Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna § omfattar nemligen alla de bedrägerier, hvilka hittills lemnats ostraffade, men böra bestraffas; och det är således genom densamma, som lagstiftningen i denna del i sjelfva verket skulle vinna nu saknad fullständighet.
Vidare har utskottet ej upptagit något stadgande, som motsvarar 11 mom. 24 § i Kongl. Maj:ts Förslag, eller det som angår det fall att köpare och säljare af fast egendom eller bördeman beträdes med sådant svek, som i S Kap. 5 och 6 §§ Jordabalken sägs.
Dessa lagrum stadga att köpare och säljare, hvilka, bördeman till förfång, upphäfva eller i annan handel förbyta det köp de gjort hafva eller under falskt sken skifte göra, skola hvardera böta SO Daler; äfvensom att om köpare, säljare eller bördeman, hvilka äro pligtige att med ed betyga de förre, att dem emellan är på god tro tingadt och betaldt, som köpebrefvet innehåller, och den sednare, att han utan list för sig och ingen annan bördar, varder öfvertygad att härvid hafva svikliga handlat, skall han böta jemväl femtio daler.
Nu kan väl icke bestridas att berörde handlingar äro oredlige; men till bedrägeri i egentlig mening synas de ej kunna hänföras.
Man söker här att bevara lagligen förvärfvade rättigheter, fastän med brottsliga medel.
Behofvet af straff härutinnan betingas ock af tillvaron af sjelfva den institution, till hvars skydd de blifvit stadgade.
Med densamma upphör behofvet; och iustilutionens motståndare växa, efter hvad erfarenheten visar, dagligen i antal.
Till brott, hvarå straff i denna lag bör bestämmas, hörer, efter Utskottets åsigt, ej eller det, som omförmäles i 27 § 2 mom. eller att någon olofligen tager och brukar hvad annan tillhörer.
Detta brott förekommer nu i 19 § af 1853 års lag om stöld och rån, ehuru mindro omfattande, enär denna § blott talar om den, som olofligen tager och brukar annans häst och fartyg.
Genom den föreslagna utsträckningen upphäfves dock ej brottets beskaffenhet; och, enligt vår lagstiftning, har detsamma alltjemt varit ansett såsom en art af tjufnad, i doctrinen kallad »brukstjufveri».
Af sådan anledning blef det ock upplaget i nyssnämde lag; och den grundsats, som härutinnan således blifvit af sednaste Ständer bibehållen, anser Utskottet ej skäl att nu öfvergifva.
Skulle det anses behötligt att stadga straff emot olofligt bruk af annat, än häst och fartyg, måste följaktligen nu befintliga stadgandet utvidgas, utan för - 88 Lag-Utskottet» Betänkande JW 40. ändring af brottets art.
Ifrågavarande moment återfinnes alltså icke i Utskottets förslag.
Äfven i ett ytterligare fall bar Utskottet afvikit ifrån det Nådiga förslaget i sistberörde hänseende.
Detta fall är det som gällande lag upplager i 3 g 49 Kap. Missgernings-Balken.
Derigenom stadgas att den, som lägger märke å annans märke, för att dermed något sig tillegna, skall stå tjufsrätt; hvaremot det Nådiga förslaget i 24 § förklarar, att detta brott skall såsom bedrägeri anses och straffas.
Men om än list och svekfullhet bär utmärka handlingen, är likväl att besinna att deri ej ingår det svekfulla förledande, som utgör ett hulvuddrag i karakteren af bedrägeri.
Den är i allt fall lika bänförlig till stöld, som barns svikliga förledande att från sig lemna hvad det hos sig häfver, hvilket brott, jemte flere andra, blifvit af Kongl.
Majrt ansedt fortfarande böra såsom stöld straffas, oansedt det i så måtto närmar sig bedrägeri, alt man funnit nödigt omnämna desamma till undvikande af missförstånd, på sätt synes af Förslagets 26 §.
Det skulle således ej leda lill enhet att göra ifrågavarande brott lill bedrägeri eller rubba det hittills härutinnan antagna, och af Kongl. Majrt ej eller förkastade system.
Bedrägeri och stöld stå ock i många fall hvarandra helt nära.
I särskilda andra länders nyare strafflagar har man derföre under stöld hänfört vissa arter af bedrägeri; och Lag-kommittéen sökte äfven bibehålla enheten derigenom att den, då fråga var om egendom, uppställde en skillnad i straffet med afseende å värdet af den egendom, man genom bedrägeri kunde åtkomma, eller enahanda skillnad som mellan stöld och snatteri.
