Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likaså hade barnamord och förgörning icke bordt intagas i detta kapitel.
Icke heller ansvaret för dueller.
I 21 kap. om sedlighetsbrott finnas sammanförda otukt, äfventyrliga spel, samt grymhet i behandlingen af kreatur.
Hvad hafva väl dessa brott med hvarandra gemensamt?
Sjelfva benämningen af sedlighetsbrott är redan märkvärdig.
Hvarje brott är straffbart med afseende på sedligheten.
Man torde anse att lagbokens systematiska uppställning icke är af särdeles vigt; men det är icke så.
Lagens tillämpning beror stundom deraf; och lagbudens mening förklaras någon gång med afseende å den synpunkt, hvarur lagstiftaren betraktat brottet.
Huru ofta måste icke domaren, i rubriken, i sjelfva den ordning, hvarefter lagbuden följa på hvarandra, söka en ledning för utfinnande af lagstiftarens mening, i fråga om vissa rättsbegrepp, som ur lagen ensamt hemta sitt stöd.
Det är således af vigt alt lagstiftaren ej mindre genom en praktisk uppställning, än äfven genom en enkel och klar redaktion, söker åtskilja och begränsa brottens olika arter, för att såmedelst bidraga till att noggrannt bestämma de särskilda brottens karakter och kännetecken.
Om också definitionerna ej alltid kunna klart utsättas i lagboken, så skall praxis, derest den ej af lagen förvillas, komma att ersätta hvad häruti brister; hvaremot, i händelse flera olikartade brott sammanföras under en rubrik, rättsbegreppen i kriminalrätten bland juristerne blifva sväfvande och osäkra.
Den method synes mig således vara att föredraga, som är följd vid 1734 års lag; och sjelfva den dunkelhet och osäkerhet i rättsbegreppen hos domaren, som kunde blifva en följd af den föreslagna uppställningen, i förening med det abstrakta framställningssättet, synas mig innebära vådor för den enskilda friheten genom deri tolkning, som kan komma att gifvas åt de dunkla och sväfvande lagbuden.
Men om också Juristerne, genom noggranna studier och forskningar, skulle lyckas att öfvervinna de svårigheter, som kunna uppkomma af lagens uppställning och redaktion, så återstår dock alltid det förhållande, jag redan omnämnt, eller att en lag, som dels till sina principer hufvudsakligen afviker från folkets åsig— ter, dels genom sjelfva sin uppställning är för folket ofattlig, aldrig kan blifva en bo/c för folket, aldrig, såsom hittills, den ledtråd, hvarefter detsamma i sitt görande och låtande haft att rätta sig.
Lagstiftaren må, bäst han vill, i ett ka - 78 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N-o 58. j)itel sammanföra brott, dem han från en viss doktrinel synpunkt finner äga sammanhang med hvarandra.
Folket skall aldrig, eller åtminstone icke ännu på ganska länge, inse sambandet emellan mördaren och den som tilldelar en annan en örfil eller knuffning; icke heller kunna föreställa sig, att ansvaret för den, som med sin älskarinnas goda bifall och samtycke rymmer med henne, är att söka i det kapitel, som handlar om brott emot annans frihet, o. s. v. »Den juridisktfilosofiska spekulationen,» säger en berömd författare, »äger ej makt att i ett folks medvetande inlägga, eller derifrån borttaga den måttstock, hvarmed detta folk mäter gerriingens straffbarhet, och mot denna kan likväl lagen icke ställas i strid utan att folkets moraliska begrepp förryckas och förvirras.
Detta är skälet, hvarföre brottmålslagarnes rent rationella omskapning hos ett folk, som förut äger dem sjelfständigt af sig stiftade, är lika betänklig som en dylik omskapning af dess öfriga lagar.»
Olägenheterna deraf att lagboken, på sätt vi nämnt, göres främmande och otillgänglig för folket, äro allmänt erkända och öfverklagade i Tijskland, hvars lagar tjenat det ifrågavarande förslaget till mönster; och der, enligt hvad kändt är, folkets allmänna okunnighet om lagarne, och oförmåga att fatta dem vållar missbelåtenhet och förtryck.
Det torde icke erfordras vidlyftig bevisning derom, att ett folk som icke fullkomligt känner den lag, hvarunder det lefver, sakuar hufvudvilkoret för ali frihet; och man torde böra noga betänka sig, innan man beröfvar
Svensken den lagkunskap han ägt och genom hvilken han i alla tider värnat sin frihet.
