Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cirkullren iiineliöllo för öfrigt .fullgtandiga upplysningar om livad vid stadsfnllmäktigevalen vore att iakttaga, upp- gifter om valdagar och vallokaler för de olika kretsarna,,forinular till fiillinakt, o. s. v. På Fredrika-Bremer-Förbundets byrå och i Hedins och Berlins pappershandel vid Norrmalmstorg meddelades dessutom nnder valda- game vidare upplysningar, och vor0 där de ofvan omnämnda utdragen ur röstlängderna samt alla offentliggjorda .vallistor att tillgå.
Resultatet af dessa de bägge föreningarnas.
åtgärder visade sig i ett betydligt lifligare deltagande f r h kvinnornas sida i- valen än som varit förhallandet under de närmast föregkende aren.
Sybehörs- &amp; Modeaffar, Kruses Pensionat &amp; Hotel Klarabergsgatan 62, Stockholm, tv8 minuters vag.
frtin Centralstationen, erbjuder shviil enkla som eleganta rum n. b. eller 2 och 3 tir.
Pris: fraii 1: 26 per dygn.
Wretlind, Stockholn~, Doktor * H. Akerström,.Upsala in.
Vaktinëstare nioter vid stationen.
P P i 4 t Aktiebolaget Parasiticida 1.
a ' 4 + +.
Renger mattor efter föreg8ende desinfektion fran-dam och smuts enligt ny metod; Rensor möbler, sëng- och .g&amp;ngklëcler fr&amp;n.iilal vigg- ohyra och andra parasiter; Renger rum och fartyg fr8n vBggohyra in.
m.; Redep tagel och rengör ' fjtidei: inedelst nykonstriieracle imskiner.
PeZssueevlk och mattor ewttagas t i Z I Imselwey6ng emot naaZ zcnder sommwen.
w holm kostnadsfritt.
Ehntning och.
Stockholm, N:r 7 (270) Prenumerationspris Fredagen den 17 februari 1893. pr Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
'.!
» 7 » 5 Byrå: Redaktör och K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 tr. (Aftonbladets hus.)
Ida J en första i denna må- jyj.
nad firades härstä- des en åminnelse- fest, som visserligen hvad yttre glans och ståt be- träffar på intet vis sträf- vade att täfla med de lysande jubelfester, som tid emellan af olika an- ledningar afhållas i en hufvudstad, men hvilken genom arten af det verk, som firades, var mer än de flesta ägnad att göra ett varmt och minnes- rikt intryck.
Det var det vid Drott- ningholmsvägen ute å Kungsholmen belägna Stockholms sjukhem, som med en enkel högtidlig- het då utmärkte 25-års- dagen af sitt första öpp- nande.
Den ädla tanke, som legat till grund för denna institutions stif- tande, och det i kärleks- offer uthålliga sätt, på hvilket densamma under det gångna kvartseklet alltjämt fullföljts, gifva oss anledning att i dag något dröja vid denna fest och detta sjukhems historia, så mycket mer som vi ha nöjet att kun- na bifoga ett porträtt af hemmets nuvarande niti- ska och allmänt uppbur- na föreståndarinna, frö- ken Ida Guldbrand.
Till festen voro in- bjudna styrelseledamöter- FRITHIOF utgifvare: HELLBERG.
Utglfnlngstid: hvarje Iduns fredag.
Lösnummerspris I 5 öre (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) A mi » ns|iris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
G u l d b r a n d. na och deras fruar, öf- verläkaren d:r Karl Kjer- ner med fru samt för öfrigt en del i hemmets verksamhet intresserade personer.
Äfven ett 8 0 - tal af de patienter, hvil- kas tillstånd tillät det, var tillstädes.
Sedan kafie intagits i samlings- rummen, begåfvo sig fest- deltagarne till stora bön- salen, där pastor Wadén lämnade en redogörelse för anstaltens uppkomst och utveckling.
Däref- ter fortsattes festen i sam- lingslokalen, där förfrisk- ningar voro framsatta.
