Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med hufvudsakligt bibehållande af ofvanomförmälda föreskrift i 2 § af Kongl, förordningen den 28 Junii 1798, angående skyldighet för säljaren att inom viss tid lemna köparen räkning på fordran för borgade varor eller fordringen utsöka, och för den sistnämnde att räkningen klandra, har man för befrämjande af det med nämnde föreskrift afsedda, men, enligt hvad redan är anmärkt, i anseende till saknad påföljd för säljarens underlåtenhet att densamma iakttaga, hittills helt och hållet förfelade ändamål, ansett säljarens berörda underlåtenhet böra medföra förlust af handelsbokens vitsord.
Om än strängheten i denna påföljd hos en och annan uppkallat betänkligheter emot dess lämplighet, torde man likväl icke kunna undgå att erkänna behofvet deraf, om man tager i betraktande den oreda och osäkerhet, som föranledas af långvariga bokfordringar; att således lagstiftaren genom sina bud måste söka förekomma sådana; samt att, derest handelsbok alltjemt medförde vitsord, utan att säljaren iakttager ofvannämnda föreskrift, det fall kunde inträffa, alt en person, när han efter flere år kräfves för en bokskuld, blifver, änskönt han anser krafvet oriktigt, nödsakad att låta utslaget ankomma på kärandens edgång, hvilket åter kunde leda till de vådor, hvilkas förekommande utgjort egentliga anledningen till föreslagna lagförändringen.
Men ehuru Utskottet följaktigen i de liufvudsakligaste delar understödjer ifrågavarande lagförslag, kan likväl Utskottet icke förorda dess antagande i sin helhet.
Utskottet erkänner nemligen hvarken lämpligheten eller fördelen af en lagstiftning i den syftning, som den, hvilken innefattas i förslagets 4 §, dea der meddelar åtskilliga bestämmelser för den händelse, att emellan handlande och köpare motbok blifvit upprättad.
Det är Utskottet icke obekant, alt f. d.
Lagkommitteen, som först gjorde motböcker till föremål för lagstiftning, efter föreslagen förändring i den, handlande nu medgifna, egna bevisningsrätl, ansåg nödigt lemna både säljare och köpare en anvisning att, med bibehållande af kredithandelns förmåner, genom omförmälda böcker förvara sin rätt och säkerhet å ömse sidor.
Saken var dock icke någon nyhet.
Redan förut egde bruket af motböcker rum, redan förut hade omtänksamma personer begagnat detta medel till betryggande af Lag-Utskottets Betänkande } Wto i o. 9 af deras säkerhet; och verkan af dessa böcker har slädse pröfvals, i enlighet med de allmänna grunder för bevisning, som lagstiftaren meddelat, jemförde med beskaffenheten af samma böcker.
Skulle dock icke lagstiftaren gjort nog, då han angifvit berörde allmänna grunder och dermed lemnat hvar och en sådan ledning, att han kan med full trygghet ordna sina angelägenheter?
Eller tillhör det äfven honom att intränga i alla de möjliga sätten för detta ordnande och alt serskilt för hvarje lagstifta?
Detta senare synes dock vara och böra blifva en de enskildes egna omsorg.
Att den åsyftade inskränkningen i handlandes och varuförädlares bevisningsrätt skulle å deras sida föranleda en större försigtighet vid utborgningar än förut, är lika troligt, som att denna försigtighet skulle gifva anledning till vidtagande af åtskilliga mått och steg för inbördes reda och säkerhet emellan dem och kunder; men erbjuda sig härvid blott motböcker?
Lemna icke lagens allmänna bevisningsgrunder tillfälle att använda andra medel?
Och hvarföre skall då endast det förra blifva föremål för serskilda bestämmelser?
Om emellertid detta har sin grund i ett föregående vidsträcktare bruk deraf, så bör man likväl ihågkomma, att motböckers bevisningskraft alltid kommer att bero på deras beskaffenhet samt att densamma, lika som begagnandet deraf, enligt föreslagna lagstadgandet, ankommer på kontrahenternes fria aftal.
En underordnad betydelse har ock i berörda stadgande blifvit leornad motböcker.
De äro i sjelfva verket deri ej betraktade annorlunda än såsom, utskrifna handelsräkningar; men det oaktadt har man uppdragit en väsendtlig skillnad emellan verkan af dylika räkningar och om förmälde böcker.
