Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronans uppbördsman å landet eller kronofogdarne äro under-exekutorer, och det tillhör dem i sådan egenskap att verkställa utmätningar på grund af fällda domar och utslag i afgjorda mål.
Denna verkställighet skulle likväl ej kunna ombesörjas af den kronofogde, som sjelf såsom ombud utfört ett inål; och följaktligen kunde rättigheten för kronofogdarne att utföra rättegångar lätteligen ledd till behofvet af ett oupphörligt förordnande af Lag-Utskottets Betänkande, N:o 27. 3 särskilda cxekutorer i orterne, och dermed till störande af den enhet i exekutionsverket, som utgör ett väsendtligt vilkor för kraften deraf.
Omförmälda förbud har alltså till en del samma motiv, som . det lagen innefattar för domare, att vara fullmäktig i den rätt, till hvilken han hörer.
Ingendera kan nemligen på sin ort förena sakdrifvare-kallet med den allmänna befattning honom blifvit anförtrodd; hvarförutan rättigheten kunde ställa kronofogdarne i sådana förhållanden till enskilde, som ingalunda vore af välgörande inflytande; och då, hvad landtmätare angår, stadgandet i 1793 års åberopade resolution, hvilket är föranledt af Bonde-ståndets i underdånighet förda klagan deröfver, att landtmätare, genein sakdrifvare-yrkets utÖfvande, försummade sina tjensteåligganden, destomindre kan anses såsom en olämplig inskränkning uti ifrågaställde hänseende, sorn detta stadgande blott åsyftar en nödvändig kontroll öfver en för det allmänna maktpåliggande embetsverksamhet, hvars utöfvare genom en allmän och ovilkorlig rättighet att såsom fullmäktige drifva rättegångar, lätt kunde invecklas i förhållanden, som på verksamheten hade menlig inverkan; får Utskottet vördsamt afstyrka bifall till hr Schcnströms motion.
Stockholm den 28 April 18'54.
R e s er v a t i oti, af hr lisker, under åberopande af de skäl, sorn motionären för sitt förslag åberopat. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 28.
N:o 28, Ank. till Évp.-Utsk. den ”28 April 1854, kl. 3 m.
Blänkande, i anledning af veld,i /notion o/n /brandring af hard i lag stadgas angående domarens rätt till vadepenningar och till andel i vissa (täler. llos höglofligc Ridderskapet och Adeln liar hr friherre Ilennelån, C., föreslagit: att, med lindring af 25 kap, Rättegångs-balkcn samt 3 § i 32 kap. samma balk, stadgas måtte, dels att vadpenningar skola antingen helt och hållet upphöra, eller ock erläggas till staten i förhöjd charta sigillata. dels ock att den andel, sorn-, enligt sistnämnde lagrum, nft tillkommer domare och nämnd af treskiftes-bdter, hädanefter bör tillfalla statsverket eller kommunen.