Justitierådet Carlson f ö - reslog en skål för hem- mets läkare och tjänste- personal, och professor Wising talade för dem, hvilka från första bör- jan följt hemmets verk- samhet, därvid sär- skildt vändande sig till d:r Kjerner, som denna dag äfven firade sitt 25- års-jubileum såsom sjuk- hemmets läkare och som städse med oaflåtlig om- sorg skött sitt viktiga kall.
Behofvet af en inrätt- ning inom hufvudstaden till upptagande och vård af personer, lidande af långvariga eller obotliga sjukdomar, och hvilka på grund häraf endast undantagsvis och för kor-
IDUN 50 H e l a lifvet upplefves igen i barnen.
N u först 1893 förstår man J3ÖREN tare tid kunde bli intagna å de vanliga sjuk- husen, hade redan länge varit i hög grad kännbart.
De fattighus och försörjningsan- stalter Stockholm förut ägde, lämnade många fordringar ouppfyllda, särskildt för dem, som förut sett bättre dagar, men genom olyckor af växlande slag bringats till fattigdom och nöd, ökad genom bördan af en ofta hopplös sjukdom.
Att bereda dessa i dubbelt afse- ende nedtryckte en tillflyktsort, ett verkligt hem, var tanken i det upprop, som i början af 18G0-talet utfärdades af några människo- älskande män med dåvarande professorn Mag- nus Huss i spetsen.
Detta ändamål behjär- tades också allmänt, och inom ett par år ef- ter uppropets utfärdande, eller i november 1867, stod hemmet, tillkommet uteslutande genom enskild välgörenhet, färdigbygdt, fast- än man först den 1 februari 1868 kunde mottaga patienter där.
Genom fortsatt frikostighet har hemmet varit i tillfälle att alltjämt utvidga sin verk- samhet, så att detsamma efter 10 år kunde lämna vård åt 135 obotligt sjuka åldringar, och för närvarande vårdas därute 149.
Då man enligt reglementet ej fick mottaga de beklagansvärda epileptiska sjuka på hem- met, gick man för några år sedan i författ- ning om uppförande af en särskild byggnad för dessa olyckliga, och 1891 invigdes denna byggnad åt människokärlekens tjänst och står nu på andra sidan vägen som en värdig pen- dant till den äldre syskonbyggnaden.
På hemmet för fallandesjuka vårdas för närva- rande 43 patienter, och det beror uteslutande på de lyckligare lottades frikostighet, om hemmet skall kunna fortgå vidare på denna väg.
Fröken Ida Guldbrand, Stockholms sjuk- hems nuvarande föreståndarinna, är dotter af filosofie doktorn, lektorn vid Skara läroverk, sedermera prosten och kyrkoherden i Söre- etads församling af Skara stift, Gabriel Guld- brand, och hans maka, Tekla Amalia Brink.
Hon uppfostrades i ett gästfritt och arbet- samt föräldrahem.
Barnens undervisning öf- vervakades hufvudsakligen af fadern, som, själf vetenskapsman och historieforskare och med brinnande håg för studier, sökte leda deras håg däråt.
Han var en af de få män på sin tid, som omfattade tanken på kvin- nans själfständiga verksamhet och inplantade den i sina döttrars sinnen.
Efter faderns död flyttade familjen först till Skara och sedan till Upsala i och för sönernas studier.
Några år senare upplöstes dock det trängre familjebandet, och Ida Guld- brands länge närda begär efter en vidsträck- tare verksamhet tog nu ut sin rätt.
Till en början biträdde hon med undervisningen vid Stockholms idiothem, men kallades snart att förestå ekonomien vid Konradsbergs hospital.
I början af år 1887 antogs hon till sin nuvarande ansvarsfulla befattning.
Hon hade under sin föregående verksamhet lyckats fästa uppmärksamhet vid sig för sina gedigna egen- skaper, och de år, hon hittills tillbragt på den nya plats, dit hennes varma människo- kärlek ställt henne, ha stadgat såväl förmän- nens höga tankar om henne som alla de li- dandes sanna tacksamhet, hvilka gifvits un- der hennes vård.
sitt eget lif.
