Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid 4 §. Justitie—Råden Grefve Snoilsky, Qviding och Alexandersson yttrade: att, då i denna § föreskrifter, huru i fråga om sammanläggning af straff förfaras borde, voro meddelade endast för de fall, att antingen någon på en gång för flera brott lagföres eller ock flera Utslag, hvarigenom samma person blifvit sakfälld för serskilda brott, på en gång till verkställighet förekomma, men deremot den händelsen icke upptagits, att den, som blifvit dömd till bestraffning för ett brott, varder, innan samma straff hunnit verkställas, tilltalad och dömd för annat brott, syntes deraf kunna dragas den slutsats, att i denna händelse
Domaren icke skulle ega att, i sammanhang med bestämmande af straffet för det sednare brottet, tillika meddela erforderliga föreskrifter om hvad i fråga om detta straffs förening med det förut ådömda borde iakttagas, utan att först, då de båda Utslagen förekomma till verkställighet Kongl. Majlis
Prop, M iO. 7 Hof-Rättcns förordnande härom borde infordras.
Då likväl ett sådant förfaringssätt vore afvikande från hvad Kongl. Brefvet den 12 Julii 1827, angående böters förvandling, innehåller, och dessutom syntes föranleda till onödig omgång och uppehåll med bestraffningens verkställande, tillstyrkte bemälde ledamöter, alt i slutet af 1 momentet af förevarande § mätte införas ett så lydande tillägg: »Och eger jemväl
Domaren, när den, som till straff fälles, förut blifvit ålagd annan icke verkställd bestraffning, förordna huru sammanläggningen dermed ske må.» högste
Domstolens öfrige ledamöter åter yttrade, att då nyssnämnde tillägg endast innefattade föreskrift om ett förfaringssätt, hvilket af förslagets innehåll och rättegångsordningen i brottmål vore en gifven följd, ansågo de samma tillägg icke vara af behofvet påkalladt.
Vid 5 §•
Justitie—Rådet Grefve Snoilsky ansåg redaktionen af denna § kunna förenklas och förtydligas.
Den mening, som deri velat uttryckas, så vidt Justitie—Rådet kunde fatta, syntes icke vara någon annan, än den, som igenfinnes uti Kongl. Brefvet den 14 Junii 1795 och hvarigenom blifvit föreskrifvot, att då en person, som för stöld blifvit dömd och straffad med mindre än högsta kroppsplikt, finnes hafva förut begått annat af honom förtegadt brott, han borde för det sistnämnde endast undergå skillnaden emellan högsta kroppsplikt och det straff han redan utstått.
Detta lagstadgande, som till sin princip under en längre tid allmänt blifvit erkändt och af Domare tillämpadt, innebär mycken enkelhet i uttrycken.
Månne icke denna ordställning skulle vara att föredraga framför den i förslaget nyttjade, helst ordet »afräknadt» möjligen kunde tydas till en slags eftergift af straff, som icke torde hafva varit meningen.
Vid 6 § yttrade Juslitie-Rådet Grefve Snoilsky: »Uti vår biltillsgällande lagstiftning finnes icke någon direkt föreskrift om sammanläggning af ett redan ådömdt ansvar med det, som bör följa för den gerningen, som uti denna § omförmäles, eller att en för brott dömd person, som redan börjat att undergå ådömd bestraffning, antingen af vatten och bröd eller med fängelse å fästning eller vid allmän arbetsinrättning, lyckats att undandraga sig samma bestraffning och komma på fri fot, hvarunder han ånyo begår brott, hvarföre han sedermera blir tilltalad.
Då det synes mig ovedersägligt, att en så beskaffad brotts - 8 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Prop. M 40. ling ej bör hemta fördel af sin illfundighet, att obehörigen bereda sig friheten; alt det om honom redan gifna utslaget, som bestämmer ansvaret för ett af honom begånget brott, såsom laga kraftvunnet, bör äfven efter rymningen, så vidt möjligt är, bringas till verkställighet, och alt annan inskränkning deruti icke må medgifvas, än den, som är oundgänglig för iakttagandet af den allmänna föreskriften rörande högsta straffmåttet, vare sig af valten och bröd eller af fängelse med arbete; anser jag, på dessa grunder, mig icke kunna godkänna lydelsen i förevarande §:s sista moment, som stadgar först tillägg och sedan afräkning i viss mån af ett bestämdt ansvar; utan föreslår jag i stället ett stadgande i den syftningen, att straffet för en så beskaffad förbrytelse, som här ofvan omförmäles, borde af Domaren bestämmas på det salt, att ansvaret derföre lägges till och sammanslås med hvad som af den förra bestraffningen kan återstå och ej hunnit att verkställas, dock att högsta måttet för hvarje slag af straff icke må dervid öfverskridas.» Ex Protocollo: C. P. A.
