Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Utskottet, i nämnde Betänkande, hemställt, att den i ämnet väckte motionen måtte lemnäs utan afseende, har detsamma blifvit bifallet af Ilögvördiga PresteStåndet, hvaremot Höglofliga Ridderskapet och Adeln återremitterat Betänkandet, samt Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet, med afslag derå, för deras del beslutit, alt Rikets Ständer skulle uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla: »att svenska ångfartyg, som, enligt på förhand upprättade rese-turer, »göra reguliera resor, måtte belrias från skyldigheten, att, kommande från sjön, »taga lots.» Af den diskussion, som, i anledning af ifrågavarande Betänkande, blifvit hos Ridderskapet och Adeln förd, har Utskottet inhemtat, att de fleste ledamöter, som dervid yttrat sig, yrkat bifall till den i ämnet afgifna motionen, hufvudsakligen på följande skäl, nemligen: att af de ångfartyg, 29 eller 50 till antalet, hvilka, gående utomskärs, göra reguliera resor, det största antalet, i följd af underdånige ansökningar hos Kongl.
Maj:t, vore befriade från skyldigheten att taga lots, när de komma från sjön, då deremot för nio dylika fartyg sådan befrielse, oaktadt gjorde ansökningar, icke blifvit beviljad; att lotsarne alltid vore påpassliga och till hands att betjena fartyg, Allm.
Bcsv. och Ekon.-Ulskollels Utlåtande JK 109. 3 hvilka icke ovilkorligen vore skyldiga att begagna dem, men gjorde sig föga besvär lör sädane, hvilka ej finge gå dem förutan, så att vanligt vore, att dylika fartyg nödsakades uppsöka lotsen vid lotsbryggan, eller ock, efter fruktlös väntan, bryta mot förordningen och fortsätta resan utan lots, till känbar tidsförlust för så väl fartyg som passagerare, men till påtaglig vinst för lotsen, hvilken, ehvad hans biträde begagnades eller icke, i alla fall egde uppbära betalning; äfvensom att ifrågavarande åliggande medförde hinder för ångfartyg, alt anlöpa sådane städer, som vore vid öppen redd belägna.
Efter öfvervägande af hvad sålunda förekommit, och då två Riks-Stånd fattat beslut i enlighet med motionärens yrkande, samt pluraliteten inom ett tredje, så vidt af den förda diskussionen kan inhemtas, jemväl synes hafva instämt i den mening, som för motionen ligger lill grund, finner Utskottet sig böra, med frånträdande af sin i Betänkandet JYs 81 yttrade hemställan, vördsamligen tillstyrka, att Rikets Ständer må, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, att Svenska ångfartyg, som, enligt på förhand upprättade reseturer, göra reguliera resor, måtte befrias från skyldigheten, att, kommande från sjön, taga lots.
Häremot anmäldes reservation af Herrar Bråkenhjelm och Rydin■ STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOIL BECKMAN, 1837.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:0 U0. i N:o HO. Ank. till Exp.-Utsk. d. 26 Äng. 1857, kL 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner rörande skjulsnings-besvärel.
Motioner i delta ämne hafva blifvit väckte inom Höglofliga Ridderskapet oell Adeln ,af Herr Friherre Baab, Carl Adam, och Herr G. Arnell; inom Högvördiga Preste-Ståndet af Herr Kyrkoherden Ollerström; inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr G.
Hammar och Herr W. M. Ekelund, samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af vice Talmannen A.
Andersson i Walla, hvilkens motion Bonde-Slåndct såsom sin gemensamma enhälligt biträdt; hvarjemte särskilde mot ian er i ämnet ,blifvit inom sistnämnda Riks-Stånd afgilne af Riksdagsmännen J.
Bergström från Kopparbergs län, Per Östman från Wesler-Norrlands län, Erik Olsson från Örebro län, Nils Svensson från Blekinge län, samt Olof Olsson från Olsäterstorp i Wermlands län, med hvilken sednare O.
