Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr 24 met^ derunder be”räknade 37 tunnor spanmål, finge till dem från Riksgälds-Contoret utbetalas.
Vid jemförelse emellan Expedilions-Utskottets, af Riks-stånden godkända, förslag till denna skrifvelse och Siats-Utskottets här ofvan anförda utlåtande, befinnes, alt uppgiften å begrafningshjelpens belopp kommit att i skrifvelsen intagas genom ett serdeles anmärkningsvärdi missförstånd af den i utlåtandet meddelade upplysning: 'att Jims pension, livar”af begrafningshjelpen, derest sådan blifvit till fullo aftjenad, skulle med ”sex månaders belopp utgå, utgjort 3g5 R.dr 24 sk. med derunder beräk”nade 37 tunnor spanmål.”
Emedlertid hade enkan Jim, mer än ett halft år innan Rikets Ständers förrberörde underdåniga skrifvelse expedierades, hos Riksgälds-Contoret anmält sig till begrafningshjelpens utbekommande och densamma uppburit med ett belopp af 254 R:dr 38 sk., motsvarande hälften af den pension, sorn hennes man för år 1832, eller det 24 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 86. år, då han med döden afgick, å Allmänna Indragnings-staten innehaft, och hvilket belopp följaktligen, enligt författningarne, sterbhuset tillkommit, ifall anspråket derå inom rätt tid gjorts gällande.
Men sedan merbemälde enka erhållit kännedom om Kongl. Majrts till Dess Befallningshafvande i Westerås Län, rörande denna Iråga, aflåtna Nådiga Bref af den 6 Augusti 1841, innehållande samma ordalag, som Rikets Ständers underdåniga skrifvelse i ämnet, eller att ifrågavarande begrafningshjelp ”bordt till sterbhusdelegai ne utgå med 395 R:dr 24 sk., med derunder beräknade 37 tunnor spanmål”, så framställde hon, på grund deraf, uti en genom Kortgl. Maj:ts Befallningshafvande till Fullmägtige insänd skrift, yrkande derom, att jemväl skillnaden emellan sistnämnde summa och det förut utgifna beloppet måtte varda med 140
R:dr 34 sk. af Riksgälds-Contoret lili henne utbetald.
Denna utbetalning förklarade dock Fullmägtige sig ej kunna bevilja, enär den vore stridande emot ej mindre uttryckliga stadgandet i det till deras efterrättelse utfärdade Reglemente, än bestämda ordalydelsen af Rikets Ständers i fråga om samma begrafningshjelp fattade beslut.
Efter anförandet af hvad sålunda i omförmälda hänseende blifvit beslutadt och tillgjordt, får Utskottet för sin del yttra: att då, på sätt af ofvanåberopade Kongl.
Bref äfven inhemtas, erhållandet af begrafningshjelp efter Landt-räntmäslaren
Alm utöfver den, som genom gällande författningar var bestämd, icke ens blifvit vid sista Riksdag ifrågasatt, samt den då hos Rikets Ständer gjorda framställning endast angick återvinnandet af den rättighet till begrafningshjelpens utbekommande, som bemälde
Landt-räntmästares sterbhus genom försummadt kraf förverkat; så och enär den origtiga, genom uppenbart missförstånd tillkomna, uppgiften å hvad denna begrafningshjelp skulle utgöra ingalunda synes böra föranleda en serskild, af Rikets
Ständer ej afsedd och emot författningarne stridande förmon, för bemälde sterbhusdelegare, finnér sig Utskottet, i anledning af, högstberörde remiss, icke kunna tillstyrka Rikets Ständer annan åtgärd, än att hos Kongl. Maj:t, jemte anförandet af ordalagen uti det vid sednast förflutna
Riksdag rörande ifrågavarande ämne fattade beslut, i underdånighet anmäla, att begrafningshjelpens belopp blifvit uti Rikets Ständers härom aflåtna underdåniga skrifvelse origtigt uppgifvet.
SVats-U Iskottets Utlåtande, N:o Sy. 25 1 N:o 87.
Alik. till Exp.-Utsk. den 28 Nov. kl. half 3 e. m.