De inconseqvenser eller misstag i Utskottets förslag, dem jag-trott mig böra anmärka, ådagalägga efter mitt förmenande, att, från vetenskaplig synpunkt, detta förslag ännu mindre än lagberedningens tillfredsställer de anspråk på enhet och system, som torde böra göras på en lagbok.
Ännu mindre lärer en sådan enhet kunna vinnas, om förslaget kommer under pröfning i Stånden, der olika meningar torde komma att göra sig gällande i fråga om hufvudprinciperna.
Hela systemet kommer derigenom att ännu mera sönderrvckas.
Vi hafva, vid innevarande riksdag, haft erfarenhet af ett sådant förhållande vid behandlingen af upprorslagen, bestående af endast 8 §§, och i afseende hvarå helt motsatta meningar inom Stånden gjort sig gällande.
Om det också skall blifva möjligt för Lag-utskottet att, i denna enstaka fråga, slutligen sammanjemka åsigterna, huru skulle väl detta låta sig göra, ifråga om en helt ny brottmålslag?
Eller hvad system och ordning i lagen skulle väl åstadkommas genom sammanjemkandc af de vid öfverläggning Reservationer vid Lag Utskottets Betänkande, N:o 38.
79 på 4 särskilta rum fattade, mot hvarandra stridande besluten.
Detta allt, under förutsättning att representationen kunde anses komma att sammanvara så lång tid, som skulle erfordras till öfverläggning, återremiss, sammanjetnkning inom Utskottet och slutligt afgörande af de 6 å 700 punkter, som skulle komma att utgöra särskilta öfverläggningsämnen.
Besinnar man, att förslaget nu för andra gången behandlas af Rikets Ständer, utan att frågan kommit en hårsmån närmare sin lösning, så torde man inse befogenheten af denna anmärkning.
Jag anser således för min del oundgängligen nödigt att Rikets Ständer, under inseende af omöjligheten att, på det sätt nu blifvit föreslaget, åstadkomma en verklig och för nationen välgörande förbättring af vår brottmålslagstiftning, fatta det beslut, att den hittills uppgjorda planen måtte ändras samt att arbetet företages i en annan ordning.
Jag anser att man dervid bör taga till föresyn de länder, der man, med mera praktiskt sinne än i Tyskland, företagit och verkställt reformer af strafflagstiftningen.
I Frankrike och Belgien hafva t. ex. förslag till nya fängelselagar blifvit representationen förelagde.
I Danmark likaså, och man har der tillika genom antagande af särskilda förordningar angående straffen för särskilda klasser af brott, såsom särskildt för stölder och rån, bedrägeri och förfalskning, eller brott emot äganderätt; särskildt för dråp och mord o. s. v. lyckats småningom bringa strafflagstiftningen i öfverensstämmelse med tidens fordringar.
I England har man också börjat med reform af fängelseväsendet, och derefter företagit en nationell utbildning af strafflagstiftningen.
I öfverensstämmelse med dessa länders exempel har jag inom Utskottet varit af den mening, att Utskottet med ogillande af förslaget till strafflag, skulle egna sin uppmärksamhet företrädesvis, dels åt nödiga modifikationer i straffsystemet, såsom kyrkopliktens borttagande, frihetsstraffens ändamålsenliga inrättande o. s. v., dels åt en förbättring i lagstiftningen angående straffen för stöld, rån, bedrägeri och förfalskning, hvilka brott äro de, som under senare tider mest tilltagit, och i afseende å hvilka den nu gällande lagstiftningen kan anses bristfällig.
Dessa förbrytelser, såsom innefattande alla kränkningar å äganderätt, utgöra också en klass för sig, och kunna således behandlas särskildt; serdeles om man något mera än lagberedningen, tager i betraktande den gällande lagstiftningen.
Den brist på enhet och system, som kan blifva en följd af detta sätt att gå till väga, kan, vid en kommande riksdag, lätteligen afhjelpas genom förordningar om straffen för öfriga klasser af brott.
