Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och då löpte pennan med den hart när otroliga lätthet, hon hade för att skrifva, och som endast är i stånd att för- klara hennes väldiga produktion.
Det är bekant, att en stor del af de typer och figurer, hon för fram i sina romaner, är hemtad ur verkligheten.
Och om hon icke kunde skära ut figuren hel ur ramen, så lap- pade hon ihop den med smådrag från alla håll.
Det var tillräckligt för henne att höra berättas något egendomligt för att genast foga in det på sin rätta plats, och härvid hade hon en utmärkt hjälp i sitt goda minne.
Den rike smugglaren och handlaren i » Jungfrutornet », som gör i strandvrak och dylika snygga affärer, anses sålunda äga en på Gotland ännu i våra dagar nämnd förebild; läsareprästen i » En natt vid Bullarsjön » ansågs på sin tid så slående porträtterad, att man till och med nämnde namnet på en vid västkusten verkande präst- man; den besynnerlige grefven i » En nyckfull kvinna », som ser sitt dubbla jag, lär ha sin motsvarighet i en medlem af den Bildtska släk- ten, som lefde på 1700 talet o. s. v. Och hade hon endast uppslaget gifvet, så var det tillräck- ligt för hennes fruktbara fantasi att däraf göra en hel historia.
Hvad som alltid vållade henne det största bryderiet, voro de i hennes skärgårdsromaner flitigt förekommande sjötermerna.
För att klara dem, lierade hon sig med ett par sjöbussar, särskildt en gammal kapten Hult, en riktig skutskeppare, som hade i uppdrag att läsa ige- nom korrekturet till romanerna för att se efter, att allting var all right, innan de släpptes ut i världen.
* Ingen svensk författare har uppburit så höga honorar för sina arbeten som Emelie Flygare- Carlén.
Och ändå är det småsaker, mot hvad hon skulle ha fått, om hon lefvat i något af de stora kulturlanden, eller om endast den li- terära äganderätten varit bättre skyddad.
Då hon med Waldemar Klein år 1838, tret- tioett år gammal, debuterade som författarinna, erhöll hon af sin förläggare, Thomson, — 5 (säger fem) kronor arket (lika med 16 sidor tryckt) — lika mycket som han betalade för öfversättningar.
Och då hon uppgiorde de sista kontrakten, hvari hon förband sig att till Fa- milj-Journalen lämna sex noveller om tre och ett tredjedels tryckark hvardera, så erhöll hon för dessa noveller 1,000 kronor stycket, d. v. s. icke mindre än 300 kronor arket.
Dessa noveller, som ingingo i nämnda tidskrift åren 1877 — 82, voro dock skrifna långt förut.
För sin kanske förnämsta roman Ett köp- manshus i skärgården, hvilken ingick som föl- jetong i Aftonbladet åren 1859 — 60, uppbar hon tillsammans öfver 12,000 kronor, däraf i följe- tongsarvode 10,800 kronor — det högsta pris, som väl någonsin en svensk tidning betalat för en följetong.
Ett annat arbete, för hvilket hon, om man tager i betraktande dess betydligt mindre om- fång, fått ännu mer betaldt, är Skuggspel — i hennes eget tycke det bästa hon skrifvit.
Förutom svenska akademiens stora guldmedalj, som hon erhöll efter detta arbete, uppgick nämligen honoraret till 8,500 kronor.
Knappast har någon svensk författare väckt en sådan sensation med sina arbeten som Emelie Flygare-Carlén.
En sådan storm, som En natt vid Bullarsjön, där hon går läseriet in på lifvet, väckte, ett sådant debatterande och partitagande för och emot, en sådan ovilja å ena sidan, entusiasm å den andra, utan att intresset med afsikt eller icke skrufvades upp med några konstlade medel, har ingen svensk roman vare sig förr eller senare åstadkommit.
Och romanen Ett rykte, för hvilken hon på det våldsammaste angreps med beskyllningar för osedlighet, väckte föga mindre uppseende.
