Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lavering är en ganska nyttig förberedelse och öf- ning, innan man börjar måla i akvarell.
Tekniken är densamma i allmänhet, och dessutom förefinnes här den fördeien, att man kan roa sig med saken om kvällarne vid ljus (åtminstone vid enfärgad la- vering), hvilket däremot ju ej gärna går för sig med akvarellmålniog.
Såsom motiv för lavering äro gamla, fullfärdiga byggnader, pittoreska väderkvarnar, ruiner och dy- likt synnerligen lämpliga.
Mariner — helst sådana i blått på hvitt papper och med användande af ki- nesiskt hvitt — ta sig utmärkt ut.
Numera kan man få tag i goda studier att kopiera efter i våra alla illustrerade tidningar.
Ofta äro nämligen däri illustrationerna laverade, sedan foto- graferade och därpå på ett eller annat sätt tryckta.
Så finnas i Iduns förträffliga julnummer för förra året flere laverade teckningar af Jenny Nyström och Viktor Andrén.
Hvilken färg de begagnat vid la- veringarna kan jag ej med bestämdhet säga, men någon mörkare sådan torde det ha varit.
Hvilken färg man i allmänhet skall begagna, beror naturligtvis på hvars och ens smak och därjämte i viss mån på motivet.
F ö r egen del begagnar jag ofta neutral tint, men därjämte — beroende på hvilka motiven äro — också ibland andra färger.
Vissa färger (i synnerhet tämligen ljusa sådana) äro mera olämpliga så till vida, att man vid isättandet af de mörkaste skuggorna ej kan ernå tillräcklig kraft och styrka genom färgen i fråga ensam, och om man tillsätter någon mörkare färg, kan detta lätt skämma det hela, om man ej förfar med stor urskiljning.
Beträffande den för laveringen gjorda teckningens fullständighet, gäller därom detsamma som vid akva- rell.
Man bör sålunda teckna omsorgsfullt, men på samma gång lätt, innan man börjar måla.
I likhet med hvad som gällt vid akvarell, bör man ej vid färgläggningen använda för små penslar.
En lave- ring gör sig nämligen mycket bättre, om man gått till väga oförfäradt, med bred pensel.
Däremot blir resultatet, om man sitter och petar med små penslar, vanligen ej så tilltalande.
Det kommer nämligen då mycket lätt att hvila liksom en ängslig och oro- lig stämning öfver det hela, och den pigga, natur- liga friskhet, som eljes är egen för en kraftigt, bredt och ledigt utförd lavering och utgör dess största värde, lyser vanligen genom sin frånvaro.
På Innocence-bal.
nnocence-orden, som tack vare de ständiga tillflödena af nya krafter, i likhet med Iduna, bär den eviga ungdomen i sitt sköte, har firat sin stora bal denna vecka.
Den står ensam, utan konkurrent på denna vinters hori- sont, som icke får se Amaranthens stjärna födas.
Tvänne storheter trifvas icke gärna under samma tak, och sedan en öfverenskom- melse för några år sedan träffades mellan de bägge ordnarne att icke vidare uppträda som dubbelstäruor med delad glans, så stråla de numera ensamma med dubbel.
Alltså på Innocence-bal.
Ekipagerna, som i ilande fart med nedisa- de rutor styra färden öfver Norrbro och upp Slottsbacken, visa vägen och gasblossen på Stortorget stället.
Om Stockholm skulle behöfva något, så vore det visserligen en ny Börs.
Jag afser icke något attentat mot vår penningvärld, för så vidt den kretsar kring vår aftynande Börsinstitution, utan endast själfva lokalerna.
Börsbyggnaden uppfördes sannerligen icke med tanke på, att Stockholm skulle blifva en 2 5 0, 0 0 0 stad, om man också måste beundra framsyntheten hos den store byggmästaren, ty ännu i dag står börsvåningen oupphunnen i storlek.
Elegans och komfort skola vi där- emot icke ställa i samband med Börsen så- som lokal för stora baler.
