Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag är äfven fullt öfvertygad derom, att en seglats längs med Asiens nordkust, i fall ej allt för ogynsamma omständigheter sammanstöta, ej allenast är utförbar, utan äfven kommer att blifva af oberäknelig praktisk betydelse, ingalunda omedelbart såsom en ny handelsstråt, men väl medelbart genom det insegel, som härigenom skulle lemnas på den praktiska användbarheten af en sjöförbindelse mellan nordliga Skandinaviens hamnar och Obi-Jenisej å ena sidan och mellan Stilla oceanen och Lena å den andra.
Skulle mot förmodan expeditionen ej lyckas utföra det uppgjorda programmet i dess helhet, så bör den dock icke blifva förfelad.
I så fall bör expeditionen under en längre tid komma att uppehålla sig vid ställen på Sibiriens nordkust, lämpliga för vetenskaplig forskning.
Hvarje mil bortom Jenisejs mynning är ett steg framåt till en fullständig kännedom om vårt jordklot, ett mål som en gång måste uppnås, med större eller mindre uppoffringar, och till hvilket det är en hederssak för hvarje bildad nation att i sin mån bidraga.
Vetenskapsmannen blir i dessa förut obesökta farvatten i tillfälle att lemna svar på en mängd frågor rörande polarländernas forna och nutida beskaffenhet, af hvilka mer än en i och för sig är af tillräcklig vigt och betydelse för att föranleda en sådan expedition, som den nu ifrågavarande.
Endast några få af dessa frågor må det tillåtas mig att här påpeka.
Om man undantager den del af Kariska hafvet, som de tvenne senaste svenska expeditionerna utforskat, saknar man för det närvarande hvarje kunskap om alg- och djurlifvet i det haf, som sköljer Sibiriens nordkust.
Helt säkert möter oss här, i motsats mot hvad man hittills antagit, samma rikedom på djur och växter som i hafven kring Spetsbergen.
I Sibiriens ishaf böra växt- och djurformerna, så vidt man på förhand kan döma, uteslutande utgöras af lemningar från den glacialtid, som närmast föregått nutiden, något som icke är fallet i de polarhaf, der Golfströmmen utbreder sitt vatten och dit den sålunda för former från sydligare trakter.
Men en fullständig och säker kännedom derom, hvilka djurformer äro af glacialt och hvilka af atlantiskt ursprung, är af genomgripande betydelse ej allenast för zoologien och djurgeografien, utan äfven för Skandinaviens geologi och särskildt för kännedomen om våra lösa jordlager.
Få vetenskapliga fynd eller upptäckter hafva så mäktigt fängslat så väl lärdes som olärdes intresse, som upptäckten i Sibiriens frusna jord af kolossala elefantlemningar, stundom ännu väl bibehållna med hull och hår.
Hithörande fynd hafva mer än en gång varit föremål för vetenskapliga expeditioner och noggranna undersökningar af framstående lärde, men dock är mycket ännu gåtfullt med afseende å en mängd omständigheter, som stå i samband med Sibiriens mammutperiod, hvilken kanske varit samtidig med vår glacialtid.
Särskildt är vår kännedom om de djur- och växtformer, som lefde samtidigt med mammuten, högst ofullständig, oaktadt man vet, att i de nordligaste från land svårtillgängliga delarne af Sibirien smärre kullar förekomma, betäckta med ben af mammut och andra med den samtida djurformer, och att man öfverallt derstädes träffar så kalladt noakträ, d. v. s. halfförstenade eller förkolade växtlemningar från flere olika geologiska tidskiften.
Öfver hufvud taget är en så fullständig utredning som möjligt af de svårtillgängliga polartrakternas geologi ett nödvändigt vilkor för kännedomen om vårt jordklots forna historia.
För att bevisa detta behöfver jag blott erinra om det epokgörande inflytande, som utöfvats på geologiens läror genom upptäckten i polarländernas berg och jordlager af praktfulla växtlemningar från vidt skilda geologiska tidskiften.
