Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Medlet är emedlertid och för vinnande af entreprenad fullkomligt radikalt, ty det blir en spekulation, icke för skjutsens utgörande, utan för att åtkomma fördelarne af gästgifveri-hållningen och hvad entreprenören möjligen förlorar på skjutsen, skall han återtaga af gästgifveri och den mera vinstgifvande krog-rörelsen.
— Att detta förbättrar moralitén, som 8 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utslc. Betänkande, N:o 44. dock var grundsyftet med 1844 års förordning om entreprenad-skjutsens inrättande, kan väl icke rimligen tänkas, och då kommer denna sednare lagstiftning i kontakt och strid med den förra.
I öfrigt synes det mig icke väl betänkt att, för så föga maktpåliggande fall, som det närvarande, stifta lagar, till rubbning af hemmans fri- och rättigheter och hvarigenom skola framkallas förändringar af kronans jordeböcker och räkenskaper, deruti gästgifveri-hemmanens fri- och rättigheter upptagas och redovisas. •— Sannt är väl, att tillfällen finnas, såsom af 28 kap. Byggninga-balken och Gästgifveri-ordningen af år 1734, jemte mångfalldiga andra författningar, inhemtas, då ett gästgifverihemmans skyldigheter och rättigheter, kunna öfverflyttas till ett annat hemman — men skälen för en sådan flyttning, — om behofvet hvaraf det tillhör Häradsrätten att undersöka och Konungens befallningshafvande att pröfva, — äro helt andra och mera värderika, än det derföre föga talande motivet eller entreprenadskjuts åstadkommande.
Märkas bör dessutom, att, genom Kongl, resolutionen den 15 Juni 1824 i serskildt mål, är förklaradt, att flyttning af gästgifverihållning från ett till annat hemman ma ega rum, när sådant af behotvet påkallas och rubbning i indelnings- och roterings-verket derigenom icke uppkommer.
Skulle ock en sådan rubbning genom betänkandets antagande kunna undvikas, det jag bör tro, enär i betänkandet derom intet omförmäles, som dock är princip- och rättsvidrigt, ty befrias ett hemman från den skyldighet, som föranledt minskning i dess ursprungliga onus, bör det väl dertill återgå -—■ och om än gästgifveri-flyttning för ändamålet kunde ske, borde man icke förglömma de närmaste följderna deraf, att entreprenaderne för skjutsen vanligen gälla för blott 5 år.
— När dessa äro tilländagångne, torde möjligen inträffa, att ingen vidare entreprenad kan åstadkommas och då är väl afsigten, fast den icke finnes i betänkandet uttryckt, att, ehuru man under de 5, möjligen 10 eller 15 åren fråntagit gästgifveri-hemmansegaren dess rättigheter, har man icke befriat honom från hans skyldigheter och han måste således återtaga gästgifverihållningen, som, efter mitt omdöme, är ett otillständigt ingripande i den enskildes oberoende och fria vilja.
Till dessa, eganderätten kränkande och i öfrigt olämpliga samt till många obehag och oredor ledande, förfaranden, kan jag icke lemna min röst”.
Allm, Besvärs- och Ekon.-Utsk.
Betänkande, N:o 45. 9 N:o 45.
Ank. till Exp.-Utsk. den 6 Mars, kl. 5 e. m.
Utlåtande, i anledning af väclcla frågor om förändringar i rese-reglementet.
Uti en till det Vällofl.
Borgareståndet ingifven och derifrån till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet remitterad motion, har herr P. E. Winge, med fästadt afseende å möjligheten att numera bereda minskning uti de betydliga kostnader, som, i anseende till den förhöjda skjutslegan, statsverket måste, för resor i statens tjenst, vidkännas, sedan en förändrad riktning i allmänna tänkesättet, genom nyare tiders upplysning bildats och genom höga efterdömen styrkts, så att flärd och öfverflöd, som fordom ansågos oskiljaktiga från upprätthållandet af den personliga värdigheten och derföre äfven under embetsresor utvecklades, nu ogillas samt väcka tadel och löje, hvarhelst de visa sig, föreslagit, att Rikets Ständer ville, hos Kongl. Maj:t, i underdånighet anhålla om en sådan ändring i det under den 5 Juli 1827 utfärdade Rese-reglemente, att, i första och andra klasserne, antalet af hästar nedsättes till fyra, i tredje, fjerde och femte klasserna till tre, i sjette klassen till två, och i nionde klassen till en; hvarjemte motionären fästat uppmärksamheten derå, att, inom alla klasserna, nedilyttning af der uppräknade embets- och tjenstemän syntes vara på flera ställen nödvändig.
