Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derigenom att lagförslaget borttagit detta tillägg vid straffet för de nesligaste brott, men på visst sätt bibehållit det under form af ovärdighet att ”i allmänt värf brukas5’ för vissa, jemförelsevis mindre förseelser, hvilka icke äro af så neslig beskaffenhet, inträffar vid de senares bestraffning en verklig orättvisa.
Jag anser, lika med Professor Schlyter , 2 1 §. af a Cap.
Strafflagen böra uteslutas ur Criminal-lagen.
De skäl, hvilka blifvit för afskaffande af landsförvisnings st ra(fet anförda, kan jag för min del icke gilla: de äro till en del uppenbart stridande mot verkliga förhållandet.
Jag anser detta straff serdeles lämpligt vid vissa förbrytelser, som, ulan att vara af neslig beskaffenhet, likväl måste för statens säkerhet med svårare ansvar beläggas, och instämmer äfven i detta afseende med Professor Schlyter och Herr Grefve Mö mer.
Då man till de förut afhandlade stralfarter lägger mörk arrest och fängelsestraff med tvångsarbete, eller det hittills använda fästningsstraffet, hvilket genom arbetets beskaffenhet skulle kunna för vissa brott betydligt skärpas, så saknar vår nuvarande strafflag icke tillräckliga straffmedel och correctiver mot förbrytelser, om de rätt tillämpas.
Det nya Criminal-lagförslaget antager för alla förbrytelser, hvilka icke kunna med böter försonas, med undantag af de få fall, då dödsstraff tillämpas, endast frihetsstraff.
Den menniskovänliga afsiglen med denna reform i Criminal-lagstiflningen, att åstadkomma brottslingens förbättring och bereda honom möjligheten af en återgång till samhället, kan icke misskännas, men det är högeligen att beklaga, att detta system genom dess inre beskaffenhet och den ensidighet, hvarmed det tillämpas, icke tillåter ett behörigt afseende på förbrytelsens art och beskaffenhet, och derigenom i verkligheten förfelar hela sill syftemål.
Lagförslaget tillämpar
Peniten tiärs träffe t 25 Hör till Lag-Utskottets BetänkandeJ N:o g3. tiärstraffel utan ålskillnad för alla brott, som icke medföra dödsstraff eller lifslidsfängelse och fäster dervid icke afseende på brottet, eller brottslingens ålder, moraliska bildning och öfriga förhållanden.
Fängelset och arbetstvånget är för alla i allt väsentligt enahanda.
Derigenom blir straffet i c/uahtatift afseende alldeles lika för mindre förseelser och de grof sta missgerningar.
Man kan saga, att detta straff-system rycker ned den i mindre grad felaklige till missdådaren, för att frälsa den senares heder, om hvilken han sjelf visat sig så litet ömtålig.
Lagförslaget har derföre förkastat Lagcommittens gradation och indelning af straffen i straffarbete och fängelse.
Skälet för denna förändring, att vanäran ”bör ådömmas såsom en påföljd af sjelfva brottet och icke utgöra en tillfällig fläck;’ synes mig här origtigt användt, då det alltid borde bero af si elfva brottet, till hvilken art af fängelsestraff den sakfällde bl ef ve dömd.
1 oi denna högst nödiga skillnad i fängelsestraff behötdes visserligen icke egna fängelser, och farhågan, alt fängelsets benämning skulle inverka på fångens heder, är fullkomligt ogrundad, då det icke är efter fängeisemurarne, utan efter fängelsestraffets beskaffenhet det i opinionen erhåller sin karakter.
Det har säkerligen icke fallit någon in att förblanda den för politiska fel fängslade fästningsfången med ljufveu, som arbetar i kedjor, eller den bysalte med sedelförfalskaren, som under samma tak straffas med vatten och bröd.
Deremot skall det alltid inträffa, att, med huru många blomsterkransar man må smycka Penitent iär-fängelsernas offer, straffet serdeles i ett land med så alfvarliga tänkesätt, som vårt, på fången skall intrycka en stämpel af skymf, hvilken kommer att lika delas af den i laster och brott förhärdade tjuf vett och rånaren och den som i bråd skillnad tillfogat en annan någon ofta mindre betydande kroppsskada.
Del strail, som egentligen är lagdt till grund för he’a det nva Criminalsystemel, är Ensamhets/'ängelse efter Philade/phia- eller Pensylvaniska methoden.
