Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han berättar, att Stiernman i ett exemplar af Tobie Comedia, som fordom tillhört Linköpingsbiskopen Eric Falck — en samtida med Olaus Petri —, läst en af nämnde biskop i margen gjord anteckning af innehåll, att Olaus Petri var komediens författare.
Ett annat skäl har man hämtat deraf, att de ännu kända exemplaren af de tvenne älsta upplagorna anträffats sammanbundna med några af bröderna Petri utgifna asketiska småskrifter.
Dertill kan nu läggas, att, såsom Manderström anmärker, ”få, om någon svensk författare på denna tid, behandlade språket med samma säkerhet och mästerskap, hvilka utmärka författaren till Domarereglorna och till Svenska Chrönikan, och hvilka äfven här igenkännas”227.
Det är emellertid icke utan sin märkvärdighet att denna komedi, skrifven af en bland reformatorerna tjugu år efter kyrkoförändringen och beräknad på en allmänhet, som åtminstone till en del var uppfostrad i påfvedömets läror, dock ingenting innehåller till försvar för den nya eller till nedsättande af den gamla läran.
Skulle än ämnets helighet och den stränga bibeltroheten förbjudit förf. att i sjelfva komedien införa något i polemisk syftning, så fanns dock plats dertill i ”beslutningen” och än bättre i det på prosa affattade företalet.
Men ingenstädes förmärkes spår till något sådant, om man icke i denna anda får tolka hvad som i företalet säges om de gamla medeltidsskådespelen, då det heter:
”om de eljest hade alltid så rätt drabbat sanningen, som de der sådant diktade, synas hafva haft meningen god.”
Vi kunna nemligen icke tyda dessa ord på samma sätt som Rydquist och efter honom Overskou och Ingelius; de förmoda, att förf. velat dermed, som O. säger, ”stikle paa de lystige Scener, der, til hans Forargelse, bleve kylede ind i Mysterierna”228.
Vi tro snarare, att orden: ”ej så rätt drabbat sanningen,” syfta på de villfarande katolska lärosatser och vidskepelser, hvilka i dessa stycken allmänt förekomma.
Detta tyckes äfven framgå ur tillägget, att de ”synas hafva haft meningen god,” hvilket tillägg innebär liksom en ursäkt för de gamle mysterieförfattarne, de der icke vetat annorledes, utan skrifvit efter bästa förstånd.
Då sålunda det enda, som yttras om de katolska dramernas författare, snarare är en ursäkt än en förebråelse, så ligger den tanken nära till hands, att denna komedi skulle snarare kunna hafva flutit ur den milde och fridsamme
Laurentii penna än ur Olai, hvilken sednare, nitisk och häftig, ingalunda med så mycken försonlighet talade om de med honom olika tänkande.
Vi lägga ingen vidare vigt vid denna förmodan; men då den under läsningen af stycket ovilkorligen trängt sig på oss, hafva vi ansett oss böra framställa den, och det så mycket mera, som äfven Laurentius var skald, såsom hans psalmer bevisa, äfven han var en mästare i språkbehandlingen, och i ”Kyrko-Ordningen” af 1571 ifrar han nitiskt för modersmålets renhet.
Att en af bröderna Petri skrifvit denna komedi, derpå finna vi i språkets behandling ett svårvederläggligt bevis.
De exempel, man hade från Wittenberg, hade ju dessutom lärt dem, att den protestantiske läraren både kunde och borde äfven genom detta medel söka verka på församlingen.
Har denna komedi uppförts eller är den endast utgifven som uppbyggelseskrift?
I förordet vänder sig författaren uttryckligen till läsaren, ty det är blott för läsaren skrifvet; men epilogen talar på två ställen om ”vårt spel.”
Möjligen är den skrifven och tryckt för att vid de lärda skolorna en protestantisk andlig komedi skulle finnas att tillgå, då man der önskade uppföra något skådespel.
Men vi vilja dock påminna om, att i tyska litteraturen ingalunda alla de dikter, som hade skådespelsform, voro bestämda eller egnade för att uppföras.
