Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kunde aldrig tro att landet var så rysligt. » » Stadsdamen längtar efter de torra gatorna, kan jag märka.
Men sätt på dig ordentligt o m fötterna, o c h gå m e d mig i skogen i m o r g o n, skall du få frisk, skön luft. » » Nej tack, o m jag slipper, » svarade h o n kort.
» Men, liten, både hälsa o c h h u m ö r tager skada utaf att sitta inne så m y c k e t s o m du gör. » » Du tror kanske humöret blir bättre utaf att gå i ödemarker, inte se annat än aflöfvade träd, smuts o c h vattenpölar.
Och antingen stormar det, så man ej kan gå rak, eller också regnar det s o m i syndaflodens dagar. » H o n reste sig häftigt från bordet, gick in i hvardagsrummet o c h började läsa i de nyss kom- na tidningarna.
Jägmästaren tände en cigarett o c h gick några slag af o c h an på golfvet, innan han slog sig ned.
Så tog han en tidning, m e n studerade icke den, utan sin hustrus ansikte,
IDUN 40 och ett tungt, bekymradt uttryck k o m i hans ögon.
Det hade varit så här hela hösten.
» Nej, » utbrast Gärda m e d bestört min, » Ester Loren är d ö d!
Du minns väl den där söta flic- kan, som var inackorderad h o s fru Hoff?
Bara tjugutre år.i » » Det var ju sorgligt, » sade jägmästaren.
» ÅK, — jag vet icke det, åtminstone icke för henne.
Gudarnas älskling dör ung, sade j u redan de gamle, o c h för resten, lifvet är minsann icke värdt att lefva! » Det var en blandning af melan- koli o c h bitterhet i hennes ton.
» Gärda, » sade jägmästaren nästan strängt, » har du rätt att yttra dig på ett sådant sätt? » » Rätt? » svarade h o n hårdt.
» Ja, lika m y c k e n som alla andra.
Visa mig någon s o m är tack- sam för sin tillvaro.
Och hur tror du min har varit?
Fattigdom så långt jag kan minnas tillba- ka, hemlös sedan jag var sjutton år, sträfvan på kontor under hela min bästa ungdomstid, o c h så lifvet på alla dessa inackorderingsställen — » Hon tystnade, o c h han såg forskande på henne.
» Och nu? » frågade han allvarligt, utan att taga blicken från hennes ansikte.
H o n rodnade.
» Ja — nu har jag ju ett eget hem, » sade h o n m e d ett underligt tonfall.
» Men du anser ändå inte lifvet värdt att lefva? » Hon andades häftigt ett par tag, o c h så brast det ut: » Nej!
Jag hatar det! » Hon dolde ansiktet i händerna liksom rädd för hvad s o m skulle komma, m e n mannen gick fram till henne o c h sade m e d oväntad mildhet: » Gärda, jag har länge sett, att det är något, som trycker dig.
Kanske jag kan hjälpa dig, — vill du icke tala ut?
Försök! » Han strök sakta med handen öfver hennes hår.
» Nåväl, » sade h o n slutligen, » jag skall tala, det är nog bäst så, ty jag härdar inte ut längre.
Hugo, — jag har, — jag har bedragit dig!
Jag — &gt; » Gärda, » afbröt han häftigt, » hvad menar du? » » Jo, jag b e d r o g dig, när jag första gången lof- vade att bli din, jag bedrog dig, då jag inför G u d och människor lofvadc att älska dig i n ö d o c h lust, ty — — åh Hugo, jag — jag har aldrig äl- skat dig! » Hon hviskade fram de sista orden, m e n han hörde d e m väl, där han stod framför henne, tyst och orörlig.
Då lian icke sade någonting, fort- satte h o n: » D ö m m i g icke alltför strängt, jag har lidit mera för min synd än du kanske anar!
H u g o, du vet hur glädjelös m i n u n g d o m har varit, hur en- sam jag stod i världen, m e n du vet icke, huru den blef allt starkare år efter år min längtan efter ett eget hem, en plats på jorden, som jag kunde kalla min.
