Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och att med eller trots en sådan själf- ständig uppfattning kunna underordna sitt eget jag, att vara fast, men ej oböjlig, att vara böjlig, men ej svag, det är pianoackompagne- mentets svåra konst, och den konsten är i högsta måtto fröken Eugenie Claesons.
G. F. VAKTPARADEN.
F RÅN STELA promenaden min tanke ofta far till käcka vaktparaden i svunna ungdomsdar, då fegt ej blygsel höljde enfaldighet i håg, men eldad, varm jag följde musikens glada tåg.
Den tiden gafs ej hinder och intet lömskt försåt.
Med glöd på unga kinder jag sprängde trygg framåt.
I led bakom musiken så djärft mitt hjärta slog, och in i drömmens riken som segerdrott jag drog.
— 2 Med vapen obefläckadt och rustning blank och hel och mod ej ännu gäckadt och gång vid ljulTigt spel, den var en bild af våren, min kära vaktparad, en bild af unga åren, då lifvets gång är glad.
Den muntra färden smittar, likt västan på sitt lopp, och mön ur fönstret tittar som blom ur vårens knopp; likt bäck, som hurtigt forsar, den snart gör takten ung hos enslingen, som korsar dess väg i vandring tung.
Och ännu vaktparaden får lätt med sinnet makt.
På själfva promenaden den tvingar mig till takt.
De tennsoldaters flockar gå hän med barnaår, men vaktparaden lockar än under gråa hår.
Så drag då öfver torgen med dina toners lek!
Du lättar arbetskorgen och gör den barske vek.
När hatets giftpil flyger jag in i ledet smyger och glömmer världens gång.
DEN NYA HJÄLPREDAN.
mig, skulle hon kanske kunnat lära mig sin stora konst att regera öfver pigfröknar.
Kära faster!
D u vet, hur jag pinats dessa tre år med tjänstpigor, som aldrig gjorde mera än hälften af de sysslor, hvilka deras heders- känsla — o m de ägt någon sådan • — borde ensamt manat dem att uträtta.
Alla slags scener äro min fasa, men det var omöjligt att undgå dylika med dessa Amandor, Natalior och Sonjor.
Min hälsa led af dessa slitningar, och när jag så genom väns vänner erhöll an- visning på en med mig jämnårig flicka (af god familj), som, enligt hvad som uppgafs, » ville bryta banan för sina obemedlade jäm- likar », satte jag mig i förbindelse m e d henne, trots dina varningar, faster lilla.
tag i det första namn, som bland de där be- kanta föll mig på tungan.
» Ja-a », drog hon på det, » nog känner jag till honom, men jag tillstår, att jag ej hade lust att följa med honom genom Inferno — » Tänk, faster, hon tog för alldeles gifvet, att jag menade författaren Strindberg, då jag na- turligtvis talade o m fabrikören, du vet.
Her- man grep dock tag i uppslagstråden, och i stället för ett stilla bordsamtal o m vår nästas angelägenheter fingo vi tre oss ett ordskifte om den nyare litteraturen; dock kunde jag ej hindra, att jag, för tillfället, hade mina tan- kar mera samlade kring frågan om hvilken af oss, som skulle diska, än kring Heidenstams » Karolinerna ».
Min hjälpredas dopnamn, Anna, verkade, redan det, lugnande på mina öfverretade ner- ver, och hennes familjenamn med sitt lilla v., du vet, framför, var mig en viss borgen för, att hon dock ej af ren experimentslusta, utan också af helt andra skäl, antog en tjänande ställning.
Jag kunde ej möta henne vid bangården, hvilket jag eljes hade ämnat, ty just som jag stod färdig att gå, kom jag att kasta en blick ut i vår lilla trädgård och fick se barnflickan, Eulalia heter hon, rycka upp lille Sten från grushögen och hålla honom i ena armen hän- gande, som o m det tunga barnet varit en slaktad gås, som hon höll i ena vingen, me- dan hon genom staketspjälorna pratade med kapten Stjernes springpojke.