Tillåtande, i anledning af föreslagen lindring tili vilkor en för de lill odlings företag inom åtskilliga
Län meddelade statsbidrag.
(R:gls-Afd.)
Enär de af Rikets sednast församlade Ständer fastställda vilkor för erhållandet af statsbidrag till vallen-aftappningar och större odlingsföretag inom Upsala jemte flera andra
Län skulle vara serdeles svåra och betungande, har Riksdagsfullmägtigen Johan åndersson från förstnämnde
Län, uti en inom Bonde-slåndet väckt och til!
Stats-Utskottet remitterad motion, föreslagit, att dessa, i egenskap af lån, beviljade bidrag måtte, då desamma meddelats lör större företag, deruti en eller flere socknar deltogo, antingen varda förändrade till sådana anslag utan återbetalningsskyldighet, sorn för enahanda arbeten inom de norra Länen erhållits, eller åtminstone förklaras vara ränlefria, så att den stadgade årliga inbetalningen finge oafkortad användas till lånens amorterande, hvilket, i sådant fall, kunde dess förr verkställas, och hvarigenom de personer, som åtagit sig alt å menighetens vägnar underteckna de föreskrifna skuldförbiudelserna, kunde befrias från äfventyret att i en framtid få ensamt ansvara för de då återstående ränteliqviderna.
Härjemte har samme motionär äfvenledes föreslagit, att de nya föreskrifter, som under innevarande Riksdag kunna varda meddelade i afseende på allmänna låne-understöd för vattenaftappningar, matte få retroactivt tillämpas på dylika, större menigheter redan tilldelade, lån.
I anledning af denna motion, anser sig Utskottet böra upplysa, att de medel, som Rikets Ständer vid sednaste Riksdag anvisade till Kongl..
Nådiga disposition, för befordrande vattenaflappningar eller andra förberedande åtgärder för större odlingsföretag inom medlersla och södra delarne af Riket, borde utgå såsom lån och efter 5 års förlopp återbetalas med 5 procent af det ursprungliga lånebeloppet, af hvilka 5 procent skulle Bih, till R, St, Fröt. t$44* 4 Sami, 1 Afd, 2.4 Haft,. 4 26 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o Sy, först beräknas 3 procents ränta på det återstående capitalet samt öfverskottet derefter afgå å capitalskulden; dock öfverlemnade Rikets Ständer åt Kongl. Maj:t att, der serskilda omständigheter påkallade en annan ordning för statsbidragets utgående, bevilja en mindre del af ifrågavarande medel såsom anslag utan återbetalningsskyldigbet.
Sedan de lånebidrag, ofvanomförmälda motion afser, emot nu anförda lindriga betalningsvilkor blifvit af vederbörande menigheter i underdånighet sökte och af Kongl. Maj:t i Nåder beviljade, samt låntagarne, före lånemedlens utbekommande, genom derför afgifna skuldförbindelser, åtagit sig den stadgade betalningsskyldighetens behöriga fullgörande; så och enär de förändrade ränte- och capitalafbetalningsvilkor, som i afseende på framdeles utgående dylika lån möjligtvis kunna varda fastställda, ingalunda synas böra erhålla retroactiv tillämpning å redan utgifna lånesummor, får Utskottet, som saknar all anledning tillstyrka någon eftergift af den betalningsskyldighet, hvartill nuvarande låne-innehafvare sig förbundit, hemställa, att, hvad förrbemälde Riksdagsfullmägtig rörande vilkoren för ifrågavarande lån föreslagit, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
STOCKHOLM, tryckt hos P. G. B e r g , i84f Stats-Utskottets Utlåtande, N-o 88.
Exp. Utsk den ig
IVov , kl 6 e. m.
Utlåtande, i anledning af dels Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition, angående förre Departements Chef emes vid General Tullstyrelsen, Presidenten af Billberghs och Canzli-Rådet Valerii befriande från ådörndt ersättningsansvar i målet, rörande den efter aflidne Uppbörds-Tu/lförvaltaren
Finér yppade balance, dels serskilda motioner, i fråga om beviljandet af enahanda eftergift för förre Kamereraren Kammar-Rätts-Rådet Winroth och förre Controllören Middendorff. (I. A-j Vid pröfning af Kongl.