Det var ett godkännande af 1734 års lagstiftares härutinnan hyllade åsigter, hvilka inträngt i det allmänna föreställningssättet och rättsmedvetandet, samt alltså, efter Utskottets omdöme, ej, utan vigtiga orsaker, böra frånträdas, särdeles vid partiella förändringar af lagen.
Men med hänsigt till beskaffenheten af merbesagde brott, har Utskottet upptagit detsamma bland de brott, som närma sig bedrägeri eller derunder skulle kunna hänföras, men likväl på enahanda sätt som hittills böra medföra straff såsom för tjufnad.
Det omtalas följaktligen i 27 § af Utskottets Förslag, som utgör eri del af den 26 § i det Nådiga Förslaget, hvilken med afseende å Utskottets uppställning af de till förevarande afdelning hörande brott, sönderfallit i två dervid Utskottet likväl ej omnämnt det läll då någon genom falska eldar eller annat svikligt förfarande söker förleda sjöfarande till skeppsbrott.
Detta brott förekommer nu i 21 Kapitlet Missgernings-Balken, som handlar om allmän landsfrid och vägafrid.
Det hörer till de grofsta fridsbrotten i vår lagstiftning, och denna karakter förblir oförändrad ändå alt svikliga eller bedrägliga medel lill brottets utförande begagnas, hvadan delsammas omnämnande i förevarande Förslag ej är nödigt lill förekommande af begreppsförvexling.
I öfrigt återfinnes de i Nådiga Förslaget angifna brottsliga handlingar upp - Lag-Utskoltet> betänkande M 40. 89 tagna i Utskottets Förslag.
Någon begränsning deraf bar likväl
Utskottet funnit nödig i ett och annat fall eller der den allrnänlighet man gifvit åt gällande slad ganden kunde komma alt föranleda en alltför utsträckt efter hittills vunnen er farenhet, ej behöflig tillämpning af straff-lagen, eller der denna allrnänlighet kunde under förevarande lagstiftning draga brott, hvilka derunder ingalunda äro hänförliga.
Detta sednare förhållande skulle ostridigt inträffa, derest det Nådiga Förslagets 59 <§ bibebölles oförändrad.
Densamma innefattar straff å den. som obehörigen tillvällar sig utöfning af embete eller tjenst, vare sig af vinning, för att skada, af lättsinne eller annan orsak.
Det kan ej eller förnekas att intetdera fallet bör lemnäs utan påföljd; men den lag, som nu skulle stiftas, bar icke, jemlikt hvad redan ofta är förmäldt, till föremål att bestämma straff för andra handlingar, än dem lagen afser eller man dermed söker förekomma, och dessa äro de, hvilka uppuppsåtligen vidtagas med uteslutande syftning att kränka annans rätt.
Ett obehörigt tillvällande af embete eller tjenst utgör således här icke sjelfva brottet, utan ett medel till utölvande af ett annat brott eller bedrägeri, hvilket dock försvåras genom det begagnade medlets beskaffenhet.
Lagberedningen gjorde äfven afseende å detta förhållande; och det är i öfverensstämmelse med hvad Beredningen före slagit, som Utskottet uppställt sin emot det Nådiga Förslagets omförmälta stadgande svarande § eller den 28 §.
Utan alt städse hafva till ögonmärke ändamålet med den lag, som skall stiftas, kan något system ej eller gifvas lagen; ty i lagstiftningen, om någonsin, är det framför allt af vigt att ej träda utom gränsen för det föreliggande ämnet; och denna regel har Utskottet oaflåtligen sökt iakttaga.
Efter denna redogörelse för Utskottets åsigter i afseende på uppställningen och omfattningen af ifrågaställde lagstiftning, följer Utskottets förbindelse att framlägga skälen lill de förändrade straff-bestämmelser, som Utskottet föreslår.
Då man ger akt på de grunder, som föranledt Utskottet att ordna de till förevarande afdelning hänförliga brott i särskilda, ehuru sammanhängande grupper, finner man redan deri en antydning angående Utskottets uppfattning i hänseende till straffbar hets—förhS
Ilandet dem emellan i allmänhet.
Att bedrägerier och öfriga här omförmälda förbrytelser i deras obetydligaste yttringar i straffbarhet kunna komma hvarandra helt nära, kan ej motsägas, men deremot inträder en märkbar olikhet, då yttringarne blifva af svårare art.