— Jag ut, räd- dade mitt harn, och Eulalia kände sig så för- närmad öfver att bli störd i sin flirt, att hon tog afsked ur tjänsten med detsamma.
Nata- lia hade förut på eftermiddagen skakat stof- tet ur sina gula skor; hon » hade fått nog n u », sade hon, när hon fick se, att » den nya skulle ha invändsjonssoffa i jungfrukammaren ».
Fröken von Adler löste dock snart denna fråga genom att, efter den obligata bugningen efter maten, duka af bordet.
När hon då med den fullsatta brickan närmade sig köksdörren, sprang Herman fram för att öppna för henne; jag gjorde en åtbörd för att hejda honom, men han såg det troligtvis ej.
— Hon är inte det minsta vacker, och fastän hon är behag- lig och treflig — i mitt tycke — slår hon nog ej vidare an på skapelsens herrar.
— Herman hjälpte mig att vika samman duken, men ingen af oss nämnde fröken von Adler.
Min man blef alltid ur humör, när jag förr började tala om tjänsteandarne, och nu lekte han dessutom med vår lille gosse.
Jag tog mod till mig och trädde ut i köket.
Disknin- gen gick flinkt, men i förlägenheten tog jag en handduk och började torka tékopparne, och då jag ej visste något att säga, frågade hon mig, h v a d vi skulle ha till middag nästa dag, och om jag ensam brukade göra upp matord- ningen för dag eller vecka, eller om jag ön- skade, att vi två skulle göra det gemensamt.
Där stod jag nu och kunde inte annat!
Lyckligtvis sansade jag mig så pass mycket, att jag försökte mig på att, med tillhjälp af Stjernes springpojke, få både min gosse och hans vagn i oskadadt skick uppför trappan.
och afund reder tvång, WIGSTRÖM - AF EVA (ave).
KÄRASTE FASTER!
Nu äro de sex veckorna förlidna, som du ut- satte till pröfvotid, innan du från mig ville höra » ens ett hälft ord om det vågade expe- rimentet » att blott ha en så kallad bildad flicka till min hjälpreda vid mina olika hus- bestyr.
Jag förmår nu ej längre stå emot min lust att utförligt meddela dig min nu vunna erfarenhet och åsikter i det omtvistade ämnet.
Du vet ju, att min uppfostran varit sådan, att jag före mitt giftermål litet eller intet kommit i personlig beröring med tjänstfolk.
Mamma förde ett stramt regemente öfver sina pigor; vi barn tillhöllos att bemöta dem höf- ligt, men några andra samtal än sådana, som rörde deras sysslor, tillät mamma ej, och själf talade hon aldrig med någon tjänarinna om annat än sådant, som hörde till deras åliggande.
Våra tjänstflickor blefvo dock vanligen tämli- gen » gamla i gården », som du vet; jag tyckte dock ibland, att det måste vara svårt för mamma att omkring sig ha människor, hvilkas lefnads- och tänkesätt voro henne främmande och som blott tjänstgjorde som lefvande ma- skiner, men det tycktes dock ej bekomma henne illa, och hon talade aldrig om sitt eller andras tjänstfolk; därtill var hon för nobelt anlagd.
Hade hon bara lefvat, när jag gifte Tåget hade också lyckligtvis blifvit hela tre kvart försenadt, så jag fick tid att lugna både mig själf och min skrikande ängel.
Aftonmålti- den hade Natalia gjort någorlunda i ordning, så jag tilltrodde mig att kunna själf reda mig med dukningen samt koka vatten till t e e t.
Vi ha fått gas i köket; det var ett af Nata- lias villkor, för att hon skulle låta mig ha husfred.
Jag fick stark hjärtklappning, när jag hörde Hermans röst och steg i trappan; det hela lät dock helt muntert, och han hade sannerligen ej sett mycket glad ut, då han gick från mig.
» Jag kan lika gärna springa som krypa f e t!
» sade jag till mig själf och gick ut för att själf öppna tamburdörren för honom och vår okända — gäst.
