Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men skalden synes inse att kvinnorna ha rätt, när de i utbyte mot sin gunst fordra » något för något » och icke vilja nöja Under rubriken » Familjemeddélanden * ha vi sig med tomma ord och heta blickar, utan anslagit en bestämd plats på andra sidan i var an- nonsbilaga för s k. legala annonser och för dem fast- söka sann kärlek af verkliga män.
ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt * " Familjemeddelanden ".
Som jag funnit, att mödrar i allmänhet äro okunniga om, huru de böra sköta sina nyfödda barn, har jag därför sökt att i min uppsats i synnerhet orda därom.
Mina uppgifter äro grun- dade på en skicklig läkares råd samt den erfa- renhet, som gjorda misstag och en ständig sköt- sel af mina egna barn gifvit mig.
Mor till tre pojkar, hvaraf den äldste är fyra år, tycker jag mig ha så mycket att säga i ämnet att det en- dast blir svårt att fatta mig kort.
Hvarje blifvande moder bör i tid sätta sig in i de nya plikter, som skola bli hennes, och ej dröja därmed till efteråt.
» Frun », som skal!
sköta oss, är alldeles okunnig i dessa fall, jag vet det af erfarenhet.
Sedan man själf och barnet blifvit skötta, låt det försöka att af sin mor erhålla föda, försök och för- sök om igen, tills det går, och gif det ej annan mat.
Först sedan det visat sig, att hvad barnet får är otillräckligt eller olämpligt, så gif det annan mat.
Kan en mor ej själf gifva sitt barn föda, så vill jag, hvad än läkarne säga därom, dock hålla på, att ett barn uppfödt med komjölk blir lika starkt, ja starkare än det, som har amma.
Jag vet att jag häri står kanske ensam, men jag vet ock att jag med den största noggrannhet skött alla mina barn, själf haft dem om nätterna och på allt sätt sökt gifva dem allt som jag fun- nit vara till deras nytta.
Min första lärdom häri erhöll jag af doktor Olof Sörensen i Jönköping, hvilken på det omsorgsfullaste sätt skötte vår äldste gosse, då han genom att ha fått för stark mjölkblandning under de första veckorna af sitt lif blef så sjuk, att han i nära två månader sväf- vade emellan lif och död.
Under denna tid al ' två månader försöktes olika sätt, för att gossen skulle kunna smälta maten, och hvad som visade sig vara bäst var den gräddblandning, som nu användes för små barn.
För de barn, som skola uppfödas med flaska, finnes intet bättre sätt än att koka mjölken, se- dan den blifvit utspädd med vatten och socker tillsatts, i professor Medins apparat, där så många flaskor man behöfver för dygnet kokas på en gång.
Använd härtill alldeles nymjölkad mjölk, om det låter sig göra, samt tag därtill middags- eller aftonmjölk.
Ej efter en ko, utan efter ju flere, dess bättre.
Huru stark blandningen skall vara, beror på åldern, och en bok härom medföljer hvarje ap- parat.
Håll mycket noga på att endast gifva barnet föda hvad tredje timme, håll det torrt och vänj det ej vid att bäras eller dragas.
Väg det i hvarje vecka, och om det ökar i vikt — två hekto bör det öka — om det sofver och du ser att det mår bra, så är allt som det bör vara.
På så sätt har jag skött mina tre barn, och jag kan säga att jag nästan intet besvär haft af dem, bara glädje.
Jo, att under de första månaderna vakna en gång på natten, att då få tända den lilla spritlampan och värma flaskan, att kläda om dem, det är litet besvärligt förstås, men de ha tusen sätt att belöna denna uppoffring och jag ville ej afstå från att själf sköta dem.
En del läkare hålla på, att ett barn, som får bröstet, endast skall äta i vissa minuter.
Lyd aldrig ett sådant råd — somliga behöfva längre, andra kortare tid för att bli mätta, låt det äta så länge det vill, blott ej oftare än hvar tredje timma.