Våra dagars läsare ha svårt att förstå den uppståndelse, dessa bägge arbeten åstadkommo.
I synnerhet förefaller förebråelsen raot » Ett rykte » för osedlighet oss oförklarlig.
Men smaken har sedan dess förändrats, och känslorna äro nu i den vägen mera förhärdade, än hvad de voro för fyra sekel tillbaka.
Fru Carlén var själf medveten därom.
Dels på grund af smak och böjelse, dels på grund af sin dåliga syn var hon i allmänhet mycket li- tet bekant med den nya realistiska litera- turen.
Men då någon en gång läste upp för henne en af fru Anne Charlotte Lefflers no- veller, slog hon ihop händerna och utropade med naiv förvåning: » Och då kallade man min ' Ett rykte ' osedlig! » Det sista literära arbete, fru Carlén hade för händer, var korrekturläsningen af deu för några år sedan utkomna nya upplagan af hennes arbeten.
v. s. en hennes väninna läste högt, och fru Carlén, hvars syn försvagades så med tiden, att hon de sista tio åren af sitt lif var nästan fullständigt blind, hörde på.
Frän detta arbete har jag följande ganska ro- liga historia.
Man hade iust fått början af korrekturet till den bekanta novellen: » Ungherrarne och gamle herrn ».
Plötsligt, midt i berättelsen, tog korrekturet slut, men författarinnan hade då blifvit så intresserad af sin egen berättelse, som hon glömt, och så nyfiken öfver, » hur det skulle gå », att hennes väninna måste leta reda på den årgång af Svensk Familj-journal, där den ursprungligen stått tryckt, och läsa novel- len till slut.
Jag nämnde, att fru Carléns lif icke var en dans på rosor.
Kan det måhända anses indiskret att med några strödda anteckningar ingå på detta om- råde och på hennes bägge olyckliga äktenskap?
De medspelande personerna i detta långa lifsdrama äro för längesedan dö- da, bipersonerna likaså, och hvad den nyss aflidna författarinnan beträffar, så kan berät- telsen härom endast vara ägnad att kasta en lidandets gloria öfver hennes minne.
Ty Emelie Flygare-Carlén har lidit mera, än hvad som vanligen brukat komma på en männi- skas lott.
Samma dag som mamsell Emelie Smith fyllde tjugu år, den 8 augusti 1827, lämnade hon som fru Emelie Flygare sitt fädernehem i Strömstad med sin man, provinsialläkaren dr A.
Flygare, bosatt i Konna socken i Kro- nobergs län.
I februari 1833 blifven änka, återvände hon till sin födelseort med tvänne små barn (ett barn hade dött före mannen).
Om dessa sex år, som hennes första gifter- mål varade, talade hon sedan mycket sällan, sin mans namn nämnde hon nästan aldrig, men så mycket vet man, att äktenskapet var olyckligt.
Dr Flygare lär ha varit en be- gåfvad man, men hans unga hustru fick vid hans sida genomgå en ganska bitter början af lifvets skola, där fattigdom och bekym- mer intogo en mycket framstående del af kursen.
Sommaren 1834 förlofvade hon sig med en ung jurist, J. B,.
Dahlin, som dock redan året därpå kort före det tilltänkta bröllopet våd- ligen omkom under segling.
Frukten af denna förbindelse blef en dotter, Bosa, som upptogs af en fru Bågenholm, medan fru Flygare år 1839 flyttade till Stockholm, där hennes året förut utkomna roman » Waldemar Klein » väckt en betydande uppmärksamhet.
Dottern Bosa erkändes dock alltid öppet af modern, och då hon senare vid 17 års ålder infördes i hufvudstadens literära och sällskap- liga lif, var hennes nära släktskapsförhållande till Emelie Carlén så mycket bättre kändt för alla, som stodo i någon förbindelse med fa-
miljen, som det aldrig frän dennas sida för- doldes.
