Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan 1860 års Revisorer anmärkt, att de i nådiga Brefvet den 17 September 1856 meddelade föreskrifter, angående sättet för uppgörandet af Elementarläroverkens räkenskaper, ingalunda kunde vara iakttagna derigenom att vid 1858 års räkenskaper varit fogade särskilda promemorior å lönebelopp för lärarne vid de olika läroverken i hufvudstaden, helst dessa promemorior, som voro skrifna med förkortningar, derjemte saknade underskrift af dem, som desamma afgifvit; så hafva, då, vid Bih. till R.
4 Sami. 1 Afd. 8 Uäft. 3 34 Stats-Ulskottets Utlåtande M 21. granskning af 1839 års räkenskap, förhällandet befunnits enahanda med undantag hvad vidkomme de afgifna redogörelserna för Catharina, Hedvig Eleonora och Adolf Fredriks lägre elementarläroverk, Revisorerne hemställt, det vederdörande Läroverkskollegier måtte förständigas, att ställa sig dessa föreskrifter till efterrättelse, pä det enhet och ordning i räkenskaperna måtte vinnas.
Väl har Direktionen för Stockholms stads undervisningsverk uti sitt i anledning häraf afgifna underdåniga utlåtande förmält, att Direktionen förständigat vederbörande
Läroverkskollegier att uppgöra sina räkenskaper i enlighet med gifna föreskrifter; men, enligt hvad Utskottet inhemtat, hafva innevarande års Revisorer anmärkt, att rättelse ändock icke vunnits, utan att i nu omförmälda samt flera öfriga omständigheter på enahanda felaktiga sätt förfarits.
Af de skäl, som i afseende å en likartad anmärkning emot Domkapitlens räkenskaper, här ofvan blifvit anförde, hemställer emellertid Utskottet, att anmärkningen för närvarande må förfalla. § 30.
(1860 års Rev.-ber. pag. 281.)
Vid den år 1860 verkställda granskning af Statsverkets räkenskaper hafva Revisorerne erfarit svärigheten, alt icke säga omöjligheten att ej blott fullständigt genomgå de vidlyftiga räkenskaper, som
Revisorerne fått sig tillställda och hvilka årligen i omfång och mångfald tilltoge, utan jemväl med tillbörlig noggrannhet öfverse och granska öfriga delar af statsförvaltningen; och ehuru Revisorerne, jemlikt instruktionen, vore berättigade att få del af de inom embetsverken förekommande ärenden, befunnes likväl den för deras sammanvaro bestämda tid alltför kort för att de, all flit oaktadt, derunder skulle medhinna att taga erforderlig kännedom om berörda handlingar, hvarigenom ock måste inträffa att mängen gång frågor af vigt och förtjente af särskild uppmärksamhet blifva förbigångne, liksom det ofta nog torde bero af en tillfällighet, när några så beskaffade ärenden gjordes till föremål för Revisorernes pröfning.
Vid sådana förhållanden vore svårt för Revisorerne att upptäcka och anmärka sådana fel och brister i förvaltningen, som hade sin grund antingen i otydlighet uti gällande författningar eller i godtycklighet vid deras tillämpning, ehuru äfven detta måste vara ett Revisorernes åliggande; och då befintligheten af sådana brister bäst torde visa sig derigenom, alt skiljaktiga meningar om författningarnas rätta förstånd uppstått emellan dem, åt hvilka tillämpningen deraf varit anförtrodd samt det vore af vigt att Revisorerne utan alltför stort besvär eller långvariga undersökningar, sattes i tillfälle att erfara, hvilka författningar föranledt skiljaktiga meningar eller möjligen mot hvarandra stridande beslut, — hafva Revisorerne föreslagit, att hvarje veik eller myndighet, Stats-Utskottets Ullåtande M 21. 35 vid afgifvande af års-räkenskapen, tillika borde meddela uppgift å de förvaltningen rörande mål och ärenden, vid hvilkas handläggning inom verkets Styrelse olika meningar förekommit.