Denna brist på enhet och system kan, i allt fall, icke blifva större än den,som, på sätt jag redan anmärkt, skulle uppkomma genom antagande på fyra kamrar af en ny lag; helst om man i fråga om tillämpningen jemväl tager i betraktande att den nya lagen komme att tillämpas af domare, som äro vane vid ett helt annat system, och som icke lätteligen på en gång torde kunna sätta sig in i ett nytt. 80 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
Om man invänder, att det arbete och de kostnader, som på lagförslaget äro nedlagda vore förspillde, om det sätt för reformen antages, som jag föreslagit; så svarar jag, att hvad godt och nyttigt må finnas i berörde lagförslag ingalunda kan anses förloradt, och att Utskottet, eller de som kommo att arbeta på reformen lika litet lära underlåta att taga samma förslag till råds som Utskottet t. ex. icke försummat att, vid utarbetande af ny lag angående inteckningar, eller uppror och folksamlingar använda hvad med nu gällande rättsprinciper är förenligt.
Om Utskottet vid början af riksdagen företagit sig ett sådant arbete som jag föreslagit, så hade detsamma otvifvelaktig! redan kunnat pröfvas och af Stånden antagas, på samma sätt, som t. ex. inteckningslagen och de (lera förordningar, som vid denna riksdag blifvit antagna.
Deremot torde lika litet vid denna, som vid den förflutna och jag tviflar vid någon kommande riksdag, lagen i sin helhet komma under pröfning och varda antagen.
Jag vågar således vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anmäla, att de funnit ifrågavarande förslag till ny strafflag, hvilket i sina hufvudsakligaste grunder helt och hållet afviker från gällande lagstiftning, sakna den öfverensstämmelse med de hos folket ännu rådande rättsbegrepp, som lagstiftaren i första rummet bör eftersträfva; det sammanhang med bestående rättsystem, som är ett oundvikligt vilkor för hvarje reform i lagstiftningen samt den enkelhet och lättfattlighet, som nationen är van att finna i lagen; hvadan Rikets Ständer ej heller ansett sig böra antaga samma förslag.
Men att, enär behofvet af en skyndsam förbättring i vissa delar af brottmålslagstiftningen icke medgifver det uppskof, som skulle erfordras för utarbetandet af ett nytt förslag till strafflag, samt en dylik förbättring lämpligast torde böra börjas, dels och förnäm ligast med ordnande af straffsystemet, isynnerhet hvad angår frihetsstraffen, hvilka i senare tider erhållit en vidsträcktare tillämpning, än 1734 års lag förutsätter, dels med en förändring i lagstiftningen om straffen för stöld och rån, bedrägeri och förfalskning, i afseende å hvilka brott nu gällande lag isynnerhet behöfver förbättras, Rikets Ständer anhålla, det Kongl. Maj:t ville låta utarbeta och till näst sammanträdande
Ständer framlägga, ej mindre ett förslag till lag om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff, jemte de modifikationer i straffsystemet för öfrigt, som kunna anses nödiga, än äfven till en författning angående ofvanberörde förbrytelser.
Af Herr Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 81 Af Herr Lector Wallman:
Jag har redan sistlidne riksdag uttalat min öfvertygelse om grunderna för den nya kriminallagen, om de föreslagna straffarterna samt om domarens rätt att inom mer eller mindre utsträckta gränser mäta straffen, eller den såkallade domarelatituden och hänvisar, för att icke behöfva upprepa hvad jag då anfört, till min reservation emot Lag-utskottets principbetänkande Jtä 93 vid 1844 års riksdag, i de delar den till det vid innevarande riksmöte omarbetade lagförslaget äger tillämpning.
Jag får särskildt anföra följande:
Yår nu gällande lag, utarbetad efter äldre inhemska mönster, med kännedom om folklynnet, omsorg i detaljerna, logisk ordning i det architektoniska och betydelsefull lakonism i uttrycken, torde kunna för sin tid anses såsom ett af den juridiska literaturens mästerverk.
Dock är den lika litet, som andra menskliga verk, frikallad från brister; och då lagstiftningen måste gå i bredd med civilisationen och bildningens framsteg, har äfven 1734 års lag efterhand undergått förändringar, likväl utan att den nationella grundval, på hvilken denna lag hvilar, blifvit rubbad.
Utbildade rättsförhållanden, större aktning för menniskovärdet äfven inom samhällets lägsta klasser och mildrade tänkesätt hafva särskildt inom kriminallagstiftningen föranledt vigtiga och betydelsefulla modifikationer i lagens anda och bokstaf, bestämda isynnerhet genom den af statsmakterna vid 1778—1779 årens riksdag beslutade förordningen om mildring i straffen.