Väl har Lagberedningen föreslagit, att till en början detta straff kommer att användas endast i sjette och sjunde eller de båda lägsta fängelsegraderna, samt att del skall bero af Konungens pröfning, i hvad inån detsamma sedermera må äfven i de öfriga fyra graderna införas; men det kan icke undfalla någons uppmärksamhet, att, om detta förslag antages, ensamhetsfängelsets utsträckning till hela straffsystemet deraf blir en nödvändig följd.
Det är nemligen icke tänkbart, att lagstiftningen skulle tillåta den orimligheten länge fortfara, att de minsta förbrytelser Bih. till R.
Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 3o Haft. 4 26
Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3. belädes med ett straff, som i intensitet och grymhet vida öfvergår straffen för gröfre brott; hvarigenom, utom den uppenbara orättvisan, skulle 'inträffa, alt förbrytaren, för att undgå det svårare straffet, ökade måttet af sina brott.
Detta har också Lagberedningen sjelf insett och förklarat, att det vore "väl, om ensamhetssystemet blefve, så snart möjligt vore, in förd t älven i de högre graderna”.
Beredningen har således satt lagstiftningen i det svåra alternativet att antingen stadga lindrigare straff för svårare förbrytelser, eller att, emot all säker och tillförlitlig erfarenhet, ända till omkring 81 år utsträcka ett straff, som under längre tid fortsatt är i allmänhet det grymmaste, alla tiders stråffsystem haf va att uppvisa och i de festa fall, enligt sammanstämmande intyg af opa/ tiske och et - far ne män, förstörande för fångens kropps- och själsför mö genheter.
Man skulle, oaktadt den ensidiga förbättringstheori, som genomgår den moderna Criminallagsstiflningen, knappt kunna förklara den förut omtalta anomalien, utan den , efter allt hvad man af trovärdiga underrättelser har sig bekant om isoleringssystemet, osannolika förutsättning, att Beredningen ansett detta straff lindrigare, än andra fängelsestraff; men alt detta icke är meningen, har Beredningen sjelf upplyst ^Mot. s. 54)- Det enda förslag, som vid detta temporära användande af ensamhet sfängelset synes med rättvisa och billighet förenligt, hade väl varit, att tillämpa detta straff i början af fångenskapen för gröfre brottslingar, under en viss tid, bestämd i proportion till hela fängelsetiden, och ej, såsom här tillstyrkes, nästan uteslutande för en klass af felande, som minst är i behof af uppfostran i enslig cell, men deremot oftast skall komma att deiat mast lida.
Det Pensylvaniska eller Philadelphiska fängelsesystemet, som för närvarande blifvil, nästan som en modesak, af flera Europeiska Regeringar, isynnerhet den Franska, omfattadt med synnerlig förkärlek, sattes först i utöfning i Norra Amerika, der det äldsta fängelse af detta slog, Statsfängelse!. i Diadelphia, 1829 öppnades för fångar.
Den nya melhoden, af hvilken en välmenande men ensidig Philanlhropi ännu hoppas så stora fördelar för menskligheten, biel isynnerhet genom U.r Julius känd 1 Europa.
Iden att inom fängelserna verkställa en förbättring af menskligheten, som utom dess murar ofta är så vansklig, anslog så mycket hastigare lifligare sinnen, som man mindre hade tillfälle att se skuggsidan, eller rådfråga erfarenhetens vitsord om det nya systemet.
För Regeringarne hade saken, utom den politiska betydelsen, hvarom här icke är tillfället att orda, en serskilt vigt.
Det nya fätigelsesystemet var ett medel att 27
Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o p3. på en gång tygla och undangömma den pauperism , egna tidsförhållanden, i förening med mindre väl betänkta författningar i näringslagstiftning, fattigvård och för försvarslöshet, till en fruktansvärd höjd framkallat.
Då D:r Julius, Fransmannen Demetz och andra anhängare af Penitentiärsystemet besökte Norra Amerika, var systemet ännu i sin barndom och Statsfängelse! i Philadelphia den enda penitentiärinrättning eller isoleringssystemet, hvilken hunnit komma i verksamhet.
Antalet al fångar var ännu ringa och ända tdl i83c), efter den financiella krisen, som väckte folket till eftertanka, sparades inga omkostnader.
Med sådana hjelpmedel kunde af dessa experimentskolor med få elever skapas hvad matt ville.