Så k o m m o vi tillsammans den där månaden hos fru Hoff, o c h jag tyckte bra om dig från första stund — du var så frisk o c h manlig, o c h när j a g märkte att du började när- ma dig mig, då kunde jag icke tro att det var sant!
Skulle älven jag en gång bli älskad, få ett eget hem, värn o c h s k y d d!
Så k o m den stun- den, d å du sade att du höll mig kärs — h o n höll plötsligt upp o c h hennes händer rörde sig nervöst i knäet.
» Och sedan —, » sade han hårdt, o c h h o n bör- jade i g e n: » Jag kväfde min oro öfver, att jag icke älska- de dig tillbaka, m e d tanken på allt hvad jag skulle få, o m jag blef din.
Du var den förste, som erbjudit den fattiga kontoristen ett h e m, och jag var säker på, att du äfven skulle bli den siste.
Och jag trodde — d e n k o m m e r n o g, kär- leken.
Och så blef jag din hustru. » H o n snyf- tade sakta.
» Och sedan —,?
sade han lika obevekligt s o m nyss.
» När du förde mig hit i våras, var här j u så vackert o c h härligt, allt b l o m m a d e och doftade, och jag tänkte: det blir nog bra.
M e n så började du ditt arbete o c h gick så helt upp i det.
D v a d brydde jag mig o m dina stockar o c h skogsplan- teringar, jag kände mig allt mera ensam, allt kallare blef det i n o m mig.
Jag bestod icke hvar- dagslifvets pröfningar, ty, — ty jag älskade ju icke. » Hennes hufvud sjönk allt djupare ned, och hon talade så lågt, att han hade svårt att höra henne.
» Och så insåg jag en dag, att lyc- kan, den ligger icke i ett eget hem, utan i ett deladt h e m, o c h sedan dess har jag ingen ro mera.
Jag kan icke stanna längre — jag måste bort, jag kan icke förställa mig mera.
Förlåt mig, Hugo, förlåt! » Nåväl,.passa på Mer öfning att få.
^iclsförårif.
Bidrag mottagas meäjtacksamhet.
1898 Hon kastade sig ned på knä, men han lyfte genast upp henne o c h stödde henne.
» Se på mig! » sade han.
H o n lydde dröjande, och blickarna som möttes, uttryckte sorg o c h förtviflan.
» Du tror kanske, att det var något nytt för mig, det d u nu berättat, » sade han sakta.
» Nej, så har du ej kunnat förställa dig, så blind har ej min kärlek varit, att jag ej förstått allt, kla- rare o c h klarare för hvarje dag.
Men jag har hoppats s o m du — att kärleken en gång skulle komma.
Och nu är det h o p p e t slut! » H a n släppte henne o c h kastade sig ned i en stol, m e d händerna för ansiktet.
Gärda stod kvar.
» Hugo, » stammade hon, » du har vetat d e t?
» » Ja, » svarade han tonlöst.
Gärda sökte reda sina förvirrade tankar.
Han hade vetat det o c h hade varit så g o d, så öfver- seende o c h tålig.
Han hade väntat o c h hoppats, och så — så slungar h o n h o n o m i ansiktet all sin bitterhet, sin otacksamhet.
H o n greps af blygsel o c h förvirring, men där var en annan känsla också, s o m h o n ej förstod, o c h liksom dragen af en oemotståndlig makt gick hon fram till h o n o m: » H u g o!
» hviskade h o n.
» Ja, » svarade han trött, utan att se upp.
» Tror du, — tror du, att du skulle kunna ha tålamod m e d mig en tid ä n n u?
— » H a n lyfte upp hufvudet o c h såg på h e n n e m e d nytt lif i blicken.
— » K a n s k e att — att den k o m m e r till slut ändå — kärleken!
» Innehållsförteekning: Det unga iurstehemmet.
Ett besök i arffurstens pålat "; af Anne-Margrete.
(Med portr.
af prins Carl och prinses- san Ingeborg samt flere rumsinteriörer) — Litet om söm- merskor och punktlighet; af fl ".
