Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då städernas folkrikhet och betydelse ej skäligen böra ligga till grund för borgerskapets beskattning och de i denna § af Bevillnings-Förordningen stadgade minimi-afgifter i allt fall visat sig vara vilseledande för taxerings-kommittéerna, samt på många orter tillämpas såsom maximi-afgifter, har jag varit af den åsigt, att all föreskrift om vissa minimi-afgifter i förhållande till städernas klassifikation icke bordt i Författningen intagas, och jag har således icke eller deltagit i Utskottets beslut att öka förut stadgade Bevillnings-belopp. § 36.
Samma skäl, som Utskottet anfört för afslag å Herr Kontrakts-prosten Tegnérs motion om progressiv procent-beräkning vid bevillning å testamenten, synes mig hafva bordt föranleda Utskottet att icke i denna § vidtaga någon förändring. § 45.
Enär 1 mom. af denna § uttryckligen innehåller, att hvarje skattskyldig skall i mantal uppföras och taxeras der lian bosatt är eller största delen af året sig uppehåller, lärer all föreskrift om studenters mantalsskrifnings-ort vara obehöflig, synnerligast som de äro befriade från ali bevillning både efter lista och 2:dra artikeln, kronans rätt af en sådan mantals-skrifning ej beroende och föreskriften endast medförer besvär och omvägar för studenter, som vid mantalsskrifnings-tiden icke uppehålla sig vid universiteten. § 61.
Jag delar helt och hållet Herr Stolpes åsigt, att de skattskyldige väl böra vara berättigade, men icke pligtige, att till taxerings-kommitté ingifva uppgifter rörande inkomst m. m., och tror dessutom att, i allt fall, redaktionen af nuvarande stadgande derom är vida mera lyckad, än den Utskottet föreslagit, då det ofta nog kan för en handlande, som drifver en större rörelse, blifva omöjligt, att vid den tid, då uppgiften skall aflemnas, bestämdt uppgifva föregående årets inkomst.
Brot. 1856 f 1857. 5 Sami. 1 Afd. 3 Höft. 3 18 Bil. till Bev.-Ulsk.
N:o 5. . §§ 67, 71, 109.
Äfven i afseende på redaktionen af dessa paragrafer, tror jag, lika med Herr Stolpe, att bestämd föreskrift bordt här införas derom, att sista köpeskillingen skall tjena taxerings-kommitlé tili ledning vid uppskattning af fastighet å landet och att nuvarande minimi-tarifen för fastighets-värde t, såsom nu mera icke i någon del tillämplig, bör från Bevillnings-Förordningen helt och hållet uteslutas. § 80.
På grund af hvad Herr Stolpe i sin motion anfört, hyser jag äfven den öfvertygelse, att all omröstning inom taxerings-kommitté bör ske med slutna sedlar. § 119.
Jag har delat Utskottets åsigt, att edgång för ledamöter i taxerings- och pröfnings-kommitté bordt afskaffas, men nyttan och ändamålsenligheten deraf, att i stället införa nu föreslagna stadgande, kan jag ej inse.
Den laxerings-man, som ej har större insigt om sin skyldighet i detta hänseende, än att den är beroende af en erinran derom af ordföranden, torde i allmänhet illa uppfylla sitt uppdrag, och bestämmandet af vissa bevillnings-föreskrifter för uppläsande i kommittéen blifver stora svårigheter underkastadt. § 134.
Uti Utskottets utlåtande i anledning af Herr Ilesselgrens motion, hvaruti jag instämmer, har jag ej deltagit."
Uti denna reservation, i hvad den rörer 9, 61, 67, 71 och 109 §§, har Herr J.
Malmborg, samt, hvad beträffar 45 och 80 §§, Herr C. E. Embring instämt.
Renström:
"Emot de beslut, Bevillnings-Utskottet fattat rörande allmänna bevillningen, får jag afgifva följande reservation: l:o Utskottet har beslutat, att, i likhet med hvad som finnes stadgadt uti § 10 af nu gällande Bevillnings-förordning, ålägga utländningar, som resa omkring i landet och för egen räkning, eller såsom utskickade för andra, utbjuda eller sluta handel om utländska varor, en afgift af 50 R:dr Riksmynt för tiden till och med 5 månader, samt för hvarje månad derutöfver ytterligare 20 R:dr Riksmynt, och dessutom stadgat, alt den utländning, som, utan att hafva erlagt denna afgift, beträ - Bil. till Bev.-Utsk.
