Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru denna föreställning kunnat häfvas genom den från Hofrätten erhållna underrättelsen, är svårt att förklara, då Akademiekantslers-embetet icke står under Hofrätt, och då ingen embetsmyndighet äger att af en annan taga råd.
Imedlertid är det sannt, att spänningen (kollisionen) på något sätt borde häfvas, och att i händelse icke båda myndigheterna insågo nödvändigheten att handla oberoende af hvarannan, det åtminstone är väl, att endera blifvit derom slutligen öfvertygad, så att icke en för alltid fortfarande stagnation inträffat.
Under förutsättning, att Hofrätten frikänner Consistorium från ansvar för dess åtalade relegationsbeslut, skulle intet- hinder kunnat uppkomma för målets handläggande hos den högre disciplinära myndigheten.
Genom Consistorii frikännande från ansvar hade nemligen dess beslut hvarken varit gilladt eller ogilladt; och hvarken genom dess gillande eller ogillande hos den högre disciplinära myndigheten hade då någon kollision uppstått imellan dennas och Hofrättens beslut.
J)et hade således, under denna förutsättning, blifvit i hvarje afseende likgiltigt, af hvilkendera målet först handlades.
Tänker man sig åter det förhållande, att Hofrätten fäller Consistorium till ansvar för ett beslut, sorn deremot blifver af den högre disciplinära myndigheten gilladt; då först uppstår den frågan om icke ansvarigheten för det åtalade beslutet öfvergått på den myndighet, som gillat det, och om icke, i fall detta förhållande inträffat, innan Consistorium af Hofrätten fälldes, dess frikännande i stället bordt äga rum.
Endast denna betänklighet synes det vara, som hos Hofrätten kan föranleda afbidandet af laga kraft ägande beslut i disciplinär väg.
Hvad grund som härtill finnes, har jag bordt söka för mig utreda.
Först och främst vet jag ingen lag eller regel, hvarefter någondera af de två myndigheterna, Hofrätten och Kantslersembetet, skulle mer än den andra kunnat förpligtas, vare sig att bida eller att först börja.
Och i brist af al! sadan lag eller regel kan väl ej-- heller någon myndighet gifvas, sorn är behörig att slita tvisten, sätta den ena myndigheten i verksamhet och återhålla den andra.
Häraf slutar jag. att så framt ej båda skola för alltid bibehålla ^verksamheten, det måste åligga dem båda att handla oberoende af hvarannan, och icke uppskjuta, för att afbida, hvad deri andra myndigheten företager.
Vidare har jag bordt eftersinna, att möjligheten till den befarade kollisionens undvikande troligen varit ingen annan, än att jag skulle dröjt med åtalets anställande, till dess ett laga kraftägande beslut’ blifvit i disciplinär väg, meddeladt.
Men dervid framställde sig för mig frågan, hvad sorn skolat följa, i händelse detta beslut blifvit en fastställelse af Consistorii öfverklagade.
Hade jag antagit läran om ansvarighetens öfverffyttande, och det slutliga utslaget varit gifvet på högsta ort (hos Kongl.
Majit i Statsrådet) så hade ansvarstalan deremot legat utom min behörighet.
Och med detsamma hade vägen varit stängd för laglig domstols anlitande i en fråga om intrång i tryckfriheten.
Antog jag deremot icke ansvarighetens öfvergång; så1 kunde jag af en laga kraft ägande fastställelse af Consistorii beslut icke finna mig hindrad från, åtalet mot Consistorium.
Om det ej kan undvikas att de myndigheter, som i högre instants pröfva en lägre myndighets åtgärder, äro andra än de, som utöfva domsrätt i frågor om ansvar för samma lägre myndighets förvaltning; så kan det ej heller undvikas, att utöfningen af denna domsrätt någon gång råkar i kollision med de beslut, sorn ändra eller fastställa nämnde åtgärder.
Vill man, att en sådan kollision aldrig må kunna uppstå; då måste antingen den särskilda ansvarsvägen, eller den särskilda (besvärs-) ändringsvägen, eller ock hela ansvarigheten upphöra.
Vill man deremot icke afskaffa någondera; så måste man tåla, att en åtgärd, hvari ändring sökes hos den myndighet, som derom bör anlitas, pä samma gång blifver i ansvarsväg beifrad inför den domstol, som häröfver äger döma; utan att ens åklagaren behöfver i förväg veta, om ej den åtgärd, för hvilken ansvar skall ådömas, redan är af behörig myndighet fastställd.
