Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utan tvifvel är det en enkel fordran af rättvisa, att de embets- och tjenstemän, hvilka, lill följd al' den nya Strafflagens ofvanberörda stadgande, gä i mistning af de inkomster, som va.iit beroende på beståndet af här ofvan anmärkta föreskrifter om böters fördelning, af Statsverket erhålla full ersättning för sålunda inträffad minskning i deras påräknade inkomster af Ijensten, och det synes äfven vara billigt, att de menigheter, och allmänna inrättningar, hvilka, till följd af de närvarande förhållandena med fullt skäl grundat sina inkomst- och ulgiftsstater för den närmaste framtiden på beräkningen, att dem fortfarande skulle tillflyta enahanda inkomster af bötesandelar, som hitintills, varda, åtminstone intilldess de hunnit att med afseende på de riva förhållandena vidtaga förändrade anordningar för sina penningehehofs reglerande, bibehållna vid nuvarande af bötesandelar beroende inkomster; och då härvid endast bör ifrågakomma bestämmande af ersättning för hitintills åtnjutna inkomster, samt det är af vigt, alt genom de för sådant ändamål vidtagna åtgärder, någon rubbning icke sker i Rikets Ständers beslut angående ofvanberörda § i Strafflagen, eller det dermed afsedda ändamål motverkas: sä är nödigt, att ersättningsbeloppen, uteslutande med afseende på de förhållanden, som egt rum innan strafflagen med dess högre böter (rädt i verksamhet och efter en viss medelinkomst för de sislförflulna åren, bestämmas till en fäst summa alt af dem, som för närvarande äro till sådan inkomst berättigade, fortfarande eller tills vidare åtnjutas.
Beträffande sältet alt bestämma dessa ersättningsbelopp hafva Rikets Ständer föreställt sig, att del med tillräcklig omsorg om Statens och den enskildes rätt vore förenligt alt åt vederbörande ersättningstagares egen omsorg öfverlemna att på laga sätt styrka, huru stor minskning i inkomst för dem genom den ifrågavarande laglörändringén uppstått; och, hvad angår frågan om tillgångar för Slaten lill bestridande af de häraf uppkommande utgifter, anse Rikets Ständer med fullkomlig säkerhet kunna påräknas, att sådana skola uppslå genom den förökning i Statens inkomst af bötesmedlen, hvilken måste blifva en följd af såväl nu ifrågavarande, som ock öfriga stadgande!) i Strafflagen, hvarigenom bötesbeloppen blifvit i betydlig grad förhöjda.
Dä del emellertid ä ena sidan icke af rättvisans och billighetens fordringar är en ovilkorlig följd, hvarken att ofvanberörda ersättningar måste vara vid vissa tjenstebefatlnim ar fästade för längre lid än nuvarande innehafvares tjenstetid, hvilket vore så mycket oljenligare som derigenom skulle kunna uppslå invecklade förhållanden vid blifvande löneregleringar, eller alt de för all framtid skulle tilläggas kommunerna, för hvilka annan utväg till deras penningebehols fyllande blifvit genom kommunalförlältniugarne beredd, eller att allmänna inrättningar, — hvilka, derest de förtjena och behöfva understöd af Staten, kunna erhålla delta under en lämpligare och med vederbörlig enkelhet i finansförvaltningen mera förenlig form, än genom stadigvarande ersättningsan Expeditions-Uts kottets Förslog till underd.
Skrifvelse, N:o 131. 3 slag af allmänna medel, — skulle förklaras (ill sådana berättigade; inen å andra sidan tilläfventyrs förekomma af Slaten ingångna förbindelser, sorn medföra fortfarande ersättningsskyldighet äfven i dessa fall, har eu utredning, som genom E. K.
Maj:ts nådiga försorg lättast kan verkställas, synts Rikets Ständer vara erforderlig derom huru en reglering för framtiden af nu ifrågavarande förhållanden må kunna på enklaste och tjenligasle sätt åstadkommas.
