Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Friherre Raab har dels, med förmenande, att de personer, hvilka mot lega åtogo sig att, i beväringsskyldiges ställe, ingå i allmänna beväringen, merändels voro afskedade soldater eller sådane personer, som i moraliskt hänseende slodo på en ganska låg ståndpunkt, hvarföre bemedlade ynglingar oftast sökte att befria sig från obehaget att med dylika lego-karlar tjenstgöra, hvilket deremot den fattige måste underkasta sig, af sådan anledning yrkat upphörande af rättigheten för beväringsskyldig Blh. till E.
Prot. 1853—64. 7 Sami. X Afd. 9 Bäft. 1 2 Lag- samt Allmänna, Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 23.
•« » att genom lega befria sig från krigstjenst, — dels ock, under anförande deraf, att erfarenheten vid de årliga bevärings-mönslringarne ådagalagt, att en stor del af de beväringsskyldige, vid den ålder, då de nu voro pliglige att till vapenöfning sig inställa, ännu ej uppnått den fysiska utveckling, att de kunde approberas, utan måste ställas på tillväxt, för att påföljande år åter vid mönsterbordet sig infinna, till undanrödjande af detta missförhållande föreslagit, att skyldigheten alt till
Rikets försvar i allmänna beväringen ingå, måtte vidtaga först vid fyllda 24 år.
Af Herr Friherre Leijonhufvud är vordet anfördt, att, enligt Herr Friherrens åsigt, tillåtelsen för beväringsskyldig att sjelf anskaffa karl i sitt ställe vore stridande mot det med allmänna beväringen åsyftade ändamål.
Del vore nemligen tydligt, alt livar och en, sorn icke personligen ville i beväringen deltaga, sökte att för bästa möjliga pris undandraga sig denna skyldighet; obh följden häraf blefve, hvad erfarenheten gifvit vid banden, att lego-karlarne till största delen utgjordes af odågor, som, ofta Vanfrejdade, till helsa och krafter stundom voro förstörde.
Med hemtadt stöd af detta förhållande och i betraktande deraf, att den, hvars, åstundan vore att befria sig från den dyrbara och vigliga pligten att öfvas och möjligen äfven uppoffras för fosterlandets försvar, borde vara beredd på en drygare kostnad lör vinnande af denna sin önskan, har motionären föreslagit, att, med ändring af föreskrifterne i 8 och 9 §§ af Kongl.
Kungörelsen den 27 Oktober 1812, det måtte stadgas, att den, som till utskrifning förbunden är, må ega att, sednast innan Januari månads utgång det år, lian uti allmänna beväringen hör ingå, hos Konun gens Befallningshafvande göra anmälan om tillstånd att derifrån befrias, mot erläggande årligen under fem års lid af en summa, motsvarande under krigstid bela, och under fredstid §-delar af rote- eller rusthålls-vakansafgiften för karl i den ort, der den beväringsskyldige vore boende; hvarefter Konungens Befallningshafvande skulle åligga, att hvarje år inom Februari månads slut lemna vederbörande Regements-chef uppgift på antalet af dem, som sålunda blifvit från fullgörande af beväringsskyldigheten befriade, samt anordna och till Regements-chefens disposition ställa de me del, som genom vakans-afgifterna influtit; och skulle Regements-chefen derpå låta, i de befriade beväringsskyldiges ställe, på fem års lid anvärfva behörigt antal duglige och till krigstjenst tjenlige karlar, som med enahanda förbindelser, som åligga en värfvad soldat, borde stå under krigslagarna och hvarje år exerceras under minst fjorton dagars beväringsmöle, men emellan mötestiderna anses permitterad.
Genom ett dylikt stadgande skulle, efter motionärens förmenande, en väl behöflig tillökning i stammen för vår armé kunna under så väl freds- som krigstid erhållas; och ur denna Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 23. 3 förberedande krigsskola kunde dessuLom rekryter för Regernenterna företrädesvis utväljas.
Herr Boman har, med fästad uppmärksamhet på det, efter hans omdöme, olämpliga förhållande, alt en person, sorn i yngre år undergått bestraffning lör t. ex. stöld, möjligen föranledd af oförstånd, dålig uppfostran eller tillfälligt behof, mäste, då han såsom beväringsskyldig bevistade beväringsmanskapets möten, genom det utmärkande isin civila drägt och användande till de lägsta och smutsigaste sysslor vara föremål för kamraters hån och spott, samt således ånyo lida straff för ett och samma fel, som måhända eljest till följd af ett förbältradt uppförande biefve förgätet, föreslagit, att vanfrejdade personer väl må i rudorna införas, men befrias från skyldigheten att under fredstid deltaga i beväringsmanskapets årliga vapenöfning»!' och först när landets försvar eller inträffande händelser det oundgängligen påfordra, till tjenstgöring uppbådas.