Förslag till Förordning, angående sammanläggning af straff'.
Med ändring af 11 punkten i Förklaringen den 23 Mars 1807, stadgas sorn följer: § 1
Har någon föröfvat flera brottsliga handlingar; och stå de ej till hvarandra i det sammanhang, att de kunna anses innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, utan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra; då skall han för hvarje brott, ändå att de af samma slag äro, till särskildt ansvar dömas; der ej för vissa fall annorlunda i lag stadgadt är. § 2.
Då någon antingen, på sätt i 1 § sägs, för flere brottslige handlingar eller ock genom en och samma gerning gjort sig, enligt lag, till flere särskilda straff skyldig; skall, vid straffens förening, iakttagas: i:o Att Kongl. Majlis Nåd.
Prop. M 40. 9 l:o Att, om någon är till dödsstraff förfallen, i nämnde bestraffning jemväl anses inbegripne böter, fängelse eller straffarbete, hvartill lian i öfrigt kan hafva gjort sig skyldig; 2:o att med straffarbete på lifstid ej heller må förenas böter eller fängelsestraff; 5:o att i de fall, der någon är för flere brott skyldig, antingen till enkelt fän gelse, fängelse med arbete eller straffarbete på viss tid, eller till olika sådane straff, må, vid förening af straffen,' liden för det af dem, som längst är, ej öfverski idas med mera än två år.
Yarder, till följd häraf, strafftiden kortare, än om de sär skilda straffen skolat hvar för sig verkställas, bör, i händelse straffarterna äro olika, afkortningen ske å den lindrigaste af dem; 4:o att då fråga om förening af särskilda fängelsestraff vid vatten och bröd uppstår, de högsta penningevärden, som, enligt de för böters förvandling till sådant straff gällande grunder, emot hvardera fängelsestraffet svara, böra sammanräknas och det summan af dem motsvarande fängelse vid valten och bröd ådömas; 5:o att, örn någon på en gång är förfallen, dels till fängelse vid vatten och bröd ocb dels till sådana böter, som, vid bristande tillgång, skola till dylikt fängelse förvandlas; bötesstraffet bör, ändå att tillgång till böterne finnes, till fängelse vid vatten och bröd förändras; skolande, vid straffens sammanläggning, fängelsetiden bestämmas i förhållande till summan af böterna och det högsta penningebelopp, som, enligt i föregående moment sagda grund, svarar emot straffet för del urbota brottet; dock alt, i fall för böternas förvandling annan grund, än dessa belopp, är särskildt stadgad, samma grund äfven må vid sammanläggningen följas; 6:0 att i de fall, hvarom i 4 och 3 momenten förmäles, högsta kroppsplikt ej må öfverskridas; och 7:o att då någon, sorn till högsta kroppsplikt eller straffarbete på minst två år saker är, tillika gjort sig förfallen till vitén eller sådana böter, som, i händelse tillgång dertill hos den bölfällde saknas och de ej heller varda för honom af annan erlagda, böra aftjenas med enkelt fängelse; all fråga om utgifvande eller förvandling af nämnde vilen och böter kommer att förfalla.
I afseende å sådana böter, som enligt Tryckfrihets-Förordningen ådömas, gälle dock hvad der särskildt stadgadt är. § 3- Fästnings- och tukthus-straff, så ock sådant allmänt arbete, hvartill någon för urbota brott dömes, vare i de afseenden, hvarom 2 § handlar, lika med straffarbete ansedt.
Hvad i 2 § stadgas, skall ock, i den mån det tillämpligt är, till efterrättelse gälla, då fråga uppstår om förening af olika slags straff, hvartill ådömde böter blifvit, i brist af tillgång, förvandlade, äfvensom då förvandlingsstraff skall sammanläggas med straff för urbota brott.
Prof. 1856 & 1857. 1 Samt. 1 Åfd. 20 Haft. 2 10 Kongl. Ma,j:ts Nåd.
