Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t icke skulle finna lämpligt att nu bifalla deras framställning i berörda hänseende, särskildt i underdånighet anhöllo antingen att genast komma i åtnjutande af de rättigheter till vissa skogsområden, som dem på grund af privilegier tillkomma, så att de befriades från intrång derinom eller ock att deras rättigheter kunde i så måtto erkännas eller utsträckas, att dem medgåfves samma rätt till afhemtning inom de insynade områdena äfven af friska träd, som innehafvare af skattehemman och nybyggen i allmänhet erhållit genom Kongl. Brefvet den 11 April 4844; samt c) af Gafsele m. fl. byamän i Åsele socken af Westerbottens län, alt Kongl. Maj:t, till lindring för sökanderne uti de med skogsafverkningen å kronomarker inom nämnda socken förenade afgifter och kostnader, täcktes dels i nåder tillåta, att utsyningar finge verkställas af socknens länsman, dels förordna att, när byamän, som höra till en och samma by, förena sig uti en ansökning om samfälld skogsafverkning, lösen må beräknas endast för en remissresolution och ett utslag för hvarje by, dels ock befria sökanderne från erläggande af stubböresafgifter för de till timmer, plankor och bräder tjenliga fullmogna träd, som afverkas inom sökandernes provisionel bestämda hemmansområden.
Och hade, uti de här ofvan under 5 till 7 upptagna ärenden, Kammarkollegium, efter det underdåniga förklaringar och yttranden afgifvits, under den 30 September 1864 med underdånigt utlåtande inkommit.
Herr Departementschefen föredrog härefter i underdånighet: 8:o Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 30 November 1863, för så vidt densamma angick hushållningen med Kronans skogar inom Norrland och Stora Kopparbergs län, i afseende hvarpå Rikets Ständer i underdånighet hemställt: dels Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. 9 dels att Kronans öfverloppsmarker och sådana trakter af oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Gefleborgs och Wester-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län, hvilka finnas dertill tjenliga, må för kronoparker förklaras, ställas under vård och förvaltning af Skogsstyrelsen samt behandlas efter sådana på vetenskapliga reglor grundade hushållningsplaner, som afse skogens framtida bestånd och högsta afkastning; dock att hinder derigenom ej må läggas för afvittring af skogsanslag åt redan anlagda hemman och nybyggen; dels att det förbud mot nybyggens anläggande å öfverloppsmarkerna i de Norrländska länen intilldess undersökning och reglering af desamma försiggått, som genom Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse till Kammar-kollegium den 25 Maj 1860 meddelats, måtte utsträckas jemväl till Kronans blifvande öfverloppsmarker i Stora Kopparbergs län samt oafvittrade skogar i Stora Kopparbergs, Westerbottens och Norrbottens län att gälla intilldess undersökning försiggått, huruvida öfverloppsmarkerna i sin helhet eller de oafvittrade skogarne till någon del må för kronoparker förklaras; dels ock att angående den rätt till skogens nyttjande utöfver husbehofvet, som borde tillkomma kronoåboer samt nyhemmans- och nybygges-innehafvare i de sex norra länen, måtte varda sålunda förordnadt, att de bibehållas vid de större friheter, som de jemförelsevis mot andra åboer hittills åtnjutit, under den noggrannare kontroll, som till förekommande af missbruk kunde varda föreskrifven.
Vidare hade Rikets Ständer ansett de så kallade stubböresmedlen, hvilka erläggas för utsyning af timmer och andra skogsalster från Kronans skogar i de norra länen, och som hittills uppburits såsom allmänna statsmedel, äfven böra till befrämjande af skogshushållningen användas, isynnerhet som dessa medel egentligen bort inflyta i skogsplanteringskassan, hvilken redan nu uppbär så väl skadeersättning för inom nämnda skogar föröfvad åverkan, som Kronans andel i åverkansböter.