Herr Östenberg samt Gustaf Bjerkander_, Jäders Persson> Anders Kylander och Olof Perssonj med hvilka flere at Hederv.
Bonde-Ståndets ledamöter sig förenat, hafva åter påyrkat upphörande af berörda vapenöfningar helt och hållet, Herr Österberg, Bjerkander, Anders Persson och Olof Persson likväl med uttalande af den åsigt, att de årliga mönstringarne med beväringsmanskapet boide fortfarande på lämplig tid ega rum och detsamma vederbörligen enrolleras, samt Kongl. Maj:t ega rättighet att vid befarade krigsoroligheter national-beväringen till vapenöfning sammankalla.
Till stöd för nämnda yrkande hafva motionärerne hufvudsakligen andragit: att, utom de direkta utgifter, Statsverket för beväringsmötena finge vidkännas, uppgående för år 1852, enligt det i Kongl.
Kri gs-kollegium upprättade bokslut, till 149,484 R;dr 22 sk. 1 r:st. banko och för de sednaste fyratio åren till omkring 6,000,000 R:dr, enahanda mynt, medförde bevärings-inrältningen ganska betydliga indirekta kostnader och uppoffringar, isynnerhet för folket.
Man borde nemligen taga i betraktande dels det stora antal dagsverken, sorn under mötesliderna, då landtmannen hade en ganska trägen och maktpåliggande sysselsättning, för jordbruket ginge förloradt, dels ock den försvårade möjligheten för de beväringsskyldige yngliugarne att få privat tjenst det år, de måste i vapenöfningarne deltaga.
Emedlertid kunde det icke antagas, att genom berörde ölningar någon verklig säkerhet för större stridbarhet hos nationen samt dymedelst en betryggande styrka för rikets försvar åstad koin mas.
Tvärtom, hade erfarenheten nogsamt visat, att den kunskap och färdighet i Exercis, som kunde iuhemtas under den korta tid, som för de årliga vapenöfningarne vore bestämd, snart glömdes; och ingen större skicklighet eller krigsvana 4 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande N:o 33. vunnes af dessa öfningar, än den, sorn genom uppbåd några veckor före ett inträffande krig kunde vida säkrare ernås.
Dessutom voro beväringsmötena stundom af menligt inflytande på ynglingarnes sedlighet, derigenom att desse dervid kommo i närmare beröring med en mängd' lättsinfciga personer, hvars dåliga vanor icke voro egnade til! efterföljd.
Genom bifall till motionärernes förslag kunde subaItern-officerairnes i allmänhet allt för knappa löner ökas med en del af det anslag, sorn nu för omförmälde öfningar användes; och af deras upphörande korarae befälet derjemte i åtnjutande af den fördel, att endast behöfva bevista regementsmötena och icke såsom nn uppoffra »ytterligare fjorton dagars tid för de ändamålsiösa och onyttiga öfningarne med beväringsmanskapet.
Nilssons motion innefattar påstående om rättighet för beväringskyldige, antingen de bo nära eller längre från hafvet, alt sjeifve bestämma, om de vilja tillhöra fotfolket eller rytteriet, eller exercera till lands eller sjös; uti hvilket påstående Riksdagsfullmäktigen Ola Månsson från Skåne m. fl. instämt; varande af motionären anfördt, dels att, genom stadgandet uti Kongl. Kungörelsen den 13 Februari 1849, om ändringar och tillägg uti Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 1812, angående utskrifniugssättet. och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet, alt alla beväringsynglingar, sorti funnos i de till hafvet angränsande socknar borde, — utan afseende å fallenhet och håg, underkasta sig aktiv sjötjenst, hade bördan af beväriugsskyldigheten blifvit mera tryckande än förut, af den orsak bland annat, alt mångå personer hade en snart sagdt ineddfödd rädsla för sjön, och, det vore obilligt att, vid sådant förhållande, genom en bestämd lag tvinga någon till sjötjenst, synnerligast som beväringsskyldigheten ifrån början vore af folket sjelfvilligt åtagen, dels ock att föreskriften i 19 § af förstnämnda Kongl.
