Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är jord eller lägenhet, som afstås skall, intecknad, varde ersättningsbeloppet derför inom den för dess utgifvande här ofvan stadgade tid nedsatt i Ränteriet hos Konungens Befallningshafvande, som kungör sådant vederbörande ersättningstagande och inteckningsegare, samt liqvid dem emellan sedermera i laga ordning uppgör.
Finnes härvid ersättningsbeloppet vara faststäldt genom öfverenskommelse emellan den ersältningstagande och den, som ersättningen gifvit, och förmenar inteckningsegaren värdet hafva blifvit för lågt beräknadt, vare denne berättigad att, der ej full liqvid för hans fordran honom lemnäs, äska jordens uppskattning af 8 Kongl. Majlis Nåd.
Proposition N:o 34.
Nämnd, i den ordning förut i denna Lag är vordet stadgadt; dock gånge beslutet om jordens afträdande icke dess mindre i verkställighet.
Sådan talan, som efter §§ 21 och 22 föras kan, må ej heller utgöra hinder för vederbörande att, sedan ersättningsbeloppet blifvit inom stadgad tid erlagdt eller nedsatt, jorden eller lägenheten tillträda eller begagna.
Fördröjes utöfver nämnde tid betalningen; då skall, i händelse någon till ersättning berättigad det yrkar, frågan om jordens eller lägenhetens afstående eller begagnande, såvidt på hans rätt inverkar, vara förfallen och ankomma på ny pröfning. § 25.
Tvista egare, inteckningshnfvare eller andra om bättre rätt till hvad såsom ersättning eller betalning är vordet bestämdt att utgå; derom må talan särskildt i laga ordning utföras.
Uppstår dervid hos Rätten fråga om lyftning; ege Rätten derom förordna, efter ty skäligt pröfvas.
Skulle sådan tvist yppa sig i sammanhang med frågan om skadeståndets bestämmande, må den ej uppehålla slut i denna fråga, utan varde hänvist till särskildt utförande; och ege förty Rätten, der så erfordras, vid val af Nämnd, göra förslag i dc tvistandes ställe, på sätt i § 5 sagdt är.
Har egare underlåtit att hos Rätten, såsom § 2 bjuder, i ändamål af instämning, uppgifva den, som i anseende til! nyttjanderätt med honom del i saken häfver, vare egaren skyldig att, efter Rättens bepröfvande, hålla sådan medpart skadeslös. § 26.
Den, till hvilken jord, på sätt omförmäldt blifvit, är vorden afträdd, hvaruti en eller flera inteckningar finnas, lill hvilkas gäldande ersättning icke förslår, ege, sedan ersättningen blifvit å behörig ort nedsatt, för inteckningarnes dödande anmäla sig, med bevis om fullgjord betalning, jemte gravationsbevis, hos domaren i den ort, der jorden är belägen; hvarefter denne åligger att, genom anslag å Rättens dörr och kungörelse, hvilken genom sökandens försorg bör tre gånger införas i allmänna tidningarne, kalla och förelägga de inteckningshafvare, som antingen alldeles icke, eller endast till någon del, fått sina inteckningar utur ersättningsbeloppet guldna, att, i stad, inom en månad från den dag kungörelsen i tidningarne sista gången finnes införd, och å landet vid det Ting, som först infaller, sedan en månad från sista kungörelsedagen förflutit, hos domstolen anmäla, huruvida något kan vara att påminna deremot, att den afträdda jorden eller lägenheten från inteckning befrias; börande domstolen, ehvad inteckningshafvarne då begagna rättigheten att varda hörde, eller ieke, och jemväl utan hinder deraf, att original— inteckningshandlingarne icke uppvisas, angående inteckningarnes dödande sig utlåta. § 27.
Varder, på grund af denna författning, jord eller lägenhet styckad, och uppstår - Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition No 34. 9 står fråga, om oell i hvad mån grundränta eller andra allmänna skyldigheter böra vidlåda den afträdda eller qvarvarande delen; gånge med pröfningen deraf, efter hvad om skattläggning i allmänhet stadgadt finnes. § 28.
All undersöknings- och rättegångskostnad, som förorsakas af väckt fråga om jords eller lägenhets användande för ofvanberörda allmänna ändamål, skall den, hvilken användandet begär, ensam vidkännas.
Tvist härom skall af Rätten pröfvas. § 29.