Med anledning af hvad Rikets Ständer i nyssberörda underdåniga skrifvelse hemställt, i fråga om utsträckning af förbudet mot nybyggens anläggande å öfverloppsmarkerna i de Norrländska länen, hade till Kongl. Maj:t inkommit: 9:o Särskilda skrifter, nemligen: a) En af Westerbottens läns landsting gjord och af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande den 28 Oktober 1864 insänd framställning derom att rättighet att ä Kronans oafvittrade och odisponerade skogar inom länet anlägga nybyggen måtte fortfarande medgifvas; b) En af Norrbottens läns landsting den 5 Oktober 1863 ingifven skrift, deruti landstinget såsom lämpligaste medlet till motverkande af missbruk uti Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 4 Haft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. handel med trävaror, föreslagit beskattning i form af exporttull för sparrar och pitprops; c) En af sistnämnda landsting gjord och af Kongl. Mij:ts Befallningshafvande den 26 Oktober 1864 insänd framställning derom, att Rikets Ständers förslag angående förbud mot nybyggens anläggande inom länet måtte lemnäs utan afseende; — att kronoparker i länet icke måtte inrättas, men att, om sådana anledningar förefunnes, som gjorde deras anläggande oundviklig, Kongl. Maj:t täcktes tillåta, att nybyggesanläggningar i allt fall finge oförhindradt fortgå inom desamma på sätt hittills varit ölligt; d) En af Norrbottens läns hushållningssällskaps förvaltningsutskott den 16 Februari 1864 ingifven skrift, hvari uttalats den åsigt att någon inskränkning i rättigheten att anlägga nyhyggen icke vore för en ordnad skogshushållning behöflig samt att nyhemroansanläggningar icke blott icke hindrade en ordnad skogshushållning, utan tvärtom vore sjelfva medlet derför; — hvarjemte blifvit framstäldt behofvet, åtminstone för Norrbottens län, af förbud för utförande af virke under 7 tum i fyrkant; samt e), f), g), h) och i) Särskilda skrifter, hvilka, innefattande framställningar derom, att Rikets Ständers förslag till förnyad skogsstadga icke måtte vinna tillämpning. ingifvits af: Öfver-Luleå, Neder-Luleå, Gellivara och Öfver-Kalix socknemän, samt Piteå landsförsamling; Och anmäldes slutligen i underdånighet: 10:o En af Wester-Norriands läns landsting gjord och af Kongl. MUj:ls Befallningshafvande den 21 November 1863 insänd skrift, innefattande hemställan att kraftiga åtgärder för hämmande af skogsförödelsen inom länet måtte vidtagas.
Efter det föredragande Herr
Departements-chefen redogjort för hvad ofvan omförmälda jemte öfriga till målet hörande handlingar iunehöllo, anförde Herr Departements-chefen i underdånighet: »Då jag nu går att yttra mig öfver de särskilda frågor angående hushållningen med de Norrländska skogarne, hvilka blifvit i ett sammanhang föredragna, måste jag till en början angifva det mål sorn, enligt mitt omdöme, bör i detta hänseende hufvudsakligen åsyftas.
Så väl Rikets Ständers förnyade underdåniga framställningar i ämnet, som Skogsstyrelsens underdåniga utlåtanden och förslag grunda sig sammanstämmande på åsigten, att de Norrländska skogarnes bevarande undan vanvård och förstöring är af största vigt icke allenast i klimatiskt utan äfven i ekonomiskt hänseende, och att Kongl. Maj:ts Nåd.
11 det för närvarande ej ovanliga missbruket af nybyggesväsendet såsom endast ett medel att åtkomma skog för afverkning påkallar verksamma åtgärder tili förebyggande af skogssköQing.
Hvad åter betraffar de särskilda anmärkningar, som emot Rikets Ständers vid sisthållna riksdag fattade beslut i ämnet blifvit af innevSnarne i åtskilliga Norrländska orter inför Eders Kongl. !V!aj:t framställda, så afse dessa uteslutande angelägenheten af landets uppodling och faran af alltför stora inskränkningar i nybyggesväsendet.
Skogsvården och kolonisationen hafva derigenom blifvit ställda i en motsats till hvarandra, som, efter mitt omdöme, i verkligheten icke förefinnes.
En rationel behandling af skogarne, hvartill i främsta rummet hör, att skogens alster i behörig ordning skördas och realiseras, förutsätter nemligen tillgång på arbetskraft, och skogshushållningen bör derföre i sitt eget intresse befordra landets bebyggande och uppodling.
Å andra sidan har erfarenheten lärt, att, i anseende till klimatets hårdhet och mångenstädes äfven jordmånens magra beskaffenhet, de nordliga länens innevånare icke med säkerhet kunna hafva sin utkomst uteslutande af jordbruket, utan att åt dem äfven måste bevaras en fortfarande biförtjenst af skogsafverkningen och det arbete en ordnad skogsvård samt trävaruförädling allt fortfarande bör lemna.