Till stöd för detta förslag har blifvit anlördt. beträffande vatkpemingarne: att, enär antagas kunde, att vad erlägges emot under-rätts beslut i den mån desamma äro bristfälliga, deraf följde, att den mindre insigtsfull eller vårdslöse domaren, genom stadgandet i denna del-, gynnas framför den verkligt insigtsfull och ledbare: — att ett sådant förhållande syntes ej allenast vara orättvist, utan äfven kunna medföra menliga följder, ri händelse maniinge antaga, att de utaf sportler och expeditions-lösen lefvande doinrnrne derigenom uppmuntras att utfärda mindre fullgoda domar.hvilket ater ledde till ökade göromål i !!<*f-rät t eril e; — att, ehuru svenska domare-korpscn icke förtjente att misstänkas för eli dylik egennytta, det likväl vore angeläget att förändra den lag, sorn kunde föranleda sådan misstanke: — samt att, då man icke torde kunna återgå till vår äldre lagstiftning härutinnan, enligt hvilken domaren fick beha,lia vadepenningar, om hans dom af högre rätt gillades, men var pligtig att till parten återgälda ett större belopp, om domen ändrades, vadepen ningarnes - Lag-Utskottet» Betänkande, N:o 28. ningarnes upphörande eller indragande till Statsverket således vöre* den enda lämpliga utvägen; och hrad hötes-andelen angar: att lagstiftaren länge insett olämpligheten af denna inkomst för domare och nämnd, samt derföre redan genom Kongl, förordningen den 20 Januari 1779 upphäft det lagens bud, som förklarade att vissa böter skulle vara rättens ensak, sorn dem ålagt; — i sammanhang hvarmed hr lriherren hemställt, om icke den minskning i domares inkomster, sorn: kunde blifva en följd af ifrågaställde lagförändring, borde ersättas af Statsverket genom bestämdt årligt anslag eller bestämd lön, särdeles som statens inkomster af charta-sigillata-medel betydligen ökats, och dessa inkomster,. hvartill: rättssökande till stor del bidraga, följaktligen företrädesvis borde användas vid en nödig förändring eller förbättring af domrarnes aflönande.
I anledning af hvad sålunda blifvit anlördt, får Lag-Utskottet, hvars yttrande i ämnet är vordet infordradt, till en början upplysa, att, sedan i 25 kap. 1 och 15 §§ Rättegångs-balken, förstnämnde lagrum, sådant det ly der i Kongl, förordningen den 18 April 1849, stadgats, att den, sorn vill under Hofrätt vädja emot under-rätts beslut i tvistemål, skall erlägga vid Härads-rätt tre daler och vid Rådstufvu-rätt fem daler, förklarar samma kapitels 19 §, att vadepenningar må behållas af den domare, som dömt, ehvad domen sedan gillas eller ej; äfvensom att af alla böter, hvilka skola treskiftas, tillfaller en lott kronan,, en målseganden, samt en häradet eller staden, med föreskrift derjemte uti 3 § af 32 kap. åberopade balk, att af häradets lott behåller häradshöfding en tredjedel, nämnden en annan och häradet den tredje, men att af stadens lott tager borgmästare dubbelt emot rådman.
Hvad nu vidkommer förenämnde i afseende på vadepenwngarne framställda yrkande; så hörer frågan om deras afskaffande till en af dem, som esomoftast utgjort föremål för Rikets Ständers pröfning- Derföre har man emedlertid tillförene endast åberopat, att vadet förlorat sin ursprungliga betydelse, som,. efter hvad motionären antydt, var densamma som sjelfva ordet innebär, enär part och domare fordom slogo sins emellan vad, huru saken i högre rätt skulle aflöpa; men hvarken denna omständighet eller de af motionären anförda skäl innefatta, efter Utskottets omdöme, tillfyllestgörande anledning till den i denna del påyrkade lagförändring.
Det har nemligen deremot blifvit anmärkt: att vadepenningar i sjelfva verket nu mera ej kunde annorledes betraktas, än såsom en vedergällning för de skriftliga underrättelser om tid och vilkor för talans fullföljd, sorn meddelas vädjande, och för hvilka domare lika litet borde nekas ersättning, sorn för annat expeditions-besvär; samt att omförmälde afgifter dessutom i sin mån aili öllo från tvisters obefogade fullföljd; och det var äfven af sistnämnde anledning, som Rikets Ständer, i sammanhang med Lagmans- och Kämners-rätternes indragning, ansågo nödigt att höja vadeBih. till H. St. fröt. 1853 § 1854. 7 Sami. 1 Afd. 12 Höft. * 6 Lag-Ulskottets Betänkander, AT:o 28. skillingen vid Ilärads-rätt från tre mark tili tre daler.
Erfarenheten har ock bekräftat lämpligheten af denna förhöjning.