Ett barn höllo vi på att förlora, för det att han fick för mycket mat, och det andra genom att han fick för litet genom en Stockholms-läkares ordination om de bestämda minuterna till ät- ning.
Så blott några ord om ammor.
I DU N 158 Är det verkligen nödvändigt att underkasta sig detta i mitt tycke så riskabla sätt vid bar- nens uppfödning?
Om än am- morna, som ju alltid sker, på förhand under- sökas, så kan jag dock ej frigöra mig för oron, att såväl anlag som sjukdomar, kanske slum- rande, kunna bibringas barnen genom dem.
Det vissa är, att de oftast äro sådana, att vi ej ville, att barnen blefve lika dem.
Och de äro dyra, 25 kr.
Om nu samma resultat vinnes, om en mor själf åtager sig att blanda mjölken, koka den och sköta barnet, är ej detta lugnare?
Jag sä- ger en mor, ty detta är allt för viktigt att läm- nas åt andra.
Nu när mina små rustibussar vuxit ur vag- gan, har jag en bildad flicka till hjälp att sköta dem, och det har jag funnit vara det bästa.
De få då inte lära sig något dåligt, som så ofta sker af jungfrurna.
Jag vill härmed inte, att någon skall tro att jag sätter den ena klassen högre än den andra och menar att en tjänarinna af folket ej också kan vara bra.
Jag vet bara, att uppfostran i de flesta fall inom arbetsklassen ej är sådan, att den passar tör mina barn.
De skrämmas och de lära sig smyga.
Jag är därför glad, att fina flickor vilja ägna sig åt barnsköt- sel, för barnen är det bäst och ett sällskap för mig också och en stor hjälp vid sömnad m. m.
Men jag har ock tänkt mig längre in i fram- tiden, till skolåldern och ynglingaåldern.
Må alla mödrar betänka, att de skola sända sina söner tillsammans med andras i skolorna, och att det äfven därför är allas vår plikt att ej låta dem bli dåliga exempel för hvarandra.
Jag har hört mödrar ttll vanartiga gossar säga: » Ja, skolan skall taga bort det ».
När jag hör sådant, blir jag sannerligen rädd att sända mina gossar till skolan.
Så söka vi väl alla, hvar ock en på sitt sätt, att göra en god sådd i våra små barns hjärtan.
Skörden ligger i Guds hand liksom framtiden för våra barn Nalle D.
1 XXI.
Lillans dag.
» Mödrar emellan. » Så lyder visserligen titeln på det nu i Idun pågående meningsutbytet an- gående de spädas vård och uppfostran.
Men då Iduns redaktion förr, i klädpenningfrågan och andra dylika frågor, ej nekat ens det » star- ka könet » att lämna sitt bidrag, hoppas jag att nu slippa in i » damernas egen », ehuru jag blott är en varm beundrarinna och en trofast vän till » dessa minsta små ».
Det är nämligen min ön- skan att många, många af Sveriges barn måtte komma i åtnjutande af en sådan vård, som den jag sett ägnas en nu två-årig, präktig och ge- nomfrisk liten tös.
Denna önskan är det, som kommit mig att gripa till papper och penna i denna sak.
Låt oss då först se till, hur den lillas dag för- flyter, sedan hon vid sex-tiden på morgonen slår upp sina himmelsblå ögon.
Sedan den lilla krop- pen befriats från sin påse, nattröja och linne af mjuk bomullstricot, tvättas den i vatten med en temperatur af 28 grader.
Under tvagnings- processen ligger barnet på en stor, med hvitt öfverdrag försedd kudde, som åter har sin plats på ett bord.
En mjuk badkappa omsluter de kroppsdelar, som icke för ögonblicket äro under tvättning.
Då denna försiggått, kommer påkläd- ningen.
Dräkten består af linne, lifstycke, fla- nellskjol, bomullskjol, blöja, byxor, skor och strumpor.