19 des med att utbjuda eller sluta handel om utländska varor, skall, jemte afgiftens erläggande, böta 450 R:dr Riksmynt.
Då det är en känd sak, att denna beskattning rätt ofta föranledt till obehöriga trakasserier för utländske resande och derföre blifvit i allmänhet på det högsta ogillad, samt många exempel skulle kunna anföras derpå, att utländske resande genom okunnighet om deras åliggande att erlägga den stadgade afgiften, blifvit af allmänna åklagare dragna inför rätta, emedan de gjort sig förfallne till de stadgade böterna, och dertill jemväl kommer, att den inkomst Staten, genom denna beskattning, erhåller, utgör en sådan obetydlighet, att den icke bör kunna tagas i betraktande, anser jag samma beskattning böra helt och hållet upphöra.
Den är en lemning af ett system, som numera lyckligtvis icke erkännes såsom grund för våra internationela förhållanden, och de Svenskar, som resa utrikes för alt sälja våra export-varor, äro ingenstädes underkastade en dylik afgift. 2:o Genom Utskottets beslut har uti § 10 äfven blifvit stadgadt, att kommissionärer och agenter för utländska assurans-bolag, ehvad de äro borgare eller icke, böra erlägga bestämda algifter, särskildt såsom kommissionärer och särskildt såsom agenter, från och med 2 R:dr 25 öre till och med 37
R:dr 50 öre i städerna Stockholm och Götheborg och från och med 1 R:dr 50 öre till och med 11 R:dr 25 öre, allt Riksmynt, i de öfriga städerna.
Då handlande och borgare i allmänhet äro skyldige att uppgifva den inkomst de hafva på alla sina affärer, och deraf följer, att då sådane personer äro kommissionärer eller agenter, de äfven äro pligtige att uppgifva den inkomst, de hafva af dessa sysslanden, synes det mig vara oriktigt, alt ålägga dem en särskild beskattning för denna del af deras sysselsättning inom yrket, och som derigenom ofta kan inträffa, att personer, som äro skattskrifna såsom grosshandlare eller något annat yrke, men dock uteslutande egna sin tid åt uppdrag såsom kommissionärer eller agenter, måste erlägga bevillning både för dessa befattningar och för det yrke, hvaraf de utgöra en del, anser jag det nämnda stadgandet böra sålunda förändras, alt inga andra kommissionärer eller agenter än de, som icke äro borgare, äro skyldige erlägga de bestämda afgifterna. 3:o Jag har uti ingifven motion, som finnes införd under N:o 40 uti bilagorna till Borgare-Ståndets protokoll, gjort 2:ne med hvarandra sammanhängande förslag, det ena alt näringsidkare ej må vara förbundne att uppgifva annan inkomst på sin rörelse, än den de verkligen haft, sedan ränta för lånta penningar till rörelsens bedrifvande, äfvensom de i § 8 af nu gällande Bevillnings-förordning omnämnde omkostnader i och för rörelsen eller handteringen afgått, och det andra att bevill— nings-afdraget på ränta må upphöra och inkomsten al kapitalet deremot beskattas efter enahanda grunder, som inkomst af handel och rörelse.
Då intetdera af dessa förslag blifvit af Utskottet gilladt, anser jag mig böra hänskjuta desamma till RiksStåndens närmare pröfning, och får, med åberopande- af hvad motionen innehåller, i afseende på det förstnämnda förslaget, fästa uppmärksamheten på det orimliga uti 20 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. närvarande stadgande, alt närings-idkaren, som lånar penningar till bedrifvande af sin rörelse, skall erlägga bevillning till Staten för den ränta han utbetalar.
Det säges i§ 53 mom. 2 af nu gällande Bevillnings-förordning, alt som låntagaren endast förskottsvis erlägger den bevillning, hvilken för utlänta penningar belöper, vare det hans ovilkorliga rätt, att detta förskott af långifvaren återfå med 5 procent af räntan, så framt denna är bestämd till iner än 5 procent.
Af detta stadgande följer ju tydligen, att låntagaren ej är berättigad till någon ersättning af långifvaren för den bevillning han är skyldig erlägga till
Staten för den ränta lian utbetalar efter 5 procent och derunder, och jag hemställer, om det kan ega någon rättsgrund, att låntagaren likväl är skyldig erlägga bevillning till Staten för sådan ränta, eller om det ens kan vara rimligt, att den, som vidkännes en utgift, skall skatta till Staten för denna utgift.
Uti samma § mom.