Varder ej jord eller lägenhet, som afträdd är, för uppgifvet ändamål använd; då håfve egaren af den egendom, hvarifrån jorden eller lägenheten afsöndrad är, eller, der hela egendomen afträdd blifvit, den som deraf då egare var, eller hans rättsinnehafvare, våld att den afträdda jorden eller lägenheten återlösa.
Vill den, som sådan återlösningsrätt eger, den rätt utöfva, och sämjes han ej om vilkoren derför med innehafvare!) af det, som återlösas skall; stämme då denne lill Under-Rätt i den ort, der jorden eller lägenheten ligger; och pröfve Rätten af omständigheterna, huruvida det tillämnade företaget bör såsom öfvergifvet anses eller om med pröfning af kärandens talan bör på viss, af Rätten bestämd tid anstå.
Ej må stämning, hvarom nu sagdt är, ske sednare än tio år efter den tid, som, på sätt i § 2 stadgadt är, blifvit för jordens eller lägenhetens afstående eller upplåtande bestämd.
Kunna, sedan så stämdt är, parterne ej sämjas om det belopp, hvarför jorden eller lägenheten återlösas skall, läte Rätten tvisten derom af särskild Nämnd pröfvas, såsom förut sagdt är; dock må Nämnden ej sätta ut högre belopp, än det, hvarför jorden eller lägenheten afträdd blifvit. § 30.
Om ändring eller utrifning af vattenverk, som genom uppdämning skada jord eller hindra dess odling, är särskildt stadgadt.,, Kongl Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kongl. Nåd och Ynnest städse välbevågen.
CARL Louis De Geer, Bih. till M. St Prot. 1865 & 1866. 1 Sami. 1 Afd. 15 Haft. 2 10 Kongl. Majis Nåd.
Utdrag af Protokollet (ifver Justitie- departements-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet ä Stockholms Slott Tisdagen den 28 Februari 1865. * i närv aro af: Hans Excellens, Herr Justitie—Statsministern, Friherre
De (leer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld, Carlson.
Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern anförde i underdånighet:
„Vid underdånig föredragning den 20 December sistlidne år af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 7 November 1863 med förslag till förändring af lagstiftningen rörande jords (dier lägenhets afstående för allmänt behof, hemställde jag i underdånighet, det Eders Kongl. Maj:t måtte vägra sanktion å Rikets Ständers berörda förslag, men anhöll tillika alt framdeles få underställa Eders Kongl. Maj:ts pröfning motförslag i ämnet.
Denna hemställan täcktes Eders Kongl. Maj:t bilalla ; och har jag i anledning deraf låtit upprätta ett förslag, som jag nu i underdånighet anhåller alt få anmäla.
I detta förslag har, med bibehållande of den utaf Rikets Ständer antagna grundsats att ersättning för exproprierad jord eller lägenhet icke vidare skall utgå med någon förhöjning i det af Nämnden bestämda värde, utan endast i enlighet med Nämndens uppskattning, i öfrigt iakttagits de af Högste Domstolens fleste ledamöter emot Rikets Ständers förslag framställda anmärkningar.
Några andra förändringar äro dock jemväl i förslaget vidtagna; och utbeder jag mig i underdånighet alt derför nu få redogöra:
I 1 § har blifvit infördt ett nytt stadgande af innehåll, att om egare af flyg— sandsfält försummat att derom taga sådan vård, som särskildt föreskrifven är, Konungen eger förordna alt det fält alslås skall, och att i öfrigt, i fråga om vil— koren för afträdande deraf, skall gälla hvad i författningen om annan jord eller lägenhet stadgas.
