Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu genom det föreslagna upphörandet af depo - u Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. sition eller borgen för böter, när klagan föres öfver Underrätts utslag, ett väsendtligt binder emot sådan klagan undanrödjes, så torde i sammanhang dermed och för att motväga den tillökning af besvärsmålens antal, som möjligen kunde blifva en följd af nyssnämnda förändring, den största möjliga exekutiva kraft böra tilläggas Underrätternas utslag i brottmål.
I hufvudsaklig öfverensstämmelse med Herr Henschens sist omförmälda motion och Lag-Utskottets tillstyrkande vid sisthållna riksdag, får derföre Utskottet slutligen hemställa, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvari genom förordnas, att den, sorn i brottmål blifvit af Underrätt tilldömd ersättning för skada eller kostnad, skall, ändå att klagan i Hofrätt föres, njuta utmätning derför emot borgen, efter hvad i 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken sägs.
Reservationer: af Herr Olivecrona, K.: »Då jag icke kunnat biträda den mening, som inom Lagutskottet gjort sig gällande, att nemligen föreslå borttagandet af den i 30 Kap. 1 § Rättegångs-Balken stadgade s. k. revisionsskilling al 200 daler silfvermynt, hvilken skall erläggas af den, som är missnöjd med Hofrätts dom och vill draga densamma under Kongl. Maj:ts pröfning, får jag emot beslutet i denna del nedlägga min reservation.
Jag anser icke lämpligt att den hållhake på processlystnaden helt och hållet utplånas ur lagen, hvilken sedan gammalt förefunnits och nu förhindrar att en mängd lapprisaker hänskjutas till Högsta Domstolen.
Borttager man föreskriften om revisionsskillings nedsättande och lemnar alldeles fritt för enhvar, äfven om han har tvänne domstolars sammanstämmande domar emot sig, att söka ändring i Hofrätts beslut, är fara för handen att en massa mål, angående obetydligheter, kastas på Högsta Domstolen och skall komma att upptaga denna domstols tid så, att andra, mera magtpåliggande, ärenders behandling deraf kan lida.
Deremot anser jag att föreskrifterna i 30 Kap. 6 § Rättegångs-Balken, angående iakttagelserna för den, som är så fattig att han ej eger ograverad egendom till 500 dalers värde, men vill söka att Konungen må öfverse Hofrätts dom, gerna kunna upphäfvas.
Nämnda föreskrifter synas lämpligen kunna ersättas af ett stadgande af innehåll att ett vanligt fattigdomsbevis, utfärdadt af kyrkoherden i församlingen, domaren eller kronofogden i orten, må vara tillräckligt för att styrka sökandens medellöshet.
Rättvisa skulle på sådant sätt icke blifva den fattige förnekad, men en lättnad honom beredd att ådagalägga sin fattigdom.» af Herr Henschen; „ Herr Lemchen: “Det belopp, som enligt 25 Kap. 1 och 15 ^RättegångsBalken skall erläggas för rättighet till fullföljd af talan i Hofrätt mot Underrätts utslag i tvistemål, äi visserligen icke så stort att lagens föreskrift derom kan anses innefatta hinder för part att söka och vinna rättelse i ett till äfventyrs felaktigt be» slut, desto mindre som 13 § i Kongl. Förordningen angående expeditionslösen anses tillämplig för den, som saknar tillgång till betalning, så att honom tillätes fullfölja Lay-Utskottets Betänkande N:o 24.
15 sin talan efter anmälan inom föreskrifven tid utan erläggande af vadepenningar.
Det må derför kunna medgifvas att stadgandena om vadepenningar icke medföra någon synnerlig skada eller olägenhet och att deras skyndsamma upphäfvande på sådan grund icke af behofvet påkallas.
Men det synes mig innefatta en anmärkningsvärd motsägelse, att bibehålla skyldigheten för rättsökande att erlägga vad, då man befriar dem från åliggandet att vid fullföljande af talan mot Hofrätts dom eller utslag utgifva revisionsskilling.
Föreskrifterna om begge dessa afgifter hafva samma syftemål och stödja sig på enahanda grund.
De skäl, som anföras eller kunna anföras för borttagande eller bibehållande af den ena, äro lika gällande i afseende på den andra.