Presentatio- nen skedde både hastigt och lustigt.
Herman hade godheten att föreställa sin hustru för fröken von Adler, men jag tror ej, att hon lade märke till detta hans anstötliga fel m o t formen, ty hon sade något behagligt o m sitt hopp att kunna bli mig till hjälp och så vi- dare.
Men jag kunde ej komma ifrån min föreställning, att vi fått en verklig dam till gäst i vårt hus, Och det ryste i mig, när jag förde henne in i pigkammaren, som ännu dof- tade efter Natalias opoponaxtvål.
Fröken v o n Adler yttrade dock, att rummet nog kunde bli trefligt, och så slog hon upp båda fönster- na; hon luftade ut efter Natalia, så gardinerna stodo likt spända segel.
V i satte oss genast till bords, och som jag visste, att vi hade gemensamma bekanta, grep jag tag i detta samtalsämne.
» Fröken v o n Adler känner j u Strindberg?
Han är en gam- mal vän till min man, » började jag, huggande Hvilken börda togs ej i den stunden från min själ!
Jag skulle nu ej längre behöfva vakna o m morgonen med tanken p å: Hvad skola vi ta till m i d d a g?
Skall Natalia bli nöjd med mitt blygsamma förslag?
Samtalet blef nu lifligare, och då hon bad mig o m att ej spilla tid och krafter på att kalla henne frö- ken von Adler, utan antingen säga Anna eller du, lade vi vid köksbordet bort titlarne.
Se- dan undrade jag dock, o m jag ej därigenom tillsatt något af min värdighet.
Men det var nog bara en själf granskningsvana, som jag fått genom den ständiga bondånger, som all- tid följt efter mina pratstunder med mina Sonjor, Natalior och Eulalior.
» Önskar fru Helga min hjälp till att bädda herrskapets sängar? » af bröt Anna mina tysta funderingar.
» Eller skall jag bara göra i ord- ning kommoderna? » » A-å-tack!
Jag — jag bäddar själf! » stam- made jag dödligt förlägen vid föreställningen, att en dam skulle skaka upp Hermans huf- vudkuddar.
Själf hade jag aldrig bäddat nå- gon säng, men hellre ville jag nu försöka göra det, än att Anna von Adler skulle uträtta äfven denna afton syssla.
Jag kunde rakt icke komma ifrån den föreställningen, att hon var vår gäst — fastän hon skulle uppbära lika stor lön som Natalia haft — dessutom skulle nog Herman ha generat sig.
Jag sökte undkomma vidare detaljfrågor genom att gå in och hjälpa honom med att leka med gossen, och efter en stund hörde vi fröken von Adler inträda i vår sängkammare.
Vår lek upphörde ögonblickligen.
Herman for bort till pianot och gaf sig till att spela » Napoleons marsch öfver alperna », så instru- mentet skälfde i hvarje lem vid dånet, men mina hörselnerver voro dock nu så spända, att jag tydligen förnam vattenkannornas klir- rande med handfaten.
Amanda, Natalia och Sonja brukade visserligen slamra alldeles för-
— skräckligt mot porslinet, men det hade aldrig angripit mina nerver hälften så starkt som dessa varsamma, dämpade ljud.
Det skulle ha varit rent olidligt, o m jag ej kommit på den räddande tanken, att adliga — ja, högad- liga fröknar numera gåfvo sig in vid sjukvår- den och i egenskap af » systrar » fingo uträtta ännu gröfre sysslor.
Jag beslöt därför att framdeles föreställa mig henne som en » syster » Anna.
Men Herman, han mumlade något — jag tror det var en lång svordom — just som han slutat trumma Napoleon öfver de fasliga alperna, och när syster Anna lämnat vår säng- kammare, tog jag barnet med mig dit in, reg- lade dörren och grep mig an med bäddningen.
Nog fick jag sanna ordspråket: » Alla barn i början! » Men till slut sågo dock våra sängar rätt ordentliga ut.