Vid underdånig föredragning den 20 Mars 1863 af ett utaf Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 34. 11 Skogs-slyrelsén afgifvet förslag till Förordning i afseende på åtgärder till flygsandens dämpande, uttalade nemligen Chefen för Finans-departementet den åsigt, att, i likhet med hvad Kammar-kollegium hemställt, såsom grundsats i allmänhet borde stadgas, alt innan Staten sjelf toge vård om flygsandsfält och derå nedlade kostnader, dessa fält borde tillhöra Staten under full eganderätl; men då, för vinnande af detta ändamål, en tillämpning af den allmänna expropriationslagen syntes vara att utsträcka verkan af denria lag utöfver den gräns, söm dermed afsåges, ehuru å andra sidan omsorgen om det allmännas och andras väl syntes fordra en inskränkning i den enskildes frihet att efter behag handhafva sådana fält, hvarifrån stundom oberäknelig skada genom flygsand kunde uppstå, och en lag derföre borde finnas, som till förekommande deraf förpligtade egare af flygsands— fält att, så framt han ville behålla denna mark, ställa sig till efterrättelse de föreskrifter och iakttaga de åtgärder, som för ändamålet voro nödvändiga, hemställde föredragande Departements-chefen, att, innan Eders Kongl. Maj:t till slutlig pröfning företoge förslaget till förordning angående åtgärder för flygsandens dämpande, handiingarne i målet måtte till Juslitie-departementet öfverlemnas, för att genom detta
Departement måtte utarbetas och till nådigt bepröfvande framställas ett lörslag till författning angående skyldighet för hvar och en alt, till förekommande af allmän och enskild skada, taga behörig värd om honom tillhörigt flygsandsfält eller att i annan händelse, der så påfordrades, för åstadkommande af dylik vård, sådant fält emot den ersättning, som pröfvades skälig, till Kronan för alltid afträda; och täcktes Eders Kongl. Maj:t bifalla denna underdåniga hemställan.
Lika med Chefen för Finans-departementet, anser älven jag den skada, som genom vanvård af flygsandsfält kan uppstå för det allmänna, vara ett tillräckligt motiv för att ur rättslig synpunkt försvara ett stadgande i ofvannämnda syfte.
Grunden för ett sådant stadgande —- det allmännas nytta — är ock i sjelfva verket densamma, som redan är erkänd genom den allmänna lagstiftningen rörande jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, — och jag anser följaktligen de i nämnda lagstiftning uppställda regler rörande vilkoren för jords afstående böra ega tillämpning äfven då fråga är om flygsandsfält samt det nu ifrågasatta stadgandet förty rätteligen hafva sin plats i den allmänna expropriationslagen.
Beskaffenheten af den vård åter, som egare af flygsandsfält, derest han vill det behålla, bör förpligtas att derom laga, lärer deremot icke böra bestämmas genom en författning af civillags natur, — och jag anser mig således endast böra fästa Eders Kongl. Maj:ts uppmärksamhet derå, att förslaget förutsätter särskilda föreskrifter i berörda hänseende.
Då den klagan, som, enligt hvad Rikets Ständers ofvanberörda underdåniga skrifvelse innehåller, ofta förnummits olver öfverdrifna expropriationskostnader, icke torde hafva sin grund ensamt i nu gällande stadgande om förhöjning af 50 procent öfver uppskattningsvärdet, utan äfven deri att det enkla värdet stundom af 12 Kongl. Maj-M Nåd.
Nämnden bestämts högre än skäligt varit, lärer ett tillfyllestgörande korrektiv emot anmärkta missförhållande icke kunna vinnas endast genom borttagande af nämnda procentförhöjning.
Sjelfva sammansättningen af Nämnden bör, enligt min tanke, jemväl tagas i betraktande.
Enligt 3 $ i gällande förordning skall Nämnden utgöras af sju personer, af hvilka hvardera parten utsett tre och domstolen den sjunde.
Men då parter tillåtas att sjclfve välja värderingsman, lärer den förutsättning icke vara obefogad, att hvardera parten företrädesvis utser sådana, om hvilkas domslut han kan ega skäl förmoda att det skall utfalla i hans intresse; och tvänne stridiga, hvarannan bekämpande meningar kunna således lätt komma att stå emot hvarandra inom Nämnden.
Såsom en medlare dem emellan bör visserligen anses den af Rätten och således utan afseende å den ena eller andra partens särskilda intresse valde ledamot; men för att deune ensam skall kunna antagas emotstå trycket från den ena eller andra sidan, måste hos honom förutsättas icke blott en stark moralisk sjelfständighet, utan ock en säkerhet om sitt eget omdömes rigtighet, som utan öfverläggning med andra opartiska är svår att vinna.
Jag har således trott att ett förstärkande af nämnda förmedlande element skulle i sin mån bidraga att förekomma de af Rikets Ständer anmärkta missförhållanden, — och den sammansättning af Nämnden, som förslaget upptager, är derföre, i enlighet med Tryckfrihetsförordningens föreskrifter rörande juryn i tryckfrihetsmål, sådan alt jemväl domstolen skulle komma att ega tre representanter inom Nämnden.