Prog. M 40.
Skola särskilde böter, efter olika grund, till fängelse med arbete förvandlas; må tiden för sammanlagda förvandlingsstraffet ej öfverskrida två år. § 4.
De här ofvan meddelade föreskrifter komma alt tjena lill efterrättelse, ej blott då någon på en gång för (lere brott lagföres, utan äfven då flere utslag, hvarigenom samma person blifvit för särskilda brott sakfälld, på en gång till verkställighet förekomma; börande, då någon på en gång för flere brott dömes, Domaren alltid utsätta de särskilda straff, som å hvarje brott bordt följa, samt derefter, i händelse någon förändring af straffen, lill följd af hvad 2 och 3 §§ innehålla, bör ega rum, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma till verkställighet på en gång flere utslag, hvarigenom samma person blifvit till straff dömd; och äro straffen af beskaffenhet, alt de ej, emot gällande föreskrifter, kunna jemte hvarandra fullt verkställas; ege vederbörande HofRätt, uppå Exekutors anmälan, att förordna huru straffen sammanläggas böra. § s. Nu kan så hända, att någon, sedan han blifvit till straff för ett brott fälld, varder öfvertygad att förut hafva föröfvat annat brott; då skall häri så dömas, som hade han på en gång varit för båda brotten lagförd ; och varde, vid straffets tillämpning, afräknailt hvad han af del honom förut ådörnda straff nedan kan hafva utstått. § 6.
Har någon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af ofvan stadgade grunder, förenas med hvad af det förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och kommer på sammanlagda straffet alt afräknas hvad af sagda återstod kan vara verkställdt efter det nya brottets föröfvande.
Prop. M 40. 11 Transsumt af Protokollet öfver Justitie-Departements-drender, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott Tisdagen den 2 December 1856, i närvaro af: Hans Excellens, Juslitie—Stats-Ministern, Herr Gunther, Hans Excellens, Stats-Minislern för Utrikes ärendena, Herr Friherre Lagerheim, Statsråden: Herr Fåhreeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Justitie-Råden:
Ulner anraältes vara af sjukdom hindrad alt i Stats-Rådet tillstädes— komma.
Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern anmälde i underdånighet följande i Juslitie-Departcmentet uppgjorda förslag till förordning, angående sammanläggning af straff.
»Med ändring af 11 punkten i Förklaringen den 23 Mars 1807, stadgas som följer:
Domstolen, hvars yttrande öfver berörde förslag Kongl. Maj:t, genom Nådigt beslut den 29 sistlidne Juli, behagat infordra, har funnit anledning förekomma till följande anmärkningar mot detsamma, nemligen: Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern yttrade det han, med anledning af de uti Högsta
Domstolen gjorda anmärkningar emot förslaget, och då en del af der förekommande stadganden syntes genom någon förändring i redaktionen kunna vinna större tydlighet och bestämdhet, ansåge den föreslagna författningen böra erhålla den förändrade lydelse, ett af honom nu anmäldt förslag till Proposition i ämnet upptoge; och hemställde alltså, att Kongl. Maj:t må täckas föreslå Rikets
Ständer antagande af det sålunda reviderade förslaget. 12 Kongh, Maj:U Nåd.
Prgpr JMf.
,4 ff» I enlighet med Stats—Rådets öfrige ledamöters tillstyrkande behagade Kongl. Maj:t lemna Nådigt bifall till hvad Hans Excellens Herr Justitie-Sfats-Ministern sålunda hemställt; och skulle Nådig Proposition, sådan den finnes detta Protokoll bilagd, lill Rikets Ständer aflåtas.
Ex Protocollo, E. Helling. JW 41.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 24 Jan. 18S7, kl. 6 e. m.
Maj.ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, om antagande af en författning, angående straffarbetes| och fängelsestraffs verkställande i enrum; Gifven Stockholms Slott den 16 December 1856.
I samma mån brottmåls-lagstiftningens förbättrande fortgår uti den såsom ändamålsenlig numera allmänt erkända riktning, alt de tillförene brukliga kropps- och skamstraffen utbytas mot frihetsstraff, hvilka icke allenast böra vara tillräckligt allvarliga för att afskräcka från brott, ulan derjemte skola afse den brottsliges förbättring eller åtminstone hans räddning undan den ytterligare förhärdelse och försämring i moraliskt hänseende, som erfarenheten visat vara en oundviklig följd af fångars gemenskap med hvarandra under strafftiden, i samma mån framstår ock behofvet att genom lag ordna sältet för frihetsstraffens verkställighet.