Med anledning af hvad sålunda förekommit, hafva Rikets Ständer beslutat, att såsom ersättning för de förluster, sorn lill följd af Strafflagens innehall, alt deri stadgade böter böra Kronan tillfalla, kunna drabba personer, menigheter eller allmänna inrättningar, må af inflytande bötesmedel, från och med del år den nya Strafflagen träder i verksamhet, lills vidare deni tilläggas ett belopp, motsvarande hvad de, efter inedelberäkning för sednaste fern år hitintills årligen uppburit; och lä Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det läcktes E. K. Majit i nådig Proposition lill Rikets näst sammanträdande Ständer framlägga förslag till ersättning ål vederbörande för den förlust, som genom de i Strafflagen stadgade böters indragande till Kronan deni till skyndas.
H:o 137.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 21 Okl. 1863.
Preste-Ståndet den 21 — — Borgare-Ståndet den 21 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, angående upphåfvande af rättigheten att börda jord å landet.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 59.) S. A. K. Hos Rikets Ständer liar vid innevarande riksdag, likasom vid flera föregående, fråga blifvit väckt derom, att allt hvad lag eller särskilda författningar innehålla angående rättighet att i börd lösa såld, bortskiftad, pantsatt eller genom gålva eller testamente borlgifven fastighet å landet måtte varda till all kraft och verkan upphäfdt; och 4 Expeditions-Utskottels Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 137. då Rikets Ständer, vid öfvervägande af denna fråga, tagit i betraktande, att de lagstadganden, som företrädesvis i della hänseende egde vigt, — nemligen bestämmelserna i 17 Kap.
Ärlda-balken och 8 Kap. Jorda-balken att ingen egde att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva, — numera blifvit upphälda genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857, som lemnat egare tili arfvejord likå fri dispositionsrätt deröfver, som öfver all annan hans egendom, hvarigenom också det förnämsta skälet för bördsrättens bibehållande, eller lagstiftarens omsorg alt arflällen jord skalle qvarblifva i slägtens ego, redan försvunnit, samt loljdrigtigheten svnes fordra att alltså bördsrälten jemväl afskaffas; så hafva Rikets Ständer, vid sådant förhållande och då det länge varit erkändt, att köparen lill börd underkastad jord, af den långa tid, hvarunder han sväfvar i ovisshet, om han får behålla jorden eller ej. hindras att, för jordens förbättrande, derå nedlägga några kostnader, samt att således bördsrätten i sin mån menligt inverkar pä landets modernäring, landtbruket, ansett sig böra medgifva ett fullkomligt upphäfvande af samma rätt; hvarvid dock erinras, alt fråga nu icke varit, å ena sidan, alt vidare utsträcka området för de icke på skyldskap grundade lösningsrätter, som ega rum, då jord säljes utom börd, eller, å den andra, att inskränka samma lösningsrätter med undantag af den, som har till föremål frälseränta och frälseskattejord.
I öfverensstämmelse härmed hafva Rikets Ständer alltså för sin del beslutat en författning af följande innehåll: ’’Allt hvad lag eiler särskilda författningar innehålla angående rättighet att i börd lösa såld, borlskiftad, pantsatt eller genom gåfva eller testamente bortgifven fastighet å landet varder härigenom till all krall och verkan upphäfdl; kommande dock lösningsrätt lill försåld eller pantevis uppbuden frälseskattelåstighet eller frälseränta för frälserättsegare eller egare af frälseskattelåstighet ej att ega rum i de läll, då säljare och köpare eller pantgifvare och pantinnehafvare äro med hvarandra i det skyldskapslörhållande, som i 6 Kap. 1 § Jorda-balken sägs; och göres för öfrigt härigenom ej någon ändring i den lösningsrätt, som omförmäles i 25 § af Ridderskapet och Adelns privilegier den 16 Oktober 1723, ej heller i 9 Kap. 9 § Jorda-balken eller i hvad särskildt är stadgadt angående lösningsrätt ej mindre vid transport af kronorusthåll, än älven i sådana fall, der lösningsanspråket ej grundas å skyldskapslörhållande.” Rikets Ständer framhärda etc.
Exprdit/ons-Ctskoltels Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 138.
5 \:0 138.
Opptäsl och godkändi lios Ridd. oell Adeln den 21 Okl. 1863.