Härvid har Utskottet skolat anmäla, att, sedan från Hederv.
Bondeståndet till Utskottets behandling öfverlemnats ett förslag till gemensam motion, uttryckande hela Ståndets mening och önskningar i afseende på de frågor om skjutsningsskyldigheten, som af riksdagsfullmäktigen från Jönköpings län, Petter Jönsson, jemte flere ståndsledamöter blifvit väckta, så har Utskottet, uti sitt Betänkande N:o 44 af den na dag, utlåtit sig öfver denna motion med undantag af dess sjunde moment, hvilket Utskottet ansett böra behandlas i sammanhang med herr Winges ofvanberörde motion; innehållande detta moment ett förslag att, tillförekommande af allt för höga ersättningar till embetsmän för resor i statens tjenst, eller i embetsförrättningar för enskildes räkning, det hästantal, som de ega att nyttja efter 1827 års re.se-reglemente, måtte nedsättas, så att dessa ersättningar, oaktadt den högre skjutslegan, hädanefter icke blefve högre än hittills.
Dessutom har riksdagsfullmäktigen Johan Westermark från Westerbottens lån serskildt hemställt, att, med afseende derå, alt länsmännen esomoftast äro tvungne att göra resor för brotts upptäckande m. m., för hvilka de ej erhålla någon erBih. till R.
Prot. 1847 <§• 1848, 8 Sami. 11 Haft, 8 10 Allm.
Betänkande, N:o 46. sättning, dagtraktamentet för dem vid de tillfällen de dertill äro berättigade, måtte höjas från 32 sk. till 1 r:dr banko, samt att nämndemän och fjerdingsmän äfven finge sig tillagd en skälig förhöjning i dag-aflöningen, då de äro stadde i utöfning af sina tjenstebestyr, hvilket vore destomera af rättvisa och billighet påkalladt, som dessa personer under vissa årstider ryckas från jordbruket och andra angelägna göromål, och då måste lega man för sig, åt hvilken de äro tvungna att gifva en aflöning ofta mera än dubbelt så hög, som den de sjelfva hafva att påräkna i och för sina förrättningar.
Detta allt har Utskottet i öfvervägande tagit, men icke dervid funnit skäl att i anledning af de serskilda framställningarne rörande ifrågavarande ärende sträcka sin åtgärd längre än att, med afseende så väl å de förändrade förhållanden, hvilka genom förhöjningen i skjutslegan uppstått, som i de större kostnader, icke allenast staten, genom resor för dess räkning, utan också de enskilde, som af statens embets- och tjenstemän nödgas anlita biträde, komma att vidkännas, tillstyrka att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att de förändringar uti 1827 års rese-reglemente, som på ofvananförda skäl kunna vara af behofvet påkallade, måtte, på sätt Kongl. Majit i nåder kan finna lämpligt, varda vidtagna.
Nio 46.
Arik. till Exp.- Ut sk. den 6 Mars, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, om skyldighet för resande att, vid reqvisition af skjuts, betala uppbådning s-penning ar.
Bondeståndet hafva i detta ämne till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottets handläggning blifvit remitterade följande 2me motioner: l:o Af riksdagsmannen Petter Eriksson från Wermlands län, hvilken yrkat, att resande måtte åläggas att, vid gästgifverierna å landet, lör hvarje häst, som till begagnande beställes, betala uppbådnings-penningar, eller såsom det i Norrige heter: rillsigelscpenge”, hvilka der erläggas med 4 sk. för hvarje häst.
Det är nemligen obilligt att, då i städerna betalas uti inskrifnings-penningar från 1 till 4 sk. för hvarje häst, deremot å landet erlägges ingenting, ehuru icke sällan händer, att gäst - Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 46.