År 1841 ingick Emelie Flygare nytt äkten- skap, denna gång med den som lycklig skald kände Johan Gabriel Carlén, bland hvars mest kända sånger jag endast erinrar om hans vackra » Galérslafvens sång ».
De tio år, som nu följde, voro säkerligen de lyckligaste och lugnaste af Emelie Flygare- Carléns lif.
Under dessa år utvecklade hon hela sin talang.
Alla hennes romaner, med undantag af » Ett köpmanshus », tillhöra denna period.
Mannen hölls ganska strängt på mat- tan och var nöjd med sin roll som sin be- römda hustrus man.
Och bägge, såväl mor som styffader, förenade sin ömhet om hennes son från första giftet, Edvard Flygare, som vid deras äktenskaps ingående var tolf år gammal.
Må jag ett ögonblick uppehålla mig vid honom, som spelat en så ingripande roll i Emelie Flygare-Carléns lif, och hvars död blef signalen till den olyckliga delen af hennes andra äktenskap.
Jag har här framför mig en ganska di- ger samling » skizzer och noveller af Edvard Flygare, utgifven år 1860 af Emelie Flygare- Carlén ».
De utgöras dels af resebilder, dels af smärre noveller och berättelser, som bära vittne om en ganska lofvande talang, om ett öppet, finkänsligt öga och ett varmt hjärta.
Enligt samstämmiga omdömen lär äfven Ed- vard Flygare, som afied 1852 i lungsot endast tjugutre år gammal, ha varit en ovanligt älsk- lig och sympatisk ung man.
Förhållandet mellan honom och modern var alltid prägladt af stor hjärtlighet, äfven om han stundom på sitt torrt godmodiga sätt kunde skämta med hennes svaghet för lysande färger.
Också Johan Gabriel var mycket fästad vid sin styf- son och förhållandet mellan dem var som mel- lan en äldre och en yngre bror.
Men efter Edvard Flygares död inträffade den stora vändpunkten i makarne Carléns lif.
Hittills hade deras hem varit lifligt och gäst- fritt, en af samlingsplatserna för den tidens literära storheter, men nu drog sig fru Carlén med ens tillbaka och slöt sig nästan helt och hållet för sig själf.
Den till lefnadsåren yngre mannen fick under dessa år den utpräglade smak för utelif, som karaktäriserade hela hans återstående lefnad, och som slutade med att kroppsligen och andligen ruinera honom.
Johan Gabriel var en beläst och begåfvad man, men han var på samma gång en svag natur, och under 1860-talet, ja, ända till sin år 1875 inträffade död var han en af det stock- holmska källare- och värdshuslifvets flitigaste och mest kände kunder.
Hans stora svaghet vid sidan af glaset var att stoltsera med sina revolutionära åsikter, — han kallade alltid sig själf med namnet » medborgare », — och var Johan Gabriel riktigt i tagen, så vände han ut och in på sin stora filthatt, så att det eldröda fodret kom i dagen, för att sålunda i yttre måtto göra reklam för de röda åsikter, som spökade i hans hjärna.
Det spenamn, hvarmed han allmänt hedrades, var visserligen icke så prydligt, men kanske så mycket mera karaktäristiskt.
Han gick nämligen bland vän- ner och bekanta under benämningen » revolu- tionsfåret ».
De literära vännerna, sådana som bl.
a. den finkänslige och nogräknade August Blanche, från hvilken han i början till och med var så oskiljaktig, att man för omväxlings skull äfven brukade kalla honom » Blanches skugga », drogo sig också så små- ningom undan för hans umgänge, och det var till sist icke ett så synnerligen valdt sällskap, som stod till den stackars Johan Gabriels för- fogande.
Att makarne Carléns lif under sådana för- hållanden icke kunde blifva så särdeles lyck- ligt är uppenbart, äfven om de så mycket som möjligt sökte dölja misshälligheterna för världen.
