Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För stöld skall till tukthusstraff i tredje grad dömas i dessa fall: 1 om man stjäl häst, boskap eller annat kreatur, sorn går i bet ute å marken, inom eller utom hägnad; 2 örn man stjäl fartyg, som är strandadt eller eljest förolyckadt eller utan folk till lands kommit, eller ock gods, som till sådant fartyg hörer; 3 om stölden sker från någon, som genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skeppsbrott, uppror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara är satt ur stånd att sin egendom vårda; 4 om ilian sljiil något ur kyrka, ehvad det kyrkan tillhörer eller der af annan i för var satt är; 5 om tjufven till stöldens föröfvande sig med vapen inställt; (i om han genom ansigtets färgning eller betäckning eller genom förklädnad sökt gora sig okännbar; 7 om lian föröfvat stölden medelst inbrott, som i 6 § sägs. 5 §•
Har man, i uppsåt att stjäla, med våld eller list, vare sig inom eller utom lius, brutit bref eller öppnat skåp, kista, skrin eller annan förvaringspersedel, som med lås, försegling eller annan dylik stängsel tillsluten varit; straffas med fängelse, minst två månader.
C §•
Ilar någon, i uppsåt att stjäla: 1 med våld å mur, plank, vägg, golf, tak, lucka, fönster, port, dörr, läs eller annan dylik stängsel, brutit sig in i gård, lius eller rum, eller 2 medelst klättring öfver mur, vägg, plank, port, dörr eller tak, eller medelst listigt inkrypande genom glugg, skorsten eller annan sådan, ej till ingång ämnad öppning, eller ock genom bruk al dyrk eller falsk nyckel, förskaffat sig ingång i gård, hus eller rum; dömes, för inbrott, till tukthusstraff i fjerde grad. 7 §•
Stjäl man bref, penningar eller annat, som åt allmänna posten förtrodt är, ehvad det sker i posthus eller under postföring; dömes till tukthusstraff i andra grad.
Stjäl man eljest bref; gånge så, som om annan stöld sagdt är - 8 §•
Begär man andra gängen stöld eller inbrott, sorn i G §. sägs; varde dömd till en grad s\årare straff, än som eljest ä gerningen följa bort.
Gör man det tredje gången; varde straffet höjdt till andra straffgraden öfver den, sorn eljest å gerningen följa bort.
Gör man det fjerde gången; varde, för stöld i allmänhet eller inbrott, förfallen till tukt Imsstraff i första grad, men för stöld i de fall, som i 4 § och 1 mom. af 7 § sagda äro, till lifstidsfängelse.
Gör man det femle gången; varde med lifstidsfängelse straffad.
Stjäl den, som fiirut inbrott begått, eller gör den inbrott, som förut stulit; eller hafva de förutgående stölderne varit af olika art; vare det allt lika ansedt i fråga om den förhöjning af straff, som nu sagd är.
Lag samma vare om den, som stjäl eller gör inbrott, förut rån begått. 9 §•
Hvar som stöld eller inbrott främjat eller dertill hulpit, såsom i 5 Kap. G § sägs, straffes så, som bade han sjelf stölden eller inbrottet föröfvat. 10 §■ Skola flere, som i en stöld delaktige äro, såsom gerningsmän straffas; varde vid straffets bestämmande det tillgripnas hela värde för hvar af dem afsedt. 11 §■
Den, som i stöld varit delaktig, såsom i 5 Kap. 8 § sågs, derigenom att Iian för egen vinning emottagit, dolt, köpt eller föryttrat något af det stulna, eller besörjt omarbetning eller förändring deråt, varde med afseende å värdet af det, hvarmed lian sådan befattning ta git, straffad för stöld, efter ty i 3 eller 8 § skils. 12 §. ll;lr man, i afsigt att stöld genom inbrott föröfva eller med vetskap om sådan afsigt, förfärdigat eller anskaffat dyrk eller lälsk nyckel; straffes med fängelse.