I samma grad, som massan af nya eller förändrade lagstadganden och lagförklaringar tillväxte, blef behofvet af en revision af lagen större och slutligen, efter 1809 års revolution, föremål för representationens allvarliga uppmärksamhet.
Enligt Ständernas vid särskildta tillfällen uttalade önskan, afsåg man dervid lagarnas granskning, redaktion och förenkling, samt de spridda författningarnes kodifiering.
Om den af regeringen utsedda Lagkommittén i enlighet härmed uppfattat sitt uppdrag, så hade fäderneslandet redan länge ägt en kriminallag, motsvarande tidehvarfvets billiga fordringar, och det tillstånd af rättslöshet, hvaröfver nu klagas, skulle aldrig hafva inträdt.
Men Lagkommittén valde en annan riktning.
Med förkastande af hela straffsystemet i den gamla lagen, uppförde Kommittén en helt ny byggnad, i hufvuddelarna och ej sällan i de minsta detaljer en efterbildning af den genom Feuerbach grundlagda tyska kriminallagstiftningen.
Att stifta lagar är icke någon lätt sak.
Yäl omtalar forntiden män, som gifvit folken nya lagar, men noggrannare forskningar hafva lärt, att de endast öfversågo eller samlade äldre nationella lagar.
Så var förhållandet hos Grekerna, hos de Germaniska stammarna och våra förfäder.
Annu äro i vår gällande lag icke alla spår utplånade efter det gamla versslag (fornyrdalag), i hvilket lagarna Bih. till R.
Brot. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Åfd. 22 Haft. 11 82 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. ursprungligen voro författade.
Ett verk, som genomgått seklers pröfning, blir ett uttryck af folkets tänkesätt: i denna smältugn frånskiljes det tillfälliga, och det sanna och varaktiga qvarstår ensamt.
Det Vore en orättvisa att neka förtjensten af Kommitténs verksamhet och den vinst den juridiska doktrinen deraf skördat; i detta hänseende kan denna Kommitté anses såsom grundläggning till en juridisk skola inom fäderneslandet.
Men det kan lika litet bestridas, att det resultat af dess arbeten, Kommittén nedlagt i förslaget till ny kriminallag, är i det hela förfeladt; denna lag motsvarar icke nationens väntan och behofvet af en rättvis och verksam strafflag.
Den nya lagen saknar, efter min öfvertygelse, i formen den stränga och vetenskapliga symmetrien i plan och utförandet; den förlorar sig stundom i ofullständiga konkreta bestämmelser, i stället för att bringa dessa under allmänna synpunkter, och i uttrycken saknar man det klara språk, som är genuina tankars modersmål och ej sällan den korthet och värdighet, som höfves orakelspråk, afkunnade från rättvisans tribunal.
Utgången från främmande theoriers abstrakta område kan den vid mätandet af gerningarnes relativa straffbarhet ej göra behörigt afseende på nationens lynne och karakter, hvarken såsom ett bestående faktum, eller såsom en afspegling af den förädlade menskligheten.
Den spinner ett nät af bräckliga trådar omkring sam fundslifvet och personliga friheten hos en nation, hvars lösen är kraft och allvar och som är ömtålig om sin frihet.
Måhända kan en sådan strafflära lättare förenas med allmänna tänkesättet och behofvet i de länder, hvarifrån mönstret är lånadt, men ett folk, inom hvars fria bröst ännu lefver det ridderliga mod, som lade Rom i bojor, skall aldrig förlika sig med en lag, hvilken med rånarens, mordbräunarens och tjufvens straff belägger den som hotar en annan (lagberedningens strafflag 18: 21), eller af öfverilning tillfogar honom ett mindre lyte eller kroppsfel (ib. 17: 29.); och jag tror icke heller, att folkets mensklighet skall försona sig med ett stadgande, hvilket med böter till minst 40 r:dr r:gs straffar den fattige husfadren, som nå sin rika grannes skog olofligen hemtar vindfälle, »ris eller gren», och, om det sker tredje gången, öppnar för honom cellen (1. c. 27: 3, 4.) Lagförslaget bär öfverallt prägeln af sin härkomst inom främmande doktriners område.
Förbrytelser, okända i vårt land, såsom uppsåtligt spridande af sjukdomar samt förgiftning af varor, som till allmänt salu hållas, liks misshandiaude, fartygs utrustande till slafhandel, annans utsättande på öde ort, eller utförande utur riket emot hans vilja o. s. v* äro fullständigt upptagna; andra förseelser, vid hvilka allmänna tänkesättet fästar en underordnad vigt, beläggas med höga böter eller strängare ansvar.