Syster Anna hade varit så omtänksam att göra lilla Stens bädd i ord- ning för natten, så han hade somnat däri långt, långt innan jag fått bukt med täcken och öfverlakan på hans pappas och mammas engelska järnsängar.
Under tiden hade syster Anna tändt lam- pan i förmaket, och när jag återvände dit, voro hon och Herman inbegripna i ett lifligt samtal o m Finland, och hans förra misstäm- ning var bortblåst.
Jag kände mig nu äfven helt lycklig, men efter få ögonblick reste sig Herman upp och började, enligt sin vana, gå fram och åter, medan han talade, och af hans knarrande fotsteg upplystes jag o m, att han åter tagit till att gå med sina svarta pjäxor, de som hvarje morgon måste blankas.
Hvad rörde mig nu hela firjska frågan mot denna så närliggande: H v e m — hvem skall borsta Hermans skodon, då hjälpgumman aldrig kom- mer före klockan nio?
Syster Anna lade nog genast märke till min tankspridda konversation, ty hon sade något om att gå och packa upp sina kläder, bugade sig till god natt för min man och räckte mig sina båda händer på ett riktigt rart, syster- ligt sätt.
V i voro nu ensamma, och Herman skyndade sig att berätta, hvad han skulle betala för den ved, han beställt till vinterförråd.
Till gen gäld förtrodde jag honom min åsikt, att en bra vaxduksmatta, lagd öfver hela det lilla köksgolfvet, skulle vara ytterst behaglig för mig, och då vi j u hade en dylik matta i vårt matrum, blefvo vi befriade från — skurlukt.
Herman lofvade att redan nästa förmiddag ställa om, att mattan k o m hem.
Ingen af oss nämnde vår nya hjälpreda, men vi gingo snart till hvila, jag med stor oro för min mans pjäxor.
När han släckt lampan, tog han ett tag i örngåttet och sade: » Natalia har mest förstört mina pjäxor med något otyg till blank- svärta; hädanefter vill jag själf hålla allt mitt skodon i ordning.
God natt, Helga! » Jag låg länge vaken, pinad af tanken på, huru vida min man skulle kunna komma att trifvas m e d vår nya hjälpreda.
Underligt nog hade jag aldrig förr kommit att tänka på, att den bildade flicka, som jag önskat mig till dagligt sällskap, äfven — åtminstone några stunder o m dagen — blefve sällskap åt min man.
Jag mindes nu äfven, att ingen af de fruar, som jag hört afhandla ifrågavarande sak, därvid nämt ett enda ord o m husfaderns åsikter, fastän de betonade, att hjälpredan måste behandlas som en medlem af familjen.
Efter så där en timmes förlopp började Her- man ett formligt slagsmål med sina kuddar, lakan och täcke.
» T u.
katten vet, hur här är bäddadt! » mumlade han, och då jag till- stod, att bäddningen var mitt verk, lugnade han sig, sedan han genombultat sitt örngått.
» Hör, Helga du, jag tillåter ej vidare, att 3 IDUN — någon fördärfvar knappar och knapphål i mina gångkläder!
Natalia måtte ha behandlat klä- desborsten som något slags hästskrapa; hädan- efter borstar jag själf åt mig. » När han detta hade sagt, insomnade han med öfverlakanet tvärs öfver täcket.
Men jag låg ännu en stund och funderade öfver, o m ändå ej allt, som rörde kvinnofrågan, äfven anginge män- nen, och o m det ej vore bäst att äfven ta dem till råds vid de reformer, vi önskade genomföra — åtminstone inom familjen.
Hädanefter städade jag vår sängkammare och hjälpte syster Anna en smula med hus- hållsbestyren, och hon hjälpte mig m e d att sköta både Sten och hans vagn, så att vi hade det mycket trefligt, ända tills Herman kom hem till vår sena middag och sedan stan- nade kvar hos oss.
T y, ser du, faster, äkta män äro ej på långt när så smidiga och takt- fulla som vi fruar.
Herman hade råkat höra syster Annas vackra sångröst — altstämma, som han älskar — och så glömde han ofta, att hon — att hon uppbar Natalias lön för sitt arbete och ej för att hon skulle sjunga för ho.
jag menar för oss båda.