Äfven på detta fält bör en expedition till Sibiriens nordkust kunna vänta rika skördar.
Dessutom träffar man i nordliga Sibirien lager, som blifvit afsatta ungefär samtidigt med södra Sveriges kolförande bildningar och som derför innehålla försteningar af djur och växter, hvilka just nu äro af alldeles särskildt intresse för den geologiska vetenskapen inom vårt eget land, med anledning af de fynd af praktfulla växtförsteningar, som under de senare åren blifvit gjorda flerestädes hos oss, och som gifva oss en så liflig bild af den subtropiska vegetation, som fordom betäckt den skandinaviska halfön.
Få vetenskaper torde en gång komma att lemna så vigtiga praktiska resultat som meteorologien – ett förhållande eller snarare en redan delvis realiserad förhoppning, som vunnit allmänt erkännande genom de betydande medel, som i alla bildade länder blifvit anslagna till upprättande af meteorologiska institutioner och till uppmuntrande af meteorologiska forskningar.
Men väderleksförhållandena i ett land äro så beroende af temperatur, vind, lufttryck m. m. i långt aflägsna trakter, att lagarne för ett lands meteorologi endast kunna utredas genom sammanställning af iakttagelser från de mest aflägsna länder.
Flere internationela meteorologiska företag hafva derför redan kommit till stånd, och man kan nästan betrakta de olika ländernas meteorologiska institutioner såsom olika afdelningar af ett och samma, öfver hela jorden fördelade ämbetsverk, genom hvilkas endrägtiga samarbete det föresatta målet en gång skall uppnås.
Men bortom de ställen, för hvilka årliga observationsserier kunna erhållas, finnas trakter af tusentals qvadratmils omfång, från hvilka ännu inga eller endast spridda iakttagelser erhållits, och dock har man just här nyckeln till många eljest svårförklarliga väderleksförhållanden inom Europas kulturländer.
Ett sådant meteorologiskt område, okändt men af yttersta vigt, bildar det norr om Sibirien liggande Ishafvet och der belägna land och öar.
Det är för Europas och Sveriges meteorologi af stor vigt att erhålla tillförlitliga uppgifter om landfördelningen, isförhållandena, lufttrycket och temperaturen i denna i detta hänseende ännu föga kända del af jordklotet, och den svenska expeditionen kommer här att hafva ett forskningsmål af direkt betydelse för vårt eget land.
I viss mån kan detsamma sägas om de bidrag, som från dessa trakter kunna erhållas till kännedomen af de jordmagnetiska förhållandena, af norrskenet m. m.
Härtill komma undersökning af djur- och växtverlden i förut i detta hänseende okända länder, etnografiska forskningar, hydrografiska arbeten o. s. v.
Jag har naturligtvis här endast kunnat lemna en kort antydan om de vetenskapliga frågor, som möta expeditionen under ett längre uppehåll vid Sibiriens nordkust, men det, som anförts, torde vara nog för att visa, att expeditionen, äfven om dess geografiska mål ej skulle uppnås, bör kunna värdigt ansluta sig till likartade företag, som förut utgått från Sverige och som ländt vetenskapen till gagn och det svenska namnet till heder.
Skulle expeditionen åter, såsom jag hoppas, temligen obehindradt och således inom en jemförelsevis kort tid kunna nå Beringssund, så blir visserligen den tid, som under vägen kan egnas naturhistoriska forskningar, allt för kort för en lösning af många bland de vetenskapliga frågor jag här anfört.
Men oberäknadt det verldshistoriska sjöfartsproblem, som då blifvit löst, böra äfven i sådant fall ofantligt vigtiga och omfattande bidrag kunna erhållas till kännedomen om de geografiska, hydrografiska, zoologiska och botaniska förhållandena i Sibiriens ishaf, och bortom Beringssund möta expeditionen andra länder med en mer yppig och vexlande natur, der andra, oss kanske mindre närliggande, men derför för vetenskapen i dess helhet ej mindre vigtiga frågor taga forskarens uppmärksamhet i anspråk och lemna en rik belöning för hans arbete och möda.