1 stadgas, att dä af fastigheter, efter deras värde, samt af handel, näring och rörelse, efter inkomsten, bevillning utgår, utan allt afdrag för gäld, så komma icke de intecknade och i rörelsen instuckna kapitalen, såsom, enligt ofvanberörde grund, redan till bevillning beskattade, att i sådant afseende särskildt upptagas.
Detta stadgande kan jag ej förstå.
Det säges, att kapitalen redan, på förut omnämnde grund, voro till bevillning beskattade.
Jag kan ej finna, att kapitalen, på grund af hvad föregående §§ innehålla, blifvit på något sätt beskattade, och jag skall framdeles vidare ådagalägga detta.
Att kapitalgäld ej får afräknas på inkomst, faller af sig sjelf, ty fastän en person har skuld, så följer deraf icke, att han ej haft någon förtjenst på sin rörelse under året, utan kan en sådan person tvertom hafva förtjent ganska mycket.
Helt annat är förhållandet med den ränta en näringsidkare utbetalt.
Denna är en utgift, som måste afgå på den förtjenst han haft på sin rörelse under året, och om nu så inträffar, att räntan uppgår till samma belopp som förtjensten utgör eller mera, så bar han ju ingenting förtjent, utan möjligen förlorat?
Jag frågar då, om det kan vara rättvist eller billigt, att en sådan person är skyldig att uppgifva såsom inkomst den ränta, han utbetalt?
Detta föreskrifver likväl den nu gällande Bevillnings-förordningen, och jag skulle kunna med Kongl. Maj:ts Resolution å anförda besvär öfver skedd taxering styrka, att föreskriften i berörde afseende blifvit så tillämpad.
Genom denna resolution har den klagande, sorn i sina besvär styrkt, att han under året haft en förlust, utöfver förtjensterna af liera 1,000 R:dr, blifvit ålagd betala bevillning för 10 eller 15,000
R:dr banko, jag minnes ej riktigt summan, men tror mig kunna bestämdt säga, att den icke var mindre än 10,000 R:dr banko, på den grund, att ibland förlusterna befunnos vara upptagna utbetalte räntor till detta belopp.
Detta låter säkerligen för många otroligt, men det 'är dock ett faktum, och jag öfverlemnar till en hvar att bedöma, om det kan vara Rikets Ständer värdigt, att bibehålla en författning, som föreskrifver en sådan orättvisa.
Uti § 8 af nu gällande Bevillnings-förordning stadgas, att endast aflöning för verkliga arbetare och arbetskostnad samt bevisliga förluster i och. för Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. 24 rörelsen elter handteringen, men icke näring s-idkar es lefnadskostnad eller andra dylika utgifter få afräknas pä inkomsten.
Jag föreslår nu, på grund af hvad jag anfört, att i denna § måtte tilläggas, att utbetald ränta för lanta penningar till rörelsens bedrifvande äfven får afgå på inkomsten, hvarigenom den rättelse vore skedd, som motionen i detta afseende åsyftar.
Hvad dernäst vidkommer beskattningen af det rörliga kapitalet, sorn motionen alser, så torde det vara alldeles klart, att, såsom förhållandet nu är, kapitalisten icke erlägger någon bevillning till Staten för inkomst af ränta, ty om jag än antager, att bevillnings-afdrag sker på högre ränta än 5 procent, så följer deraf endast, att långifvare!] i sådant fall utlånar sina penningar lill något lägre ränta än fulla 6 procent, men alldeles icke, att han för ränte-inkomsten erlägger bevillning till Staten.
Den, som utlånar penningar till 5 procent och derunder, och dertill äro väl, utan allt tvifvel, de största kapitalerna utlånta mot inteckning i fastigheter, är ju icke skyldig lemna något bevillnings-afdrag på räntan, och detta bevisar ju än ytterligare, att kapitalisten icke erlägger någon bevillning för ränte-inkomsten.
Det är för mig oförklarligt, huru inkomst af ränta på så sätt kunnat hittills undgå all beskattning.
Jag har hört många säga, att man ej kan åtkomma kapitalisten, af det skäl, att man ej kan kontrollera huru mycket penningar han utlånar, eller om de penningar, personer utlåna, tillhöra dem sjelfva eller andra.
Jag kan ej inse, att detta kan gälla såsom skäl, att lemna kapitalisten obeskattad.