En puritansk en- kelhet råder med afseende på trappuppgångar, korridorer och smårum, och endast den underbara färgsymfoni, som hvitt och guld, strålande upplysta, alltid förläna en lokal hvilkeu som helst, räddar stora börssalen från omöjlig- hetens öde.
Dess mera måste man beundra arrangörerna, som utaf dessa dystra rum med sina nakna väggar och genljudande golf skapat ett verk- ligt Eden — för en dag, nej för några få timmar af en natt.
Ekipagerna stanna.
Damer med tunga päls- verk öfver sina lätta baldräkter stiga uppför trapporna, tvänne vaktmästare slå upp dörrar- ne till nedre börssalen, som är inredd till kläd- rum — i parentes sagdt ett isande kallt kläd- rum — och den nyfikna åskådareskaran bakom den klädesbeklädda barriéren uppsnappar girigt en skymt af glänsande brokad, nakna skuld- ror och guldsmidda uniformer.
Den breda stentrappan, som i korta afsat- ser leder upp till våningen, är betäckt med mattor.
Det strålar af ljus, och öfverallt stå paradklädda grenadierer med sträckta ryggar och handen till honnör, så snart en uniform passerar, och passera göra de i en enda ström.
Vidare genom hela skogar af enar, öfver den stora, till en strålande grotta af glas, blom- mor och ljus förvandlade trappafsatsen.
Uppe i öfre vestibulen — denna vidunder- ligt fula vestibul med sitt kalla stengolf och sina nakna fängelsemurar — nu omskapad till en strålande entré, dekorerad i blått och gult och prunkande af tropiska växter, ha de manliga recipienterna fattat posto.
Till öfver- vägande del unga löjtnanter, hvilka med seger- vissa miner endast vänta på att få möta elden från hundratals strålande ögongap.
A c k, det är dock en härlig sak att kläda svettig skjorta för det täcka könet på en Innocencebal!
Fram genom den u D g a segerskaran och in i den stora sten gången, där stegen nu hvila dröjande i tjocka mattor, och där väggarna äro dolda af draperier och skyddande taflor från Konstföreningen — ett vackert galleri, som bildar en värdig entré till balsalen.
T y det är dock här, i stora börssalen, som intresset koncentrerar sig — stora börssalen, med sin dekorering i hvitt och guld, med sin gammalmodiga, men vackra belysning af hundratals stearinljus och sina stora speglar, infattade i grönt.
Så småningom samlas här en glänsande skara.
Lysande uniformer och ordensprydda bröst buga sig för charmanta 189S toaletter, man pratar, konverserar och presen- terar och intager för öfrigt en afvaktande hållning.
Nu stämmer stråkorkestern upp den härliga marschen ur » Midsommarnattsdröramen », dör- rarne slås upp i salens nedre ända, och före- gången af vid receptionen fungerande damer och herrar sväfvar en sky af kvinnlig ung- dom och fägring fram mellan åskådarnes leder, en sky skiftande i regnbågens alla färger.
På nytt slås dörrarne upp och segrarne från vestibulen tåga fram — triumfatorer i skönhetens spår.
Tillsammans recipiera ett 80 tal damer och ett 60-tal herrar.
Orkestern spelar upp en sprittande Wald- teufel, och inom ett ögonblick ha dess toner spunnit ihop en glänsande virfvel af par, som dansa ner utefter salens hela längd och sedan i en lifligt konverserande procession långsamt skrida upp till valsens utgångspunkt.
På nytt inträder er paus, fylld af väntan, hvarunder man ordnar sig på tvänne oregel- bundna kolonner utefter salens längd.
Så ljuda folksångens toner, och konungen och kronprinsessan Lovisa, de öfriga danska furstegästerna samt kronprinsen och prinsarne Carl och Eugen, företrädda af ordens styrande mästare och öfriga funktionärer samt åtföljda af uppvaktning, inträda i salen, leende och helsande till höger och vänster de djupt bu- gande skarorna.
