Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet hemställer på dessa skäl, att Herr Komminister Svartengrens ifrågavarande motion ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Herr Komminister Lexells förslag om disputationsprofvets borttagande från pastoralexamen är icke stödt på annat skäl, än motionärens åsigt om detsammas onödighet samt uppgiften, att mången bär rädsla för detta prof, och att detsamma medför kostnader.
Utskottet kan icke dela berörde åsigt utan håller fastmer före, att detta prof är ett af de bästa vid hela pastoralexamen och kan göra en stor del af det öfriga förhöret öfverflödigt.
Då numera disputationen får föras på svenska språket, hvarigenom detsamma kan sägas knappt vara något annat, än ett samtal emellan examinanden och en kapitel-ledamot, samt en hvar bör antagas kunna uti de ämnen, med hvilka han haft tillfälle att på förhand göra sig förtrogen, författa och försvara sina egna theser, synes detta prof ej heller skäligen kunna väcka rädsla hos examinanden.
Kostnaderna för detsamma äro äfven, efter Utskottets omdöme, alltför obetydliga för att kunna komma i betraktande; och får Utskottet fördenskull hemställa, att Herr Komminister Lexells berörde motion måtte lemnäs utan afseende.
Herr Kistner har begärt få antecknadt, att han i behandlingen af detta ärende inom Utskottet cj deltagit.
Sammansatta Lag- samt Allm. Besa.- o. Ekon.-Utskottets Utlåtande N:o 33. 7 M:o 33.
Arik. till Utlåtande, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o U, angående väckta förslag om ändringar i nu gullande Skiftes-stadga.
Berörda Betänkande har blifvit till Utskottet återremitteradt dels af Vällofliga Borgare-Ständet i fråga om föreslagen men af Utskottet afstyrkt ändring af Kongl. Kungörelsen den 25 Juni 1830, sådan den lyder efter Kongl.
Kungörelsen den 25 Januari 1833, dels ock af Hedervärda Bonde-Ståndet såväl i nämnda hänseende som beträffande Carl Ivarssons motion om ett tillägg till 1 Kap. 3 §, Lars Gustaf Anderssons förslag om tillägg till 7 Kap. 3 § samt Sven Gustaf Johanssons motion rörande ändring i 13 Kap. 7 g af Skiftes-stadgan; men som i förstnämnda ämne Höglolliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet gillat Utskottets yttrande, och frågan derigenom förfallit, samt, beträffande de öfriga omförmiilda delarne af Betänkandet, tre Stånds sammanstämmande mening utgår Rikets Ständers beslut, kan återremissen ej till vidare behandling af ärendet föranleda.
Komstedt, 18«o.
Besv- o. Ekon.-V(skottets Betänkande N:o 34. 1 ]%:« 34.
Ank. till Ex p.-liuk. ilen 15 Sept. 1860, kl. 10 f'. lii.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar, tillägg och förtydligande af Kongl.
Förordningen angående egors fredande mot skada af annans kreatur och om stängselskyldighet den 21 December 1857.
I detta och dermed sammanhängande ämnen hafva vid innevarande riksdag blifvit väckta åtskilliga motioner, af hvilka en del blifvit remitterade till Lag-Utskottet, en del åter till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet; i anledning hvaraf, och med stöd af 43 § Riksdags-Ordningen, de samtlige blifvit af Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandlade.
För innehållet af dessa motioner, af hvilka en blifvit väckt inom Höglolliga Ridderskapet och Adeln men alla de öfrige inom Hedervärda Bonde-Ståndet, torde Utskottet för redighets skull få redogöra på det sätt, att dervid följes den ordning, i hvilken ämnena förekomma i den omförmälda Kongl. Förordningen.
— Men då åtskilliga motioner åsyfta ändring i de principer, på hvilka berörda nyligen utfärdade författning är byggd, får Utskottet redan på förhand tillkännagifva, att Utskottet ensamt af den anledning, att nu gällande lag i förevarande ämne är så ny och att det på den ekonomiska lagstiftningens område, i synnerhet i ämnen af större allmän omfattning och inverkan på medborgares enskilda ekonomiska ställning, icke kan vara nyttigt att experimentera medelst ständiga ombyten af grundsattser, innan ännu de förut antagna på ett öfvertygande sätt visat sina verkningar, icke anser sig kunna till något afseende anmäla de förslag, genom hvilka någon som helst rubbning af grunderna för den vid sistlidna riksdag utförda lagstiftning kunde åvägabringas; hvaraf ock blir en följd, att någon ändring i sådana bestämmelser, som utgöra nödvändiga konseqvenser af hufvudgrunderna i den nya författningen, icke kan af Utskottet tillstyrkas; och anser sig Utskottet härtill hafva så mycket mera skäl, som
Utskottet af protokollet öfver den diskussion inom Hedervärda Bonde-Ståndet, hvilken uppstått vid remissen af de der väckta motioner, inhemtat, alt de Hesta ledamöterna af detta lith. litt /{.