Kammar-Rättens den 19 April 1841 gifna Utslag, i anledning af anstäldt åtal emot förre Controllören vid General-TöllStyrelsens Uppbörds-Contor P. V.
Middendorff, förre Kamereraren vid Styrelsens Kammar-Contor, Kammar-Hälls-Rådet J. Winroth, förre Presidenten och Förste Departements-Chefen vid nämnde Styrelse J. P. af Billbergh samt f. d. Ka meral-Deparlements-Cbefen vid samma Styrelse, CanzliRådet J. D. Valerius, jemte lieie GeneraUTull-Styrelsens embets- oell tjenstemän, såsom ansedde vållande, genom uragtlålne, embets- och tjenstepligter, till en af Tullförvaltaren vid Tulluppbörds- och Cassörs-Contoret i Slockholm M. F. Finér åsamkad och efter hans d. 20 Mars 1837 inträffade död yppade balance å de till Uppbörds- och Cassörs-cassorne hörande medel, fastställd, efter föregången balance-utredning, till ett belopp för år 1836 af 158,111 R;dr 4 r:st och för år 1837 af 14,886
R:dr 3 sk. 1 r:st, eller tillsammans 172,997 R:dr 3 sk. 5 rist, men sedermera genom serskilde levereringar nedsatt lill 123,544 R;dr lo sk, 4 r:st, hvaraf ft uppbördsmedlen för år 1836 65,744: 26. 9. 1837 7,645: 26. 11. 73,390: 5. 8. oeb å cassamedlen för år 1836 . 47,169: — 8. 1837 2,985: 9. — 50,154; 9.8. har Konungens Högste Domstol, genom Utslag den 6
Maj 1843, dömt ofTaBbemälde fyra embets- och tjenstemän för hvad i målet dem till last Bih. till fl. St.
Prof. 1844■ 4 Sami., 1 Afd., 25 Haft. 1 2 Slats-UtsJiOttels Utlåtande, N.-o 88. kommit: Controllören
Middendorff att med sin egendom, så långt den råckte, i första rummet gälda 1836 och 1837 årens uppbörds-brist samt vara sin vid Tullverkets Uppbörds-Contor innehafvande Conlrollörs-syssla för alltid förlustig; Kammar-Rätts-Råd< l Winroth att varda för alltid förlustig sin vid Tullverkets Kammar-Contor innehafvande kamererare-beställning samt hålla Kongl.
Majit och Kronan skadeslös i andra rummet, eller näst efter Middendorff, för 1836 och 1837 årens uppbördsbrist, och i första rummet för 1836 och 1837 årens brist å cassamedlen; Presidenten af Billbergh att, näst efter Winroth, dels hålla Kronan skadeslös för deu uppbördsdrift, Tullförvaltaren Finér å inkommande sjötullsuppbörden för år 1836 sig ådragit, dels ock i gäldandet af 1836 års brist å ulgiflsmedlen deltaga på det sätt, att Presidenten af Billbergh skuliei ansvara för så stor anpart af balance-beloppet för år 1836, som återstod, sedan i följd af de i Högste Domstolens utslag uti Finérs baiance-mål gillade grunder, angående tillgångarnes efter
Finér proportionerliga fördelning på cassör och år, från 1836 års totala Cassörs cassabrist afgått hvad, som, efter förhållande mellan hela dehetsumman samt de i densamma inbegripne, efter Presidenten af Billberghs afskedstagande från Tullverket, anordnade 20,000 R:dr, kunde å dessa sistnämnde belöpa; samt Canzii-Rådet Valerius, att, i ordningen näst efter Kammar-Rätts-Rådet Winroth, ej mindre betala den brist, som, efter proportionerlig fördelning på cassör och år, uppstod å de 20,000 R:dr, hvilka under Valerii tjenstetid såsom Kameral-Departements-Chef, blifvit dels år 1836, dels ock år 1837 till Cassörs-cassan anordnade för bestridande af 1836 års utgifter, än äfven ersätta 1837 års Uppbörds- och Cassörs-balacce.