* Jämte de äktenskapliga tråkigheterna ha- de Emelie Flygare-Carlén ytterligare ganska bittra pröfningar att genomgå.
Den icke min- sta utgjordes af den hårdhet och ovänlighet, hon alltid fick röna från sin dotter Bosa, sedan gift med en broder till Johan Gabriel, den begåfvade häradshöfding Bichard Carlén, genom hvilket äktenskap sålunda mor och dot- ter blefvo svägerskor.
Icke förr än i början af 1850-talet fick den sjuttonåriga Bosa komma upp till hufvudsta- den för att inträda i sina dotterliga rättighe- togo också understundom mycket besynnerliga former.
Jag vill berätta ett exempel.
Efter Edvard Flygares död kom hon på den tanken att taga upp fosterbarn.
Det låg en filantropisk känsla under denna idé, kanske också en liten tanke på det effektfulla i ett dylikt upptagande af andras barn såsom sitt eget.
Det fruktansvärda koleraåret 1853 lämnade rika tillfällen för ett ingripande i filantropiskt syfte, och fru Carlén upptog i sitt hus en fattig fader- och moderlös gosse.
Den lille Melcher fick i det Carlénska hem- met en kuriös uppfostran.
I religiöst hänse- ende ägde han — förutom det allmänna fö- remålet för vår religiösa känsla — äfven att särskildt dyrka » Edvards minne ».
Det var lika viktigt som något annat och fick icke försummas i en enda aftonbön.
Han inlärdes dessutom en massa fraser och uttryckssätt, som skulle lämpat sig för en gammal männi- ska, men som i ett litet barns mun togo sig pinsamt egendomliga och konstlade ut.
Den unge Melcher växte emellertid upp och blef — hvilket ju var att vänta — motsatsen till hvad hans fostermor tänkt sig.
Han blef icke något mönsterbarn alls, snarare tvärtom och skickades slutligen ut till sjös.
Bedan på första resan — till Ostindien — dog den unge gossen i ett feberanfall utanför afrikan- ska kusten och begrofs i hafvet.
Då kapte- nen kom tillbaka till Sverige, fick han af fru Carlén det kinkiga uppdraget att på sin nästa resa medföra en liten ask med blommor och jord från Edvards graf, hvilken han skulle sänka ned i hafvet på samma ställe, där Mel- cher blifvit begrafven.
Förgäfves förklarade kaptenen sanningsenligt, att han icke visste, på hvilken plats det varit, och att det icke hade sig så lätt att bestämma en sådan sak midt ute i öppna hafvet.
Det hjälpte icke.
Asken måste sänkas i hafvet!
Hon gaf sig ingen ro, förr än kaptenen gifvit henne ett bestämdt löfte att efterkomma hennes be- gäran.
ter och vistas hos modern.
Det första mötet dem emellan lär ha varit ytterst egendomligt.
Sammanträffandet ägde rum på tu man hand i det Carlénska hemmet, men efter en stund kom fru Carlén ut ur rummet, gråtande och alldeles utom sig.
Det första, den unga flic- kan, som ännu aldrig sett sin mor, haft att säga henne, hade varit — en bitter förebrå- else öfver att hon födt henne till världen.
Jag har nämnt, att det Carlénska huset var gästfritt.
Det var också samlingsplatsen för en stor mängd framstående personer inom li- teraturens och konstens värld.
Bland dem, som sågos där, befunno sig män sådana som L.
J. Hierta, August Blanche, J.
Tho- mander, Crusenstolpe, Bidderstad, Bjursten, v. Braun, H. Mellin, Axel Emanuel Holmberg, A. F. Arwidsson, C.
J. Backman, Edvard Stjern- ström och det ännu lefvande amiralitetskam- marrådet Bäckström m. fl.
Den bitterhet mot modern, som sålunda genast vid första mötet fått ett så skärande uttryck, blef en känsla för lifvet.