Konungen själf deltager icke i dansen, utan går omkring och samtalar vänligt med de äldre damerna eller försvinner in i det kung- liga buffetrummet, men de andra kungliga per- sonerna kasta sig genast från början midt in i dansens virflar.
Orkestern har just hämtat sig från » Kong Christian stod ved hoien Mast » och spelar upp till francaise.
Man arrangerar sig bäst man kan, ty trängseln har blifvit förfärlig.
Rundt omkring de dansande paren, som mera pro- menera än dansa, bilda sig kompakta massor af åskådare, och de långa, amfiteatraliskt ord- nade bänkarna, som löpa salens längd utefter, äro fullsatta med hufvudsakligen äldre damer, som småleende följa de dansande paren, där söner eller döttrar virfla om, medan de tänka på sin egen ungdom och sin första, oförgätliga Innocencebal.
Tiden är kort, och de få timmar, som äro anslagna till dansen, gå som en dröm.
Val- serna, som dominera programmet — af nio danser ha de lagt beslag på fyra — aflösa hvarandra, än öppnade af kronprinsen och hans bröder, än af kronprins Frederik och den ständigt leende prins Christian.
Och mellan danserna, som utmärka sig för sin schvvung, men tyvärr också genom sin korthet, tåga paren, varma och upphettade, ut till buffetrum- men eller hvila ut i det långa galleriet.
Kunna vi väl använda tiden bättre än ge- nom att egna någon uppmärksamhet åt da- mernas toaletter?
A h, dessa toaletter!
Hvilket hufvudbry har man icke haft för deras skull, hvilka kolossala pengar äro icke nedlagda på dessa hundratals brokaddräkter, och här för- svinna de i mängden och uppmärksammas knappast af några andra än af en och an- nan särskildt intresserad iakttagare och af konkurrerande baldrottningar — nå, det se- nare är ju också meningen.
Man klär sig lika mycket för balens skull som för sin egen.
Det är en illustration till kollektivitetens seger öfver individen.
Kronprinsessan, som endast dansade två francaiser och kottiljong, bar en dräkt af
189$ i mycket ljust grågrön sidenmoaré med rika guldbroderier och långt släp, kring halsen en gnistrande briljantcollier, vid axeln porträtt af föräldrar och svärföräldrar, infattade i briljanter, och på hufvudet en krans af bril- janter.
Prinsessan Louise, hvars ungdomliga fäg- ring tjusade betraktaren, utmärkte sig för sin enkelhet: en hvit brokadklädning med kort släp omgaf den smidiga, smärta gestalten, kring halsen endast ett band af hvita pärlor och utan någon som helst hårprydnad.
Bland de öfriga damerna framstodo sär- skildt stormästarinnan, grefvinuan Alice Gyl- denstolpe, född Nieroth, som bar en char- mant, heliotropfärgad guldbrokadklädning, ce- remonimästarinDan, fru von Hofsten, född Evers, med en blå brokadklädning, rikt gar- nerad med ' silfver, grefvinnan Rabén i en blek rose atlasdräkt, kantad med sobel och silfver, grefvinnan Ebba Åkerhielm, som bar en grön brokadklädning, garnerad med vio- letter, grefvinnan Elisabeth Wachtmeister, född v. Plåten, i en röd brokadklädning, fru Dick- son, född Sparre, i en höggul brokaddräkt, garnerad med pärlor och spetsar, friherrinnan Armfelt i en dräkt af gult faille, garnerad med grön sammet, madame Plunkett i en grön brokadklädning, garnerad med violetter, grefvinnan Gyldenstolpe, född Plunkett, i en blå brokadklädning, garnerad med silfver, fru Svedberg, född Wallenberg, i en blå brokad- klädning, fru Wikström i blå atlasdräkt, öf- verklädd med guldbrokad och gula rosor m. fl.
Till följd af dödsfall, som under den när- mast föregående tiden inträffat i deras famil- jer, voro prinsessan Bernadotte och grefvin- nan Stephanie v. Plåten förhindrade att när- vara vid balen.