I följd häraf och då jag gillar Lag-Utskottets hemställan om upphäfvande af lagens föreskrifter angående revisionsskilling, anser jag mig äfven böra tillstyrka, att Rikets Ständer fatta beslut af lika beskaflenhet om upphörande af parts skyldighet att erlägga vadepenningar.
Om denna min åsigt godkännes, torde en förändrad lydelse af förutnämnda och några andra paragrafer i 25 Kapitlet Rättegångs-Balken vara erforderlig.
Jag får derför, i förmodan att det anses betänkligt att utan Lag-Utskottets hörande antaga ett af mig framstäldt förslag i sådant hänseende, vördsamt hemställa, att denna fråga måtte remitteras till Lag-Utskottets förnyade behandling, dervid äfven torde komma under öfverläggning huruvida en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t om upphäfvande af det i 12 § af Kongl.
Förordningen angående expeditionslösen den 30 November 1855 förekommande förbud att taga lösen för vadebevis bör tillstyrkas.
Lag-Utskottet har uti inledningen till sitt Betänkande anfört, bland annat, att i lagen finnas vissa föreskrifter om vilkoren för rättighet att hos högre instanser söka ändring i lägre domstolars beslut, hvilka föreskrifter "innebära en orättvisa, "emedan de alltid utgöra en snara för den oerfarne och i rättegångar mindre be»vandrade, ofta äfven ett hinder för den fattige att vinna sin rätt", och att »man bör hysa ringa tvekan att afskaffa dylika så kallade formaliteter, i de fall då de utan verkligt behof ännu qvarstå i lagen».
I öfverensstämmelse med denna sålunda uttryckta åsigt har Utskottet gjort förslag om upphäfvande af lagens föreskrifter angående skyldighet för part att ställa borgen för kostnad och skada samt nedsätta revisionsskilling, men deremot tillstyrkt bibehållande af den i 3 Kap. 5 g RättegångsBalken stadgade, för obemedlade, »oerfarna och i rättegångar mindre bevandrade» parter mest betungande skyldigheten att fullgöra Hofrätts dom eller utslag i tvistemål, då ändring sökes hos Kongl. Maj:t; och Utskottet har icke ens föreslagit någon ändring i nämnda lagrum, beträffande de deri meddelade, föråldrade, jag vågar säga oförnuftiga föreskrifter om edgång och den utfattiges åläggande att ställa borgen för sig sjelf eller träda i fängelse till sakens slut.
Till stöd för sitt afstyrkande af Herr Henschens motion om befrielse för part, som vill söka ändring i Hofrätts dom i civilt mål, från skyldighet att fullgöra domen, har Utskottet åberopat och i sitt
Betänkande ordagrannt infört ett vid sisthållna riksdag af då varande Lag-Utskott afgifvet Utlåtande i anledning af en då väckt motion af enahanda syftning.
De skäl, som i detta Utlåtande finnas anförda, äro: att stadgandena om doms fullgörande, då talan i tvistemål fullföljes hos Kongl. Maj:t, skulle bereda den hos Hofrätten vinnande parten säkerhet, att icke vederparten må kunna under längre tid uppehålla den vinnande i hans rätt eller till och med under tiden på ett eller annat sätt till hans förfång undanskaffa sina tillgån - 16 Lag-TJtskottets Betänkande N:o 24. gar: att i dessa stadganden således läge ett »korrektif» deremot, att rättegångar af sådan anledning hos Kongl. Majit oskäligen fullföljas: och att genom borttagande af samma stadganden vinnande part kunde förorsakas förlust, hvilken endast i någon mån skulle förebyggas, om han erhölle utmätning å Hofrätts dom eller utslag, ändå att klagan deremot fördes.
Dessa skäl synas mig icke vara gällande eller tillfyllestgörande, om man, såsom vederbör, fäster lika afseende på begge parternas rätt och vill, så vidt ske kan, bereda alla, ej mindre den fattige än den rike, jemlikhet inför lagen.
I fall ändring icke sökes i Hofrätts dom och den, som tappat, ej godvilligt betalar hvad honom blifvit ådömdt, har den vinnande ej annan utväg för att utfå sin fordran än domens öfverlemnande till vederbörande exekutor för verkställighet genom utmätning.
Hvarför skall den vinnande erhålla bättre rätt, när vederparten, kanske icke utan full befogenhet, söker ändring i domen?