Förhållan- det mellan mor och dotter blef aldrig godt, icke ens till det yttre.
Bosa Carlén var en kall och hård natur.
Själf författarinna — en af hennes mest kända arbeten är romanen » Tattarens son » — var hon kanske den skar- paste belackare af sin berömda moders arbe- ten, som någonsin funnits.
Det var » den stora författarinnans » umgän- geskrets, men » lilla mamsell Smith » hade också sina bekanta, som togo sig mycket egen- domligt ut vid sidan af de förra: hyggliga, men skäligen obetydliga människor, med hvilka hon fritt kunde samtala om de hvardagligaste saker, utan att någon begärde af henne, att hon skulle vara snillrik.
* Ända till år 1865 bodde makarne Carlén i ett litet hus, som de själfva rådde om, pä Humlegårdsgatan midt emot Humlegården, den nuvarande 29:an.
Det var ett nätt hus med en liten vacker trädgård, i hvars lusthus, som visst står kvar ännu i dag, Emelie Flygare- Carlén med förkärlek vistades.
Här i träd- gården brände hon också vid sin flyttning, såsom en gärd åt Edvards minne, alla manu- skripten till sina arbeten!
Utaf åtskilligt i dessa korta, löst framka- stade anteckningar — stoffet är så rikt, att man, för att begagna en gammal term, skulle kunna fylla volymer — torde framgå, att Emelie Flygare-Carlén, jämte sin hvardaglighet på ett och annat, utom författarinnan liggande område, i själfva verket var en ytterst egen- domlig och fantastisk natur.
Hennes idéer *
c k I I 11.
M 1: S / Tv ^ ^ ^ 1 r i I SS {v, V, ^ I
År 1865 sålde de sitt hus vid Humlegårds- gatan och flyttade till n:r 5 Kaptensgatan, och här bodde fru Carlén ända till i våras, då hennes vänner på grund af ekonomiska skäl måste höra sig för efter en mindre lä- genhet åt henne och hon flyttade till sin se- nast bebodda lägenhet i n:o 55 Grefturegatan.
Det var en vacker våning på Kaptensgatan, två trappor upp och med en vidsträckt ut- sikt öfver staden.
Ifrån farstun kom den besökande utan nå- gon slags förmedlande tambur in i ett litet, tämligen enkelt möbleradt rum med två fön- sterlufter.
Längst bort till höger stod en stor bokhylla, på bordet nedanför soffan lågo all- tid Post- och Inrikes Tidningar samt Afton- bladet, hvilka af sina respektive utgifvare år efter år skickades till den frejdade författa- rinnan och forna medarbetaren, och framför det ena fönstret stod ett stort skrifbord.
Bläck- hornet stod intill det sista alltid på sin plats, pennskaftet likaså, och vid sidan lågo Walter Scotts, Ivanhoe och Quentin Durward m. fl.
Det var Johan Gabriels skrifbord.
Salongen till vänster var stor och elegant.
Där rådde en viss gammalmodig lyx; tunga förgyllda möbler, öfverklädda med mörkbrun sammet; ett stort antikt skåp prydde långväg- gen, det var alltid fullt med blommor i fönst- ren, och från ena kortväggen stego tvänne snöhvita gipsbilder från sina piedestaler ut i tomma luften.
På divansbordet lågo årgångar af Familj-Journalen, häften af den på franska utgifna italienska tidskriften lievue Internatio- nale — det låg alltid ett märke, där förfat- tarinnans sista novell Uhéritier et son adver- saire (Arfvingen och hans motpart) började — samt några af hennes arbeten i godtköps- upplaga.
Det innanför belägna rummet, som tjänade henne både som sängkammare och arbetsrum, var helt litet och mycket enkelt möbleradt.
Ett stort bokskåp, innehållande hennes arbe- ten på alla de främmande språk, till hvilka de blifvit öfversatta, utgjorde den förnämsta mö- beln.
