Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S T d r ö j d e ej l ä n g e, i n n a n h o n af h a n s a n d h ä m t n i n g, h ö r d e att h a n sof.
E n t r y c k a n d e k ä n s l a af e n s a m h e t öfver- föll h e n n e, d ä r h o n s a t t h o p s j u n k e n i sitt h ö r n, o c h p å n y t t b ö r j a d e h o n m ä t a golf- vet m e d stora steg, m e d a n t a n k a r n a j a g a d e hvarandra.
Hon t ä n k t e p å sin flicktid, s o m h o n så g o d t s o m g l ö m t under det äktenskapliga lifvets s l i t n i n g a r, o c h j ä m f ö r d e m e d f ö r v å - n i n g o c h u n d r a n sitt n u v a r a n d e j a g m e d d e n l e f n a d s f r i s k a u n g m ö n från f o r d o m.
H v i l k e t b a r n h o n v a r i t, u p p f o s t r a d till l y d - n a d, m e n ej till t a n k e f r i h e t, o c h så f u l l k o m - l i g t o k u n n i g o m lifvets p l i k t e r o c h kraf, att hon e j t a g i t d e m m e d i r ä k n i n g e n, när h o n i k l ä d d e s i g e n m a k a s kall o c h a n s v a r!
H u g o Stråles v a c k r a a n s i k t e o c h m a n l i g t hurtiga v ä s e n i n t o g o h e n n e v i d första åsy- n e n, o c h från d e n s t u n d e n s j ö n k allt a n n a t u n d a n l ö r att b l i f v a f ö g a m e r ä n staffage till h a n s b i l d.
» Ä l s k a d e j a g h o n o m e n d a s t f ö r h a n s ut- s e e n d e?
» frågade h o n sig ä n n u en g å n g o c h stannade för att betrakta h o n o m, m e n där han n u låg, v a r h a n ej lik d e n idealbild från f o r d o m h o n ä n n u g ö m d e i sitt h j ä r t a.
Den starka m i d d a g e n o c h de m å n g a vi- nerna h a d e g j o r t s ö m n e n dvallik, ansikts- f ä r g e n h ö g s a m t d r a g e n s l a p p a o c h här- jade.
(Qualité I n g h i l t e r r a) härstädes lagrad sedan 1891. lixtra lin lfiaFsaia Ä V * H a n såg frågande på henne, ty det låg n å g o t i rösten, h a n ej k ä n d e igen.
» V o r e d e t i n t e b ä t t r e att r e s a ä n d a f r a m till F.
för att få b ä t t r e n a t t k v a r t e r, » f ö r e s l o g e n af h e r r a r n e.
finnas hos alla edra bekanta!
C * » J a g, s o m d e a n d r a, g l ö m d e allt f ö r h v a d h a d e att f ö r t ä l j a.
» » D e t är s a n t!
» » H u r t ä n k e r d u a r r a n g e r a d i g f ö r nat- ten? » » Inte alls!
J a g sitter h ä r i h ö r n e t.
» » U r s ä k t a r d u d å, o m j a g t a r filten o c h lägger under h u f v u d e t?
» hon vet hon och Iduns Hon böjde jakande på hufvudet.
» D e t är j u v a r m t, så d e t o s a r o m ö r o n e n, » återtog han, » o c h här skall m a n n ö d g a s tillbringa natten.
D u s o m inte gjorde n å g o t f ö r s ö k att r o a v å r a g ä s t e r, b o r d e h å l l i t r e d a på tiden. » men Det Sen till, att » D e t v a r j u d u själf, s o m f ö r e s l o g d e t.
F ö r att d u s k u l l e få v a r a t i l l s a m - m a n s m e d d e t d ä r lilla f å r e t A n n i e ä n n u en s t u n d.
» » S o m d u t y c k t e s alldeles b e t a g e n uti! » » H v a d vet du, o m h v a d jag t y c k e r?
» » D e t h a r d u r ä t t i — lika l i t e t s o m d u vet m i n a tankar. » Det var något i hennes ögon, s o m väckte hans uppmärksamhet.
Ett räknetal.
Af V i l m a s o m ett r u m att f å i n ä r h e t e n, » r o p a d e h a n o c h k a s t a d e p ä l s m ö s s a n p å e n af d e h å r d a s k i n n - klädda bänkarna.