13 §. finnes någon, utan loflig anledning, innehafva dyrk eller falsk nyckel; bote till 50 Riksdaler, ändå att han om brottslig afsigt eller vetskap om sådan afsigt ej öfvertygad varder. 1* §•
\ anyårdar smed dyrk, sa att missbruk deraf ske kan, eller anförtror han dyrk åt annan, än säker person, då han om uppdyrkning af lås anlitas, eller verkställer eller låter lian verkställa uppdyrkning på anmodan af annan, än den behörig är att sådan åtgärd äska; bote till trettio Riksdaler. 13 §.
Den, som för stöld eller inbrott gör sig förfallen till svårare straff än tukthusstraff i fjerde grad, skall ock dömas medborgerligt förtroende förlustig. 16 §. „ lager man olofligen matvaror, dem man på stället förtärer eller som ej mer värde äro än atta skillingar, eller bränsle, sorn ej mera värdt är; det kallas snatteri; och vare straffet dera böter till tio Riksdaler. — 53 — Lag samma vare, om man å annans mark tager vexande gräs eller torf, näfver, löf, bast, vilda bär, ållon eller nötter, och det tillgripna ej uppgår till högre värde, än nu sagdt är.
Till ej längesedan inträffade händelser hörer ett fastighetsköp, hvarigenom IL K. 11.
Kronprinsen blifvit ägare af en icke obetydlig landtegendom.
Denna händelse återkallar i minnet en lagfråga, som för några och trettio år tillbaka väcktes och offentliggjordes, i anledning af de köp, hvarifrån uppkom äganderätt för högstsalig H. M. Konung Garl XIV Johan till åtskilliga bruks- och landtegendomar i fäderneslandet — en fråga om Konungens lagliga rätt att förvärfva, äga och besitta jord och fast egendom i riket.
Som denna fråga äger tillämpning äfven på Thronlöljaren, och förhållandet icke blifvit genom något nytt lagstadgande förändradt; så har jag funnit mig förpligtad att bringa det vigtiga ämnet "åter å bane, för att tillse, huruvida någon lagstiftningsåtgärd deruti må vara af nöden.
Den 8 Mars 1819 anmältes i Kongl.
Maj:ts Högsta Domstol, att vid föredragning af justitiä-ärenden den 25 Febr. s. å. inför 11. M. Konungen i Statsrådet, Hans Maj:t i Nåder förklarat det hafva kommit till H.
Majds kunskap, det tvifvelsmål uppstått, huruvida H.
Majit såsom enskild man kunde äga och besitta jord i Sverige; att derfiire Kongl. Majit, alltid sorgfällig att ej öfverträda lagarnes föreskrift, ville i afseende på de köp af fastigheter, II.
Majit redan gjort eller framdeles kunde komma att göra, öfver detta ämne hafva hört Dess Högsta Domstol och Statsråd, samt således befallt, att sedan Högsta Domstolen ulredt och upplyst, hvad författningarne härom stadgade, Högsta
Domstolens utlåtande skulle i Statsrådet anmälas.
Vid behandling af detta ärende ansåg Högsta Domstolen, enligt hvad protokollet innehåller, det affordrade utlåtandet icke innebära pröfning af något tvistämne eller lagförklaring, på sätt och i ordning, som 87 och 88 §§ Regeringsformen föreskrifva, utan endast utvicklirig och underdånig anmälan af II.
Domstolens enskilda tankar, grundade på kännedom af det förhållande imellan Sveriges Konungar å ena, och Riket å andra sidan, som uppkommit genom stadgar, hvilka Konung och folket för sig antagit; och lörmältes, vid framställning af hvad i äldre tider varit, i ämnet förordnad!, Konung Christian den förste hafva i sin konungaförsäkran utläst sig att »hvarken för Sig, sin älskeliga Husfru eller genom någon på sina »vägnar köpa eller förpanta något till Sig eller Kronan, förthy dermed förnedrades Ridder»skapet och frälset och förminskades Rikets tjenst, varandes deraf tillförene uppkommen stor »ovilja och tvedrägt imellan Herrskapet, Ridderskapet och frälset»; och vöre af Konung Christians Son Hans, i dess försäkran af år 1483, enahanda löfte bekräftadt.