Prut. 185!) A 1860. 7 Sami. 2 Aid lä Uäft 1 2 Sammansatta Lag- samt Allm. Best).- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34.
Stånd, från hvars sida förslaget till nu gällande stängselförfattning vid sistlidne riksdag mötte det mesta och egentliga motståndet, nu instämt i det yttrande, som dess vke Talman vid berörda remiss afgifvit, och hvilket Utskottet här tillåter sig att åberopa, helst deri blifvit uttryckte åsigter, som inom Utskottet gjort sig gällande och bestämt det slut, hvari Utskottet beträffande de liesta motionerna stadnat.
Vice talmannen Ola Svensson har nemligen anfört: »Då inom ekonomiska lagstiftningens område författningar utkomma, byggda på andra principer, än de som hittills varit gällande, kan sådant svårligen ske utan olägenheter, likasom författningen gerna vill hafva sina brister.
Ställer man likväl den ifrågavarande förordningen vid sidan af de många anmärkningar, som här blifvit mot densamma gjorda, vill jag tro, att en stor del af dessa anmärkningar hafva sin grund mera i svårigheten att lämpa sig efter ett nytt stängselsystem, sedan man under långliga tider vant sig vid det gamla, än uti något hos författningen inneboende väsendtlignre fel.
Frågan är emellertid af största vigt; och då genom denna författning, oaktadt de mindre bristfälligheter, som möjligen kunna vidlåda densamma, ett stort steg framåt inom den ekonomiska lagstiftningen, enligt min åsigt, blifvit taget, skulle jag önska, att Ståndet, hvars intresse i denna fråga onekligen är vida större än Med-Ståndens, nu ville, på det att vi icke måtte göra en återgång till det beslut, som genom de öfriga tre Riks-Ståndens samverkan vid 1853 års riksdag blef Rikets Ständers, uttala den allmänna åsigt, att den nya stängselförfattningen, om än i sina detaljer erfordrande en eller annan ändring, likväl af Ståndet önskades i sina hufvudsakliga delar, och deribland främst i afseende å den s. k. hälftenprincipen, fortfarande bibehållen » Några af de nu ifrågavarande motionerna äro emellertid sådana, att de angripa en eller annan af sjelfva de grunder, på hvilka sednaste stängselförfattning hvilar; och dit räknar Utskottet hufvudsakligen följande: l:o) Liss Lars Olssons från Stora Kopparbergs län: att, med frångående af den nu antagna grundsatts, att när stängselvitsord begagnas, hvardera sidan skall taga del i hägnaden till hälften hvardera, stadgas måtte, »att stängselskyldigheten, vare sig i afseende å ut- eller mellan-gärdesgårdar, alltid skall grundas på det värde, hvarje jordegares teg eller skifte innehar, under hvilken benämning som helst, förmedladt eller reduceradt jordtal;» 2:o) J.
Carlssons från Östergötland: att, då stängselvitsord begagnas, skola i by eller gärd, der tvänne eller flere hemmansegare finnas, som hafva lika del, desse ock i all rågångsstängsel såväl mot angränsande by eller gård, som delegarne emellan, äfvensom i den stängsel vid de skifteslaget öfvergående vägar, i afseende hvarå vid laga skifte blifvit öfverenskommet och bestämdt, att stängsel skall hållas, efter stångfall eller del i jorden lika del taga; att om en eller flera hemmansdelar i samma by äro sönderstyckade i mindre delar, den, som större del häfver, icke må deltaga i den stängsel, som genom denna sönderdelning uppkommer; »utan deie de, som mindre delar innehafva, den sig emellan, enligt ofvan föreslagna grunder;» och att i by eller Sammansatta Lag- samt Allm.