— Skaldernas kvinnor; små studier för .Idun af Emil Linders.
III: Esaias Teg- nér.
— Ur notisboken — Teater och musik.
— Kanske ändå; skiss för Idun af Ayathe Lind.
1, 4, 7, 10, 2
•Folifåsa ».
senare, rätt ordnade, namnet på en ryktbar personlighet.
l:sta ordet: Under varma sommardagar Mer än eljes jag behagar, Men ock vintertid jag är För hvar matmor ganska kär.
Stockholm, Oernandt » Fredagen den 14 augusti 1891.
N:r 33 (191) Prenumerationspris pr (EN KVINNAS BÄSTA HISTORIA ÄR ATT ICKE HAFVA NÅGON HISTORIA.
jfvanstående ord, hemtade ur en, om vi icke miss- minna oss, fransk författares kåserier öfver kvinnan, torde möjligen vid första ögonkastet stö- ta flertalet af Iduns läsa- rinnor.
Har icke kvin- nan en historia?
Har hon icke, när hon arbe- tat för sitt köns rättig- heter, för djupare och ädlare umgängesformer, för lindrande af sjuk- lingars plågor, en histo- ria lika väl som man- nen, när han i folkför- samlingen hållit ljungan- de tal, ironiserat och sa- tiriserat sin tids svaghe- ter och vunnit segrar vare sig på slagfältet eller i tankens strider?
Ja väl, hon har en historia, men icke i den mening ofvanstående sen- tens antyder.
I stillhet går i allmänhet hennes väg fram: hon förföljes icke för sina åsikter, hon strider icke den hårda kampen för lefvebrödet, hon råkar icke ut för vådliga äfventyr eller kastas in i offentliga kon- flikter, hvari ofta nog mannen visar sin kraft, men fördunklar sin ära.
Att en kvinna har en historia har helt enkelt Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2Va te.
år I d u n m e d Modetidning och ko- lorerade planscher kr.
» 6 Idun ensam • ' i 50 P r e n u m e r.
Redaktör och utgifvare: Utgifning ' stid: hvarje helgfri fredag.
Ida Ericson, född Koch.
Boktr.-Ahtitb.
fått ingen annan bety- delse, än att hon otad- ligt gått sin väg fram samt att intet moment af hennes lif hvilar i ett gissningsväckande dun- kel eller kringväfts af klandrets eller förtalets snärjande maskor.
En kvinna utan historia är en kvinna utan tadel.
Så länge det moderna samhället bibehåller sina nuvarande skrankor, skall förhållandet vara sådant.
En kommande tid skall kanske gifva kvinnan en helt annan plats.
Men vi syssla icke nu med framtidsspådomar, utan med det faktiskt gifna.
Ännu så länge ligga kvinnans strider i det.
tysta.
Därför blifva ock- så vanligen de yttre kon- turerna af hennes lif af rundade, föga i ögonen fallande, ja ointressanta.
Hon födes, lefver gift eller ogift, gör sin plikt inom hemmets värld och går hädan.
Det är därför man i vanliga fall har så föga att säga om en kvinnas lifsförhållanden.
Kvin- nans historia är hennes hjärtas, mannens hans förstånd.
Ida Catharina Wilhel- mina Koeh föddes den 9 juli 1841 på Vågsäter i Elfsborgs län, hvilken egendom tillhört hennes
I modet att lefva, i frimodigheten i all strid, däri ligger l i f v e t s lycka.
blott af s t a r k a händer och s t a r k a hjärtan.
förfäder i flere generationer, och som är be- lägen i en naturskön trakt på gränseD mellan Bohus län och Dalsland.
Hon var dotter till majoren och kommendören Michael Koch till Vågsäter och Torp samt hans andra fru Emma Wilhelmina Iggeström samt egde flere syskon, af hvilka en syster blef gift med ärkebiskop A.
Sundberg och en annan med generalmajor K.