Min öfvertygelse är, att man i allmänhet kan mycket säkrare bedöma den ränte-inkomst, personer hafva, än den inkomst de förvärfva af handel och rörelse, ty, om förhållandet på andra orter ej är alldeles olika med hvad det är i Götheborg, så känner man i det närmaste hvad en kapitalist, sorn lefver af sin ränta, eger, då deremot närings-idkare, och isynnerhet handlande, kunna hafva både förluster och förtjenster, som allmänheten icke kan få någon reda på; och hvad angår den omständigheten, att personer kunna utlåna penningar för andra, så bör någon svårighet derigenom icke kunna uppstå, om det särskildt stadgas, att det åligger den, som utlånar penningar för omyndiga barn eller personer, som sjelfve icke kunna uppgifva sin ränteinkomst, att uppgifva räntan till beskattning, emot det att lian berättigas, att genom afdrag på den ränta, han inkasserar, göra sig betald för bevillningen derå.
Jag har ä
Ven hört anmärkas, att om kapitalisten har en del af siri förmögenhet nedlagd i akt er i ångfartyg, fabriker och andra inrättningar, hvarföre bevillning särskildt eriades, man ej kunde veta huru stor hans öfriga ränteinkomst kunde vara.
Detta synes mig ej heller utgöra något hinder för beskattningen af det rörliga kapitalet, ty kapitalisten bör vara lika berättigad som pligtig, alt upplysa Taxerings-kommittéen om ett sådant förhållande, och man bör väl kunna vänta sig, att af de uppgifter, kapitalisten skulle aflemna, få en ledning för sitt omdöme, likasåväl som af de uppgifter, närings-idkare aflemna.
Jag har vidare hört anmärkas, att det skulle 22 Bil. lill Bev.-Utsk.
N:o 5. vara obilligt, att beskatta enkor oell omyndiga barn för den ränte-inkomst, de hafva af utlånta penningar.
Jag kan ingalunda medgifva, att häruti ligger någon obillighet.
Då enkor och omyndiga barn hafva deras förmögenhet b fastigheter, antingen i jordegendom på landet, eller hus i städerna, så beskattas ju deras egendom på lika sätt som andras, och hvarföre skola dessa personer vara mera frikallade från skatt för deras inkomst af ränta än af fastigheter?
Denna anmärkning synes mig således böra helt och hållet förfalla, och då säkerligen icke något annat land, som åtagit sig inkomstskatt, linnes, hvarest icke inkomsten af kapitalet blifvit i första rummet beskattad, är det bra märkvärdigt, att hos oss ingen skatt blifvit ålagd kapitalet.
Jag har i min motion sagt, att man möjligen kan påstå, att om bevillning skall erläggas för hela värdet af intecknad fastighet, Staten njuter dubbel inkomst af samma värde, då den, som eger den intecknade fordringen, jemväl skall erlägga skatt derför.
Jag har dock sökt vederlägga denna invändning dermed, att i verkligheten 2:ne värden finnas såsom föremål för beskattningen.
Jag tillägger nu, att bevill— ningen för fast egendom bestämdt är en afgift, som åtföljer egendomen, utan afseende på egarens ekonomiska ställning och oberoende af gravationer, men skulle denna min åsigt icke godkännas, så kan jag i alla fall, dels på den grund, att ganska få, om ens några intecknade lån finnas i fast egendom, hvarföre högre ränta är förskrifven än 5 procent, hvarpå låntagaren icke nu åtnjuter något bevill— nings-afdrag, och dels på den grund, att de fleste intecknade lån tillhöra publika kassor och barmhertighets-stiftelser, hvilka, enligt mitt förslag, böra vara frikallade från beskattning, dock icke finna, att egare af fastigheter hafva ringaste skäl till att fordra något afdrag på bevillningen för deras egendom, derföre att egendomen kan vara besvärad med inteckning. 4:o Uti § 49, mom. 2 af nu gällande Bevillnings-förordning stadgas, att den minimi-tarif för hemmans-värdet på landet, Rikets Ständer år 11125 fast ställde, skall lända till efterrättelse, och i § 105, att det brandlörsäkrade värdet å hus och åbyggnader i städerna skall utgöra minimum af värdet å dessa fastigheter.
Då nu med säkerhet kan antagas, att värdet å jordegendom år 1825 i allmänhet icke utgjorde öfver 1/5 af det nuvarande värdet, men det brandförsäkrade värdet å hus och åbyggnader i städerna deremot i de flesta fall utgör fulla värdet, och i många fall äfven mera, torde hvar och en finna, huru betydligt lägre jordegendom hittills varit beskattad, än hus och åbyggnader i städerna.