Jag kan ej finna att ett sådant lagstadgande är rättvist och billigt.
Om den, som vunnit, får utmätning å domen med rättighet att mot borgen lyfta det utmätta, äfven då ändring i domen sökes, har han, enligt mitt omdöme, tillgodonjutit all den rätt, honom skäligen tillkomma bör.
— För den rike och bemedlade möter ej någon svårighet att iakttaga lagens enkla föreskrift om utgifvande och nedsättning af hvad dömdt är; men det är ganska svårt och kanske ej så sällan omöjligt för den mer eller mindre fattige att fullgöra de flera, besvärliga och äfven kostsamma åtgärder, som åligga honom, då han ej eger och kan utgifva ådömda beloppet.
— Föreskrifterna om doms fullgörande, hvilka visserligen “utgöra en snara för den oerfarne och i rättegångar mindre bevandrade, ofta äfven ett hinder, för den fattige att vinna sin rätt“, innefatta icke något verksamt “korrektiv mot oskäligt fullföljande af rättegångar hos Kongl.
Den processlystne och orättrådige kan, äfven utan iakttagande af dessa föreskrifter, bereda sig tillfälle att en längre tid uppehålla sin vederpart i hans rätt och till och med att under tiden undanskaffa sina tillgångar.
Då part inom bestämd tid hos Hofrätt anmäler sig vilja fullfölja talan hos Kongl. Majit mot Hofrättens dom eller utslag i tvistemål, meddelar Hofrätten föreskrift om hvad han vidare har att iakttaga.
De så kallade prestanda, som sålunda lagligen föreskrifvas, är parten pligtig att fullgöra före inställelsedagen hos Kongl.
Majit, d. v. s. inom två månader i mål från Svea Hofrätt och inom tre månader från Göta Hofrätt och Hofi ätten öfver Skåne och Blekinge efter det Hofrättens dom föll.
Om parten ej då iakttagit hvad honom rätteligen blifvit förelagdt, dömes han förlustig sin talan, men sådana mål lottas dessförinnan emellan Revisionssekreterarne och blifva först derefter i sin tur föredragna, i följd hvaraf slutliga afgörandet kan fördröjas ganska länge, kanske till och med ett år, och under den sålunda förflutna längre tid från den dag Hofrättens dom gafs, har den ändringssökande, utan att fullgöra domen, uppehållit vederparten i hans rätt och äfven möjligen kunnat undanskaffa sina tillgångar.
På grund häraf anser jag lagens stadganden om parts skyldighet att fullgöra Hofrätts dom vid fullföljande af talan hos Kongl. Majit böra upphäfvas och i sammanhang dermed 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken förändras så, att detta lagrum ostridigt må kunna tillämpas i afseende på verkställighet af Hofrätts dom eller utslag; och vill jag derför vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer^ med uttryckande af en sådan åsigt, remittera äfven denna fråga åter till Lag-Utskottet för ytterligare handläggning.
Beträffande Herr Henscheus motion om upphörande af skyldigheten för klagande - Lag-Utskottets Betänkande N:o 24.
17 gande part i brottmål att nedsätta eller ställa borgen för honom ådömda böter m. m., synes mig Lag-Utskottets
Betänkande innehålla en anmärkningsvärd inkonseqvens.
Utskottet har nemligen tillstyrkt bifall till motionen, såvidt den åsyftar upphäfvande af föreskrifterna i 38 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 angående skyldighet f ör den, som vill föra klagan i Hofrätt öfver Underrätts utslag i brottmål, att vid besvären foga borgen för klaganden ådömda böter eller bevis att de blifvit i ränteri nedsatte eller ock intyg om sin fattigdom, men deremot afstyrkt Herr Henschens förslag om upphörande af den i Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 stadgade skyldighet för den, som söker ändring i Hof- eller Öfverrätts utslag i brottmål, att jemte besvären inlemna antingen bevis om nedsättning af böter, ersättning för rättegångskostnaden och hvad Hof- eller Öfverrätten derjemte ålagt den missnöjde parten att gälda, eller ock fattigdomsbetyg.