När toiletten fortskridit så långt, tvät- tas munnen noga med en näsdukssnibb, doppad i kallnadt kokt vatten.
Därefter tages klädnin- gen på och öfver denna ibland en s. k. kryp- kjortel af ljusblått bomullstyg eller grått linne.
Hittills har den lilla endast användt hvita kläd- ningar, sydda af tvättyg, hviliiet senare också torde vara det hygieniskt riktigaste.
Vid half åtta-tiden får hon sin frukost, bestående af smör- gås och välling, kokt på griftgryn.
De följande timmarna upptagas af lek eller promenerande i det fria, om vädret ej är allt för svårt, tills kl. blir half tolf, då dagens andra måltid är inne.
Nu får den lilla först en tallrik äpplemos med caces och därefter en hveteskorpa och en kopp chokolad af dr Lahmanns, hvilken befunnits vara både lättsmält och närande.
Så kommer lilla förmiddagsluren, som räcker ett par timmar.
Den lilla afklädes nu med undantag af linne, lifstycke, strumpor och kjolar.
En nattröja, dock ej densamma, som användes om natten, påtages.
Hönsföda, Ansiktet och händerna tvättas äfven, och så är hon färdig att slumra in i sin bädd.
Sedan toi- letten efter uppvaknandet är gjord, slår snart middagstimmen.
Till detta mål får hon ett lös- kokt ägg, potatismos, stufvade morötter, sparris, ärter eller några andra grönsaker, därefter saft- soppa, gröt eller välling.
Kött har hon ännu ej förtärt.
Kvällsmaten, som ätes kl. sex, består af smörgås samt saften af en apelsin.
Fyra kväl- lar i veckan tvättas den lilla på samma sätt som om morgnarna.
Munnen och tänderna rengöras äfvenledes.
Tre gånger i veckan badar hon varm- bad i 34 graders vatten med 27 graders öfver- sköljning.
Till dess hon blifvit aderton månader gammal badade hon varmbad hvarje morgon.
Badkvällarna ätes kvällsmaten först efter badet.
Så till slut får hon med sig i bädden en flaska s. k. vegetabilisk mjölk.
Denna beredes enligt recept, som medföljer burkarna, innehållande dr Lahmanns » vegetabile Milch ».
Såsom min- dre erhöll hon sådan mjölk flere gånger om da- gen och en om natten.
Den har visat sig sär- deles välgörande, och den lilla är ännu mycket förtjust i sin flaska.
Omväxlande med denna mjölk fick hon under det första året hafresoppa en gång om dagen, blandad med en äggula.
Den lilla insomnar nu utan någon vyssning, som aldrig får förekomma, och vi draga oss till- baka från den stora, ljusa barnkammaren, där det öppna fönstret ombesörjer rikligt med frisk luft under den kommande natten.
Hvad den psykiska vården beträffar, så kan den helt visst ej börja för tidigt.
Anlag och lynne röjas snart hos det lilla barnet och skola då utvecklas eller motarbetas, allt efter sin olika beskaffenhet.
Jag vill nu särskildt nämna ett par egenskaper, som allt mera utvecklas hos » min » lilla tös.
Det är ordentlighet och själfstän- dighet.
Aldrig, d. v. s. icke en enda gång, får hon draga fram sina leksaker eller ställa någon- ting i oordning, utan att själf, så vidt hennes små krafter förmå, åter ställa allt på sin plats.
Också har hon redan ett så utprägladt ordnings- sinne, att hon ej kan tåla se en skåpdörr öppen eller en utskjuten byrålåda.
Själfständighet in- lärdes bl.
a. därigenom, att hon själf fick lära sig gå.
Från att krypa omkring på alla fyra, tog hon en dag, då de små benen antagligen kändes starka nog, till det för människorna vanliga fort- komstsättet.
Öfvergången gick som genom ett trollslag.