» D e t v a r d å o c k s å för- d ö m d t att f ö r e t a g a n å g o t så d u m t s o m d e n här färden — liksom j a g inte för länge s e d a n haft n o g af d e d ä r h e r r a r n e.
» TI- ^ Finnes e n d a s t hos Vid TT A lUT-nrlnTil « ^ * ™ Riks-och Aiim.
!DUN 216 slickade o c h v ä n d e sig bort.
j a g älskade m a, tänkte h o n, när ren o c h sann.
själfva känslan H e n n e s far hade varit aldrig klargjort förstå Modern haft hon p å sin s i d a.
e j e n af d e m?
Något tillbaka, o c h allt s o m drog det ena » Kan alltid, svek.
sådant eller k a n Det var glömnias?
d e n tid Binder det att f å luft, tan att hon men väcka Hon på kvaft brinnande äktenskap enda plikter hem denna en rädd för sig kedja hade varit så g o d t s o m af f e s t d a g a r.
För hemlif, o c h förtroliga m e d d e l a n d e n hade det funnits Det tid.
M e n h a d e h o n haft r o l i g t?
var bittert, det h o n n u m i n d e s.
än en gång hade h o n velat stanna från mat en bjudning; men följt mottagas med hemma m e d för Redigeras af Sophie Linge.
Bidrag Mer tacksamhet.
Jag sällan stilla är, jag stryker jämnt omkring, Och de förslappade j a g välment stär- ker; Om de ä ' vridna, det gör ingenting.
Min järnkraft rättar hvarje fel jag märker.
Jag varmt och smidigt torkar hvarje tår, Och dimmorna jag emot höjden tvin- gar; Ja, till o c h med på mannens bröst jag rår, Om det är vekt, jag det till stadga bringar.
Nu äro de nog representerade, De tio små gåtungar nätta, Som alla befinnas placerade På gissningsområdet lätta.
För lifvet nödvändigt inandande; En höstens rikt yppiga b l o m m a; En uppå en bergsklippa landande; Ord innehållslösa och t o m m a; Säg, hvad är den febersjukt skrattande; Säg ock hvad gör nordanstormen; Hur ropas till kissen, den snattande; En skogsprodukt, långsträckt till for- men; En » läppjande », stundom » berusan- de »; En konung bland träden i skogen; Insjöns af västan sig krusande; att och det att fast v i d sin kärlek, men det var som än icke kunna allt Hon hon ä l s k a — är d e t ej s v å r a r e annat?!
gick fram Den kunde Hans och blinda ställde både kritisera o c h ansikte sig b r e d v i d beundran föreföll var borta, analysera.
henne nästan som när hon betraktade honom.
(Forts.) hade hon försum- XJnder j u n i — a u g u s t i h å l l a s I d u n s e x p e- d i t i o n och h y r a 5 öx P na kl. 1 0 — 5.
i h o p till e t t i n t e t, l i k t verka tiden förut.
under- ter Ingen ej på de dolda ty s i g allt till d e t märker en krafterna, något, för en förrän e n d a grushög, ur hvilken att söka att lefva rädda på, en o c h annan så g o d t sig g ö r a låter.
Hur oxen ej går framför plogen; Hvari gingo glasen nedrasande; Hvad gör hvar och en mejerinna; Hvad tarfvas till råvedens brasande; Ett heligt tal, lätt nog att finna; För odygden något anslående; En som spyr rökmoln och lågor; En liten på sjöarna gående; En lindring i mynlfeberns plågor; För hungriga gamarna vinkande; Ett bandadt som liknar en tunna; Hur går ej den böjde o c h linkande; Hvad bör hvarje fruntimmer kunna; En blå, månggestaltad, hortsväfvande; Ett hus hvari falas offentligt; Hvad utan man bör vara sträfvande; I hvad?
o m det skötes ordentligt; En syrlig, men sötma dock hysande; Hvad kejsaren är närm ' sta grannen; Hvad gör lampan, den bristfälligt ly- sande; Hvad kvinnan är mera än mannen; Snöskorpa i vintersol ' n glimmande; Hvad sjömannen gör ibland bankar; Nu slutar mitt gåtfulla rimmande, Så tomt på poetiska tankar.