^ I E R K E Q A A R D.
Varmhjärtade svenska kvinnor skola helt visst icke glömma, att, då tillfälle gifves, äfven praktiskt stöda den vackra institution, som heter Stockholms sjukhem, och som i så hög grad gjort sig förtjänt af allt det un- derstöd, hvaraf den kan vara i behof.
(Dodellen.
agnett stannar, porten öppnas, festens brottning ualfas trappan.
3frått marmorffpita sfulbror glibcr Ijubtöst bäfner- fappan.
I ?är är luften pann od; mättab » taf päuuFtsbofter bltba, (Dd; tjoit ser en lunb t troptsf fägring prunfa » ib sin stba.
Ser — o nej, tjon tjar ej öga för ben praft, som hopen tjusar; Detta själfinebpettta löje, som ben röba läppen (rasar, S ä g e r: " Detta är mitt lifsluft, öbet efter gammal » ana Cänber ljus od; fastar frisfa blommor på mitt jämna barta. "
Upp b,on ilar till triumfer nteb en fot s å lätt som fläften.
£tft ett broftgt sagosfimmer snattar stlfessFtra bräften, (Dcb bematttestjärttatt brinner gnistranbe på locFig hjässa, Då tjon spinner lift en plötslig, luftig brömsyn mt&gt; bait bessa SltcFar, l; pt [Fa tjttsta följa t|emte på ben mjufa tebeit, ITTatibelagba leben, mafligt braganbe till jorbens &lt;£beu.
23aruastäinma bes od; britten: " Berre, gtf mig några slantar. "
(Dcb tjan ser tod sträcfta bjänber, stacfars tfänber utan » antar, Ser ett litet blåögbt anlet, sfarpt belyst af gasens låga, (Dcb, b; atts unga bjärta frymper af en häftig plåga.
ten för bessa ringa trasor, bessa finber, gulbleft magra, (Slammer bait sin blouba brottning, hon ben sfära, ungbomsfagra.
CCy t betta bystra öga, bär en tår tycfs snälla frusen, Ser ban maningen framljuuga, maningen från bessa tusen Små förgätna: " Dar barmberttg, bela broberligt når smärta!
Utom slanten till härbärget, gtf tjärbärgc i bitt l; järta.
D i s a btlbett af en uugbom, att tussua i sin Fnopptttng, 23ittcrt flängaubc » ib Itfpct utan styrfa ocb förhopp- ning.
D i s a pärlbcn bessa arma, som stå barnlösa och frysa Utanför be gyllne salar, bjptlfas rutor festligt lysa.
Ejejba bessa lätta sfarov, s o m på flärbens stigar bansa, £åt bem stanna för Foutrasten, låt bent bäfpanbe sig s a n s a (Del; betäuFa, att ben euba gärning, som, af boinaru pröfpab, (Säller i ben stora bomeu, tjeter F ä r l e F f r i s t l i g t öfnab. "
samman bomb • J3lott eu sfärf od; blott ett nattligt orb l; on ficF, ben frusna lilla, Uten l; aus anbe mottog ljuset, bet blef bag i brom- mens pilla.
f; on, ja, l; ou sfall bli mobellett för tjans taf la.
" Hu är ttben Kommen, bå jag målat ttog utaf förtrollersfor i * * stben, SFönb^rsbrottnmgar oåi stolta scener från ett mörft (Dd; t; au såg en sFymt af f; emte, bär han stob i förflutet pelargången, (Libebnarf, af romatttifens falsfa sftmmer öfpergjutet.
(Dd; t ögonblicFets tjusning låg t) ans foustnärsanbe Hej — två bystra barnaögon sfola sfarpt från bit- fången.
fen Ijuitga Ffon, ja, l; ort sfall bli mobellen till bans unga sfött- (Dcb t otuebpeteu Ijögbet bomeu öfper eber slunga. "
h^ts brottning, Bon, för l; ptlfen ribbarsfaror bryta lans i äbel brott- ning.