Många af dessa humanisternas dramer hade endast till ändamål att vara en ”nyttig, fruktbar och lustig lektyr”229.
Tobie Comedia visar oss det bibliska skoldramat i dess renaste form och står i detta hänseende ensamt i vår litteratur.
Se vi nu på de stycken, som hafva största yttre likheten med detta drama, så äro de Josephi historia och Konungh Davidhz
Historia, båda skrifna af en och samma författare.
Ehuru öfver femtio år yngre än Tobie Comedia och tryckta det ena 1601 och det andra 1604, sluta de sig dock närmast till detta drama.
Liksom det hafva de väl akt-, men ingen scen-indelning, de följa troget bibeltexten och afvika derifrån endast i tillfälligheter, och detta sällan.
Vi upptaga dem derföre i detta sammanhang.
Under en tid, då utvecklingen icke gick med ångkraft, som i våra dagar, har icke heller en tidrymd af 50 år så stor omgestaltande betydelse, så mycket mindre som under tiden de religiösa frågorna behöllo sin vigt som tidehvarfvets hufvudfrågor, och samma åsigter om undervisning, litteratur och dramatisk konst fortfarande förblefvo herrskande.
Äfven författaren till dessa båda komedier känner man ej med visshet. ”Konungh Davidhz
Historia,” tryckt 1604, innehåller en tillegnan till kronprinsen Gustaf Adolf, hvaruti säges, att emedan denne vid riksdagen i Linköping år 1600 och nu i Norrköping i Mars år 1604 blifvit af riksens Ständer utkorad och hyllad till Sveriges Rikes tillkommande regerande konung ... ”Så haffver iagh, A. N. Herre och Furste, vthi all vnderdånighet, tilwent ett litet arbete, at utsättia på rijm, Historiam Josephi och Historiam Dawidis ..... ” Undertecknadt: ”E. F. N. Ödhmiuke och vnderdånighe vndersåte T. G.” — Man finner deraf, att båda dramerna hafva till författare en T. G.; men hvilket namn, som döljer sig bakom dessa initialer, känner man icke med visshet.
Wieselgrens lifliga inbillningskraft har sökt fylla luckan; han föreslår: ”Thorstenius Gothus eller Thomas Gothus, katechesöfversättaren från 1551;” men Klemming gör dervid den enkla anmärkning, att dessa ”2:ne män, så vidt bekant är, aldrig funnits till, åtminstone i den lärda verlden.” Sjelf har Klemming uppställt en annan förmodan, som åtminstone afser en person, hvilken verkligen har existerat.
Med anledning deraf, att i dedikationen omtalas riksdagarna i Linköping och Norrköping, har K. förmodat, att författaren varit närvarande vid dessa båda riksdagar, och han har bland de andliga, som undertecknat dessa mötens beslut, funnit en T. G. i Thomas Petri Gevaliensis.
Denne blef af hertig Carl d.
18 Dec. 1584 utnämnd till rector scholæ i Carlstad, blef kyrkoherde i Wingåker år 1590, underskref som sådan Upsala mötes beslut 1593 och dog 1605.
Under åtskilliga handlingar skrifver han sig Tomas Petri i Wingåker eller Tomas G. P. Wing.; men 1604 utelemnar han slägtnamnet och skrifver sig Thomas G.
Han har äfven författat en ”Catechismus,” som i handskrift finnes på universitets-biblioteket i Upsala.
Till större sannolikhet med afseende på författaren kan man väl numera näppeligen komma; men hvem det än är, synnerligen stor förtjenst har han icke inlagt genom sina komedier230.
”Josephi Historia, Nylighen uthsat på Rijm, Psalm 119.”
Den är tryckt i Rostock 1601, sedan upplagd 1609, 1631, 1642 och sednast af Klemming utgifven 1849.
Wieselgren förmodar den vara en öfversättning af Josephus i Schonei Terentius Christianus, men alldeles utan skäl, som en jemförelse genast visar.