Sedan svenska thronen derefter af Konung Gustaf den första emottogs, vore något förbehåll i fråga örn besittning af jord så mycket mindre gjordt, som Konungen uti sitt testamente af år 1560 förordnat, att med arfvegodsen, dem Hans barn kunde bekomma, borde förhållas efter lag.
Uti Konung Carl den niondes testamente funnes likaledes förordnande gjordt om fördelningen af bans arfvegods; och hans son Konung Gustaf Adolf, som således ägt egen ärfd förmögenhet samt arfs- och bördesanspråk på ännu mera, hade också i Adeliga Privilegierna af år 1617 gjort det undantag, i afseende på åtkomst till frälsegods, som af ordalydelsen inhämtades: »Vi lofve ock härmed för Oss och väre efterkommande och Sveriges »rikes Arffurstar, att Vi icke vele köpa eller panta till Oss, mycket mindre afhända någrom »något fritt och frälst gods, derigenom det lofliga Ridderskapet och Adelsståndet uti någon »slägt kunde märkeligen lörsvagadt blifva, med mindre att Vi efter lagen vore Iben närmaste »bördeman till att lösa eller ärfvat».
Sedan Konung Gustaf Adolf, af sitt s. k. arf och eget eller Gustafvianska arfvegodsen, bortgifwt omkring 300 hemman till Upsala akademi, hans Dotter Drottning Christina jemväl bortgifvit, hvad Kronan tillhörigt var, samt Konung Carl Gustaf börjat en ny gren af Konungahuset; förekomme ej något i handlingarna om någon Konungarnes enskilda tillhörighet i fastighet förr, än Konung Carl den XI, uppå gjord förfrågan, i nådig Skrifvelse till Reduktionskommissionen den 19 September 1G93 förklarat, det reduktionen äfven sträckte sig till Konung Gustaf den förstes arf och egne gods, hvilka såsom gåfva eller förläning, men icke genom köp eller byte, frångått sine ägare och hvilka gods förenades med kronogodsen.
Beträffande sedan, hvad i förevarande ämne funnes stadgadt uti nu gällande förordningar, inhämtades väl, att uti Adeliga Privilegierna af den 16 Okt. 1723 § 24 Kongl. Majit lofvat för
Sig och sina efterkommande att ej vilja till Adelsståndets försvagande köpa, tillpanta
Sig, mycket mindre afhända någon något fritt och frälst gods; i 25 §, att sådana frälsegods, som för allehanda efterräkningar och gravationer eller embetsförseelser m. m. kunde blifva till Kronan indragna, skulle få infrias af slägt och herdeman eller andre frälsemän, så att dädanefter intet frälse, som under Kronan kornme. måtte hos Kronan förblifva, utan gå tillbaka i Irälsemanna hand; att uti 26 § blifvit förordnad!, att derest någon af Rid derskapet oell Adelil sitt jordagods förverkade godset skulle efterlåtas någon af dem i siägten; och vidare i 27 §, att ej ofrälse man linge köpa till sig någon frälse jord eller gods, sorn ägde och uti sig begrepe säteris, ladugårds, rå och rörs eller veckudagsrätt och frihet emedan sådan ej finge besittas af någon utom Ridderskapet och Adeln — — dock vore det, hvad anginge frälse strögods och utsocknebeinman, tillåtet Adelns vederlikar, så väl som Presterskapet och Borgareståndet, — — att köpta hemman behålla och besitta.