Redan före fjärde valsen bryta kouungen och prins Hans upp.
Så kommer i smårum- men en supé med en trängsel, som det en- dast kan vara vid en svensk huggsexa, och med små stilla slagsmål efter champagne- buteljerna och till sist som dessert efter ma- ten, den obligatoriska kotiljongen med sina ljufva minnen från balen.
Klockan är 1.
Balen afblåses.
D e kung- liga personerna draga sig tillbaka mellan bugande skaror, de lifliga grupperna samlas i en enda ström, som sakta rör sig nerför trapporna, det blir allt tommare i stora börs- salen, där nyss rådde ett brusande lif, och utanför på Stortorget kör det ena ekipaget fram efter det andra, dörrarna slås igen om gestalter, huttrande i sina kalla pälsverk, och det bär af i sporrsträck.
Men uppe i balsalen, hvars golf är öfver- strödt med tyll- och spetsbitar och knastrar af bortslitna perlor, släcka vaktmästarne lju- sen och mäta med ögonen längden på de öfverblifna stumparne, medan det uppjagade dammet sakta lägger sig till ro och ett par trefliga vaktraästaresjälar taga sig en liten sväng med flickorna i köket.
Stångat på telegrafbanan!
Som antalet af kvinnliga e. o. telegrafister och telegrafelever för närvarande är så stort att, med hänsyn till såväl telegrafverkets behof af kvinnlig telegrafper- sonal som möjligheten att bereda eleverna till- träde till lärokurs, någon tids uppskof med nya elevers antagande påkallas, har telegrafstyrelsen beslutit, att antagande af kvinnliga telegrafelever skall ti.lsvidare inställas.
Vid sådant förhållande hafva 360 ansökningar 23 D U N af ifrågavarande slag, hvilka under året t ' ll pröf- ning förekommit, ansetts icke kunna af styrelsen bifallas.
* Kvinnlig fattigvårdsledamot.
Vid senaste stämman i Löts församling i Upland valdes fröken Maria Tamm å Fånö till ledamot i fsttigvårdssty- relsen.
Valet var erhälligt.
Damer på skidlöpning.
En del yngre da- mer härstädes hade för några dagar sedan anord- nat en skidlöpningstäflan mellan hufvudstaden och Djursholm.
Starten skedde kl. 11, o c h i täflingen deltogo 17 damer samt 3 herrar, som förde led- ningen.
Fyra af damerna utgingo ur täflingen, och bland dem s o m först återkommo till målet, hade 3 behöft en tid af 1 tim. 32 min.
Ännu en sådan täflan torde inom kort komma ti 1 stånd.
Af den gamla stamman.
Den 10 dennes afled en af hufvudstadens äldsta invånare, fru Carolina Grunden, född Söderström, i en ålder af öfver 94 år samt sedan 1835 änka efter kam- marrättsrådet Julius Grunden.
Den bortgångnas make var på sin tid en af de mest bekanta per- sonligheterna inom hufvudstaden.
Han gjorde sig först allmänt bekant bland de unga brushuf- vudena inom Upsala studenter, hvilka deltogo i i det famösa musikupptåget vid den akademiska festligheten i anledning af Gustaf IV Adolfs krö- ning.
Sedermera blef han en aktad tjänsteman samt ifrig deltagare i det musikaliska lifvet i Stockholm, ej minst som amatörtonsättare.
Det är i sistnämnda egenskap han af August Blacnhe bevarats för eftervärlden genom dn roliga skizzen » En afton i Aurora-orden ».
Luthers hustrus vigselring.
Från Koburg meddelas, att i Auma b o r en familj, inom hvilken generation från generation nedärfts en konstrikt arbetad guldring.
Nyligen har den nuvarande ägaren lyckats dechiffrera den ingraverade inskrif- ten sålunda: » Dr Martino Luthero — Catarina o. Boren — 15 juni 1525i.
Ringen är prydd med religiösa sym- boler o c h är en pendant till Luthers förlofnings- ring, s o m förvaras i konstmuseet i Leipzig.