Hvad särskildt den moraliska uppfost- ran beträffar, så vill jag särskildt framhålla två grundsatser, som här äro strängt genomförda, nämligen att ingenting lofvas utan att hållas samt att en gjord befallning ej återtages.
Bör- jan till ett vänligt, höfligt och tacksamt sinne- lag kan redan nu spåras hos den lilla hjärte- vinnande tösen.
Uppfostran i religiöst afseende är ju helt och hållet beroende af föräldrarnes åsikt om hvad som är rätt och sanning.
Jag för min del af- slutar min epistel med den önskan, att » min » lilla och alla andra småttingar måtte lära sig tro på den Gud, som skapat solen, blommorna och den porlande bäcken, och att de alla måtte äga hoppet om att en gång kunna ' nå den lycka, som endast kärleken till allt och alla kan skänka.
» Orion ».
» Den bästa metoden. » Ehuru jag knappast vet, hur jag skall få tid att skrifva i den mycket dryftade barnuppfost- ringsfrågan — så finner jag mig dock tvungen därtill, då ännu ingen tagit till ordet för den uppfostringsmetod, som mest användes och som förmodligen äfven gifver de bästa resultaten.
Snälla Idun, kasta icke mitt snillefoster i pap- perskorgen, ty den stackarn har säkerligen fått nog af gröna, hårdsmälta, omogna, pepprade och sura saker förut!
Det vore också synd, ifall alla de mödrar, som hylla mina åsikter, ej skulle få sina rön och iakttagelser i det viktiga ämnet förevigade i allas vår kära Idun.
*) Därför tag- dig tid du lilla småstadsfru och öfvervinn din » obegripliga » fruktan för fru » Pet- terkvist, » » Mirran, » » Brita », » Lilla mor » o. s. v.!
Som jag hoppas visar mitt opus, hvad pluraliteten tänker om uppfostran, och att pluraliteten har rätt, är ju en erkänd sanning.
Min lilla gosse har från födelsen omhuldats ") Ske eder vilja, o Observatoria!
Den » argan listen » i eder uppsats torde väl lika litet lura någon af våra skarpsynta läsarinnor som Redaktionen.
1898 på bästa sätt med mat, kläder, renlighet och frisk luft, alldeles som de flesta barn, hvilkas föräl- drar lefva i jämförelsevis goda omständigheter, så därom vare nog.
På bestämda tider fick han dock icke mat, det vore ju barbariskt, nej, vid minsta skrik voro amman eller flaskan tillhands, och då spännin- gar eller magplågor infunno sig, buro vi och vyssjade honom turvis, tills armarne domnade och kan somnade.
Den äkta, stora kärleken tänker icke på sig själf!
Om ingen annan ger mig rätt, så gör nog » Pella » det — och jag gör som » de små » jag tycker om Pella — och jag - » tycker », att björkriset bör » växa i skogen » och barnets vilja i hemmet, det är naturligast, och ingen våldför sig ohämnadt på naturen.
Med våra möbler och prydnadssaker har gos- sen fått roa sig efter godtycke — man skall väl låta ett barn rusta om fritt och ej lägga hinder i vägen för dess fantasis fria utveckling!
En gång, då han lekt krig och halshuggit flere af mina vackraste porslinsgubbar, kunde jag ej nog förvåna mig öfver barnet, utan utropade stolt: » Den gossen blir nog minst general eller åtmin- stone en ovanligt tapper Sveas son! » Ja, de goda anlagen röja sig tidigt och mina barn ha egentligen inte haft annat än goda.
Att dressera ett barn att iakttaga bordskick, ej rata mat m. m, anser jag alldeles olämpligt.
De små måste väl bäst känna hvad som smakar dem, och jag — jag hade då så roligt åt vår gosse, som alltid så be- händigt kröp under bordet, då det var något, som han ej tyckte om, och vid de mildaste bannor kastade sig på golfvet och skrek — så jag tror det skulle kunnat höras en hel fjärdingsväg.