Men till all lycka besitter hon både bildning och den finaste takt, så hon sjunger aldrig i otid och endast, när jag först bedt henne därom.
Det är säkert, att flickor, som ingenting se ut för världen, ha i stället ofta det mest behagliga väsen — i kvinnors ögon åtminstone.
Hittills hade vi sluppit besök och bjudnin- gar, men så snart våra vänner åter flyttat in till staden, fick jag ett nytt bekymmer.
Skulle de ha vett att äfven bjuda heiine till middagar o. s. v. på samma gång som oss?
Och om hon bjöds och ville med, hvar skulle jag då anbringa lille Sten, som jag och hon ej ens tänkt på att ånyo öfverlämna åt någon n y Eulalia?
Stjernes blefvo först färdiga med inflytt- gen från sommarvillan och bjödo så både oss och fröken von Adler till middag — lyckligt- vis medelst kort, men jag stod dock i spänd väntan på, hvad hon skulle svara.
» Herr- skapet Stjerne ursäktar nog min frånvaro, » sade hon småleende, » jag stannar naturligtvis hemma hos min rare kavaljer. » Och så lyfte hon den jublande pojken högt upp i luften.
» Det skall bli mig ett nöje att här i hemmet få göra edra vänners bekantskap och kanske kunna bidraga något till edra gästers nöje, men det har aldrig roat mig att bevista så kallade bjudningar, » tillade hon.
I förra veckan hade vi supé för våra um- gängesvänner — fru Gran kokade och hennes man serverade — och aldrig har jag känt mig så trygg till sinnes vid någon af våra bjudningar som nu, då.
Anna hade hela led- ningen och ändå mycket bidrog till att under- hålla våra gäster, hvilka också voro rent för- tjusta i min hjälpreda.
Finge jag bara behålla hanne i hela min tidl Men, kan du tänka dig, faster!
I går blef hon offentligt förlofvad.
Det vill säga, hennes tillkommande, som är ingeniör vid en fabrik långt uppe i Norrland, skickade henne per post förlofningsringen; Anna hade ej velat bära en sådan, förr än någon rimlig utsikt till giftermål öppnades för dem.
Nu fick jag också veta, att hon antagit platsen hos oss för att, ostörd af sina många bekantas prat och anmärkningar, fullständigt vänja sig vid alla de göromål, som hittills öfverlämnats åt en bestämd klass af unga kvinnor, men hvilka hon, på grundade skäl, ansåg vara för många familjer fördelaktigast att de utfördes af bil- dade kvinnor.
Jag vet e j, hvad jag skulle taga mig till med en Sonja eller Natalia nu, sedan jag själf blifvit van vid regelbundet dagligt arbete 1899. i vårt fridfulla hem.
Anna har dock lofvat, att hennes syster skall komma och aflösa henne, och Herman finner sig nu helt belåten med att ha en bildad och talangfull ung dam till hjälpreda och dagligt sällskap.
Men långt ifrån att på något sätt vilja berömma mig själf, säger jag dock, att utan att äga mycket god takt, fördomsfrihet och en upplysning, som skattar allt nödvändigt arbete så högt, att hon själf villigt deltager i alla husliga sysslor, skall en fru aldrig inlåta sig på detta experiment.
Dessutom måste äfven mannen vara — vara en karak- tär och fin som min Herman.
Ja, och så måste naturligtvis hjälpredan besitta en hög bildning och en själsadel, som adlar alla hen- nes sysslor, och som ställer henne själf så högt öfver en fördomsfull värld, att den — ser upp till henne.
Uppfyllas bara dessa villkor, då vill jag lifligt tillråda hvarje fru att utbyta sina Natalior mot en syster Anna.
FRÅN VÄRMLANDS FINNSKOGAR.