Jemlikt förslaget åligger det nemligen köpare, som ej godkänner räkning eller motbok, alt, på ett af de i 3 § föreskrifna sätt, inom viss tid klandra räk ningen eller motboken, vid påföljd, att den förra eljest varder lika utmätningsgild, som annat förfallet skuldebref, men att motboken kommer att gälla såsom fullt bevis i allt, hvari köparen ej kan visa fel.
Då således köparen, genom underlåtenhet att klandra räkningen, förlorar all rättighet att derå vidare tala, och dymedelst äfven möjligheten att uppehålla fordringsegaren i sin rätt, är det honom deremot obetaget att, änskönt han lemnat motboken oklandrad, söka, då den sedermera emot honom åberopas, deri visa fel och derigenom göra dess verkan såsom bevisning ytterligare beroende på tvist.
Men hvad vore, vid dylikt förhållande, fördelen af lagen om motböcker för kredithandeln?
Förefinnes ej redan en vida större genom den verkan, som blifvit tillagd handlandes utskrifna och köpare tillställde räkningar?
Fröt. 1841 och 1848 J 7 Sami. 1 Af cl. 7 Haft. 2 10 Lag-Utskotlets
Betänkande* NjO 2».
DS Utskottet jakande besvarar sistnämnde fråga, anser sig U skottet likväl, med afseende å de omständigheter, sora äro förenade med användandet af molböcker, böra medgifva, hurusom det vore i hög grad betänkligt att i lag tillägga dessa böcker någon ovillkorligen bevisande kraft.
Deras verkan i detta hänseende måste alltid ytterst ankomma på domaren, derest stridighet derom skulle uppstå; men derom erfordras dock icke någon serskild föreskrift.
Dessutom har Utskottet ej kunnat förbise de oredor och tvister, hvartill senare delen af ifrågavarande lagstadgande kan gifva anledning.
Om t. ex. köparen ej vill eller kan förete motbok, utan säger, att den förkommit, så måste handlanden bevisa, att det skett genom köparens vanvård, för att få begagna den rätt, som han i sådan händelse skulle ega att nemligen sin handelsbok med ed styrka.
Häri ligger dock genast ett frö icke allenast tilt rättegång, utan ock till hvarjehanda försök af betänkligare art.
Om man nu erkänner, att hufvud sakliga ändamålet för all kreditlagstiftning måste vara att, genom enkelhet i former, söka bereda säkerhet och ordning i de förhållanden, som densamma afser; samt att den lag, som icke ovillkorligen är af behofvet påkallad och ej eller medför fördelar, öfvervägande de olägenheter, som deraf kunna föranledas, ej bör komma i fråga;, så torde hvad Utskottet nu andragit, i anledning af 4 § i Kongl, Majds nådiga förslag, utgöra tillfyllestgörande grund för Utskottets derom redan förklarade omdöme.
Något behof af bestämmelser i omförmälda syftning förefinnes icke eller i förslagets öfrige delar, hvilka, enligt Utskottets omdöme, innefatta de allmänna föreskrifter, som lagstiftaren bor gifva i förevarande hänseende.
Hvad derutöfver af omständigheterna tilläfventyrs påkallas, synes, på sätt Utskottet redan yttrat, böra blifva ett föremål för aftal och ej för lagstiftningen.
Bruket af motböcker och andra sådane medel för bibehållande af ordning och reda i handelsförhållanden är genom föreslagna lagen icke någon betaget, och för pröfning af verkan deraf lernnar lagen redan tillfyllestgörande ledning.
Då af det ofvan anförda följer, att Utskottet anser stadgandet i 4 § af det nådiga förslaget ej böra antagas, men deremot finner de bestämmelser, som detsamma i öfrigt innefattar, ej allenast påkallade af behofvet, utan ock ledande till en nödig förbättring i lagstiftningen; får Utskottet, enär Kongl. Maj:ts propositioner endast i sin helhet kunna antagas, vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer* med af stag ä ifrågavarande nådiga pro position * besluta utfärdande af en författning utaf enahanda innehåll sorn den föreslagna* med uteslutande af 4 §> sd att 5 och 6 §§ i f öreslagne författningen, i den som kommer att utfärdas* i ordningen blifva den 4 oc^ Stockholm den 11 Februari 1&48. Lag-UitkoUelt Betänkande, ffl,® %u 11 N:o 21.
Ånk. till Exp. Utsfc. de» 1,4 Febr. 11.
II f. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af sältet för utmätt fastighets försäljning.
Till Lag-utskotte(s behandling har Hederv.
Bondeståndet remitterat ett af riksdagsfullmäktige!!