Skogsvården och jordbruket måste derföre, enligt min tankp, hvad de norra länen angår, betraktas såsom tvänne likställda intressen, och lagstiftningen så ordnas att denna likställighet dem emellan äfven för framtiden bevaras.
Icke allenast af detta skäl utan äfven med afseende pä de klimatiska förhållandena, synes det mig vara ingenting mindre än likgiltigt om den befintliga skogen nu på en gång ne Ihugges och sålunda förvandlas till rörligt kapital eller om skogsafverkningen så oidnas att den allt framgent kan hålla jemna steg med kolonisationen.
Att lagstiftningens och skogsförvaltningens mellankomst härvid är af nöden grundar sig på det jemväl af Rikets sednast församlade Ständer anmärkta förhållandet, att företagsamheten med större enskild vinst riktar sig på skogens skyndsamma förvandling till penningekapital än på dess bibehållande för framtida behof.
Nuvarande afvittrings- och nybyggesförfattningar hafva tillkommit under en tid, då tillgången på skog ansågs vara obegränsad, men arbetskrafterna deremot voro ringa.
Landets befolkande och uppodling uppställas derföre i dessa författningar såsom det enda målet för lagstiftningen i detta ämne, hvaremot skogshushållningen nästan helt och hållet lemnäs ur sigte.
Följderna af denna afvitlringsförfattningarnes nog ensidiga utgångspunkt visa sig tydligast af Länsstyrelsernas uppgifter till Skogskomité n, enligt hvilka skogsförödelsen och mångenstädes skogshristen följt afvittiingarne i spåren.
Jag anser derföre, att det öfverklagade onda ej annorledes kan afhjelpas, än att sjelfva de grunder, efter hvilka Kronan åt enskilda upplåter sina marker i de norra länen och som innehållas i storskiftes-, afvittrings- samt nybyggesförfattningarne, undergå en sådan förändring, att skogsvården och en jernnt fortgående men icke brådstörtad skogsafverkning jemte od - 12 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition TS:o 54. lingen uppställes såsom hufvudmedel för kolonisationens befrämjande och dessa trakters förseende med en oberoende, välmående och stadigvarande befolkning, hvars verksamhet mera allvarligt måste rigtas åt det som visserligen framhålles såsom hufvudsakligt ändamål, men som oftast ej varit det, — nemligen jordens odling och behöriga skötsel.
Om det nu får antagas, att hittills gällande afvittrings- och nybyggesförfattningar lidit af ofvanberörda brist i deras grundtanke och utgångspunkt, så torde tiden vara inne, icke allenast att för framtiden afhjelpa ifrågavarande brist, utan äfven att, så vidt nu mera är möjligt, godtgöra hvad tillförene blifvit försummadt
I sistberörda hänseende har Eders Kongl.
Maj:t redan genom nådigt Bref till Kammar-kollegium den 23
Maj 1860 föreskrifvit särskilda undersökningar, huruvida de genom afvittring bestämda öfverloj psmarkerna i de Norrländska länen äro af beskaffenhet att böra såsom kronoskogar bibehållas och användas, och Rikets Ständer hafva i deras underdåniga skrifvelse den 30 November 1863, med gillande af den tanke, som ligger till grund för berörda nådiga Bref anhållit, att de derigenom meddelade föreskrifter måtte utsträckas jemväl till blifvande öfverloppsmarker i Stora Kopparbergs län; och får jag på de af Rikets Ständer anförda skäl och i öfverensstämmelse med Kammar-kollegii utlåtande den 30 September sistlidet år i underdånighet tillstyrka, att berörda anhållan måtte bifallas.
Deremot kan jag icke finna skäl att dessa marker, på sätt Rikets Ständer anhållit, till alla delar bibehållas såsom kronoparker, utan torde, efter de grunder, som blifvit af Eders Kongl. Majit genom nådigt Bref till Kammar-kollegium den 8 Januari sistlidet år bestämda, dertill böra användas endast sådana trakter, som, i anseende till deras sammanhängande läge, skogsmarkens äfvensom sjelfva skogens allmänna beskaffenhet, lägenhet till flottning, tillfälle för afsättning af skogsalster, virkesbehofvet i orten och andra dylika omständigheter, äro till kronoparker lämpliga, hvaremot de delar af öfverloppsmarkerna, som sakna de i dessa afseenden nödiga egenskaper, synas böra på annat sätt användas.
