a ej m ö t e r o s s e n d a s t s p o r a d i s k t, — e n v ä r l d, d ä r allt är idel skönhet, idel h a r m o n i — — — A T E R är d e t k u n g s s o r g i n o m d e n s v e n s k a scenens värld.