Olaus Ericsson från Bohus län ingifvet memorial, deri han yrkat, att de författningar, sorn föreskrifva, att utmätt faslighet skall å auktion försäljas i upp- och afslag, måtte upphäfvas, enär berörde försäljningssält vore missledande, och i stället påbjudas, att ifrågavarande auktioner endast böra ske i uppslag, såsom då utmätt lösegendom afyttras.
I anledning häraf får Utskottet afgifva följande utlåtande:
Redan genom Kongl, förordningen den 17 Februari 1748, angående försäljning af gäldbunden fast egendom, stadgades, att försäljningen skulle ske i upp- och afslag.
Sjelfva auktionssättet var likväl icke i lag bestämdt, utan i följd af vedertaget bruk sådant, att först bjöds i uppslag, till dess en summa genom högsta hudet blifvit bestämd, hvarefter antogs en skälig afslagssumma, sorn minskades, till dess någon ropade: "mitt”, då begge summorna sammanlades och utgjorde köpeskillingen.
Men enär detta auktionssätt emellertid medförde den olägenhet, att personer, okunnige, om hvad med afslag förstods, trodde hela köpeskillingen vara inbegripen i den utropade afslagssuraman, blef genom Kongl, förordningen den 29 November 1823 förordnadt, att, sedan vid utmätningsauktion å fastighet uppslagssumman, i brist af flera öfverbud, fastställts, afslagssumman bör tilläggas och sammantagna beloppet derefter afslagsvis utropas, till dess någon bjod ’’mitt”j eller summan nedgått tilt hvad först i uppslag fastställdes, äfvensom att, i fall under afslagsutropen två eller flere bjudare på en gång ropade ’’mitt", auktionen derefter borde endast desse bjudare emellan fortgå i uppslag och då blifvande högsta anbudet med klubbslag fastställas.
Nu emedan den anmärkta olägenheten härigenom är afhulpen och alt anledning till förvillelse för köpare undanröjd, samt ändamålet att vid auktion å utmätt fastighet få densamma till högsta möjliga pris försåld, till ej mindre gäldenärens än borgenärens fördel, säkrast vinnes genom försäljning i upp- och afslag, enär vid detta fösäljningssätt den ena spekulanten ej kan utröna, hvad den andra föresatt sig att bjuda, och derföre heldre betalar egendomens rätta värde, än, under afbidan på afslagssummans ytterligare nedsättning, äfventyrar, att annan köpare kommer honom i förväg: ty och 12 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 21. då annat försaljningssätt än nu omförmälta må följas, derest alla de, hvilkas rättäri fråga, derom sig förena; får Utskottet, med tillkännagifvande, att sist församlade Ständer, på enahanda grunder, afslagit då gjord framställning i samma syftning, som den ifrågavarande, vördsamt tillstyrka, att Olaus Ericssons förevarande motion icke mätte vinna Rikets Ständers bifall.
STOCKHOLM, Ecksteinska Boktryckeriet, 1848. Lag-Ulskollets Memorial,, -N:> 22, 23. i N:o 22.
Ant. till Exp.-Utsk. den 17 Febr., fcl. 2 e. m.
Sedan Heder v. Bonde-ståndet Lill Lag-utskottets behandling remitterat el t af riksdagsfullmäktigen Petter Pehrsson från Jönköpings län ingifvet memorial, deri blifvit yrkadt det stadgas mätte, att för alla länsmän skola utfärdas sådana fullmakter, att de icke utan laga ransakning och dom kunna afsättas; men Utskottet, enligt dess under N:o 4 afgifna utlåtande, ansett denna fråga icke kunna hänföras till de ämnen, som ligga inom
Utskottets i grundlagarne utstakade verkningskrets, samt derföre lill förenämnde Riks—stånd återlemna! omförmälta memorial; så har samma Riksstånd, vid föredragning af Utskottets berörde utlåtande, vidblifvit sitt vid remissen redan fattade beslut, alt väckta frågan bör behandlas af Utskottet, till hvilket memorialet alltså är vordet återsänd t; dock som Öfrige Riksstånd, Högloft.
Ridderskapet och Adeln den ip, Högv.
Preste-ståndet den 26 och Vällofl.
Borgare-ståndet den 22 sistlidne Januari, funnit ifrågavarande motion böra af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet handläggas , får Utskottet, med anmälan härom, till Hede-rv.
Bonde-ståndet å nyo återlemna ofta nä m nde memoria 1. ■Stockholm den 17 Februari 1S48.