Den afhäller ej den, som tror .sig •föra en rättvis sak, att fullfölja densamma; och den, som hellre öfvergifver sin sak, än offrar så obetydliga belopp som ifrågaställde, kan skäligen antagas sjelf inse. det han saknar fog att densamma fullfölja.
Det måste emedlertid medgifvas, att enahanda skäl, som emot domares aflönande genom sportler så ofta blifvit andragna, tala emot vadepenningars omedelbara uppbärande af domare såsom en inkomst; men från möjligheten, att begäret efter samma afgifter skulle kunna medföra ett sådant missbruk af domare-embetet, som motionären anmärkt, kan dock Utskottet ej hemta anledning att understödja förslaget om ett förändradt sätt för afgifternas erläggande.
Det är väl sannt, att motionären förklarat, att svenska domare-korpsen ej förtienar en dylik misstanke, utan att han med förslaget endast åsyftar undanrödjandet af sådant, som kan föranleda misstanken; men om man häri sökte skälet till föreslagna lagförändringen, erkände man likväl dermed möjligheten af ett missbruk, på hvars tillvaro, så vidt Utskottet har sig bekant, man hittills saknat exempel, och hvarom ej ens den mest aflägsna misstanke någonsin låtit sig förnimma.
Derföre tvekade ej heller 1849 års lagstiftare att, på sätt nämndt är, höja vadeskilllngen vid Härads-rätten; och sedan dess lärer ingenting förekommit till minskning i förtroendet för domare-makten.
Att af åberopade anledning tillvägabringa en partiel förändring af lagen, skulle alltså, efter Utskottets åsigt, ingalunda vara välbetänkt.
Sådant torde derföre böra anstå tills en allmän eller mera omfattande reglering af under-domares äflöningssätt kan komma i fråga.
En förändring uti ifrågaställde hänseende kunde dessutom ej ske, utan i sammanhang med bestämmandet af ersättning för den förlust af inkomster, som förändringen komme att. medföra; men för detta bestämmande saknas för det närvarande tillräckliga och säkra upplysningar.
Denna saknad är emedlertid vida större, hvad angår beloppet af den andel i böter, som årligen tillfaller domare och nämnd; och derföre är äfven Utskottet härutinnan hindradt att tillstyrka förändring af hvad lagen nu bjuder; ty om än denna andel i allmänhet är obetydligare, än beloppet af inflytande vadcskillingar, utgör den likväl afven en del af tillförsäkrade inkomster.
Således får Utskottet vördsamt afstyrka bifall lill ifrågavarande motton.
STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri 1854.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 2£>. 1 I:o 39.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Maj 1854, kl. 2 e. m.
Betänkande i anledning aj väckta motioner, angående en utvidgad testamentsrätt m. m.
I afseende på testaments-rättcn har Sveriges lagstiftning utbildats i två väsendtligen skiljaktiga riktningar.
Den kom i bruk under en tid, då land och stad egde särskilda lagar, och lämpades i hvardera efter de grundsatser, som i dessa lagar gällde.
Så blef testaments-rätten efter lands-lag olik den efter stads-lag; och i denna del, likasom i flere andra delar, bibehöllo 1734 års lagstiftare, då de utarbetade en gemensam lag för hela Riket, de särskilda lagarncs grundsatser.
Småningom hafva dock olikheterna försvunnit, så att hvad vår lagstiftning för närvarande i afseende på testamentsrätten innehåller, utgör ett bland de sisla uttrycken af de olika principer, sorn i lagstiftningen från fordno gällt för land och stad och som upptogos af nämnde lagstiftare under benämningarne lands-rätt och stads-rätt.
Man finner således hurusom gällande lag, som, jemlikt 17 kap. 1 och 4 §§.