Det bevisade anlag för själfständighet, tyckte jag — och — •.
ja, sannerligen bedömde jag honom icke rätt, för det är en egenskap, som han nu oftast visar.
Ett bland de bästa medel att få barn snälla är kakor, karameller, sylt och andra godsaker; det förfelar aldrig sin verkan, det med- let kan användas natt och dag och nog äro de tysta så länge de äta, det har jag då märkt.
En viktig sak är dock att allt delas lika, jag har särskildt en liten vågskål stående på skänken.
Godt att de ändå kunna sämjas — i slagsmål komma de esomoftast, i alla fall, med hvarandra.
För öfrigt är jag mycket noga med hur tjänar- ne, lärarinnor och lärare äro mot barnen, af de förra fordrar jag vänlighet och höflighet af de senare tålamod och öfverseende.
Tyvärr kan jag ej säga mycket till dessa människors beröm, tjänarne hafva oupphörligt måst flytta, — och fåfängt har jag flyttat barnen till olika skolor, ty med tålamod och öfverseende är det klent bestäldt i skolorna, det är säkert.
Med guver- nanter och informatorer har jag försökt, men — det var sämre.
» Ungdom och visdom följs sällan åt », de hade alldeles för stora fordringar på barnen.
Ja, det kan ju understundom vara litet bekymmersamt med de små i uppväxtål- dern — » innan de själfva få förstånd », men då man gjort allt hvad man kunnat för dem, så får man väl hoppas, att det ändå, till sist, blif- ver ett godt resultat och att de som fria, själf- ständiga personligheter komma att göra, om inte storverk, så åtminstone en god insats i lifvet.
Nu törs jag inte säga ett ord mera i den här frågan, kanske har jag redan varit så långrandig, att det omöjligt finnes plats i Iduns hårdt anli- tade spalter; kanske är det lika fullt af sådana här afhandlingar, som » vårrim » i poesifacket, därför tyst du, som i dag kallar dig Observatoria.
Tjugufernårsjublleum.
Innehafvarinnan af och föreståndarinnan för härvarande Praktiska konstväfskola fröken Johanna Brunsson, firade i söndags i kretsen af anhöriga, vänner och elever sitt 25-års-jubilemn.
Fröken Brunsson, som för Iduns läsekrets är väl känd, sedan hennes por- trätt och biografi i fjol infördes, har åt sig själf förvärfvat ett aktadt namn, hvarhelst svensk väf- nadskonst idkas.
Sträfsamt och idogt ha arbe- tet och undervisningen under hennes ledning bedrifvits, och de ha också flerfaldiga gånger på våra utställningar blifvit i form af medaljer och kraftig, äggdrifvande och bekväm.
— B e n d O r - b r ö d e t är på grund af sin höga protein- halt, 17,5 %, under det att korn innehåller endast 8 % smältbar protein, det bästa, bekvämaste och billigaste hönsfoder.
IDUN diplom m. ra.
belönade.
Ät jubilaren öfverläm- nades vid tillfället en vacker skörd af blommor.
Kristina Nilssons sköld.
Vid sin senaste vistelse i Sverige beställde grefvinnan Casa de Miranda af ståletsaren Bernhard Beskow en sköld med svärd, yxa och spjut.
Detta vackra konst- verk är nu färdigt.
Ä skölden äro fastnitade fem bucklor.
Å öfversta bucklan är etsad gref- vinnans vackra fantasivapen, en lyra med en sångfågel, hvilket hon använde som Kristina Nilsson.
Mellersta bucklan är en lagerkrans i guld; om denna krans är viradt ett blått band, å hvilket äro inristade tjugu namn å roller, hon utfört i olika operor.
Inom kransens midt är ett sånghäfte, på hvilket noterna till den sång hon sjöng den 28 februari 1860 vid sitt första uppträdande i Stockholm äro upptecknade jämte tvänne masker, den tragiska och den lyriska.
Nedersta bucklan är grefvinnan Mirandas nuva- rande vapen.