Ant. till Exp.-Ulsk. d. 17 Febr., kl. 2 e. m.
Memorialj i anledning af återremiss utaf Utskottets betänkande N:o 6j öf ver väckt motion angående ändring i författningarna om by saltning.
Hederv» Bonde-ståndet har, under den 29 sistlidne Januari, på grund af fastställda anmärkningar, till Lag-utskottet återremitterat den fråga, som utBih. till R.
Prot. 18-17 och ISIS. 7 Sami. 1 Afd. 8 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, K:o 24. gör föremål för ofvan be förda belänkande; men som detsamma blifvit bifallet af Högloft.
Ridderskapet och Adeln den 22, samt Högv.
Preste-ståndet oell Vällofl.
Borgare-ståndet den 26 förenämnde månad, och tre Stånds mening i frågor af denna art utgör Rikets Ständers beslut, samt återförvisning ifrån elt
Riks-stånd ej betager samma beslut dess kraft och verkan, anser Utskottet något utlåtande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras; hvilket Utskottet får hos Hederv.
Bonde-ståndet vördsamligen anmäla.
Ank. till Exp.-Utsk. å. 29 Febr., kl. 2 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förmånsrätt för förskott på till försäljning lemnade varor.
Sedan, i anledning af gjord framställning om behofvet af en lag, som betryggade den, hvilken till försäljning emottagit varor eller konnässement derå, samt på blifvande köpeskilling lemnat varuegaren förskott emot förlust af det förskjutna i händelse den sistnämnde fåkade i konkurstillstånd innan varorna blifvit försålda och betalda eller kommit förskottsgifvaren tillhanda, Rikets senast församlade Ständer beslutat utfärdande af en författning i ämnet; men Kongl. Maj:t, på anförde skäl, vägrat Sitt bifall till uppgjorda förslaget; så har herr Lindström, E. G., uti ett hos Vällofl.
Ståndet vid innevarande riksmöte ingifvet och till Lag-utskottets behandling öfverlemnadt memorial, yrkat att, enär behofvet af en lag i förenämnde syftning vore oförminskadt, samt några väsendtliga förändringar, enligt motionärens åsigt, ej borde göras i omförmälta förslag, så vida dermed åsyftade nyttiga ändamål skall vinnas, Rikets Ständer å nyo malte till pröfning upptaga samma förslag, hvilket lyder, som följer: 1:0
Den, som från annan ort till försäljning emottagit varor, eller till honom eller hans ordres stäldt konnässement derå, samt på blifvande kö - Lag-Utsliollets Bclänkarlde, iY.o 21. i peskilling för varorna lemnat förskott, eller i och för försäljningsuppdraget haft omkostnad, njute för sådant förskott och omkostnad med ränta , i händelse förskottstagaren före försäljningen, gör konkurs, förmånsrätt utur värdet af varorna, derest de fumas till förskottsgif varens förfogande eller under hans vård. 2:0 Hafva varorna före konkursen redan blifvit försålda och levererade, utan att förskottstagaren erhållit liqvid, ege förskottsgifvarén att af försäljningssumman godtgöra sig för hvad lian förskjutit, framför andra förskotts tagarens borgenärer, såvida uppbörden af betalningen är honom ombetrodd. 3:o
Den förmånsrätt, nu sagd är, eger icke rum, om förskoltstagare och förskottsgifvare äro boende på samma ort och varorna der blifvit till försäljning öfverlemnade, så vida ej, vid varornas öfverlemnande, blifvit sä förfaret, som lagen i fråga om försträckning emot lös pant förmår.
Då Utskottet, efter öfvervägande af delta förslag, hvilket ej kan betraktas annorlunda, än såsom motionärens egen vid innevarande riksmöte väckta motion, nu går att deröfver sig yttra, får Utskottet instämma i senaste
Ständers åsigt om rättvisan och billigheten af den förmånsrätt, hvarom fråga är.
Ehuru förskottsgifvaren i ena fallet redan emottagit och således är innehafvare af de varor, hvarpå han förskjuter penningar, men i det andra blott bekommit en handling, som utmärker, att varorna blifvit till honom afsända, kan likväl förmånsrätten i båda fallen försvaras ursamma grund, eller från antagandet af en i varorna förvärfvad panträtt.
Då nemligen i 1 Kap.