Om man också icke i allo kan dela den bekante franske estestikern Taines teori rö- rande » milieuns » (omgifningens) betydelse för sinnets och karaktärens daning, måste man dock medgifva, att den trakt, hvari en män- niska födes, och de personer, som omgifva en varelse under dess viktigaste utvecklings- perioder, barndomen och ungdomstiden, måste trycka en stämpel på denna andes såväl yttre framträdande som inre egenskaper.
Na- turen, som omgaf Ida Kochs vagga, var le- ende, harmonisk och bördig, de personer, som ledde hennes första steg och under ungdoms- åren stodo vid hennes sida, voro goda, san- ningsälskande och karaktärsfasta.
Den ri- ka gåfva, som naturen skänkt henne, ned- lades sålunda i en jordmån, som kom plan- tan att frodas och spira upp.
Hennes kropp blef harmonisk, hennes anletsdrag sköna, och hennes själ, som såg endast efterföljansvärda exempel, gick i en skola, hvilken med de förutsättningar, som redan förefunnos, måste bilda en god karaktär.
Hennes hem var af det gamla goda sla- get.
Där fanns rikedom utan slöseri, gäst- frihet utan paraderande, skilnad mellan hus- bondfolk och tjänare utan någon malplacerad höghet eller sårande öfversitteri.
Det inne- bar solidité och patriarkaliskhet i förening.
Så förflöt hennes lif i hemmets sköte, tills hon den 29 mars 1859 förenades i äkten- skap med dåvarande löjtnanten vid Vestgöta regemente John Ericson, son till den bekante järnvägsbyggaren öfversten friherre Nils Eric- son och brorson till Sveriges mest fräjdade uppfinnare, John Ericson.
D e bosatte sig på egendomen Rånnum vid Göta elf, hvilken de arrenderade af brudgummens fader, som själf bebodde det närbelägna Nygård.
Där kvarstannade de till 1873, då de öfver- flyttade till sistnämnda gods, sedan öfverste Ericson ett par år förut aflidit.
Det är i det lilla som andens storhet fram- träder.
Sannt är, hvad den engelske skalden Young skrifver: » Hvad är en småsak?
Vet du ej, du får af sandkorn berg, sekunder skapa år och obetydligheter lifvet. » Den som fyllt sin plats inom det lilla om- råde, försynen anvisat, är lika aktningsvärd som någonsin den fosterlandsräddande fält- herren eller den snillrike skalden.
Friherrinnan Ericsons sfär under de första åren af hennes äktenskap var icke stor.
H o n bodde på sitt gods, arbetade att sätta sig in i sina plikter och förde ett angenämt umgän- geslif med grannarne.
Men särskildt en sida af hennes verksamhet är värd att uppmärksam- mas.
Hon blef en utöfvarinna af gamla, pa- triarkaliska seder på samma gång som en föregångerska med afseende på en princip, hvilken i dessa dagar i pressen uttalats an- gående hvad förmögna och bildade kvinnor kunna uträtta för att bekämpa det växande klasshatet och de förödande strejkerna, näm- ligen att genom godhet och hjälpsamhet, ge- nom besök i de sämre lottades hem, genom deltagande för deras öden, visa, att äfven den rike har känsla för och vill undanrödja fattigmans vedervärdigheter.
I fullgörandet af dylika » småsaker » förflöt hennes lif på det stora godset.
H o n infann sig alltid, där hennes hjälp behöfdes, stod alltid till tjänst, då hon underrättades om nöd och bekymmer.
Ä n hade en pojke skurit sig i fingret, än ett barn blifvit ormbitet, bär skulle ordination efter » husläkarens » före- skrifter lemnas och husapoteket anlitas, där skulle soppa skickas till en konvalescent.
På ett ställe är en slarfvig mor, som vanvårdar sin barnskara, på ett annat ställe vill en upp- satt väf icke gå.
En enka har ett lytt barn, för hvars framtid utväg måste skaffas, och i en annan gård har fadern fallit ifrån, och lämpligt arbete till själf hjälp måste utfinnas för den efterlemnade familjen, så att dess med- lemmar ej bli fattighjon.