Besv- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34. 3 gärd, der utjord eller urfjell finnes, bör innchafvaren deraf deltaga i stängselskyldigheten »sä mycket som motsvarar innehafvet af jorden, beräknadt efter stångfall eller innebaf af jord, såvida icke vid jordens afsöndring annorlunda stängselskyldighet blifvit bestämd.» 3:o) Anders Jonssons från Wermland: »att, der flere delegare i samma hemman finnas, emellan dem bör, för fördelningen af stängselkostnaden för nödig gatugård och utgärdesgård, begagnas den delningsgrund, som vid laga skiftet varit använd, så att, der skattebeloppet vid laga skiftet varit delningsgrund, det äfven lägges till grund vid stängselfördelning, men der innehafvet för laga skiftet legat till grund, stängselskyldigheten äfven blir efter innehafvet beräknad; dock att, om driftesgata utgör råskilnad mellan jordegare, de, hvilka ligga derintill först stänga hälften, och den öfriga hälften sedan efter den antagna delningsgrunden på samtliga jordegare fördelas.» 4:o) Lars Rasmussons från Göteborgs och Bohus län: dels att 3 § i Stängselförordningen mätte derhän ändras, att olika skifteslag taga hälften hvardera i stängsel dem emellan, men att hvarje särskildt skifteslag åliggande hägnad mot fremmande byar, likasom skiftesliuierna inom skifteslaget, delas emellan delegare derinom efter deras egoandel; dels ock att 4 §, som stadgar, att den, hvilken med åker, äng eller plantering möter skog, utmark eller beteshage, likasom tillförene varit antaget, ej skall hafva stängselvitsord, måtte ur författningen alldeles utgå.
På grund af hvad Utskottet ofvan anfört, anser sig
Utskottet böra vördsamt hemställa, att omförmäida förslag, hvilka skulle föranleda en helt och hållet ny lagstiftning i förevarande ämne, icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Vid 5 § i oftanämnda förordning, hvilken stadgar, att om egor, mellan hvilka stängas skall, utgöras af skog, utmark eller beteshage å båda sidor, och det befinnes, att ena sidan af stängseln märkbart betungas, utan motsvarande nytta; då må, der den sidan ej sjelf stängseln fordrar, dess stängselskyldighet, efter tliy domaren pröfvar, nedsättas under hvad i 3 § är stadgadt, och att, så länge mellan sådana egor ej finnes stängsel, den ohägnade marken skall anses vara till gemensamt mulbete upplåten, har blifvit anmärkt; dels af förbemälde J.
Carlsson: att denna § endast orsakade rättegångar och icke skulle kunna af någon domare rättvisligen tillämpas, hvadan densamma borde alldeles utgå; dels af Per Ostman från Wester-Norrlands län: att rätt till nedsättning i stängselskyldigheten i förevarande fall, under hvad eljest vore stadgadt, icke billigtvis borde vara beroende deraf, huruvida den sidan, som af stängseln svårare betungades, sjelf fordrar densamma eller icke, och att förbehållet derom i 5 § alltså borde upphäfvas; samt dels af ofvanbemälde Anders Jonsson: att den pröfning, sorn i merberörda § är öfverlemnad åt domaren, kunde med mera fördel uppdragas åt dem, sorn förrätta 4 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besv- o. Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 34. stängseldelningen, och domaren endast i det fall anlitas, att jordegare ej åtnöjas med nämnde förrättningsmäns beslut.
Hvad den förstnämnda anmärkningen beträffar, — hvilken väl torde få anses endast riktad mot paragrafens första punkt, enär dess innehåll i öfrigt ej lemnar rum för tvekan om rätta meningen och dess rätta tillämpning, — får Utskottet erinra, det grundsattsen, att nedsättning i stängselskyldigheten för den, som, utan motsvarande nytta, af stängseln märkbart betungas, i. vissa fall bör efter domarens bepröfvande ega rum, icke är ny utan äfven tillförene varit tillämpad till följd af ett derom i 4 § af 1802 års Stängselförordning intaget stadgande.
Sådant synes ock Utskottet vara med full rättvisa och billighet förenligt; hvadan och enär Utskottet ej heller delar motionärens mening, att stadgandet endast föranleder till rättegångar och att det svårligen kan tillämpas, Utskottet ej finnér något skäl vara för handen att upphäfva ifrågavarande bestämmelse, den der just är ämnad att innebära ett medel till att försona den, som till följd af det bibehållna stängselvitsordet kan för en af grannen framtvingad hägnad få vidkännas en kostnad, som icke står i något förhållande till den nytta han sjelf deraf kan hemta.