Bon sfall sitta på estraben, pärlesmycfab upp till l; afan, jfntiefröut od; meb en mantel, sFtftaube i l; ög sfär- laFan.
fjemtes fina, blouba fuifpitb stråla sfall t solsFens- bager, fjemtes bptta fjanb sfall fyrnla på ett frans af ros ocb lager.
a, det är ändock besynnerligt, » sade Cronanbe Fiöat öfper hopen sfall t isfallt lugn hon £jl min kusin och suckade på sitt vanliga sfåba sätt, » hvad så ' na där små ska ' ha här Heb på lefeus glaba täfiatt, neb på rampens tjeta råba, i världen att göra?
Bara ställa till oro och Sitta bär meb segerpriset, stolt od; raf od; lätt t bekymmer, kan det tyckas.
Tänk, så bra bågen, Sofie hade det förut — behöfde aldrig be- Däntaube ben lycFopalbe, fjriilFeu stribcu är bepågeu.
Sjön, ja, f) on sfall bit mobellen för ffatts unga sFöu- kymra sig för det minsta, och nu sitter hon fjetsbrottnmg, och gråter och är blek och afiallen, hon som Ejoit för hnilfeu ribbarsfaror bryta lans i äbel brott- såg ut som en ros.
Att det kan bli så stora ning.
E n * " Boern * * är ni, " tjan plötsligt spörjes af en narJstyf galonerab, (Dd; tjans brömbilb börjar bunsta, ban blir röb od; smått generab, i ä m n a r sfynbsamt pelargången, ^rått eu luft, som boftar, smefer, från be ljusa regioner, bär man Itfpets lcfar lefer, (Sår han ut t piitterfpälleu: " Bu, bur fällt, r ä l tjugu graberl " (Dd; fjau ser på eftpageit, rullaube t långa raber.
XXya, sobelspcpta änglar, rosenbylta ocb förnöjba, Zlya, tjttsaube mobeller till f (ans: " ö f p e r b o p e t t tjöjba ".
ITTeit bjatt går ocb brar ben slitna fragen fyögre upp t nacfett, (Sår meb stormsteg, tills fjau plötsligt l; ejbas af en stämma.
2frf, en liten gnista.
förändringar bara på tre månader!
• Fast det var då nästan väl att den lilla, klena flickan fick dö, om hon bara skulle ha blif- vit en sjukling eljest.
Men, som sagdt, man kan verkligen undra, hvad hon skulle här i lifvet att göra? » Jag kunde bara ägna hälften af min upp- märksamhet åt Matildas beskärmelser, ty den andra delen måste jag lämna åt brasan, som inte ville brinna, fastän jag låg på knä framför kakelugnen och blåste på den all- deles icke torra veden.
Jag hade stoppat in stickor efter stickor och fått upp en svagt fladdrande låga, men så fort de brunnit ut, lågo vedträden där och rökte igen.
Inte hel- ler var det just uppmuntrande att höra Ma
1893 IDUN 51 tildas jämmersamma ton, hur van jag än var därvid; ty hon var en af de människor, om hvilka man nästan kan säga, att det hör till deras välbefinnande att ha något att be- skärma sig öfver.
Den här gången kunde jag dock i mitt hjärta inte alldeles neka till, att hennes beklaganden kunde tyckas ha skäl för sig — ty underliga kunna sådana skic- kelser ofta se ut för våra ögon.
Hon steg nu upp för att gå; jag bad hen- ne visserligen af artighet att sitta kvar litet längre, medan jag på samma gång gjorde en ursäkt, för att jag varit så upptagen af brasan; men hon ville inte — det skulle bli så mörkt — och jag var inte enträgen.
När hon gått, försökte jag om igen med den envisa brasan.
Stickorna hade tagit slut — hvad skulle jag nu ta mig till?
Om jag bara haft ett par till, skulle jag bestämdt fått bukt med den.
— Se, där låg en liten näfverbit på golfvet och skräpade, hvilken fallit af ett vedträd.
Om jag skulle försöka med den — han var bara så fasligt liten!