Kungörelse, att rnönsterherreu egde utse de beväringsskyldige, hvilka skulle tilldelas kavalleriet, artilleriet eller sapör-depolerne, kunde vid tillämpningen komma att för den personliga friheten medföra betydande vådor.
Eric Larsson bar, med förmenande, att de årliga mönstringarne med beväringsmanskapet, hvilka voro förenade med ganska dryga utgifter för staten, dessutom ådrogo icke allenast de beväringsskyldige flere dagars tidsspillan, utari äfven landtmannen i allmänhet förlust af mångfaldiga dagsverken, föreslagit, att, till förekommande af dessa olägenheter, nämnde mönstringar matte äga rum i sammanhang med vapenölningarne på de derför bestämde ställen, åtminstone inom Medelpad, der lokala förhållanden gjorde en dylik förändring synnerligen behöflig.
Af Georg Nyqvist är slulligen vordet yrkadt, att inom Norrsysslets fögderi, der enligt motionärens uppgift, de beväringsskyldige stundom haf - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 33. 5 va ända till tio mil till mönstringsplatsen, beväringsmönstringarne, som nu vanligen inträffade under den del af året, när, i anseende till de tillfällen till förtjenst, timmerflottningen då erbjöde, liden vore för denna orts innebyggare mest dyrbar, hädanefter matte försiggå vid sådan tid, att de approberade ynglingarne genast kunde från mönstringsplatsen till öfningsstället aftåga, utan alt förut behöfva använda tiden för färd till och ifrån hemmet.
För pröfning af nämnde motioner, som, jemte deraf föranledde yttranden, blifvit dels till Lag-ULskottet samt dels till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterade, hafva desse begge Utskott med hvarandra sammanträdt ; och få de förenade Utskotten utlåtande deröfver nu afgifva.
Att beväringens vapenöfningar medföra kostnad och tunga lärer icke kunna förnekas; men utan uppoffringar kan ej ett lands försvarsverk upprätthållas.
Utgifterne för dessa vapenöfningar stadna emedlertid till största delen inom provinserna; och bevaringsmötena infalla i allmänhet under en tid af sommaren, då arbetskraftens användande för jordbruket torde vara af jemförelsevis mindre vigt.
Bgrörde öfningar äro visserligen, på sätt anmärkt blifvit, otillräckliga för en god soldatbildning; och i händelse af krig behöfva de bevfi rings-k lasser, som blifva lill tjenstgöring kallade, utan tvifvel att ytterligare öfvas; men den på dessa öfningar nedlagda kostnad kan likväl icke anses förlorad.
Sådane de nu äro, gifva de nemligen beväriugsynglingen begrepp om hans pligter såsom soldat, enär han derigenom inhemtar grunderne för exercis och manöver, vänjes vid den för krigaren nödvändiga ordning och hörsamhet samt frigöres från fruktan för militärisk disciplin genom erfarenhet af så val dess fordringar, som sättet för dess handhafvande.
Det har ytterligare såsom skäl för sagde ö filin gars afskaffande blifvit anfördt, att hvad under mötestiden läres är af kort varaktighet.
Beväringspligten omfattar dock icke längre tid än fem år; och det är icke att förmoda, att vid ett fälttågs början mera än två, högst tre klasser komma att uppbådas.
Det är således endast några få år, som det inlärda behöfver iliågkommas.
Tiden emellan det man tår anledning befara ett fredsbrott och krigets början kan, enligt hvad historien och en dyrköpt erfarenhet lärer oss, ofta vara ganska kort.
Behofvet att röra stridskrafterna för deras samlande på vissa punkter, kan med afseende på vårt lands utsträckning vara ögonblickligt.
Den uppbådade beväringen, om ej genast färdig att möta fienden, är likväl till följd af redan undergången vapenöfning i stånd att, bevärad och utrustad, följa sta rntruppen för att i rnån af ytterligare öfning i den bästa skolan, det verkliga fältlifvet, deltaga i försvaret.
Sådant vore icke möjligt, om ali exer 6 Lag- samt Allmänna Besvärs* och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 23. cis för beväringen skulle uppskjutas till behofvets stund.
Den fullkomligen odisciplinerade massan måste då qvarlemnas i hemorten, samt stamtrupperne vid uppbrottet minskas med det för beväringens öfning nödiga befäl och manskap.