Ärfda-balken, efter lands-rätt, förbjuder testamente af arlve-jord å landet, men tillåter hvar och en att bort-teslameulera aflingejord å landet jemte ärfda och förvärfda lösören, ulan annat vilkor än det, sorn i sistnämnde §. blifvit gjordt till förmån för testamentsgifvares barn, hvilka vid hans frånfälle ej kunna sig sjelfva föda eller hunnit att uppfostras, deremot genom 5 §. i åberopade kap.,jemlörd med Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, ordnar testamentsrätten efter stads-råtl sålunda: att den, som bar barn och bröst-arfvingar, ej eger af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt gods gifva i testamente mer än hvar sjette penning; att den, som ej har barn, men annan inländsk arfvinge, må i testamente gifva endast hälften af sin ärfda stadsfastighet, men all den aflade jemte ärfda och förvärfda lösören; samt att den, som hvarken har bröst- eller inländske arfvingar, kan bortgifva alltsammans.
Ifrån dessa allmänna föreskrifter ega likväl två undantag rum.
Jemlikt Ridderskapets och Adelns privilegier kan nemligen frälseman efter landsrätt disponera öfver aflinge tomt, hus och jord i stad, hvaremot de, sorn till Preste-Ståndet höra, likmätigt sislanförde §., måste iakttaga hvad, efter stadsrätt, gäller, derest de vilja göra testamente om den egendom, hvari de njuta giflo-rätt; och häraf följer’: att då ärld fastighet å landet aldrig kan blifva föremål för testamente, egare till dylik fastighet i stad deröfver har en större frihet. — alt då en oinskränkt dispositions-rött är lenmad Bih. till B.
Prol. 1883 & 188*. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 1 2 Lag-Utskoltets Betänkande, N:o 29. öfver aflingejord å landet, så vida icke jorden är förvärfvad i äktenskap af personer, hörande lill Preste-Slåndet, den, som förvärfvar faslighet i siad, blott lill en ringa del kan genom testamente afhända sina barn och bröst-arfvingar samina faslighet, derest han ej är frälseman; — alt då de lyda under lands-rätt, som å landet bo, och under stads-rätt de, som i stad bosatte äro, de förre, med undantag af dem, som höra lill Preste-Slåndet, ega fullkomlig frihet öfver sin lösa egendom, ehvar den finnes, men de sistnämnde en betydligen inskränkt, så framt de ej äro frälsemän, hvilka i förevarande hänseende alllid åtnjuta lands-rätt; samt således slutligen, alt då teslamenls-rätten, hvad fast egendom angår, är beroende dels af egendomens belägenhet, dels af egarens åtkomst, och dels af det stånd denne tillhör, frihelen att råda öfver lös egendom beror hufvudsakligen på egarens bostad och till någon del på hans stånd.
Då Lag-kommilléen lick i uppdrag alt revidera och förbättra vära lagar, sökte den ock införa större enkelhet i om förmälde lagstiftning och uppställde slutligen för sådant ändamål en för land och stad gemensam princip; och då dessa bemödanden blefvo allmännare kända, gjordes ämnet lill föremål för representationens öfverläggningar.
Nästan vid hvarje Riksmöte ifrån och med är 1828 har detta ämne blifvit upplaget af enskilda representanter, hvilka yrkat förändring dels af testaments-rälten så väl å land som i stad, dels blott af den efter stads-rätt; och samma yrkanden hafva äfven vid innevarande riksmöte blifvit väckte inom Höglofl ige R i ejde rskapet och Adeln af Herr Dalman, IF. F. A., samt inom Välloflige Borgare-Ståndet af Herr Gustafsson.
Den förre har nemligen påkallat cn total reform af ifrågavarande lagstiftning, samt i sådant afseende föreslagit: »Alt, med upphäfvande af 17 kap. Ärfda-Balken, Kongl.
Förordningen och Förklaringen af den 11) Augusti 1762 och den 4 Februari 1801 samt 12 §. i Ridderskapet och Adelns privilegier dea 16 Oktober 1723, nyssnämnde kapitel mätte erhålla denna förändrade lydelse: §■ 1.