Han kunde väl inte göra mycket gagn?
Men så stack jag in honom i brasan bland de åter- stående gnistorna.
Näfverlappen blossade upp, men han kunde inte brinna länge; in- om några ögonblick var det lilla flarnet för- tärdt, föll ihop och slocknade.
Men bland vedträden, som nu voro så uttorkade och glödgade, att de blott behöft denna tändande gnista, flammade en stark och klar låga upp, smög sin eldtunga omkring dem, utbredde sig, delade sig i allt flere lågor — och i ett nu stod hela brasan i brand och flam- made så hurtigt, att det dånade.
Det var just den där lilla näfverbiten som behöfts för att tända den i full låga; han själf hade slocknat, men dessförinnan hade han hunnit tända en värmande eld.
hade fått något husmoderligt i sitt sätt, se- dan hon nu blifvit van att vara hemma i flere månader; förut hade de varit borta eller haft främmande de flesta aftnar i veckan.
Men nu talade Sofie med motvilja om att börja deltaga i sällskapslifvet igen.
Man skulle nog ursäkta henne i vinter.
D e skulle bestämdt vara mera hemma hädanefter; både hon och hennes man hade funnit det så tref- ligt.
Det var till och med som om ett myc- ket varmare förhållande inträdt dem emellan — de hade tid nu att tänka mera på hem- met och hvarandra.
Ja, Sofie hade något helt annat än förr i blicken, något djupt och själfullt — just hvad som förut fattades däri!
» Jag ser, » sade hon, då hon tog afsked af mig, » att vi ha en sann vän i dig. » Jag kysste henne till svar.
Det hade inte heller jag vetat förut — - ty i det huset hade jag i stället kännt mig främmande — men nu kände jag, att så var.
Jag brydde mig inte om att säga någon- ting vidare i ämnet till Matilda.
Om män- niskor inte vilja tänka själfva, så kunna de i alla fall vanligen inte bli öfvertygade.
Utan jag behöll min tanke för mig — hur skulle jag också kunnat komma och tala om, att den blifvit väckt af en liten näfverbit!
— jag hade, som sagdt, härefter min tro för mig, att » så ' na där små » kunna ha en stor och viktig uppgift att utföra här i lifvet.
Det var som om denna lilla omständighet åter påminnt mig om Sofie - — jag visste knappt huru.
Men nu fick jag en bestämd håg att gå upp till henne; förut hade det förefallit mig som en motbjudande ceremoni att gå dit och » beklaga sorgen », så att jag inte kunnat komma mig till därmed, fastän det kanske varit ovänligt.
Men nu ville jag gå.
När brasan var utbrunnen, satte jag på mig hatt och kappa, ehuru jag kände en viss tvekan om, hur hon skulle ta emot mig, då jag inte kom på visittid.
Sofie hade all- tid fäst så mycket afseende vid sådant där — hon hade ju heller aldrig haft mycket annat att tänka på.
Det var Sofie själf, som öppnade — det hade då aldrig händt förr!
Och så föll hon mig strax i armarna och började gråta, men hämtade sig snart och sade med så mycken vänlighet, att den gick mig till hjärtat, att hon satte mycket värde på, att jag kom.
Jag hörde inte en enda vink om, att det var på olaga tid.
Sedan talade hon en stund om sin lilla flicka och hur underligt det var, att hon inte fått behålla henne; men det skedde i en ganska undergifven ton.
Det hade blif- vit något mycket enklare i Sofies hela väsen; och själfva sorgklädningen var inte så utpyn- tad, som hennes toaletter eljes brukade vara.
Det var som om hon märkt mina tankar, och jag trodde, att hon skulle säga att » det inte brukades numera »; men så sade hon i stället: » Kära du, jag kan inte tänka på sådant där nu!
* ag menar nu ej den officiella folksången, den som afsjunges som en särskild hyll- ning åt rikets högste styresman, när folket vill gifva ett uttryck för sina känslor för konungens person, både som landsfader och människa, ett uttryck hvari en hel försam- ling vid festliga tillfällen kan deltaga.
