Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1834• 4 Sami. 1 Afd. 2 Dand. 5 2.5:te Häjtet. 34 Stats-Utskoltels Utlåtande N.-o 273. måste betalas, eller ock möjligen utan föregången årlig liqvid utplånas.
Ostridigt skulle detta emellan skuldsättning och undsättning omvexlande system leda till orätt och förfång, antingen för räntetagare eller räntegifvare, i händelse en följd af antingen goda eller hårda år verkade en flerårig sänkning eller höjning af markegångspriset.
En medelmarkegång, beräknad efler medium af 10 år, vore mindre ombytlighet underkastad och har flere sannolikheter för sig af möjlighet, att afböja dessa förluster.
Den hade således hellre bort antagas, så vida en medelmarkegång nödvändigt skall bestämmas.
Den må upprättas på grund af flera eller färre år, kan den dock icke undgå att i flera afseende»! föranleda orättvisa.
Källan till den första och oundvikliga orättvisan ligger deruti, att då det nya systemet införes, måste följande årens medelmarkegångspris grundas på fyra föregående års markegångar, hvilka redan tjenat lill lösningspris emellan räntegifvare och räntetagare.
Hafva dessa varit höga, så måste räntegifvare» till en del komma att å nyo erlägga hvad han redan betalat.
Så skola markegångarne för de förflutna missväxlåren i Norrländska Länen höja medeimarkegångarne för fyra de nästkommande åren, och räntegifvaren nödgas för andra gången betala en betydlig del af de hårda årens redan nog tryckande tiondelösen.
I de provincer, inora hvilka flera föregående år varit ymniga och några hårda år inträffa under öfvergången lill det nya systemet, verka de förflutna årens låga markegångar en nedsättning i de tillstundande åren, och räntetagare!» blir förlustig en del af det lösningspris han bort kunna påräkna, med desto mindre utsigt lill ersättning, ju flera hårda år den följande femårsperioden innehåller.
Det skall äfven ofta inträffa, att icke samma person, som lidit förlusten, får uppbära ersättningen.
En tillträdande räntegifvare måste under det goda året vid låg markegång utbetala det öfverskott afträdaren fått innehålla; den förre ålägges alltså att betala annan mans skuld.
Den löntagare, som ett och annat år under höga markegångspris måst åtnöja sig med lösen efter lägre medelmarkegångar, skulle ock ofta hafva afträdt sysslan då ersättningsåren komrno, och hans obilliga förlust vore en lika obehörig vinst för efterträdaren.
I allt detta ser jag förslaget slå i strid mot de enklaste rättsgrunder, hvilka aldrig ostraffadt åsidosättas.
Genom det af Utskottet gillade utkastet till rcglor för liqvid mellan räntegifvare och räntetagare, har Utskottet upphäft läntetagares uppsägningsiält.
Att optionsrätten ursprungligt tillhört räntetagarne allena och varit förenad med en nog oinskränkt forsel-skyhiighet för räntegifvarne är allmänt kändt.
Med ränletagarnes begifvande hafva deras och ränte - Ståls-Utskottets Utlåtande !
V:o 273.
35 gifvares ömsesidiga rättigheter under de sistföfflutne 3o åren småningom blifvit bestämda lili fullkomlig motsvarighet.
Mot hårda räntetagares prcjerier äro garantier stadgade, tillräckliga om de begagnas, såsom erfarenbeten i många provincer redan visat, hvarest allmogen i de senare åren upphört att klaga öfver de fordna missbruken.
Att nu öfvergå lill den andra ytterligheten — att beröfva räntetagaren en förmon, som först uteslutande varit honom tillhörig, innebär ett rä tts vidrig t godtycke.
Det kan icke heller ske utan räntetagarens förlust.
Att Iian alla år får temligen lika inkomst torde vara honom en otillräcklig tröst, serdeles för den ringare löntagaren.
Ty de större tillgångar han hittills kunnat påräkna under ett dyrare år, hafva varit honom af nöden att bestrida de då äfven dyrare Jefnadsbehofven.