Då emellertid Eders Kongl. Majit genom sistnämnda nådiga Bref förändrat och förklarat föreskrifterna i nådiga Brefvet den 23 Maj 1860, så finner jag lika med Kammar-kollegium ändamålsenligt, att dessa på olika tider meddelade föreskrifter nu på ett ställe sammanföras.
I sammanhang härmed anser jag äfven nödigt, att föreskrift meddelas om behandlingen af nybyggen, belägna å öfverloppsmarker, som finnas lämpliga till kronoparker.
Genom nådiga Brefvet den 23
Maj 1860 blefvo visserligen öfverloppsmarkerna stängda för vidare nybyggesanläggningar; men, efter hvad af handlingarne inhemtas, hade redan dessförinnan åtskilliga nybyggen blifvit å dessa marker anlagda och på samma gång deras rätt respekteras, torde det också vara nödvändigt, att dem rätteligen tillkommande mark skiljes från kronoparkernas områden.
Då skiftesförfattningarne icke i sådana fall äro tillämpliga, måste en dylik utbrytning ske genom afvittring och ett uttryckligt för klarande derom synes mig sä mycket Kongl. Maj:ts Nåd.
13 mera nödvändigt, som, efter hvad handlingarne gifva vid handen, tvifvelsmål understundom uppstått, huruvida öfverloppsmark kan utgöra föremål för ny afvittring.
De föreskrifter, som jag i nu anförda hänseenden finner erforderliga, skulle innefattas i de begge första §§ af en nådig »Förordning angående kronoparkers bildande i Stora Kopparbergs län och de Norrländska länen, samt om vissa iakttagelser vid afvittringar och storskiften i nämnda län».
1 denna författning borde tillika finnas ett uttryck för den nya princip, som hädanefter vid afvittringar bör åt skogsvården gifva dess tillbörliga plats bredvid odlingen.
Afvittringen bör icke uteslutande hafva till ändamål att i små nybvggeslägenheter sönderstycka den odlingsbara mark, som ej af redan befintliga hemman och nybyggen medtages, och att tillspillogifva det öfriga såsom enligt nu gällande författningar förhållandet onekligen är; den måste lika mycket afse att sammanhålla sådana större af odlingen ännu icke upptagna trakter, som kunna vara lämpliga att såsom kronoparker bibehållas.
Under denna form torde ännu skogsvårdens intresse kunna göras gällande vid afvittringarne utan någon väsendtligare rubbning i deras regelbundna gång eller i författningarnes nuvarande innehåll, och utan att redan anlagda hemman och nybyggen lida någon minskning i sin genom afvittringsförfattningarne försäkrade rättighet till viss skogsareal efter hemmantal och inegornas beskaffenhet.
Den egentliga förändringen skulle bestå dels deruti att inga nya nybyggen komme att utstakas på den mark, som funnes tjenlig till kronopark, dels deruti att befintliga hemman och nybyggen, som låge inom dylik mark i den mån sådant utan alltför stora olägenheter kunde ske, finge sina hufvudsakliga skogsskiften förlagda utom densamma.
Så vida man vill utföra den af Rikets sednast församlade Ständer uttalade tanken att Staten skall, i vidsträcktare mån än hittills skett, sjelf uppträda såsom skogsegare, torde det vara i sin ordning att på samma gång som den enskilda odlingen genom afvittringen befästas inom stadgade gränser, Staten också låter afsätta och bestämma det område, som inom hvarje ort är till kronoskog behöfligt och användbart.
På ett sådant sätt torde, åtminstone i någon mån, den behöriga jemnvigten emellan odlingen och skogsintresset kunna återställas i de oafvittrade trakter, som redan äro till en betydligare del upptagna af nybyggen.
Såsom en grundprincip för afvittringen bör derföre, enligt mitt omdöme, fastställas, att vid uppgörande af afvittringsförslag och skiftesläggning afseende bör fästas så väl å det allmännas behof af kronoskogar som å de enskil des anspråk på odlingslägenheter.
För att emellertid skogsintresset skall med någon fördel kunna konkurrera med de motsatta intressen, som, uti hemmansegarne och nybyggarne ega nitiske målsmän, måste sjelfva formen för afvittringen så inrättas, att det förstnämnda dervid redan från början eger en representant, och denne kan icke lämpligen vara någon annan än vederbörande skogstjensteman.