Vid fönstret stod hennes lilla skrif- bord.
Den, som för sex å sju år sedan besökte Emelie Flygare-Carlén, öfverraskades af att på mattorna finna utlagda hvita tidningsark.
Man undrade häröfver, men förklaringen var fun- nen, då man fick se den gamla försiktigt gå fram öfver golfven med ögonen fästa på de hvita pappersarken.
Det är bekant, att hon på de senare åren af sitt lif helt och hållet saknade sin syn och till eeh med för den skull undergick en operation, som dock föga hjälpte.
Hon var också alltid mycket närsynt, och manuskrip- ten till hennes arbeten voro så svårlästa och skrifna med en så fin och gnetig stil, att hon själf ansåg dem omöjliga att tolkas af någon annan än henne.
* Emelie Flygare-Carlén var mycket anlagd åt det mystiska, och hennes böjelse för my- stik tilltog i hög grad med åren och närdes af hennes ensamma, instängda lif, som endast afbröts, då några af hennes gamla vänner kom- mo på besök till henne.
Ett uttryck för denna mystik var hennes flitiga vandringar till sin sons och sin mans grafvar.
Den, som för några år sedan om förmiddagarne passerade öfver Östermalms kyr- kogård, kunde ofta råka på en äldre, svart- klädd dam, som gick fram och tillbaka på gångarne i nordöstra hörnet af kyrkogården eller också dröjde framför en större grafvård, innanför hvars järnstaket alltid låg fullt med blommor.
Det var Emelie Flygare-Carlén vid Edvard Flygares graf.
Här var hon hvarje dag, som det var henne möjligt att komma ut, men på somrarne aflade hon äfven regel- bundet en å två gånger i veckan besök vid Johan Gabriels graf på Nya kyrkogården.
Ofta, isynnerhet fram mot aftnarne, kunde man äfven få höra underliga, afbrutna ljud inifrån hennes rum.
Det var, som hörde man någon tala i telefon till en person, hvars svar man icke kunde uppfatta.
Det var frågor, svar, ett helt resonnemang med osynliga va- relser, samtal, som i sin hemlighetsfulla en- sidighet på åhöraren gjorde ett egendomligt gripande intryck.
* Emelie Flygare-Carlén var mycket liten till växten.
Som ung lär hon ha varit ganska täck, med ett behagligt ansikte och en AD, graciös figur, ehuru hon med åren blef täm- ligen fet.
De ljusa, bjärta färgerna i toalett- väg, som hon förut hyst en sådan förkärlek för, försvunno efter sonens och mannens död helt och hållet, och hon förekom sedan alltid svartklädd.
* * * Det nämndes, att fru Carlén icke intresse- rade sig för frågor af allmän innebörd.
Att hon likväl hyste ett lefvande intresse för fi- lantropisk verksamhet och var besjälad af varm medkänsla för de fattiga och nödlidande, bevisas bäst af den storartade välgörenhet, hon under sin lifstid utöfvade.
Det är nästan rörande att se, huru hennes hjärta för fattigdomen tar sig uttryck i de testamentariska dispositioner hon gjort.
Ty- värr lämnade hon icke mycket efter sig.
En person, som gifvit under hela sitt lif, kan icke ha mycket kvar, då hon dör, och det är ju be- kant, att det för ett par år sedan bland hen- nes vänner var ganska allvarligt fråga om att sätta i gång en nationalsubskription till hennes förmån.
Hennes eget räckte, och det blef till och med ett par tusen öfver.
Enligt hennes testamente, som upprättades för femton år sedan, skall på hennes begraf- ningsdag utdelas 150 kronor till de fattiga i Strömstad och 100 kronor till de fattiga inom Östermalms församling.
Hvad som blir öfver af kontanta penningar, tillfaller fattiga fiskare i Strömstad.
Till sin födelsestad har hon äfven donerat alla i hennes ägo befintliga öfversättningar af hennes arbeten till främ- mande språk.