Det är dessa betraktelser, som legat till grund för uppgörande af planen för den expedition, hvarom här är fråga.
Min afsigt vore att i början af juli månad 1878 lemna Sverige i en för fart bland is särskildt byggd ångbåt, som provianteras för högst tvenne år och som, utom en vetenskaplig stab af fyra eller fem personer och fyra i Norge förhyrda fångstmän, är bemannad med en sjöofficer, en läkare samt högst aderton man underbefäl och manskap, helst frivillige från Eders Kongl.
Maj:ts flotta.
Kursen ställes i början till någon lämplig hamn på Norges nordkust, hvarest kol intages.
Härifrån ställes kosan till Matotschkin-sundet på Novaja Semlja, hvarest gynsamt tillfälle inväntas till passerandet af det Kariska hafvet.
Sedermera fortsättes färden till Dicksons hamn vid Jenisejs mynning, som jag hoppas kunna uppnå i första hälften af augusti.
Så snart omständigheterna det medgifva, fortsätter expeditionen härifrån färden i den öppna vattenränna, som Obis och Jenisejs vattenflöden ovilkorligen måste bilda längs med kusten till Kap Tscheljuskin, möjligen med några mindre slag åt nordvest för att se till, om ej någon större ö förefinnes mellan nordliga delen af Novaja Semlja och norra Sibirien.
Vid Kap Tscheljuskin möter expeditionen det enda ställe på den föreslagna vägen, der något fartyg ej framseglat, och detta ställe anses kanske med rätta som det svårast passerbara under hela nordostpassagen.
Då Prontschischew 1736 i små, med otillräckliga hjelpmedel byggda flodfartyg nådde några få minuter från denna Asiens nordvestligaste udde, borde det dock för vårt, med alla nutidens hjelpmedel utrustade fartyg ej möta några allt för stora svårigheter att segla fram härstädes, och i så fall hafva vi sannolikt temligen öppet vatten mot Beringssund, som borde kunna nås innan slutet af september.
Om tid och isförhallanden det medgifva, vore det önskligt, att expeditionen under denna färd gjorde några slag mot norden för att tillse, om ej land förefinnes mellan Kap Tscheljuskin och den Ny-Sibiriska ögruppen samt mellan den sistnämnda och Wrangelsland.
Från Beringssund tages vägen, med de uppehåll som omständigheterna kunna föranleda, först till någon asiatisk hamn, från hvilken underrättelser kunna sändas till hemlandet, och derpå vidare rundt Asien till Suez.
Skulle expeditionen blifva hindrad att framtränga vidare öster om Kap Tscheljuskin, får det bero på förhållandena, hvilka det är svårt att på förhand förutse, om den omedelbart skall återvända till Europa, i hvilket fall expeditionens fartyg, utrustning och bemanning genast kunna användas för något annat ändamål, eller om den bör öfvervintra i någon lämplig hamn i Taimurs, Pjäsinas eller Jenisejs mynningsvikar.
Skulle åter öster om Kap Tscheljuskin ishinder möta, så bör hamn sökas å någon lämplig plats på Sibiriens nordkust, hvarifrån under följande sommar tillfälle erbjuder sig till vigtiga forskningar i det sibiriska Ishafvet, och under sommarens lopp helt säkert äfven någon möjlighet yppar sig att, då sydliga vindar drifvit isen från kusten, nå Beringssund.
Sannolikt erhåller man äfven tillfälle att, om öfvervintring blir nödvändig, från de ifrågasatta vinterkvarteren sända bref till hemlandet.
Tromsö.
Efter en fotografi af Claus Knudsen i Kristiania.
– Tromsö.
– Deltagarne i färden.
– Uppehåll vid Måsö. – Skogsgränsen.
– Klimat.
– Skörbjugg och botemedel deremot.
– Den första kringseglingen af Nordkap.
– Otheres reseberättelse.