Jag har likväl ansett att dennes åtgärder dervid böra underställas
Skogsstyrelsens bedömande innan de utöfva något inflytande på sjelfva afvittringen, ty den högre ii Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition N:o 54. synpunkt, hvarur dylika frågor måste bedömas, torde göra Centralmyndighetens omedelbara pröfning af behofvet erforderlig.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kammar-kollegii tillstyrkande i denna del, har jag i 2 och 4 §<§ af ofvanberörda författningsförslag upptagit de bestämmelser, som af nu anförda skäl föranledas.
Hvad åter angår det af Skogsstyrelsen väckta och af Rikets Ständer sedermera omfattade förslaget att äfven från oafviltrade skogar skulle före den allmänna afvittiingen och alltså utan sammanhang med densamma afsättas tjenliga marker lill kronoparken dervid Rikets Ständer fästat det uttryckliga \ilkor, att hinder ej finge läggas för afvittring af skogsanslag åt redan anlagda hemman och nybyggen, så finner jag väl, — med afseende på hvad Länsstyrelserna, Chefen för Landtmäterikontoret och Kammar-kollegium vitsordat i fråga om svårigheten att, med iakt tagande af nybyggenas rätt, verkställa en så beskaffad utbrytning, — att någon allmän föreskrift om dylika ål gärder icke lärer böra meddelas, och att, enär vid sådant förhållande den af Rikets Ständer äskade allmänna undersökningen af de oafvittrade skogarne skulle utan motsvarande gagn förorsaka högst betydliga kostnader, ej heller Rikets Ständers underdåniga anhållan i denna del bör vinna nådigt bifall; men då undantagsvis, särdeles inom Lappmarkssocknarne och vissa andra trakter, der kolonisationen hittills gjort endast obetydliga framsteg, förhållandena utan tvifvel medgifva de af Rikets Ständer åsyftade åtgärderna, i fråga hvarom jag tillåter mig erinra, att Eders Kongl. Majit genom nådiga Bref den 18 September 1865 och den 7 April innevarande år leronat föreskrift om undersökning i förevarande hänseende af elfva särskilda trakter i Westerbottens och Norrbottens län, har jag ansett, att en form borde stadgas för det förfarande, som i sådana fall bör ega rum; och emedan de å dylika trakter anlagda eller dertill närbelägna nybyggens rätt ej annoiledes än genom en ver k' ig afvittring af deras skogsanslag kan tillgodoses, samt på orter, der uppenbart sig visar, att den oafvittrade marken, äfven om en del deraf undantages till kronopark, ändock lemnar tillräckligt utrymme för afvittring af skogsanslag åt redan anlagda hemman och nybyggen, några betänkligheter icke kunna möta emot en partiel afvittring af det ifrågaställa området, utan att hela socknen deruti inbegripes, så har jag ansett mig böra i berörda författningsförslag föreslå, att vid de undantagsfall, då kronopark kan komma att afsättas inom oafvittrad socken och utan sammanhang med allmän afvittring, derstädes en paltiel afvittring skall försiggå.
Om Eders Kongl. Majit icke finner skal att bifalla Rikets Ständers underdåniga anhållan om en allmän undersökning af samtliga oafvittrade skogars lämplighet till kronoparker, så torde frågan om det af Rikets Ständer i sammanhang dermed äskade allmänna förbud mot nybyggesanläggningar, intilldess en sådan undersökning försiggått, få anses hafva förfallit.
Detta hindrar emellertid icke, att då i nåder förordnas om dylik undersökning å viss trakt, hädanefter såsom afven genom nyssnämnda nådiga Bref skett, ett särskildt förbud mot nybyggesanlägg - Kungl. Majlis Nåd.
Nio 54 ningar å sådan trakt kan utfärdas.
Annu mindre kan jag tillstyrka nådigt bifall till Kammar-kollegii förslag att nybyggesanläggningarne måtte förbjudas ända intilldess att afvittringsverket blifvit afslutadt.
Det skulle utan tvifvel vara högst betänkligt att sålunda till en aflägsen framtid undantränga kolonisationens fortsättning; och jag hoppas att kunna anvisa utvägar, hvarigenom vådan af nybyggesväsendets missbruk skall kunna afvärjas utan att dess välgörande verkningar på samma gång tillintetgöras.