Nu skall han, beröfvad sin rätt, alt in natura uppbära de oundgängligaste lifsförnödenheter och nödsakad att köpa dem för de gängse högre pris, men förbunden alt mottaga ett vida lägre lösningspris, nödvändigt råka i yttersta förlägenhet.
Jag tv i fia r ali någon af våra i städerna bosatta Skollärare någonsin kunnat af det hårdare årets större inkomst göra en besparing för kommande lider.
Nu, då de skulle tvingas alt lemna en de! af denna inkomst innestående hos räntegifvaren till en oviss framtid, lära de icke få skäl alt välsigna detta sjelftagna förmynderskap.
De, som uppbära en ringa lön, lemnäs derigenom åt nöd och bekymmer.
En inkomst af 200 lill 3oo R:dr, hvarutöfver mången Skol-lärares ej uppgår, efter höga markegångspris beräknad, tål minst under ett sådant år något afdrag, om innehafvaren skall kunna lifnära sig deraf.
Man har, lill förslagets försvar mot räntetagarens befarade förlust genom naturaleverering, då medelmarkegången understiger årets markegång, anfört: att ”räntegifvaren icke sannolikt blottställer sig för 0- ”behagligheterna af en leverering in natura, då dermed jemväl ar förbenad en contant utgift” (^Stats-, Bevilln.- och Oecon.-Utsk. Bet.
N;o 128 sid. 10).
Meningen är då klar •— räntegifvaren skall förbindas att lösa räntorne med penningar.
Är han derigenom lyckligare?
I länder, der afsäUninge när obehindrad och jemn, der stadsmanna-näringar och Industrie på nära håll emottaga landtmannens producler och penningen befinner sig i lifligt omlopp, kan denna theoretiskt rigtiga lunka utföras.
Hos oss måste den-anses för en främmande lux-planta, sorn icke tål climamatet.
För räknemästaren må detta -liqvidationssält visa sig aldri?
så fördelaktigt och ledande till enkelhet i räkenskaperna — men för de skattdragande blifver det förderfligt.
Med den tröghet i varors och pen - 36 Stats-Ulskollets Utlåtande N.O 2j3. ningars omsättning — de långväga a fsä tt n i n gs-t i 11 fäll ena — de för lifvets oundgängligaste behof under ett hårdare luftstreck nödvändiga uppoffringar af tid och arbelsmöda, som till icke ringa del alltid blifva oskiljaktiga följder af landets läge och ställning; kan jag icke tänka mig att alla natura-prmstationer någonsin hos oss kunna förvandlas till penninge-skatter.
Redan är det tillräckligt betungande för allmogen, att under hösten och förvintern, genom spanmålens afsättning i aflägsna städer, anskaffa tillgångar till tjenstefolkets aflöning, hushållshehofven, kronoutlagorna o. s. v. Ofta saknas dertill afsättnings-tillfälle, och köparne, i den tilläfventyrs enda afsätlnings-orten inom provincen, föreskrifva vilkoren efter beräkning af den tillströmmande menighetens förlägenhet.
Ålades nu räntegifvarne ytterligare att inom viss tid afsätta hela kronotiondens belopp, af 10,000 till 20,000 tunnor; skulle deras förlägenhet stegras lill det yttersta.
Icke blott den förlust de ledo af en brådskyndad afsättning, utan ock deri inom bestämd termin ökade forsel-skyldigheten för afsättningen inneburo ju ock en ökad skattebörda.
Räntetagaren kan deremot på den spanmål han in natura uppbär, lemna credit mot förskott, dem köpmannen åter icke beviljar den enskilde räntegifvaren, som måste utbjuda sin vara till salu.
Jag åberopar alla de allmogens medlemmar från sädesrika orter, som, oförblindade af iheoretiska griller, ledas blott af sin erfarenhet och sitt sunda förstånd , om de ej anse alla prasstationers förvandling till penningar oförenlig med skatte-allmogens bestånd.
Invånarne i de provincer, der missväxtår ofta inträffa, levererings-slällena äro aflägsna, spanmålsräntorne utgå i små poster med betydlig forselmöda och flera binäringar lemna penningetillgångar, torde dervid finna sin fördel.