Allt skall » frun på herrgården » veta råd för, och det är icke nog med alt ha god vilja och fulla förråder, utan hjälpen måste ske på sådant sätt, att den verkligen gagnar och icke i följd af okri- tisk välmening föder lätja och tiggeri.
Både hjärtat och hufvudet tagas i anspråk; det måste vara ett samarbete mellan känslan och omdömet, om en sådan verksamhet skall blif- va välsignelserik.
Dessa egenskaper funnos i icke ringa grad förenade hos friherrinnan Ericson, och många äro de i Tunhems socken, som med tacksamhet erinra sig den tid, hon där bodde och verkade.
Om kvinnorna rätt fattade denna sida af lifvet, det lillas betydelse för det ' stora, det stadigt roterande, skenbart obetydliga lilla kugghjulets värf i den oerhördt starka ma- skinens arbete, skulle världen se helt annor- lunda ut.
Det är vår glädje att veta, att sådana kvinnor finnas, och vårt hopp, att de- ras antal år från år skall förökas.
Under riksdagarne var hon sin man följ- aktig till hufvudstaden, och icke få äro de riksdagsmän från den tiden, som med nöje erinra sig de små hvardagsmiddagar de in- tagit i hennes gästfria och välskötta hem, dit hennes man gärna inbjöd de af sina kolle- ger, som själfva voro utan familj i hufvud- staden.
Med år 1883 inträdde friherrinnan Ericson i en ny verksamhetskrets, enär friherre Eric- son då utnämndes till landshöfding i Jämt- lands län.
Som maka till länets höfding hade hon nu från flere synpunkter nya plik- ter att fylla.
Under de åtta år hon vistades i Östersund svek hon icke heller sin plats, utan väckte allas sympati och aktning genom sitt flardlösa väsen, sitt behagfulla sätt, sin vinnande godhet och sin öppna blick för sämre lottades behof.
Sistlidne höst insjuknade hon, som dock då, att döma af hennes yttre, var en bild af kraft och helsa.
Sjukdomen befanns vara hvad man populärt kallar kräfta, men alla dess plågor kunde icke aftvinga henne en klagan.
Till det yttre lik en af det gamla romarväldets matronor, följde hon äfven med Den b y g g e s poLBAN.
afseende på sitt inre lif de gamles grundsats att viljan bör beherska känslolifvets växlin- gar och smärtans marter.
Hon somnade in i den eviga hvilan natten till den 31 sistl. juli.
Hela Östersunds stad deltog i hennes jordafärd.
Det var icke makan till länets höfding man visade denna hyllning, det var icke hennes höga ställning, som orsakade detta deltagande.
Det var kvinnan, som fyllt sitt värf och varit sin fordrande plats vuxen.
Det är slutligen en sak, hvarpå vi särskildt vilja, innan vi afsluta denna ofullständiga dödsruna, fästa Iduns läsarinnors uppmärk- samhet, nämligen den Icänsla af plikt, som lik en röd tråd genomlöpte den nu afdödas lif.
Denna starka pliktkänsla gaf sig tillkänna i allt, från det minsta till det största.
Den fick ock till det yttre sitt bästa uttryck i det faktum alt tadlet aldrig nådde henne.
Om huru få kvinnor kan väl detta sägas!
Därför anse vi oss icke kunna bättre afsluta den korta lefnadsteckningen än med detta fullständigan- de af mottot härofvan: en kvinnas bästa hi- storia är det eftermälet att tadlet aldrig nått henne.
u vågen stilla domnat, hon syns blott som en krusning, och vinden sakta somnat bort i en drömlik susning; ljuft läskas böjda knoppar af aftondaggens droppar.
Vr furuskogens gömma en locksång höres dala; hvem har den tonen ömma och veka på sin skala?
zAck, vaktcln ja allena har dessa toner rena.
Vppöfvcr mig sig hvälfver den mörka himlabågen; ett sjärnljus tändes, skälfver och speglas uti vågen; en and på snabba vingar lätt öfver vattnet svingar.
' jDen blida månen skrider fram ofvan dunkla bergen, den glans han vida sprider bär klara silfvcrfärgen.