Men å andra sidan kan Utskottet icke finna det obilligt, att omförmälda nedsättning i hägnadsbesväret eger rum endast i det fall, att den, som derå kan göra anspråk, ej sjelf påyrkar stängseln.
Sedan man öfvergifvit den grundsatts, som genomgår äldre stadganden i förevarande ämne, att nemligen en hvar skulle vara skyldig att medelst hägnad freda sina egor mot intrång af andras kreatur, och i stället antagit den, att en hvar är skyldig att taga sådan vård om sina kreatur, att de ej göra skada på annans område, men bibehållit vitsordet åt den, hvilken vill såsom medel för berörda ändamål använda stängsel, måste det utom allt tvifvel vara inkonseqvent att uppställa en föreskrift, som skulle hvila på det antagande, att den, för hvilken uppförandet af hägnad skulle blifva utan motsvarande nytta och i väsendtlig mån mera betungande, än för grannen, skall komma att använda eller behöfva anlita sitt stängselvitsord.
Motionären har dessutom utgått från den alldeles oriktiga förutsättningen, att det alltid är den mindre jordegaren, som af ifrågavarande hägnad kommer att, på sätt i § åsyftas, betungas, och att den föreslagna ändringen skulle lända till en svagare grannes fördel.
Men det är alldeles uppenbart, att det lika väl kan vara den granne, hvilken eger större jordvidd, som kan få vidkännas hägnadsskyldighet utan att af hägnaden draga ringaste fördel.
Det kan nemligen inträffa, att ett stort gods i utmarken angränsar en mindre hemmansdel utefter en ganska betydlig längd, och att marken å ömse sidor är olika, så alt, då det större godset på den ifrågavarande trakten har alldeles oduglig mark, den angränsande mindre jordegaren deremot intill egoskillnaden har godt bete.
Enligt motionärens förslag skulle då det större godset, med begagnande både af sitt stängselvitsord och af den rätt till nedsättning i hägnadsskyldigheten, som ifrågavarande § medgifver, kunna tvinga den mindre jordegaren att uppstänga den större delen af gärdesgården i egoskillnaden; hvilket vore orimligt.
— Hvad åter angår Anders Jonssons erinran vid denna §, lärer det vara klart, att likasom i allmänhet lagen åt domarens pröfning Sammansatta Lag- samt Allm. Mesv.- o. Ekon-Utskottets Betänkande N:o 34. 5 endast uppdrager sådant, hvari parter ej kunna skiljas utan tvist inför rätta, har den ifrågavarande § icke heller betagit vederbörande grannar att åt dem, hvdka förrätta stängseldelning dem emellan, äfven öfverlemna att afgöra rörande de anspråk, den ene eller andre af den i meranämnda § antydda anledning kan hafva på nedsättning i hägnadsbesväret, men att något uttryckligt stadgande derom på ifrågavarande ställe ej erfordras.
På dessa skal hemställer Utskottet, att nu omförmälda motioner om ändring i S <§ mätte lemnäs utan afseende. 7 § stadgar, alt den, som med egor möter kronopark eller annan skog eller mark, som under kronans omedelbara vård står och icke till nyttjande åt enskild person eller viss menighet blifvit upplåten, bafve ej rätt att af kronan fordra deltagande i stängsel, der kronan ej sjelf fordrar, att stängas skall.
Detta undantag från den allmänna regeln har ansetts obilligt af några motionärer, nemligen Lars Rasmusson, Gustaf Hultman från Orebro län och Johannes Andersson från Elfsborgs län, hvilka derföre yrkat dess upphäfvande.
De antaga, utan att likväl vidare utveckla skälen för sitt påstående, att jordegare, som angränsa kro nan tillhörig skogsmark, få vidkännas en förökad stängselskyldighet, och Hultman förmenar, alt »en kronojords granne kan alldeles förtyngas af stängselskyidigheten, då han icke har att påräkna någon motsvarighet i skyldigheten hos den, som innehafver kronans jord.»
Sistberörde uttryck såväl som sjelfva påståendena i öfrigt föranleda emel lertid Utskottet att antaga, det motionärernes ifrågavarande framställning beror af ett missförstånd, som bör kunna höfvas genom att blott uppmärksamt betrakta den 7 §:ns innehåll.