Men inom de landskap, som egentligen frambringa säd, och från hvilka räntorna utgöras hufvudsakligen i spanmål, ofta till flera tiotal tunnor af hemmanet, skulle ingen ting annat kunna så förderfligt ingripa i folkets oeconomiska ställning.
— Sjelfva den jemnare fördelning af skatterna till ungefär lika belopp för hvarje år, som förslaget lofvar, torde af de mera tänkande räntegifvarne föga värderas.
För räknemäslaren och på papperet visar sig fördelen klar.
Men det är blott skada att folkets vanor, hushåilssält och lynne, vid dylika beräkningar, i sin raon, utgöra element, hvilka man icke får uraktlåta, ehuru de icke kunna uppställas i siffror.
Det är visserligen godt att räntegifvaren under ett missväxtår, undgår att betala hela markegångspriset.
I de hårdaste fall, då han försättes i nöd, är denna lindring ovärderlig, liksom fivarje annan undsättning.
Men den är ock Stats-TJtskottets Utlåtande N.O 273. 37 att 'Betrakta såsom ett Lån, hvilket han efter hand bor betala.
Ett annat är kan komma, då han med betydliga tillskott utöfver årets låga markegångspris, får ersätta den behållning han vunnit under förra dyrare år.
Monne han då har denna behållning i förvar?
Månne den ymnigare tillgången på spanmål, vid nedfallna pris och försvårad afsättning, tryggar honom för förlägenhet, då han nu skall, jemte hvarje räntelunna, erlägga contanta penningar?
Månne ej rättigheten att innehålla en del af skaltepersedlarnes värde under de dyrare åren, på detfa sätt blir de 0- förslåndigares t)ch mindre bemedlades fall?
Månne ej de mera länkande skola önska, att intet skuldsättningstvång vore dem ålagdt äfven de år, då de möjligen kunde till fullo betala?
Mig synes det så.
Af den förståndiga allmoge, för hvars seder och tänkesätt jag icke är främmande, har jag ofta hört yttras den grundsatsen: att bonden är lycklig då han, änskönt med möda, hvarje år betalar hvad han är skyldig.
Men de visare må döma!
Jag har hittills ej ifrågasatt inflytelsen af obilliga markegångssältninjgar på delta nya liqvidationssätt.
För mig visar det sig behäftadt med alla dessa svårigheter, om jag ock antager, att hvarje års markegångspris blifva bestämda med fullkomligt opartisk lioggranhet.
Denna 0- partiskhet lärer dock beklagligen icke få påräknas mera i framliden, än i det förflutna.
Hvarje under billigheten nedsatt eller derutöfver förhöjdt markegångspris skulle nu i fem år-inverka till skada för den ena parten.
Hvad har då Utskottet vidgjort för att erhålla en pålitligare markegångssättning?
Det har hemställt dessas framflyttning till en ticf af året, då prisen vunnit mera stadga; någon annan egentlig afvikelse från de gamla markegångssättnings-grunderna finner jag ej i förslaget.
Men har man väl derigenom undanröjt — för att åberopa den Kongl.
Propositionens ord — sådana enskilda inleressen, som kunna det ena året föranleda till oskäligt höga, och det andra till lika låga pris?
Skola de icke vinna en ökad retelse till strid, just genom vissheten att beslutet inom markegångs-comiteen är afgörande, sedan räntelagaren hade förlorat sin uppsägningsrätt?
Men skälen skola i protocollet antecknas.
Val! menskliga uppfinningsförmågan är likväl rik, och protocollet ■—• ett papper.
Till låga har just den invecklade melhoden till liqvid mellan räntetagare och räntegifvare nödgat
Utskottet alt föreslå tvänne markegångssättningar hvarje år, af hvilka den förra, verkställd om hösten i vanlig lid, skall ligga till grund för årets ränteliqvid.
Ett system, sorn så i alla sina delar föranleder trassel och jemk, bär vittnes - 38 Siats-Utskottets Utlåtande N.-o 2^3. börd om sig sjelft.