Såsom skäl för bibehållande af föreskriften om nedsättning af böter och ersättning, som Hofrätt ådömt, har Utskottet endast anfört, att denna föreskrift vore gagnelig, emedan den skulle förekomma obefogad klagan och bereda den klagandes motpart säkerhet för utbekommande af ersättningen, samt att, med särskildt afseende på hvad Utskottet hemställt i fråga om revisionsskillingens afskaffande, det torde vara mindre rådligt att på samma gång underlätta ändringssökandet i brottmål, hvarmed Utskottet ansett lämpligen kunna anstå intilldess resultaten af revisionsskillingens afskaffande hunnit visa sig.
Att tillstyrka bibehållande af föreskrifter om böters nedsättning såsom ett förment korrektif mot obefogad klagan, lärer väl finnas stridande mot Utskottets yttrande i början af Betänkandet, att ändamålet med de i lag stadgade vilkor eller s. k. prestanda för rättigheten att hos högre
Rätt söka ändring i lägre domstols beslut bör vara, endast att bereda motparten säkerhet mot den förlust, som derigenom kan honom tillskyndas; och om man vill bibehålla föreskriften rörande böters nedsättning, då klagan föres öfver Hof- eller Öfverrätts utslag, torde man, af samma skäl och för att vara konseqvent, äfven böra bibehålla hvad som finnes stadgadt om skyldighet att nedsätta eller ställa borgen för böter, som Underrätt ådömt.
Men jag vågar påstå, att dessa föreskrifter sällan eller aldrig utgöra något verksamt hinder mot fullföljande af obefogad talan, och att de icke äro gagneliga, utan tvärtom onyttiga och rättsvidriga.
Det händer icke så sällan att den enfaldige, i rättegångar oerfarne och mindre bemedlade, i följd af oförstånd eller oförmåga, i större eller mindre mån uraktlåter hvad honom i detta hänseende åligger och att han således förlorar talan mot ett beslut, deri han kunnat och bort vinna ändring; hvaremot den, som är van vid rättegång samt vill genom krångel och tidsutdrägt söka undandraga sig laglig bestraffning och ersättningsskyldighet, ganska sällan låter en sådan försummelse komma sig till last.
Han kan jemväl vinna sitt syftemål genom att fullfölja talan utan iakttagande af omförmälda föreskrifter.
Följden blifver visserligen att han dömes sin talan förlustig, men någon tid måste förflyta innan ett sådant beslut varder uppsatt och expedieradt, och merendels erfordras ej längre tid för utfärdande af utslag i bötesmål, hvari klagandens besvär, utan vederpartens hörande, upptagas till pröfning och ogillas.
När besvär kommuniceras vederparten, inträffar större tidsutdrägt; men då anses den klagande icke hafva saknat fog till talans fullföljande, och vid sådant förhållande är det väl icke rättvist och billigt, att han måst i viss mån fullgöra det öfverklagade utslaget.
Vid sisthållna riksdag har Lag-Utskottet i sitt Betänkande N:o 89 angående en motion i samma syftning, som den Herr Henschen nu väckt, yttrat, att ofvanBih. till B.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 9 Häft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. nämnda stadganden i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 icke allenast voro till största delen onyttiga utan äfven kunde verka skadligt, hvarför ock Utskottet tillstyrkt deras upphäfvande.
De, enligt min uppfattning, välgrundade motiver, Utskottet dervid anfört, anser jag mig icke böra upprepa utan endast åberopa.
Det må dock tillåtas mig att uppgifva och söka utveckla några ytterligare skäl och omständigheter till stöd för min åsigt.
Lagens stadgande att böter vid bristande tillgång skola förvandlas till annat straff, utgör ett tillräckligt hinder för den bötfällde att kunna genom obehörig klagan i längden undandraga sig ett rättvist straff, äfven, om han under någon tid kan vinna uppskof.
För lagstiftningen måste det vara likgiltigt om det ådömda straffet går i verkställighet under den ena eller den andra af dessa former; och med bötesstraffets ändamål är icke förenligt, att Staten, endast för att öka sina inkomster af bötesmedlen, alldeles utarmar den bötfällde, som kanske hellre underkastar sig förvandlingsstraffet.
Derför stadgas ock i 2 Kap. 9 § af den nya strafflagen, som i så hög grad ökat böternas belopp, att den sakfälldes egendom, i den mån den vore nödvändig för hans samt hans hustrus, oförsörjda barns och husfolks bergning, ej må i mät för böter tagas.