Enär, enligt Utskottets åsigt, den föreslagna åtgärden tvifvelsutan skulle bereda Revisorerne tillfälle att fullständigare fullgöra sitt uppdrag, anser Utskottet sig böra hemställa att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
Majit i nåder anbefalla vederbörande att vidtaga erforderliga åtgärder, hvarigenom Rikets Ständers Revisorer må kunna erhålla nödig kännedom om de inom de förvaltande verken förekommande vigligare frågor, uti hvilka vederbörande varit af skiljaktiga åsigter om författningarnes rätta tillämpning. § 31.
Vid granskningen af Revisionsberättelserna för åren 1860 och 1861 har Stats-Utskottet icke kunnat undgå att anmärka ett förhållande, som vid Statsrevisionerna alltmera tyckes vinna insteg, att nemligen Revisorerne understundom väl mycket i detalj ingå i granskning af förhållandena vid de verk och inrättningar de besöka, hvilken detaljgranskning någon gång föranledt framställningar, som synas ligga utom gränsen för den instruktion, Rikets Ständer för Revisorerne utfärdat. § 32.
Enligt hvad här ofvan blifvit anfördt, har Utskottet funnit sig böra uppskjuta åtskilliga af de i revisionsberättelserna förekommande frågor, som med statsregleringen ega sammanhang och hvaröfver Utskottet således framdeles kommer att yttrande afgifva.
De sålunda tills vidare uppskjutna frågor återfinnas under §§ 2, 11 och 19 här ofvan. § 33.
Hvad i öfrigt blifvit af Rikets Ständers Revisorer anmäldt och erinradt, har Utskottet funnit dels vara genom vederbörandes afgifna underdåniga utlåtanden nöjaktigt förklaradt, dels hafva medfört åsyftad rättelse och dels icke hafva varit af beskaffenhet att från Utskottets sida påkalla något yttrande.
Stockholm den 19 December 1862. Stats-Utskoltets Utlåtande M 21.
Vid 5 § af Herr Biskop Annerstedt: »Emot Utskottets förslag i denna punkt reserverar jag mig af den anledning, alt Ständerna, enligt min åsigt, skulle gå öfver sin befogenhet, om de sålunda inblandade sig i dispositionen af extra utgiftsmedlen, hvilken är Kongt.
Maj:t allena förbehållen.
Äfven i afseende på saken i öfrigt
Sr jag af onnun tanke än Utskottet.
Der ett större antal Svenskar äro församlade, såsom vid Carlsbad under en längre lid vid brunnsterminerna varit fallet, af hvilka många sakna den vana vid främmande språk, som är nödig för alt med uppbyggelse afhöra en predikan på samma språk, bör det ligga fäderneslandet om hjertat, att dess barn ej sakna tillfälle till gemensam gudstjenst och andelig omvårdnad.
Att öfverlåta omsorgen för beredande af religionsvåid åt brunnsgästerna sjelfva, är att i de flesta fall omöjliggöra sjelfva saken.
Först sedan brunnsgästerna äro samlade kunna de besluta sig för åtgärder att kalla predikant, att underhandla med någon prestman i Sverige om att åtaga sig uppdraget behöfver sin tid; denne är ej genast färdig att afresa, ban behöfver förskaffa sig tjenstledighet och ordna sina angelägenheter, innan resan kan företagas och svårligen skall allt delta medhinnas, innan brunnsgästerna aflägsnat sig från Carlsbad.
Doktor Arrhenius.
Vid 6 § af Herr Grefve Cronstedt, Fr.:
Jag reserverar mig emot del beslut, hvarigenom Stats-Utskottet tillstyrkt Rikets Ständer att förklara, det 1861 års Revisorer bort företaga granskning af den ifrågavarande räkenskapen, och jag gör detta i full konseqvens med min, såsom ledamot of 1861 års Statsrevision, redan då yttrade åsigt att Revisorerna, i fall de fattat beslut om granskningens företagande, äfventyrade att begå en inkonstitutionel handling.