Det är ju dessutom uppenbart att då detta höstmarkegångspris, som vanligen understiger det sanna årspriset, vid räc.teJiqviden måste ingå i beräkning af medelpriset, blifver räntetagaren lidande, utan möjlig ersättning.
Det corrigerade markegångspriset, sorn i Mars bestämdes, kunde först ingå i nästa års medel-markegång.
Liqviden för det löpande året kan icke, efter verkställd leverering eller lösen, undergå rubbning.
Utslaget af ett system, som utgår från uppliäfvandet af ursprungliga och naturliga rättsförhållanden borde icke kunna undgå att misslyckas.
Alt binda räntetagaren vid det af markegångssätlningärna beroende lösningspriset blir i högsta grad obilligt, så länge man icke för de förra kan stadga säkrare grunder.
Hittills bar den ömsesidiga uppsägningsrätten utgjort det naturliga correclivet mot misstagen inom markegångs-comiteerna.
Nu måste dessa förvandlas till stridsplatser för egennyttigt interessen.
I de flesta händelser skall utgången blifva ofördelaktig för den parten, sorn icke mera eger uppsägningsrätt; ty i den andras magt slår alltid att välja den utväg till liqvid, han för sig finnér fördelaktig.
Räntetagaren är desto mer att beklaga, som han blef lidande ej allena genom det under billigheten nedsatta markegångspriset, utan äfven i goda år, då afsättningstillfälle saknades, mäste emottaga spanmålen in natura, utan att ett annat år när markegångspriset blifvit för lågt bestämdt, genom uppsägning kunna bereda sig ersättning för skadan.
De förluster, som häraf kunna drabba Academier, Scholae-Stater, Hospital och flera allmänna Inrättningar, äro ögonskenliga.
Vådan af dem för deras bestånd borde af hvarje opartisk kunna inses, och försvaret för den reciproca uppsägningsrätten, hvilken jag på det högsta måste yrka, såsom enda naturliga grunden för förhållandena mellan räntegifvare och räntetagare, ej behöfva hemtas från Presterskapets privilegier, i hvilka den dock mot hvarje ingrepp till dessa institutioners förfång, lärer vara förvarad, så länge en vis och Nådig Konung vakar öfver Gundlugens helgd.
Spanmålens lösen må, med bibehållande af den ömsesidiga levereringsrälten, för öfrigt blifva föremål för fri öfverensenskommelse mellan räntetagare och räntegifvare, under skydd af alla möjliga garantier till ränlegifvarens säkerhet mot prejeri, dem man så vidt möjligt må förstärka.
Vill man icke medgifva uppsägningsrätt; så fordrar den enklaste rättvisa att uppoffringen blir å båda sidorna lika.
Ett enkelt stadgande, att räntorne ovilkorligen skola lösas efter markegångspris, blifver då tillräckligt.
Jag har uppgifvit skälen hvarföre Stals-Utskottets Utlåtande JY.-o 273.
39 jag anser ett sådant stadgande likväl ytterst skadligt för de skallskyldige.
Sannolikt skulle det aldrig bifallas af dem.
Den kostsamma reductionen af hemmans-räntorna anser jag komma att leda till större årlig flucluation i lösningsprisen för räntepersedlarna, oell reserverar mig sålunda deremot.”
I denna reservation instämde Prosten Astrand, som tillika åberopade sina vid Stats- och Oeconomie-Utskoltens Betänkanden N:o 90 och N:o 128 för nästlrdne Riksdag afgifne reservationer.
Likaledes instämde häruti Biskop Thyselius.
Af Prosten Östberg, sorn förklarat sig anse att rättigheten till uppsägning hädanefter som hittills bort vara medgifven både räntetagare och räntegifvare.
Af Herr Santesson, B. TI.: J,Efter uti mitt Stånd anmäldt och godkändt laga förfall frånvarande i det Utskottets plenum då öfverläggningen om detta Betänkande förevar, hvaremedlertid de första 2:ne punkterne blifvit afgjorda på sätt Utskottets Betänkande nu innehåller, anhåller jag att såsom min enskilda mening reservationsvis få bifoga följande, af mig på afdelningen yttrade olika åsigt med pluraliletens.