Men då expropriationslagens stadgande om röstberäkningen inom Nämnden bibehållits oförändrad, så att enkel röstpluralilet fortfarande skulle bestämma beslutet, synes den hufvudsakligaste af de anmärkningar, som stundom blifvit framställda mot Tryckfrihetsförordningens jury, icke drabba förslaget.
Vidare är en förändring föreslagen i 15 §.
I denna § stadgas, alt om egare efter väckt fråga om jords eller lägenhets afträdande, i uppenbar afsigt att öka jordens eller lägenhetens värde, derå nedlagt kostnader, desamma ej må tagas i beräkning vid ersättningens bestämmande.
Lagberedningen har helt och hållet utdömt detta stadgande, på den grund att det vore nästan för stort intrång i eganderätten, att blotta väckandet af frågan om en egendoms begagnande för allmänt behof skulle betaga egaren frihet att använda de kostnader, han för egendomens bruk eller förbättring funne nödiga, och att, i händelse frågan om egendomens afträdande till slut alldeles förföllc, egaren icke hade någonting för det han varit inskränkt i utöfningen af sin eganderätt.
Alt nu helt och hållet borttaga stadgandet anser jag väl betänkligt i anseende till det tillfälle, som derigenom bereddes jordegare att oskäligt uppdrifva exproprialionskostnaderna och sålunda försvåra eller omöjliggöra expropriationen.
Men en närmare begränsning deraf, i likhet med Franska expropriationslagens bestämmelse, har jag trott skola undanrödja sådana betänkligheter emot stadgandet, som de af Lagberedningen yttrade, på samma gång ett hinder uppställdes emot en afsigtlig stegring af expropriationskostnaden.
Orden »afsigt att öka jordens eller lägenhetens värde11 äro derföre i förslaget ut - Kongl.
13 bytta emot uttrycket „afsigt att vinna högre ersättning".
En sådan förändring synes mig än mer nödig i händelse den föreslagna förändringen i 1 § godkännes och egaren följaktligen icke vidare hade utsigt att genom förhöjning i uppskattningsvärdet vinna någon ersättning för de kostnader, han, till egendomens förbättrande, derå nedlagt efter det frågan om expropriation väcktes.
Herr Juslitie-Slntsministern uppläste härefter ett förslag till förändring i vissa delar af Förordningen den 20 November 1845, angående jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, sådan denna författning blifvit ändrad genom Förordningen den 27 November 1854, och hemställde, det Kongl. Maj:t täcktes för det ändamål 87 § Regeringsformen omförmäler, öfver samma förslag infordra Högste Domstolens utlåtande.
I enlighet med denna, af Stats-Rådets öfriga ledamöter biträdda, hemställan läcktes Kongl. Maj! förordna, det skulle Högste
Domstolens utlåtande öfver ifrågavarande förslag inhemtas.
In fidem Joh. Flach.
Utdrag af Protokollet öfver Juslilie-ärenden, hållet uti Kongl. Maj:ts Högste Domstol Onsdagen den 22 Mars 1865.
Andra rummet, Närvarande:
Justitieråden Hoffstedt.
Iggeström, Södergren, Carleson, IVreiman, Naumann, von Hofsten.
Tillförordnade Byråchefen, Revisionssekreteraren Strandberg föredrog i underdånighet: - 14 Kongl. May.ts Nåd.
Proposition No 34.
Note ur protokollet öfver Justitie-departements-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet den 28 sisftidne Februari, hvarigenom, i det afseende 87 § Regeringsformen förmäler, Högste
Domstolens utlåtande blifvit infordradt öfver ett inom Justitie-departementet upprättadt förslag till förändring i vissa delar af Kongl.
Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof den 20 November 1845, sådan denna Förordning blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854, hvilket förslag skulle biläggas detta protokoll.
Justitierådet von Hofsten lemnade ifrågavarande förslag utan anmärkning.
Justitierådet
Naumann anförde:
Då de väscndtliga förändringar,som äro i frågasatta i vissa delar af Kongl.
Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof af den 20 November 1845, jemförd med Kongl.
Förordningen den 27 November 1854, torde föranleda en omarbetning af samma Förordningar samt utfärdande af en ny expropriationslag, har jag ansett mig böra fästa uppmärksamheten å nedanstående ämnen: 1.
Den allmänna regel ställes gemenligen i spetsen för en expropriationslag, att egare eller innehafvare af jord och grund skall vara pligtig att, då allmänt behof sådant kräfver, afstå sin rätt till egendomen mot full ersättning.