Mina skäl att, såsom Revisionens dåvarande ordförande, vägra framställandet af proposition på ett sådant beslut, voro hufvudsakligen följande:
Den konstitutionela Konungens i Stals-Rådet fattade beslut, så vida detta beslut utfärdas i den form Grundlagen föreskrifver, kan icke ändras eller upphäfvas i annan ordning, än på det sätt att Konungen sjelf i Stats—Rådet ändrar eller uppbäfvcr detsamma — det vill säga — återtager beslutet, antingen till någon del, eller helt och hållet.
Nu bar Kongl. Maj:t, genom nådigt Bref af den 16 Mars 1860, — behörigen konlrosigneradt, — meddelat Chefen för Ecklesiastik-departementet, såsom orden lyda, »fullständig decharge» för en af denne sednare aflemnad redovisning för ett af Rikets Ständer beviljadt anslag, och detta Kongl. Maj:ts beslut att godkänna redovisningen måste ovilkorligen utesluta all påföljd af hvarje Stals-Utskottets Utlåtande M 21. 57 anmärkning, som vid granskningen af samma redovisning redan må vara gjord, eller vidare kan göras.
Om Rikets Ständers Revisorer företaga sig att granska en sådan redovisning, så sker ju sådant under förutsättning, att granskningen kan leda lill anmärkning och likaledes under förutsättning, att anmärkningen kan hafva påföljd, ledande till rättelse i det anmärkta förhållandet, och det ligger ju således uti sjelfva beslutet om granskningen en förutsättning, att
Konungens förenämnda beslut kan ändras eller upphäfvas i annan ordning, än den enda, som är med Grundlagen förenlig — eller den alt Konungen sjelf i Stals-Rådet till en del, eller ock helt och hållet återtager sitt beslut.
En granskning under sådana förhållanden tvekade jag sålunda icke att kalla en inkonstitutionel handling, och huruvida Revisorerne borde besluta sig alt företaga en, efter min uppfattning, inkonstitutionel handling eller icke, derom bade jag såsom ordförande ej ansett mig kunna framställa proposition, eftersom en sådan proposition icke Grundlagsenligen kunde med både ja och nej besvaras.
Denna min åsigt, hv lken 1861 års Revisorer delade, vidhåller jag ännu och har, i följd deraf, icke kunnat biträda det beslut, som, i fråga om Revisorernes granskningsskyldighet under sådana förhållanden, blifvit af Stats-Utskottets pluralitet fattadt.
Emot den åsigt, jag här ofvan uttalat, skulle man möjligen vilja invända, alt en sådan uppfattning, som den föregående, afskär all möjlighet för Rikets Ständer att vinna rättelse i ett dylikt fall, och derigenom anvisades regeringen en väg, på hvilken så väl Kongl.
Kammar-rättens som Revisorernes granskningsrält kunde afskäras.
Man har deraf funnit sig föranlåten att antaga att, genom meddelandet af en dylik decharge, har ansvaret blott blifvit öfverflyltadt ifrån redogöraren på Konseljens ledamöter, utan att Revisorernes granskningsrätt derföre vore afskuren.
Om också, emot min mening, denna åsigt skulle kunna i princip försvaras, så vill det synes mig som, genom antagandet af en sådan lära, ingenting väsendtligt vore i tillämpningen vunnet, emedan det i båda fallen kan blifva fråga om att söka ärendets lösning inom 106 eller 107 § Regeringsformen, och svårligen torde någon rättelse uti möjligen af Revisorerne anmärkta speciela förhållanden kunna vinnss genom tillämpning af ansvarighetslagen för Siats-Rådets ledamöter.
Fast mera skulle man kunna säga att, om Revisorerne företoge granskningen, så skulle, i fall redovisningen befunnes utan anmärkning, just derigenom spåren möjligen kunna utplånas efter sjelfva Regeringsåtgärden, eller åtminstone kunde en mildrande omständighet mera blifva alt åberopa vid bedömandet af samma åtgärd.
