Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blef genom den enes svikliga förfarande svår kropps skada den andre tillfogad; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Kom deraf ringare skada; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år.
M 39. 89 Om misshandel, som gores af ofvermaga eller afvita. § SI Begär öfvermage, som är äldre än sju år och yngre än femton år, sådant brott, som i denna författning nämndt är, och pröfvas han hafva egt nog urskillning att gerningens brottslighet inse; varde dömd till fängelse eller straffarbete i högst fyra år, om gerningen i allmänhet med dödsstraff belagd är, och högst tvä år om straffarbete å längre tid derför i allmänhet stadgadt är.
Pröfvas han ej hafva egt nog urskilning alt gerningens brottslighet inse, el ler är brottet ringare, än nu sagdt är; vare lag, som i 52 § stadgas. § 52 Barn, som är yngre än sju år, må ej för misshandel, som det ä annan gjort, ådömas straff; dock ege
Domaren efter omständigheterna förordna, att barnet af föräldrar eller annan, under hvars vård och lydnad det står, med aga hemma i huset rättas skall. § 53.
Afvita, som gör misshandel ä annan, vare straff-fri.
Om nödvärn. % 54.
Varder man af annan med våld eller hot så öfver fallen, att fara är för lif eller helsa, eller sker våld eller hot, för att någon till otukt tvinga eller olofligen beröfva någon hans frihet; då ege man rätt till nödvärn och vare saklös för all skada, som man deri gjort.
Emot den, som begår inbrott eller eljest olofligen och med våld tränger sig in i annans hus, gård, rum eller fartyg nattetid, eller, ehvad det är natt eller dag, söker med våld fråntaga någon hans egendom, eller sätter sig till motvärn emot den, som sitt värja eller å bär gerning återtaga vill, må ock det våld brukas, som nöden kräfver. § 56.
Rymmer fånge eller häktad person, eller sätter han sig lill motvärn emot 60 Kongl.
Proposition JU 59. fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller mot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. § 37.
Finnes någon, i fall som i 34, 33 eller 36 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve Domaren, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Var så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. § 38.
Kommer någon den till hjelp, som finnes i nöd stadd, efter ty förut sagdt är, vare ock för honom lag, som hade han sjelf i den nöd sig befunnit. § 39.
Huruledes vid uppror eller upplopp eller vid öfverträdelse af föreskrift till afvärjande af smittosam sjukdom, så ock i vissa fall vid angrepp ä dem, som till krigsmagten höra, väld må med våld mötas, derom är särskildt stadgadt.
Om delaktighet. § 60.
Den, som bjuder eller leger, räder eller hjelper annan tili något af förenämnde brott, så att det derigenom sker, straffes som vore han sjelf gerningsmannen. § 61.
Hafva två eller flere i samråd beslutit verkställandet af sådant brott, hvarom förut är nämndt; varde en hvar, som i beslutet deltagit och vid brottets utförande Kongl. Maj:t$ Nåd.
Proposition M 59. 61 närvarit eller, före eller vid utförandet, gerningen främjat, eller efteråt gerningsmannen tillhandagått, straffad som vore han sjelf gerningsman.
Har den, som i beslutet deltagit, ej varit vid utförandet när, och har han icke heller brottet främjat eller gerningsmannen tillhandagått, såsom sagdt är; varde han dömd efter 61 Kap. 2 § Missgernings-balken, der han ej anstiftare är och lörlv efter 60 § i denna författning straffas bör. § 62.
Hafva flere, utan föregånget samråd och aftal, misshandlat någon, så att han deraf ljutit döden; då skall en hvar, som tillfogat den döde lifsfarlig skada och, der ej viss skada var i sig sjelf lifsfarlig, en hvar, som tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas till det straff, hvartill han, om den af honom åstadkomna skadan ensam varit dödande, gjort sig förfallen. § 63.
Den, som vid dråp, deri flere deltagit, gjort ringare misshandel å den döde, än i 62 § sagdt är, varde för delaktighet i dråpet straffad efter 61 Kap. 2 § Missgernings-balken, der han ej efter 60 § i denna förordning bör såsom gerningsman straffas. § 64.