Denna komedi framställer biblens berättelse om Josef, men i sammanträngd form, hvilket dock icke hindrar, att ett eller annat samtal uttänjes utöfver biblens framställning.
Några moraliska betraktelser eller någon utläggning af bibelordet förekommer icke; det har synts författaren nog att låta den heliga historien tala för sig sjelf.
Men epilogen eller, som den äfven här kallas, ”Beslutet” innehåller dock som vanligt den moraliska tillämpningen.
Vi hafva här den torra rimmade bibelberättelsen, afklädd äfven den poesi, som den har i originalet, och ingalunda med den färdighet omsatt i knitteln, som förhållandet var i Tobie Comedia.
Bibeltrohet är väl äfven här eftersträfvad; men både i anordningen och utförandet af de enskilta delarna visar sig någon godtycklighet, och stundom afviker förf. utan alla skäl från texten.
Väl har någon gång rimnöd varit orsaken till afvikelsen, såsom då Josef berättar:
”Jagh drömde och så, at Sol, Måna och stjernor
The wore alla mine tärnor;”
i stället för att enligt biblen säga, att solen, månen och elfva stjernor bugade sig för honom.
Men på andra ställen är det omöjligt att finna någon förklaringsgrund, såsom då förf. låter Ruben och Judas byta roller i den scen, då Josef kommer till sina bröder på marken, så att Ruben föreslår att mörda honom och Judas varnar för blodsutgjutelse, då verkliga förhållandet var ett motsatt.
Så mycket besynnerligare förefaller detta, som förf. i 6:te akten sjelf glömt denna omkastning och der i öfverensstämmelse med biblen låter Ruben säga:
”Men thet kommer nu igen thet iagh sade,
Tå j Joseph j gropen ladhe,
Effter j tå giorde then onda gerningh.
Ty löper nu så wåår tärningh,
At wij skola böta hans lijf igen.”
Om denna ändring skulle hafva sin grund i förbiseende eller glömska, så aflägger deremot en annan ändring ett slående bevis på förf:s fullkomliga obekantskap med allt, som till motivering hörer.
Då Josef enligt biblens berättelse först uttyder munskänkens dröm, och bagaren, ”då han såg att uttydningen var god,” beder Josef äfven tyda hans dröm; så låter förf. till Josephi historia drömmarnes uttydning gå i omvänd ordning och ställer den drömmen först, hvilken uttydes som olycklig.
Man finner lätt af dessa och dylika omständigheter, att man här har för sig en förmåga, vida underlägsen förf. till Tobie Comedia; men i ett afseende öfverensstämma de dock: i allvar, vördnad för ämnet och i den sedliga takt, som förråder sig i skildrandet af de scener, som äro af någon slipprig beskaffenhet.
Intet ohöfviskt eller groft ord, intet skämt förekommer i detta stycke.
Men då det här är en svagare hand, som tagit fatt om ämnet, och versbehandlingens svårigheter äro i mindre mån öfvervunna, så påträffas här rena plattheter och ofrivilligt löjliga ställen, hvartill inga motstycken i den äldre komedien kunna uppsökas.
Judas kommer till Jakob för att berätta om Josefs död, inleder han sitt tal med denna hälsning:
”Sitt j fridh, min käre Fadher!”
och härpå svarar Jakob:
”Jagh bliffuer nu alzintet gladher.”
Josef anbefaller sig hos munskänken med följande ord:
”Kan tu migh hielpa, förgät thet icke,
Et ordh kan beställat til pricke.”
Sedan Farao låtit om Josef utropa:
”thenne är landsens fader,” betraktar förf. detta som en Josefs titel, hvarföre ock konungen begagnar den hvarje gång han tilltalar Josef. Då han t. ex. frågar honom, om landet Gosen är passande boningsort för Jakob och hans söner, säger han:
”Gosen menar jagh thet landet må vara,
Eller hvadh will Landzens fadher svara?
I öfrigt är äfven Josephi historia mera episk än dramatisk, och det af samma skäl, som vi nyss anfört.
Tid och rum äro om möjligt ännu mera obesväradt behandlade än i Tobie Comedia.