* Den heliga Birgittas graf?
Under resta- urationsarbet i kyrkan San Lorenzo in Panisperna har man nu, enligt hvad från tillförlitligt håll meddelas, funnit det berömda svenska helgonets graf.
Grafven befann sig bakom ett altare o c h består af en marmorsarkofag, förskrifvande sig från det andra århundradet.
Af kanonisations- handlingarna framgår äfven, att det svenska hel- gonet, s o m bodde i närheten af kyrkan San L o renzo, dog i R o m o c h blef begrafven i nämnda kyrka.
Vid undersökningen har man funnit några få ben i den innersta kistan, å hvilken emellertid förefanns en inskrift, som förklarade, att dessa ben voro den h. Birgittas jordiska kvarlefvor.
— — Teater och musik.
operan skulle som i går upptaga Aubers populära opera » Fra Diavolo » med hr Ödmann i titelpartiet.
Ett närmare omnämnande kunna vi sålunda ej lämna förr än i nästa nummer.
Denna repris har emellertid emotsetts med mycket in- tresse.
Konsert gafs i tisdags i Vetenskapsakademiens hörsal af hr Hugo Alfvén, en ung violinist, elev af konsertmästaren Zetterqvist härstädes.
Hr H. föredrog känsligt o c h musikaliskt Bériots konsert (G) för violin samt en romans af Viardot o c h en ganska karaktäristisk chanson slave af den väl- kända tonsättarinnan Lago.
Det lifliga bifall, som kom den unge konsertgifvaren till del, torde af honom böra upptagas som en vänlig uppmaning att med flit o c h arbete fortsätta sina studier, så att han en gång i framtiden kan infria de goda löften, han gifvit genom sin debut.
Hr H. hade erhållit ett synnerligt godt biträde, särskildt af fröken Alma Hulting, s o m på det hela taget förvånande väl utförde den fordrande oceanarian ur » Oberon », i hvilken hennes klang- fulla o c h omfångsrika stämma gjorde sig förträff- ligt gällande, samt hr Sven Scholander, som med erkändt mästerskap föredrog några italienska visor och en Fredmansepistel, därvid ackompagnerande sig på sin luta.
Värdefullt biträde lämnades för öfrigt af fröken Ek och en ung musikälskare med en ganska tilltalande, ehuru ännu ej fullt skolad barytonstämma.
m E n l ä r a r i n n a s En svensk r o m a n.
(Forts.) ANDRA KAPITLET.
Regnet fortfor att falla lika tröstlöst följande morgon, då kyrkoherden Magni o c h Kerstin satte sig upp i trillan för att åka till Kerstins blifvande hem.
Vägarna voro alldeles uppblötta, så ett det gick långsamt, och den halfva milen tog nära en timmes tid.
» Vi komma lagom till frukostlofvet, » sade pa- storn, » och i eftermiddag är det väl bäst att ställa in läsningen, tänker jag. » Nu skymtade skolhuset fram ur skogen.
Det var en gammal rödmålad, hälft förfallen byggnad med små fönster och temligen hög trappa.
Då skjutsen närmade sig, kommo barnflockarna fram bakom knutarna för att betrakta det under- liga skådespelet af prästgårdsskjutsen med pastorn och den nya lärarinnan.
Ty på deras miner syn.
tes, att de anade, hvem det var, pastorn hade i följe.
Kerstin Sangvin såg på barnen.
Hvad de voro smutsiga o c h trasiga, o c h hur utsvultna somliga sågo ut.
Det gjorde henne ondt o m dem.
Stac- kars småttingar!
Icke kunde väl någon elakhet bo hos dessa små lysta, magra och bleka varelser.
Pastorn hälsade vänligt, utan att hans hälsning besvarades, och så stego de |upp för trappan, där den bastanta fröken Vallin, församlingens folkskol- lärarinna, som ett par veckor uppehållit tjänsten, tog emot dem o c h förde dem in i skolsalen.