Bland hennes smycken, hvilkas försäljnings- summa tillfaller Strömstads fattiga, finns ett mycket dyrbart guldarmband, en present af Familj-Journalens utgifvare.
Detta armband har hon skänkt till Strömstad med föreskrift, att det skall behållas i stadens vård och icke säljas förr, än nöd och olycka öfvergå staden.
Hennes linne och sängkläder skola fördelas bland Östermalms fattige.
På allt annat skall auktion äga rum, hvars försäljningssumma är anslagen till de fattige.
Bland hennes kvar- låtenskap torde hennes böcker — alla med hennes egenhändigt skrifna namnteckning — tilldraga sig den största uppmärksamheten.
I sanning — då man läser alla dessa fö- reskrifter i hennes testamente, alla vittnande om hennes goda hjärta för de fattige, så för- står man, att Emelie Flygare-Carlén icke hörde till dem, som taga något med sig i grafven, och som endast med svårighet skilja sig från den jordiska mammon.
Det var något helt annat, hennes hjärta trådde efter.
Berör det icke själens djupaste strängar, då man bland hennes sista föreskrifter finner uttryckt den önskan, att hon måtte få med sig i kistan de mellan henne och Edvard Flygare växlade bref- ven samt Johan Gabriels bref som fästman — alla sirligt inlagda i buntar?
Till och med » Carlos » gamla hatt med det demokra- tiskt röda fodret skall följa henne på den sista resan.
* Jag har med dessa, nu afslutade anteck- ningar afsett att göra Iduns publik närmare bekant med Sveriges största romanförfattarinna, ty den platsen lär ingen vilja bestrida Emelie Flygare-Carlén.
Det kan ju alltid äga sitt intresse att komma på närmare fot med en författarinna, hvars stora talang, alla literära skolor och smakriktningar till trots, står höjd öfver allt tvifvel, och hvars arbeten äfven i en ganska sen framtid icke endast komma att upptaga en stor plats på bokhyllan, utan äf- ven i det nittonde seklets svenska literatur- historia.
Det finns författare, som sluta med att blif- va endast stora namn, hvilka man nämner med respekt, hvilka hvar och en, som vill göra anspråk på bildning, måste känna till, men som ingen läser.
Jag tror icke Emelie Fly- gare-Carlén kommer att höra till dem.
I och med smakens förändring kan man väl påtaga sig mer eller mindre skarpa kritiska glasögon, man kan möjligen komma att afhända henne ett och annat, men publik skall man helt säkert få svårt att beröfva henne.
Som personlighet, en underbar blandning af stort och smått, trivial ända till hvardaglighet på samma gång som fantastisk och egendom- lig, nykter och bizarr, kälkborgerlig och ge- nial, den ena gången helt och hållet på jor- den, den andra högt uppe bland molnen — sådan kommer Emelie Flygare-Carlén att stå för den personliga hågkomsten.
A f de trenne porträtt af Emelie Flygare- Carlén, vi meddela i dagens nummer, är det å första sidan för vår räkning tecknadt af fru Jenny Nyström-Stoopendaal efter senast tagna fotografi af den frejdade författarinnan.
Denna är dock flere år gammal, då från den senaste lefnadsperioden ingen annan afbildniDg föreligger än den byst af Augustinus Wallen- berg, som Idun ensamt varit i tillfälle repro- ducera i n:r 32 af årg.
Ett alldeles särskildt nyhetens intresse torde dock de två andra porträtten i detta nummer äga, då de aldrig förut varit offentliggjorda och framställa författarinnan frän tvänne efter hvarandra följande decennier, under hvilka hon stod på höjden af sitt författarskap.
Det å andra sidan återgifna förskrifver sig från slu- tet af 1860-talet och betraktas allmänt af dem, som stått den aflidna närmast, som det till karaktäristisk likhet yppersta, som någonsin af henne tagits.