11 gifvare måste flera gånger under dygnet till de på längre eller kortare afstånd från skjutsombytes-stället belägna reservhemmanen afsända sitt folk för hästars uppbådande, för hvilket besvär några förmåner icke finnas gästgifvaregårdarna tillerkända, åtminstone icke de inom Wermland belägna; och har derföre motionären föreslagit, att vid gästgifverier å landet, i allmänhet en ersättning måtte bestämmas, att af den resande erläggas för uppbådningen af hvarje häst med 2, 3 å 4 sk. banko, allt i förhållande till reserv-hemmanets större eller mindre aflägsenhet från gästgifvaregården. 2:o Af riksdagsmannen Hans Hansson från Götheborgs och Bohus lön, som anfört, hurusom skjutsningsbesväret i norra delen af Bohus län, serdeles under sommarmånaderna, då badgästers fortskaffande medtager ett stort antal hästar, är betungande för de skjutsskyldiga och serskildt för gästgifvarne, hvilka för hästars uppbådande från de aflägse belägna reservhemmanen måste i sin tjenst hafva en person, hvars hufvudsakliga sysselsättning under höbergnings- och skördetiden är att skaffa hästar åt resande; hvarföre motionären hemställt, att de resande, för hvilkas räkning denna person är antagen, med ett arfvode, förslagsvis upptaget till 4 sk. banko för hvarje häst, må åläggas att ersätta gästgifvaren dess förlust.
Utskottet har tagit dessa motioner uti öfvervägande; men, då de, gästgifvarne åliggande skyldigheter, hvartill hörer att uppbåda skjutsen och att hålla hand öfver dess ordentliga utgörande, motsvaras af de gästgifverierna förunnade förmåner, lärer någon serskild afgift för nu ifrågavarande bestyr icke kunna i allmänhet medgifvas; och om på ett eller annat ställe ett så stort missförhållande emellan gästgifvarnes rättigheter och skyldigheter i berörda hänseende skulle, till följd af lokala förhållanden förefinnas, att rättelse härutinnan af rättvisa och billighet påkallas, torde sådant lämpligast kunna åstadkommas genom anmälan hos vederbörande administrativa myndigheter, för den åtgärd, hvartill förhållandet kan föranleda; hvadan Utskottet tillstyrker, att ifrågavarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 3 Mars 1848. 12 Allm.
Betänkande, iV:o 47.
Arik. till Exp.-Utsk. den 6 Mars, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förhöjning af legan för skjuts från Södertelje stad.
Uti en frän Vällotl.
Borgareståndet till Allmänna Besvärs- oell Ekonomi-utskottet remitterad motion, har herr Winge omförmält, hurusom Södertelje stads borgerskap måste, för åliggandet att ansvara för skjuls åt resande, utgifva till entreprenören, som bestrider skjutshållningen, utom liera andra förmåner, årligen omkring 1,200 r:dr, hvilken summa, fördelad på det ringa antalet borgare, som derstädes finnes, känbart ökar deras för öfrigt dryga skatter; med anledning hvaraf motionären hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att skjutslegan från Södertelje, under de månader, då ångbåtsfarten är hindrad, finge beräknas efter 36 sk. banko milen.
Utskottet, som tagit motionen i öfvervägande, finner icke anledning att, med stöd af hvad i densamma blifvit uppgifvet, serskildt för Södertelje tillstyrka någon ytterligare förhöjning i den högre skjutslega, som i allmänhet eger rum på de ställen, der entreprenader för skjutsningen kunnat tillvägabringas; hvadan Utskottet hemställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allm, Besv. och Ekon.-Vtsk.
Memorial, IV.-o 48. 1 JW 49.
Ank. till E.\{).
Utsk. d. 11 Mars, k!. 6 e. m.
Betänkande , i anledning af väckt motion om förändring i skyldigheten att underhålla allmänna vä"arne.
O Frun Hederv.
Bonde-ståndet har lill Allmänna Besvärs- och Ekonomie-utskottets handläggning blifvit remitteradt ett af Riksdagsmannen Pehr Östman från Wester-Norrlands län ingifvet memorial, deruti han, under åberopande af de mångå olägenheter, som uppkomma genom den för jordbruket serdeles tryckande skyldigheten att underhålla de allmänna vägume, hemställt, att Rikets Sländer, med fästadt afseende å obilligheten deri, alt landtmannen ensam skall bära detta tunga besvär, ville hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes anbefalla Styrelsen öfver Allmänna Väg- och Vattenbyggnader att inkomma med beräkning öfver kostnaden i och för de allmänna vägarnes underhållande för statens räkning, hvarvid entreprenad företrädesvis borde användas och utgiftssumman läggas på allmänna bevillningen, hvarigenom tyngden af vägarnes underhållande komme att falla jemnt på alla, och icke såsom nu endast på dem, hvilka både ofta hafva minsta nyttan af landsvägarne oell minsta förmågan att dem underhålla; hvarjemte motionären föreslagit att, om möjligt vore, här såsom i andra länder måtte införas en afgift af de vägfarande för vägens begagnande, hvarigenom ett icke obetydligt bidrag tillnkostnadernes bestridande skulle vinnas; förmodande emedlertid motionären att, i händelse Rikets Ständer aflåta den löreslagna underdåniga skrifvelsen, Kongl.