Presle-Slåndel den 21 — — Borgare Stendel den 21 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i Kongl. Förordningen, rörande städsel och lego af jord på landet af den 13 Juni 1800. (Lag-Utskottels Betänkande N:o 60.) S. A. K. 1 Kongl. Förordningen al' den 13 Juni 1800, angående städsel och lego af jord på landet,— hvilken författning i lista punkten innehåller den bestämmelse, att längsta tiden för arrendens och landbokontraklers bestånd, hvilka slutas om aflingejord, icke må sträckas utöfver femtio år, — stadgas derjemte i 2:dra punkten, att. hvad arfvejord angår, arrendator eller landbo må, i händelse egaren under landbo- eller arrendetiden genom döden afgår, njuta kontraktet till godo uti fem år, derest så mänga af arrendeåren återstå, räknadt ifrån den midfasta, som infaller näst efter egarens död.
Den inskränkning, som sålunda eger rum i fråga om beståndet af arrende om arfvejord, emot hvad om aflingejord är stadgadt, har, hvad äfven författningen antyder, sin grund i den inskränktare dispositionsrätt, egaren till arfvejord, enligt då gällande lagstiftning, deröfver tillkom.
Enligt 17 Kap. Ärfda-balken och 8 Kap. Jorda-balken var det honom nemligen förbjudet att arfvejord genom testamente eller annorledes bortgifva; och då han följaktligen var skyldig att (ill sina arfvingar efterlemna denna jord, kunde del i öfverensstämmelse härmed ej heller lemnäs honom öppet att genom arrende beröfva arfvingarne för en långt utsträckt tid icke allenast dispositionsrätten öfver jorden, ulan äfven större delen af dess afkastning.
Men sedan numera genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857 egare till arfvejord blifvit tillerkänd rätt ali ge nom testamente eller annan gåfva deröfver förfoga lika frill och obehindradt, som öf - 6 Expedi/ions-Utslrottets Förslag lill, anderd.
Skrifvelse, N:o 438. ver all annan sin egendom, har också i och med detsamma den grund förfallit, som förmådde 1800 års lagstiftare lill afvikelse, hvad arfvejord angick, från tillämpningen af de åsigler, som ledde honom vid bestämmande af liden för beståndet af arrendekontrakt om aflingejord.
Å andra sidan har rigtigheten af dessa åsigter, hvilka i ökad trygghet för arrendatorn i besittningen af den arrenderade jorden funno ett af de verksammaste medlen för landtbruket förkofran, icke blifvit jäfvad af erfarenheten.
Tvärtom och i samma mån landtbruket utvecklats och ett tidsenligt bedrifvande deraf kräfver allt större insigler och omtanka, men stigande jordvärden och bristande kapitalstyrka utgöra hinder för mången skicklig landtbrukare alt genom köp förvärfva sig jordegendom, har fördelen af arrenden på längre lid blifvit allt mera erkänd.
Genom sådana arrenden tillgodoses i lika mån arrendatorns och jordegarens intressen.
Den förre kari å jorden nedlägga arbete och kostnad med lull förtröstan alt derför inom arrendets slut erhålla full godtgörelse; och jordegaren behöfver ej befara, att arrendatorn begagnar arrendet endast för att af jorden draga den största möjliga vinst för ögonblicket och derefter ålerlemnar den till egaren i utmattadt skick.
I sådant fall kan icke arrendatorn, utan att blottställa sig för förluster, å egendomen verkställa någon väsendtligare förbättring, utan blir det merendels hans enda ögonmärke alt taga af jorden allt hvad den i befintligt skick möjligen kan lemna under de få år arrendet varar; och gäller della äfven om arrende af arfvejord, hvilket, om än afslutadt för längre tid och behörigen intecknadt, likväl, i följd af det anförda stadgandet i 1800 års förordning, icke medför någon visshet om arrendets bestånd utöfver den korta tiden af feni år.
På grund häraf, och i enlighet med hvad hos Rikets Ständer blifvit föreslaget, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat en författning af följande lydelse: ”Med upphälvande af 2:dra punkten i Kongl. Förordningen angående städsel och lego af jord på landet den 13 Juni 1800, stadgas, alt hvad samma förordning innehåller om liden för beståndet af arrende- och landbokontrakter om aflingejord äfven skall gälla i fråga om dylika kontrakter om arfvejord.” Rikets Ständer framhärda etc.
Skrifvelse, N:o 139. 7 i\:
O 139. llppläst och godkändi hos Ridd. och Adeln den 21 Okt. 1863.