Ar kronojorden upplåten till någons disposition, vare sig enskild persons eller menighets, så eger undantaget frän den allmänna stängselskyldigheten ej rum.
Det är endast i det fall, att marken står under kronans omedelbara vård — i hvilket fall någon betning derstädes ej begagnas — som kronan ej anses skyldig deltaga i hägnad.
Den angränsande enskilde jordegaren kan då ej behöfva någon hägnad emot kronojorden, helst han, jemlikt 5 § 2 punkten, icke behölver vidtaga någon åtgärd för att hindra sina egna kreatur att inkomma på kronans mark, utan tvärtom har uttryckligt tillstånd att nyttja betet derstädes.
Så länge berörde förhållande fortfar, måste grannskapet emot kronoparken alltså, långt ifrån att leda till »förtyngande» i stängselskyldigheten, tvärtom innebära en fördel, i många läll af ganska stort värde.
Begagnar åter kronan sitt stängselvitsord, måste hon deltaga i hägnad lika med andra.
Utskottet måste fördenskull afstyrka allt afseende å nyssberörde framställningar.
Samme Lars Rasmusson och Johannes Andersson hafva likaledes yrkat upp häfvande af det undanlag, som förekommer i 8 §: att nemligen egare af utjord eller urfjell ej eger stängselvitsord, der ej dylik jord möter, eller annan jord, som möter, förut taget i stängseln del; hvilket stadgande, enligt Johannes Anderssons förmenande, skulle »lägga mycket hinder i vägen såväl för skogs- som andra odlingar.
Detta skäl måste Utskottet erkänna sig icke kunna fatta; och hvad angår Lars Kasmus - 6 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ut skottets Betänkande N:o 34. sons åsigt, att stadgandet skulle sakna all rättsgrund, enär utjord eller urfjell är en sjelfständig egendom likaväl som hvarje annan, får Utskottet åberopa hvad Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, efter granskning af lagförslaget vid sistlidne riksdag, härom yttrade: »Utjordar och urfjellar hafva i allmänhet hittills måst stänga omkring sig sjelfva; men de vinna genom befrielsen från allt tvång härtill en så betydlig fördel, att de, då de tillika i anseende tili en inskränktare egorymd hafva lättare än grannarne att utan stängsel vårda sina kreatur, kunna utan särdeles olägenhet afbida den tid, då deras grannar se sig föranlåtna att begagna det åt dem gifna stängselvitsordet.
Hvad i 8 § om dessa lägenheter förekommer, hvilar hufvudsakligen på samma grunder, som gälla i afseende å odlad jord i förhållande till skog eller annan utmark.»
Utskottet kan ej annat än instämma uti detta yttrande, hvilket vid nästföregående riksdag af Rikets Ständer gillades; och får således till förslaget om ändring i 8 § afstyrka bifall. 14 $. som innehåller, att »den som med annan i tegskifte ligger, håfve ej rätt om han något af sin lott inhägna vill, att af grannen fordra deltagande i stängseln.
Tarfvas för gemensamt gagn hägnad emellan egor, som i tegskifte eller samfällighet ligga, eller skall för sådana egor hägnadsskyldighet utgöras i rågång mot andra egor; tagen då alla grannarne i bylaget eller samfälligheten del i stängseln efter thy, som de hafva i egorna del;» har Jan Andersson från Stora Kopparbergs län ansett böra förtydligas, synnerligast i afseende pä hvad med »rågång mot andra egor» menas; Men då Utskottet, för sin del, anser denna § fullkomligt tydlig och att någon tvekan icke kan uppstå om hvad som menas med »rågång mot andra egor»; kan Utskottet icke till något afseende förorda denna motion.
Till 12 §, som har till föremål att bestämma, huruledes hägnadsskyldighet skall fullgöras i de särskilda händelser att egoskillnad framgår i eif, å eller annat vattendrag, som ej utan stängsel fred gör, eller uti allmän farväg, eller öfver berg eller annorstädes, der hägnad svårligen kan uppföras, hafva åtskilliga motionärer, nemligen förrbemälde Hullman samt Mäns Månsson från Calmar län, Nils Swensson från Blekinge och Nils Jansson från Östergötland ansett ett tillägg böra göras, innefattande föreskrift, att hägnad vid allmänna vägar skall fördelas efter skatt på samtlige skiftesdelegare; hvarjemte Olof Lagergren från Gottlands län hemställt, att uttryckligen stadgas måtte, det hägnad skall npprättas mot allmän väg.