Det var ett lågt, mörkt rum, smutsigt nu i höstvädret, med gamla, vingliga, sönderskurna långbänkar och ett rankigt brunmåladt bord till kateder.
Ofvanför denna hängde en Sveriges karta i ena hörnet bredvid den gropiga svarta tatlan stodo på en hylla en kulram och en liten j o r d g l o b.
Det var allt af undervisningsmateriel, som syntes, utom några bibliska planscher, s o m hängde på sned här och där på väggarna.
Pastorn föreställde de båda lärarinnorna för hvarandra.
» Jag önskar er välkommen, fröken Sangvin, » sade den äldre kamraten.
» Måtte ni bara trifvas.
Det är visserligen ensamt här, men det vänjer man sig vid.
Så stego de in i det innanför skolsalen liggande rummet, som skulle komma att utgöra Kerstins bostad.
Det var enkelt, men ganska trefligt m ö - bleradt, o c h de virkade dukarne spelade en stor roll.
De lågo öfverallt på bord o c h stolar o c h på soffor.
På väggarna hängde en Kristusbild i li- tografi samt några på kartonnage med brokigt silke sydda bibelspråk i ramar af kvistar o c h ollon.
» Ja, här har ni ert lilla hem, » sade pastorn gladt.
» Köket ligger därutanför.
Hur ni skall ställa med hushållet, därom får ni nog bäst be- sked af fröken Vallin. » Denna kom in med en rykande panna kaffe.
Koppar stodo framsatta förut jämte en korg färskt hvetebröd.
» Det var snällt, lilla fröken, » sade pastorn, » det skall smaka o s s båda godt efter färden i rusk- vädret, rth, hvad det doftar godt. » Under kaffedrickningen fördes samtalet nästan uteslutande mellan pastorn och fröken Vallin o c h rörde skolangelägenheter.
Kyrkoherden sade sig vara mycket belåten med att det lyckats h o n o m att så snart få en vikarie, så att folkskolan icke längre behöfde hvila på skolläraren ensam.
När så klockan blef ett, gick fröken Vallin ut o c h ringde in barnen.
Trögt samlades de i salen o c h satte sig vårdslöst hängande på bänkarne.
» Kära barn, » sade kyrkoherden, » här se ni fröken Sangvin, er nya lärarinna.
Låt nu se, att ni äro flitiga, lydiga o c h uppmärksamma, så skall hon lära er många goda saker.
1 dag blir det ingen vidare läsning, utan ni få lof ätt gå hem, men först skola vi tillsammans förrätta b ö n.
Stå upp I »
IDUN 24 Barnen reste sig långsamt o c h fumlade åstad med att knäppa händerna, under det kyrkoherden läste » Fadervär » o c h » Välsignelsen », hvarpå han tog upp psalmversen: Gif, att jag stads min vandring så anställer, att ungdomsfel och odygd mig ej fäller.
Jag icke själf min in- och utgång v e t; ty led mig Du uti all menlöshet.
1893 på knä och blåsa på träna.
H o n fasade för att behöfva börja tänka på sin belägenhet.
Men då brasan med sakta hvinande ljud bör- jade pyra och h o n satt sig till ro i gungstolen, kommo tankarne.
Hon hade aldrig varit det.
Och här fanns j u inte en människa på långa sträckor annat än möjligen i några små eländiga kojor djupt inne i denna dystra skog, s o m susade därutanför.
H o n vågade ej se åt fönstret, hvars luckor hon glömt att stänga, och nu tordes hon icke gå ut för att göra det.
Ack, o m det ändå ville bli morgon snart?
Men det var j u knappast mörkt ännu!
Hon gick till bordet vid soffan och tog en bok.
Det var Sankeys sånger med melodier i sifferskrift.
Hon kände inte till dem, men började läsa: En pristäflan, i hvilken alla kunna deltaga, tillkännagifves ä sista nonsbilagan tro, att i den detta skall sidan af an- n u m m e r.
Vi intressera alla Barnen hade ingen brådska med att aflägsna våra l ä s a r i n n o r.