Meu häremot förekormne, att efter det uti Förenings- och Säkerhetsakten af den 21 Februari och 3 April 1789 blifvit stadgadt, att alla fyra Stånden i Riket ägde att besitta och förvärfva jord i deras gemensama fädernesland, dock att Ridderskapet och Adeln, på sätt hittills stadgadt och ölligt varit, bibehölles vid deras gamla rättigheter att äga och besitta säterier samt rå och rörs och de i Skåne, Halland och Blekinge så kallade insockne hemman; hade uti Kongl. Majits nådiga Kungörelse af den 6 April 1810 angående de vid då ännu påstående riksdag
Ständerna imellan öfverenskonma jemkningar och eftergifter i deras privilegier blifvit förklarad!, alt hvarje svensk man, till hvilken klass af medborgare lian måtte räknas, vore berättigad att förvärfva och besitta läst egendom och jord inom Svea rike å land och i stad, af hvad natur sorn helst, och åtnjuta densamma tillhörande förmåner, emot uppfyllande af dermed förknippade och redan fastställda eller framdeles åtagande skyldigheter; i kraft hvaraf Ridderskapet och Adeln alsagt sig rättigheten att, med andras uteslutande, besitta säterier.
Då nu gällande Regeringsform icke inneböllc något förbud för Konungen att förvärfva enskild äganderätt till fastighet inom riket; då den inskränkning i en sådan Kongl. Majits rätt. sorn i anseende till säteri- och frälse-egendom fordom gjord i Konungens försäkran, blifvit förnyad i Adeliga Privilegierna, men tydeligt endast ursprungligen baft för afsigt att befästa Ridderskapet och Adeln vid uteslutande besittning af så beskaffad jord, icke kunde anses annorlunda, äu såsom nu mera förfallen, sedan vid 1810 års riksdag Ridderskapet och Adeln alsagt sig nästiiämnde uteslutande rätt och genom Rikets Ständers af Konungen gillade beslut hade blifvit förklarad!, att hvar och en svensk man vore berättigad alt förvärfva fast egendom och jord i Svea rike, af hvad natur den vara måtte; då fråga icke blifvit väckt derom, att ju ej Konung, sorn Riket ägde den lyckan att anse såsom den förste svenske medborgare, ville lika med andre svenske män vara underkastad de vilkor, anspråk och skyldigheter, hvilka äro i lag och författningar fästade vid klip och besittning af fast egendom; tunne Högsta Domstolen Sveriges Konung icke af gällande författningar vara hindrad att i Sverige jord och hus enskildt förvärfva, äga och besitta.
Detta underdåniga utlåtande har kort tid efteråt varit i en tidning ollentliggjordt, och beledsagadt af anmärkningar, deni jag i vissa delar tillegnan mig, såsom instämmande med min egen tanka.
De innefatta en undersökning af de grunder, hvarpå en lagstiftning i ämnet anses böra vara bygd — en undersökning, den anmärkare!) saknade i det underdåniga utlåtandet, hvilket endast upptoge sjelfva lagarna, sorn i detta ämne funnes stiftade.
Det är svårt, säges det, att veta, huru en Konungs enskilda förmögenhet bör användas; och nied last egendom visar sig detta tydligast.
1 vister kunna uppstå med underhafvande eller grannar; och det kan ingen betagas att deri anlita laga domstol.
Det frågas då, om del vore i sin ordning, att en Konung uppträdde inför rätta emot sina undersåter, och anmärkes, att i läll det blelve oundvikligt, Konungen då borde få i alla afseenden betraktas såsom part, följaktligen t. ex. blifva jäfvig att handlägga mål, som rörde dem, med hvilka
Han tvistade.
Det förutsättes, att en sådan kunde hafva en ansöknings- eller besvärsfråga, som hos Kongl. Majit i Statsrådet borde afgöras.
Hvad skulle den jäfvige Konungen deråt göra?
Skulle saken hvila, ända till rättegångens slut, möjligtvis flera år — till mehn ej blott för Konungens verkliga motpart, utan ock för de många andra, som kunde med honom hafva gemensam talan?