Ehuru en fullständig lagstiftning i detta ämne, omfattande alla frihetsstraff, icke torde böra ifrågakomma innan reformen af sjelfva brottmålslagen hunnit så långt genomföras, att derigenom blifvit bestämdt om eller hvilka bland de flera olika slags fängelsestraff, som i nu gällande lag finnas upptagne, skola för framtiden såsom särskilda straffarter bibehållas, samt slraffinrättningarne kunnat derefter lämpas, har Kongl. Maj:t likväl, sedan de nya efter cellsystemet byggda länsfängelserna kommit så nära sin fullbordan öfver hela riket, all de, tillika med åtskilliga andra efter samma system uppförda nya kronohäkte», lemna utrymme för en mera allmän tillämpning af det så kallade ensamhets-fängelset, funnit angeläget att genom särskild lag bestämma, ej Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. JW ii. IS mindre i huru vidsträckt man så beskaffadt fängelse må vid ådömd bestraffnings verkställighet användas och i hvad förhållande det hör anses stå till de frihetsstraff, som i gemensambels-fängelser undergås, än äfven om sättet för ensamhets-fängelsets verkställande i öfrigt och den behandling fångarne derunder skola vara underkastade.
Härvid synes väl, med afseende å den fördelaktiga verkan, till ernående af straffets dubbla ändamål, som ensamhets-fängelset redan visat sig medföra, någon tvekan icke böra uppslå om dess begagnande i sä vidsträckt omfattning, som lämpligen kan ske; men möjligheten af dess tillämpning på alla straff-fångar betingas å ena sidan af utrymmet i straff-anstalterna och å den andra af fångarnes förmåga att utan äfventyr för håde själs- och kroppskrafter på längre tid uthärda straffet, hvilket åter mäste vara i väsendtlig mån beroende af den strängare eller lindrigare behandling, de i öfrigt äro underkastade.
Då brottmålslagen i sina straffbestämmelser skiljer emellan svårare och lindrigare arter af frihetsstraff, är ock nödigt att vid straffens verkställande brottslingarnes behandling derefter lämpas.
Ett ådömdt straff af den beskaffenhet att frihetens förlust för en viss tid är det enda eller hufvudsak ligaste, som med straffet åsyftas, berättigar fången att under strafftiden blifva behandlad vida mildare än de fångar, som gjort sig skyldige till någon af de svårare slraffarler, deri såsom en väsendtlig del af bestraffningen ingår arbetstvång i förening med alla de försakelser och umbäranden för öfrigt, som den brottslige mäste vidkännas, för att straffet, såsom i lagen svårare ansedt, jemväl i verkligheten må blifva strängare och mera afskräckande.
I det förslag, som nu för Rikets Ständer framlägges, har derföre skillnad blifvit gjord emellan svårare och lindrigare ensamhets-fängelse.
Det förra, som är afsedt alt endast begagnas å" sådane gröfre brottslingar, som blifvit dömda till straffarbete eller till del deremot svarande i våra äldre lagar upptagna straffet af arbete å fästning eller tukthus, gör fången underkastad hela den stränghet i behandling, som cellsystemet erfordrar, men påkallar äfven, (ill följd af denna stränghet, å lagstiftningens sida den försigtighet alt icke i tillämpningen utsträckas utöfver hvad mensklighet bjuder och med säkerhet kan antagas stå tillsammans med fångens förmåga alt uthärda straffet.
Af sådan anledning har ock blifvit föreslaget, alt ensamhetsfängelse af den nu nämnda svårare arten icke må, åtminstone för närvarande, tillämpas då den ådömda strafftiden öfverskjuter två år, och såsom grund för denna tidsbestämmelse har tagits i betraktande så väl del påräkneliga utrymmet i straffanstalterna under den närmaste framtiden, som äfven hvad den hittills vunna erfarenheten gifvit vid handen, angående den lid, hvarunder fångar i allmänhet kunna anses, ulan att skadas till sin helsa, undergå ett svårare ensamhets-fängelse eller cellstraffet i dess egentliga mening.