Man kunde säga, att det ansvar, sorn ådömmes, väl endast drabbar den myndighet, hvars åtgärd blifvit åtalad, men att detta ansvar icke destomindre måste kännas äfven af den myndighet, som gillat och fastställt samma åtgärd.
Olägenheten häraf kan icke förnekas; rnen vill man veta, hvad afseende denna olägenhet verkligen förtjenar; så har man att tillse, att den icke skattas derutöfver., Hvad den icke tilltalade högre autoriteten lider af den lägre autoritetens sakfällande, består endast i förödmjukelsen, icke i reel skada.
Stadnar ansvarsfrågan, ulan att vara i högsta instants afgjord; så kommer förödmjukelsen icke från högre autoritet, än att den kan uthärdas af en myndighet, sqm i allmänhet är antingen af lika eller högre rang med den, som dömt, och hvars omdöme kan, efter omständigheterna, gälla lika med eller mindre än den deraf förnärmades eget:
Har åter saken gått till högsta instants, och der ingen ändring blifvit vunnen; så har förödmjukelsen erhållit den högsta möjliga autorisation.
Den högsta rättvisa, samhället består, har blifvit utdelad; och den blott förödmjukad^ myndigheten måste ej mindre deri finna sig, än den lägre, både förödmjukade och sakfällda, som varit åtalets föremål.
Sålunda uppskattad är det, som olägenheten torde böra-afvägas emot det förhållande, som uppstår genom antagande af den motsatta läran.
Denna lära, hvilken innebär, att ingen kan till ansvar ställas för åtgärder, dem högre myndighet gillat, eller åtminstone, att åtalet ej kan göras gällande mot den förra, med mindre äfven den sednare blifver tilltalad, måste i alla de fall, der den högsta af de myndigheter, hvilka vid åtgärden lagt hand, ej kan i vanlig väg göras ansvarig, också ali fråga om ansvarighet mot de öfriga förfalla.
Och detta är förhållandet i alla de ärenden, hvilka i högsta instants afgöras hos Kongl.
Majit hvars Rådgifvare för åtgärden icke svara inför annan domstol, än den som efter Rikets Ständers Konstitutions-utskotts föreskrift anlitas.
I vissa ärenden saknas dessutom, såsom här, redan i en liigre instants, möjligheten att utföra ett ansvarspåstående, i brist af domstol att anlita.
För förvaltande myndigheter öfver hufvud skulle således af lärosatsen om ansvarets llvttbarhet härflyta en allmän ansvarsfrihet i alla de händelser, der ansvarighet just bäst behöfves, nemligen sådana, der man i en förnärmande åtgärd icke lyckats att å högre ort vinna rättelse.
Emot en Konungens Befallningshafvande eller annan förvaltande eller befallande underordnad myndighet skulle man kunna med framgång anlita åklagare och straffdomstol, när man fått den klandrade åtgärden ogillad af högre myndighet, eller när man underlåtit att en sådan anlita, d. v. s. den förnärmande åtgärden fått vinna laga kraft; men i allt annat läll skulle det vara omöjligt att inför laga domstol göra rättsanspråken epiot denna åtgärd gällande.
På förra sättet kan visserligen hända, att åtgärder gillade af högsta styrelsemakten, hvilka således kunna betraktas såsom dess egna åtgärder, blifva af domstol ogillade och för straffbara förklarade.
Månne det icke vore bättre, om högsta rättvisa någon gång skulle åsidosättas, än att blottställa sjelfva högsta makten för en sådan förödmjukelse?
— Det kan ej nekas, att någon gång så kunde vara.
Men skulle detta blifva regel, och samhällsförfattnin gen derefter rättas; då först blefve saknaden af den lagbundna ordningen kännbar.
Så länge gränserne för utöfningen af lag och rätt äro så vidsträckta som möjligt, så länge lagskipnin - — 5G — gens område icke är onödigtvis förknappadt, underhålles äfven hos högsta styrande makten en helsosam uppmärksamhet på lagarnes kraf, och frestelsen till godtycket befinner sig kraftigt motvägd. i)en stund deremot den styrande makten skulle känna sig icke blott sjelf tillbörligen fritagen från obegränsad ansvarighet, utan ock obehörigen i stånd att genom sitt gillande från ansvarighet undandraga samhällets underordnade myndigheter, vore väl den lagbundna ordningen undergräfd i en af sina vigtigaste grundvalar.'