Och i dylika mål, som i Statsrådet afgöras, kunde dessutom Konungen, såsom jordägare, sjelf blifva part.
Uti en fråga om väghållning, skjutsning, allmänna byggnader, med ett ord hvarje ekonomimål, sorn rörer hel menighet, deri Konungen för sin egendom hade del, vore första instantsen Konungens Befallningshafvande, således en innehafvare af förtroendeembete, hvilken efter Kongl.
Majits godtfinnande kan derifrån entledigas; och när en sådan fråga komme till högsta ort; kunde ej iner en verklig domare deröfver finnas, då Konungen sjelf vore part.
En skjutsreglering eller vägdelning i ett härad, iler Hans Majestät ägde jord, kunde aldrig afgöras, om den genom besvär droges under Kongl. Majits nådiga pröfning.
— På denna anmärkning har väl blifvit svaradt, att saken kan handläggas af tillförordnad regering under någon af H. M.
Konungen företagen resa.
Men då sådan regering består af Statsråd, hvilka innehafva förtroendeembeten; kan det ej ens begäras, att ett af dem fattadt beslut, som rörer H. M. Konungen personligen, skall anses för oväldigt och såsom sådant af de tvistande emottagas.
För att gifva detsamma ett sken af sjelfständighet, skulle erfordras, att det alltid utfölle lill Konungens motparters fördel; men att uppoffra rättvisan, för att rädda skenet deraf, åtager sig ingen rättsinnig domare, om han ock utan olägenhet för sig sjelf kunde göra det.
Det anmärkes vidare, hurusom i sjelfva lagstiftningen olägenheterne låta känna sig.
För sin jord är Konungen skattskyldig, och får derigenom ett interesse i allmänna bevillningens fördelande; och så ofta fråga uppstår om förändring i jordens utskylder, vidröres hvarje jordägares fördel.
För hvarje missnöje, sorn yppar sig öfver det sätt, hvarpå dessa frågor blifva afgjorda, öppnar sig ock ett olyckligt fält för misstänka, huru Konungen kan hafva användt sitt inflytande till vinnande af den utgång, som med Hans personliga fördel instämt.
Följderne af allt, hvad sålunda blifvit anmärkt, såsom vigtigt och besinningsvärdt, anses blifva ännu mera kännbara genom den progressilva tillökning, som rika ägares förmögenhet naturligen vinner.
Med visshet kunde ju Konungen årligen använda åtminstone afkastningen af sina fastigheter, till förvärfvande af nya.
En dynasti af goda hushållare skulle på detta sätt, inom en rätt måttlig tidrymd, kunna vara ägare till en stor del af rikets säljbara jord; och huru skulle i längden detta kunna förenas med den medborgerliga friheten ?
Det kan ju icke nekas, att vådor för henne ligga i hvarje alltför stor sammanhopning af rikedom, äfven utan att regeringsmakten i samhället dermed förenas.
Efter dessa och öfriga anmärkningar hemställes det, huruvida det underdåniga betänkandet af Konungens Högsta Domstol står tillsammans med grunderna för en lagstiftning i ämnet.
Men äfven i afseende på det uti betänkandet fällda omdöme, att åtminstone lagens bokstal icke låge i vägen för den i fråga ställda friheten lill fastighets förvärfvande och ägande, äro betänkligheter uppställda.
När Adeliga Privilegierna skrefvos, var skillnaden imellan hemmans naturer skarpare, än den i senare tider blifvit.
Äganderätten till skattejord var icke fullständig.
Ägare af sådan jord förpligtades ännu enligt 1734 års lag att vid salu utom börd hembjuda hemmanen till Kronan.
En så beskaffad äganderätt trodde man, vid Adelsprivilegiernes författande, Konungen icke kunna eftersträfva; och det var möjligt för styrelsen, som då icke låg i Konungens hand, att hindra honom från inköp af detta slags jord genom dess inlösande till Kronan.
Det enda slag af fastighet, han då kunde få lust att äga, var frälse.