Olsson från Olebyn och 0.
Olsson från Slängserud inom samma län sig förenat.
Vid en sammanfattning af innehållet utaf samtliga dessa motioner, tinner man desammas syftning, i likhet med hvad under åtskilliga förutgångne riksmöten ,i fråga om skjuts-väsendet varit förhållandet, hufvudsakligen gå ut derpå, att jordbruket måtto helt och hållet hefrias från skjutsnings-besväret, eller, derest detta icke kunde åvägabringas, lättnad i sannia besvär beredas.
— De i dessa afscendcn väckta olika förslag går Utskottet lill en början att under berörde rubriker framställa; och förekommer således fråga:
Erot. 1856 $ 1857. 8 Sami. 32 Höft. * 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o HO. A) all jordbruket mätte kell och hållet befrias frän skjutsnings-besvärel.
För della ändamål är yrkadt:
Bergström: alt skjuls—skyldigheten ulan föregången liestämd skjuts—lega och utan bidrag af jord-egarne särskildt vid hvarje gästgifveri eller onibyts—ställe skall utbjudas på entreprenad under vissa år till den som för minsta lega per mil ville åtaga sig att fortskaffa alla till erhållande af skjuls berättigade resande, eller, derest della yrkande ej vinner bifall, att föreskrift niållc meddelas derom, alt Kongl. Majlis
Befallningshafvande jemte häradsvis utsedde deputerade bestämma en lämplig skjuts-lega särskildt för hvarje län, så alt den kunde anses svara mot kostnaden för skjutsens bestridande vid gästgifverierna inom länet, och skjuls—skyldigheten derefter ullijudas på entreprenad under högst tre år; dervid möjligen behöfliga tillskott vid en eller annan gästgifvaregård borde gäldas med bränvinsförsäljnings-afgifter.
Af Anders Andersson: dels att, intill dess en förändrad och fullständig reglering af skjuts-väsendet kunde komma lill stånd, skjuts-legan måtte bestämmas till 4 R:dr Riksmynt milen för hvarje häst, der skjulsnings-beslyret icke blifvit på entreprenad upplåtet, och lill 1 R:dr 20 öre samma mynt, der skjutsningen efter redan varande eller blifvande entreprenad utgöres, samt alt logan för fordon och selar måtte förhöjas femtio procent utöfver hvad den nu är; dels ock alt Rikets Ständer ville i underdånig skrifvelse lill Kongl.
Majit anhålla, att en Kommitté af sakkunnige män, helst bestående lill lika stort antal af deni, som skjuts-skyldigheten nu åligger och dem, hvilka företrädesvis af skjutsen sig begagna, måtte förordnas, alt före början af nästkommande riksmöte, efter infordrade upplysningar från de olika lånens i frågan intresserade medlemmar, utreda och föreslå på hvad sätt och under hvilka vilkor skjutsnings-besväret må från jordbruket skiljas och derefter utgöras.
B) ali, derest skjutsnings-besväret icke kan frän jordbruket skiljas, lättnad i della besvär mätte béredas.
Följande utvägar äro härför föreslagna: Af Herr Arnell: tio. Att
Postverket måtte frånkännas rättigheten att begagna gästgifvare-skjuls; 2:o.
Att, sedan nuvarande entreprcnad-konlrakler lilländalupit, Kongl. Majits Befallningshafvande måtte åläggas att låta öfverallt upprätta entreprenader för skjutsens utgörande, och alt, efter det summorna för alla dessa entreprenader blifvit sammanlagda, hufvudsumman fördelas på alla länets skjuts-skyldiga hemman; 5:o.
Alt, der hemmanens bidrag öfverstiga ett visst belopp, t. ex. 9 eller 10 Ridr Riksmynt, Kongl.