Det torde dessutom icke bora lemnäs utan uppmärksamhet, att beväringens årliga vapeuöfningar tvifvelsutan hufvudsakligen bidragit dertill, att nationens håg och fallenhet för krigare-yrket, förut underhållna genom ständiga eller ofta återkommande krig, under en fyratioårig fred icke gått förlorade; men, efter Utskottens omdöme, blifver, om freden länge får fortfara, denna militäriska uppfostran för ungdomen alltmera behöflig för att fortplanta nämnde egenskaper och inskärpa pliglen att försvara fäderneslandet.
Genom de årliga vapeuöfningaroe har arméen fått vana att umgås med detta unga manskap, att ordna och inlära det, och sålunda har emellan stam och beväring, länge för hvarandra främmande, småningom uppkommit ett förtroende lika nödvändigt att bereda, sorn vigtigt att underhålla.
Om ock en långvarig fred försvagat intrycket af fordna stormiga tider, bör likväl ett allvarligt och tänkande folk icke dufvas af stundens lugn, utan, varnadt af det sorgliga exemplet af förlusten utaf en stor del af vårt land till .följd af bristfällig militärisk organisation, vara beredt att möta de faror, framtiden kan medföra.
På desse skäl, hvilka vid föregående riksmöten blifvit åberopade till stöd för afslag å då väckte motioner om upphörande af beväi iugsmanskapets årliga vapeuöfningar, få Utskotten vördsamt hemställa, att frågan derom äfven nu må lemnäs utan afseende.
Efter Herr Friherre Raabs åsigt, borde skyldigheten att ingå i allmänna beväringen inträda, icke såsom nu med fyllda tjugu år, ulan först vid uppnådd tjugufyra års ålder.
Denna åsigt kunna Utskotten likväl icke dela.
Vid sistnämnda ålder förefinnes nemligen otvifvelaktig! i allmänhet den största arbetskraft hos nationens manliga befolkning, hvars frånvaro från dess egentliga sysselsättningar under liden för vapenöfningarne följaktligen, derest omförmälda förslag godkändes, kunde komma att leda till vida kännbarare förluster, än nu är fallet, helst flertalet bland de beväringsskyldige af allmogen vid ‘24 års ålder hafva stadig tjenst och ganska ofia ingått i äktenskap samt måste lör sin och de sinas uppehälle uteslutande egna sina krafter och sin tid åt skötseln af det jordbruk, hvaraf de merandels då kommit i besittning.
Olägenheterne af den föreslagna förändringen skulle således, i betraktande af desse omständigheter, blifva, efter Utskottens uppfattning, betydligen öfvervägande den at motionären afsedda mindre väsendliga fördel, sorn komme att tillskyndas det jemförelsevis Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Utlåtande^ N:o 23. 7 ringa antal ynglingar, hvilka derigenom undginge att vid flera än en beväringsmönstring sig inställa; hvadan Utskotten vördsamt tillstyrka att berörde förslag icke må bifallas.
Vidkommande derefter den af Herr Boman påyrkade befrielse för vanfräjdade personer alt i beväringsmanskapets årliga vapenöfningar deltaga, så och då den omständighet, att en person begått ett brott eller gjort sig känd för liderlighet icke torde kunna utgöra skäl för honom att undslippa ett besvär, sorn deremot skulle åligga hvarje mansperson med oklandrad vandel, synnerligasl som dylika vanfräjdade personer torde framför någon annan behöfva underkastas och komma i erfarenhet af den ordning och disciplin, som vid berörde öfningar i allmänhet iakttagas, få Utskotten, som emellertid anse det vara af största vigt, att på sätt nu sker, sådane beväi ings-ynglingar, af hvilkas seder och föregående uppförande man har att befara ett dåligt föredöme för det öfriga beväringsmanskapet, så mycket som möjligt undanhållas från beröring med detsamma, på det alt den motvilja för nämnde öfningar, som redan hos mången är rådande, icke må genom tillvaron af ett annat förhållande, vinna ökad näring, vördsamt hemställa. att ä nämnde yrkande afseende icke må fästas.
Riktigheten af den grundsats i allmänhet, att ingen konskriberad bör få sälta annan person i sitt ställe, kunna Utskotten icke undgå att erkänna; men Utskotten tro likväl, att dess konseqventa tillämpning i verkligheten skulle molas af så många hinder och förorsaka så stora olägenheter, att den beväringsskyldig nu medgifna rätt dertill skulle snarare motverka, än leda till det åsyftade ändamålet.