Villkoret för del- sig.
De kastade under lugg nyfikna blickar på tagande i täflingen är endast att Kerstin och ställde sig med vidöppen mun att lyssna till samtalet mellan de båda lärarinnorna vara, p r e n u m e r a n t å I d u n för och pastorn, och ännu efter det skolsalen blifvit minst ett halfär.
Men då de flesta stängd, stodo de i grupper på den lilla planen utanför och hviskade med hvarandra.
af våra läsarinnor väl redan äro Kyrkoherden begaf sig snart af, o c h de två lä- » Fast jag genom mörka dalen måste gå detta, bedja v i dem att, sedan de rarinnorna blefvo ensamma.
Fröken Vallin skulle och den iskalla Jordans flod, inte resa förrän på eftermiddagen, o c h Kerstin tagit del af tillkännagifvandet, som dock, jag vet min herdes löfte skall ändå kände sig så tacksam därför.
Hon var rädd för skänka styrka och kraft åt mitt mod.
för öfrigt kommer att införas ut- att bli lämnad allena.
Redan nu ned i dalen som det bär » Ni får det tyst här, » sade h o n till Kerstin.
förligare i ett följande n u m m e r, hör jag herdens milda röst: » följ du mig! » » Närmaste granne är fjärdingsmannens, som bo en urklippa den å motstående sida be- Vägen fruktar jag ej mer, då han är när- dryg fjärdingsväg härifrån och så handelsmannen, där är ljus uti dalen för mig.
som b o r ungefär lika långt bort åt andra hållet.
fintliga prenumerationsblanketten Där är ljus uti dalen, Ni får bli er egen tjänarinna och hushållerska.
och lämna den till någon bekant, där är ljus uti dalen, Skolsalen städa barnen, men vill man ha den där är ljus uti dalen för mig.
snygg, får man oftast göra o m det.
Jag vill inte som ä n n u ej prenumererat, men Intet ondt jag fruktar där, uppdraga någon skildring af barnen; dem får ni som möjligen skulle vilja göra det då min herde är så när — nog lära känna.
Men ett råd vill jag ge er, ehuru där är ljus uti dalen för mig.
det nog kan tyckas underligt: Sök att ha så litet för att k u n n a deltaga i täflingen.
som möjligt att göra med föräldrarne.
Ja, jag vet Hon läste versen ånyo, Den passade j u in på Läsen noga igenom tillkännagif- nog, » fortfor hon, då hon såg Kerstins förvånade hennes egen belägenhet.
Men hur stod det?
blickar, » att det strider nog emot hvad åtminstone vandet, och I skolen nog finna, att » Intet ondt jag fruktar där, jag fått lära mig, nämligen att få hemmet att sam- då min herde är så när — » hvarenda en k a n deltaga i täf- arbeta med skolan, men här går det inte, lita på Kerstin Sangvins hem hade aldrig varit något mig, annars får ni säkert göra sorgliga erfaren- religiöst hem i djupare mening, o c h för henne lingen.
heter. » hade religionen hittills varit mera form än inne- I d u n s R e d a k t i o n.
Men de ord hon nyss läst hade gripit henne Förmiddagen gick tämligen fort.
Vid fyratiden, fast, o c h hon kunde icke få dem ur sina tankar.
just som det började mörkna, kom en skjuts o c h Den gode herden, han ville j u vara den ensam- hämtade fröken Vallin, s o m hade nära en half mas o c h öfvergifnas värn — h o n visste, att det mil till sin skola o c h sitt hem.
Med beklämning stod så skrifvet.
Hon hade aldrig förr kännt sig hjärtat såg Kerstin henne aflägsna sig.
behöfva honom, men nu.
Tårarne stego Hur hemskt det kändes att vara alldeles ensam H u l d i n e B e a m i s h, f ö d d M o s a n d e r (» E d e l w e i s »); a f CARL henne i ögonen, hjärtat kändes så fullt, o c h i den VON BERGEN.
(M e d p o r t r ä t t.)