Majit täcktes i Nåder höja skjuts-legan för liela länet, så alt cnlreprenörcrne genom högre skjuts-lega hållas skadeslösa för den nedsättning, sorn kan komma alt erfordras, på det hemmanens bidrag ej må komma att öfverstiga ett faststäldt maximum; Allmänna Besvärs- och EIwnomi-Utskottels Betänkande N:o HO. 5 4:o.
Alt före hvarje entreprenads verkställande skall efter ett eller flera års dagböcker uträknas lill huru manga mil, efter en häst, all från gästgifvaregård utgjord skjuts sig belöper och entreprenören tillförbindas alt af entreprenad-summan afstå ett visst, efter delta miltal proportionerad!, belopp för hvarje skillings möjligen blifvande förhöjning af skjuts-legan.
Af Herr Friherre C. A. Baab: l:o.
Alt åboer, hvilkas hemman äro vid större farvägar belägna och anslagna till bestridande af den i lag stadgade håll- och rcscrv-skjuts-skyldigholen, icke må vidare vidkännas någon förhöjning i de nu för skjuts-bestyret utgående kostnader; 2:o.
Att Konungens Befallningshafvande i alla län må ega lätt att, med afseende på derefter lämpade förhållanden och på sådana ställen, der en större trafik fordrar utvidgad skjuts-skyldighet, sedan genom entreprenad-auktion skjuts-skyldigheten blifvit af entreprenör öfverlagen och tillika blifvit utrönt den för skjulsningens bestridande erforderliga afgift utöfver hvad skjuts-laget nu är förpligladt utgöra, påbjuda en efter omständigheterna lämpad högre skjuts-lega, i förhållande lill det erforderliga större skjutsnings-besväret.
Af Herr Kyrkoherden Ollerström: l:o.
Att alla skjuts-stationer, oberoende af gästgifveri på stället, blifva fasta på entreprenad och med eli beräknadt medeltal hästar på stället för hvarje dygn; 2:o.
Alt entreprenaden får bero på konkurrens, ulan allt bidrag af den skjuts-skyldiga jorden och skjuts-legan blifva den minsta, som på hvarje ort sålunda kan betingas; 3:o.
Att legan för skjuts från reserv-laget, oberoende af legans belopp efter entreprenad vid den fasta stationen, föreslås af laxerings-kommilléen och pröfvas och bestämmes af pröfnings-kommillécn efter normen af värdet för ett ökedagsverke på orten, samt alt 1 1J1 mil skjuls mätte anses såsom ett ökedagsverke, den skjutsandes väg från hemmet till stationen inberäknad; 4:o.
Alt, med antagande af alt skjutsen sålunda verkligen blir betald, icke någon, som är stadd i lofligt ärende betages rättigheten att med skjuts heljenas; 5:o. Att Kongl. Majis
Befallningshafvande föranstaltar, alt vid hvarje station må finnas en förteckning, upplagande alla stationer utefter de olika vägarnc i länet, äfvensom legan för entreprenad och reserv-skjuls vid hvarje station för en lid af tre år, hvarefter ny entreprenad och skjuts-värdering hör hållas; 6:o. Alt
Bese-reglementet för embets- och tjenstemän med afseende på nu angifna förhållanden underkastas nödig jemkning i statens intresse.
Af Herr Göran Hammar:
Alt skjulslegan för en häst mätte bestämmas lill 1 R:dr 42 sk.
Riksgälds milen för resor från stad och lill 4 R:dr samma sedelslag för resor från landt-gäslgifvaregård, der nu eller framdeles entreprenad enligt 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi- Utskottets Betänkande N:o HO. gällande förordning eger rum och till 12 sk.
Riksgälds mindre för milen, der entreprenad ej finnes, hvilken taxa skulle gälla lika för liela året samt att snällposterne ej måtte befordras med gästgifvare-skjuts, eller, derest detta ej skulle bifallas, skjutslegan för snällpostens befordrande höjas 12 sk. milen för hvarje häst utöfver den vanliga skjutslegan.
Af Herr W. M. Ekelund:
Att skjutslegan i allmänhet för en häst måtte komma ut utgå i stad med minst 40 sk.