Då man vill vinna det vigtiga ändamål, att bereda ett i möjligaste måtto jemnt pris under alla år, så svåra som goda, mäste medeltalet af markegångsprisen ej bernias från en så kort tid som fem år, enär de fall ej liro sällsynte än att 4 ^ 5 goda och än alt 2 å 3 svåra år följa hvarandra, då i förra fallet medelpriset blifver för lågt, men i det senare för högt, att kunna utgöra ett allmänt medelpris, samt följaktligen större afbrott i priset ena året mot det andra skall uppkomma; deremot om medeltalet hemtas af markegångsprisen för 10 år så inträffa inom denna tid alltid 2 å 3 svårare eller missväxts, 2 å 3 goda och 4 å 5 medelmåttiga skördeår, hvarigenom ett rättvist och i det alldranärmasle oioränderligt pris beredes.
Att upplysa detta med exempel tar jag mig friheten bilägga eli utdrag af ett Läns (Skaraborgs) markcgångspris å råg, korn och bafra för tiden från och med 1821 till och med 1833 samt en derpå grundad beräkning, huru under hvarje af de nio sistförflulna åren 1825 till och med 1833 fem års medelpriset, äfvensom huru under de sista fyra åren tio års medelpriset skulle hafva utfallit; häraf visar sig alt sädésskalterne, uträknade lill penningar, komma alt förhålla sig, vid sistnämnde be - 4o Stats-Utskottels räkningssätt till en början* lägre, och i alla fall vida jemnare än vid det förstnämnda och att de då aldrig komma att höjas till det belopp hvartill de annars ofta vid tillämpning af 5 års medelpris, skulle stiga, och som, serdeles i missväxtår, blefve dubbelt kännbart för räntegifvare.
För denna beräkningsgrunds bestämmande efter medeltalet af ro i stället för 5 år talar ytterligare, i min tanka, den omständighet, att det Kamrnar-Collegii förslag till reduction och förändring af hemmansräntorne, som på Rikets år 1823 församlade Ständers anhållan, och efter Kongl. Maj;ts befallning blifvit uppgjordt och finnes bilagdt 182g års Stats-Utskotts Betänkande N:o 323 samt nu antagits till grund för Utskottets förslag är bygdt på en uträkning af så väl de gamla bestående, som de föreslagne nya räntepersedlarnes värde, efter markegångspriset för 10 år.
Om denna förändring i beräkningsgrunden hade blifvit af Utskottet antagen, eller om den ännu skulle igenom Rikets Ständers beslut blifva det, så enär följden deraf, efter all anledning, blefve att skillnaden i sädränteliqvidationspriset det ena året mot det andra aldrig kunde blifva annat än obetydlig, så skulle jag gerna biträda det yrkande, af andra Ledamöter inom Utskottet blifvit gjordt, att uppsägnings-och levereringsrält af säd in natura, alldeles måtte bortfalla, så väl för räntetagare, som räntegifvare, och att följaktligen sädesskatten alltid komme alt med penningar lösas, hvarigenom och såsom alldeles obehöflig kunde förfalla den föreslagna dubbla markegångssättning både höst och vår; men som de fleste öfrige Ledamöter af Utskottet och serdeles de bland Hedervärda Bonde-Ståndet för närvarande funnit sådant betänkligt, vill jag ej uttryckligen sammanbinda denna senare min önskan med mitt ofvan framställda bestämda votum, om användande af 10 års medelpriset till beräkningsgrund; men kan ej underlåta yttra den förhoppning att erfarenheten, om ej till nästblifvande Rikdag, dock i alla fall ej långt härefter, skall öfvertyga alla om fördelen i många hänseenden deraf, alt all leverering in natura upphör med alla densamma åtföljande obehag och besvärligheter, af hvilka den nyssnämnde uppsägnings-omgång och den dubbla markegångssättningen hvarje år ingalunda äro de betydligaste.