Kan vid dråp. deri flere deltagit, ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening lifsfarliga varit; då skola alla straffas för delaktighet i dråpet, och vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den drapne, straffarbete å högst sex år; för den, som med berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandeln, straffarbete å högst fyra år; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att döda varit i gerningen delaktig, straffarbete å högst två år. § 65.
Hafva flere, utan föregånget samråd och aftal, deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i 9, 10 eller 11 § sägs; då skola vid straffets bestämmande de grunder, som i 62 och 63 §§ äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord; då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 9 eller 10 § sägs, till straffarbete å högst två år eller fängelse å högst sex må - 69 Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition M 39. nader, och om skadan ringare var, till böter från och med fern till och med etthundra Riksdaler. § 66.
Låter någon bruka sig till biträde vid uppgörande af aftal om envig eller till vittne vid sådan strid; varde straffad med fängelse från och med sex månader till och med två år.
.§ 67.
I öfrigt komma i afseende å delaktighet i brott, som i denna författning omförmälas, de i allmänhet gällande föreskrifter om delaktighet i missgerningar att tjena till efterrättelse.
Om skadestånd. % 68.
Ersättning för den skada, som någon genom misshandel, hvarom sagdt är, tillfogat annan, vare den brottslige pligtig att gälda, ehvad gerningen skett med uppsåt eller af vållande; och skall under skadeståndet räknas icke endast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit honom tillfogadt. § 69.
Komma maka eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då kan dem, efter ty med afseende ä så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas, till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd efter omständigheterne sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider. § 70.
Är skada gjord å öfvermaga eller afvita och kan ej den, som skadestånd njuta bör, det utfå af någon, som för underlåten vård öfver den, som skadan gjorde, är förfallen till ansvar för vållande; då håfve han, som skadan led, rätt Kongl. Majus Nåd.
Proposition M 39.
63 att skadestånd erhålla af dens egendom, som skadan gjorde; varde dock, med afseende så väl på dennes större eller mindre förmåga att sin handlings skadlighet inse, som på de tillgångar han eger till skadeståndets gäldande, beloppet deraf jemkadt efter ty skäligt pröfvas.
Ej skall, der skada blifvit gjord af barn, som är yngre än femton år, eller af afvita, tagas till skadestånd hvad som till uppfostran för barnet eller underhäll för den afvita nödigt finnes.
Särskilda bestämmelser. § 71.
Med svår kroppsskada förstås i denna författning sådan skada, som i 9 eller 10 § sägs. % 72.
Har man vid mord, dråp eller annan misshandel, träffat annan, än den man döda eller misshandla ville; straffes som vore gerningen föröfvad mot den, åt hvilken den ämnad var; dock skall ej å särskild egenskap hos denne eller å särskildt förhållande emellan honom och gerningsmannen afseende göras.
S 73.
Ar för embets- eller tjensteman, som gör våld eller misshandel å annan, särskildt stadgad embetets eller tjenstens förlust för viss tid eller för alltid, lände ock det till efterrättelse. % 74.
1 fråga om dråpares rätt till arf, morgongåfva eller giftorätt, gälle hvad derom i lag är stadgadt. § 73.
Har någon genom en handling begått två eller flere af de i denna författning omnämnda brott, och är straffet å ettdera svårare, än å annat; då skall det svåraste straffet tillämpas: är hvartdera brottet belagdt med samma straff, varde det straff tillämpadt.
I båda dessa fall skall brott, hvarför särskildt straff ej ådömes, betraktas såsom försvårande omständighet.
Der för någotdera brottet, sådan påföljd, som i 73 § sägs, bör ega rum, varde ock den ådömd. 64 Kongl. Maj:Is Nåd.
Proposition JYi 39.
Innefattar en handling brott, som i särskilda afseenden är med olika straff helag dt; vare ock lag, som i denria § sägs. § 76.