Utskotten äro nemligen af den tanke, alt Staten skulle, vid inträffadt behof al national-beväringens an vändande, hafva mindre gagn af den krigare, som mot sin vilja varit ovilkorligen tvungen att ingå på en bana, för hvilken han saknade ali håg, än af den, sorn frivilligt, för en annan, om och mot ersättning, åtagit sig denna skyldighet.
Fall kunna dessutom inträffa då fullgörandet äf omförmälda pligt blefve förenadt. med särdeles stora svårigheter och uppoffringar för den enskilde; och då 6 § af ofvananmärkta Kongl. Kungörelse af den 27 Oktober 1812 innehåller den betsämmelse, att legd karl bör, för att blifva godkänd, vara icke allenast duglig, utan äfven välfräjdad^ hvarom såväl Pastors i församlingen, som Kronofogdes eller Borgmästares bevis skall upptes, torde erforderlig föreskrift vara meddelad till förekommande 8 Lag- samt Allmänna Besvärs• och Ekonomi-Utskottens Utlåtande, iV:o 23. af det utaf Herr Friherre Raab och Herr Friherre Leijonhufvud öfverkla• gade förhållande, alt personer med dåliga seder och förstörd helsa såsom legokarlar i allmänna beväringen antagas.
På grund häraf och enär Rikets Ständer, då de år 1812 åtogo sig den allmänna national-beväringen, dervid fästade det bestämda vilkor, att det skulle få bero på hvars och ens fria val att personligen eller genom legd, fullgod karl i sitt ställe uppfylla denna skyldighet, anse sig Utskotten böra tillstyrka, att Herr Friherre Raabs yrkande om upphörande af be-väringssky/digs rätt att„ genom legaj, befria sig från krigstjenst må lemnäs utan bifall.
Och hvad angår Herr Friherre Leijonhufvuds förslag, att beväringsskyldig borde, för att komma i åtnjutande af en dylik förmån, årligen under fem års tid erlägga en viss summa penningar, .hvarför Regementschefen skulle åligga alt anskaffa annan karl i stället, äro Utskotten .af den mening, att en sådan föreskrift skulle i så måtto lill sina följder blifva orättvis, som möjligheten för de mindre bemedlade i samhället att undgå personligt deltagande i beväringeri derigenom betydligen försvårades och troligen helt och hållet omintetgjordes.
Dessutom skulle det föreslagna åliggandet för Regements-chefen att lega till krigstjenst tjenlige personer i de befriades ställe efter all sannolikhet blifva förenadt med ytterst stora besvärligheter; och det torde icke kunna med tillförlitlighet förutsättas, att de af Regementscheferna legde personerna i allmänhet blefvo för ändamålet lämpligare än lego-karlarne under nuvarande förhållanden, enär andra medel till utrönande af dessas duglighet och välfrejd, än sorn nu stå landshöfdingarne till buds, svårligen lära kunna af Regemenls-cbelerna användas.
Utskotten hemställa alltså vördsamt, att sislberörde förslag ej md bifallas.
I afseende på den af Johannes Nilsson påyrkade rättighet för beväringsskyldige att sjelfve välja tjenstgöring till lands eller sjös, vid fotfolket eller rytteriet, få Utskotten erinra, alt motion derom äfven vid sist hållna riksmöte var föremål för Rikets Ständers pröfning; men lemnades utan bifall, på tillstyrkande af dåvarande Allmänna Besvärs-och EkonomiUtskott, som till stöd derför hufvudsakligen anförde, atl den uttryckta farhågan - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 28. 9 hågan att ynglingar med afgjord motvilja för hafvet skulle, om de tillhörde flottans bevärings-områden, blifva underkastade en mot deras fallenhet och böjelse stridande sjötjenst, utan tvifvel kunde anses öfverdrifven, så mycket hellre sorn vid bevärings-manskapets användande till olika slags tjenstgöring för flottans behof, afseende säkerligen, äfven till tjenstens fördel, komme att i möjligaste måtto fästas vid olika vanor och fallenhet hos ynglingarna från särskilda delar af bevärings-områdena.
I allmänhet och med undanlag af ett mindre antal från de närmast flottans stationer belägna orter, exercerades de äfven till lands gemensamt med den öfriga beväringen.