Ranko oell på landet med 52 sk. nämnde mynt milen. Af Per Östman:
Att, intill dess skjuts-skydighelen kan alldeles lyftas från jordbruket och på det entreprenader måtte komma lill stånd, entreprenör, då han är boende vid landsvägen och alståndet enlreprenörerne emellan icke öfverstiger två mil, må vara berättigad att öfvertaga gästgifveriet, emot åliggande att fullgöra gästgifvares skyldigheter och deltaga uti den af de skjutfe—skyldige fordrade entreprenad-summan efter innehafvande skålldal, eller, i händelse delta förslag ej bifalles, det tillägg i Kongl.
Cirkuläret den 2 Augusti i 044 måtte meddelas, att gästgifvare skall vara skyldig att deltaga i den af entreprenören fordrade godtgörelse, i den mån han före entreprenadens ingående haft skyldighet alt deltaga i skjutsen.
Af Olof Olsson i Olsäterstorp:
Att kungs-skjuts skall utgöras af de personer och till det pris, som genom vederbörande kronobetjent kan betingas samt skillnaden emellan fastställda skjutslegan och det betingade priset godI.göras af allmänna medel.
Af Erik Olsson:
Att skjuts- och vagnslega för krono- och kungs-skjuts bestämmes i likhet med hvad för håll- och reserv-skjutsen kan varda föreskrifvet eller minst 32 sk.
Ranko i skjutslega.
Af Nils Svensson:
Alt, der transporter och resor kunna verkställas sjöledes, krono-skjuts ej må begagnas; men att, der detta ej kan ske, den högsta skjuts- och vagnslega, som blifver bestämd för gästgifvare-skjuts, jemväl måtte erläggas vid begagnandet af kungs- eller krono-skjuts samt utgå lill lika belopp under alla tider af året.
Härförutom hafva Riksdagmännen Per Benjaminsson från Elfsborgs och Tobias Lind från Robus län föreslagit, att gästgifvare mätte tillerkännas tio öre Riksmynt i ersättning för hvarje häst, som uppbudas lili skjuls; dock har den sistnämnde yrkat, alt berörde ersättning endast skulle ifrågakomma vid sådana gästgifveriet der entreprenad ej egde rum; och har Utskottet ansett dessa två förslag böra behandlas i sammanhang med förevarande fråga.
De menliga följder ifrågavarande prestation uti såväl slats-ekonorniskt, som moraliskt hänseende medfört, äro allmänt insedda och hafva vid flera föregående Riksmöten blifvit så fullständigt ådagalagda, alt Utskottet finnér sig icke behöfva något vidare i sådant hänseende anföra; men med afseende å de ständigt förnyade Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskotlets Betänkande N:o HO. b klagomålen olver orättvisan deraf, att skjutsningens utgörande åligger jordbruket, har Utskottet funnit det vara nödigt alt söka utreda förhållandet med tillkomsten och beskaffenheten af della besvär; och får Utskottet i sådant hänseende meddela följande upplysningar: 1 äldsta lider fnnnos inga anstalter för den resandes beqvämlighet och fortkomst.
Den resande var helt och hållet beroende af den enskilda gästfriheten, hvilken äfven i rikt mått utöfvades mot vänner och bekanta, men deremot icke så visst kunde påräknas af den okände främlingen.
När man icke af gästfri välvilja erhöll herberge, förplägning åt sig sjelf, sitt folk och sina kreatur, och, der så erfordrades, hästar till sin fortkomst, log man det med våld, då man förmådde, och på delta sätt såg sig bonden, lid efter annan, öfverfallen af en hungrig skara, som utsög hans hus och bemäkligade sig bans hästar på obestämd lid.
Klagomålen öfver sådana våldgästningar gå långt tillbaka i forntiden.