Obehagligt är det utan tvifvel för en regering att inför landets domare någon gång få orätt.
Men med sorgfällighet att följa lag och rätt, kunna sådana läll hvarken blifva många eller svåra — välförståendes att landets domare också försvarligen sköta sitt kall.
Med sorgfällighet om lag och rätt, kan det nemligen icke just ofta eller lätteligen hända, att underordnade myndigheters åtgärder gillas på högsta ort, när de äro af den beskaffenhet, att deras vidtagande kan ådraga sina upphofsmän lagligt ansvar.
Ty dertill fordras, ej blott att de skola vara origtiga och förtjenta att ogillas, utan ock att de skola hafva tillkommit, om ej af elak vilja, åtminstone af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd — så säger svensk lag.
Denna sammanhållning af ömsesidiga olägenheter torde göra tillfyllest att visa, hvilkadera med skäl böra undvikas och hvilkadera fördragas.
Jag vet, att mycket nyttjas en helt annan method, som jag ville kalla den fanatiska, att betrakta blott den ena sidans olägenheter, den sidans nemligen, som man önskar göra förhatlig; .och att låta påskina, såsom skulle allt vara vunnet, hvad åstundas kunde, endast dessa olägenheter afhjelpas, och såsom funnes å andra sidan icke något ondt, åtminstone ingen svårighet af ringaste vigt att befara.
Men jag tror icke, att det är på detta sätt, som man med fördel stiftar lag och ordnar samhälle, eller rätt bedömer deras värde.
Jag tror, att det ena och det andra sker endast genom att välja, med förstånd och oväld, imellan ömse sidors större och mindre olägenheter, och förnöjsamhet, när man lyckas att undvika de större för de mindre, men utan all fåkunnig inbillning att kunna någonsin undslippa dem alla.
Jag skattar mig lycklig, att det är från svensk lag och samhällsordning, som jag hämtat detta föreställningssätt, och att jag lika litet är berättigad som villig att öfvergifva det.
Hvilka afvikelser, som i enstaka fall kunna äga rum; så lider det dock intet tvifvel, att ju laglig rätt är grundtankan i svenska samhällsinrättningen.
I all fråga om maktutöfning utgår man grundlagsenlig! från den förutsättningen, att rätt skall ske.
Och det gifves ingen lag, som förmenar åtal å en förvaltande myndighets åtgärd, när domstol gifves, inför hvilken (len kan åtalas.
Men det vore förbi med all denna lagbundenhet, om till afvärjande af all ansvarighet från förvaltande myndigheter ej behöfdes annat, än att dessas åtgärder gillades af högre myndighet, öfver hvilken saknades ett forum, der laga åtal kunde när som helst göras anhängigt.
Så har jag sökt utreda verkliga halten af de motifver, hvarifrån skulle uppkomma den egna rättegångsordning, som visat sig vara att befara i förevarande sak.
För att undvika olägenheter, dom lagén icke funnit utväg att undvika, skulle lagen öfverträdas genom godtyckliga^ hinder för dess verksamhet, och sådana hinder, hvilka endast behöfva följdrigtigt genomföras, för att göra sakens fortgång för alltid omöjlig (då hvardera myndigheten vore lika befogad att dröja, tilldess den andra handlagt ärendet).
Och i utbyte mot de olägenheter, man sålunda tror sig afböja, skulle man framkalla andra, rakt stridande mot lagen och undergräfvande hela det ansvarighetssystem, utan hvilket den lagbundna ordningen ej kan bestå.
I förfäktande af lagens kraf härutinnan kan jag ej befara slutlig motgång.
Svårligen lärer man kunna fästa uppmärksamhet på hela det nu afhandlade förhållandet, utan att varseblifva en verklig olägenhet, som påkallar lagstiftarens behjertande.
Den förevarande kollisionen har uppkommit deraf, att en annan väg är föreskrifven till besvärs anförande öfver Consistorii beslut i disciplinarfrågor, än till ansvars påyrkande mot Consistorium för embetsfel.
Och likväl äro disciplinarmålen, såsom onekligen varande brottmål, af den beskaffenhet, I beskaffenhet, att när de icke stadna vid Cousistorii beslut, de naturligen påkalla judiciell behandling, och således icke lämpligen kunnat tillhöra annan myndighet, än en öfverrätt.