Under sådana förhållanden vittnar det egentliga bedrägeriet om en djupare inrotad ondska, om mera svekfullhet och list, om större förhärdelse, med ett ord, om en högre brottslighet; och deremot påkallas följaktligen ett verksammare straff.
Härmed är alltså förklaradt, hvariöre, efter Utskottets förslag i denna del, särdeles försvårande omständigheter skulle föranleda tillämpning, i en del fall, af straffarbete, i andra, af endast fängelse.
Dessa arter af frihetsstraffet, sådant det redan verkställes och än vidare måste, i enlighet med antagna principer, utbildas, innefatta sådana modifikationer, hvilka göra det möjligt för lagstiftaren att lämpa straffen efter brottens beskaffenhet samt 30 Lag-Utskottets Betänkande M 40. den ondska, som derigenom uppenbaras, och för hvars tillbakavisande straffmakten bör uppträda.
Men om än Utskottet således lika med Kongl.
Maj:t ansett straffet å bedrägeri i allmänhet, eller roed undantag af vissa svåra fall böra bestämmas till minst böter och högst straffarbete, har likväl
Utskottet funnit nödigt att äfven lemna domaren öppet att för oinförmälda brott kunna döma till fängelse.
Det blir en mellanlänk emellan det minsta och högsta straffet, hvarigenom domaren sättes i tillfälle att än mera lämpa straffet efter brottet i dess oändligt skiftande mång fald.
Denna öfvergång är äfven nödig för bibehållande af enhet och sammanhang, då Utskottet å de bedrägeriet underordnade förbrytelserna använder endast böter och fängelse, utom i de fall att någon af dessa förbrytelser kan antaga den brottsliga och vådliga natur, att den jemväl bör kunna ådraga förbrytaren straffarbete.
Dessa äro de hufvudsak liga grundsatser, på hvilka straffbestämmelserna i Utskottets härutinnan omarbetade förslag hvila.
I afseende på straffbarhets-förhållandet emellan de särskilda brotten i öfrigt står deremot Utskottets förslag i nära öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts.
Men i några läll har dock Utskottet varit # af skiljaktig åsigt, och af dessa torde det, som omtalas i 42 § af det Nådiga förslaget, isynnerhet ådraga sig uppmärksamhet.
Sedan i l:a mom. af berörda g blifvit föreslaget, att den, som gifver sig ut för annan, än den han är, och såmedelst bedrager qvinna till äktenskaps-aftal, skall böta från och med femtio till och med tvåhundra Riksdaler, innehåller denna § vidare, att om vigsel eller häfd tillkommer, skall han dömas lill straffarbete på minst sex månader och högst fem år eller till enahanda straff, hvartill, enligt det Nådiga förslagets 41 §, den skulle göra sig skyldig, som genom antagande af falskt namn eller stånd beredt sig arf eller andra familj-rättigheter.
Till stöd för den skillnad, som sålunda blifvit gjord i straffet, om blott äktenskaps-aftal skett och om vigsel eller häfd tillkommit, kan man väl åberopa gällande lag, enär den i 6 § af Giftermåls-Balkens 4 Cap. stadgar i förra fallet blott 80 dalers böter och, om vigsel tillkommer, böter till dubbla beloppet jemte ärans förlust; men det förekommer likväl Utskottet, som om bötespåföljd ej i alla händelser vore tillräcklig för försoning af bedrägeri, utaf omformälda art, hvilka stanna vid äktenskaps-aftal.
Aftal om äktenskap eller, såsom det i lagen kallas, trolofning, innefattar grunden till det förbund, som beseglas genom vigseln.
Detta aftal förutsätter i sin fullhet samma inre sinnesstämning hos de aftalande, som sjelfva äktenskapet.
Det är alltså ej ett tillfällighets-förbund, som genom trolofnirigen knytes, utan det gäller, likasom äktenskapet, för hela lifvet; och då qvinnan sluter detsamma, då hon derpå ingår, öfverlemnar hon sig tillitsfullt åt den man, som sökt och vunnit hennes tillgifvenhet och som vid sig fästat hennes hjerta.
Men vid sådant förhål - Lag-UhkoUets Betänkande M 40. ii lande kan det bedrägeri, som mannen i detta fall använder för att vinna sitt mål, ej anses vara af den obetydlighet, som det Nådiga förslaget utmärker.
Den tillkomna vigseln, missbrukandet af den förtroendefulla qvinnans hängifvenhet och svaghet kunna visserligen öka brottsligheten, men den förblir i allt fall, då man tager qvinnans ställning, hennes frid och lifs lycka i betraktande, i sjelfva verket enahanda.