Ej må någon genom testamente bortgifva mer än hälften af siri qvarlåtenskap, der bröst-arIVinge finnes.
Andra hälften falle bröst-arfvinge till; den hälft kallas bröstarfvinges lag-lott.
Ej heller må den, som häfver bröst-arfvinge, genom testamente få förordna om sin egendom, att bröst-arfvinges rätt till afkomst eller nytta af hvad i hans lag-lott räknas bör derigenom inskränkas. §• 2.
Finnes ej bröst-arfvinge, då må man all sin egendom genom testamente bortgifva. §. 3.
Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del, som gifvil häfver. §. 4.
Har någon i testamente gifvit mer än lag säger, varde testamentet, då tvist uppstår, rättadt elter lagen och gånge för öfrigt i verkställighet.»
I sammanhang hvarmed och enär billigheten syntes fordra att, så länge rättigheten all i börd lösa såld arfve- och bördköpt jord qvarstår, en dylik lösningsrätt till Lag-l'tskottets Betänkande, No 29. 3 genom testamente och gåfva afhänd fast egendom af sådan egenskap äfven medgifves, Herr Dalman yrkat, att stadgande derom malte inflyta uti ifrågaslällde kapitel, hvilket i sådan händelse borde ökas med en sä lydande »§. 5.
Gifver någon genom testamente bort egendom, som är börd underkastad, ege den, som inom börden är, att, innan laga stånd åkommer, den egendom lösa efter af Rätten derå satt värde; och gånge dermed i öfrigt som i 5 kap. Jorda-Balken skiljs.» Hvarjemte Herr
Dalman, i öfverensstämmelse med de grundsatser hvarpå hans ofvanberörde förslag är byggdl, hemställt om icke Jorda-Balkens 8 kapitel må erhålla följande förändrade lydelse: »§• 1.
All egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, må af egaren bortgifvas.
Rortgifver någon sådan egendom, som börd underkastad är, ege bördeman att, innan laga stånd åkommer, densamma lösa efter af Rätten derå satt värde: och gånge dermed i öfrigt sorn i 5 kap. denna balk skiljs.» §. 3 skulle blifva lika med §. 2, sådan den nu lyder.
Herr Gastafsson har deremot endast föreslagit alt sladganderne i 17 kap. 5 §.
Ärfda-Balken och Kongl. Förklaringen den 19 Augusti 1762 måtte bringas till likhet med föreskriflerne i 4 §. al' berörde kapitel, så att teslaments-rälten för stad och land må, såsom arfs- och giflo-rälten, blifva lika.
Då genom Herr Dalmans föreslående förslag fråga är väckt om förändring af disposilions-rätlen utaf arfve-jord, har Lag-Utskottet, hvars utlåtande öfver omförmäldta två förslag blifvit inlbrdradl, funnit sig i sammanhang dermed böra taga under pröfning särskilda inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckta och till Utskottet likaledes remitterade motioner, som i mer eller mindre mån afse en dylik disposilions-rätt.
Dessa motioner, som äro framlemnade af Riksdags-fullmäklige Nils Porsson från Malmöhus län och J.
P■ Danielsson från Kalmar län, äro emedlertid sinsemellan stridige.
Då den förre till en del vill lossa pä de band, hvaraf dispositions-rälten Öfver arfve-jord nu är bunden, åsyftar den sistnämnde all förekomma sådana åtgärder, hvarigenom ärfd jord kan förlora sin natur af arfve-jord och således horttestamenteras.
Nils Persson har nemligen anmärkt, hurusom det vore obilligt, alt den äkta make, som ej bar annat än ärfd jord ä landet, ej kan lemna den andra makan ringaste del deraf och sårriedelst betrygga henne mot nöd, då en så beskaffad rätt finnes i stad, samt, för afhjelpande af denna obillighet, föreslagit: »att 8 och 10 kap.