Skiplego-balken af gällande sjölag stadgas, att ”Skippar ”för hvar och en, som något gods, i hans skip lastar, skal undertekna ”irenne Yederkännelse skrifter, som cognoscementer kallas, alla tre af lika ”innehåld,så att när then ene fullgjörs, the andre blifva uthan värde,” så är ock den skeppare, som emottagit gods för att till annan ort öfverföras, och medelst konnässementers undertecknande dertill sig förbundit, ej befriad från denna sin förbindelse, förr än han densamma, enligt konnässementernes lydelse, fullgjort, ehvad befraktaren eller afsändaren annorlunda förordnar, derest han icke återställer alla konnässementerne.
Och häraf följer uter, alt godset måste anses såsom åt skepparen anförtrodt för en tredje Lag-Utskottels Betänkande, N:o 24. persons vältning, eller ken å destinationsorten är konnässementinnehafvare.
Nu emedan panträtt i lösegendom, enligt den i lagstiftningen gällande och i lagskipningen antagna grundsats eger rum, der den, som panträtten tillgodonjuta vill, har ■egendomen i händer eller under sin disposition, lärer bestämmelsen afifrågaställde förmånsrätt ej eller kunna betraktas såsom en afvikelse från berörda grundsats.
Vid pröfning af förevarande förslag, förekommer emellertid hurusom Kongl. Maj:t emot detsamma anmärkt, att giltiga skäl saknades för de i förslaget gjorda inskränkningar, att förmånsrätt icke skulle ega rum, då förskottstagare och förskottsgifvare bo på samma ort, så vida ej vid varornas öfverlemnande blifvit så förfaret, sorn lagen, i fråga om försträckning emot lös pant, förmår, eller då konnässement är stäldt på iunehafvaren, och denna anmärkning synes äfven Utskottet grundad.
Man bär visserligen trott förra inskränkningen behöflig, emedan en mindre redlig gäldenär eljest lätteligen skulle kunna gynna de på samma ort med honom boende borgenärer på de öfrigas bekostnad; men då sådant ingalunda afböjes derigenom, att varorna kallas pant i stället för kommissionsgods, enär Svensk lag icke, såsom vilkor för giltigheten al lös egendoms pantsättning, stadgar sådana kontroller, som kunna förekomma svek under förra benämningen mera än under den senare, och då dessutom måste tagas i betraktande, att försäljning af gods ofta uppdrages åt personer, sorn bo på samma ort med godsegare, t. ex. då fabriksidkare öfverlemna deras tillverkningar ål andra för att afyttras ; så och enär om-förmälda inskränkning följaktligen, i stället att kunna medföra åsyftad veikan, skulle i viss nion komma den påyrkade lagen att förfela dermed afsedda ändamål, torde en sådan inskränkning ej eller böra ega rum.
Hvad den senare inskränkningen angår, så synes den hufvudsakligen vara föranledd deraf, att, derest konnässement är stäldt till innehafvare!), varorna ej kunna anses inlastade för någon viss persons räkning; men om man besinnar, att den person å destinationsorten, till hvilken ett till innehafvaren stäldt konnässement blifvit öfverlemnadt, jemlikt gällande lag har samma rättigheter i hänseende till inlastade varorna, sorn om konnässementet. varit uttryckligen stäldt å honom, lärer någon inskränkning i denna del icke erfordras för tillämpning af ofvanberörda grundsats på nu ifrågavarande fall.
Ehuru Lag-VIskoltels Betänkande, N:o 24.
5 Eluira Utskottet följaktligen icke kan tillstyrka antagande af motionärens förslag, anser likväl Utskottet, som, på sätt ofvan är nämndt, godkänner den hufvudsakliga grund, hvarpå detsamma hvilar, sig böra inför Rikets Ständer framlägga ett med samma grunder öfverensstämmande förslag.— Behofvet af en lag i förevarande syftning är af Rikets Ständer redan erliändt, och det tillhör således Utskottet att söka afhjelpa samma behof.
Vid uppgörande af ett sådant förslag har emellertid Utskottet ej kunnat förbise att, då förskott lemnäs på grund af konnässement, förskottsgifvaren till en del är i annan ställning, än om förskottet lemnats sedan varorna blifvit al skepparen till den förre levererade.
Derförinnan måste nemligen, enligt 5 och 7 §§. i Handels-balkens 17 kap., i vissa fall för sjöfolks lön, frakt och skeppslega, bilbref och bodmerilån tagas betalning ur varorna; och det är derföre, som Utskottet funnit nödigt att härom införa ett stadgande i sitt förslag, för hvars afvikelse från motionärens i öfrigt någon vidare redogörelse ej synes behöflig.