En sådan sång äga vi ju, hvilkens högtidliga melodi och väl lämpade, om ock från en an- nan nations kungssång lånade ord ganska väl passa för ändamålet.
Men vi borde dessutom hafva en sång med lättlärd melodi och dito ord, en sång, som hvarje moder kan sjunga med sina barn, och som redan i tidiga år kan väcka och underhålla fosterlands- känslan i de ungas hjärtan.
Det skall vara en sång, som fäster sig i minnet, som icke är för lång, där ord och melodi smälta sam- man till ett helt, som värmer hjärta och sinne, och som, om äfven omedvetet, griper oss helt och fullt, en sång, som vi sjunga hemma och i skolan, i högtidligt lag och i hvardagslag, vid vårt arbete och vid våra fester, som blir oss kär, därför att den är vår, vår egen, vårt fosterlands sång.
Det skall vara en sång, som lockar tårar i våra ögon, när vi efter lång frånvaro från hem- landet få höra den, en sång, som i en blink ställer fram för vår inre syn en bild af vårt gamla, ärorika, fattiga och dock så högt äl- skade fädernesland.
Hafva vi en sådan sång?
Vi sutto länge och sprakade, och hon bad mig stanna kvar till teet.
Jag kände knappt igen mig i det hemmet; där hade blifvit lik- som mycket varmare och trefligare.
Sofie » — sten *.
Hafva vi någon " folksång "?
Ja, vi hafva den, och hvad mera är, vi hafva länge haft den.
Då och då har den sjungits, än af studenter, än af folkskolebarn, ibland på någon konsert, ibland vid någon fest, men mycket, mycket sällan, endast un- dantagsvis och utan att man mycket fäst sig därvid.
Men så hände sig, att en af våra yppersta sångare — » den härligaste stämma i Europa i det väldigaste fodral i Sverige, » som en utländing en gång yttrade — att denne sångare tog upp den enkla visan på sin repertoar och sjöng den med brinnande värme, med de skönaste toner af sin härliga röst.
Det är icke så längesedan, men vi hafva för hvarje gång vi hört den sången lärt oss mer och mer älska den.
Och huru och hos hvem den tanken fcrst uppstod, veta vi ej — i alla fall icke just nu — men småningom började här och där höras röster, som förvånade utropade: » H ä r ha vi j u den saknade folksången! » Mina läsarinnor ha säkert redan förstått, hvilken sång, som här afses, men låtom oss till yttermera visso upprepa de få raderna.
Det, som skall sägas, blir då lättare sagdt o c h lättare förstådt.
» Du gamla, du friska, du fjällhöga nord, D u tysta, du glädjerika sköna, Jag hälsar dig, vänaste land uppå jord, D i n sol, din himmel, dina ängder gröna!
Du Då Jag Ja, tronar på minnen från fornstora dar, äradt ditt namn flög öfver jorden; vet, att du är och förblir hvad du var!
jag vill lefva, jag vill dö i norden! » Åh, den gamla visan kunna vi ju alla!
utropar man.
Värdaste, det är inte så sä- kert ändå!
Jag var nyligen i ett sällskap af tio a tolf personer, där denna sak kom på tal, och det begaf sig, att ingen af de närvarande kunde felfritt nppläsa de båda verserna.
Den ena kunde ett par rader, den andra också ett par, somliga ingenting alls.
Men den enkla sången, den anspåkslösa vi- san, har ju också för längesedan flytt från våra samkväm, ja, från våra bygder.
T y den, som nu skall våga uppträda och sjunga för vår hyperkritiska allmänhet, äfven i det enklaste, mest privata sällskap, måste vara en talang, eller i alla fall utropad som så- dan, om prestationen icke skall mottagas med likgiltighet eller löje.
Det är numera icke fråga om att uppfatta orden till sången - det är blott tonerna det gäller, och ju kon- stigare dessa drillas fram, dess bättre.