GiflermålsBalken och 17 kap. Ärfda-Balken mätte så förändras, att den ena maken må kunna försäkra den andra om arf eller testamente lill en tredjedel af ärfd jord», och att förthy nedannämnde lagens rum mätte förändras lill följande lydelse: »Giftorm a Is-B olken.
Kap. 8. §- 1.
Vilja man eller qvinna, der hon enka är, eller giftoman å mös vägnar, göra förord sig emellan före äktenskapet, då skola de det skrifteligeu och med tvänne vittnen 4 Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 29. upprätta, innan vigsel sker.
Ej må iörord göras om annat än makarnes giftorätt; och denna rätt må icke, hvad fast egendom angår, lill förfång för dem, som dertill bättre rätt å den tid hafva, utsträckas utöfver en tredjedel af nämnde egendom.
Äktenskapsförord skall &c. &c. Kap. 10. §. 1.
Till makars bo hör allt, hvad de ega, då de sammanvigas, så ock det de sedan ärfva eller förvärfva. §. 2.
Samfälld är den egendom, hvari man och hustru, efter lag eller förord, hafva gifto-rätt; och vare giflo-rätten deri hälften för hvardera.
Enskild är den egendom, hvari endera gifto-rätt ej njuter. §. 3.
Man och hustru hafva, efter lag, gifto-rätt i ali boets lösa egendom, så ock i all fast egendom, som under äktenskapet lorvärfvas.
Varder under äktenskapet egendom, genom gåfva eller testamente, till ena makan gifven med vilkor, att den honom eller henne särskildt tillhöra skall; i den egendom njute andra makan oj gifto-rätt. §. 4.
I fast egendom, som ena maken före giftermålet egt eller sedan älfver eller, utan sådant vilkor, som i §. 3 sägs, genom gåfva eller testamente erhållit, deri ege den eflerlefvande endast giftorätt till en tredjedel. §. 5.
Bortbytes under äktenskapet ena makens enskilda fasta egendom emot annan fast egendom, håfve ock den make enskild rätt till den tillbylta.
Är mellangift i annan egendom eller penningar gifven; då höre ej mera af den tillbytta egendomen samma make enskildt till, än sorn mot den bortgifna svarar. §. 6.
Samfälld vare all inkomst eller ränta, som för makes enskilda egendom löper, så ock gröda, som å enskild egendom bergad är, intill dess make dör eller dom till skillnad i äktenskap laga kraft vunnit.
Arfda-IUdkcn.
Kap. 17. §. 1.
Ingen bafve makt arfve-jord å landet genom testamente bortgifva eller annorledes derom förordna, fin lag förmår; ej heller må någon bortgifva från arfve-jord den Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29. 5 förbättring, som derå gjord är.
Vare dock gift man eller hustru berättigad, om äktenskapet barnlöst är, att genom testamente gifva den eflerlefvande maken en tredjedel af den fasta egendom, honom eller henne enskildt tillhört.»
På sätt antvdt blifvit, har Riksdags-fullmäktigen J. P.
Danielsson åter sökt att starkare fasthålla arfve-jord inom slägterne, samt derföre uti särskilda motioner fästat uppmärksamheten på två förhållanden, som, enligt hans förmenande, skulle leda till ett upphäfvande af arlvejords-egenskapen.
Det skulle nemligen ej sällan inträffa, dels att arfvingar låta en till dem arlfallen egendom lagas i möt för någon diktad eller verklig skuld samt försäljas på utmötnings-auktion, på det en af arfvingarne dervid måtte få inropa egendomen, dels ock att egare af arfve-jord tillställer så, att jorden varder utmätningsvis såld och inropad af någon frände, hvilken genast öfverlåter köpet till förre egaren, allt för att få jorden ansedd såsom förvärfvad samt sålunda kunna densamma borttestamentera.