S EDAN E T T Å R T I L L B A K A ha genom fil.
kandidat N. Keyland flitiga forsknin- gar för Nordiska museets räkning och på dess bekostnad blifvit gjorda i de bygder eller fast hellre obygder, som nämnas finnskogarne i Värmland, och under dessa färder har en an- senlig mängd finska husgeråd och redskap tillhopabragts.
En eller annan finsk rökstuga, som åtminstone i allt väsentligt bibehållit de drag, hvilka utmärka en äkta gammaldags dylik, sådana finnarne vid sin invandring hit under Karl I X: s regering uppförde dem, haj- kandidat Keyland ock lyckats uppspana, ehuru dessa boningar, hvilka, som bekant, framför allt utmärka sig därigenom, att den ugnslika eldstaden saknar skorsten eller rökfång, nu i mellersta Sveriges finnbygder äro, i likhet med andra finska nationaldrag, i det närmaste för- svunna eller stadda i mycket hastigt försvin- nande.
Det är nu afsikten att rikta vårt nationella friluftsmuseum på Skansen genom inköp och uppförande där af en dylik finsk rökstuga eller pörte.
Idun är i detta nummer i tillfälle att med- dela några bilder från dessa af kand. Keyland genomforskade trakter, och han har själf be- ledsagat dem med följande text: * PÄGEBS STUGA OCH DESS INVÅNAEE.
I Lekvattnets församling i Värmland, vid stranden af Eottna älf, ligger den så kallade Pägers stuga.
Det är ett gammalt pörte i finnskogsstil, med sotad ås och rökledare på taket.
Därinne är allt svart och nedrökadt.
Golf vet består af stamhalfvor, s. k.
&gt;klof- tor », knappt hjälpligt slätade med yxa.
Mellantak saknas, utom för en del högst uppe vid &gt;kroppåsen&gt;.
I öfrigt täcker näfvertaket direkt rummet därinne.
Pörteugnen, hvilken består af en stor stenrös, lik- nar ungefär bakugnen i en svensk bondstuga.
Den utsänder under eldning massor af rök, hvilken i första hand uppfångas af hela rummet för att sedan försvinna genom den i taket befintliga rökluckan.
Utefter väggarna löpa bänkar af klufna stockar.
På två af väggarna finnas små fönster, hvilka insläppa en sparsam dager.
För vinnande af närmare känne- dom om inredningen af ett sådant hus och dess rätt intressanta &gt;möblemang&gt; ombedas Iduns läsare att vid tillfälle bese den exposition af föremål från Värmlands finnskogar, som inom kort kommer att öppnas å Skansen.
Här i denna stuga bo de gamla, gubben Päger själf, och hans hustru Britta, gemenligen kallad Käcklätta, ett originelt par i den gamla goda stilen.
De äro afkomlingar i sjette led af från Savolaks invandrade finnar och bibehålla troget sina förfäders enkla seder och lefnadssätt.
De äta ännu med god smak sin bänkvälling och hilo ur träfat, sin resk, sin mutti, sin päppo och sin mammia och alla dessa underliga rätter, hvarom troligen de flesta af Iduns
4 ._ A.
Aureiius foto.
FINSKT PÖRTE ELLER S.
K. RÖKSTUGA.
ärade och kokkunniga läsarinnor sakna kunskap, men hvartill jag framdeles högst gärna skall lämna recept, om så önskas.
Detta sitt enkla uppehälle förtjäna Päger och hans Lätta med olika slags hand- arbeten, såsom med tillverkning af näfverkontar och näfverskor, spömjärdar, ostkärl och tjära.
Men de lifnära Big äfven med ett annat, numera mindre väl ansedt näringsfång, nämligen trolldom.
Här och där i bygderna finnes folk, som ännu tro på troll- dom, och af sådana bli Päger och hans väna vi£ ofta anlitade mot en frikostig betalning.
På min etnografiska färd genom finnskogarne besökte jag Pägers stuga, i tanke att där få göra några anteckningar rörande folktron.
Med Päger A.
PÄGER VID SIN TJÄRGRAF.
och Lätta, såsom med alla gamla vidskepliga män- niskor, får man i det afseendet lof att fara varligt.