För afbjelpande af de öfverklagnde olägenheterna derutinnan utfärdades redan af konung Magnus Ladulås år 4285 en stadga, Iivari påbjöds, alt ingen vägfarande man skulle gästa utan mot penningar, och att i hvarje by en särskild person skulle lörordnas, alt på dessa vilkor ål vägfarande tillhandahålla hvad som tarfvades, äfvensom att ingen fick laga friskjuts, som icke bade konungens bref dertill.
Sedermera lät Magnus Smek åren 1555 och 1544 påbjuda, alt vid allmänna vägar så kallade ”lavcrner” skulle inrättas och ”slorby-omrällare, der laverni ej vara kunde,” och sattes hårdt straff så väl för den, som våldgästning gjorde, som för den, hvilken emot egarens vilja tog dess häst och deri nyttjade.
Under skydd af dessa författningar, samt till följd af den år 1442 utfärdade nya log, uti hvars 24 kap. af Konunga-Balken de äldre förfall— ningarne erhöllo större fullständighet, kom allmogen i åtnjutande af något slags hägn emot våldgästningens olägenheter.
Men unionstiden kom och den mannamån, hvarmed Svenska folket derunder behandlades, medförde menliga förklaringar och tillägg uti skjuls-förlätlningarne, såsom: ”alt, då Herrskap redo genom landet, två hästar för hvar kunde läggas lill bonden, lades flere i gården, så skulle skäl derföre göras bonden”, äfvensom alt, der taverner ej voro inrättade, åboer på hemman och torp i allmänhet voro förpliglade, alt under tillförordnade rältares bemedling åt vägfarande herberge lemna och skjuls förskaffa, ”likväl alla andliga och vcrldsliga frälse land Iboer från all sådan gästning och gengärd undanlagne.”
Båda dessa sisla anförda stadgar blelvo dock af Slen Sture den äldre återkallade genom en förordning af år 140 4, hvari föreskrifves: ”alt ingen, hvarken andlig eller verldslig, fattig eller rik, skulle emot vanlig ersättning undandraga sig att vägfarande herbergera och förhjelpa.” Konung Gustal I fann sig år 1542 likaledes löranlålen alt, lill hämmande af de inrotade missbruken i afseende å vägfaraudes frigäslning och skjuts, stadga: ”alt äfven Hofmän, som i Riksens resor stadde voro och hos allmogen njöto bus och nödtorft, skulle på samma sätt som andra 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 110. vägfarande sådant tor sig betala.”
Oaktadt sålunda, enligt det ofvan anförda, såväl all slags friskjutsning och frigästning blifvit förbjudne, såsom ock ”taverner” till de resandes tjenst och förskaffande påbjudne, ålerkommo dock allt framgent klagomålen dels å öfverträdelse!' och missbruk i förra fallet, dels öfver försummelse och uraktlåtenhet i afseende på det sednare.
Så linner man under Erik XlV:s lid år 1561 ånyo påbjudet, ”att gästgifvaregårdar eller ”tavernor” borde upprättas, hvarest resande skulle emot betalning erhålla både skjuts och annan nödtorft.”
Något särskildt understöd för upprättandet af dessa taverner synes af kommunen hafva utgjorts, men då Konung
Johan lil indrog delta understöd, hade sådant till följd alt lavern-inrältningen i det närmaste upphörde.
I stället upplifvades det gamla bruket, alt resande sjclIVe med våld förskaffade sig skjuts.
Klagomålen deröfver blelvo allt allmännare, hvilket föranledde samme Konung, alt år 1509 förbjuda alt ”taga skjutshästar eller bruka fri fordenskap;” dock undantogos derifrån de, som med ’\våre egne bref äro förpassebordede, ” kurirer och Riks—råd, då de i tjcnste-äreuden färdades.
Andre, som ”fordenskap” behöfde, helte det, ”må taga sig hästar hos gästgifvarne eller andra, hvar de dem bäst bekomma kunde, och gifva derföre hvad som tillbörligt och lide— ligt vara kan.”