Långa tiderymder, ja betydliga landsträckor läggas till rygga under det ett par personer samtala; ja än mer, under det samma person talar, förflyta hastigt och lustigt flera dagar.
Då Josef befallt vaktmästaren sätta hans bröder i fängelse och hålla dem der tre dagar, ger han omedelbart derpå befallning till fogden och redesvennen att lägga korn och penningar i deras säckar och låta bröderna resa hem.
Tre dagar förflyta sålunda under det han talar.
Att sjelf uppfinna några scener, sådana som de, hvarmed Tobie Comedia börjar, det tilltror sig författaren icke, och gör han någon gång försök dertill, så äro de af följande oskyldiga art:
”Käre Fadher iagh gåår nu åstadh
Och wil beställat, som tu migh badh.
Hic errat in solitudine, och honom möter een bondhe.
Min käre wen, höör migh itt ordh,
Wijss migh rätte wäghen til min Fadhers hi ordh.
Rusticus.
Thenna wäghen skal tu rätt framgåå,
Ingen annan wägh tu pass uppå.
Faar wel min wen, iagh tackar tigh,
At tu rättan wägh wijste migh.
Faar och tu wäl min wen så from,
Rätt nu han på wäghen kom.
Ty gåår iagh min koss j fagre wädher,
Så gladeligh iagh een wijsa quädher:
Duffuan sitter på Lilie quist, gudh rådhe,
Hon siunger så fagert om Jesu Christ.
Men Gudh giffue oss sina nådher.”
Denna scen är märklig af dubbel anledning, dels emedan den visa, som bonden sjunger, då han aflägsnar sig, utgör de första raderna af en bekant folkvisa, och vi sålunda här för första gången i vårt svenska drama påträffa en i skådespelet inflätad visa, dels hafva vi också i denna scen det första, visserligen högst menlösa spåret i vår dramatik af det sedan så öfliga bruket att infläta bondscener i skådespelen231.
Språket är på långt när icke så vårdadt och har ej den klang, som i Tobie Comedia, ehuru det ännu jemförelsevis är ganska rent; men versen är ojemn och knaggig och rimmen ofta falska.
På en enda sida påträffas följande rim:
”giffver — leffver,” ”natt — fåt,” ”begärdt — wärdh,” ”gåår — waar,” ”sägher — trägen” m. m.
Stycket är indeladt i sju akter.
I första akten berättar
Josef sina drömmar, blir af fadren sänd till bröderna i marken och af dem såld till en köpman.
I andra akten blir Josef af köpmannen såld till Potifar, frestad af dennes hustru och kastad i fängelse.
I tredje akten uttyder han munskänkens och bagarens drömmar.
Hvardera af dessa akter upptaga blott något öfver tre sidor.
I fjerde akten uttyder Josef Faraos dröm och blir upphöjd till ”Landzens Fadher.
I femte akten skickar Jakob sina söner till Egypten efter säd, och deras första möte med Josef samt hemresan framställes.
I sjette akten redogöra sönerna för sin resa och sändas för andra gången till Egypten; äfventyret med den undanstuckna skålen framställes och Josef ger sig tillkänna.
I denna akt försiggår den oundgängliga måltiden.
I sjunde akten framförer Ruben Josefs hälsning till den gamle fadren, som far till Egypten och får med de sina bosätta sig i landet Gosen.
— Förf. har sålunda rättat sin aktindelning efter hufvudhändelserna i Josefs historia.
Som prof meddela vi andra akten; den visar författaren från hans mera prisvärda sidor.
Med en viss finhet är förhållandet emellan Josef och Potifars hustru framställd; det är också det enda ställe, hvarest man finner en skymt af karakteristik.
ACTVS.
Köpmannen til Potiphar.
Stat j fridh min Herre mildh, Jagh bedher tu wille höra til, Jagh hafuer här een wngh dräng, Som wäl kan tiena widh tijn Sängh,
Then vpredha och kammaren Sopa, Och sädhan lagha alt wäl tilhopa, Han är och så bådhe snäll och wijs, Och tienar hos tigh myckin prijs.