Ty de äro misstänksamma.
Mor Britta var för tillfället sysselsatt med att fläta ostkärl.
» GoddagI » sa ja.
» Gussin! » sa ho.
» Hur står det till? » sa ja.
&gt;jxh jo, » sa Britta, » tä ä nuck prå.
Men tä ä som ti int skull vill betål stort för ystkäla.
För i våla prukt en allt å få en rekstaler å tjugefir skäl- ling å en stor sup på köp.
Men nu får jag int mer än lit mjöl i putten å uvett åt på te.
Men om ja viell, nuck skull ja kunn stäell, se potten geng tur käla. » » Skulle ni kunna trolla, så att botten ginge ur dem? » sade jag.
» Ah ja, söppass kan ja fel!, » sa Britta.
» PAGERS STUGA ».
DET INRE AF ETT FINSKT PORTE.
Jag önskade, att hon skulle lära mig bönen.
» Ja, det är konstiga tider, » sa jag.
» Tä ska Ku veet, » sa ho.
» Det är så mycket skolor, och barnen få lära sig allting, men månne de bli något bättre? » spor- de jag.
» För i våla trodd di da teminstinga på fan, nu tror ti hvarsken på Ku eller fan, » sa ho.
» Det är just det ledsamma, » sa jag.
» De tro icke ens på andemakter.
Och dock har mor be- rättat, att hon sett både troll och spöken.
Månne det icke verkligen finns sådana? » » Jo, finns spöken, » sa Britta, » se vesst som ja gör ystkäl. » Hon fortsatte: » Ja kommer fell itmg, när ja va litta i Matlöpen, ta feck ja se, att tä^klyst å klyst se plankt pårt mä lann i vatfn, å ja geck tit å ta va tä en selkrok ta ' r, å ja feck tak i tenna selkroken å trog å trog, för ja skull frest å tra ' n åt mä, men ta pörj tä å tra mäg uttet i stäell, se ja lött å schläppe ' n.
Ta ropp ja te fab- brorn, som stogg åppå jåel å klyet, att han skull komm å hjälp mä å tra åpp tenna selkroken, som va tär pårt mä lann.
' Tu ska akt tä, tu ', sa fab- brorn, ' för tä ä intnö ann änn sjöråa, som vill tra tä i ', sa ' n.
Men när ja ta teett ät vatfn, se va allt selkroken påert å ja sogge ' n allri mer.&gt; Mor Britta var nu i gång, och jag fick veta så många historier jag ville.
Ute vid sin tjärgraf stod gubben Päger och brände tjära.
Under det vi sprakade, kom jag att gå tvärs öfver tjärgrafven.
» Nej, nej, » ropade han, » lätt åt tä tär, ska tu skämma tjärpränninga för mä! » Jag förstod genast, att jag försyndat mig, och steg därför ned från tjärgrafven.
Sådana äro dessa gamle, fulla af skrock och vid- skepliga föreställningar.
Men de äro i alla fall ett hederligt och samhällsfredligt folk, som håller fast vid sina vanor och som icke vet af eller bryr sig om några andra bekvämligheter än dem, deras mörka, nedrökade pörte erbjuder.
Såväl Päger som hans hustru förstå fin- ska språket, hvilket de understundom använda sins emellan i dagligt tal, och då de utsäga sina trollformler, hvilka skola vara mera verk- samma på finska, än när de utsägas på sven- ska.
Till sitt yttre är Päger af medellängd med en stark kropps- byggnad.
Han har en mörkt smutsig, nästan mongolisk hy, skarpt tecknade fåror i sitt ansikte och stenhårda drag, hvilka sällan upp- lifvas af ett leende.
Hela hans utseende bär andebesvärjarens re- spekt och prägel; och många äro de, som af fruktan vika undan för honom.
Säkerligen är det detta mörka utse- ende och detta hem- A. lighetsfulla allvar, som skänkt honom, som så många af hans finska anförvanter, namn och rykte för skicklighet i svartkonst.
Hans hustru Britta är mycket liten till växten.