Skogsstyrelsen och Rikets sednast församlade
Ständer hafva egentligen icke funnit mer än en utväg, som skulle verksamt förekomma misshushållningen med skogstillgångarne i de nordliga länen, nemligen bildande af kronoparker, som på ett regelbundet sätt vårdas och förvaltas af Skogsstaten.
Afven jag anser att mycket godt häraf kan förväntas, såsom att exemplet af en ordnad skogsvård skall inverka på hushållningen roed de enskildes skogar, och att inkomsten från kronoparkerna skall bereda Statsverket tillgång att i dessa trakter underhålla ett större antal bildade forstman
Jag har derföre icke tvekat att föreslå alla de åtgärder som, med iakttagande af odlingens och de enskildes rätt kunna bidraga till bildande af kronoparker för nyssnämnda ändamål; men jag betviflar att det hufvudsakligen åsyftade målet, eller bevarandet för al! framtid af en för ortens behof fullt tillräcklig skogsmassa, ensamt derigenom kan uppnås, och jag befarar att, om lagstiftningen hänvisar uteslutand till denna utväg, alltför menliga följder för odlingens gång deraf kunde uppkomma.
Om man nemligen vid kronoparkers bildande endast afser att bibehålla den mark, som är företrädesvis tjenlig till skogsbruk samt sorgfälligt undviker att derunder innefatta äfven sådan mark, som är företrädesvis tjenlig för odling, så torde, med särskildt afseende derpå att kronoparkernas områden måste för möjligheten af kontroll och bevakning vara i möjligaste måtto fria från intrång af redan anlagda hemman och nybyggen, endast jemförelsevis obetydliga områden finnas ega dessa egenskaper.
Sådana mindre trakter kunna åtminstone icke i klimatiskt hänseende utöfva något synnerligt inflytande på det öfriga landet, och till följd af afståndens storlek säkerligen ej heller betrygga den framtida tillgången på husbehofsvirke.
All öfrig mark skulle, enligt gällande afvittrings- och nybyggesförfattningar, förr eller sednare öfvergå på enskildes händer under skattemannarätt, och om denna fortfarande kommer att medföra samma obegränsade rättighet till skogens användande som för närvarande, så torde genom odlingssättens fortsatta missbruk, så att don, med åsidosättande af sitt verkliga ändamål oftast utgör blott ett medel till skogssköding, landet i dess helhet ändock blifva utarroadt på skog och faran för framtida skogsboist qvarstå i det närmaste oförminskad.
Om man åter —, hänvisad till kronoparkers afsättande såsom enda utvägen att bevara skogens grundmassa undan faran af sköfling —, med afseende på detta syftemål prölvar uppkommande frågor angående sådana parkers bildande, så blir följden 16 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. (^tvifvelaktigt att öfvermåttan stora områden under benämning af kronoparker undandragas odlingen, och att dessa i brist på arbetskrafter icke kunna vårdas eller lemna någon afkastning, utan förblifva otillgängliga ödemarker.
För alt nu icke, till bevarande af det odlade landet för den fara af frost och minskad nederbörd, som skogarnes nedhuggande allestädes medfört, behöfva tillgripa detta enligt min tanke i och för sig olämpliga medel, har jag ansett nödigt ått jemte kronoparken bildande äfven någon annan åtgärd till skogarnes bevarande vidtages i den syftning, att odlingen i de trakter, som dertill lämpa sig, ej blir alltför mycket hindrad,och att odlingen å sin sida så regleras, att den kan fortgå utan att skogarne derigenom förstöras eller en ordnad skogshushållning blifver omöjlig.
Detta skulle, enligt mitt omdöme, kunna åstadkommas derigenom att upplåtelser till odling väl med gåfves inom vissa gränser, men att dervid gjordes särskilda förbehåll eller inskränkningar i afseende på skogens begagnande, hvarigenom dennas framtida bestånd betryggades, och sålunda kunde i sjelfva grunderna för nybyggesväsendet nedläggas ett frö, som återförde detta till deras ursprungliga rätta syftemål, nemligen landets uppodlande och befolkande, men förhindrade att detsamma begagnades blott såsom förevändning för en spekulation att slå under sig stora sträckor af dyrbar skogsmark, hvarå den vexande skogen sedermera hastigt och för ali framtid förstöres.