Wil tu migh een summa penningar giffua, Så skal han strax hoss tigh bliffua.
Potiphar.
Drängen är Smuck, wäl skapat och så, Jagh giffuer för honom penningar två, Här haffuer tu och samma skat.
Faar ther medh wäl, och haff godh natt.
Faar och tu wäl min Herre godh, Gudh giffue honom altijdh itt fritt modh.
Potiphar til Joseph.
Jagh fåår tigh Nycklar til hwsen all, Een sådana befalningh tu haffua skall, At ställa och laga som tu kan bäst, Men achta hwadh iagh befaller ther näst, Alt thet iagh haffuer, är j titt wåldh, Men j itt schal tu haffua återhåldh, Min Hustru skal tu intet sköta, Ehwar hon tigh j huset möter, Ty lagha nu thet bästa tu kan, Migh hoppes at tu wäl bliffuer Man.
Potiphars Hustru. Joseph, tu äst min Herres egen dreng, Som altidh tienar widh hans Säng.
Och ther til gör hwadh han tigh bedher, Och äst from j alla tina sedher, Itt skal tu och göra migh til wilie, För än wij skole nu åtskilies.
Min wilie skal tu strax göre, Thet skal ingen spörie eller höre.
Ney, käre Frw, haff thetta fördragh, Ty sådant är emot Gudz lagh, Min Herre haffuer förbudit migh thet göra.
Hwilcket migh böör achta och höra.
Hwadh eljest honom kan komma til fromma, Thet böör migh altijdh effter komma.
Men thetta kan iagh ingalunda göra.
Frwn.
Tå skal tin Skalck j tornet föras, Hai, hai, här är een skalck inne, Som migh wil wåltagha arme qwinne, Löp min pigha, bedh min Herre komma, Thet skal skee tigh til ingen fromma.
Pighan.
Min Herre kommen medh een hast Til min Frw, som ropar så fast.
Ach min Herre, migh är öffuerwåldh skedt
Aff honom, som tu haffuer mykit got betet, Then fremlingh, tu haffuer sat öffuer titt hwss, Kom til migh och hade gåt rwss, Och wille migh skemma, min ära förkränckia, Kan tu min Herre wäl betänckia, At han fåår skam, som han haffuer förtient.
Min hustru, thet skal bliffua honom Lönt, Jagh skal honom j fängelset kasta, Mine tienare, låther idher hasta, Och förer honom j fängelset in, Aldrigh skal han komma för öghon min.
Domina.
Min Herre iagh haffuer sant påstå, Sin mantel kastade han sigh ifrå, Ty när iagh ropade, gaff han til flycht, Snarligh hadhe iagh dören lycht.
Min hustru giff tigh til fridz, han skal få skam.
Gudh signe tigh min käre Man, Som sådana skalkar straffua låther, Migh til tröst, som så mykit gråther.
I förspråket berättas i korthet styckets innehåll.
”Beslutet” framställer på ett kraftigt och bevekande sätt styckets lärdomar och andas en varm och oskrymtad religiös känsla.
Klemming anmärker, att man har en tysk komedi om Josef af en annan T. G. eller Thiebolt Gart, Strassburg 1540, samt en fransk Joseph le Chaste af U. de Montreux, tryckt i Rouen samma år som den svenska.
Ingendera är dock original till den svenska, hvilken ”är allt för enkel att hafva någon annan förebild än biblen.”
En latinsk Joseph af Corn.
Crocus finnes tryckt redan 1586, en annan af Macropedius 1544, en tredje af A.
Dietherus 1547, en fjerde af Æg.
Hunnius 15 ..; dessutom minst lika många tyska232.
”Konungh Davidhz
Historia ifrån thet han bleff smordh til Konungh i Betlehem aff Propheten Samuel, in til thes han kom igen til Jerusalem, sedhan Absalon dödher vaar.
Nylighen uthsat på Rijm.
Lustigh at Läsa.