Jag lemnar derhän, huruvida Kantslersembetet vid universiteterna tjenar till något verkligt gagn, och om icke dess verksamhet skulle kunna med fördel ersättas af de akademiska Gonsistorierna i allt, hvad som icke rätteligen bör vara judicielt och följaktligen till Hofrätt öfvergå.
Jag undersöker nu derföre icke, huruvida Kantslersemb‘etets göromål, utom befattningen med disciplinen, samtliga äro af den beskaffenhet, att de skulle beqvämligen kunna, efter behandling hos Consistorierna, dragas omedelbarligen under Kongl. Maj:t genom besvär eller underställning.
Hvad som synes mig angeläget, och som jag följaktligen ej bordt underlåta att omnämna, i fall min tanka skulle vinna något afseende, är att disciplinarmålen skiljas från Akademiekantslers-embetets befattning och blifva, på sätt sagdt är, judicielt behandlade.
De åtal, jag sålunda haft att för året omförmäla, hafva varit något talrikare än förut, men hvarken mer eller mindre vigtiga, när jag undantager det sista samt frågan om de två Körsnärernes häktande, en svårare förnärmelse af fordringsägares rätt i konkurs, och företrädesvis statsaktionen inför Riksrätt.
Af mina läsare beror att urskilja, huruvida någotdera af de öfriga varit af mindre betydenhet, än att min åtgärd dervid skäligen bordt äga rum.
En annan strid för ljusets rätt återstår inom min verkningskrets att utkämpa: den gamla, om befogenheten att utreda lagskipningens tillstånd.
De krafter, som vid 1850 års riksdag uppträdde till frihetens bekämpande och som då ej syntes vinna seger, förblefvo icke derföre overksamma vid 1853 års riksdag.
Deras afsigter hafva icke blifvit vunna genom frågans utgång.
Men det är icke detta skäl, som gör tillfyllest, när det gäller att undersöka sjelfva begreppet
Om embetets behörighet.
Och det är ej heller nog, att de å motsidan begagnade skäl blifvit förut vederlagda.
Så länge deras bruk ännu försökes, med synbart hopp om framgång, visar sig derigenom behofvet att i minnet återkalla de redan gifna svaren, hvilkas förgätande troligen måste hafva ingått i beräkningen på framgång.
Och lika litet får jag lemna obesvaradt, hvad som möjligen af ny uppfinning kan hafva ingått i den vid sista riksdagen nyttjade taktik.
Jag har tänkt mig ett sätt att härvid förena största korthet med all skyldig noggrannhet i upptagande af de meningar, som skola granskas, då jag uti en bilaga till denna berättelse upptager det anförande, hvilket säkerligen mest tagit allmänna uppmärksamheten i anspråk; och jag skall i bifogade anmärkningar dertill under linien anföra, hvad jag har att genmäla.
De läsare, som längre tillbaka följt tvistens gång, skola troligen å ingendera sidan finna något nytt.
Efter det förnyade försök, hvaraf detta tal utgör det förnämsta, emot min förvaltning, men synnerligen mot dess vigtigaste lifsprincip, hör jag ej förneka, att mitt bibehållande på min plats i rikt mått fägnat mig, just derföre, att frågan om vidden af embetets behörighet derigenom hindrades att förfalla.
Ett ombyte af person under striden derom skulle faktiskt hafva störtat grundsatsen för min verksamhet, bragt min efterträdare att öfvergifva den, såsom ogillad af allmänna tänkesättet.
Mitt återväljande har gjort till mitt förnämsta ögonmärke upprätthållandet af denna grundsats.
Ljus i lagslcipningen — derom är det, som jag väckt fråga.
Skulle den slutas i mörker; så vore det utan tvifvel bättre, att den aldrig kommit å bane.
Domareembetets utöfning i högsta instants är hela domaremaktens utöfning.
Det är dit, som ljuset skall spridas, om det skall något uträtta.
Vill nationen veta, huru rättvisan handhafves; så vill hon veta, huru det dömes i Konungens Högsta Domstol.
Det kan sägas, att omsorgen härom är öfverlemnad åt tryckfriheten.
Men samma lagstiftare, som införde denna, R.
Emb.-Berättelse för år 1854. 8 — 58 — hafva förutsett, att hon ensam ej skulle blifva för ändamålet tillräcklig
Kan man säga, att de bedragit sig?
Och hvad är orsaken dertill, att deras förutseende blifvit af erfarenheten så föga vederlagdt?