De skäl, hvilka grundlagt Högste
Domstolens ofvannämnde beslut, äfvensom innehållet af Kammar-Rättens förut i målet gifna utslag, finnas fullständigt intagne uti Rikets Ständers Justitim-Ombudsmans för åren 1842 och 1843 afgifne embets-berättelse (pag 6 och följ), hvilken således här allenast åberopas.
Uti serskilde till Kongl. Majit ingifne böneskrifter, hafva förre Cortrollören Middendorff, Kammar-Rätts-Rådet Winroth, f. d.
Presidenten af Billbergh och Canzli-Kådet Valerius i und. anhållit om eftergift eller lindring af de genom Högste
Domstolens utslag dem ådömde ansvars- och straff-bestämmeler; varande i sådant afseende af Middendorff hufvudsakligen anfördt: att, ehuru iian icke kunnat förneka sin uragtlåtenhet af den uti instruction honom ålagde skyldighet att anställa jemförelse emellan Finérs uppbördsjournaler och inkommande Sjötullskammarens vecko-rapporler, sökanden likväl aldrig föreställt sig, att, på sätt
Domstolarne ansett, någon controll här - Siats-Utskotlets Utlåtande, 7V;o 88. 3 igenom blifvit åsidosatt, helst jemförelsen bloLt kunnat ske emellan tvänne för Middendorff'
V ill riktigheten obekanta slutsummor, nemi. den, journalen innehöll och den, som uppgafs uti vecko-rapporten från nämde Tullkammare, åt hvilken alltsedan år 1825 hela närmaste controllen varit anförtrodd; att omförmälde journal vid hvarje s. k. måndags-inventering legat öppen och osummerad, utan att inventerings-männen, Advocat-Fiscalen och Boksiuts-Kamereraren, fä« stat uppmärksamhet å den underlåtna summeringen, hvartill komme, alt samma journaler aldrig voro underkastade revision; att emedlertid, enligt hvad ett vittne edeligen intygat, den bristande summeringen blifvit, enligt Instructionens 2 §, af Middendorff hos Boksluts-Kamreraren anmäld; att då, på. sätt nämndt är, controli-journalens förande alltsedan år 1825 varit från sökandens tjenstebefattning till Inkommande Sjötullskammaren öfverflyttad!, Middendorff ansett sig, oaktadt namnet Controllör blifvit för honom bibehållet, icke hafva egt ringaste controll å Finers uppbörd; att sökanden varit den förste, som gjort anmälan angående Finers för sent afgifne cassa-redogörelser; alt sedan, uppå Middendorff^ anhållan, General-Tull-Styrelsen bifallit, att redogörelsen för den s. k.
Utgifts- eller Cassörs-cassan finge af sökanden öfvertagas samt, i anledning häraf, Middendorff' öfver nämnde cassa för Januari månad 1837 upprättat en ordentlig redovisning, oberoende af den efterliggande redogörelsen för år 1836, hvars afgifvande ålåg Finerr3 bade denna omständighet, i förening med den genom omförmälde controll föranledde omöjligheten för Finér att begagna Utgifls-cassans tillgångar för betäckande af uppbörds-bristen, verkat upptäckten af den dittills dolda balancen; samt att för öfrigt, efter hvad sjelfve åklagaren i målet erkänt, icke ringaste misstanka mot
Middendorff förekommit om medvetande af balancens tillvaro; på grund af dessa forhållanden och då Middendorff, efter en treltiosjuårig tjenstgöring vid Tullverket, hvarunder någon annan anmärkning, än den nu ifrågavarande, i hänseende lill hans tjensteutöfning icke egt rum, befunne sig vid vacklande helsa och framskriden ålder med hustru och tre oförsörjda barn, försalt i en utblottad belägenhet, sökanden i und. anhållit, att af gunst och nåd varda förskonad från utkräfvandet af den honom ådömde ersättning, tills afskrifning deraf möjligen kunde beviljas, äfvensom från förlusten af Controllörs-befattningen, eller ock att antingen varda transporterad till annan, med samma lönegrad förenad, tjenst vid Tullverket härstädes, eller ock erhålla pension, motsvarande trefjerdedelar af lönen.