Förhoppningarne stodo i blomma och i stället för de resultater, som väntades, ålnöjde man sig med paraden af offentliga berättelser, rättade efter den rådande sinnesstämningen, och i samma syftning voro de meddelanden, Europeiske resande under sina ofta flyktiga besök i fängelserna emoltogo.
I Amerika, der framgången af statsinstitutioner mera, än i något annat land, beror af folkets sympathier, utöfvar denna konsideration inflytande på alla offentliga berättelser, hvilka vanligen äro affattade till fördel för de publika inrättningarne.
Det nya systemet fann snart löfsångare i Europeiska tidningar och ströskrifter; det understöddes, af skäl som ligga djupare, än att de här kunna utvecklas, af den högre
Statsförvaltningen och isynnerhet af de tjensteman, hvilka i ett eller annat afseende tillhörde fångstyrelserna; och mer än en fastade, såsom det gemenligen sker, vid systemet sin egen uppkomst.
Detta straffsystem kom den började reformen i Europas Criminallagsliftning till mötes, såsom det enda, hvi 1 ket rätt väl kunde förenas med den godtyckliga makt öfver medborgares välfärd, man genom den så kallade latituden i lagskipningen lagt i domarens hand, och fann derföre äfven ett stöd i dornare-corpsen.
Saken blef slutligen ett mode, sanningens röst hördes icke, och erfarenheten, när den började tala högt, nedtystades eller jäfvades.
Då man väntade sig af detta system så stora resultater, var det naturligt, att fångstyrelserna skulle bemöda sig att öfverbjuda hvarandra med lysande resultater, helst med de öfverspända förhoppningarna ett annat förhållande skulle skrif vas på förvaltningens räkning; hvarföre också de flesta origtiga och ensidiga framställningar om detta system hittills utgått från fängelsernas funktionärer.
Dessa författares åsigter bära vanligen stämpeln af den största ensidighet , och man söker göra dem gällande med ett visst öfvermod emot olika tänkande och med förnekande af erfarenhetens vitsord. 28 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, JV:o g3.
Efter detta system inneslulcs fången i enrum under hela strafftiders och får ej utan trängande nöd derifrån utkomma.
Han är död för hela verlden, för mensklighet en och naturen, och liksom den skendöde i sin graf, dit ingen underrättelse, knappt ett enda ljud, från den öfriga vertden framtränger.
De ömmaste förbindelser,, som fästade honom vid lifvet, äro upplösta.
Han får ej höra talas om föräldrar, maka, barn eller vänner ; det enda ansigte han ser, är med några få undanlag fångvaktarens. lian är i mer än ett hänseende öfverlemnad åt dennes godtfinnande, hvilket också icke sällan missbrukas, för att till den yttersta grad öka fångens elände.
Ut,sträckes den ensliga fångenskapen öfver ett eller två år, så försvagas innan kolt hans helsa, utseendet blir blekt och sjukligt, oak'adt den rikliga näringen, och ansigtsdragen antaga etl så eget uttryck af det djupaste själslidande, att den, som en gång sett en cellfånge, igenkänner dem alla.
Nervsystemets retlighet stegras till det högsta, han klagar öfver sina förvirrade tankar och förebuden till vansinnighet inställa sig.
En utmärkt skriftställare, som i Amerika besökte Penitentiärinrättningarne,. fäller om dem följande, redan för allmänheten bekanta yttrande, hvilket jag icke kan neka mig att bär ånyo anföra , ehuru det icke är mig obekant, att man sökt jäfva dess vittnesbörd:
"Jag är öfverlygad, att de, som uppfunnit detta system för fängelsedisciplinen och de välvilliga män, som sätta det i verket, icke veta, hvad det är, som de göra.
Jag tror, att ganska få äro mäktiga att bed öm ma den oerhörda grad af tortyr och dödskamp, som delta förskräckliga straff, förlängdt under åratal, pålägger fångarue, ”
Efter denne författares öfvertygelse, ligger uti systemet ett djup af det förfärligaste lidande, hvarom ingen annan än fången sjelf kan göra sig ett rätt begrepp.
Han anser detta långsamma och dagliga medicinerande med hjernans mysterier vara omätligt svårare, än någon kroppslortyr, och emedan det frampressar endast få rop, som kunna nå menskligt öron, fördömmer han del såsom en hemlig bestraffning, hvilken den slumrande menskligbeten icke rest sig upp att hämma och förklarar slutligen högtidligt, att han för ingen belöning skulle kunna bära det medvetandet, alt en enda mensklig varelse, för hvilken tidrymd som helst, utstod e detta okända straff i sin tysta cell och att han vore oi saken till eller i den minsta man dertill samtyckt.