Och det vore något för rättskänslan motbjudande, om lagen betraktade ett bedrägeri af omlörmälda art lika med den handling, hvarigenom man tillnarrar sig en lumpen penning och som under alla förhållanden kan försonas med några Riksdalers böter.
Derföre har Utskottet föreslagit att, då någon, på uppgifna sätt, bedragit qvinna till äksenskaps-aftal, han må kunna dömas till fängelse, der bötes-påföljd ej är nog.
Att detta dock kan vara förhållandet, vill icke Utskottet motsäga; men att denna påföljd i flera fall är otillräcklig, förmodar Utskottet sig genom det ofvanstående hafva ådagalagt; och häraf finnes motivet till förändringen af 1 mom. 42 § i det Nådiga förslaget, som motsvaras af den 30:de i Utskottets förslag.
Ehuru Utskottet finner det Nådiga förslaget i afseende på straffet för barns understickande och förbytande i allmänhet rättvist, synes det likväl, som skulle förhållanden kunna inträffa, då en nedsättning må vara tillåten, hvilket föranledt bestämmelsen i sista mom. 31 och då det tilläfventyrs skulle leda till tvifvel, huruvida den fullmäktig, sorn gör sig skyldig till de i 38 § af Utskottets förslag omförmälda brott, fortfarande må få föra andras talan, har Utskottet derom intagit ett stadgande i samma §.
Att ett sådant stadgande saknas i det Nådiga förslaget, kan tilläfventyrs försvaras dermed, att det hörer till allmänna rättegångsordningen att bestämma, hvilka omständigheter må utestänga fullmäktig från rättigheten att för annan inför Rätta tala; och det är äfven sannt, att 14 § 13 Cap.
Rättegångs-Balken innehåller det stadgande, som Utskottet nu intagit; men härvid erinras: att berörde § har till föremål alt utsätta straff för fullmäktig, som handlar på sätt i omförmälde § af Utskottets förslag sägs; att förlust af rättigheten att föra annans talan ingår i det straff eller den påföljd, som förstnämnde lagrum bestämmer; och att det så mycket mer är att befara, att ett uteslutande af stadgandet skulle väcka tvifvel i ofvanberörde hänseende, som det Nådiga förslaget på andra ställen upptagit den civila påföljd, som begångna brott medföra.
Vidare motivering torde ej vara nödig, hvad angår straffbestämmelserna i denna afdelning af Utskottets förslag, hvilket, utom den förändring, sora af brottens olika ordnande och lagens uppställning varit en följd, i redactionen af vissa i sak bibehållna stadganden jemväl något afviker från det Nådiga Förslaget.
Så t. ex. bar Utskottet, sorn i 24 § afhandlar det bedrägeri, hvilket utöfvas genom försäljning af förfalskade varor, bibehållit gällande lags beskrifning å detta brott uti 9 § 1 Kap. Handels-Balken, såsom, efter Utskottets omdöme uttrycksfullare och mera karakteriserande brottet, än den beskrifning, sorn i Nådiga Förslagets 30 § upptages; Lag-Utskottets Betänkande M 40.
Och den förändrade lydelse Utskottet gifvit åt 3 mom. af 37 § i berörda förslag* som motsvaras af den 3*2 § i Utskottets förslag, liar synts Utskottet behöflig ej allenast för tydligheten, utan äfven för sammanhanget med gällande lagstiftning.
1 sednare hanseendet hafva orden »olofligt tillgrepp» blifvit utbytta till ordet »stjäl».
Alt med de förra menas stöld, har ej undfallit Utskottet; men Utskottet har ej förbisett, dels att det lagrum, hvartill förevarande mom. hänvisar, talar om den, som sljal ur bref, och ej om olofligt tillgrepp ur bref, dels ock att orden olofligt tillgrepp ingenstädes i lagen förekomma såsom liktydiga med stöld, i hvilket afseende de deremot blifvit begagnade och kunnat begagnas af Lag-Beredningen, med hänsyn till dess å stöld upptagna definition; Och då det till förekommande af missförstånd, är lika nödigt all i detta morn. omnämna inbrott i afsigt att stjäla, som den genom inbrottet vunna afsigten, torde redactionsförändringen hafva gillig anledning.
Antages hvad
Utskottet nu föreslår i afseeode på bedrägeri, m. m. synes den önskan, Nils Svensson i sin motion uttryckt, vara uppfylld; men deremot har Utskottet ej ansett sig kunna intaga det af Per Erik
Andersson påyrkade stadgande till förekommande deraf, att icke någon må blifva bedragen af omyndig förklarad person genom okunnighet om bans o myndighets—tillstånd.