Så pliktar man för oljud å allmän väg ända till 80 r.dr r:gs (13: 13), för oloflig gångstig öfver andras ägor till 40 r:dr, Reservationer vid Lag-Ulskollcls Betänkande, N:o 58. 83 för sten eller »annat,» sorn kastas i någons lius, gård eller fartyg 40 r:dr, och om det sker af öfverdåd ända till 100 r:dr; och under det lagen på detta sätt bevakar nästan hvarje steg af den enskilde och bestraffar sjelfva hotelsen, har den icke något ansvar för ett af civilisationen högt ogilladt lagbrott, envig, om utgången icke blir blodig (17: 38, 39.)
Utmaningen, hvilken enligt duellsplakatet af 1682 belägges med tjenstens förlust, 2000 daler silfvermynts böter och 2:ne års fängelse, och som enligt nyare tyska lagar äfvenledes straffas med fängelse, är utan straff.
Näst uppfattningen af brottets karakter, och dess relativa straffbarhet, är bestämmandet af straffen den vigtigaste delen af kriminella lagstiftningen.
Dess hufvudsakliga uppgift är att i valet af korrektiver, utan åsidosättande af den mensklighet, som sjelfva brottmålslagen icke får förneka, träffa straffarter alfvarliga och afskräckande.
Den gamla lagen har för svårare brott, utom dödsstraffet, spöstraff' och kyrkoplikt, båda verksamma oeh i de flesta fall afskräckande.
Allmänna opinionen bär utdömt de senare straffen, såsom oförenliga med våra tiders mildare tänkesätt; men den nyare lagstiftningen i vårt land har, med undantag af det såsom allmän straffart förkastliga och till sin verkan på gröfre brottslingar tvetydiga isoleringsfängelset, icke något enda straff, som kan ersätta de ur nu gällande lag utmönstrade.
Likväl är det min öfvertygelse, att denna brist mindre ligger i sakens natur, än i den ensidighet, med hvilken den nya strafflagen blifvit bearbetad.
Utskottet har visserligen tagit ett vigtigt steg, genom införandet i lagen af straffarbete, såsom motsvarande det nuvarande fästningsarbetet, men Utskottets urval af straff och deras bestämningar sakna i allmänhet, vid jemförelse med nyare kriminallagar, t. ex. de Tyska, ibland hvilka den Braunschweigska intager första rummet, nödig fullständighet och noggrannhet.
Det är likväl endast genom en sådan det blir möjligt att gifva straffen, så väl i sig sjelfva, som i allmänna tänkesättet, en karakter, motsvarande brottens.
Det är denna vigtiga omständighet Lagberedningen förbisett, då den nästan endast antagit qvantitativa olikheter i straffen, utmätande samma fängelsestraff (isoleringsfängelset) i portioner från 30 dagar till 8 år, för de flesta lagöfverträdelser, för förseelse emot påbud af offentlig myndighet rörande landets allmänna hushållning (LB. 11: 28) ända till rån och stöld.
I nyare tyska lagar antagas trenne särskilda slag af straffarbete, karakteriserade genom lindrigare eller svårare arbete, samt andra skärpningar i straffet.
I den svåraste graden arbetar fången i kedjor, inneslutes hvar sjette månad i cell och under denna månad hvarannan dag vid vatten och bröd.
Enligt Utskottets förslag bestämmer domaren, om och i hvad mån straffarbetet skall verkställas i ensamhets- eller gemensamhetsfängelse (2: 7).
Lagen bör i 84 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 08. bestämmandet af straffets art vara klar och tydlig och i detta afseende kan valet icke utan strid emot rättsprinciper åt domaren öfverlemnas.
För min del är jag af den öfvertygelse, att ensamhetsfängelset bör tillämpas vid allt straffarbete för förbrytare öfver 18 och under 60 år, på en kortare, i lagen noga bestämd tid, i proportion lill hela fängelsetiden.
På sådant sätt blir isolerings fängelset ett verksamt och »alfvarligt» straff.
Såsom ensamt straff, då det alltid måste utsträckas på längre tid, förfelar denna moraliska tortyr slutligen sin hela verkan; då deremot straffarbetet, under sträng arbetsordning, militärisk disciplin och skärpningar genom isoleringsfängelse och vatten och bröd, icke upphör att vara i hög grad verksamt.