Presle-Ståndct den 21 — — Borgare-Ståndet den 21 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i nu gällande föreskrifter rörande anmälan af missnöje emot sådana domstols i invändnings frågor meddelade beslut, hvaremot klagan icke får annorledes än i sammanhang med hufvudsaken fullföljas.
(Lag-Utskottets Betänkande N:n 61.) S. A. K.
Sedan i 1, 2 och 3 §§ af 16 Kap. Rätlegångs-balken blifvit stadgadt: i 1 §, alt, om svaranden kominer inför Rälla, men säger, att saken lill den domstol ej hörer, och endera parten ej nöjes åt det utslag, domaren meddelar öfver samma invändning, parten åligger att genast, eller sist innan nästa dagen tilländagålt, gifva Rätten sitt missnöje tillkänna; i 2 §, alt, om någon gör sådan invändning emot Hof-rällen i de saker, som der strax instämmas och upplagas, den, som lappat, skall kungöra sitt missnöje inom klockan tolf å tredje dagen derefter; och i 3 §, alt, om någon vänder in, att ilere hafva i saken del och böra instämmas att tillika med honom svara, dermed skall gå på samma sätt, som nu blifvit föreskrifva!; så bestämmes i 4 § af samma Kap., att, om någon gör annan invändning, än sålunda är sagdt. domaren skall, om målet det fordrar, gifva sitt utslag deröfver särskildt och, antingen det i hufvudsaken binder eller ej, fortfara genast derpå med hufvudsaken, ändå att någondera parten förklarat sitt missnöje inom den i 1 och 2 §§ stadgade lid, samt alt öfverdomare!! ej må besvär öfver fel i rättegången emottaga, innan underdomaren i hufvudsaken dömt, men alt, derest den, som tappat, söker högre Rätt i hufvudsaken, del slår honom fritt att sina 8 Eap eili ti o tis-11 isko t tets Förslag till anderd, skrifvelse, JX:o ISO. besvär i nyssberörda läll tillika framföra: och har vidare genom Kongl. Brefvet den 2 November 1759 blifvit förordnadt, ali, sedan domaren gifvit sill utslag öfver någon sådan invändning i rättegången, som icke emot 1(5 Kap. 4 § Rättegångs-balken får genom besvärs anförande från hufvudmålet skiljas, honom val åligger alt med saken vidare fortfara, men tillika genast underrätta den part, som i samma utslag tappat; att missnöje deröfver bör inom den i t och 2 §§ af nämnda Kapitel utsatta tid anmälas, så framt han sin talan deremot, i läll hufvudsaken under högre
Rätts beprölvande kommer, förvara vill.
Med afseende härå och enär anmälan af missnöje i anledning af ett under rättegången meddeladt beslut, som icke finge öfverklagas annorledes än i sammanhang med sökande af ändring i hufvudsaken, syntes vara utan egentligt ändamål eller icke böra erfordras såsom vilkor för rättigheten att samma beslut öfverklaga, har hos Ri kets Ständer blifvit föreslaget, att Rikets Ständer, för sin del, mätte, under meddelande af dermed öfverensstämmande förklaring eller ändring af l(i Kap. 4 § Rättegångs-balken besluta upphäfvande af omlörrnälda Kongl Bref af den 2 November 1759.
I enlighet med den sålunda uttalade åsigt, hafva också Rikets Ständer funnit det vara svårt att inse, det anmälan af missnöje emot ett sådant Rättens beslut, som ej får annorledes än i sammanhang med hufvudsaken fullföljas, kan lända till gagn för någondera parten.
Deremot skulle föreskriften derom i 1759 års bref lätteligen kunna leda till synnerlig skada lör den part, som beslutet gått emot.
Det lärer väl nemligen icke kunna förutsättas, att i allmänhet en parl besitter förmåga att i alla händelser genast eller ens före rättegångens slut bedöma del inflytande, ett sådant beslut må ega på hufvudsaken; och parten kunde följaktligen genom underlåten ,missnöjes-anmälan för lora rättigheten att i sammanhang med hufvudsaken få Ölveiuätts pröfning underställa ett i en invändningsfräga meddeladt beslut, hvaraf sakens utgång helt och hållet eller i väsendtlig mån berodde.