I synnerhet torde någon fara i sednare hänseendet icke vara af den sålunda bestämda tiden att befara, då den afkortning på straffet, som förslaget derjemte innehåller, lages i beräkning,, Cellstraffet, med den 14 Kongl.
Prop. 41. här afsedda strängheten utförd!, mäste nemligen, när fråga icke är om en blott kortare strafftid, för de flesta fångar betraktas såsom innebärande en skärpning i bestraffningen, hvilken skulle leda till orättvisa och rubba sjelfva straffsystemets sammanhang, om olikheten i straffsättet icke utjemnades genom en motsvarande afkortning på det ädömda straffet.
En sådan afkortning har derföre ansetts behöflig, äfvensom det, efter jemförelse af hvad Lagberedningen tillförene föreslagit och i åtskilliga andra länder blifvit antaget, befunnits lämpligast att bestämma afdraget till en fjerdedel af den strafftid, som öfversliger tre månader; hvaraf ock blifver en följd att intet svårare ensamhets-fängelse skulle komma att räcka längre än högst något öfver 18 månader, der ej Kongl. Maj:t funnit skäligt att af nåd förvandla ett annat ådömdt straff till fängelse i cell.
Hvad nu blifvit sagdt om del svårare ensamhets-fängelset och nödvändigheten att endast med vissa inskränkningar tillämpa detsamma, synes deremot icke vara lika gällande i fråga om den lindrigare arten deraf, som enligt förslaget blifvit afsedd att användas å sådane förbrytare, som gjort sig skyldiga till ett mindre strängt fängelsestraff, ehvad det för öfrigt blifvit dem ådömdt såsom urbota bestraffning eller såsom förvandlingsstraff.
Om än, med afseende å fängelsernas inrättning och utrymmet derstädes, föreskriften om hvarje sådan fånges förvarande i särskildt rum, merändels ej kan verkställas annorlunda, än att dertill begagnas de för det svårare ensamhets-fängelset egentligen ämnade cellerna, så innebär dock, med den större frihet inom fängelset, som är dessa fångar tnedgifven i anseende lill sysselsättning, beqvämlighet och rättigheten att emottaga besök, ett så beskaffadt ensamhets-fängelse i sjelfva verket ingenting annat än fångens afskiljande, på sätt förslaget äfven uttrycker, från gemenskapen med andra brottslingar; och då ett sådant afskiljande åtminstone för de flesta fångar af ifrågavarande slag måste anses snarare som en förmån än en skärpning i straffet, kan någon afkortning derå lika litet vara af nöden, som man under sådane förhållanden af farhåga för en menlig verkan af slraffsället på fångens helsa behöfver inskränka dess tillämpning inom någon viss tid.
1 öfverensstämmelse med dessa af Kongl.
Majit godkända grunder, vill Kongl. Maj:t alltså, efter att i ämnet hafva hört Högste
Domstolen, och med bifogande af de så väl i Stals-Rådet som i Högste
Domstolen förda protokoll, föreslå Rikets Ständer antagande af följande:
Författning, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum: § »• Den, som til! straffarbete på två år eller kortare tid dömd är, skall, der så ske kan, under strafftiden hållas i enrum eller så kallad cell.
Prop. JW 41. 15 § 2.
Straffarbete, sorn endast omfattar en tid af högst tre månader, skall oafkortadt verkställas, utan afseende derpå, att den dömde under liden hålles i enrum.
Är sådant arbete för längre tid ådömdt, varde, då detsamma, jemlikt 1 §, verkställes i enrum, från den del af fidömda strafftiden, som öfverskjuter tre månader, en fjerdedel afdragen.
Uppkommer i sådant afdrag brutet månadstal; varde fjerdedels månad till sju dagar räknad.
Skall afdrag i dagatal ske, och uppkommer i afdraget brutet tal, varde för det tal hel dag å strafftiden afräknad.
Under strafftiden skall fången sysselsättas med det arbete, hvarpå tillgång kan finnas.
Ej må han förskaffa sig eller emottaga underhåll, beklädnad eller annat utöfver hvad honom vid straff-inrättningen bestås.
Utan vederbörandes tillstånd må han ej heller emottaga eller afsända bref eller bud från eller till annan person inom eller utom fängelset eller emottaga besök af annan än fångvaktare, vid fängelset anställd läkare eller prest samt de personer, som öfver fängelset hafva uppsigt eller der, till följd af innehafvande tjenstebefattning, ega tillträde. § 3.