Se, tusende reflexer af ljus, som hastigt växer!
&amp; aå lösgör sakta slupen, oförmåga, ej skämmas att vid skäret lagd för ankar; Med jag seglar öfver djupen för alt lära och ej tro, det i längden går att lita på en annan.
allt detta vill jag naturligtvis ej på minsta sätt förringa värdet och välsignelsen af att en ung flicka redan vid äktenskapets in- med vemodsfulla tankar.
gående tÄck, mäneljasets strömmar är samhet.
här underbara drömmar.
lägga förtrogen Jag påståendet, giftermålet Charlotte Lindholm.
med husmoderlig verk- vill endast i någon mån veder- att de kvinnor, som före sysslat nästan uteslutande med in- tellektuelt arbete eller sådant praktiskt arbete, i hvilket husliga göromål ej ingått, till följd däraf bli dåliga husmödrar, än mindre dåliga hustrur.
Ingrid Fördom?
Mlllr * (lljPii att dåliga r * 0 ^ hustrur.
göres a ^ varieradt Jag har älsklingstema, gjort den iaktta- » emanciperad kvinna » i detta fall liktydigt med hvarje ung flicka, som äktenskapet haft en bestämd sysselsätt- ning, hvilken upptagit hennes tid, krafter och intresse och i hvilken hushållsgöromål ej in- gått.
Vidare har j a g märkt, att i dylika re- sonnemang ordet hustru bör — för att få fram den talandes verkliga mening — utbytas mot husmoder.
T y ingen vill väl med full öfver- tygelse påstå, förtjäna sitt noga taga att förmågan och vanan att bröd, att ordentligt indela och vara på sin tid och att systema- tiskt sätta sig in i ett arbete, äro dåliga för- utsättningar hos en kvinna, för att hon skall kunna fylla de moraliska tenskapet!
Det af ifrågavarande specielt vara slag husmoderliga främmande.
möjligt att husmoderliga.
ligger i sakens natur, att för en ung flicka de plikterna inom äk- Låtom oss då se till, hur det kan förhålla sig med de — Hon egna en tid flertalet bland göromålen bör därför måste — • om före brölloppet åt genomgå en hushållsskola eller på annat lämpligt sätt skaffa sig nödiga kunskaper i de olika grenarne af husmoderlig verksamhet.
Med den förmåga att systematiskt sätta sig in i ett arbete och ordentligt utföra detsamma, hvilken hon, tack vare sin föregående syssel- Ett försäkringsbolag för kvinnor och barn.
Om försäkringsaktiebolaget NORNAN, afsedt hufvudsakligast hvilket vi i omnämnde, ett vi nu meddela några a f regeringen.
eller grundfonden skall utgöra etthundrafemtio när- Sin bolagsordning har b o - nu fått fastställd kapitalet o c h barn, föregående nummer a f Idun kunna mare upplysningar.
laget för kvinnor Aktie- minst tusen kronor, fördeladt i aktier å 250 kr., ställda till viss m a n.
Styrelsen skall bestå a f 5, högst 7 ledamöter, o c h kunna där- lig, ja, ett jag vågar påstå dugligare som hus- än den unga flicka, som i åratal på planlöst sätt » hjälpt till hemma », som termen lyder, och för öfrigt plottrat bort sin tid på onödiga göromål och onyttiga förströ- elser.
Och om man anställer en liten jäm- förelse med de unga damer, som arbetet hvar- ken borta eller hemma, så sänker sig våg- skålen ytterligare kornas nat den unga fästmön, af ett eller an- skäl, ej brölloppet liga till de » emanciperade » flic- fördel.
Skulle blifva kall, så därför hållet, i tillfälle att före utbilda sig till till sitt husmoder- bör duglig och erfaren ej satt hon lemna ifrån och i sin tjänst taga en tjänarinna.