Vid samma § utaf Herr Friherre af Ugglas, Gust. och Herr von Troil, S. G. Vid 23 § af Prosten Ljunggren.
Vid 24 § af Prosten Ljunggren: Kongl.
Stats-kontoret balanserar till 1889 en kontant behållning af R:dr 9,836,978 (1860 års Rev.-ber. pag.
4 Bil. iit. A); 38 Stats-Vlskottets Usldtandc J\t 21. de större förvaltande verken balansera kontanta behållningar af hundratusentals Riksdaler, ett af dem öfver en half million (Rev.-ber. pag. 103); äfven mindre förvaltningar innehafva betydliga kassabehållningar, t. ex.
Yetenskaps-akademien i frenne poster öfver 36,000 ocb Lunds domkyrka öfver 21,000 (Rev.-ber. pag. 200 och följ. samt 224).
Detta se Revisorerne och göra dervid ingen anmärkning.
Men Konsistorium i Linköping, som i 5 särskilda kassor balanserar en dylik behållning af 13,860 R:dr och Konsistorium i Carlstad, som i 7 särskilda kassor bar inne 11,011 R:dr, anmälas till erhållande af ett förständigande att göra sina medel fruktbärande.
Förekommer icke detta besynnerligt?
Synes det icke vara att sila mygg och svälja kameler?
Men ett sådant påstående vore uppenbarligen förbastadt, ty ingen kassabehållning är i sig sjelf för stor eller för liten, utan måste bedömas efter de utgifter, som föreslå, de påtryckningar, som väntas.
Förhållandet kan då helt enkelt vara detta, alt de båda Konsistorierna hållit en kassa, som påtagligen varit för stor i jemförelse med deras penningeomsättning, ocb att intet annat af de reviderade verken gjort sig skyldigt till ett sådant misstag.
Låtom oss slå upp Revisionsberättelsen pag. 228.
Man finnér der, att Linköpings Konsistorii årsredovisning slutar på 513,163
R:dr med en kontant behållning i egna och underlydande kassor af 21,438 R:dr eller omkring 4 proc. af det hela.
I samma Berättelse pag 259 ser man, att
Konsistorium i Carlstad redovisar 163,239
R:dr med en kontant behållning af 15,787
R:dr, de underlydande kassorna inberäknade, eller mindre än 10 proc. af det hela.
Är nu förhållandet icke värre på något annat ställe?
Pag. 181 förekommer Teknologiska institutet med en årsredovisning för 62,096
R:dr och en kassabehållning af 8,183 R:dr, således omkring 13 proc. af bokslutssumman, och omedelbart derefter Statistiska Tabellkommissionen med en årsredovisning af 15,516
R:dr och en kontant behållning af 4,146, således öfver 25 proc. af det hela.
Ytterligare pag. 116:
Styrelsen för väg- och vattenbyggnader slutar sin bok för året med 262,420 R:dr ocb uppgifver en kontant behållning af 123,361 R:dr, eller icke mycket mindre än hälften af alla under band hafda medel.
Skall icke misstanken för en omätlig partiskhet falla på Revisorerne, så måste man antaga, att desse verk hafva någon större del af sina medel insatte på depositionsrakning i Rikets Ständers Bank; men delta synes icke af Revisionsberättelsen.
Det återstår således alltid, Revisorerne eller de redovisande till last, ett fel i räkenskapernas uppställning eller refererande, hvilket jag ber att få teckna till minnes.
Det borde nemligen i stället för kontant behållning .
. . 000 hetat Stats-Utskoltets Utlåtande M 21. 39 på depositionsräkning
. 000 kontant behållning . . . 000 Revisorernes anmärkning har emellertid blifvit godkänd af Stats—Utskottets majoritet och det föreslagna förständigande! tillstyrkt, hufvudsakligen på den grund, att förhållandet med de stora kassabehållningarne fortfarit under år 1839 och 1860, för hvilka Revisionsberättelser varit tillgängliga.