Utskottet får således vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas sorn följer:
Ilar ?irigon till försäljning emottagit varor, samt pä blifvande köpeskilling lemnat förskott eller i och jör uppdraget haft kostnad, njute för samma förskott och kostnad med ränta , derest förskottstagarens egendom till hans borgenärer af trädes, innan förskottet blifvit guldet, betalning utur varorna med den rätt, som i iy kapitlet 3 S IIandels-balkin är tillagd innehafvare af lös pant.
Lag samma vare om förskottet är lemnadt på grund af sådant konnässement, sorn i sjölagen omtalas, ändå att varorna före konkursen ej kommit förskottsgifvaren tillhanda; dock sker härigenom icke någon inskränkning i deji rätt, som i 5 och 7 SS af förutnämnde kapitel bestämmes för sjöfolks lön, frakt och skeppslega, bilbref och på bodmeri tagel län.
St. rrot.
IS47 och 1S4S. 7 Samt. 1 AfJ.
S lläft. 2 STOCKHOLM, f. rf. Schultzes Boktryckeri, 1848.
Lag-Utskottets Betänkande, N.o 2S.
1 N:o 25.
Ank. till Exp. Utsk. den 3 Mars., kl. i e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i Kongl.
Förordningen den äg Juli i8iä, angående åtskilliga omständigheter, som böra iakttagas vid ändrings sökande i Konsistoriernas utslag.
Uti berörde Kongl, förordning stadgas: ”att den, sora vill söka ändring uti Konsisloriernas utslag i de mål, som derifrån omedelbarligen dragas under Kongl. Maj:ts pröfning, icke allenast inom samma tid, som de underdåniga besvären skola till Kongl. Maj:t ingifvas, åligger att Konsistorium om denna sin föresatts underrätta, utan ock, mom utgången af lika lång tid derefter, med bevis inför Konsistorium styrka, att han sina besvär i laga tid och ordning ingifvit; att uti de mål, som dragas från Konsistoriernas till Hofrälternas och derifrån till Kongl.
Maj:ts pröfning, enahanda förhållande bör iakttagas, så att Konsistorium åligger i hänvisningen till besvärs anförande, som å utslaget tydligen bör utsättas, äfven införa, att den missnöjde, inom samma tid, som han eger sina besvär, efter hvad i hvarje ort är föreskrifvet, till Hofiätten ingifva, skall hos Konsistorium anmäla, att han ämnar öfver utslaget besvär anföra och derefter, inom trettionde dagen fiån sista inställelsedagen i Hofrätten, med bevis derifrån inför Konsistorium styrka, alt han sina besvär ingifvit, så vida desamma skola komma under pröfning; äfvensom att Hofrätten bör, jemte meddelande af hänvisning, i hvad ordning dess utslag i dylika mål dragas under Kongl. Maj:ts pröfning, föreskrifva klaganden att, inom den tid, som han sina besvär hos Kongl.
Maj:t i underdånighet bör inlemna, hos Konsistorium anmäla sitt tillämnade ändringssökande och derefter, inom trettionde dagen från den dag, då de underdåniga besvären sednast skola vara ingifna, hos Konsistorium med bevis styrka, att han sin klagan verkligen fullföljt, vid äfventyr att, om något häraf underlåtes, vara all vidare talan i målet förlustig.” — Under förmenande, att den skyldighet, som sålunda är ålagd part, hvilken vill klaga öfver beslut i de mål, berörda författning afser, att nemligen hos Konsistorium dels inom viss tid tillkännagifva sin föresats i nyssnämnde hänseende, dels ock, inom ytterligare bestämd tid, efter det klagan bör vara fullföljd, med behörigt bevis styrka, att sådant verkligen skett, är både olämplig och öfverflödig, emedan Bih. till R.
Prot. 1847 °°h 1848, 7 Sami. 1 Afd. q Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 26. en tillkännagifven föresats icke innefattar bevis, att den kommer att gå i fullbordan, samt Konsistorium, i händelse klagan fullföljes, i allmänhet erhåller deraf del för att i målet sig utlåta, har riksdagsfullmäktigen Andreas Bengtsson från Jönköpings län, uti ett hos Hederv.
Bonde-ståndet ingifvet memorial, hemställt, om icke ifrågavarande författning må upphäfvas eller densamma åtminstone kunde inskränkas till endast de mål, som från Konsistorium fullföljas i Hofrätt, enär Konsistorii utlåtande alltid infordras i det fall, att målet omedelbart derifrån drages under Kongl. Maj:ts nådiga pröfning.