Är någon, enligt 1 §, till fullgörande af ådömdt straffarbete i enrum insatt, och varder han, innan det straff fullbordadt ar, för annat brott, begånget före elier efter bestraffningens början, dömd till ytterligare straffarbete under tid, som, sammanlagd med den förut ådömda, ej ölverstiger två år; varde jemväl sednare straffet i enrum verkställdt, under iakttagande af enahanda afdrag å strafftiden, som skulle hafva egt rum om båda straffen varit samtidigt ådömda.
Öfverskjuter den sammanlagda strafftiden två år, då skall fången, innan han i annat fängelse insattes, i enrum utsitta den tid, som mot det först ådömda straffet svarar. § 4.
Hvad här ofvan angående straffarbete sagdt är, vare ock tillämpligt, då någon är till arbete å fästning eller tukthus dömd.
Konungen att någon, i stället för annat ådömdt straff, må under viss tid undergå fängelse i cell; gälle ock i afseende å sådan fånge hvad i 2 § 2 mom. föreskrifvet är, der ej Konungen annorlunda bestämmer. § s. Fängelse å fästning eller tukthus utan arbete, äfvensom enkelt fängelse med eller utan arbete skall ock, ehvad straffet blifvit omedelbart för brott eller såsom förvandlingsstraff, i stället för ådömda böter, ålagdt, på sådant sätt verkställas, att fången, såvidt ske kan, förvaras i särskildt rum, skiljd från andra fångar. § 6.
I fall, som i S § sägs, njute fången ej afdrag i den ådömda fängelsetiden. 16 Kongl. Maj:ls Nåd Prop. M 41.
Vill och kan han förskaffa sig bättre underhåll eller större beqvämlighet än i fängelset allmänneligen bestås; vare det tillåtet, så vidt ordningen eller säkerheten inom fängelset derigenom ej störes.
Fångens make, föräldrar, barn eller syskon må honom i fängelset besöka; likväl skall anmälan derom förut ske hos Fängelsets Styresman, som eger att för besöken bestämma lämplig tid samt, der han så nödigt aktar, förordna att under be söken någon af fångbeljeningen bör vara tillstädes.
Af andra ii n nu nämnde personer och detri, sorn i 2 § 2 moni. om förmälas, eger fången ej utan tillstånd emottaga besök.
Ej heller må han utan lof af Fän gelsets Styresman emottaga eller afsända bref; dock att, der brefvet rörer enskilda angelägenheter, sådant lof ej vägras må, så framt brefvet ej finnes innehålla något, hvaraf ordningen eller säkerheten inom fängelset kan äfvehtyras.
Fånge, som ej till arbete dömd ar, vare berättigad att med tjenligt arbete sig sysselsätta, om han sjelf sådant sig förskaffar; egande dock Fängelsets Styresman tillse, att denna rätt ej till brottsliga företag missbrukas. % 7. 1 fråga om hvad ytterligare i afseende ä ensamhetsfångars vård, arbete och behandling skall iakttagas, samt hvad i öfrigt lill ordning vid ensamhets fängelse och tillsyn derå hörer, galle hvad derom redan är eller framdeles kan blifva föreskrifvet.
Prop. J\s 41. 17 Utdrag af Protokollet ofver Justilie-årenden, hållet uti Kongl.
Maj:ls Högste Domstol Fredagen den 19 September 1856.
Justitie-Råden: Engelhart, Grefve Snoilshy, Qviding, Hoffstedt, Gunther, Iggeström, Roy.
Sedan, enligt Note ur Protokollet öfver Justitie-Departements-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stats-Rådet den 29 sistlidne Juli, Kongl. Maj:t, efter det i underdånighet blifvit anmäldt, bland annat, ett i Justitie-Departementet uppgjordt förslag till Förordning, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum, behagat, enär Proposition i omförmälda ämne borde, i den ordning 87 § Regerings-Formen föreskrifver, till Rikets Ständer framställas, i nåder förordna, att Högste
Domstolens utlåtande öfver nämnda förslag skulle infordras; så föredrog Revisions-Sekreteraren Rerg nu i underdånighet samma förslag, hvilket detta Protokoll bilögas; och fann Högste
Domstolen, efter granskning af förslaget, anledning förekomma till följande anmärkningar deremot.
Vid 1 §.