Majit nådigst lärer, med öfverlemnande af den begärda kostnadsberäkningen, till Rikets nästsammanträdande Ständer aflåta nådig proposition i ämnet för vidtagande af de åtgärder, som sakens vigt påkallar.
Utskottet, som tagit hvad sålunda framsläldt blifvit uti öfvervägande, har dervid inhemta!, att till en del enahanda förslag äfven varit vid föregående Riksdagar väckte utan att hafva vunnit Rikets Ständers bifall.
Bih. till U.
Erot. 1847 & 1818, 8 Sami. 12 Haft, 1 2 Allm.
Memorial, N:» 48.
Då fråga härom sednast förevar vid 1840 och 1841 årens riksdag, yltrade dåvarande sammansatta Lag- och Ekonomi-utskotten, uti ett at 3:ne Piiksstånd bifallet betänkande, n:o 20, bland annat, alt väglagningsskyldigheten från äldsta tider ålegat jorden enligt den enkla rättsgrund, att den, som åtnjuter en fördel, äfven måste vara underkastad det dermed lörknippade besvär; att, huru talrika än de resande må i sednare tider hafva blifvit, vore deras antal icke dess mindre en obetydlighet i jemförelse med den trafik å vägarne, som eger rum genom rikets hela jordbrukande befolkning, hvilken alltså ännu har förnämligaste nyttan och bchofvet af dem; att, hvad varutransporten beträffade, det vore klart att, då jordbrukets alster utgöra den ojemförligast största delen af rikets hela produktion, och landlmannen, genom sin långt öfvervägande talrikhet framför öfrige samhällsklasser, också är den ojemförligen största konsumenten af varor, jordegarne äfven ur denna synpunkt måste hafva största nyttan och behofvet af vägarne; att härtill komme svårigheten, om icke omöjligheten, att i vårt land underhålla vägarne annorledes, än genom det hittills gällande stadgandet, att väghållningen är en servitut å jorden; alt i andra länder med tät befolkning, liflig handel och rörelse, betydlig national välmåga, och till följd deraf en lifligare omsättning af bytesmedlet, penningen, der kunde staten besörja väghållningen och i skatter af folket upptaga de summor, som dertill erfordras; men hos oss, der befolkningen är glest spridd öfver en vidsträckt yla, omsättningen trög och der hvarje kontant utgift kännes tryckande, skulle det vara på en gång nästan overkställbar^ att göra väghållningen till en statens angelägenhet och tillika skadligt att förvandla naturaprestation at väghållningen lill en kontant penningeskalt, hvilken till följd af sakens natur ändå alltid skulle komma att till det mesta utgå af jordbruket; att, hvad beträffade förslaget, att de vägfarande malte erlägga vägpenningar, derigenom skulle uppkomma ett för den inre rörelsen ganska hämmande band ; att uppbörden skulle blifva på en gång kostsam och svår att kontrollera; samt att, om ock på detta sätt tillräckliga medel för väghållningens bestridande kunde inbringas, man derigenom endast åstadkommit den förändring att jordegarne finge med kontanta penningar bekosta väghållningen, då de förut verkställt den genom arbete och natura-prestationer.
Instämmande i dessa åsigler, anser Utskottet att de af motionären framställda förslag i afseende å väghållningsskyldigheten, om de komme till verkställighet, långt ifrån att för jordbruket medföra någon väsendtlig nytta, tverlom skulle blifva ojemförligt mera betungande, enär del ligger i Allm.
Desv. och Eknn.-Utsk.
Betänkande, Nio 49. 3 saltens natur, att den summa, som erfordras för de allmänna vägarnes underhållande i hela riket på statens bekostnad, mäste blifva högst betydlig, äfvensom att densamma, antingen den komtne att inbringas genom förhöjning af allmänna bevillningen eller genom afgifter af de vägfarande, skulle, ehuru fördelad på flere, likväl i båda fallen bufvudsakligast drabba landtman nen; hvadan Utskottet hemställer, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den io Mars 1848.
JV? 40.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 11 Mars, kl. 6 e. ra.
Betänkande j i anledning af väckt motion, om ändring i tiden för vägiagningen.
Riksdagsmannen Lars Rasmusson från Götheborgs och Bohus län har, uti ett från Idederv. Bonde-Ståndet till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottets behandling remitteradt memorial, anfört, hurusom den uti nu gällande författning bestämda tid för de årliga vägsynernes anställande vore oläglig, dels emedan landlmannen sommartiden bade svårt att medhinna sina göromål med jordbruket, dels emedan vägarne merändels vid den årstiden voro fasta och hopsjunkne, så att grusningen då ej kunde ske med den påföljd, att vägarne sedermera hela året om förblifva goda; hvarföre motionären föreslagit den förändring i afseende å tiden för allmänna vägsynernas förrättande, att de måtte ske om våren vid källossningen, då säkrast visar sig hvarest påfyllning behöfves, hvaremot grusning sommartiden dels gör vägen tung, dels medförer den olägenheten, att gruset under torka vanligen blåser bort från vägen.
Utskottet har, hvad sålunda framstäldt blifvit, i öfvervägande tagit och dervid inhemtat, att Kongl. Majtls och rikets Kammar-Kollegii på 4 411m.
Besv. och Ekon.-Utsk. Betänkande, N-.o 49, Kongl, brefvet den 3o Juni 1818 grundade kungörelse af den \
Augusti samma år, hvilken innehåller de i berörde hänseende till efterlefnad gällande föreskrifter, stadgar, att den allmänna väglagningen och grusningen skall verkställas ifrån vårens början till den i Juli hvarje år samt att vägsynerne öfver fullbordandet af väglagningen skola vara verkställde inom den \\ i sistnämnde månad, hvaraf således följer, att väglagningen kan utan ansvar till nämnde månads början uppskjutas, då mer än halfva sommaren förflutit; men som dels de finare fyllnings-ämnena, påkörde sommartiden, icke kunna bereda någon fasthet åt vägen, emedan de under den då vanligtvis inträffande torkan lätteligen bortblåsa, hvarigenom ändamålet med väglagningen går förloradt, och dels det gröfre gruset, i anseende till vägens hårdhet, svårligen kan nedköras, hvarigenom vägarne, de der i allmänhet äro tunga de öfriga tiderna om året, icke en gång om sommaren blifva lätta och beqvämliga alt färdas, anser Utskottet allmänna vägarnes lagning och grusning lämpligast böra verkställas så tidigt om våren, att den kan vara fulländad innan vägarne upptorkat, emedan de då äro mest tjenliga till emottagande af fyllningsämnen; dock alt i händelse, genom vattenskärningar eller andra tillfälligheter, sådane skador, efter det väglagningen försiggått, inträffa, som genast behöfva alt afhjelpas , väglotlsegarne tillförbindas att härom ofördröjligen föranstalta.
Utskottet på nu anförda skäl anser våren vara lämpligaste liden för väglagningens verkställande, har Utskottet likväl icke förbisett de serskilda förhållanden, hvilka kunna göra undantag härifrån nödvändiga i åtskilliga rikets provinser, hvarest antingen klimatets hårdhet och en långvarigare vårkyla försvåra väglagnings arbetet, eller ock arbetet, om det skulle verkställas samtidigt med åkerberedning och såning, blefve för vägJottsegarne i högsta målto betungande, hvaremot det för dem kunde vara beqvämligare alt om hösten efter slutad skörd företaga väglagningen.
Utskottet har derföre, med fästadt afseende å dessa förhållanden, ansett sig böra föreslå, att grusning och fyllning å allmänna vägarne verkställes antingen bittida om våren eller sent om hösten, samt att valet emellan de sålunda föreslagne terminerne får af väglolts-egarne sjelfve, efter deras hörande, bero; hvadan Utskottet tillstyrker, alt Pukets Ständer hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla att, med ändring af Kammar-kollegii ofvanåberopade kungöielse, Kongl.
Majit täcktes i nåder stadga, att Allm.
Best), och Ekon.-Ulsk.