För ordnandet af sjöförsvaret och bevärings-manskapets användande för detsamma vore dessutom, på sätt Rikets Ständer i underdånig skrifvelse af den 8 Juli 1848 anfört, nödvändigt att veta hvarest bemanning till flottan kunde erhållas, och att känna ungefär huru stort antal, sorn i sådant afseende vore af bevärings-manskapet att påräkna.
Denna af Rikets Ständer uttalade åsigt skulle helt och hållet motverkas, om det berodde af de beväringsskyldige att välja emellan tjenstgöring vid landtarméen eller flottan, utan. begränsning af särskilda områden.
Och hvad anginge den genom 19 § 2 mom. i Kongl.
Kungörelsen den 13 Februari 1849 mönsterherren tillagda rätt att pröfva och utse, hvilka beväringsskyldige, som skulle tilldelas kavalleriet, artilleriet eller sappör-depoterna, hade en sådan pröfningsrält af de beväringsskyldiges duglighet till krigstjenst i allmänhet alllid egt rum, samt borde, i Utskottets tanka, destomindre försvinna uti ifrågavarande fall, som ofvanberörde vapen endast kunde upptaga ett ganska inskränkt antal beväringsynglingar och dessa vapen lika litet kunde vara belåtna med otjenligt manskap, som ynglingarne sjelfva skulle komma att röna tillfredsställelse af en tjenstgöring, för hvilken de saknade erforderlige egenskaper; hvarförutan man väl kunde antaga, att de fleste beväringsynglingar voro alldeles ur stånd att på förhand bedöma, om deras håg i detta afseende motsvarades af deras duglighet.
På dessa skäl, hvilka Utskotten anse välgrundade, och då, derest det blefve uteslutande öfverlemnadt åt de beväringsskyldige, att välja det vapen, de skola tillhöra, det förhållande derigenom skulle kunna inträffa, att ett vapen blefve utan förstärkning af beväringen, hvaremot ett annat erhölle mera manskap, än behofvet fordrade, få Utskotten, med upplysning att förut anmärkta § tillika innehåller den föreskrift, att till omförmälde olika vapen i första rummet böra uttagas sådane beväringskyldige, sora sjelfve önska tjena vid det ena eller andra vapnet, så vida de i öfrigt åro dertill duglige, vördsamt tillstyrka, att någon åtgärd i anledtung af Johannes Nilssons motion ej mu -vidtagas.
■ > Bih. till R.
Prof. 1858—1854. 7 Sami. 2 Afd.
S Bäft. 2 10 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 23.
Vidkommande slutligen den ifrågasatta förändringen i tiden och stället för beväringsmanskapets mönstringar, anse Utskotten sig höra fästa uppmärksamheten derå, att Kongl.
Förordningen af den 13 Februari 1849 uti 1 § innefattar det stadgande, att vid bestämmandet af stället för berörde mönstringar, sorn skola förrättas hvarje dr löre slutet af April månad, bör iakttagas, alt manskapet ej med långa fram- och återmarscher besväras.
Några väsendtliga olägenheter af dessa mönstringar i den ordning de nu försiggå torde fölajklligen icke kunna uppstå; hvaremot, derest, såsom Eric Larsson föreslagit, mönstringarne ajllid kommo att förrättas å samma till och ort, som förhållande af manskapets vapenöfningar bestämmas, sådant olvifvelakligt blefve särdeles betungade för deL stundom icke ringa antal beväringsynglingar, hvilka blifva kasserade eller ställde på tillvext och förbättring, och som således då skulle blifva nödsakade att ofta, under flera dagars tid vistas borta från hemorten, der de under nu varande förhållanden undergå mönstring.
Del torde derjemte icke böra lemnäs ur sigte, att, lör kommendering af erforderligt befäl till manskapets undervisning äfvensom lör andra anordningar i och för vapenöfningarne, det är af nöden, att någon lid före de sainmes början erhålla kännedom om beväringsynglingarnes mängd.
Utskotten hysa emedlertid den öfvertygelse, att, så framt lokala förhållanden på någon särskild ort skulle erfordra en annan ordning för omförtnälde mönstringar, vederbörande myndigheter icke underlåta att uti ifrågavarande hänseende vidtaga sådane förfoganden, som, utan alt motverka ändamålet, kunna finnas för orten mest lämpliga.