Kanamar-Rätts-Rådel Winroth har i und. fästat Kongl. Maj:ts Nådiga uppmärksamhet derå, att den felaktighet, hvilken lian i detta mål låtit komma sig till last, icke inneburit ringaste afsigt alt till egen fördel befrämja 4 Stats-Utskoltets Utlåtande, N:o 88. döljandet af en känd eller befarad balance, utan vore att tillskrifva ett utaf alltför långt utsträckt förtroende till andre tjenstemäns heder och redbarhet, jemte hög ålder och försvagade krafter, föranledd uraktlåtenhet att bokstafligen uppfylla gifne controll-föreski ifter; att Winroth, sorn alltifrån d. 8 Jan.
1784 vaiit anställld i Tullverkets tjenst samt alltsedan år 1814 och intilldess han, i följd af ifrågavarande balance-mål, från tjenstgöi ing afstängdes, egt det aldrig missbrukade förtroendet att mottaga och i Banken insätta hela Rikets utom Stockholms tulluppbörd, icke förr än nu varit tilltalad för något tjenstefel, men deremot af Verkets serskilde styrelser undfått vitsord om nit, skicklighet och redbarhet i honom uppdragne befattningar samt jemväl hugnats med prof af Kongl. Maj:ts nåd; på hvilka skäl sökanden grundat den underdåniga anhållan, att utkräfvandet af den honom ådömde ersättning, hvartill ringa tillgång hos sökanden före funnes, linge tills vidare inställas och Nådig framställning om ersätmings-beloppets afskrifvande hos Rikets Ständer göras, äfvensom att Winroth mätte frikallas från ansvaret af tjenstenst förlust och få sig tillerkänd pension å Tullverkets stat.
Af förre Presidenten af Billbergh är vidare i underdånighet hemstäldt, det täcktes Kongl.
Maj:t, — med afseende ej mindre derå, att sökandens ifrågarande tjensteförseelse tillkommit ej af uppsåtligt vållande, utan af orätt begrepp om Författningarnes verkliga mening, än ock å de flerfaldiga vigtiga värf och förrättningar, sökanden under sin långa embetsmannabana i Rikets tjenst utfört och i hänseende till hvilkas fullgörande sökanden så väl från Kongl. Maj:t som Rikets Ständer undfått fördelaktiga vitsord om nit, skicklighet och välförhållande, samt i betraktande jemväl deraf, att det ågångne ULslagets tillämpning skulle för sökanden, som hade en talrik familj att försörja, medtaga alla tillgångar, utan att balancens belopp dermed på långt när kunde betäckas, — i nåder beflia sökanden från den honom ådömde ersättningsskyldigheten, eller, i händelse detta icke kunde beviljas, hos Rikets Ständer föreslå afskrifning af den summa, sökanden blifvitfcdömd att godtgöra, äfvensom att, jemte det med verkställigheten af Högste Domstolens Utslag, i hvad detsamma sökanden anginge, finge tills vidare anstå, Kongl.
Majit måtte förklara, alt all fråga om seqvester å sökandens pension eller öfriga egendom för Kronans räkning under tiden komrne att förfalla.
Slutligen har Canzii-Rådel Valerius, under hufvudsakligt åberopande af det obestridda förhållande, att under den tid af 97 dagar, räknadt från den 15 December 1836, sökanden innehaft Kameral-Departementets Chefsembetet, ifrågavarande tullbalance minskats med mera än 40,000 R:dr Banco* samt då verkställigheten af Högste Domstolens emot Canzli-Rådet fällde Stats-Ulskottets Utlåtande^ N.-o 88.