För den sakfällde, som vill söka ändring i Underrätts eller Hofrätts utslag, kan det ofta möta stor svårighet att visa det han, på grund af nyssnämnda lagrum, är fri från utmätning för de honom ådömda böter och följaktligen berättigad till fattigdomsbevis; och det kan svårligen åläggas domare, kyrkoherde och kronobetjent att göra en så fullständig undersökning om hans förmögenhets-omständigheter, som för utgifvande af ett sådant intyg erfordras.
Vid detta förhållande kan således inträffa, antingen att nedsättningsskyldigheten drabbar den bötfällde tyngre än böterna enligt lagens mening kunnat göra, eller att löftesmän nödgas erlägga böter, som ej hos den sakfällde kunnat uttagas.
I begge fallen sker en uppenbar orättvisa, och ännu större är orättvisan, om den sakfällde af dylika omständigheter hindras att söka och vinna ändring i ett origtigt beslut.
Endast på denna grund och såsom en följd af den nya strafflagen, anser jag, äfven om andra gällande skäl saknades, alla föreskrifter om deposition af eller borgen för ådömda böter böra upphäfvas.
Om, på sätt föreslaget blifvit, i lag stadgas, att den, som blifvit tilldömd ersättning i brottmål, må derför vinna utmätning och emot borgen lyfta det utmätta, ändå att ändring i högre
Rätt sökes, får den vinnande större förmån och säkerhet mot förlust, än han har genom föreskriften i Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 att den, som blifvit ådömd ersättning, skall nedsätta densamma när han söker ändring i Hof- eller Ofverrätts utslag.
Utmätning kunde nemligen verkställas genast efter det Underrättens utslag fallit, hvaremot nedsättning af ersättningen ej behöfver ske förr än efter den icke korta besvärstidens slut, d. v. s. dagen före eller samma dag besvären till Kongl. Maj:t ingifvas och således icke sällan ett eller annat år sednare.
Under denna långa tiden har den ersättningsskyldige säkerligen tillfälle att förskingra eller mera lätthet att undanskaffa sina tillgångar än vid en hastigt påkommande utmätning.
Dessutom bör väl icke den vinnande hafva bättre rätt, när vederparten söker ändring än då denne förklarar sig nöjd med utslaget eller låter det vinna kraft, så att verkställighet kan genast ske.
I sednare fallet eger ju icke den vinnande någon annan utväg än utmätning för att utbekomma sin ersättning, om vederparten icke godvilligt betalar.
Utskottets farhåga för en större tillökning i antalet af de bötesmål, som fullföljas i Högsta Domstolen, anser jag icke utgöra något gällande skäl för afslag af motionen om upphörande af skyldigheten att nedsätta böter och ersättning, när så - Lag-Utskottets Betänkande N:o 24.
19 dana mål fullföljas från Hof- eller Öfverrätt.
Jag tror dessutom icke att tillökningen skulle blifva betydlig; och äfven i fall flera bötesmål, d. v. s. mindre brottmål, hvilka sällan äro vidlyftiga och invecklade, fullf öljas i Högsta Domstolen, kan jag icke antaga eller förmoda att någon anmärkningsvärd balans af oafgjorda mål eller längre dröjsmål med målens afgörande skall deraf uppkomma.
Såsom en slutföljd af hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt hemställa: att Rikets Ständer måtte, för sin del, besluta en författning, hvarigenom dels förordnas att hvad i 38 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 samt Kongl. Brefvet den 17 November 1832 finnes stadgadt om skyldighet för den, som är på fri fot och vill söka ändring i Underrätts eller Hof- eller Öfverrätts utslag i brottmål, att nedsätta honom ådömda böter och ersättning eller för böter ställa borgen eller ock förete intyg om sin fattigdom, upphört att vara gällande; dels ock stadgas, att 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken skall erhålla ett tillägg af denna lydelse: »Den, som i brottmål blifvit tilldömd ersättning för skada »och kostnad, håfve ock rätt derför njuta utmätning, ändå att »ändring i högre Rätt sökes; ställe dock för det som lyftes full »borgen.»
Uti denna reservation instämde Herr Bovin och Riksdagsfullmägtigen Olof Pehrsson från Gefleborgs län. af Herr Bolinder.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. 1866, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om suspension af dödsstraffets tillämpning under viss lid.
Uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet vackt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 98) har Riksdagsfullmiigtigén Saen Rosenberg trän Christianstads län anfört, att frågan om dödsstraffets afskaffände väl blifvit genom tre Stånds beslut och Kongl.
Maj:ts sanktion af ilen nya strafflagen sålunda afgjord, att detsamma borde uti tagen bibehållas, men att denna fråga ännu vore vid lif och egde den stora vigt, att intet medel för hennes genomdrifvande borde lemnäs oförsökt; och då för vinnande af dödsstraffets fullkomliga afskaffsnde erfarenhetens vittnesbörd om detsammas obehöflighet vore af nöden, så hade motionären ansett, att ett försök i sådan rigtning borde göras.
I Finland hade dödsstraffets tillämpning varit suspenderadt alltsedan är 1826. utan att någon deraf föranledd tillökning i brottsligheten försports, och om äfven härstädes, genom en öfverenskommelse mellan statsinagterna, den dock i lagen gvarstående straffarten dödsstraff suspenderades för 20, 15 eiler åtminstone 10 år, så kunde, enligt motionärens tanke, derigenom framkallas ett erfarenhetsbevis, huruvida denna straffarts bibehållande vore nödvändigt eller icke.
Motionären har derföre föreslagit, »att Rikets Ständer ville för sin del besluta och hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, det aila stadganden i Sveriges lagar om dödsstraff mätte varda suspenderade under en tid af åtminstone tio år».
Då motionären icke ens ifrågaställa att stadganden a angående dödsstraff i den föga mer än ett år tillämpade strafflagen af den 16 Februari 1864 skulle upphäfvas, har Utskottet icke i den ifrågavarande motionen haft grundlagsenlig anledning att till pröfning upptaga frågan om dödsstraffets afskaffande; och enär en gällande lags verkan icke enligt grundlagens innehåll kan annorlunda suspenderas än genom den i 25 § Regeringsformen Konungen förbehållna benådningsmagt, samt vid sådant förhållande ett Rikets Ständers beslut om suspension af strafflagens Bih. till R.
Fröt. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 10 Hå/t. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. bestämmelser angående dödsstraff icke skulle stå i öfverensstämmelse med stadgandena i nämnda § och 90 § Regeringsformen, och en underdånig anhållan hos Kontrl.
Maj:t. om iakttagande af vissa grunder vid benådningsmagtens utöfning i särskilda fali ej heller vore lämplig; så har Utskottet ansett sig böra hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Af herr Olivecrona, Kmed hvilken Herr Bovin och Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg frän Christianstads län instämde: ”Då Bonde-Ståndet vid sistlidna riksdag, under behandlingen af förslaget till ny strafflag, för sin del beslöt dödsstraffets borttagande ur den allmänna lagen, men detta beslut icke biträddes af de öfriga Stånden, om också inom Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet försvarare, af äsigten om samma straffs uteslutande ur lagen icke saknades, hade man välgrundad anledning förmoda, att frågan om dödsstraffets upphäfvande. såsom varande en kulturfråga af synnerlig vigt, skulle snart under en eller annan form vid påföljande riksdag återkomma.
Denna förmodan har ock besannat sig.
Af deni, som vid sistlidna riksdag försvarade dödsstraffets bibehållande i strafflagen, anmärktes hufvudsakligen, att detta straffs afskaffande kunde öka antalet af grofva brott och rubba rättssäkerheten i landet samt att man saknade all erfarenhet af den verkan, som straffets upphäfvande kunde komma att medföra.
Med fästad t afseende på dessa anmärkningar under diskussionerna vid sista riksdagen, synes ledamoten af Bonde-Ståndet Sven Rosenberg vid innevarande riksdag hafva väckt sin nu af Lag-Utskottets pluralitet afstyrkta motion, angående dödsstraffets suspenderande, d. ä. icke tillämpande, under en tid af åtminstone 10 år.
Hade han omedelbart påyrkat dödsstraffets totala upphäfvande, hade hans motion säkerligen mötts af alldeles samma anmärkningar, som för tvänne är tillbaka och dessutom af den invändningen — hvilket diskussionen inom Lag-Utskottet tillräckligt ådagalagt — att man icke borde göra någon ändring i texten af en allmän lag, som blott helt kort tid varit gällande.