Siats-Utskottets Utlåtande N.-o S73.
Beräkning öfver Skaraborgs Läns Markegångspris <2 Bdgj Korn och Hafre.
Ar Årets markegån Tunnor ? ä Suraman för de 5 sista ären å Summan för de sista åren å 10 Medelpriset af de sista. 5 åren ä Medelpriset af dc naste 10 åren se å Råg.
Rågd* Korn.
Råg. Korn Hafre. 182I 6 5 — —. 2 32 1822 6 — .b *— — 3 — — i8i3 ti — b 16 — H 16 — ti — 5 — 2 3a 31 — — 24 iti — i3 32 — — — — — — — — — — 6 5 7 4 4* 7 2 3b — 1826 io — 0 16 — 8 — 33 - — 24 32 — >9 — — — — — — — —• 7 — — 4 44 10 3 38 b ✓ ti — 5 — — 2 3a ,— 33 — 28 02 — |8 32 — — — — — — — — 7 — — b 3j 2 3 3a 2 I818 5 3a — 4 D2 — 2 a4 — 34 32 — 29 iti — ■9 8 ti 44 Io 5 4* 7 3 40 1829 8 24 — 5 12 — 2 24 3b 8 — 29 12 — 18 iti — — — — — — — — 7 11 2 b 3° 10 3 32 — ro 8 — 4 4° 8 — 32 12 — '9 32 — 7' 8 — 56 28 — 33 iti — 8 1 7 ti 21 7 3 44 10 7 b 7 b 3i 7 3 lO — T831 9 3a — 7 8 — 3 Tö 3<) 4° — 3o 4 — lä — — 74 40 — 58 36 34 — — 7 40 b ti — 10 3 — 7 23 2 b 42 — 3 ■9 2 1882 ti 3a — 4 32 — 2 12 4° 2 4 29 3b — •4 28 — 70 24 58 ao 33 12 — 8 4 10 5 4b 7 2 44 — 7 26 b b 4° b 3 ib 7 i833 6 32 —- 4 3a — 2 16 4i 24 — 29 30 — »4 20 — 76 8 — 59 4 133 28 ■— 8 14 b 5 4b 7 2 42 b 7 29 7l b <(3 7 3 17 2 Summa för 10 år 66 36/10I51I29 7 3o 24 1- Dito för dc sista 4 år 32 •9 3 24 17 7 12 tis 3 2S 3G c 2: 1: 7 <3 ■9 l"
Medelpriset af dessa 4 åren 8 4 10 6 4 5 3 t IC 21 1 r 3< 3 1C 11 Alltså differencc emellan 5 års och io års medelpris år i83o 28 10 i83i 1 — •9 a — *3 3 b 10 — i83a —•_ ‘9 7 — 26 b 2 — i833 •1- 24 7 33 10 2 — Dih. till R.
Fröt. 1834. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. s5;te Häftet. 42 Stats-Utshotlcts Utlåtande N.o i~3>.
Uti denna reservation har Herr Fries instämt.
Af Rikdagsfullmägtigen Johan Christoffersson från Kronobergs Län: ”Emot Utskottets beslut, att tiondegifvare skola i forsel-lön betala, för en tunna råg eller korn 16 sk., och för en tunna bafra 12 sk.
Banco, antingen tionden levereras in natura eller löses med penningar, mäste jag reservera mig.
Med rättighet att utgöra tionden in natura eller med penningar efter markegångspriset, bar räntegiTvären hittills, blott i den händelse, att lian löste spanmålen, i ersättning för utförseln måst betala en förhöjning på hvarje tunna af ofvanstående belopp; men att han, äfven då han sjelf till levereringsslället utför sin tiondesäd, skulle nödgas erlägga forselpenningar synes mig högst obilligt och orättvist samt ytterligare i betydlig nion betungande den förr öfver höfvan beskattade jordbrukaren, hvars ställning vi böra bemöda oss att förbättra och ej försvåra, såsom meningen tyckes vara med Utskottets ifrågavarande beslut likasom med många andra af närvarande Ständers åtgärder.