Det synes mig ligga föga vigt uppå, om man dervid ålägger tångarne den i Auburnsfängelserna föreskrifna absoluta tystnaden.
Hufvudsaken är, att tångarne isoleras då de icke arbeta samt att disciplinen strängt vidmakthålles.
Fängelsernas inredning med trädceller för sådant behof fordrade en jemförelsevis obetydlig kostnad.
Utskottet har antagit vatten och bröd, såsom alternatif emot enkelt fängelse och således äfven såsom förvandlingsstraff för böter, sedan förslaget att upptaga detta straff, hvilket enligt nu gällande lag tillämpas såsom sequivalent mot spöstraffet för gröfre brott, ibland sjelfständiga straffarter för denna klass af förbrytelser, blifvit genom votering underkändt.
Det är svårt att fatta skälen för Utskottets beslut, då det allmänt erkännes, att straffet, verkstäldt på det sätt här är föreslaget (‘2 kap. 11 §), utan någon fara för den brottsliges lif kan i liela sin stränghet användas och att det då blir vida svårare och verksammare, än hittills och således ett lämpligt straff, icke för den obemedlade, som saknar tillgång till böter, utan för gröfre och diffamerande brott.
Följden af detta beslut har varit, att tiden för enkelt fängelse måst inskränkas till 6 månader, motsvarande 30 dagars fängelse vid vatten och bröd (2:18): den längsta tid, på hvilken detta senare straff kan ådömas.
Men härigenom uppkomma högst betänkliga förhållanden.
Hittills har man antagit, att politi ska förbrytelser och dermed likartade lagbrott, hvilka sällan äro af diffamerande beskaffenhet, kunde försonas med enkelt fängelse.
Utskottet har väl för lindrigare fall bibehållit enkelt fängelse, men för de svårare antagit det mera skymlliga straffarbetet, hvilket från Utskottets ståndpunkt var nödvändigt, då det förra frihetstraffet icke, såsom det senare, kunde till längre tid, än 6 månader utsträckas.
Härigenom är den politiska fången öfverlemnad åt hela den nesliga behandling, som är den råaste och grofsta missdådarens lott; och äfven om straffet stannar vid enkelt fängelse, så är afsigten tydlig att tillämpa detta i cell (fängelselagen 2: 2), för alt genom intensiteten i straffet ersätta dess kortare varaktig - Reservationer vid Lag-Ulskottels Betänkande, N:o S8. 85 het.
Jag saknar tid och utrymme att här uppdraga förhänget för den framtidstafla, som ligger bortom en sådan lagstiftning.
Tider kunna komma, då dessa till cellfängelser uppförda palatser blifva bastiller eller blykamrar, der fäderneslandets ädlaste vänner försmäkta, undangömda för hela menskligheten.
Genom denna inskränkning i tiden för enkelt fängelse har det blifvit en nödvändighet att med det nesligare straffarbetet belägga flera andra förseelser, hvilka kunnat med enkelt fängelse försonas.
Ibland verksamma straff, isynnerhet emot brott, som hafva låg egennytta till driffjeder, såsom rån, stöld och bedrägerier af alla slag, intaga böter ett vigtigt rum; och de äro, såsom skadestånd till Staten och den enskilde, både lämpliga och rättvisa.
Men hittills har detta straff i vår kriminallagsstiftning varit tilläm padt på ett sätt, som dels förfelar ändamålet, dels är sårande för rättvisan; och den nya strafflagen har icke godtgjort den gamlas fel.
Då böterna utgå till lika belopp af den förmögne och obemedlade, faller straffet med bela sin tyngd öfver den senare; och den förre blir strafflös.
Denna orättvisa stegras till den högsta grad genom det i högre mening rättsvidriga stadgandet om böternas förvandling till kroppsstraff eller fängelse.
Fattigdom och nöd, tvänne härda frestare, särdeles inom den samhällsklass, hvilken oftast är hemfallen under lagen, blifva försvårande omständigheter vid en sådan lags tillämpning och man kan nästan säga, att sjelfva fattigdomen blir ett brott.
För min del anser jag böter alltid böra ådömas jemte annat straff, såsom förhållandet är efter Code Napoléon, och i proportion till den felaktiges kända förmögenhet.