Tillika beslöts det taverner skulle allestädes vidmakthållas eller såsom ”i Sveriges lag förmäles och de varit ”förordnade”, på det vägfarande hos dem måtte bekomma deras nödtorft för en skälig betalning.
Konung Johan visade mycket nit vid behandlingen al denna vigtiga fråga och ej mindre än åtta särskilda författningar i ämnet utfärdades under hans regering.
Det stadgades i ett patent af den 1 September 1504, alt Statens tjenare och Adeln samt deras tjenare, då de i Rikets ärender foro, skulle vara berättigade att af gästgifvaren erhålla skjuls mot en viss lega, i hvilket afseende de skulle lörses med ett ”besynnerligt varlecken”; men den, som icke egde något sådant att uppvisa, fick komma öfverens med gästgifvaren om logan, hvarom icke, ”så må den gå till fots, som sjelf häst icke häfver.” Konung Carl IX hade åter bestämt en viss lega äfven för resande i enskilda ärenden; men genom en af Gustaf Adolf år 1615 ut färdad förordning, förklarades ånyo, alt resande i enskilda ärenden icke ovilkorligen vore berättigade till skjuts, med mindre han vore en konungens tjenare eller adelsman, i hvilket läll en viss lega skulle erläggas, men finge alla andra ”förlikas med tavernarne det bästa de wele.”
Utom det att en hvar förordning, som om skjuts-väsendet intill nämnde lid varit utfärdad, innehåller ett längre eller kortare referat af de klagomål, hvilka från allmogen lill regeringen ingått, rörande det besvär, som af skjutsen föranleddes, är nämnde förordning 1615 särskildt märklig för den mörka skildring af ställningen uti landet, som deri förekommer.
Det heter nemligen, alt, oaktadt förbudet mot fri gästning och skjutsning, så vore allmogen nu som förr deraf betungad, ”ej njulandes bus- eller hemfrid, ej Allmänna Besvärs- och FJionomi-Utshottels Betänkande N:o HO. 7 frid på vä garn e och deras rälla resa och blifva ändå derofvan uppå med hugg och slag som oflast öfverfallne.”
Sannolikt hindrades sistnämnde Konung af de stora krigen, alt vidtaga några hufvudsakligare mått och steg för skjuts-väsendels ordnande; men året näst efter hans död utfärdade regeringen en författning, hvarmedelst anbefalldes, alt för beredande af mera jemnhet i skjutsnings-besväret, skulle de, som afsides från de stora vägarne bodde, hos Länsmännen hafva hållhästar för dem, som reste i Konungens ärenden.
Det torde icke böra hetviflas, att ehuru klagomålen emot skjutsnings-besväret voro både många och af en betänklig art, så all under tiden emellan 1560—- 1694, eller omkring 150 år utfärdats icke mindre än 50 författningar i frågan, — ett antal, som uppenbart ådagalägger, huru vigtig denna fråga varit, — å andra sidan äfven förts ganska allvarsamma klagomål deröfver, alt resande icke blifvit med skjuts fortskaflade.
Andraganden i della hänseende synas dock icke hafva varit föremål för regeringens behandling före år 1656, då, enligt hvad ett den 29 Januarisamma år meddeladt Kongl.
Bref utvisar, klagan förts deröfver, alt resande blifvit visade från den ene gästgifvaren till den andre ulan att få ”fordenskap”.
För afbjelpande af den anmärkta olägenheten vidtog regeringen sistnämnda år åtskilliga åtgärder för inrättandet af gäslgifvericr vid alla allmänna vägar; men tillika stadgades då, alt, derest flere resande tili någon gästgifvaregård ankomme, än sorn af gästgifvaren kunde med skjuts förses, skulle närmaste grannar dermed biträda emot viss lega.
Då allt detta oaktadt den öfverldagade våldskjulsen likväl fortfarande egde rum och svårligen kunde förekommas, så länge en mängd resande, nemligen alla de, sorn reste i Kongl.