Yäl har Utskottet derjemte föreslagit, att räntegifvare!! ensam skulle ega rätt att uppsäga tionden lill leverering in natura; men om årets markegång också understiger medium af fem års markegång, så blifver, då skillnaden med contant alltid skall betalas, tiondens utgörande in natura städse till förlust för ränlegifvaren, enär han äfven måste betala forselpenningar, hvarigenom han aldrig får tillgodonjuta en ymnigare skörd vid tiondella pi sesterande.”
Häruti har Riksdagfullmägtigen Daniel Danielsson från Örebro Län instämt.
Af Johannes åndersson från Upsala Län: ”Jag kan icke annat än med ledsnad reservera mig emot Höglofl.
Stats-Utskottels af majoriteten fattade beslut vid punkten C., att räntegifvare skall erlägga 16 sk. per tunna råg och korn och 12 sk. per tunna bafra, då den af honom forslas.
Vid Riksdagens början talades om lindring för jordbruket, men Höglofl.
Utskottets majoritet häfver genom forsel-lön ålagt de räntegifvande jordbrukare ett mera tryckande onus och uti omvändt förhållande beredt räntetagare en icke obetydlig tillökning på sine löneinkomster, så att t. ex. Herrar Biskopar, som häfva i3oo å i4oo tunnor indelt afradsoeh kronotionde-spanroål, skulle i följd häraf ytterligare blifva ikogkomne med en löneförhöjning af 433 T å 4J>6f R:dr Ba'nco; och äfven andra civila och miiitaira Tjenstemän skulle 1 mer och mindre nion äfven erhålla en icke obetydlig lönlörbättring, af den förut nog tryckta skatte - Stals-Utshottels Utlåtande N.o 273.
43 allmogen; livar och en rättvis lärer väl finna hvilken orättvisa blifver för räntegifvare att forsla sin räntespanmål och äfven betala försel a fgift, eller den af Högloft.
Utskottet under fagert sken så kallade ersättning.” Riksdagsfullmägtige Anders Larsson från Upsala Län, J. O. Dahlberg från Westernorrland samt Eric Nilsson från Jemtland hafva förklarat sig instämma uti berörde reservation.
Af Riksdagsfullmägtigen Nils Persson från Örebro Län. ”Emot det af Högloft.
Utskottet fattade beslut vid punkten D._, angående räntegifvares skyldighet vid indelta spanmålsräntors utgörande, nödgas jag mig reservera: mina skäl dertill äro —. att sedan Utskottet afgjort det förslag, att räntegifvaren fått sig tillerkänd rättighet välja antingen leverera sin span mål in natura eller ock lösa densamma med penningar emot det vilkor, att de 5 senare årens markegångspris skulle Jagas till grund, och hvaraf ett medium beräknas då räntegifvaren fann sig föranlåten att lösa sin spanmlål med penningar.
Om räntegifvaren sålunda under ett år, då löpande årets markegåigspris öfverstiger det förenämndes årens medium, funne sig befogad att lemna sin spanmål in natura; så är det ju en ovedersäglig sanning, att räntetagaren dervid icke något förlorat.
Om åter räntegifvaren vill lemna sin spanmål under ett år, då löpande årets markegångspris icke uppgår til det belopp, motsvarande de 5 årens medium, så är räntegifvaren dessutom förbunden att erlägga den uppkommande skillnaden; och sålunda skulle, efter mintanka, räntetagarens rättigheter aldrig kunna förnärmas, hvilket jag ock anser vara förenadt med rättvisa och billighet å ömse sidor.
Men dermed icke nog, ulan uppköra en ytterligare fråga till en vidare tillökning nemi. af 16 sk.
Banco för tunnan af råg och korn samt 12 sk. rör tunnan af bafra, hvilket orimliga förslag Utskottet äfven fann för godt att antaga, som ovilkorligt skulle utgå, antingen räntegifvaren lemnar spanmål eller penningar, ehuru Kongl. Maj;t och Kronan icke satt sådant i fråga för kronotiondespanmålens leverering.