5 Utslag skulle beröfva honom alla tillgångar för sin egen, hustrus och fyra oförsörjda barns nödtorftiga bergning, framställt den underdåniga anhållan, att honom måtte af gunst och nåd förunnas antingen full befrielse från den ådömde ersättningsskyldigheten, eller, om derför, med afseende å medlens bevillnings-egenskap, hinder skulle möta, åtminstone nådigt in hi bi toria 1 eller moratorium, intill dess Rikets Ständer sammanträdt och hunnit pröfva Valerii tillämnade eftergift-ansökning.
Kammar-Rättens Advocals-Fiscals-Embele, hvars underdåniga yttrande öfver dessa böneskrifter blifvit i nåder infordradt, har i sådant afseende, beträffande MiddendorffSj Winroths och af Billberghs underdåniga ansökningar, andtagit: att, genom de uLi Finerska balance-målet hällne undersökningar blifvit fullständigt ådagalagdt, att oreda uti Finers uppbördsförvaltning allt sedan år 1830 varit för handen, och alt den då började balancen sedermera i jemn tillväxt fortgått i sex års tid eller till början afår 1837, dä Fine'rs obestånd uppdagats.
Vidare vore fulltygadt, att möjligheten för Finer icke allenast att dölja sin uppbördsställning, utan äfven att år efter annat öka tillgreppen å sin uppbörd, icke legat uti enttillfällig och öfvergående, utan tverlom i en oafbrutet fortsatt, uragtlålenhet å sökandernes sida af dea controll å uppbördsförvaltningen, som dem, hvar i sin ordning, ålegat; och långt ifrån att Middendorff, såsom han förmenat, egde att tillräkna sig såsom förtjenst balancens upptäckt, vore Middendorff Lvärtom den bland sökanderne, hvilken genom eftersatte tjenslepligter närmast vållat den förlust, Kronan i detta mål fått vidkännas.
I följd häraf och då om äfven sökanderne icke kunde sägas hafva uppsåtligen föranledt de tillgrepp, som af Finér föröfvats, likväl uppenbart vore, att en vida högre grad af efterlåtenhet uti tjenstepligternes uppfyllande läge sökanderne till last, än att med Statens säkerhet kunde förenas, att sökanderne blefve från allt ansvar befriade, funné Advocat-Fiscals-Embetet sig böra afstyrka nådigt bifall ej mindre till den sökte eftergiften från ersättnings-skyldighet för balancen, än ock till den ifrågaställde inhibitionen i fullgörandet af Högste Domstolens Utslag.
För den händelse emedlertid en dylik eftergift af hvad ådömdt blifvit skulle sökanderne i Nåder förunnas, ansåg Ari v<)ca'-Fisca!s Embetet densamma åtminstone icke böra sträckas till så stor del af balancen, för hvars ersättande säkerhet dels genom qvarstad å Middendorffs och Winroths lösegendom samt innehållande af hälften utaf deras' loner från och med 2:dra qvartalet 1837, och dels genom ställd borgen af Presidenten af Billbergh ej mindre för hälften af dess å Kammar-Rättens Stal innehafde Presidentslon från och med 2:dra qvartalet 1838, än ock emot förskingring af Pre - 6 Sats-TJlskoUels Utlåtande, ff.o 88. sidenlens fasta och lösa egendom blifvit beredd, och hvilka tillgångar, oberäknadl Presidenten af Billberghs fastighet, uppginge till ett sammanräknadt värde af 17,984 R:dr 7 sk. 6 rst.; genom indrifvande af hvilka tillgångar icke allenast Kronan undfinge någon godtgorelse för sin förlust, utan äfven Advocat-Fiscals-Embetet bibehölles vid den detsamma tillförsäkrade rätt att åtnjuta 12 procents actorats-arfvode å hvad efter dess ålgärd i balance-mål till Kronans cassa blefve levereradt.
Vidkommande åter Canzli-Rådet Våler ii ifrågavarande und. ansökning, har Advocat-Fiscals-Embetet förmält, att icke egen öfvertygelse om det rätta, utan endast de grunder, som, tvärtemot dem, hvilka Advocat-Fiscals-Embetet sökt göra gällande, blifvit af Domstolarne lagde vid sjelfva balancemålets behandling, föranlåtit Advocat-Fiscals-Embetet tili en så beskaffad embets-talan emot Canzli-Rådet Valerius, hvarigenom han fått sig ådömd en vidsträcktare ersättningsskyldighet, än som eljest för honom skulle kunnat ifrågakomna.