Häri såg man, elter tidens sätt, vådan endast för det Stånd, som uteslutande var berättigadt att äga detta slags jord; och huruvida någon annan våda för det allmänna dervid kunde komma i fråga, det uttryckte man icke, såsom grund till förbudet för Konungen att blifva ägare af den jord, han utan detta förbud skulle kunnat förvärfva.
Verkan af förbudet blef i allt fall enahanda, att fngen jord, af hvad natur sorn helst, kom i Konungarnas ägo under då varande styrelseform. — 56 — Adeliga Privilegiernas i fråga varande stadgande kunde följaktligen betraktas, icke blott |iå sätt som skett, såsom en inskränkning i Konungens riitt att blifva jordägare, utan såsom ett faktiskt förbud mot ali sådan rätt.
Det återstode att veta, huruvida detta förbud »förfallit» genom någon nyare lag.
Säkerhetsakten, som blifvit åberopad, säger, att alla fyra Stånden i Riket äga att besitta och förvärfva jord i deras gemensama fädernesland (med undantag likväl af den åt Adeln förbehållna) Härigenom voro
Adelsprivilegierno upphäfna i afseende på frälse strögods och utsockne hemman, hvilka således, i stället att förut endast kunna ägas af Adeln, dess vederlikar samt Prester och Borgare, blefvo åtkomliga för alla fyra Stunden i riket.
Hörde iiu icke Konungen till någotdera ståndet; så gällde tillåtelsen ej heller honom; och det var visserligen ogrundadt att betrakta honom såsom medlem af något Riksstånd (ehuru den Konung, som proponerade Säkerhetsakten, någon gång kallat sig svensk adelsman).
Alltså var Konungen, elter Säkerhetsakten, ej mer än förut, berättigad att äga jord i riket.
Lagen af den C April 1810 förklarar hvarje svensk man, till hvilken klass af medborgare lian räknas må, berättigad att förvärfva och besitta fast egendom och jord inom Svea rike å land och i stad, af hvad natur som helst.
Tillämpningen häraf på Konungen beror af den frågan, huruvida Konungen rätteligen kallas medborgare.
Så tros han ej kunna betraktas, i egenskap af lagens och sjelfva folkets högste representant.
Denna höga bestämmelse förmenas gå förlorad, i fall han skall af lölket betraktas såsom medborgare eller såsom sådan införas i lagstiftningen.
Så vida en konstitutionell monarki är någon ting iner, än en blott konungamakt, och äger framför denna en helgad värdighet, från hvilken ett nedstigande till blott medborgerlig rang ej kan äga rum, om än sådant vore möjligt för innehaharen af en icke lagbunden konungamakt; kunde Sveriges konstitutionelle Konung ej anses för medborgare.
1 bokstaf ven af 1810 års lag läge då för ingen del något upphäfvande af förbudet för Konungen att förvärfva jord (då endast förbudet för »medborgare» var upphäfvet).
Domstolens utlåtande vore således ej heller Jagens bokstaf iakttagen, hvilket dock troddes hafva varit desto mer angeläget, ju mindre den gillia förklaringen af lagen instämde med dess auda och verkliga mening.
Denna tankegång har jag för min del funnit öfvertygande.
Jag kan icke inse rigtigheten af en deremot stridande lagtolkning, och denna öfvereusstämmer, efter min tanka, hvarken med gällande föreskrifters bokstafljga innehåll eller med grunderna för en statsklok och förnuftig lagstiftning i ämnet.
Men då icke destomindre en sådan lagtolkning vunnit praktisk tillämpning uti åtskilliga af Högstsalig H. M. Konung Carl XIV Johan slutna fastighetsköp; och således de lagstadganden, som finnas, visat sig vara otillräckliga alt hindra dylika köp; lärer annan utväg till förebyggande af deras framtida möjlighet icke gifvas, än stiftande af ny lag deremot.