I hufvudsaken är omdömet om det stränga isoleringssystemet, då det tillämpas någon längre tid, sammanstämmande hos opartiske ögonvittnen.
I sin ursprungliga stränghet är det för alla Ulligare och i moraliskt hänseende mera bildade ett af de svå - Hor till La«-Uiskoltels Betänkande, ZV:o g3. 2» raste straff, som ännu blifvit uttänkta och man kan icke utan en vämjelse, som gränsar till den djupaste indignation, med denna förfärliga själstortyr sammanställa den småaktiga och klemmiga omsorgen i anordningarne för den arma fångens ce/l-lif.
Man tycker sig se Mariaebilden i inqvisilionsfängelserna, som sluter det olyckliga offret i sina armar, under det hundrade taggar genomborra hans bröst.
Man hade i inqvisitionens uppfostringsanstalter också hvarjehanda att förkunna om afsigten med tortyren, fångens förbättring och eviga välfärd.
Jag slutar denna framställning af det föreslagna fängelsestraffets karakter, med teckningen af ett besök hos en olycklig cellfånge, dömd till fem års ensamhetsfängelse, efter förut åberopade författare.
Fången hade genom sina milda seder och sina utmärkta konstnärsanlag tillvunnit sig ett serskilt deltagande.
”Den talent och smak han visat, voro af utomordentlig art, och likväl skulle det vara svårt att tänka sig ett väsende, som hade lidit mera och var olyckligare.
Jag har aldrig sett en sådan bild af själslidanden.
Mitt hjerta blödde för honom, och då tårarna runno nedför hans kinder och han log en af de närvarande afsides och med sina darrande händer nervöst fattade i dennes kläder, för att hålla honom qvar och fråga, om intet hopp var, alt hans dom kunde mildras, så var detta uppträde så sorgligt, att det icke var möjligt att dertill vara vittne.
Jag har aldrig sett eller hört talas om någon art af elände, som djupare gripit mig, än denna mannens lidanden.’'
Man borde efter denna teckning af Penitentiärsystemet i sin primitiva form, hvars öfverensstämmelse med verkligheten på ett annat ställe skall fullständigt styrkas, förmoda, att det åtminstone vore ett verksamt straff', som rättvist träffade förbrytelsen och såsom varnagel vore afskräckande.
Det är nemligen intet af alla hittills upptänkta straff, som i samma grad olika träffar serskilta subjekter, och det olyekligaste dervid är, att den i ringa grad felaktige och den, hvilken minst är i behof af denna korrektion, deraf vanligen grymmast lider.
I delta förhållande ligger hela svaret på Utskottets anmärkning, att de stridiga omdömena om isoleringssystemet utgöra hvarandras bästa molbevisning.
Uslkottet har här framställt en grundsats på theoriens område, som har det felet, att vederläggas af erfarenheten.
Det antages nemligen, att ju större brottet varit, desto plågsammare blir jemväl ensamheten, hvaraf skulle följa, att straffets intensitet står i ett rättvist och afpassadt förhållande
Sill moralisk brottslighet. 30 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o g3.
Föreställningen om sjuklighet är icke detsamma som sjukdom, och det finnes i den moraliska veriden olika grader af känslighet och liksom i den organiska äfven en maladie unaginaire.
Handen, som längre tid varit utsatt för väderlekens stränga verkan, förlorar efterhand sin finare känslighet.
Så är det med psychiska inflytanden.
Det som framkallar en blygsam rodnad på det menlösa anletet, förändrar icke minsla drag i den genom verldsförhållanden härdades, som mången gång icke mera kon rodna eller sk illa färg.
Den för brottet ovana och känslofulla själen, som dukat under för ögonblicket och händelsernas makt, söker förgäfves tröst emot ■ sina inre förebråelser, då den förhärdade bofven, den för samhällets frid egentligen farlige, sällan eller aldrig erfarit samvetsqvalens makt.
Ja! ju oskuldsfullare själen är, ju mera uppfinningsrik är den mången gång att martera sig sjelf.