Af taxerings-uppgifterna de sednare åren har man visserligen sett, att hemmans-värdet på landet i en del län blifvit förhöjdt, men denna förhöjning har dock varit allt för obetydlig, emedan den, på det hela räknadt, icke utgjort öfver 50 å 40 procent, då den rätteligen i min tanke bordt utgöra minst 400 procent, för att komma i likhet med värdet å fastigheter i Städerna.
Då Utskottet icke häruti föreslagit någon rättelse, kan jag ej gilla detta.
Jag.yrkar ej, att minimum af värdet å hus och åbyggnader i stä - Bil. lill Bev.-Utsk.
N:o 5, 23 derna skall blifva annorlunda än det nu är, så vida hemmans-värdet på landet kommer att blifva i förhållande derefter, men skulle hemmans-värdet på landet förblifva lika lågt, som det-hittills varit, så måste jag yrka, att värdet å hus och åbyggnader i städerna nedsättes i likhet dermed.
Utskottet föreslår, alt Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit måtte täckas, antingen genom en för sådant ändamål nedsatt kommitté, eller på sätt eljest kan linnas lämpligt, låta efter gemensamma grunder verkställa en fullständig undersökning och utredning om så väl den fasta egendomens verkliga värde, som om städernas och landets ömsesidiga skattebidrag, förmåner och onera, samt sedan i nåder låta förelägga Rikets Ständer resultaten af denna undersökning, med anledning hvaraf Rikets Ständer blifva i tillfälle att bestämma den bevillning, som skäligen kan anses böra för framtiden utgå.
Då jag ej tror, att det blifver möjligt, att på annat sätt kunna erhålla en tillförlitlig uppgift å fastighetsvärdena i Riket, anser jag äfven vara nödigt, att Rikets Ständer till Kongl. Maj.t aflåta en underdånig skrifvelse i detta ämne, men som den undersökning och utredning, som, till följe deraf, kan komma att ske, fordrar mycken tid, kunna resultaten af en sådan undersökning dock icke föreläggas Rikets Ständer förr än de nästa gång sammanträda.
Jag tager mig likväl friheten hemställa, om det kan vara billigt eller rättvist, att den nu gällande miriimitarifen för hemmans-värdet på landet emellertid tages till grund för beräkningen af bevillningen.
Af hvad jag redan anfört, torde vara tillräckligt ådagalagdt, att rättvisan kräfver, att någon rättelse sker i detta afseende vid innevarande riksdag.
Jag är, för min del, fulit öfvertygad, att om minimi-tarifen för hemmansvärdet på landet förhöjes med två gånger del belopp, den nu utvisar, den likväl icke, på långt när, kommer alt upptaga det verkliga värdet på jordegendom i riket.
Enligt denna tarif utgör värdet å ett hemman, per medium räknadt i hela riket, icke fullt 3,800 Riksdaler Ranko, och om detta värde förhöjes med två gånger nämnde belopp kommer värdet å ett hemman att utgöra per medium omkring 11,400 R:dr Banko.
— Jag vill ej bestrida, att icke möjligen så svaga hemman kunna linnas, alt de säljas under delta sistnämnda medelvärde, men som antalet af sådana hemman icke kan vara särdeles stort och jag bestämdt känner, att värdet å ett hemman i allmänhet i de flesta län är vida högre än detta medelvärde, kan dock icke vara något tvifvel, att om hemmans-värdet förhöjes såsom jag nu nämnt, medelvärdet å ett hemman ändock blifver mycket lågt.
Måhända torde undantag böra ske för Stockholms och Upsala län, i hvilka län hemmans-värdet för närvarande lärer vara i minimi-tarifen i proportion högre upptaget än i de öfriga länen.
Jag kan derföre ej finna, att jag yrkar någon orimlighet, då jag nu tager mig friheten föreslå, att minimi-tarifen för hemmans-värdet på landet måtte förhöjas i alla län, utom Stockholms och Upsala län, med två gånger det belopp, larifen nu utvisar, samt i de båda nämnde länen till dubbelt af hvad tarilen bestämmer, och att, vid beräkningen af den 24 Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. summa, som genom bevillning skall utgöras, det värde, som då kommer att uppstå för fastigheter på landet, tages till grund för beräkningen.