Jag vill icke nu fästa mig dervid, att, efter hvad jag haft tillfälle i Statsutskottet med trovärdige mäns uppgifter upplysa, missförhållandet numera är rättadt, så att de kontanta behållningarne, hvad Carlstad beträffar, äro högst obetydliga och, hvad Linköping angår, äro insatte i dervarande bank — ehuru Stats-Utskottet i vanliga fall plägar åtnöjas, när rättelse redan skett — men jag utbeder mig att få granska de afgifna förklaringarne.
Konsistorium i Linköping förklarar, bland annat, att en stor del af de kontanta behållningarne bestå i förfallna räntor, som först efter bokslutsdagen blifvit betalte, men likväl, då de före räkenskapernas uppgörande inbetalts, blifvit upptagna såsom vid afslutningen i kassan befintliga medel.
Härigenom får saken ett helt annat utseende och reducerar sig till ett bok föringsfel.
I stället för kontant behållning .... 000
R.dr, borde det hetat obetalte räntor 000 » kontant behållning .... 000 »
Huru lika är icke detta fel med det Revisorerne sjelfve begått eller hos andra embetsverk öfversett, såsom ofvan är visadt.
Huru många tusen R:dr, som genom rättelse af detta fel upphört att skyldra såsom kassabehållning, vet Stats-Utskottet icke.
Det hade icke behöft vara mera än hälften af räntorna, som sålunda utestått, för att den paraderande behållningen skulle minskats med 10,000 R:dr.
Konsistorierna förklara att intraderna ingå i smärre poster och hufvudsakligen i December månad.
Kommer man nu ihåg, alt penningar, äfven om låntagare strax är till hands, icke lika hastigt kunna utlånas från ett Konsistorium, som från ett handelskontor, utan att dertill erfordras en anmälan af kassaförvaltaren, ett cirkulerande bland ledamöterna af de erbjudna säkerhetshandlingarne, ett beslut i sittande plenum och slutligen detta besluts justering, så finnes äfven häruti en förklaringsgrund, hvarföre penriingarne i Konsistorii kassor kunna
Annas hopade vid årets slut.
Konsistorium i Carlstad förklarar, bland annat, att en betydlig reparation var börjad och skulle under kommande året fortsättas.
Stats-Utskottet vet icke, huru många tusen R:dr byggmästaren, leverantören, muraren, snickaren m. fl. den 31 December hade att fordra och under påföljande 40 Stats-U(skottets Utlåtande J\s 21.
Januari månad skulle komma att utkräfva.
Likväl gör Stats-Utskottet icke mera afseende på denna del af förklaringen, än på det Öfriga.
Äfven Konsistorium i Linköping hade ett stort byggnadsarbete förestående, ett byggnadsarbete, som under de tre åren 1860 —1862, enligt förebragte officiela handlingar, medtog öfver 140,000 R:dr.
Eljest brukar man antaga, att den som bygger behöfver penningar, och StatsUtskottet synes i afseende på andra förvaltningar erkänna det, då t. ex.
Styrelsen för väg- och vattenbyggnader opålaldl får hafva inne 123,361 R:dr; Lunds domkyrka (1861) . . 32,078 R:dr, och Vetenskaps-akademien s. å 32,148 R:dr; men här får det icke gälla.
Jo derföre, sade man Utskottet, att medlen kunde varit insatta i respektive privat- eller filial-banker och der betingat någon ränta.
Men finnes då, angående sådan inrättning, någon föreskrift, som betryggar vederbörande för ansvar, i händelse af ett fallissement?
Sådant har icke blifvit föreburet.
Men att fordra, det embetsverken på egen risk skulle vidtaga en sådan åtgärd, det är i sanning att fordra för mycket, synnerligen om man tager i betraktande, att frågan är om år 1838, då det rykte knappast hunnit tystna, som påstod, att åtskilliga af dessa banker hållit på att bryta halsen af sig under krisen.