– Föreställningar om
Skandinaviens geografi under 1500-talets förra hälft.
– Äldsta kartor öfver Norden.
– Herbersteins berättelse om Istomas resa. – Gustaf Vasa och nordostpassagen.
– Willoughbys och Chancelors resor.
Vega lemnade Karlskronas hamn den 22 juni 1878.
Inberäknadt löjtnanterna Palander och Brusewitz, bestod besättningen då af 19 man från svenska flottan, till hvilka kommo de tvenne utländske sjöofficerare, som skulle deltaga i färden, löjtnanterna Hovgaard och Bove.
Dessa hade någon tid uppehållit sig i Karlskrona för att närvara vid fartygets utrustning och försättande i sjödugligt skick.
Kjöbenhavn anlöptes den 24 juni för att taga om bord den mängd lifsmedel, som derstädes blifvit uppköpt.
Den 26 juni fortsattes färden till Göteborg, der ankaret fäldes den 27.
Under öfverresan medföljde den berömde italienske geografen Commendatore Christoforo Negri, hvilken sedan flere år tillbaka med synnerligt intresse följt alla ishafsfärder och nu af sitt lands regering erhållit uppdrag att närvara vid Vegas afresa från Sverige, taga kännedom om dess utrustning m. m.
I Göteborg gingo om bord docenten Kjellman, dr Almqvist, dr Stuxberg, löjtnant Nordqvist och en i Stockholm förhyrd handtlangare för naturforskarne, och här intogs större delen af expeditionens vetenskapliga utrustning äfvensom åtskilliga i Sverige inköpta förråd af lifsmedel, kläder m. m.
Den 4 juli lemnade Vega Göteborgs hamn.
Under seglingen längs Norges vestkust blåste en hård motvind, genom hvilken ankomsten till Tromsö fördröjdes till den 17 juli.
Här gick jag om bord.
Kol, vatten, pelsverk af renskinn15 för alla man äfvensom en mängd annan utrustning, som i Finmarken uppköpts för expeditionens räkning, intogs här, och trenne för färden förhyrda fångstmän inmönstrades.
Gamla verldens polardrägt.
Lapp, efter original i Nordiska Museet i Stockholm.
Den 21 juli var Vegas hela utrustning tagen om bord, dess bemanning fulltalig, allt klart till afresa, och samma dag kl. 2 t. 15 min. e. m. lyfte vi ankaret, under lifliga hurrarop från en talrik vid stranden församlad folkmassa, för att på allvar anträda vår ishafsfärd.
Nya verldens polardrägt.
Grönländare, efter en gammal målning i Etnografiska Museum i Kjöbenhavn.16
Om bord på Vega befunno sig då följande
Deltagare i expeditionen:
A. E.
Nordenskiöld, professor, expeditionens befälhafvare född 18/11 1832
A. A. L.
Palander, löjtnant, numera kapten vid Kongl. svenska flottan, chef å ångbåten Vega » 2/10 1840
Kjellman, Fil.
Dr, docent i botanik vid Upsala universitet, föreståndare för expeditionens botaniska arbeten » 4/11 1846
A. J. Stuxberg, Fil.
Dr, föreståndare för expeditionens zoologiska arbeten » 18/4 1849
Almqvist, Med.