Majlis ärenden, egde rätt alt begagna friskjuls, beviljades vid 1642 års riksdag af krono- och skalte-bönderna en ännu utgående afgäld, under namn af skjutsfärds-penningar, ”för skjuts och gästnings afskaflande,” hvarmed afsågs befrielse från skyldigheten alt prestera friskjuls och gästning åt kronans tjenstemän.
Uti en Kongl. Försäkring af den 1 Oktober 1649, deri Kongl. Majit fastställt hvad som såmedelst blifvit belefvadt, förmäles alt, jemte det Kongl.
Majit för resande ville upprätta gästgifveriet skulle ”emellertid så väl som sedan, på det resande må komma fort och fram i landet och allmogen hafva lägenhet med sina hästar alt förljena sig penningar, när sträckningen blilver för yppigh och gästgifvaren icke hinner alla häst lega, denne efter lag straxt göra de näst om liggande bönder härom bud och de vara förpligtade alt släppa hästar till för så mycket penningar, som skjutsfärds-ordningen förmår och gästgifvaren eljest borde bekomma.
” Genom en den 4 Oktober 1649 utfärdad gäslgifveri-ordning är det förkla— rädt, alt en hvar stöde fritt alt upprälta gästgifveri, dock alt jordegaren dertill hade förmånsrätt.
Ville ej han, men orten dock vore i behof af gästgifveri, då skulle 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UlskoUels Betänkande No iiO, jordegaren antingen anskaffa någon annan, som på hans jord gästgifveri anlade, med rättighet tor jordegaren, att ”derför en skälig profijt och vvcderkännelse taga eller ock åtminstone tillåta alt andra det måge ohehinilrade och ulan intrång göra,” nemligen gästgifveri inrätta.
Åtskilliga friheter voro visserligen gästgifvare tillerkände, ”på det den vägfarande måtte så mycket hellre blifva heljenad och gästgifvaren sjelf behållen,” men Utskottet har likväl anledning lill det antagande, alt den lega, som den tiden blifvit bestämd, fullt motsvarade skjutsnings-besväret.
Deraf följer, all de af allmogen, hvilka i anseende till grannskapet med gästgifveri, i vissa fall ålåge all skjutsa emot samma lega som gästgifvare erhölle, jemväl kunde anses fullt ersatte och således den liden bade mindre skäl lill klagan.
Men i den mån myntvärdet försämrades, ulan att legan i förhållande dertill höjdes, lingö klagomålen olver skjutsnings-besväret ny näring.
Också voro dessa klagomål städse föremål för regeringens omsorg.
Men frågan var af den beskaffenhet, alt lösningen deraf icke var lätt, och bland de svårigheter, som vid densamma uppstodo,, var icke den minst, alt regeringens egna embetsman gåfvo anledning lill klagomålen.
Uti ett Kongl. Dref af den 19 November 1662 heter det nemligen, alt Landshöfdingarne, likasom llere andre ”väre betjente” reste sjelfve omkring i landet på friskjuts under pretext, som skulle bonden sådant af god benägenhet och fri vilja dem efterlåta, äfvensom Landshöfdingarne åt en och annan obehörig lemnade pass för åtnjutande af friskjuts.” Sedan samtlige Landshöfdingarne afgifvit förslag lill ny gästgifveri-ordning, utfärdades en sådan den 12 December 1754.
Äfven i denna bibehölls stadgandet att, derest llere hästar erfordrades, än gästgifvaren kunde åstadkomma, och hålla borde, då skulle nästa grannar honom till hjelp komma.
Men nu tillgreps äfven ett annat medel för resandes bortskaffande.
Man hade, såsom ofvan blifvit anmärkt, år 1G53 förordnat alt, för beredande af mera jemnhet i skjutsnings-besväret, skulle de, som afsides lrån de stora vägarne bodde, hos Länsmännen hafva hållhäslar i beredskap, men dessa hållhästar lingö då icke af andra begagnas än af dem, sorn reste i Konungens ärenden och hvilka färdades fritt.