Sättet för expropriationens verkställande kan lämpligen blifva föremål för stadganden i särskilda §§, dervid gränserna må tydligen utstakas emellan behandlingen af frågan om den för allmänt behof afsedda anläggningens nödvändighet, som afgöres af Regeringen, frågan huruvida hela den enskildes lägenhet eller blott en del deraf skall afstås, hvarom allmän domstol dömer innan Nämnd sättes, samt slutligen frågan om ersättningen till den enskilde, derom, i saknad af öfverenskommelse, Nämnden har att besluta, så att inom denna sistnämndas kompetens ligger att yttra sig ej allenast angående ersättningens belopp, utan jemväl om grunderna för detsammas bestämmande.
Att i detta sistnämnda afseende villrådighet uppstått hos domare, beträffande rätta förståndet af nu gällande stadganden, lärer vara bekant. 2.
Ej blott i förbigående torde böra nämnas om nyttjorätts innehafvare, utan meddelas uttryckliga föreskrifter: att derest någon genom arrende-, hyreseller undantagsafta], eller annorledes, lagligen förvärfva! nytljorätt till fast egendom, gom skall afstås, må ersättning för hans förlust jemväl i penningar uppskattas; att ifall kronohemmans åbo nödgas till allmänt gagn afträda lägenhet eller del deraf, skall han njuta ersättning för all derå nedlagd odlings- och byggnadskostnad samt för sin nyttjorätt till det egoområde, honom frångår; likasom att boställsinnehafvare skall godtgöras för hvad han af sin nyttjorätt måste afstå. 3.
I de länder, der någon ersättningstillökning med 50 procent, eller mindre, icke bestås den, som för allmänt behof måste afträda sin fastighet (se t. ex. Finska expropriationslagen af den 12 Dec. 1864), hyllas gemenligen den princip, att ifall det företag, för hvars skull mark afstås, kan för afträdaren sjelf med - Kongl. Maj:ts Nåd.
15 föra nytta, får dock icke något afdrag för den honom tillkommande lösen ega rum.
Gillas denna grundsats, så är nödigt att den i lagen tydligen ultryckes.
För det fall att endast en tiel af jord eiler lägenhet afstås, hade Ständerna i sin underdåniga skrifvelse till Kongl. Maj:t af den 6 November 1863 föreslagit, att om för återstoden uppkomme synnerlig vinst i följd af den afsedda anläggningen, sådant skulle vid ersättningens bestämmande tagas i beräkning.
Således om egaren fått afstå jord för anläggande af t. ex. jernvägsstation, men återstoden af hans mark, genom sitt läge derinvid, blefve användbarare än förut tili upplagsplats, magasiners uppförande o. d., skulle det sålunda vunna betydligt ökade värdet tagas i beräkning.
Det nu remitterade förslaget innehåller deremot i 13 § det stadgande, att ett slikt ökadt värde icke får beräknas utan i det fall, att för återstoden uppkommer „omedelbart genom den afsedda anläggningen annan vinst än sorn med anläggningen i allmänhet åsyftad är“.
Det förefaller mig ej rätt tydligt huruvida, enligt det remitterade förslaget, det i nyss åberopade exempel afsedda ökade värdet, hvilket för återstoden uppkomme genom belägenheten invid jernvägsstation, finge tagas i beräkning eller icke; — huruvida Ständernas åsigt i detta fall är i förslaget adopterad, eller fastmera den förstnämnda i t. ex. Finska expropriationslagen uttryckta princip.
Onekligen är det' svårt att uppställa reglor för ejpropriations-värderingen; man ser någon gång andra länders lagstiftning i ämnet åtnöja sig med att, jemte uttryckande af nyssnämnda allmänna grundsats, gifva följande stadgande: att nemligen för hvad till allmänt gagn afträdes, ersättning bör bestämmas efter gångbart pris å orten, samt med afseende på de inkomster och fördelar, egaren kunnat af det afträdda i detsammas då varande skick bereda sig; men att, om godtgörelse yrkas elter annan beräkningsgrund, må äfven derå billigt afseende fästas.
Utan tvifvel kunde dessa enkla reglor blifva lika tillräckliga för en väl sammansatt expropriationsnämnd, som tillfredsställande billighetens fordringar.