Kand, expeditionens läkare, lichenolog » 10/8 1852
E. C.
Brusewitz, löjtnant vid Kongl. svenska flottan, sekond på fartyget » 1/12 1844
Bove, löjtnant vid Kongl. italienska flottan, föreståndare för expeditionens hydrografiska arbeten » 23/10 1853
Hovgaard, löjtnant vid Kongl. danska flottan, föreståndare för expeditionens magnetiska och meteorologiska arbeten » 1/11 1853
Nordqvist, löjtnant vid ett Kejserligt ryskt gardesregemente, tolk, biträdande zoolog » 20/5 1858
Nilsson, skeppare » 5/1 1837
Pettersson, 1:e maskinist » 3/7 1835
Nordström, 2:e maskinist » 24/2 1855
Carlström, eldare » 14/12 1845
O. Ingelsson, eldare » 2/2 1849
O. Öman, matros » 23/4 1843
Carlsson, matros » 22/9 1843
Lundgren, matros » 5/7 1851
O. Hansson, matros » 6/4 1856
Asplund, båtsman, kock » 28/1 1827
Smålänning, båtsman » 27/9 1839
Levin, båtsman, hofmästare » 24/1 1844
P. M. Lustig, båtsman » 22/4 1845
C. Ljungström, båtsman » 12/9 1845
Lind, båtsman » 15/8 1856
P. O. Fäste, båtsman född 23/8 1856
Andersson, timmerman » 3/8 1847
Haugan, fångstman17 » 23/1 1825
P. Johnsen, fångstman » 15/5 1845
Sivertsen, fångstman » 2/1 1853
Boström, handtlangare åt vetenskapsmännen » 21/8 1857
Dessutom medföljde på Vega under färden mellan Tromsö och Dicksons hamn, såsom ombud för herr Sibiriakoff, herr S. J.
Serebrenikoff, hvilken hade i uppdrag att öfvervaka in- och utlastningen af de varor, som skulle införas till och utföras från Sibirien med Fraser och Express.
Dessa fartyg hade redan för några dagar sedan från Vardö afseglat till Chabarowa i Jugor Schar, der de hade befallning att invänta Vega.
Lena, det fjerde fartyget som var stäldt till mitt förfogande, hade åter enligt erhållen order inväntat Vega i Tromsös hamn, hvarifrån nu dessa båda ångare skulle göra sällskap under färden vidare öster ut.
Sedan vi lemnat Tromsö, togs vägen till en början inom skärs till Måsö, i hvars hamn Vega skulle göra några timmars uppehåll för aflemnande af bref i det der belägna postkontoret, troligen det nordligaste i verlden.
Men under tiden började en så häftig nordvestvind blåsa, att vi blefvo uppehållna derstädes i trenne dygn.
Måsö är en liten klipp-ö, belägen vid 71° n. br., 32 kilometer sydvest från Nordkap, i en fiskrik trakt, ungefär midt emellan Bred-sundet och Magerö-sundet.
På öns östra kust inskjuter en vik, hvilken bildar en väl skyddad hamn.
Fisket och hamnen hafva gifvit en viss betydelse åt platsen och gjort den till en af civilisationens yttersta utposter mot norden.
Här, endast några få kilometer söder om Europas nordspets, finnas, utom en mängd fiskarkojor, kyrka, handelsbod, postkontor, sjukhus m. m., och, jag behöfver knappast tillägga det, åtminstone ej för den som gjort resor i nordligaste Norge, åtskilliga vänliga, gästfria familjer, inom hvilka vi bortspråkade många timmar af vårt ofrivilliga uppehåll i trakten.
Ställets invånare lefva naturligtvis af fiske.
Allt jordbruk är här omöjligt.
Potatis har visserligen någon gång gifvit ymnig skörd på den närbelägna Ingön (71° 5′ n. br.), men vanligen misslyckas dess odling till följd af sommarens korthet; rädisor och en del grönsaker odlas deremot med framgång i trädgårdstäpporna.
Af vilda bär träffas lingon, dock i så ringa mängd att man endast sällan kan hopsamla en half eller hel kanna; blåbär förekomma något ymnigare, men Nordens drufva, hjortronen (»Multer»), ytterst rikligt.
Från ett område af några qvadratfamnar kan man ofta plocka ett kannmått fullt.
Skog finnes här icke, endast buskar.
Trädgränsen i Norge.
Vid Præstevandet på Tromsön, efter fotografi.
I granskapet af Nordkap går skogen för det närvarande icke till sjelfva ishafskusten, men på skyddade ställen, belägna ett obetydligt stycke innanför hafsbandet, träffar man redan fyra till fem meter höga björkar.18 Förr har dock äfven här sjelfva den yttre skärgården varit skogbeklädd, hvilket bevisas af de i myrarne på Finmarkens ytterskär, t. ex. på Renö, inneslutna trädstammar.