Öfverst å skölden är en scen, föreställande Värendskvinnor under anförande af Blenda, som år 1154 nedgjorde en del af danske konungen Sven Grapes här.
Nederst å skölden är Värends härads sigill.
Kvinnor på hjul.
De kvinnliga velocipedister- nas antal i hufvudstaden är i ett raskt och oaf- brutet stigande.
Då nummerförordningen inför- des, fanns det möjligen en kvinna bland tjugu, som anmälde sin velociped till inregistrering hos centralpolisen.
Nu är minst hvar tredje anmäld velocipedist kvinna.
Italiensk konst.
En utställning af gamla italienska taflor, c:a 200 n:r, tillhörande en större samling, som af baron Eug.
Hermelin inköpts i Italien, är f. n. anordnad i Fersenska terassen.
Samlingen omfattar original och kopior meren- dels från de venetianska och bolognesiska sko- lorna.
En del äro signerade, några försedda med gamla inskriptioner.
Motiven äro rikhaltiga.
Scener ur bibliska hi- storien och helgonlegenderna omväxla med land- skapsvyer, sjö och hamnmotiv, frukt- och blom- sterstycken, stilleben med fåglar och fiskar, pasto- raler jämte en mängd intresseväckande porträtt af venetianska personligheter: doger, prelater m. m.
En del af ramarne äro äfven värda upp- märksamhet för rik genombruten skulptur och vackra egendomliga mönster.
Samlingen erbjuder en intressant öfverblick öfver synnerligast den venetianska konstens olika skolor under skilda tidehvarf och bör ej försum- mas af någon samlare eller konstkännare.
Taf- lorna lämpa sig särdeles för dekorering af antika våningar, slott och herregårdar, kapell och kyrkor m. m.
Utställningen, som af allmänheten vunnit berättigadt bifall, icke mindre än 43 konstverk äro redan sålda, hålles öppen ännu blott några dagar.
Samtliga taflorna äro till salu.
Flere nya hafva under utställningens lopp tillkommit.
—: * Ett l a n d s m a n s m ö t e.
Skiss för Idun af H.
M an talar o m enslighetskänsla i ödemar- ken, dock tror jag, att den känsla af öfvergifven ensamhet som kan gripa en männi- skas sinne, när hon känner sig allena midt i en stor världsstads brusande lif, ingalunda är mindre tung eller lättare att bära.
I öde- marken står människan, redan i sin egen- skap af sådan, ett steg före sin omgifning, och det bör ligga något tröstande i den tan- ken, att hennes dagar ej behöfva gå spår- löst förbi.
Hennes fot trampar stigar, hen- nes hand rödjer väg, och under hennes kär- leksfulla hägn spirar kornet i den kargaste jord.
Men i världsstaden, bland de tusen och åter tusen människor, som oupphörli- gen korsa hvarandras väg, hur betydelse- löst kan ej en enskild individs lif förefalla.
Och främlingen, som från ett lugnare värl- dens hörn plötsligt föres in storstadens midt, han, ja, han betages väl till en början af de mäktiga former, hvari lifvet där rör sig, af farten och glansen i det skådespel, som dagen lång utvecklar sig på dess gator och torg.
Men när ögat fråssat sig mätt af nya intryck, när örat länge lyssnat till det oaf- brutna sorl, som är den röst, hvarmed stor- staden talar, då händer det, att en öfver- gifvenhetens känsla smyger sig in i främ- lingens sinne, och att han gripes af längtan att mötas af ett enda, blott ett enda igen- kännandets soliga leende eller att höra sig kallad — hälsad.
Men i de täta led, som rastlöst draga förbi, möter den främmande sällan, knappt någonsin ens den flyktigaste bekantskap, och ensamhetskänslan växer inför alla lik- giltiga blickar under trycket af den tanken, att af alla de tusen hem, som kanta hans väg, är det icke ett, där han med en väns glada tillförsikt kan träda in.