Ps. 119. v.
9— 11.”
Detta T. G:s andra skådespel är tryckt i Stockholm af Anund Olufson 1604 och åter upplagdt
Sthlm 1650.
Det är, som ofvan blifvit nämndt, tillegnadt kronprinsen Gustaf Adolf, och på den nyttiga lärdom, han af detta skulle hämta, syftar det på titelbladet anförda bibelstället.
Var Josephi historia i många stycken underlägsen Tobie Comedia, så är denna betydligt sämre än båda.
Båda de förra bildade dock ett genom sjelfva ämnets art afrundadt helt, och om än framställningen var mera episk än dramatisk, så sammanhöllos dock de skildrade händelserna af en enda grundtanke.
Tobie Comedia visade huru
Herran väl kan hårdt pröfva de sina, men dock aldrig öfvergifver dem, endast de lita till honom, och innehållet af Josephi Historia uttalas af Josef i orden:
”I tänkten ondt öfver mig, men Gud hafver vändt det till god.”
Någon sådan ledande hufvudtanke söker man fåfängt i Konungh Davidhz Historia.
Der framställas de märkligaste händelser i Davids lif under den tiderymd, som titlen angifver, och det så, att enhvar af dessa händelser affärdas med ett par repliker, växlade emellan de handlande personerna.
Hvad som icke får rum i samtalet, det anföres på prosa emellan versarna på följande sätt: ”Saul satte Davidh öfver krigsfolket och han var Saul och folken myckit täcker,” eller: ”Joab låther blåsa i basunen och kallar folket tillbaka, ty han vill skona folket.
2 Sam.
18 v.”, eller ”Så bleff tå Absalons graff een djup grop och en steen uppå.”
Af dramat finnes intet annat än samtalsformen, och icke ens den är dramatisk, ty de talande personerna vilja hvarandra ingenting, de stå der blott för att läsa upp rimmade omskrifningar af några bibelvers.
Det hela fyller sålunda icke ens de måttligaste anspråk på ett drama; det är blott några lösbrutna bitar ur Samuels bok, berättade i dialogform.
Som ett prof meddela vi historien om David och Bathseba:
”(Här sänder Davidh bodh effter Uria hustru.)
Davidh (til Uria).
Uria, ståår thet wäll medh Joab til?
Uria.
Ja, Herre Konungh som han sjelff wil.
Davidh.
Tagh thetta bref försan Och få Joab thet i sijn egen hand.
Här haffuer tu konungens breff
Som han medh sin egen handh skreff.
Joabs bodh (til Konunghen).
Wij haffue warit i stoor wånda Ty fienderna fingho öffver handen, Och myckit aff wårt folk är fallet
Som fremst i spetsen haffva hollit.
Så ähr och Uria dödh medh, Och tina nästa tienare sammaledh.
Betzabe bleff Davidhz hustru och thet misshagad Herranom.
Nathan.
Jagh sägher tigh konungh tidende ny, Två män bodde uthi en by,” o. s. v.
I denna stil är hela stycket hållet.
Språk och versbehandling äro nästan sämre än i Josephi Historia.
Scenindelning finnes icke, ja knappast ens någon aktindelning.
Nederst på 15:de sidan står ”Actus I samuel 16;” sju sidor derefter står ”Actus II,” och efter ytterligare sex sidor står nederst på sidan ”Actus III;” men på de återstående 50 sidorna finnes intet ord som tyder på indelning i akter.
Det är i sjelfva verket också temligen öfverflödigt; ty på hvar eller hvarannan sida hade en ny akt behöfts.
Vi anse onödigt att utförligt redogöra för styckets innehåll.
Prologen utgår från den uppfattning, att David är en ”figur” till Kristum, och anställer i 90 vers en jemförelse emellan båda af följande art:
Dawidh war födder i Bethlehem förwist,
Sammaledes Messias, Herren Jesus Christ.
Dawidh war en fåraherde, iagh säija må,
Christus then goda herden och så.