En af Englands frommaste lärare förtärde sig sjelf i åratal i sorg öfver en enda, icke en gång uttalad, tanke af hädelse mot Det Heligaste.
Här kan det tillämpas, att af sandkorn blifva berg.
Fråga den ascetiska litteraturen, fråga den presterliga erfarenheten eller läkarens, hvars vård mången gång också är ett lärarekall!
IsoleringsstrafFets intensitet och verkan betor nästan ensamt på fångens sinnesart, ålder, temperament och kroppskrafter eller de förhållanden i menskliga lifvet, från hvilka han ryckes Lill sin ensliga cell.
Ungdomens lyckliga ålder finner sig lättare i alla förhållanden, emedan den bär inom sig en fantasi verld, som öfverallt, äfven på den mest ödsliga hed, framkallar blommor; men straffet är, ur en annan synpunkt, för denna ålder olämpligt, och farhågorna i detta afseende äro på det grymmaste bestyrkta inom så väl de Europeiska, som Amerikanska fängelserna.
Qvinnan, van vid ett stilla lif, och ibland hvars många företräden framför sina beherrskare tålamodet och försakelsen icke äro de minst dyrbara, lider mindre i cell, eller har mer välde öfver sin natur.
Men det är ännu en mindre intressant klass af fångar, för hvilka enslighets fängelset är högst overksamt, och till denna hörer största delen af de grof sta brottslingarne- Jag är säker, att mer än en brottmålsdomare gjort den observation, att mördare, mordbrännare, rånare och tjufvar ganska ofta igenkännas af en viss förfärlig köld och liknöjdhet, som hos en del antaga karakteren af beslutsam kraft, hvilken med annan uppfostran och under andra förhållanden skulle blifvit en källa till stora handlingar, men hos de flesta öfvergått till en stum, liknöjd och nästan djurisk råhet samt slutligen urartat till sinnesslöhet och en fullkomlig moralisk apathi.
År brottslingen under sådana förhål - 31 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N\o g3. himlen länge förtrogen med fattigdom, nöd och brist af alla slag, har han tillhört den lägsta arbetande klassen, hvars lott ofta är att i sin anletes svett arbeta och svälta, eller är han en fridlös, som icke fästas med ömmare band vid samhället, då skall han otvifvelaktigt mera betrakta den vurma cellen, der födan är riklig och arbetet lindrigt, som en tillflyktsort, än som ett strafffängelse, och om han någon gång plågas af sina tankar, skall han snart i sömn och hvila finna en tröst.
Sinnesslöheten öfvergår omsider till fånighet, och han sofver bort sina timmar den ena dagen, som den andra.
Utkommen nr fängelset, mera liknöjd för allt och slöare än förut, skall han kanske längta åter till den varma cellen och det goda bordet.
Erfarenheten har också gifvit stöd åt denna åsigt.
I Norra Amerika har man observerat, att cellfångar af kraftigare natur och lifligare böjelser efter sitt frigifvande uppsökt aflägsna orter i de vestra delarna af Förenta Staterna, der de sjelfva kunnat mera strafllöst fortsätta sin afbrutna bana och beredt fångstyrelserna förmånen att kunna uppföra dem i sina embetsberättelser såsom förbättrade.
Deremot hafva de flesta fångar af den förut omnämnda klassen förr eller senare, ofta ganska snart, för nya brott återkommit till fängelset.
Af 1183, under något öfver 13 år från Philadelphia-fängelsets öppnande, frigifne fångar ålerkommo för andra gången .
. ry tredje >9 fjerde 99 •
......45. ' 9 femte 99 sjette 99 sjunde 99 nionde Straffet är således icke tillräckligt, afskräckande för den klass af förbrytare, som för det allmänna är mest vådlig; och då själslidanden, fastän de qvarlemna outplånliga verkningar, sedan de äro öfverståndna, föresväfva den olycklige såsom en ängslig dröm och intrycket icke kan för andra goras åskådligt, sä förfelar detta straff' i många fall sitt syftemål, såsom näpst för den brottslige, och i de flesta att blifva ”androm till varnagel.” 1 1 allmänhet har man sä väl i Amerika, som andra länder, der man hunnit samla någon erfarenhet i ämnet, funnit, att detta fängelsestraff hvarken förmått att varaktigt förbättra fängarne, eller att brotten efter dess införande ajtagit.