Utskottet erinrar till en början, att dylika föreskrifter, om de böra i författningen inflyta, icke hafva sin plats i 12 §, enär denna, såsom nyss är nämndt, handlar om huru hägnad skall vid vägar och på andra sådana ställen, som i § uppräknas, anbringas, men de föreslagna tilläggen åsyfta dels statuerande af hägnadsskyldighet, dels en särskild delningsgrund för sådan skyldighet invid allmänna farvägar.
Hvad sjelfva saken beträffar, kan Utskottet ej heller biträda motionärernas åsigt.
Denna synes grunda sig på den förmenta nödvändigheten att hafva hägnad om vägarne för dessas egen skuld, en nödvändighet, som visserligen förefanns, så länge det var hvars Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Ut skottets Betänkande N:o 34. 7 och ens skyldighet att sjelf freda sina egor, men icke mera förefinnes, sedan hvarje egare af kreatur har åliggande att om dem taga den vård, att de ej åstadkomma skada för andra.
Stängsel är numera ett medel för sistberörda ändamål; och kan det derföre desto mindre vara skäl att i lagen erkänna hägnad invid allmänna farvägar såsom en angelägenhet för någon annan än dem, hvilka hafva sina egor utmed vägen, som det måste vara med denna lags syfte öfverensstämmände ej allenast att så mycket som möjligt bortskaffa öfverflödig hägnad, utan ock att förekomma det oskick, som under förutvarande förhållanden mindre ådragit sig uppmärksamhet, att nemligen skaror af boskapskreatur fått utan tillsyn drifva omkring utefter vägarne, utan afseende derå om egorna derintill utgjorts af odlad jord eller utmark.
Att nu ifrågavarande särskilda förslag alltså innefatta verkliga inkonseqvenser mot grundsattserna i den sednaste författningen, torde redan af det anförda vara klart; och Utskottet stödjer derpå sin vördsamma hemställan, att sistberörda motioner ej mätte till någon åtgärd föranleda.
Vid samma § har Lars Rasmusson gjort en framställning, som är alldeles enahanda med ett yrkande af ej mindre Lars Ersson från Södermanland, än förrbemälde Johannes Andersson från Elfsborgs län, ehuru dessa begge sistnämnde ansett ämnet komma under 15 §: att nemligen fägata, som till följd af laga skifte kommit att läggas öfver andras egor för en eller (lere delegares behof, skall förses med hägnad å ömse sidor, och denna, antingen särskildt för sig eller i qvittning mot annan stängsel, på samtlige skiftesdelegare fördelas efter deras lott i egor.
Motionärerna hafva till stöd härför framhållit, hurusom det mångenstädes inträffat, att vid laga skiften, som verkställts innan nu gällande stängsel-lag utkom, en eller flere hemmansegare fått sina utmarker eller beteshagar så lagda, att de, för att komma dit med sina kreatur, nödsakas att färdas ett längre stycke väg öfver en annans odlade egor, hvilken väg vid skiftesförrättningen blifvit bestämd och utstakad under benämningen »vallgata» och då blifvit å ömse sidor försedd med stängsel, hvarigenom den från ling- och utmarken aflägse boende egaren utan svårighet kunnat ditföra sina kreatur; men att, då det, enligt nu gällande författning, vore egaren af den mark, öfver hvilken vallgatan går, tillåtet att alldeles borttaga den förutvarande stängseln vid sidorna om berörde väg, komme den, som på samma väg vore tvungen att föra sina kreatur till betet, att blifva i hög grad lidande, enär han, i stället att en person förut kunnat beqvämligen framdrifva samtlige kreaturen på den instängda vägen, nu nödgades, till undvikande af skada på de omgifvande öppna egorna, använda flera personers biträde.
Utskottet kan icke neka, att ju, vid det af motionärerna framställda förhållande, olägenheter i afseende å kreaturs vallning kunna för en skiftesdelegare genom den nya författningens tillämpning uppstå, som vid förut verkställda laga skiften icke kunnat föreses.
Men att förebygga alla de olägenheter, hvilka af en så genomgripande förändring i en vigtig och grannlaga angelägenhet, som den sednast beslutade, kunde för en och annan enskild blifva en följd, var icke möjligt.