Dawidh hadhe sijn staff j sijn hand,
Christus hade laghen iagh säger för så,
Dawidh hade Harpan, som hadhe gott klangh,
Christus Ewangelium, som klingar i al Landh, o. s. v.
Epilogen uttalar som lärdom, att hålla öfverheten i ära och bevisa lekamliga fäder all heder, hvarpå uppräknas en mängd exempel på så väl goda som elaka barn.
Exempel hämtas icke blott ur biblen, utan äfven ur hedniska historien, såsom Cimons dotter; ja, det anföres äfven en spanjor i Taletho, som ville dö för sin far.
Kanske har denna historia på sin tid varit ”lustig att läsa,” som titlen säger; men deremot torde den icke hafva varit möjlig att uppföra.
Att den är ämnad för läsning synes ock deraf, att till densamma finnas bifogade tvenne visor, en morgon- och en afton-visa ”på den thonen: ”All Christenhet betänck”.”
Alla de tre skådespel, dem vi nu betraktat, hafva, om ock med en eller annan obetydlig afvikelse, dock temligen troget hållit sig till bibelordet och blott åsyftat att i en ny form framställa den bibliska berättelsen.
Det kan derföre med skäl ifrågasättas, om de varit skrifna för scenen eller om de icke snarare varit en slags andaktsböcker.
Vi öfvergå nu till ett par dramer från samma tid, hvilka äfven hämtat sina ämnen från biblen, men hvilka dock med bibehållande af den allvarliga religiösa stämningen mera fritt behandlat dem.
Författarna söka på egen hand fortdikta i biblens anda, hvadan dessa stycken ännu mera än det stränga bibeldramat påminna om mysterierna.
Så är förhållandet med: ”De Creatione Mundi” eller ”Om Meniskiones skapelse och hennes Fall.
Enn lithen Tractat upå rijm.”
Den finnes i handskrift på kgl. biblioteket i Stockholm och påträffas jemte ”Belial” och ”Holofernis och Judiths comedia” uti ett samlingsband från år 1599233.
Emedan detta band tillhört riksantiquarien Martin Aschaneus, antager Hammarsköld, att alla dessa stycken skulle vara af honom författade.
Men egande-rätt är ej att förblanda med författare-rätten till ett arbete, och innan bättre bevis för Aschanei författarskap kan företes, måste det derföre frånkännas honom; och det så mycket snarare, som dessa stycken svårligen kunna hafva samma författare.
”Om Meniskiones Skapelse och hennes Fall” har jemte ”Belial” af Klemming blifvit utgifvet 1864234.
Stycket saknar icke allenast scen- utan äfven akt-indelning; men utaf den genom Aschaneus gjorda anteckningen; ”Agerat synes, att det blifvit uppfördt.
För öfrigt har det både prolog och epilog.
Sedan författaren i prologen anropat Gud om hjelp och tröst, utbeder han sig åhörarnes uppmärksamhet och berättar om Lucifers öde, huru Herran satte honom öfver nio englar, och huru han deröfver så högmodades, att han tog sin plats på en högan stol och trodde sig mägtig som Gud, hvarföre ock Gud nedstörtade honom till helvetet med all hans anhang;
”Jag säger idher sant och icke löghn,
The fulle som regn i nijo dygn.”
Först derefter förtäljes hvad som utgör ”tractatens” innehåll, huru Gud skapade menniskorna till att lefva och vara visa samt efter döden uppfylla det rum, ”som änglarna utaf föllo,” men huru Lucifer förskapade sig till en ”pigha” och förledde menniskorna till synd, hvaraf vållades deras utstötande ur paradiset och Guds straffdom öfver dem.
Gud ger englarna tillkänna, att han vill skapa menniskan, hvarpå englarna svara:
”Alt titt tall thet bliffua stadhfäst,
Igenom tinom ordom alrabääst.”
Sedan skapar Gud mannen med dessa ord: ”Statt upp Adam, tu förste mann,” och han gifver honom och hans efterkommande kropp, själ, anda, dejelig skapelse, lif och sinne m. m.
Hans tal slutar sålunda: