Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag föreslår derjemte tillägget af ett 3:dje moment till denna §, och grundar mitt förslag derpå, att med varu-classificationernas möjligaste förenkling icke är förenligt att utfinna ett i allo lämpligt medelpris å uti denna Taxa, pag. 70, yr, 72 och 73, under namn af Väfnader upptagne varor.
För att, om ej tillfredsställa, åtminstone afväpna alla intressen, synes mig vara nödigt, att så väl Tullkammareföreståndare som godsegare böra vara berättigade, att, om de så nödigt finna, tullen må in natura erläggas i sådane varor.
Detta moment skulle 32 Bil. till Bevillnings-Ut skol tets Betänkande> N.o 21. då få följande lydelse: ”För alla i denna Taxa (nu pag. 70, 71, 72001178) under namn af Väfnader upptagne varor, som i tull erlägga hälften, tredje-, fjerde- eller femte-delen af värdet, hafva Tullkammare-föreståndare rättighet att fordra enkom tullens erläggande in natura; samma rättighet vare ock godsegare förbehållen, och drage i sådant fall, hvar för sig serskildt, de kostnader, som å sådan vara tillkomma Staten och staden.
Blir Statens andel å angifningsorten försåld, skall sådan försäljning verkställas, på sätt förestående 2 mom. stadgar, med godsegaren förbehållen lösningsrätt, och bör till ömsesidig beqvämlighet, så många stycken af hvarje sort, som motsvarar tullen, till lika varuvärde vara att tillgå, med Tullkammareföreståndare förbehållen rätt, att efter eget val uttaga Statens andel.
Differencen i vigt förtullas då efter det i Taxan upptagna värde.”
Man må ej tro, att detta vore förenadt med verklig förlust för Staten.
Speculanter infinna sig nog, (exempel Danmark, der alla manufacturvaror så förtullas) och godsegaren har mera än mycket intresse vid att tillse, det varan icke går bort till underpris; han kan då undersäljas af köparen.
Varan kan ju också transporteras till annan ort, serdeles hufvudstaden, och der försäljas.
Att denna min Reservation må få åtfölja Höglofl.
Utskottets förslag, derom anhåller jag ödmjukligen.” Af Herr Lindström> P. H.: ”Då Utskottet i flera vigtiga omständigheter icke delat mina grundsatser, för en ändamålsenlig och på rättvisa baserad Tull-lagstiftning, och jag uti Utskottets förslag till Tull-taxa samt afgifne Betänkande, sådane de nu för Rikets Ständer framläggas, trott mig sakna en bestämd, genomförd princip, rörande denna magtpåliggande fråga, nödgas jag emot åtskillige delar mig reservera.
Till en början kan jag icke undgå, att fästa uppmärksamheten på olämpligheten af Utskottets tillstyrkande, att, sedan förbud komme att ur Tull-taxan utgå, rättigheten till införande af hittills förbudne, nu tili införsel lofgifne, varor icke förr än den 1 Januari 1844 skulle ega rum; en tidpunkt, nära inpå den, då Rikets Ständer nästa gång skola enligt Grundlagen ovillkorligen sammankomma.
De skäl, sorn för ett så ovanligt stadgande blifvit anförde, äro i min tanke ingalunda öfvertygande, ty för mig vill det synas klart, alt man iagttagit nog varsamhet samt tillräckligt sörjt för fabrikernas skydd, då man åsatt sådana varor en lull af 33 i procent, och att öfvergången till ett friare system, om man på allvar verkligen kan så kalla det, när som helst kan vidtaga, såsom ingalunda vådlig.
Af samma beskaffenhet är ock det förslag, att sådana varor, hvilka hittills va - Bil. till Bevillnings-Utskotlets Betänkandej N-o 21. 33 rit till införsel förbudne, vid ofvannämnde tid endast skola få införas till tre städer, nemligen Stockholm, Götheborg och Malmö.
Vill man opartiskt bedöma saken, mäste otvifvelagtigt medgifvas, alt en sådan inskränkning skulle förnärma den rätt, som Rikets öfrige stapelstäder på grund af gällande författningar och privilegier böra tillgodonjuta, och att således densamma komme att innebära en uppenbar orättvisa, serdeles, som, oberäknade de kostnader, en långväga varutransport från dessa tre släder skulle medföra, inkomsterna genom tolag m. m. uteslutande, och till skada för de öfrige, skulle tillfalla ofvannämnde städer.
Utan alt betvifla, att, hvad Utskottet såsom skäl anfört, en sådan inskränkning fullkomligt instämmer med slöjdeidkarnes yttrade önskan, anser jag emedlertid obestridligt, att detta stadgande, om det rimligtvis kunde komma att qvarstå, skall gifva en icke tvetydig uppmaning att på oloflig väg intaga de varor, som icke utan allt för öfverdrifna kostnader kunna på den lofgifna erhållas; och alt således fabrikanterne i sjelfva verket just genom så beskaffade prohibitiv^ föreskrifter motverka deras eget intresse.
Utskottet har i allmänhet, med underkännande af den princip, som inom Afdelningen, der ärendet blifvit förberedt, gjorde sig gällande, nemligen, att allt för höga tullafgifter icke åstadkomma, hvad man åsyftar, utan tverlom reta till öfverlrädelser af författningarne, i synnerhet hvad sådana varor angå, hvilka, i anseende till deras rymd eller beskaffenhet i öfrigt, äro lättare att imsmugla, icke tagit dessa omständigheter i öfvervägande, utan blott åsatt den högsta möjliga tullbestämmelse, i den visserligen välmenande afsigt att bereda förhöjda Statsinkomster; och följden häraf har ock varit den vanliga, då man blindt vidhåller theorier, utan att taga practiske förhållanden i beräkning, alt Utskottet vid tullbestämmelserne stundom kommit att gå utöfver gränsen af billighet.
Jag har ock på sådan grund icke kunnat dela Utkotlets beslut att bibehålla den höga tullen för en mängd varu-artikiar, hvilkas uppräknande här skulle åstadkomma allt för mycken vidlyftighet, och dessutom synes utan ändamål, då man torde få taga för afgjordt, att Tull-taxe-förslaget blir för omarbetande från samtlige Riks-Stånden återremilteradt, liksom jag ej heller ansett lämpligt att förhöja tullen å kaffe från 3 till \ sk., enär factiskt blifvit ådagalagdt, att med hvarje nedsättning i tull för denna vara, intraderne betydligt ökats, äfvensom jag icke kunnat gilla bibehållandet af 6 sk. tull för hvit porcellaine af alla slag utom tallrickar, då tullen, med tillägg af öfrige kostnader, för åtskillige pjecer utgöra varans fulla värde, samt sådant måste verka till försök att intaga på oloflig väg.
Prot. 1840. 5 Sami. 1 Afd. i3 Haft. 5 34 Bil. till Bevillnings-Ut skot tets Betänkandej IV.-o 21.
Hvad utförselstull angår, skulle det varit önskligt, att densamma i allmänhet kunnat helt och hållet borttagas; men då Utskottet, af en visserligen icke klandervärd farhåga för allt för stor minskning i de påräknade tullintraderne, icke trott sig höra föreslå detta, hade dock, efter min åsigt, tullfrihet bordt ega rum åtminstone för tvänne artiklar, nemligen tjära och trädvaror, dels emedan kändt är, att en större del af landets invånare med ringa fördel sysselsättas med dessas tillverkning och beredning, dels äfven att conjuncturen för exporten af dessa artiklar, i synnerhet trädvarorne, den senare liden varit och ännu är ytterst missgynnande, samt slutligen, då de intrader, Staten af dessa uppbär, icke äro af någon serdeles betydenhet, men tullfriheten emedlertid skulle tillskynda exportören en önskad lindring och uppmuntran, genom besparingen af alla de kostnader och utgifter under olika benämningar, som nu äro en följd af tullbehandlingen, och i de flesta fall motsvara, stundom öfverstiga, tullafgiften.
Vid underrättelserne om hvad vid taxans verkställighet bör iagttagas, stadgas i 6 §, att lastpenningar till Kongl. Maj:t och Kronan skola utgöras af Svenska iartyg med tolf skiliingar för hvarje läst, samt betalas hvarje gång vid inkommande och utgående; men då benämningen lastpenningar otvifvelagtigt innebär, att det fartyg, för hvilket en sådan afgift skall erläggas, innehar last, hade jag, lika med flere af Utskottets ledamöter, ansett deraf följa, att barlastade fartyg bordt från en sådan afgift befrias, i synnerhet, som afgiften i sig sjelf synes mindre lämplig, då för fartyg dessutom erlägges en ganska betydlig läst-afgift, oberäknade de många andra utgifter, med hvilka sjöfarten betungas.
— Betragtar man ock ojemnheten af ifrågavarande beskattning, då t. ex. ett fartyg, som gör längre, men mera lönande resor, endast en gång om året betalar denna afgift, men deremot fartyg från Calmar, Carlshamn, Wisby och Westervik m. fl. städer, som på utrikes Östersjöhamnarne under missgynnande afsättning af våra producter vanligen fullända 7 å 8 resor årligen och återkomma i barlast, taxeras för afgiften oafkortad hvarje resa, så lärer icke kunna bestridas, att rättelse i detta afseende är af behofvet högligen påkallad.”
Uti denna reservation instämde Herr Prosten Gahne och Anders Nordmark från Westerbottens Län. Af Herr T. C. Billberg: ”Vid uppgörandet af ett Tull-system för vårt land, bör väl hufvudsakliga ändamålet vara, alt bereda Staten en behöflig inkomst, samt våra inhemska näringar ett billigt skydd?
Ett sådant mål är dock svårt, ja måhända omöjligt att uppnå, då det i sig innefattar skilda intressen, och man just till följe deraf behöfver gå till väga med Bil. till Bevillniitgs-Utskottels Betcinkandej N.-o 21. 35 den största oväld, samt afstå ifrån allt förfägtande af båda intressenas ytterligheter.
Emedlertid synes, såväl af föregående Riksdagsförhandlingar, som af förevarande Betänkande, att man icke på detta sätt gått till väga, utan tvertom sökt tillkämpa sig en fördel för det ena intresset på det andras bekostnad, utan att besinna sanningen af hvad, som ofta både är sagdt, och, i tysthet åtminstone, medgifvet, att nemligen en sådan strid i längden skall skada dem båda.
— Men om jag också medger det vara omöjligt alt hinna målet, sä återstår dock alltid en pligt, den, att, så mycket möjligt är, närma mig detsamma, och på ett sådant sätt, att ingens rätt trädes för nära.
Jag säger ingens rätt, ty äfven consumentens billiga fordran att till ett, icke oskäligt, pris erhålla sina behof, anser jag vara en rättighet, som väl är värd alt icke förtrampas, och som jag aldrig skall tillåta mig alt helt och hållet uppoffra, till förmon, för en annan dass af medborgare.
Skulle det derföre så vara, att våra inhemska näringar alldeles icke kunde ega bestånd, utan genom ett lagstadgande, som så uppenbart gynnade ena parten, då skulle jag icke tveka förklara mig beredd att låta dem falla, och ändå våga hoppas, det icke någon enda af de dervid anställde, så ofta omordade och beklagade, 14 å i5,ooo arbetare, skulle komma att svälta ihjäl* men så långt behöfver det icke komma, ty en sanning är det dock, att vi icke helt och hållet sakna sådana Fabriksidkare, som utan förbud för, eller orimlig tull emot, utländsk concurrens, med stora steg gå framåt, och icke numera behöfva frukta en sådan medtäflare.
Erfarenheten visar, alt ett nära hundra-årigt förbuds-system ännu icke förmått i ringaste nion bidraga till våra fabrikers uppkomst, och lika litet, som det hittills visat sig verksamt, lika litet kommer det troligen framdeles att göra det, ifall det fortfarande skulle blifva gällande.
Förlusterna af detta system hafva varit många och stora, och ändå hör man ännu en och annan Fabrikant, samt en och annan af deras tjenstvillige förespråkare beklaga, att de aldrig åtnjutit det skydd, hvartill de af Staten ansett sig berättigade, under påstående, att de skyddande lagbestämmelserna städse blifvit öfverträdda; men de vilja icke inse, att lagbestämmelserna i sig sjelfve innebära en ofta svårligen emotståndbar retelse till öfverträdelse, och de tveka icke att sätta i fråga sådana tullbestämmelser, som ännu fortfarande skola reta lurendrejarens och tullförsnillarens vinningslystnad!
En beklagansvärd sanning är det, att lurendrejaren och tullförsnillare» undanhållit
Staten icke obetydliga summor, och säkert är det också, att allt det härigenom uppkomna moraliska onda icke är det minst onda af allt det myckna, som prohibitiv-systemet medfört, men hvarföre också då 36 Bil. till Bevillnings-Utskottets Betänkande, N-o 21. vidhålla ett sådant system?
Enhvar, som vill se, kommer ganska lätt till erkännandet af den sanning, att det enda medel, som hittills visat sig verksamt emot oloflig införsel af varor, är nedsättning af tullen; lian finner vidare, att tullnedsättningar i allmänhet visat det resultat, alt Stats-intraderna derigenom blifvit ökade, och då nu fabrikanterna tyckas öfverensstämma deruti, att de, som skydd för utländsk medtäflan, icke behöfva mera än 16?
å 25 procent tull å inkommande fabricater, så vida de kunna ega hopp alL denna tull utgår lill fullo, och att smugling förebygges; så förmår jag- icke fatta, hvarföre man dröjer alt sammanföra dessa åsigter till något helt, och på så sätt närma sig målet för våra tullbeslämmelser.
Med den obetydliga erfarenhet, jag eger, har jag ändå sett nog svåra följder af det tullsystem, som hittills varit gällande, för att icke längre besinna mig att för min del förkasta detsamma; men då jag erkänner detta, vill jag på samma gång hafva sagt, alt jag lika litet antager ett alltför långt utsträckt system i motsatt anda; en medelväg måste finnas, och här, såväl som vid mångfaldiga andra tillfällen, torde det vara serdeles hälsosamt att lemna de båda ytterligheterna.
Utgående från dessa principer, kan jag icke antaga förestående Betänkande, hvari, bland annat, Utskottets majoritet föreslagit, att icke någon vara, nu till införsel förbjuden, må varda till införsel tillåten förr än efter den 1 Januari i844> under åberopande att: ”Stegel bör tagas med mycken varsamhet &c.”
Jag kan icke dela den åsigten, att någon fara är förenad med tillåtelsen att, mot erläggande af en så hög lull, som Utskottet föreslagit (33^ proc/), få införa äfven sådana varor, som äro föremål för inhemsk fabrication, och finnér dessutom en orimlighet ligga deruti, att Rikets Ständer nu skulle föreslå en tullbestämmelse, som icke skall vidtaga förr än år 1844» likväl kommande Rikets Ständer redan 184$ hafva att afgöra, huruvida denna tullbeslämmelse visat sig vara af det gagn och den nytta, som dermed är åsyftad.
Mot detta beslut får jag alltså reservera mig, äfvensom mot det följande, hvaruti Utskottet beslutat, att förtullning af nyssnämnde varor icke må ega rum i flera än 3 af Rikets städer, nemligen Stockholm, Götheborg och Malmö.
Utskottet synes mig hafva kommit till detta beslut, såsom varande det, hvilket: ”instämmer med slöjdeidkarnes vid flera tillfällen yttrade önskan och, tvifvelsutan, ett kraftigt bidrag till lugnande af deras farhågor.”
Om också några farhågor skulle i verkligheten existera, hvarpå jag för min del högligen tviflar, så kan jag icke medgifva, att man för alt kraftigt bidraga till deras lugnande, med ett enda kraftigt tag frånrycker
Rikets stapelstäder en af deras uråldriga och nära nog enda uteslutande rältighe - Bil. lill Bevillnings-Ut skottets Betänk ande, N.-o 21. 37 ter, den nemligen, att införskrifva och vid dess tullkammare införtulla, alla till import lofgifna varor; dessutom torde detta stadgande stå i en viss disharmoni till bemödandet alt förebygga oloflig varu-införsel, hvilket bemödande jag dock anser aldrig böra lemnäs å sido vid en tull-lagstiftning.
Vid åtskilliga andra punkter har jag visserligen tillhört minoriteten, men för att icke blifva alltför vidlyftig, afhåller jag mig nu från alla speciella reservationer, och vill derföre icke heller vidröra Utskottets förslag till Tulltaxa, der många artiklar förefinnas, hvars behandling jag icke kunnat gilla, och som exempel hvarpå jag endast vill nämna kaffe, hvars införselstull
Utskottet behagat uppsätta ifrån 3 lill 4 Pe)' skålp., oagtadt törmönen af dess nedsättning till 3 sk. per skålp. är så pålagligen i ögonen fallande för enhvar, som vill anställa en jemnförelse mellan de partier, som införtullades, under det tullen utgjorde 5 sk. per skålp,, och de partier, som efter nedsältningen blifvit införtullade.
Jag afstår så mycket heldre från allt yttrande deröfver nu, som jag med full säkerhet motser en återremiss, den jag icke heller skall underlåta att yrka.
Mig förefaller det föga tänkbart, all ett förslag till Tulltaxa skulle kunna antagas, så helt och hållet i saknad af genomgående princip, och med så många lyten, som det sig nu presenterande.” Af Herr P. O. Norin: ”Då af Bevillnings-Utskollets Betänkande N:o 27 vid 1828 — 3o årens Riksdag, (ye 5:te Sami. 1 Afd. 2:dra Band. af Bihang lill samll.
RiksSt.
Prot.j) inhemtas, hurusom ”samtlige fabriksidkare ”likstämmigt förklarat, att, om förbudsskyddet finge qvarstå 10 år, skulle "svenska fabrikanterna kunna concurrera med de utländska, såväl i varor”nes godhet som pris,” har, åtminstone för mig förefallit högst oväntad den strid, som icke dessmindre 12 år derefter uppstått vid lillvägabringande af nu förevarande
Betänkande samt det deraf följande förslag till Tulltaxa.
Jag har trott, alt, efter så många års considerationer, anspråk på ytterligare monopolier icke i någon raon skulle kunna ens vilja visa sig, än mindre göra sig gällande, och att det för hvar och en bordt hafva ansetts för en fosterländsk pligt att afskudda ett hundraårigt näringsok, hvars menliga följder icke för någon lära vara otydligt tecknade.
Sådan var och är min tanke, och den kan icke vara annorlunda hos hvar och en, som, utan parlielt beräknande, endast har i sigte det allmännas ovillkorliga anspråk.
Det är sannt, att man lyckats få uteslutet det för gamla systemets förfägtare så kära ordet förbud; men, så vidt jag förslår, är dermed intet vunnet, utan tvertom mera förloradt, då i stället blifvit satt ett ziffertal för 38 Bil. till Bevillnings-Utskottels Betänkandej JY.-o 21. beräkning af så kallad skyddstull, sorn, i flere fall öfverdrifvet, ej sällan inconseqvent, de förslagna voteringarne förmått bringa lill Utskottets beslut, ojäfagligt bevisande, luiru ännu enskildt intresse vill och kan göra sig gällande på det allmännas bekostnad.
Lägges härtill det egna förslaget, att hvad sålunda med ord blifvit frigilvet, först vid 1844 ^rs början och då endast till 3:ne släder får införas, så tror jag sanningen af mina slutsatser fullkomligt är bekräftad.
Att ingå i några specialiteter af Tull-Taxe-förslaget torde vara öfverflödigt, enär derigenom en för stor vidlyftighet skulle uppkomma och sannolikt, vid den ovilkorliga återremissen, ett omarbetande af alltsammans blifver af nöden; men jag måste dock anmärka Utskottets behandling af artikeln trädvaror j hvilken, utgörande landets hufvudexport och hvaraf en så stor del af de mindre lyckligt lottade samhälls-klasserna hafva sitt uppehälle, icke dess mindre ännu nödgas vara fjeltrad vid en utförsel-tull, för Staten af alldeles underordnadt belopp, men förden enskildes uppmuntran af icke ringa betydelse/’ Härmed förenade sig Herr Edelsvärd, F. W. och Anders Nordmark från Vesterbottens Län. Af Herr M. G. Walle'n: ”'Ehuru jag visserligen vid della Utskotts Betänkande hade många reservationer att afgifva, så vill jag likafullt icke nu dermed belasta protocollen, emedan jag är fullt Öfvertygad derom, att Betänkandet från samtlige Riks-Stånden blir ålerremitleradt, hvarföre jag blott inskränker mig till att förena mig uti de af Herrar Billberg, Lindström och Norin afgifne reservationer.” Af Herr E. J. Westman: ”Innan Höglofl.
Utskottet skrider till Tulltaxe-förslaget, anhåller jag vördsamt och i sammanhang med hvad, rörande principen för den blifvit beslutadt, få till Prolocollet, för att i sin tid ej glömmas, anmäla följande i min tanka, som jag hoppas delas af flera, ganska vigtiga erinran.
Den är egenteligen, föranledd af förliden gårdags anställda vigtiga votering, hvarigenom städerna Slockholm, Götheborg och Malmö, med uteslutande af de öfrige stapelstädernas i Riket i lag grundade enahanda rättighet till den fria handel och införsel, som genom utvotering af det förhatliga ordet förbud efter föreskrifven tid kommer att ega rum, blifvit ensamme innehafvare af denna rättighet, och hvilken således bör, till förekommande af inkräktning, med svåra straffbestämmelser omgärdas, för att betrygga de 3 lyckliga städerna, ej allenast vid de förmoner, de härigenom vunnit, utan vid ännu mej', Bil. till Bevillnings-Utskottets Betänkande, N.-o 21.
' 39 nemligen den lolag, hamn-umgälder och andra inkomster, som ifrån den ökade sjöfarten liro oskiljagtiga, och således beröfvas de öfriga stapelstäderna, sorn deraf borde få hemta sitt bestånd och trefnad.
Och då hvarje förbud— jag måste nyttja delta förhatliga ord, efter det lämpar sig dit — bör, för att efterlefvas, vara beledsagadt af en mot brottet svarande straffbestämmelse, så tager jag mig fribeten föreslå, att, om någon Handlande uti de vanlottade stapelstäderna skulle våga genom införskrifning af hittills förbudna nu tillåtna varor, inkräkta på de 3 lyckligas monopolium , han må anses som lurendräjare med påföljd af den svårare straffbestämningen — fästning, ocb de in förskri fna lofgifna varorna anses såsom contraband eller lurendrejadt gods, ocb, transporterad t lill Slockholm, Götheborg eller Malmö, på ettdera stället genom offentlig auction försäljas och inflytande summan delas de lyckliga emellan pro rata parte.
Som jag ej kan göra mig säker reda, om det tillhör Utskottet alt bland underrättelserna till Tulltaxans efterlefnad bestämma delta ansvar, som, om milt straff anses för lindrigt, kunde jemnföras med t. ex. Rån &c., eller om denna åtgärd tillhör annat Utskott, anhåller jag, i afsigt, att straff bestämmelsen ej må glömmas, erinran derom måtte göras, och den etablerade principen och berömvärda conseqvensen såmedelst derigenom bibehållas.
Då jag ty värr utgjorde minoriteten emot den lyckligtvis icke betydliga majoriteten, som föreslagit, att ordet förbud borde utur det nya Tulltaxe-betänkandet försvinna, och jag anser dess bibehållande utgöra det enda och säkra stödet för de fabriks- och slöjdelillverkningar, som bevisligen, efter hvad en mångårig erfarenhet äfven vitsordar, trifvas och framgått i vårt land, och härtill kommer den förlägenhet — jag vill ej säga vånda — hvaruti Utskottet så ofta råkat, vid bestämmandet af såväl tullvärdet som afgiflen ä de tillverkningar, som ansetts böra skyddas från utländsk tillförsel, och hvilka bestämmelser för några artiklar gränsa till orimlighet och antyda ett öfverspändt begrepp om deras värde, reserverar jag mig emot förbudets uteslutande, och hoppas, att förslaget, äfven i denna del, såsom för mycket nymodigt att efterapa, kommer att rättas af de respective Medstånden, och det förhatliga ordet blifva behagligt att användas i de fall, då man med alfvar, icke med toma ord, vill skydda våra inhemska torftiga näringar.” Af Herr C. Berglund: ”Emot det beslut af Utskottets pluralitet, hvarigenom utförseltullen å tackjern blifvit bestämd lill 4 R-'dr 24 sk.
B:co per Skepp., får jag härmedelst i korthet afgifva min reservation. 40 Bil. till Bevillnings-Ulskottets Betänkande, N.-o 21.
Efler lika lifliga som långvariga discussioner hade Utskottets pluralitet, vid begynnelsen af öfverläggningarne om Tulltaxan, stadgat såsom allmänt gällande princip, att alla ut- och införselförbud skulle för framtiden afskaffas och utur Tulltaxan försvinna.
Men detta beslut af Utskottets pluralitet, hvilket för taekjernet bestämmer en så orimligt hög ulförseltull som 4 2 4 s^- Banco per Skepp., upphäfver till ensidig förmon för Bruksegareintresset helt och hållet denna princip; ty derigenom blir uppenbart all export af tackjern omöjlig.
Consumentens naturliga rätt att köpa varan, der den fås för bästa priset, bar blifvit åberopad och framställd såsom ett tillräckligt skäl för upphäfvande af införsel-förbud.
— Men är då producentens naturliga rätt att sälja sin vara, der den betalas högst, mindre helig än consumentens?
Det rätta är icke mer än ett.
Tackjernstillverkaren eller Bergsmannen är befogad alt utföra sin tillverkning, lika såväl som Stångjernstillverkaren; dock efter ingen rättsgrund kan Bergsmannen för sin tillverkning betungas med en högre utförselafgift, än hvad i proportion träffar Bruksegarens product, så vidt man ej rent ut vill säga, alt Bergsmannen skall sälja sin product till ett pris så eller så myckel under det naturliga, och skänka denna prisdifference lill Bruksegaren.
Bergsfolket utgör mängden af jernarbetare, dess gruffolk, dess kohlare dess förmän och dess skogsarbetare utgöra flera tusende menniskor, som genom ett sådant Lagstadgande förtryckas.