De i Kongl. Förordningen den 4
Maj 1855 för vissa fall gifria föreskrifter till Kyrkotuktens upprätthållande skola tillämpas jemväl å den, som gjort sig skyldig till ansvar lör dråp, som ej är med dödsstraff belagd t, eller för vållande till annans död. § 77.
Huru den skall straffas, som förgriper sig med våld eller misshandel å Konungen eller annan medlem af Konungahuset; eller vid upplopp eller uppror gör våld å person; eller uppsåtligen sätter eld i annans hus eller gård och derigenom vållar någons död; eller öfverläder annan för att rån föröfva; eller genom öfverträdelse af föreskrift, som blifvit gifven till skyddande af kanal-, sluss- eller jernvägs-anläggningar, vållar död eller svår kroppsskada; eller öfverträder föreskrift, gifven till afvärjande af smittosam sjukdom, och dervid brukar våld eller smittosam sjukdom förorsakar; — derom är särskildt stadgadt.
Särskildt gifne föreskrifter och stadganden i afseende å bestraffning af fånge, som gör våld eller misshandel å annan, lände ock till efterrättelse.
Genom denna förordning sker ej helier någon ändring af de i Krigslag före kommande ansvars-bestämmelser å dem, som till krigsmagten höra. § 78.
Misshandel, som i 11 eller 12 § sägs, ändå att den skett mot make, stjuf— eller svärföräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, husbonde eller annan förman, så ock brott, som i 13 och 36 §§ sägs, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej målsegande brottet till sådant åtal angifver eller det blifvit föröfvadt under sabbat eller å sådan ort, som i 47 § omförmäles.
Vållande, som i 15 § sägs, må ej åtalas af annan än målsegande. § 79.
Hafva två år förflutit sedan brott, hvarom i denna förordning förmäles, blef för - kongl.
Proposition M 39. 6S föröfvadt, mä ej talan om ansvar derför anställas, der ej straffarbete å brottet följa kan. § 80.
Böter, som i denna förordning finnas stadgade, beräknas i Riksmynt.
Saknar den bötfällde tillgäng till böterne, skola de förvandlas till fängelse vid valten och bröd» motsvarande en tredjedel af del fidömda bötesbeloppet. § 81.
Brott, som föröfva» innan denna förordning kungöres, men för hvilket straff då ej är bestämdt genom Utslag, som vunnit laga kraft elier ej öfverklagadt varder, skall ock efter denna förordning straffas, om det straff, som enligt den bör å brottet följa, är lindrigare än det, som derför i äldre lag eller författning stad gadt varit. bih, till, R.
Prof. 1859 & 1860. i Sami. t Afd. 13 Höft. 66 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition M 59.
Transsumt af Protokollet öfoer Justitie-Deparlements-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet u Stockholms Slott Thorsängen den 27 Oktober 1859. i närvaro a f: Hans Excellens Herr Justitie-Stats—ministern Friherre De Geer, Hans Excellens Stats—ministern för utrikes ärendena Herr Friherre Manderström.
Stats-råden: Wallenstien, Gripenstedt, Almqvist, Ehnemark, Herr Grefve Hamilton, Lagerstråle, Rjörnsljerna, Malmsten.
Justitie—rådén : Alexanderson , Cramér.
Ha ns Excellens Herr Justi t ie-Sta ts-m inister n anmälde i underdånighet det i Justitie-departementel uppgjorda förslag till Förordning angående mord, dräp och annan misshandel, hvilket finnes detta protokoll bilagdt. — —•
— — — Vid granskning af berörde förslag i Högsta Domstolen, hvars yttrande Kongl. Maj:t, genom nådigt beslut den B Februari 1859, behagat infordra, har blifvit anmärkt: — — — — — — — •— — — — — — — Hans Excellens Herr J ust i t ie—S t a ts-m i n i s ler n lillkännagaf, att lian, med anledning af de i Högsta Domstolen emot förslaget framställda anmärkningar, ansett detsamma böra i vissa delar erhålla en förändrad lydelse, som blifvit upptagen i ett af honom nu jemväl anmäldt revideradl förslag till proposition i ämnet; och efter det Herr Justitie-Stats-minislcrn redogjort för innehållet af så val det förstnämnde förslaget, med de i Högsta
Domstolen deröfver afgifna yttranden, som det reviderade förslaget, yttrade Hans Excellens: Kongl.