Ett sådant ovilkorligt stadgande skulle nemligen uppenbarligen strida emot den civila lagstiftningen, hvad angår omyndigs förbindelse och den skyldighet, som tillhör hvar och en alt skaffa sig kännedom derom, huruvida den person, med hvilken ban inlåter sig i affärer, är sin egen målsman eller ej.
Ur den tredje afdelningen, som innefattar gemensamma bestämmelser har Utskottet uteslutit 47 och 49 §§ belt och hållet samt den 50 § till en del.
Den 47 § bar Utskottet nemligen ansett öfverflödig.
Derom bar aldrig någon tvekan inom -lagskipningen uppstått, oansedt någon bestämd föreskrift derom ej finnes.
Men tvekan kunde åter i många fall inträffa, derest man nu gaf en bestämmelse i föreslagna syftningen.
Uti 20 § af 1855 års Kongl. Förordning om stöld och rån talas väl om återgäldande af hvad som är stulet; men meningen är icke bär att bestämma någon ersättningsskyldighet, utan endast att tillägga ersättningen för det stulna bättre rätt, än de böter, som för stölden blifvit ådömda.
Detta stadgande vore eljest öfverflödigt.
Till strafflagens fulländning hörer emedlertid en allmän bestämmelse om skyldigheten alt godtgöra den skada, oiau genom brott förorsakar; men endast såsom allmän är den lämplig, Såsom Lag-Utskottets Betänkande JY§ 40. 35 Såsom speciel är den förvillande, och något behof deraf är ej eller för det närvarande.
Hvad 49 § beträffar, så svarar densamma emot 27 § i 1853 års förenämnda författning.
Denna § gafs af den anledning, alt man då saknade all laga föreskrift angående verkställighet af straffarbete, särskildt med hänsyn till ensamhetsfängelset.
Hade en lag om frihetsstraffets verkställighet i dess särskilda nyanser förefunnits, hade således berörda § ej behöfts.
Nu är en sådan lag att förvänta, sedan Kongl. Majit i Nåder behagat föreslå en dylik; och derigenom erhålla bestämmelserna sin rätta plats.
De höra till straffsystemet eller stadganderne om hvilka straff må tillämpas och deras beskaffenhet.
Genom den ur 50 § uteslutna delen förklaras, att någon ändring ej sker, medelst ifrågaställa författning, af hvad i grundlag stadgas.
Och med grundlag menas här uppenbarligen tryckfrihetslagen, emedan den är den enda af grundlagarne, som har omedelbart sammanhang med de lagbud, om hvilkas ändring fråga nu är.
Det stadgas nemligen i 9 mom.
1 § af berörda lag, att den, som å skrift bedrägligt titelblad eller orätt författare- eller utgifvare-namn utsätter, skall straffas efter 8 Kap. Missgernings-Balken, samt i nästpåföljde moment att den, som å tryckt skrift utsätter falskt boktryckarenamn eller orätt tryckningsort, skall böta enligt tryckfrihetslagen och »derutöfver anses» efter 8 Kap. 3 § berörda Balk.
Och skulle således, enligt det Nådiga förslaget, Missgernings-Balkens 8 Kap , sådant det nu lyder fortfarande komma att i förenämnda fall gälla, ehuru till sitt innehåll helt och hållet förändradt; men om lämpligheten af detta undantag hyser dock Utskottet betänkligheter.
Då grundlag icke kan förändras genom en lag af ifrågavarande beskaffenhet, följer deraf, att undantagsbestämmelsen är öfverflödig, derest åberopade Kap., på grund af den hänvisning, som Tryckfrihetslagen i omförmälda fall till detsamma gör, hvad samma fall angår blifvit iklädd egenskapen af grundlag.
Att så ej egt rum, torde dock vara klart; men dermed uppenbaras ock bestämmelsens eller undantagets olämplighet.
Den i Tryckfrihetslagen i meranämnde fall skedda hänvisning till allmän lag innefattar nemligen endast en förklaring, att vissa brott emot samma lag eller Tryckfrihetslagen skola bestraffas lika med särskilda brott, å hvilka den allmänna lagen utsätter straff.
Och straffet har dermed blifvit beroende af de förändringar, den allmänna lagen kunde komma alt undergå.
Sådan har äfven åsigten hittills varit inom såväl lagstiftning som lagskipning.