Jag påstår derföre, att, då ingen författning finnes, som berättigar embetsverken att ansvarsfritt insätta sina kassabehållningar i vederbörligen oktrojerade banker, förklaringarne måtte anses nöjaktiga och yrkar att anmärkningarne må förfalla.
Uti denna reservation hafva instämt, Herr Biskop Annerstedt samt Doktorerna Tellbom, Söderberg och Arrhenius.
Vid 26 § af Doktor Arrhenius: »Vid de af Konsistorium i Carlstad insända räkningar för år 1858 gjordes af 1860 års Revision, utom åtskilliga anmärkningar angående formfel i dessa räkenskaper, äfven den anmärkningen, att kontanta behållningen i stiftets byggnadskassa utgjorde vid årets slut 3,998
R:dr 48 öre samt i Wähnermanska fonden 1,903 R:dr 99 öre; och hemställde Revisionen, att »vederbörande måtte erhålla förständigande att tillse det i allmänhet icke så stora kontanta behållningar ligga räntelösa.»
I anledning af denna anmärkning förklarar Carlstads Konsistorium i underdånig skrifvelse den 22 December 1860, »att den stora behållningen i byggnadskassan hade sin grund deri, att en betydlig reparation, samma år börjad, lörestod och ännu icke var fullbordad», »alt den kontanta behållningen icke länge legat i kassan, då medlen småningom under året och förnämligast vid dess slut influtit och att de icke kunnat det året utlånas» samt »att det i räkningen öfver Wahnermanska kassan var tillkännagifvet, att 1300 R:dr voro till utlåning disponibla», Stats-Utskottels Utlåtande M 21.
41 men »att de icke kunde utlånas förr än erbjudna säkerhetshandlingar blifvit inlemnade och godkända.»
Äfven vid 1839 års slut voro icke obetydliga kontanta behållningar isamma kassor innestående, nemligen i byggnadskassan 8,827: 80, i Wähnermanska 1,390: 24, och i alla kassorna (de äro till antalet 27, af hvilka 4 tillhöra Filipstads läroverk, 4 Christinehamns, 3 Arvikas och 5 Åmåls) tillsammans 17,590 R:dr 80 öre.
Men vid det årets räkenskaper gjordes af 1861 års Revision ingen anmärkning.
Då i Afdelningen och Utskottet uppmärksamheten fästades på den, såsom det syntes, alltför stora kontanta behållningen uti ifrågavarande kassor, meddelades från Konsistorii-expeditionen i Carlstad på enskild väg erhållna upplysningar, som hufvudsakligen innehöllo, att medlen i allmänhet inflyta i kassorna i smärre poster vid årets slut och utlånas på följande året så fort ske kan; att större inflytande summor alltid genast blifvit utlånade, så framt icke större utgifter i anledning af förestående reparationer varit att motse; att en betydlig reparation af en läroverksbyggnad i Carlstad redan 1839 var börjad (utgifterna för densamma uppgingo år 1860 till 5,319 R:dr 47 öre och år 1861 till 5,711 R:dr 12 öre); att de i Wähnermanska kassan vid hvarje års slut inflytande medeln utlånas i början af derpå följande år (denna kassa utgjorde år 1800 endast 3,715 R:dr; men hade genom räntetillökning redan 1860 uppgått till nära 22,000 R:dr); att räkenskapsföraren stundom fått förskjuta ända till 2,000 å 3,000 R:dr; att 1860 års räkningar utvisa, att af behållningen i skolfonden 5,000 R:dr voro aflagda för en låntagares räkning, samt att för närvarande kontanta behållningen i byggnadskassan utgör 224 R:dr 22 öre, i skolfonden 290 R:dr, i Wähnermanska fonden 549 R:dr och i de öfriga kassorna nästan intet.
Då Stats-Utskottet icke underkänt Konsistorii förklaring i anledning af den anmärkning, som gjordes af 1860 års Revision och 1861 och 1862 års
Revisioner icke gjort några anmärkningar vid Konsistorii räkningar och då Utskottet icke heller uppgifvit något fall, der Konsistorium skulle hafva förbisett sitt åliggande, eller inhemtat någon Konsistorii förklaring i anledning af de stora behåll— ningarne i 1859 och 1860 års räkenskaper; så synes mig Utskottet hafva saknat skäl till ett beslut, som åsyftar en tillrättavisning för missvårdande af allmänna medel.