Ibland författare för tidningspressen saknas icke alldeles lagkunniga personer; och någon gång framkomma uppsatser i anhängiga tvister och lagfrågor, som förmenas kunna intressera den tidningsläsande allmänheten.
Ett sådant intresse tinnes likväl icke hos större delen af denna allmänhet, hvilken saknar denna lagkunskap, hvarförutan detsamma högst sällan kan äga rum.
En uthållande kritik öfver lagskipningen ligger således icke inom den allmänna tidningspressens verksamhet eller den stora läsande allmänhetens fattning.
Den hörer till en inskränkt publik och en mera allvarlig, mindre underhållande litteratur.
Har då en sådan hos oss vunnit framgång?
Juridiska Arki fr et, sorn utgör vår juridiska litteratur, innehåller ingen lagskipningskritik, ehuru en sådan kanhända varit i arbetets plan afsedd.
Orsaken synes vara, att till åstadkommande af denna kritik, nöjaktig sakkännedom, sällan finnes hos andra, än sorn i tjenstutöfning en sådan inhämtat, men att desse i allmänhet äga hvarken lust eller tillfälle att härmed befatta sig.
Om för öfrigt någon, som af tjenstebefattning ej vore hindrad, skulle hafva lust och förmåga, att fördjupa sig i det otacksamma arbetet; så torde han möjligen derifrån afhållas af den förmodan, att en fri och oberoende granskning i denna väg icke vore förenlig med redaktörernas samhällsställning.
Vare härmed huru sorn helst; det säkra är, att någon allvarlig eller mera omfattande lagskipnings-kritik i vårt land ännu icke blifvit frukten af vår tryckfrihet.
Men skulle någon, gång, genom fri, enskild försorg, bilda sig en litterär kritik i denna väg; så vore dock mycket att befara, det den blefve ett tummelfält för ensidighet och passion.
Från ämnets beskaffenhet härflyter naturligen denna farhåga; och det var vishet hos lagstiftaren att lika litet nöjas med hoppet om en dylik kritik, som med förmodan om ingen.
Derföre ville lagstiftaren, att nationen skulle af en embetsmyndighet äga att fordra en af rättvisa och sanning ledd verksamhet, för det stora ändamålet, att ljus må spridas öfver lagskipningen.
Såsom pligt måste den stora angelägenheten åläggas någon, så framt någon skulle derom besörja.
Eller var den kanhända icke så vigtig?
Skulle icke lagskipningen äfven i mörkret gå sin gång lika försvarligt?
Erfarenheten liar ej heller lemnat denna fråga obesvarad.
Eller hvarifrån komma de höga ropen emot fullgörandet af detta uppdrag, som lagstiftaren gifvit Ständernes Ombudsman, att utreda lagskipningens tillstånd?
Hvarföre ifrar man så mycket, att domaremakten i dess högsta instants, der hon hel och hållen har sitt säte, må lemnäs i ro för granskningen?
Är det derföre, att man förorättat henne med sanningslösa uppgifter eller nedriga insinuationer om de demandes handlingsgrunder?
Har fråga varit om någon ting annat, än sanningens och det fria omdömets rätt i afseende på sjelfva beslutens rigtighet?
Men omdömena hafva utfallit ogillande; och ett ogillande omdöme, grundadt eller ej, tror man sig kunna betrakta såsom förgripligt.
Hvad blefve det af lagskipningen, om detta föreställningssätt godkändes?
Icke var då lagstiftarens mening illa betänkt, när han trodde det för rättvisan angeläget, att nationen fick se lagskipningen framdragen i ljuset.
Innan lagstiftaren ännu hade borttagit ali fredlysning inom det område, som kan blifvaföremål för mensklig kunskap, och tillåtit, att man öfver allt detta får yttra sig i allmänt tryck bjöd allmänna lagen om dombrott, att hvem som ånyo drager den sak för rätta, deri dom eller utslag förr är, som vunnit laga kraft, eller tadlar sådan dom för rätten eller utom, skall böta olika belopp i penningar för olika instantsers domar, och för Konungens dom femhundrade daler.
Jag vet icke, huruvida man kunde sägas tadla, när man endast granskade och yppade fel och misstag, om icke med tadlandet mentes någonting förklenande; och huruvida således den hofsamma kritiken någonsin kunnat föras under benämning af sådant tadel å dom, hvilket såsom dombrott i lagen bestraffas.