1 Tryckfrihetslagen stadgades t. ex., att Majestätsbrott skola straffas efter 5 Kap. 1 § Missgernings-Balken; men sedan det i detta lagrum utsatta straff blifvit genom Kongl. Förordningen den 30
Maj 1835 förmildradt, bar det mildare straffet tillämpats å brott, som Tryckfrihetslagen i detta fall afser.
Det torde väl härvid invändas att berörde Kongl. Författning icke upphäft Bih. lill R.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 5 34 Lag-Utskottets Betänkande M 40.
Missgernings-Balkens sistnämnde §, utan endast gifvit densamma en förändrad lydelse; men blir icke förhällandet enahanda, ehvad förändringen sker på ett eller annat sätt?
Skall det förändrade ansvaret i ena fallet tillämpas, måste så jemväl ega rum i det andra, ty frågan beror ej på formen, utan på sjelfva saken.
Om man upphäfver 8 Kap.
Missgernings-Balken och för deri upptagna brott stadgar förändrade straff, men säger att brott mot Tryckfrihetslagen skulle det oaktadt fortfarande beläggas med straff efter berörde Kap., så kan icke förnekas, att man på så sätt ginge utom civillagstiftningens gebiet.
Det skulle innebära antingen den förklaring att, i följd af tryckfrihetslagens hänvisning till 8 Kap. Missgernings-Balken, någon förändring, hvad angår tryckfrihetsbrott, deri ej må ske, eller ock en speciel lagstiftning i afseende på straffet för dessa brott; och i båda fallen gjordes ingrepp på grundlagstiftningens område.
Berörde förklaring innefattade ostridigt en förklaring af grundlag; och en speciel lag af nyssnämnde beskaffenhet skulle utgöra en del af Tryckfrihetslagen och således ej kunna stiftas i annan ordning än denna.
Men häraf visar sig rigtighoten af Utskottets ofvan yttrade åsigt angående betydelsen af Tryckfrihetslagens oftanämnde hänvisning.
1 enlighet dermed kommer straffet alltid att rättas efter de straff, som allmänna lagen utsätter å de brott, hvartill hänvisas i 8 Kap. Missgernings-Balken; och återfinnandet af dessa brott i föreslagna författningen har sannerligen ingen svårighet, Man har visserligen yttrat fruktan för missförstånd, enär samma författning innehåller så beskaffade ansvarspåföljder, som göra det möjligt för domaren alt lämpa straffet efter brottsligheten, att ej nödsakas att för det ringare, mindre vådliga brottet döma till samma ansvar, som för det större; men om denna latitud lemnäs domaren genom lagrummets omskrifning eller genom en särskild författning synes vara detsamma.
Det är nog om denna författning noga upptager de brott, som vid straffets bestämmande, jemlikt Tryckfrihetslagens hänvisning, här tjena till ledning.
På grund af hvad Utskottet här ofvan anfört, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, det måtte Bikets Ständer, med förklaring att Kongl. Maj:ts ifrågavarande proposition icke kan bifallas, för sin del besluta l:o en författning angående ansvar för förfalskning och bedrägeri jemte missbruk af förtroende samt annan oredlighet, sd lydande :
Med upphäfvande af 13 Kap. 3 och 4 §§ Jorda-Balken, 1 Kap. 9 och 11 §§, 8 Kap. 2, 3 och 4 §§, 9 Kap. 11 §, 10 Kap. 5 och 7 §§, 11 Kap. 2 §, 12 Kap. 9, 10 och 12 §§ samt 13 Kap. 3 § Handels- Balken, 7 och 8 Kap., 48 Kap. 5 § och 51 Kap.
MissgerningsBalken, jemte de särskilda stadganden, som ändra eller förklara Lagens berörda rum eller dervid något tillägga; Lag-Vlskoltets Betänkande M 40.
35 äfvensom med ändring af de för öfrigt i Lag eller särskilda Författningar, för brott, som i denna Förordning omförmälas, utsatta straffbestämmelser, der ej för vissa fall annorlunda här nedan säges, varder stadgadt som följer:
Om förfalskning. § * Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon domstols eller annan offentlig myndighets dombok eller hufvud-protokoll, Kronans räkenskaps-böcker eller andra sådana handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro; dömes till straff-arbete från och med fyra till och med ätta är.
Förfalskar eller förstör embets- eller tjenste-man, i afsigt som ofvan är sagd, slika handlingar eller skrifter, som han under sin vård har; varde dömd till straff-arbete från och med sex till och med tio år. § 2.