MnjUs Sihl.
Proposition .>s 3!>. 67 »Sedan det af Kongl. Maj:t vid 1844— 1843 och 1847—1848 lirens riksdagar framlagda förslaget till ny strafflag blifvit af Rikets Ständer afslaget, har den af behofvet högeligen påkallade förbättringen af vår strafflag endast steg för steg fortgått, medelst antagande af särskilda författningar, som omfatta olika delar af kriminal-lagstiftningen.
En sålunda delvis skeende ändring af gällande lag efter ett annat system, än det hvarefter denna är uppställd, medför onekligen stora olägenheter och svårigheter, som tillförene ofta varit framhållna och jemväl vid Högsta Domstolens granskning af förevarande lagfrågor blifvit af två ledamöter anmärkta.
Men att denna lagstiftnings-method, äfven om den ej vore af omständigheterna framtvungen, icke saknar sina fördelar, bör pä samma gång erkännas.
I den mån lagförändringens omfång inskränkes, måste, vid ärendets behandling af representationen, hvarje enskild representant kunna deråt lättare egna den forskning och eftertanka, som för omdömets stadgande erfordras.
Ju mera begränsadt ämnet är, desto lättare uppfattas det af allmänheten.
Att de fragmentariska lag— förändringarne kunna genast efter utfärdandet komma under tillämpning, må icke heller förbises, lika litet som det förhållande att, sedan reformen af brottmålslagen fortskridit så långt, att de vigtigare delarne blifvit ordnade och återstoden kan på en gång företagas och afgöras samt derefter endast återstår att sammanföra de särskilda delarne och förfullständiga det hela, kunna de förändringar i det redan beslutade, hvartill erfarenheten under tillämpningen må hafva gjort anledning, vida ändamålsenligare åstadkommas vid omförmälde sammanlöring eller kod i— fiering, än genom ändringar i en redan utfärdad lagbok.
Vanskligheten af försök, att under våra representativa former genomföra på en gång en fullständig brottmålslag, byggd på helt andra grunder, än den hittills gällande, är alltför väl ådagalagd, att försökets förnyande må tiiirådas förr, än åtminstone de vigtigaste och mest ömtåliga frågor, som till ämnet höra, blifvit särskildt behandlade och afgjorde, — och af dylika frågor är det ännu mer än en, och deribland en sådan, som den om straffbarheten af affall från den rena evangeliska läran eller utspridande af deremot stridande meningar, hvilken väntar sin lösning.
Då härtill kommer, att den del af brottmålslagen, som angår brott mot person, hittills icke blifvit vidrörd, har jag trott hufvudstvcket deraf, eller bestraffandet af våld mot person, desto heldre böra särskildt göras till föremål för lagstiftningens uppmärksamhet, som gällande lags bristfällighet i denna del är den ä rättstillståndet menligast inverkande.
Det lagförslag, som till följd häraf nu i underdånighet anmäles, grundar sig på det ofvannämnda, Rikets Ständer förelagda, förslaget till ny strafflag, hvilket varit utgångspunkten för de väsendtligaste förändringar inom kriminal-lagstiftningens område, hvilka sedan dess egt rum.
Fastän egentligen endast afseende de brott, hvilkas slägtbegrepp har till utmärkande kännetecken annans förnärmande till kropp eller helsa, upptager likväl förevarande förslag sådana arter af de i strafflags - 68 Kongl. Moj.ts Nåd, Proposition M 31). förslaget till brott mot offentlig myndighet, fridsbrott och brott mot annans frihet hänförda förbrytelser, i hvilkas begrepp förenämnde kännetecken jemväl ingår.
Denna utsträckning of förslagets omfång är föranledd af sammanhanget emellan straffbestämmelserna för berörde brott.