Lycklig den främling, som i sådana en- samhetens och hemsjukans stunder, kan låta tanken trygga fast vid, att de skola få en öfvergång, att, o m ock långt borta, ett hem dock väntar, ett hem grundadt i den jord, där man med hjärtats och tankens fina rötter vuxit fast, och där i kraftiga rytmer det språk klingar, hvars minsta ord och finaste skiftning man älskar och förstår.
Men vandrar man en dag under sådana tankar på den främmande marken, då örat plötsligt fångar en hemlandston, hvad kan man väl annat göra än stanna och lyssna!
Och den, sem talat, hvem och hvad han är, hvad gör väl d e t?
Är han fostrad af samma land som jag, då är han ju min vän, min bror, för hvars väl och ve jag måste ö m m a!
Direkt från hem, fränder och vänner kom jag till London, där jag blef inackorderad hos ett par små snälla misser, som talade en den prydligaste engelska, hvilken jag gjorde mitt bästa att så mycket som möj- ligt söka efterlikna.
Dessutom tog jag öf- riga lektioner, besökte flitigt museer och samlingar och försökte använda tiden på bästa sätt, till hvilket jag räknade att hvarje dag anslå ett par timmar för att, drifvande med i folkströmmen, iakttaga det brokiga lif, som utvecklade sig på den stora stadens pulsåder.
Jag gick alltid ensam, ty jag hade inga andra bekanta än misserna och några af deras umgängesvänner, som dock alla hun- nit den ålder, då vidsträckta promenader i starkt folkvimmel ej längre skänka nöje.
Allt var mig nytt och främmande, med språket redde jag mig blott hjälpligt, och sammanlagdt gjorde nog detta sitt till att jag nästan ständigt låg i fejd m e d en kronisk hemsjuka.
Så gick en lång höst, en obeskriflgt smut- sig vinter, och slutligen läste jag i alma- nackan, att det var vår.
Vår, vårluft, jag gick och sökte den mel- lan täta husrader.
Själens öga såg foster- jorden göra toalett för sommaren, såg träd och buskar stå med svällande knoppar, såg björken luftig och lätt i finaste ljusgröna skrud, medan häggen stod h vit klädd som en brud och från tusen blommor sände ut sin vårliga doft.
Men i den stora staden såg jag intet af all denna härlighet, och modlös kom j a g ned till floden, där jag förgäfves sökte fånga V ä g g o h y r a, M a l och Bakterier utrotas on fläkt af frisk vind.
Jag beslöt att fara utför floden till en af de stora dockorna, där utländska fartyg hafva sin tilläggplats.
Någongång förr, när hemlängtan blifvit mig för öfvermäktig, hade jag företagit denna färd.
Jag brukade då, följande kajen utef- ter, spana efter svenska fartyg; visst var det ett fattigmansnöje, men när jag bland virrvarret af tackel och tåg plötsligt fick sikte på den blågula flaggan, då blef jag lättare till sinnes, och när den för vin- dens andedrag vecklade ut sig och sakta vajade, då tog jag det som en hälsning från norden, en bekräftelse på, att landet låg kvar däruppe och hade hjärta och rum för sitt barn, när det engång skulle vända åter.
Nu var det en dag » im wunderschönen Mo- nat Mai », som jag långsamt spatserade ut- med hamnkajen.
Utanför på floden var en kolossal, sotsvart ångare i färd med att krångla sig in mot land, och som vanligt vid dylika tillfällen hade en del människor samlat sig på stranden för att se på.
Litet från de öfriga stod en grupp nyss afmön- strade sjömän i helgdagskläder och solskens- lynne.
Tydligen hade de nyss uppburit sin aflöning och stodo nu med penningarna skramlande i fickorna i underhandling o m bästa sättet att börja göra af med dem, till hvilket några » hajar », som ströko omkring i omedelbar närhet, tycktes vara beredvilliga att vid första vink lämna benäget biträde.