De stadganden, som linnas, äro dessutom icke lämpliga till ett fall af den art, hvarifrån tankan för närvarande närmast blifvit ledd på ämnet, eller fastighetsköp af Thron följare.
Ostridigt är grunden till en lagstiftning om dessa densamma, sorn gäller för frågan örn dylika afhandlingar af Konungen.
Det är nemligen likgiltigt, om afhandlingarne ske före eller efter den tid, då köparen uppstigit på thronen; ty från denna stund inträda olägenheterne af ägandet ej mindre, om äganderätten blifvit förut, än om den blifver efteråt förvärfvad.
Och hvad som här gäller om närmaste Thronarfvingen, saknar ej heller tillämpning på de i ordningen efter honom a rf berättiga de Prinsar: hans söner, bröder m.
II. lörbudet bör utsträckas till alla personer, som äga möjlig arfsrätt till thronen, och det bör innefatta, alt lika litet någon af dem, som den regerande Konungen sjelf, må hädanefter genom köp eller annorlunda förvärfva jord eller fast egendom i Sverige eller derunder lydande länder; att hvarje köp eller annat sätt att förvärfva, hvarigenom fastighet skulle komma i någon till thronen arfberättigad persons hand, är ogildt, och att om fastighet till sådan person faller i arf, denna fastighet bör inom föreskrifven kort tid (natt och år) föryltras utan börds- eller lösningsrätt för säljarens anhöriga. -r-rrr- Af — 57 — Af Landtbrukaren J. R.
Lundstén har hos mig blifvit anmält, att Skeppsklareraren i Stockholm O. Hellsten den 3 Okt. 1818 till kongl.
Cominercecollegium ingått med skriftlig anhållan om fribref för skonerten Bucephalus, hvars ägare Lundstén då varit, lill stöd för hvilken anhållan blifvit bifogad en förbindelse af Grosshandlaren i Stockholm A. A.
Asp, som deruti utläst sig att vid vite af 2(10 R:dr banco inom trettio dagar till kongl.
Collegium inkomma med det i kongl.
Förordn. angående pass- och nationalitetshandlingar för svenska till utrikes ort gående fartyg af den 1 Mars 1841 föreskrift!» bevis öfver atlagd redareed af Lundstén; att genom denna åtgärd det lyckats Hellsten och Asp att från kongl.
Collegium utbekomma fribref för Lundsténs fartyg, som i följd deraf blifvit afsändt till utrikes ort icke allenast utan hans samtycke, men till och med tvertemot hans till
Asp yttrade önskan att låta fartyget afgå till Hernösand, och emot Lundsténs vid Tullkammaren i Gefle gjorda protes! emot fartygets afgång till utrikes ort, samt att fartyget derefter under vägen lidit hafveri, måst på Gottland upptaga bodmerilån, för att kunna repareras, och slutligen blifvit såldt i Köpenhamn för lånets återbetalning; hvarföre Lundstén, under förmenande, det kongl.
Commercecollegium genom att utlemna fribref, utan att följa föreskriften i 9 § af högstberörde kongl.
Förordning, varit orsaken till, att Klaganden blifvit beröfvad en egendom af minst 5,000 R:dr banco, och för att i framtiden förekomma sådana olyckor för sig sjelf och andra, hos mig anhållit om beifrande af nu anförda förhållanden.
Häröfver har, på min begäran, kongl.
Commercecolle,ginni den 22 Maj 1851 meddelat utlåtande; men då jag af angilvarens klagoskrift haft anledning att förmoda, det ofvan omlormälte af Grosshandlaren
Asp afgifne förbindelse icke blifvit på det sätt uppfylld, att bevis öfver redareedens afläggande vore hos kongl. Collegium företedt; har jag anmodat kongl.
Collegium att meddela underrättelse, huruvida det af Asp för underlåtenhet häraf utläste vite af 200 B:dr banco blifvit indrifvet, samt till hvad ändamål delta penningebelopp kunde vara användt; hvarå kongl.
Collegium den 27 nästföljande