Sjelfva lagstiftningsmethoden förhindrar en strängt systematisk begränsning af ämnet, och nyssanmärkte afvikelse bör så mycket mindre tilläggas någon vigt, som den näppeligen kan medföra någon praktisk olägenhet och vid en framdeles skeende kodifiering af de spridda kriminal-lagarna med lätthet afhjelpas.
Förslagets skiljaktighet i uppställning från slrafflags-förslaget iir påkallad lika mycket af ämnets beskaffenhet, sorn angelägenheten att i möjligaste mån underlätta öfversigten af innehållet.
Hvad det sednare angår, är det konstitutiva deraf till största delen öfverensstämmande med straffiags-förslaget, hvars ordalydelse i allmänhet, efter Högsta Domstolens yrkande, blifvit, så vidt meningen det tillåtit, bibehållen, äfven der enligt mitt tycke ordalagen i det inom Justitie-departementet, utarbetade förslaget varit lyckligare valda.
Åtskilliga alvikelser från straffiags-förslaget förefinnas likväl och lör de väsendtligare af dem, äfvensom skälen för desamma, utber jag mig att i underdånighet få redogöra.
Enligt en i strafflags-förslaget antagen giundsats, skulle försöket till hvarje brott med svårare påföljd, än 6 månaders fängelse, beläggas med högre eller lägre straff, i den mån försöket närmat sig till brottets fullbordan.
Denna grundsats, som vid lörslagets granskning hos Rikets Ständer mötte lilligt motstånd såsom vådlig i sin vidsträckta tillämpning och jemväl biel' en af hufvudgrunderna, hvarpå förslagets ogillande stöddes, ölverensstämmer icke med gällande lag, som endast undantagsvis och i bestämdt uppgifna fall bestraffar försöket till brott.
Att nu afvika derifrån synes så mycket mindre varu lämpligt, som inkasten mot försökets bestraffande i allmänhet äro företrädesvis gällande i liåga om åtskilliga af de olika arter brott, som en lag, angående våld och misshandel å petson, måste omfatta.
De fall, i hvilka, enligt lörevarande förslag, lörsöket till brott skulle bestraffas, ligga bestämmelserna i gällande lag så nära, att endast stadgandet om straff för försök lill mord synes påkalla någon särskild motivet ing.
Detta stadgande, som saknar motsvarighet i nuvarande lag, har Högste
Domstolen, med afseende dels å svårigheten alt annorlunda, än i sammanhang med en allmännare omarbetning af strafflagen, nöjaktigt behandla frågan om bestraffning al lörsök till blott, dels å ohimpligheten deraf, att i en lag om mord, dråp och annan misshandel bestraffa endast försöket till murd, dels ock derå att förslaget, ulan eli sådant stadgande, lemnade utväg lill bestraffning af sist nämnda brott i åtskilliga lall, ansett böra utgå.
Deremot förekommer likväl, att under det gällande lag bestraffar försöket till rån med 28 dagars fängelse vid vatten och bröd samt 2 till 6 års straffarbete, änskönt någon skada al gerningen ej följt, skulle lörsöket till mord, vid enahanda utgång, ej kunna bestraffas med mer ä» ’ 6 månaders straffarbete, eller den svåraste påföljden för en med begagnande af Kongl. Moj:ts Nåd. Proposition *>?
59- 69 lifsfarligt vapen utförd misshandel, hvaraf kommit ringa eller ingen skada — ett missförhållande, som är af allt för stor vigt att lemnäs utan uppmärksamhet, äfven om svårigheterne för undanrödjandet deraf voro större än de i verkligheten äro.
Försöket till brott har i flera läll, såsom t. ex. i fråga om förgiftning och lösters fördrifvande, blifvit i förslaget, utan anmärkning från Högsta Domstolens sida, belagdt med straff, och bestraffandet af försöket till mord kan hvarken vara mindre nödvändigt eller mera inkonsequent.