Genom de i balance-målet ågångne domslut hade nämligen blifvit förklaradt, att balance i så väl uppbörds» som cassörs-cassan för både år 1836 och 1837 vore för handen, och alt den behållning, som vid inventering i uppbörds-cassan den 20 Mars 1837 förefanns, skulle emellan de båda cassorna i förhållande till hvardera bristen i desamma fördelas, änskönt
Cassörs-cassan fått ensamt tillgodonjuta den behållning, som der, vid anställd inventering, d. 30 Mars befunnits.
I motsats härtill hade AdTocat-Fiscals-Embetet yttrat den öfvertygelse, att någon balance å 1837 års uppbördsmedel aldrig förefunnits, utan att hela uppbörds-bristen oafkortad tillhörde den föregående tiden, till hvilken samma brist alltså borde hänföras.
Denna åsigt hade Advocat-Fiscals-Embete grundat på följande skäl: t:o att Inkommande Tullkammarens veckouppgifler öfver 1837 års tulluppbörd voro fullkomligt rigtige, 'med undantag af en missräkning på 2 R:dr 14 sk.; 2:o att Uppbörds-Conlorets vecko-förslag öfver samma uppbörd äfven i alla hänseenden egde sin riktighet; 3:o att den contanta behållning å 1837 års uppbördsmedel, som vecko-förslagen för den 17 och 20 Mars påförde Uppbörds-cassan, derstädes, vid sistnämnde dag, eller Finérs dödsdag, anställd inventering, verkligen voro till finnandes med ett öfverskott af nära 2,000
R:dr; samt 4:o att det af Kammar-Contoret författade Utdrag af Inkommande SjöLullskammarens uppbördsbok och veckoförslag samt banco-boken ådagalade, att hela den vid Finers död yppade brist i tulluppbörden redan i Maj månad 1836 existerade, och att den således icke till någon del härrörde från det påföljde årets uppbörd.
Om nu, i öfverenstämmelse härmed, Uppbörds-cassan fått odeladt behålla de contanta me - Stats-TJtskottels Utlåtande , IV.'o 88. y del, som uti den samma vid inventeringen d. 20 Mars 1837 befunnos, och denna behållning sedermera, för den del deraf, som, enligt Uppbörds-Contorels vecko-förslag d. 17 Mars 1837, tillhörde det årets uppbörd, blifvit vid denna sin egenskap bibehållen, så bade det förhållande inträdt, att ingen brist i Uppbörds-Cassan för år 1837 kommit att ega rum, utan bela balance-beloppet qvarstadnat å uppbörden för den tid, då de åsidosatte controllerne just hade beredt uppbftrdsmannen tillfälle till försnillning och tillgrepp, hvaraf åter blifvit en följd, att den af Advocat-fiscals-embetet emot Canzli-Rådet Valerius förde talan, på grund hvaraf han af llögste
Domstolen blifvit dömd att i sista rummet ersätta 1837 års uppbörds-balance, aldrig ifrågakommit eller kunnat anställas.
Ehuruväl sålunda Advocat-Fiscalen, sin pligt likmätigt, måst vid målets utförande ställa sig omförmälde af Domstolen stadgade grunder till efterrättelse, ansåge Advocat-Fiscalen, då fråga nu vore, icke om rätt, utan om nåd, sig icke kunna frångå sin enskilda åsigt i ämnet, hvadan och då, i händelse denna åsigt vunnit afseende, balance-målet ostridigt fått dea utgång, att Valerius, som först i slutet af år 1836 tillträdde Kamelal-Departements-Chefs-embetet, blifvit från den del af detta mål, som rörde blåsten i TulluppbördsCassan, aldeles skiljd, Advocat-Fiscalen i und. tillstyrkte
Nådigt afseende å Canzli-Rådets und. anhållan att från all slags ersättning af denna brist varda af nåd befriad.