Men så mycket är åtminstone klart, att det klandrande eller ogillande omdöme, som icke var lofligt emot Konungens dom, det var ej heller lofligt emot Härads och Kämners (lägsta instantsens) dom.
Och häraf — 50 — följer, att i fall fredlysningen gällde äfven mot enkel anmärkning om misstag, och i fall denna fredlysning icke är borttagen från Konungens dom, den ej heller är borttagen från laga kraftvunnen häradsdom, genom den af Tryckfrihetslagen gifna allmänna tillåtelsen att yttra sig öfver, hvarje föremål för mensklig kunskap.
I denna lag för yttranderätten skulle då ligga ett tyst undantag för hela lagskipningen —- ett undantag från föremålen för mensklig kunskap — då deremot alla öfriga undantag äro uttryckligen stadgade, med tillägg, att andra icke finnas.
Men om, i fråga om tryckfrihet och allmän yttranderätt, högsta instantsens domar icke äro skilda från den lägre lagskipningeri och icke mer än denna fritagna från allmän granskning och ogillande anmärkningar: så låter väl ingen grund finna sig, hvarföre skillnad i detta afseende mer skulle äga rum, när fråga är om annan offentlig granskning af lagskipningen.
När uti Justitiä-Ombudsmannens Instruktion honom ej allenast tillätes, utan ock ålägges att på denna — utan undantag — använda deri allmänna granskningsrätten, och i sina tryckta berättelser utreda hennes tillstånd; måste det väl vara hela lagskipningens tillstånd, han skall utreda, och det låter då, i brist af undantag, lika litet säga sig, att högsta instantsen icke i föreskriften inbegripes, som att den lägsta är derifrån utesluten.
Ibland klagomålen öfver den af mig anställda granskning förekommer ett, hvari deltagit äfven personer, hvilka eljest icke ogillat mitt begrepp i ämnet — det nemligen, som angår mitt icke nog hofsama skrifsätt vid detta ämnes behandling.
Jag har vitsordat och vitsordar ytterligare den vigtiga angelägenheten att göra sanningen så litet stötande som möjligt; och jag har ej blott felat, utan ock för mig sjelf förlorat en ganska vigtig fördel, om det icke lyckats mig att tillegna 'mig det skrifsätt, hvarigenom sanningen blir minst möjligen stötande.
Deremot bör jag likväl af mina läsares billighet förvänta, att de göra sig full reda för ämnets beskaffenhet, och intet annat begära, än hvad som låter dermed förena sig.
När fråga är att bedöma menniskor, doras karakter och handlingsgrunder; då måste man antingen afhålla sig från allt yttrande, sorn faller dem till last, eller ock framställa ett sådant yttrande med ali den skonsamhet, allt det urskuldande, som ske kan.
Ty det är hvarken lofligt eller rättvist att belasta en menniska med någon skuld, från hvilken hon möjligen kan vara fri.
Att sålunda iakttaga ali möjlig grannlagenhet, försigtighet, välvilja, fördragsamhet, det är hvad som kallas hofsamhet eller moderation.
Den har jag haft att iakttaga vid de tillfällen, då jag fällt något yttrande om en tillfällig möjlig anledning till de beslut, jag granskat.
Dit hörer det nu sä häftigt angripna yttrandet om förhastande, såsom förmodad orsak till ett misstag.
Kan detta misstag förklaras med någon mera urskuldande anledning, än denna, härledd från bristande besinningstid och öfverhopande göromål; då har jag brustit i hofsamhet vid misstagets bedömande, — Dit hörer ock ett äldre yttrande, som influtit i 1849 års berättelse; och angår motifvet till ett domslut, hvarigenom den rike innehäfvaren af ett stort fideikommiss förlorat en egendom, som jag ansåg hafva bordt honom tilldömas, men som i stället tillerkändes hans fattiga motpart.
Jag tillät mig reflexioner öfver det motif till beslutet, som skulle kunnat hämtas från fattigdomen, och öfver de verkningar, sorn från en följdriktig tillämpning af dessa motifver kunna uppkomma.
Jag har brutit mot hofsamheten, i fall bättre eller oskyldigare förklaringsgrunder finnas till ett domslut af den beskaffenhet, som det granskade var.
I alla öfriga af mig behandlade fall åter vet jag knappast, att fråga kan uppstå om hofsamhet.
Ty när ingenting gäller personer eller handlingsgrunder, utan endast handlingarna, objektift betraktade; då gifves ingenting att skona eller urskulda; och hofsamheten vore då ett ord utan mening.