H o n behöfver sig ledningen af hus- om hon äfven skulle för en tid nödgas göra det, får hon svälja förtreten och trösta sig med, att hon genom användning af god vilja, sundt omdöme och ihärdighet inom kort förvärfvar sig så mycket kunskaper och erfarenhet, hon att narinnans kan husbondevälde.
befria sig från Vidare tjä- bör hon komma ihåg, att det goda hon genom sin fö- regående verksamhet tillegnat sig eger bestånd och att gagnar henne för hela lifvet, under det okunnigheten och ovanan i det husmoder- liga kallet tillhöra en visserligen obehaglig, men kort öfvergångsperiod.
Men för att denna skall ligt, bli får af hon så liten långvarighet som möj- ej sticka 4.
Kompanjonförsäkring.
Flere kvinnor, t. ex. 1, 2, 3, 4 eller 5, öfverenskomma att understödja och bistå hvarandra på det sätt, att en försäkring tages, hvars belopp utfaller att delas lika mellan de efterlefvande, när en af de försäkrade dött.
Samma förfarande kan äfven ske mellan tvänne kvinnor, som t. ex. idka afiär tillsammans, för att skydda den efterlefvande, då den ena kompanjonen falier ifrån.
under stol med sin Barnförsäkring afser att redan från tidigaste barn- domen söka åstadkomma hjälp åt barnet; att, då detta, gosse eller flicka, uppnått en sådan ålder, att det icke gärna kan göra anspråk på föräldrarnes vård, det måtte bli i tillfälle att genom en försäkring erhålla medel att kunna taga sig fram på egen hand; eller också, om barnens naturliga stöd, föräldrarne, falla ifrån dem, de under minderårigheten måtte be- redas en årlig pension, hvarigenom de slippa falla andra till last.
Barnförsäkringen omfattar: 1.
Försäkring för fader och moderlösa barn.
Bar- net eller barnen erhålla vid båda föräldrarnes död ett kapital eller en årlig pension från dödsfallet, tills myndighetsåldern uppnåtts, hvarefter det anses, att de böra kunna försörja sig själfva.
Ensidig öfverlefvelsekapitalförsäkring för ett be- stämdt barn eller alla barnen tillsammans i en familj.
Kapitalet utfaller vid faderns eller moderus död, om barnet då ej ännu är myndigt eller något omyndigt barn ännu finnes; eller pension från faderns eller moderns död under barnets omyndighetsålder.
till väljas både män o c h kvinnor.
Försäkring för ofödda barn afser att tillförsäkra o c h om- det till världen födda värnlösa barnet hjälp och un- derstöd genom ett en gång för alla vid barnets fö- vexlande samt företer flere för vårt land all- delse utfallande kapital eller en årlig pension från deles nya försäkringsgrenar.
Företagets huf- födelsen, tills det uppnått myndighetsålder — allt vudsyfte är att göra kvinnorna o c h barnen under förutsättning att barnet förlorar sin moder på grund af dess födelse.
delaktiga af försäkringens välsignelser aamt höja Nornans kvinnan program till är ganska rikt ekonomiskt oberoende o c h trygga hennes framtid.
F ö r att tillgodose såväl kvin- nor i allmänhet s o m tjänarinnor och med dem likställda har man beredt tillfälle att välja mel- lan att erlägga bestämda premier eller att göra obestämda insatser på tider o c h till storlek, som lämpa sig bäst för försäkringstagaren.
grammet upptager Pro- följande: sättning, äger, skall hon blifva fullt lika dug- moder 3.
Ömsesidig försäkring mellan man och hustru.
Kapitalet utfaller här till den efterlefvande makan eller makeD, enkan eller enkliDgen, beroende på hvem som först dör.
C. så kallade emanciperade kvinnor bli gelsen att före: Gullin.
Ensidig försäkring till förmån för kvinna — en- dast för en person, t. ex. till förmån för hustru, moder, dotter, syster, dotterdotter, sondotter, trotjä- narinna eller hvilken annan kvinna som helst.
A. Giftermålsförsäkringen, hvilken grundar sig på så- väl dödlighets- som giftermålsstatistiken, afser att åstadkomma ett kapital, som blir större i förhållande till de insatta premierna än genom lifförsäkring eller kapitalplacering.
Någon läkareundersökning kommer här icke i fråga.