Ej ens i folkets, det arbetande folkets mun höras numera några konstlösa visor: det enda i den vägen man får höra är möjligen en half- full bonddrängs på lördags- eller söndags- kvällen framskrålade skillingsvisa.
Ty i folkskolan sjunges ej mera unisont, utan » i stämmor »; i elementarläroverken naturligtvis aldrig.
Psalmerna sjungas visserligen uni- sont, men icke går man för sig själf och trallar en psalm!
Det faller ingen in — och väl är det.
Men skolan — först och främst folksko- lan och sedan äfven den förnämare elemen- tarskolan — borde göra sig angeläget att hos sina alumner inprägla kärleken till sång, till den enkla sången, den som består däri, att man » kan » en melodi till ord, som säga något i och för sig, och som blifva något mera, därför att de framsägas på ett musi- kaliskt sätt.
Det är orden och tonerna i förening, som lyfta sinnet och gifva den poe- tiska, idealistiska själsstämning, som — rea- listerna må säga hvad de vilja — dock all- tid förblir mänsklighetens himmelska arf — det käraste, ljufligaste arf.
Fordom förstod man detta bättre än nu.
Man sjöng, för det man var glad eller sorgsen, rörd eller högtidlig, för det man ville gifva sina känslor luft i både ord och toner.
Det gäller här alldeles icke det mu- sikaliska utförandet: det är blott en sådan
52 fröjd, en sådan ljuflighet att få sjunga ut orden i stället för att blott läsa eller tala dem.
Instinktlikt känner man, att deras in- nebörd stiger, blir rikare, fylligare, mera mot- svarar, hvad hjärtat så varmt känner och så matt förmår uttala.
Men huru ofta får man erfara något så- dant?
Det är en icke obetydligt bidragande orsak till den stora anslutning frälsnings- armén och andra sekteriska sammankomster utöfva, att där sjunges så mycket, sjungas enkla, konstlösa, » andliga sånger », som se- dan kunna i hvardagslag upprepas och glädja och trösta i ensamhet och mörka stunder.
Eller ock är det jublande toner, och hjärtats lycka och glada förhoppningar sjunga däri.
Men under alla förhållanden är det icke fråga om utförandet, utan blott om innebör- den af sången, blott om den sjungandes egen stämning; och är denna äkta, meddelar den sig också åt åhöraren.
Eller blir det icke litet varmt om hjärtat, litet fuktigt i ögonen, då vi höra klara barnaröster samstämmigt sjunga en enkel sång eller en glad ungdom ensam i skog och mark gifva sin lifsglädje luft i en munter visa?
Jag är viss på, att icke många svara nej på denna fråga.
Så- dana filistrar hafva vi dock ej ännu hunnit blifva.
Men det är ej genom » undervisning i sång », icke genom » att sjunga i stämmor », som dessa sånger komma in i vårt medvetande och välla fram öfver våra läppar.
Icke kan man gå i skog " och mark och för sitt eget nöje sjunga » andra stämman » eller » första bas » och så vidare.
Vare det långt ifrån mig att önska, det den svenska kvartettsången skulle förvissna eller ens försummas!
Ingen skall kunna högre än jag värdera de många njutningsrika stun- der denna härliga sång skänker enhvar med något sinne för tonernas sköna konst.
Men därför att vi då och då kosta på oss en fest- måltid, borde vi icke försumma hvardags- kosten.
Det är godt att vi till tusenden sinom tusenden frambära blomman af hvad konsten och människorösten i förening kan åstadkomma, men vi få därför ej försumma de hundrade och åter hundrade tusental, som äro utestängda från att beundra denna högsta blomstring af ett förädlande nöje.
I bredd med denna högre undervisning i sång borde gå öfning i den konstlösa sången, den sång, som ej kräfver arbete, utan blott förfriskar och uppmuntrar — jag menar den unisona sängen.
Endast genom denna kan kärlek till sången inkomma i det unga sinnet, och endast så kunna barnen lära sånger och visor, som blifva till deras egendom, som de kunna sjunga » för ro skull » — i förbigående sagdt, ett mycket betecknande ord, detta » för ro skull ».