Härigenom skulle, såsom mig synes, en billig rättelse kunna ske i det missförhållande, som nu eger rum i beskattningen emellan fastigheter på landet och fastigheter i städerna saint inkomst af bandel och rörelse, och jag gör mig förvissad, att de respektive Stånden, så mycket hellre skola finna denna jemkning vara af rättvisan påkallad, som fastigheter på landet i alla fall, efter hvad nyss nämndt är, icke komma att beskattas till fulla värdet, såsom fastigheter i städerna nu äro beskattade.
Då emellertid min afsigt icke är, att genom förhöjande af minimi-tarifen för hemmans-värdet på landet, öka Statens inkomster, utan endast att få så stäldt, att fastigheter på landet komma att beskattas någorlunda lika med fastigheter i städerna samt med inkomst af handel och rörelse, äfvensom med ränta, ifall mitt förslag, att beskatta denna sednare, antages, blifver det en gifven följd, att om mitt förslag att förhöja minimi-tarifen för hemmans-värdet på landet antages, och Statens behof ej fordrar, att den summa, som genom bevillning skall utgöras, måste ökas, en motsvarande nedsättning komme att ske, så väl i per mille-afgifteu för fastigheter, som i procenten för inkomst; och då den tillökning i bevillningen för fastigheter på landet, sorn härigenom skulle komma att uppstå, blefve så obetydlig, att den knappast blefve märkbar, hoppas jag, att Rikets Ständer, äfven af detta skäl, skola medgifva den af mig föreslagna jemkningen.
De minimi-afgifter och bestämda afgifter, som blifvit af Utskottet fixerade, anser jag, i hvilket fall som helst, böra qvarstå.” Af Herr J.
Malmborg: ”Under det man nödgas erkänna, att af alla beskattningsformer, från och med de urgamla natura-preslationerna, småningom öfverllyttade till grundskatter på farligheterna, till och med de nyare, under vexlande former al accis-, tull-, stämpel-, tillverknings- m. 11. mer och mindre indirekta beskattnings—titlar, ingen enda är till principen så rigtig eller i verkställigheten borde kunna blifva så rättvis, som den inkomst-skatt, hvilken med individuel kännedom om hvarje särskild persons ställning, honom af bans närmaste samhälls-medlemmar pålores, torde dock svårligen gifvas någon beskattning, öfver hvars ojemna fördelning klagomålen äro så allmänna och —- man må icke förneka det — så befogade, sorn just denna inkomst-bevillning.
Man må icke neka, att Herr Spångbergs vid innevarande Riksdag väckta förslag om afskaffande af all bevillning har många anhängare, hvilka, lika med motionären, för missbrukens - Bil. till Bev.-Utsk.
N:o 5. 25 brukens skull vilja uppoffra den grundsats, genom hvars följdriktiga genomförande det likväl endast är möjligt att rättvist fördela skattebördorna och att i tider — såsom jag hoppas — aflägsna, då det allmännas välfärd kan taga i anspråk utomordentlig ansträngning af samhällets alla medlemmar, hafva en tillförlitlig grund både för bedömandet af landets verkliga krafter och för tillgodogörandet af desamma.
Innan man hunnit lili den förtviflan om sättet, som röjer sig i omförmälda motion, hafva många förslagsmeningar derom blifvit framkastade, försökta och åter öfvergifna.
Nya saknas icke heller nu. i allmänhet gå de ut på att framtvinga sanningsenliga uppgifter och att i söndring emellan olika samhällsklasser samt nå gon förment stridighet dem emellan finna elementer, passande för utöfningen af ett rättvisans värf. — Man har sökt uppställa en mängd anvisningar för mätandet af de inkomster, den eller den rörelsen borde anses' lemna, samt det värde, den eller den fastigheten borde åsältas.
Man har i städernas taxerings-kommitléer, äfvensom i pröfnings-kommitléerna inrymt ett öfvervägande inflytande åt icke-borgare, under antagande att de borgerliga yrkena isynnerhet undgingo ett lämpligt deltagande i bevillningen.
Man har ställt särskildte ombud alt bevaka Kronans rätt.
Månne då rättskänslan är så förslöad, att allt vädjande lill densamma, när fråga är om statens rätt och om medborgares förbindelser till det allmänna, fö rbl i Iver overksamt?
— Visserligen ega alla beskattnings-former det gemensamt, alt icke kunna påräkna någon välvillig stämning hos dem, som skola heskattas.
Man såge naturligtvis helst, att skatten icke funnes.
Men icke är det detta, som i förevarande fall förlamar beskattnings-rättens och beskaltnings-pligtens utöfning.