Det är visserligen sannt, att i en författning af beskaffenhet, som den nu ifrågavarande, det straffbara försökets begrepp alltid måste blifva i viss mån obestämdt, men så vida, efter förslaget, försöket ej skulle bestraffas förr, än görningen framskridit så långt, att brottets fullbordan bevisligen förhindrats endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, bör begreppets närmare bestämmande kunna utan lära öfverlemnas åt jurisprudensen.
En annan och a,f Högsta
Domstolen ogillad skiljaktighet från strafflags-förslaget förekommer i behandlingen af såramål.
Vid uppställningen af straffbestämmelserna för den uppsåtliga misshandeln, som ej haft döden till följd, antager berörde förslag, med afseende å det objektiva i brottet, fyra hufvudkategorier, nemligen två för de svårare och två för de ringare kroppsskadorna, och vidare, med afseende ä det subjektiva, två underkategorier för hvar och en af de förra, hvarigenom uppkommer en indelning af hithörande brott i åtta särskilda klasser.
— Att vid straffbestämmelsernas uppställning efter kroppsskadornas relativa vigt någon skarp begränsning af de särskilda kategorierna ej kan ega rum, ligger i sakens natur.
Den af strafflags-förslaget uppdragna skillnaden emellan de särskilda slagen af svåra kroppsskador är deremot beroende af en uppskattning af de olika kroppsdelarnes värde, i hvilken påtagligen icke kan ligga någon allmängiltighet.
Om den, som å en annan afskurit lingrarne a begge händerna eller genom afskärande af hand- eller löt-, arm- eller ben-senor gjort dessa lemmar obrukbara, skulle straffas mindre, än den, som alhuggit en hand eller en fot å sin vederpart, kunde icke dertill uppsökas någon annan grund än lagstiftarens vilja.
Förevarande förslag uppställer derföre, med afseende å det objektiva i brottet, endast tre straff-kategorier, omfattande den första de våldsgerningar ä annan, hvilka haft till följd svår kroppsskada, hvartill jemväl hänförts lifsfarlig sjukdom, den andra de, hvaraf mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom härflutit, och den tredje alla öfriga kroppsförnärmelser.
Med hänseende äter til! den subjektiva straffbarheten har detta förslag vidhållit den i mordoch dråpmåls-afdelningen antagna indelningsgrund efter det brottsliga uppsåtets omfång.
I främsta rummet är nemligen straffbarbeten af alla rättskränkningar beroende på sammanhanget mellan gerningsmannens vilja och görningens följd eller, med andra ord, på skillnaden emellan uppsåt och vållande.
Första f/ågan vid den subjektiva straffbarhetens bedömande mäste alltid blifva den: »hvad har gerningsmannen åsyftat?»
Derefter katt vid straffets afmätande blifva fråga om det inflytande, sopa 70 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JYi 39. må tillåsas den mer eiler mindre brottsliga viljans varaktighet.
Men innan afgjordt blifvit att ondt uppsåt varit förhand, kan icke uppstå fråga, huruvida upp såtet varit öfverlagd t eller icke.
Vid utstakande af straffet för den uppsåtliga misshandel, sorn haft döden till följd, upptager strafflags-förslaget såsom hufvudbestämning skillnaden emellan uppsåt (Kap. 17, §§ i och -i) och vållande, bestämdt af uppsåt (§§ 3 och 6), samt såsom underbestämning skillnaden emellan öfverlagd!
(J§§ i och 5) och oöfverlagdt uppsåt (<§<§ 4 och 6), men i fråga om den misshandel, som icke haft döden till följd, lemnäs den förut antagna hufvudbestämningen å sido, och den förra underbestämningen ingår i stället såsom hufvudgrund vid straff— barhelsgrudens fastställande.
Denna theoretiska inkonsequens leder ock i tillämpningen till den orimlighet, att t. ex., enligt strafflags-förslaget, den, som i öfverlagdt uppsåt att med blotta handen tillfoga någon ett slug, råkar att dervid mot sin vilja utstöta hans öga, skulle vara mera straffvärd eller falla under en svårare straff kategori, än den, som med fullt uppsåt slår ut en annans öga, såvida endast he slutet genast öfvergår till handling.