Del vore dock, efter motionärens förmenande, af vigt, att arfve-jorden varder oförkränkt; och derföre har han, med afseende å omförmälta förhållanden, påkallat sådan lagstiftning, »att endast verkligt förvärfvad fast egendom å landet må kunna borttestamenleras», och som hindrar »uppenbara försök att eludera gällande lagar.» Innan Utskottet till pröfning upptager de framställningar, hvarföre redogörelse nu blifvit lemnad, torde några ord om de förhållanden, som verkat dertill, all testamentsrätten efter landsrätt blifvit olik den efter stadsrätt, böra föregå, såsom ledande till en klarare uppfattning af ämnet.
Det har ofta blifvit sagdt, att man i norden ej visste om någon testamentsrätt, förr än efter kristendomens införande; Och om än den historiska sagan ger anledning dertill, att man redan under den hedniska tiden bland de Skandinaviska folken någon gång kort före döden tillkännagaf huru man önskade att med hus och gods derefter borde förfaras, är likväl ostridigt, att testamentsrätten, i den betydelse den nu äger, ej kom i bruk eller blef föremål för lagstiftning före den period, som nyss är nämnd.
Den begagnades ock då till en början endast såsom ett medel i kyrkans hand; men den hade dock alt kämpa emot uråldriga grundsatser, som genomträngde samhällsförfattningen.
Hvarje slägt utgjorde ett för sig bestående helt, och dess inflytande och anseende i staten berodde hufvudsakligen på dess egande jord, som följaktligen ansågs såsom en slägtens gemensamhet.
Det var alltså naturligt att det icke kunde bero af någon slägtens enskilde medlem att minska denna slägtjord genom afhändelse af sin del deri, utan de öfriges medgifvande.
Men egentliga förmögenheten å landet låg emedlertid i jorden; och ehuru stort motståndet var, blef det likväl, enär den ej kunde anses förfördela sin slägt eller sina arfvingar, som gaf för sin själ, omsider i allmänhet tillåtet att, under namn af »själagåfva,» i testamente gifva till förmån för kloster och kyrkor någon del af sin slägtjord.
Testamentsrätten fick emedlertid ett vidsträcktare bruk; men af slägtjorden kunde aldrig något bortgifvas, utan för själavälfärdens skull, på sätt nämndt är.
Och dessa grundsatser i afseende på slägtjord, hvars motsvarande begrepp i gällande lagstiftning är arfvejord, blefvo fortfarande gällande, då de särskilda landskapslagarne sammanfördes till en gemensam lag för landet eller uti landslagen, sorn, efter hvad förut var tillåtet, deremot medgaf rättigheten att borttestamentera all aflingejord å landet samt ärfda och förvärfda lösören.
Det synes som lagstiftaren ansett sig hafva tillräckligt sörjt för arfvingar, då en ovilkorlig rätt till arfvejord dem förbehållits.
Men under tidernas lopp hade fordna för - 6 Lag-Vlskotlets Betänkande, N:o 29. hållanden betydligen förändrats.
Jorden hade blifvit rörligare.
Det hände derföre oftare, att de funnos å landet, som egde blott aflingejord eller lösegendom; och pä det desse icke skulle kunna undandraga sina barn den hjelp, som de oundgängligen behöfde, blef det vid den revision, som i 17:de seklet verkställdes af teslamentslagsliftningcn och som bade testamenls-stadgan den 3 Juli 1G8G till följd, stadgadt, att, »om de, som under landslag höra, hafva små omyndiga barn, som icke bekommit sin uppfostran och sjelfva sig födan förvärfva kunna, eller hafva något annat ari' eller odaljord sig till uppfostran, skola föräldrarne, som testamentera vilja, först lemna efter siånd och vilkor sina barn af sin behållna aflingejord och lösören, sä mycket som de kunna väl uppfostras med, tili dess de kunna pä något tjenlig! sätt sig sjelfva föda.»
I städerna rönte deremot läran om testamenten ej det motstånd, som å landet.