I Sibirien går skogsgränsen vid Lena-floden intill början af mynningsdeltat, d. v. s. ungefär till 72° n. br.19 Då Nordkap ligger vid 71° 10′, går således skogen i Sibirien på sina ställen, d. v. s. längs de stora floderna, betydligt längre mot norr än i Europa.
Detta beror dels på den mängd uppvärmdt vatten, som dessa floder om sommaren föra med sig från södern, dels på frötransport med flodvattnet och på gynsammare jordmån.
Denna består nämligen der borta af en riklig mylla, som våröfversvämningarna årligen förnya; bos oss åter för det mesta af kala granit- och gneiss-klippor eller ofruktbara sandlager.
För öfrigt har trädgränsen i Sibirien och i Skandinavien ett alldeles olika utseende: medan hos oss skogens yttersta utposter mot norden utgöras af nödvuxna björkar, hvilka oaktadt sina förkrympta stammar bekläda bergsidorna med en ganska liflig och tät grönska, består den yttersta trädvegetationen i Sibirien af vresiga och halfförtorkade lärkträd (Larix dahurica Turçz.), hvilka som en gles grå borst sticka upp öfver kullarnes krön.20
Korr om denna gräns ser man vid Jenisej ännu frodiga buskar af vide och grönal.
Att den grofva skogen äfven i Sibirien för några århundraden eller årtusenden tillbaka gått längre mot norr än nu, angifva kolossala i tundran funna anstående trädstubbar, och långt söder ut från yttergränsen behöfver man ej heller nu gå, innan man der ser flodstränderna bekransade med höga, grönskande, frodiga träd.
Trädgränsen i Sibirien.
Vid Boganida, efter Middendorff. Hjortron.
(Rubus Chamæmorus L.).
Frukt i naturlig storlek.
Blommande stånd förminskade.
Klimatet vid
Måsö utmärker sig icke genom någon sträng vinterköld21, men luften är fuktig och rå nästan året om.
Trakten skall dock vara ganska sund, på det när att skörbjuggen, i synnerhet under fuktiga vintrar, hemsöker befolkningen, så väl bildade som obildade, förmögna som fattiga, gamla som barn.
Enligt uppgift af ett på stället bosatt fruntimmer botas mycket svår skörbjugg ofelbart af inlagda hjortron med rom.
Några skedar häraf gifvas åt den sjuke dagligen, och en kanna af läkemedlet sades vara tillräcklig att fullständigt bota barn, som varit alldeles hopfallna af sjukdomen.
Jag anför detta nya sätt att använda hjortronen, det gamla kända botemedlet mot skörbjugg, emedan jag är öfvertygad derom, att de framtida polarexpeditioner, som häraf vilja taga lärdom, skola finna, att detta länder till helsa och trefnad för alla man om bord, och att läkemedlet sällan ratas, om ej af allt för förhärdade nykterhetsmän.
Fruholm.
Enontekis.
Januari – 4.2 –2.7 –6.0 –13.7
Februari – 4.0 –4.7 –6.4 –17.1
Mars – 3.8 –3.2 –5.1 –11.4
April – 0.1 –0.9 –1.7 – 6.0
Maj + 3.2 +2.7 +1.8 + 0.9
Juni + 8.7 +7.5 +5.9 + 8.0
Juli +11.5 +9.3 +8.8 +11.6
Augusti +10.4 +9.9 +9.8 +12.o
September + 7.0 +5.8 +6.4 + 4.5
Oktober + 2.0 +2.5 +1.3 – 4.0
November – 1.7 –1.1 –2.1 – 9.9
December – 3.2 –1.9 –4.0 –11.3
I planen för detta arbete ingår att, efter hand som Vega framseglar, gifva en kortfattad berättelse om de mäns färder, som först öppnat den väg hon beträder, och hvilka sålunda hvar i sin mån bidragit till förberedande af den sjöfärd, hvarigenom vägen kring Asien och Europa nu ändtligen blifvit tillryggalagd.