Men finner man . specificering i denna del oumbärlig, och isynnerhet om man i afseende påden nytta, som tili följd af expropriationens ändamål kan uppkomma för den mark, hvilken egaren får behålla, vill gå denne så nära som möjligt vid uppskattning af den jord han måste afstå, så är nödigt stadga, att i behörigt öfvervägande tages ej blott den vinst, som för honom genom anläggningen uppkommer, samt de olägenheter, som förut vidlådade hans jord, men nu försvinna (Jucrum emergens,, och „damnum cessans“j), utan jemväl den fördel, hvilken för honom upphör och den skada, som för honom uppstår(„lucrum cessans“ och „damnum emergens11), — t. ex., för att förtydliga sistnämnda alternativ, den fördel, som han förlorar dymedelst, att han måste afträda en lägenhet, der han, vid flera vägars sammanstötande, idkat en indrägtig handel eller annan näring, eller den skada, som för honom uppstår dymedelst att hans sammanhängande åkerjord blifver sönderdelad af en jernväg eller en bred kanal. 16 Kongl. Maj:ts Nåd- Proposition N:o 34.
Särskildt finner jag mig böra vid 13 § anmärka, att hvad Ständerna i sin förut åberopade underdåniga skrifvelse velat uttrycka med orden: „enligt allmänt pris i orten högst gäller1-1, blifvit i det remitterade förslaget sålunda för— ändradt, att orden „enligt allmänt prisu uteslutits.
Denna förkortning torde likväl vara mindre varsam, enär de qvarvarande orden kunde gifva anledning till expropriationslösens bestämmande efter ett eller annat passeradt fall, der t. ex. ett affektionsvärde bestämt köparen att betala en ovanligt hög köpeskilling.
Det torde ingalunda finnas något oegentligt i uttrycket: efter gångbart pris å orten högst gäller. 4.
Denna lagstiftnings jemförelsevis mest magtpåliggande anordning är tvifvelsutan sammansättningen af den jury dier skiljomannarätt, hvars åliggande är att i första och sista hand besluta angående expio-pvhUom-ersättningen, när öfverenskommelse derom ej kan träffas.
De Skadestånds-nämnder, som Lagkomitéen för öfver 40 år tillbaka föreslog (se 28 kap. i förslag till Rättegångsbalk, Stockholm 1822, och motiverna sid. 145), skulle, som bekant är, utses af parterne sjelfva och af domstolen.
Komitéen anmärkte likväl uttryckligen, att detta sätt att konstituera dem väl var det bästa, som Komitéen då kunde utfinna, men att åt erfarenheten öfverlemnades att närmare pröfva inrättningen.
En sådan erfarenhet torde i vårt land till icke ringa del kunna anses vara vunnen ej mindre genom den på enahanda sätt konstituerade brottmålsjuryn i tryckfrihetsmål, än genom resultaten af de, enligt domstols beslut, ej sällan förordnade skiljomäns åtgärder, ehuru desse sistnämnde äro mera oskadlige, då deras beslut kunna öfverklagas; och denna erfarenhet torde hafva gifvit vid handen, att ett lagenligt och rättvist slut sällan kan vara att förvänta af en domstol, till hvilken hvardera parten utser sådana ledamöter, om hvilkas dom han kan ega skäl förmoda, att den skall utfalla i hans eget intresse, och der alltså tviinne stridiga hvarannan bekämpande meningar komma att stå mot hvarandra, likasom sutto parterne sjelfva till doms, i stället alt domstolens alla ledamöter borde hafva ett högre mål i sigte, än de tvistandes privat-intressen.
Tiden synes mig derför vara inne att reformera denna institution, sådan vi finna den stadgad i vår nu gällande expropriationslag, — att göra juryn i dessa frågor permanent, utsedd för visst område och viss tid, samt med så stort antal ledamöter, att uteslutningsrätt knnde i vanlig ordning begagnas.
Fransyska expropriationslagen, promulgerad den 3 Maj 1841, torde kunna, mutatis mutandis, gifva ledning i detta ämne, likasom, enligt min åsigt, våra Landsting kunde vara tjenliga att anlitas för sådana nämnders utseende.
Justitierådet Wretman yttrade:
I afseende å sättet för den särskilda Nämndens bildande, anserj ag, lika med Justitierådet Naumann, att det vore för allas rätt bäst betryggande, om ständiga Nämnder kunde för ändamålet organiseras; hvaremot, enligt min åsigt, det i 3 § föreslagna sättet för val till ledamöter Kongl. Maj:ts Nåcl.