Betänkande, N\o 50. 5 allmänna väglagningen och grusningen skall verkställas antingen bittida om våren, före den 24 Maj, eller ock sent om hösten emellan den 1 och 24 Oclober, samt att om sommaren ingen annan väglagning må ega rum, än den, som i anseende lill utskärningar och större tillfälliga brister kan vara nödig; börande valet emellan dessa båda terminer få af väglottsegarne sjelfve bero; i hvilket afseende Konungens befallningshafvande skulle ega att häradsvis låta höra de väghållnings-skyldige samt derefter bestämma den af förenämnde terminer, som pluraliteten af de inom häradet boende väghållnings-skyldige ansett med deras beqvämlighet och fördel mest förenlig, och alt i följd häraf vägsynerna skola verkställas så fort ske kan och sednast inom 14 dagar efter utgången af deri lör väglagningen bestämda terminen.
Emot Utskottets hemställan om bestämmande af tiden inom hvilken vägsyner må verkställas reserverade sig Herr (Finge.
Ilärförulan reserverade sig emot betänkandet Riksdags-fullmäktigen Petter Jönsson från Jönköpings län. JW ÄO.
Ank. till Exp. Utsk. den 11 Mars kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, om upphörande aj eller lindring i de tullajgifter, som Kongl. Danska Regeringen uppbär Jör fartyg, hvilka passera Öresund.
I delta ämne hafva till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning blifvit remitterade följande motioner: €. JUm.
Lesv. och Ehon.-TJtsh:s Betänkande^ N:o 50. från Hugh fl. Rithio skåpet och Adeln' af Herr Fittinghqff, C J> , hvilken, under framställning af det på samma gång tryckande för Sveriges handel och sjöfart, som nedslående för nationalkänslan, att, vid genomfarten af Öresund, nödgas betala lull, ansett tidpunkten nu vara inne att väcka fråga om upphörande af denna afgift och dermed förenad lull visitation; hvarföre motionären föreslagit, alt Rikets Sländer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl Maj:t täcktes på diplomatisk väg öppna underhandling om upphörande af ali visitation och passage-afgift för Svenska fartyg i Öresund; frän Vidlöf. Borgare-Ståndet: 2:0 af Herr vice Talmannen Brinch, som likaledes trott tiden vara inne alt med allvar söka få undanröjda olägenheterne för sjöfarande, att i Öresund nödgas på öppen redd gå lill ankars, för att uti Helsingör erlägga lull till Kongl.
Danska Kronan; för hvilket ändamål motionären hemställt, att, då tullfrihet för Sverige i Öresund icke lärer kunna erhållas, Rikets Ständer ville hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, det öfverenskommelse i ministeriel väg med Konungen i Danmark må sökas, att i stället få uti rund summa tiil Kongl, Danska Kronan erlägga en årlig afgift, beräknad till medium af det belopp, nämnde tu lia fgift de sista 10 åren utgjort, och att denna afgift finge betalas uti fyra terminer årligen; hvarjemte motionären föreslagit, att beloppet skulle komma att betäckas genom Handels- och Sjöfarts-fonden, som syntes företrädesvis dertill böra användas.
Vid föredragningen af denna molion i VällofL Borgarc-Slåndet förenade sig med motionären Herrar Almgren, Muren, Pettersson, Valleij och Tjernberg; hvaremot Herr Schartau, med hvilken de fleste af Ståndets ledamöter instämde, dervid framställde åtskilliga betänkligheter, serdeles emot förslaget att för ofvanberörde ändamål begagna Handels-och Sjöfartsfonden, enär densamma dels skulle blifva långt ifrån tillräcklig, och dels problematiskt vore, huruvida de kontribuenter till densamma, hvilka bo på vestra kusten utanför Öresund, skulle vilja medgifva, att fonden och dess inkomster användes till ett företag, hvaraf de icke hafva någon synnerlig fördel; tilläggande Herr Schartau, det han önskat, att uti motionen endast gjorts framställning till Rikets Ständer om aflåtande at underdånig skrifvelse, med begäran att Kongl. Majit täcktes med Konungen i Danmark Allm.
Besv. oah Ekon.-Ut sk.
Betänkande, iV.-o 50'. 7 öppna underhandling i ämnet samt lill rikets nästsammanträdande Ständer meddela hvad som dervid blifvit afgjordt, då Rikets Ständer, efter erhållen utredning af hvad, som för ändamålets vinnande fordrades, egde alt vidare besluta.