På den senare omständigheten lägger jag dock ej 32 Hor till Lag-Utskottets Betänkande, N\o p3. synnerlig vigt, emedan brottens förminskning eller tillväxt liar en djupare grund och många orsaker dertill bidraga, Jag bör härvid anmärka, att la ngstyrelserna med stor omsorg sökt ingifva publiken öfvertygelse om fåugarnes förbättring, hvarvid de lösligaste kriterier antagas, till ex. att fångar ingått äktenskap o. s. v. Hvad Mittermaier anmärker om fängelset La Roquetle i Frankrike, att ”försvararne af nämnde inrättning befinna sig i ett tillstånd af sjeljförvi/lelse,j kan i allmänhet tillämpas.
En af de utmärktaste och mäst oväldige domare öfver Philadelphiska melhoden anser det mycket sannolikt, alt genom densammas användande ”menniskorna blifva annorlunda än förut, men tviflar att de blifva bättre”, och anmärker, att om fångarne öfverletnnas åt sig sjeifva, så är ”sjelfförsämring den manligaste verkan af deras själs sysselsätta ing att i de
Amerikanska fängelserna hafva fångarne oftare genom isoleringen blifvit ”till sina själsförmögenheter förlamade, än sedligt förädlade”, att ”antalet af de i Amerikanska fängelserna verkligt förbättrade är i förhållande till fångarnes stora antal obetydligt, och att systemets vänner i flera af dessa fall endast kunnat göra förbättringen sannolik” Fången liknar den kataleptiske, som angripes oförmodadt af den förstenande sjukdomen, såsom al en blixt, och efter timmars förlopp, då han återkommer till sig sjelf, fortsätter det hälft uttalade ordet och den kroppsrörelse eller åtbörd han börjat.
Den säkraste verkan af denna onaturliga enslighet är ett förslöande och förstöring af helsa och själsför mö genheter, och om fången undkommer med lifvet och undgår vansinnighet, så dör han ofta kort efter frigifvandet, eller blir en blödsinnig usling, oförmögen till godt och ondt; och för detta ändamål har staten uppoffrat stora kostnader på en uppfostran , för hvilken en enslig fängelse graf icke är rätta stället, och under den långa fängelsetiden har, om han var arbetare, make och husfader, kommunen kanske fått vidkännas tungan af det värnlösa hushållets försörjning.
Det är af flera styrkt, att dödligheten i cellfängelser, åtminstone der fången icke har daglig rörelse i fånggårdar, öppna för luft och solsken, är större, än på alla andra ställen, och större än i gemensamhetsf ängelser efter Auburnska methoden, oaktadt den hårdhet, hvarmed man i de senare hittills drifvit fången till tunga arbeten och tvingat honom till absolut tystnad.
Så har verkliga förhållandet varit i cellfängelset La Roquette 33 Hör till Lag-Utskottets Betänkande, N:o f)3. för unga förbrytare; så i de Amerikanska, de Schweitziska och i allmänhet i alla fängelser, der systemet varit strängt utfördt.
En tabellarisk öfversigt öfver de Amerikanska fängelserna visar att ifrån 1828 till 1841: dogo i fängelser efter Philadelphia-methoden mer än . . 4 af 100. i Auburnska.............. 2 af 100. i Lausanne efter Philadelphia-methoden omkring . . 9 af 100. efter Auburnska.............2 af 100. af 96 fångar etter införandet af Philadelphia-systemet i Lausanne: dogo i fängelset.................8. kort efter frigifvandet.............6. 1 vansinniga....... .
...........7. mer eller mindre sjuka vid utgåendet.........18. 1 Parisiska fängelserna var proportionen före isoleringssystemets införande: 1 död på 138; efteråt 1 af 10.
Den bedröfligaste och tillika allmännaste verkan af isoleringssystemet är ett förstörande inflytande på fångens själstillstånd.
Nerv-systemet hlir mycket redigt och när han någon tid varit i cell innesluten, förfaller han, enligt en Amerikansk läkares utsago, ”i ett tillstånd af förslappning och nedslagenhet, som gränsar till vansinnighet och, om han öfverlemnas åt sig sjelf, lätt öfvergår till galenskap.
Samma symptom af nedslagenhet med förvirrade tankar, som vid detta straffsätt är vanligt, plägar ofta föregå utbrottet af mani.”
En annan Amerikansk läkare anmärker, att man hos alla fångar, som längre än ett år suttit i cell inneslutna, röjer ett aftagande i själsförmögenheterna.