Rikets Ständer anse således en dylik anmälan icke böra föreskrifvas såsom vilkor för rättigheten alt öfverklaga eli sådant Rättens beslut, som afses i 16 Kap. 4 § Rättegångs-balken.
Beträffande åter sättet för verkställande af en lagförändring i öfverensstämmelse härmed, synes väl vid det förhållande, all nyssnämnda lagrum icke innefattar någon bestämd föreskrift om anmälan af missnöje, förändringen låta sig verkställas endast genom upphäfvande af 1759 års bref.
Men då utål innehållet af samma bref visar sig, att stadgandet deri grundar sig på det antagande af lagstiftaren, alt part, som icke gifvit domaren tillkänna missnöje olver Rättens beslut i anledning af en sådan invändning, som i 16 Kap. 4 § Rättegångs-balken sägs, icke eller före tillkomsten af 1759
Ars bref varit berättigad alt deremot föra någon talan, då han hufvudsaken hos högre
Rätt fullföljer. torde jemväl en förklaring af samma lagrum i den angiliia rigtningen vara af beholvet påkallad.
Rikets Ständer hafva alltså, för sin del, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 2 November 1759 beslutat den förklaring af 16 Kap. 4 § Rättegångs-balken, att part, som underlåtit att lör domaren gifva tillkänna missnöje öfver dess beslut i anledning af någon sådan invändning, som i samma § sägs, icke derigenom är betaget att detta beslut hos högre
Rätt öfverklaga, dä hufvudsaken der fulllöljes.
Expedilinns-Ulskotlets Förslag till anderd.
Skrifvelse, N:o 4-i0. 9 \:0 140.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 21 Okt. 1863.
Preste-Ståndet den 21 — — Borgare-Ståndet den 21 — — Bonde-Slåndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i 4 Kap. 2 § Jorda-balken.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o G3.) S. A. K. Hos Rikets Ständer har, på anförda skäl, framställning blifvit gjord otn ändring i 4 Kap. 2 § Jorda-balken.
Detta lagrum, sådant det blifvit förändra dt genom Kongl.
Förordningen den 10 September 1823, lyder sålunda: ”Jord, bus och tomt i staden, som säljes, skall ock offentligen vid öppna dörrar å Rådstufva tre måndagar uppbjudas, fyra veckor emellan hvart uppbud; faller helgedag in å uppbudsdag, då fullföljes uppbud nästa måndag derefter.
Kominer ej klan der å det köp inom tolf veckor från tredje uppbudet, vare det då lagståndet, och sedan friskilling gifven är, skall det med Rättens fastebref bekräftas.
I fastebrefvet skall nämnas huru många alnar den gård eller tomt är bred och läng, så ock i hvilket qvarter och fjerding och emellan hvilka galor och gränder den belägen är.
Örn skifte och gåfva vare lag samma.” Stadgandet, att, om klander ej kommer å köpet inom tolf veckor från tredje uppbudet, det då skall vara lagståndet, är uppenbarligen löranledt af bestämmelsen i 5 Kap. 1 § samma Balk, att bördeman eger rätt alt lösa såld stadsfastighet inom tolf veckor ifrån tredje uppbudet.
Förordningen den 21 December 1857 är emellertid all rätt (ill börd af sådan fastighet upphäfd och föreskriften om uppbud vid köp deraf har följaktligen numera betydelse endast i och för den rätt, som, jemlikt 7 Bih. till 11.
Prot. 1862 Sf 1863. 10 Sami. 1 A/d. 11 Höft. 2 10 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, iV.-o 140.
Kap. 1 § Jorda-balken och nyssnämnda förordning, tillkommer viderboende eller nabo att inom fjorton dagar ifrån den, då tredje uppbudet meddelas, i laga ordning instämma sin talan om inlösen af egendomen; och torde i öfverensstämmelse härmed ock laga ståndstiden för köp om fast egendom i stad böra inskränkas till sistberörda tid af fjorton dagar från tredje uppbudet.
Yrkande härom har äfven, såsom ofvan är antydt, blifvit hos Rikets Ständer framstäldl, hvarvid, med åberopande hufvudsakligen af här förut anförda förhållande, tillika lästats uppmärksamhet å den olika praxis, som i ifrågavarande hänseende lärer ega rum vid olika Rådstufvu-rätter, i det somliga, med tillämpning af 1857 års förordning, anse köpet, så vida klander derå icke anhängiggöres, vara lagståndet inom fjorton dagar från tredje uppbudets meddelande, men andra af den oförändrade lydelsen i 4 Kap. 2 § Jorda-balken och Kongl. Förordningen den 10 September 1823 finna anledning alt fortfarande utsträcka laga ståndstiden till tolf veckor från tredje uppbudet.
På grund häraf och då erläggande af friskilling så mycket mindre synes böra, på sätt i 4 Kap. 2 § Jorda-balken för närvarande är föreskrifvet, utgöra eli vilkor för fastebrefs meddelande, som det icke torde möta större svårighet all af köparen utfå denna i allmänhet obetydliga afgift, än öfriga med lagfarten förenade kostnader, samt i allt fall bestämmelse om erläggande af en sådan afgift icke lärer lämpligen hafva sin plats i allmänna lagen, hafva Rikets Ständer, för sin del, beslutat en författning af detta innehåll: ’’Med ändring af 4 Kap. 2 § Jorda-balken, sådant detta lagrum blifvit förändrad! genom Kongl.
Förordningen den 10 September 1823, stadgas, alt samma § skall erhålla följande lydelse:
Jord, bus och tomt i staden, som säljes, skall ock offentligen vid öppna dörrar å Rådstufva tre måndagar uppbjudas, fyra veckor emellan hvart uppbud: laller helgedag in å uppbudsdag; då fulllöljes uppbud nästa måndag derefter.
1 fastebrefvel skall nämnas, burn många alnar den gård eller tomt är bred och lång, så ock i hvilket qvarter och fjerding och emellan hvilka gator och gränder den belägen är.
Om skifte och gåfva vare lag samma.” Rikets Ständer framhärda etc.
Stockholm den 21 Oktober 1863. Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 144- 11 K O 141.
Uppläst och godkänd! hos Ridd. och Adeln den 21 Okl. 1863.
Presle-Slåndel deD 21 — — Borgare-Slåndet den 21 — — Bonde-Slåndel den 21 — — Rikets Stånders underdåniga Skrifvelse, angående förundrade föreskrifter i afseende på tiden, hvarifrån utfärdade allmänna författningar skola vara gällande.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Bet. N:o 22.) S. A. K. Genom Kongl. Cirkuläret till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande den 2 April 1833 stadgas, att de i Kongl. Maj:ts namn eller, i följd af Kongl. Maj:ts nådiga befallning, genom Hof-rätterna, Kollegierna eller andra publika verk utfärdade författningar. uti hvilka icke någon viss tid blifvit utsatt, hvarifrån de komma att gälla, skola från den dag deras uppläsning blifvit börjad i socknens kyrka, eller uti någon kyrka af sådana gäll, der, enligt stadgad ordning, gudstjenst icke hvarje söndag i alla dithörande kyrkor hålles, inom samma socken eller gäll vara ländande till efterrättelse, äfvensom att å alla författningar af vederbörande presterskap bör antecknas dagen, då författningen blifvit uppläst, eller, då sådant icke å en dag skett, när uppläsningen deraf blifvit börjad; och ehuru, genom Kongl. Kungörelsen den 14 December 1833 derjemte är föreskrifvet, att författningars uppläsande från predikstolen skall fullgöras, eller, om det icke medhinnes, åtminstone börjas nästa söndag efter deras ankomst till vederbörande prest; — har likväl, i anseende dertill att utfärdade författningar icke på en gång kunna komma Rikets samtliga pastorsembelen tillhanda, den olägenhet af ofvanberörda föreskrifter följt, att förfaltningarne på olika tider trädt i verksamhet inom de särskilda socknarne eller gällen, hvaraf vållats osäkerhet i rättstillståndet och understundom äfven misstag i lagskipningen; hvarjemte, genom presterskapets möjliga underlåtenhet att ställa sig ofvanberörda författningars innehåll till efterrättelse, för den allmänna rättssäkerheten vådliga följder tilläfventyrs kunna uppstå. 12 Exp edition s- lits k o t te ts Förslag till lindard.
Skrifvelse, N:o 141.