Att ett embetsverk fått emottaga tillrättavisning i anledning af anmärkningar, öfver hvilka del icke jutt tillfälle att förklara sig, har hittills icke varit vanligt.
Måhända skulle kunna anmärkas, att Konsistorium kunnat tillse, att de kontanta medel, som icke för tillfället varit behöfliga, blifvit insatta på upp- och afskrifnings-räkning i Wermlands enskilda bank; men något bemyndigande till en sådan åtgärd (och att göra det på eget ansvar, dertill kan vä!
Konsistorium icke anses hafva Bih. lill B.
Brot. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 Afd. 8 Häft. 6 42 Stats-Vtslcottels Utlåtande M 21. varit förpligtigadt) eller någon föreskrift derom har Konsistorium, så vidt jag känner, icke emottagit.
Det åsyftade ändamålet, hvars vigt och angelägenhet jag icke vill bestrida, skulle, efter mitt förmenande, vinnas på ett både lämpligare och fullkomligare sätt, om Rikets Ständer inginge till Kongl. Maj:t med underdånig hemställan, huruvida Kongl. Maj:t icke skulle finna lämpligt i nåder förordna, att de kontanta medel, som innestå i embetsverks kassor, böra, såvida de icke för tillfället äro behöfliga, insättas på upp- och afskrifnings-räkning i af Kongl.
Maj:t oktrojerad bankinrättning, i läll sådan på stället finnes, och der qvarstå, tills de behöfva användas eller kunna mot antaglig säkerhet utlånas.
Emot Utskottets yttrande i denna § anmäldes reservationer jemväl af Herr Biskop Annerstedt, Doktorerne Tellbom och Söderberg samt Prosten Ljunggren.
Vid 30 § utaf Herr Friherre af Ugglas, Gust., Herr Leijonancker, F. W., Herr von Troil, S. G., Herr Biskop Annerstedt, Professor Selander, Doktorerne Tellbom, Arrhenius och Söderberg samt Prosten Ljunggren Vid 31 § af Prosten Ljunggren.
STOCKHOLM, TRYCKT IIOS JOIL BECKMAN, 18B5.
Slätt-VIsko lie Is Ullålandt N:o SS. 1 Mo 22.
Ank. till Exp.-Utak. den 20 Dec. 1862, kl. 11 f. m.
Utlåtande, angående Riksgälds-kontorets förvaltning under den tid, som förflutit sedan början af sistförflutna riksdag.
I likhet nied hvad under föregående riksdagar egt rum, har Stats-Utskottet, sorn från samtlige Riks-Stånden erhållit remisser å Rikets Ständers åren 1860, 1861 och 1862 församlade Revisorers till trycket befordrade och inom Riks-Stånden utdelade berättelser om granskningen af Riksgälds-kontorets tillstånd och förvaltning, genomgått dessa berättelser samt tagit närmare kännedom om de förhållanden, hvilka föranledt särskilda yttranden af Revisorerne, hvarförutan Utskottet genomläst de hos Fullmägtige förda protokoller efter den dag, eller den 14 sist förftutne Augusti, med hvilken Revisorernes protokolls-granskning slutade, till och med den 24 nästlidne Oktober, då Fullmägtige afgåfvo sin, Stati-Utskottets Memorial N:o 3 bifogade, Berättelse till Rikets nu församlade Ständer; och får Utskottet nu afgifva sina yttranden öfver hvad Revisorerne i ett eller annat hänseende erinrat och föreslagit, saint hvad vid den af Utskottet fortsatta granskningen af Riksgälds-kontorets förvaltning i öfrigt förekommit. l:o.
Det enligt Riksslaten anvisade bidrag till Riksgälds-kontorets utgifter.