Med anledning häraf är det min skyldighet att till en början redogöra för den upptäcktsresa, under hvilken Europas nordspets första gången kringseglades, helst som berättelsen om densamma dessutom eger stort intresse såsom innehållande många märkliga upplysningar rörande de forna befolkningsförhållandena i nordligaste Skandinavien.
Denna resa verkstäldes för ungefär ett årtusende tillbaka af en norrman, Othere, från Halogaland eller Helgeland.22 Denne, som tyckes hafva farit vida omkring, kom under sina irrfärder äfven till den berömde engelske konungen Alfred den stores hof.
Inför denne konung gaf han en i enkla, målande ordalag affattad skildring af en sjöresa, som han företagit från sin hembygd mot norr och öster.
Berättelsen har blifvit bevarad derigenom, att konung
Alfred upptagit den, jemte en beskrifning af en annan nordbos, Wulfstans, resor till södra delen af Östersjön, i första kapitlet af sin anglosaxiska bearbetning af Pauli Orosii historia: »De miseria mundi».23
Sedermera har den varit föremål för öfversättning och utläggning af en mängd lärde, bland hvilka jag här må nämna skandinaverna H. O. Porthan i Åbo, Rasmus Rask och C. Chr.
Rafn i Kjöbenhavn.
Rörande Otheres ställning till konung
Alfred äro uppgifterna olika.
En del forskare antaga, att han endast varit på besök vid konungens hof, andra att han varit af konung
Alfred utsänd på upptäcktsresor, och slutligen uppgifva några, att han varit en krigsfånge, som tillfälligtvis berättat sin erfarenhet om fjerran länder.
Efter Porthans mästerliga öfversättning24 lyder Otheres resebeskrifning som följer:
»Othere sade åt sin herre konung Alfred, det han bodde längst i norr af alla norrmän.
Han berättade, att han i detta land bodde norr ut vid Vesterhafvet.
Dock sade han, att detta land sträcker sig ännu derifrån långt i norr; men det är alldeles obebodt, förutan att på några få ställen finnar tidtals uppehålla sig, hvilka jaga om vintern och fiska om sommaren i deras haf.
Han sade, att han en gång ville utröna, huru långt detta land sträckte sig åt norr, eller om någon menniska bodde norr om denna ödemarken.
Han for derföre norr ut längs med landet; lemnade under hela resan det öde landet på styrbord och hade öppna hafvet på babord.
Efter tre dagar var han kommen så långt norr, som hvalfångarne som längst pläga fara.
Derpå for han ännu i norr, så långt han på andra tre dagar förmådde segla.
Hvarefter landet böjde sig åt öster, eller hafvet (böjde sig, gaf sig in) åt landet, han visste ej hvilketdera; men det visste han, att han der väntade på vestan eller något nordlig vind och seglade derpå åt öster längs med landet, så mycket han på fyra dagar kunde segla.
Då måste han åter vänta på full nordanvind, emedan landet böjer sig der åt söder, eller hafvet ger sig inåt landet; han visste ej hvilketdera.
Derpå seglade han åt söder längs med landet, så långt han på fem dagar förmådde segla.
Då mötte honom der högt upp in åt landet en stor flod.
Hvarefter de vände om i denna flod, emedan de icke tordes segla vidare uppför floden af fruktan för fiendtlighet; så vida landet var väl bebodt på andra sidan om floden.
Och han hade ej träffat något bebodt land, sedan han for ifrån sitt eget hem; utan han hade öfverallt ett öde land till höger, utom några fiskare och fogelfängare och jägare, som alla voro finnar.
Och till venster hade han vida hafvet.
Bjarmerna hade ganska väl bebyggt sitt land; men de (Othere med sina följeslagare) vågade icke der landstiga.
Men terfinnarnes land25 var öfverallt öde förutom der, hvarest jägare vistades, eller fiskare eller fogelfängare.