A. N — b.
I anehållsforteekning.
yttre glider u n d a n o c h b y g g n a d e r n a störta gäller spillra sin g j o r d e h o n ett yttersta f ö r s ö k e m e l l a n g å t t för- s å d a n t förstörelseverk sker sammanji till det henne, af s m ä r t a, o c h i mark.
under som och.
tomt i n o m skrika hade och nu på en gång hade sjunkit Långsamt marken d y r k ö p t var ej d e n n a frihet!
en främlings, o c h d o c k veknade hennes drag, s m y g a n d e lömska källsprång Ett hon k ä r l e k, tills d e n ö m s e - makarna och barn, känsla och andlig rörelseförmå- nästan uppmuntrat, i till h o n o m kärlek af dag.
Deras ej kärlek skälf- stermatta.
N:r 38 (248) Prenumerationspris Fredagen den 16 september 1892. pr är: Idun m e d Modetidning och kolorerade planscher _ _ kr.
8- — I d u n m.
• 6: 50 Idun e n s a m — » i: — Byrå: K l a r a v.
K y r k o g a t a 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
r T e r m i n e r.
Redaktör och FRITHIOF Träffas a b y r ä n kl. 1 2 - 1.
osima f ed anledning af de nyligen afslutade festspelen i Bay- reuth hafva vi ansett lämpligt att för Iduns läsarinnor presentera den kvinna, som lika genia- liskt som pietetsfullt leder dessa världsberömda fest- spel, vid hvilka uteslu- tande den store hädan- sofne mästarens skapel- ser komma till utförande.
Det är ett ädelt värf, hvaråt denna kvinna vigt sig, och att hon fyller det på ett värdigt sätt framgår till fullo af föl- jande skildring, som med vänligt tillmötesgående ställts till vårt förfogan- de af en både på det musikaliska och litterära området väl bevandrad person, hvars iakttagelser grunda sig på egen er- farenhet från de nu af- slutade feätspelen.
Klockan fattas ännu några minuter i fyra på e. m.
Ute på terrassen framför » Festspielhaus * i Bayreuth, med sin be- undransvärdt vackra ut- sikt öfver den gamla markgrefliga staden, är det ännu lifligt: ett vim- mel af folk från alla världsdelar, ett oafbrutet surr, hvari alla civilise- utgifVare: HELLBERG.
Utglfningstld: hvarje helgfri fredag Löanummerspris I 5 öre (vid kompletteringar).
Gernandts Boktr.-AhtUb.
Anuoiispris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
- r a d Wagner rade, och äfven ett och anuat mindre civiliseradt, språk blanda sig, och, hvad som särskildt torde intressera Iduns läsarin- nor, en samling af toa- letter, från de enklaste och allra mest regelrätta till de extravagantaste, sådan man näppeligen torde finna den på någon annan teater i världen.
Men alla trängas mot ingångarne, ty den an- dra af de tre signaler, som, alltid med motiv ur dagens stycke, utblå- sas framför teatern för att tillkännagifva aktens början, har redan ljudit, och i den rymliga salon- gen är snart hvarje plats besatt.
Endast de två ytterplatserna på neder- sta bänken till venster stå ännu tomma.
Men omedelbart innan det elektriska ljuset släekes och förspelet börjar, öpp- nas dörren ännu en gång, och i det skarpa ljuset från sommardagern där utanför aftecknar sig kon- turen af en hög dam- gestalt, som förd af en manlig arm tar den ena af de tomma platserna i besittning.
Ibland kysser herrn vördnadsfullt hen- nes hand och aflägsnar sig åter, ibland slår han sig ned bredvid henne.
Damen är fru Cosima
IDUN 298 1§52 H v a r j e slaf bär i sin egen hand sin bojas n y c k e l.
" JV.
^ S H A K E S P E A R E.
den ström af främlingar, som mellan 10 — 1 2 göra sin visit i villa Wahnfried, och hvilken mottages af en eller nere af döttrarna.
Efter frukosten far hon direkt till teatern, där hon sedan tillbringar sin dag till föreställningens slut klockan tio till half elfva på kvällen.
Under andra pausen, hvilken räcker en tim- me, ger hon hvarje dag middag, vanligen för ett större antal inbjudna, i salongen, innan- för familj elogen (en del af det s. k. Fiirsten- galerie), och efter föreställningens slut samlas i de flesta fall några af de intimare vänner- na i villa Wahnfried.
D e dagar, då iDgen föreställning äger rum, upptagas regelbundet af större eller mindre tillställningar, hvarje lördag af stor soiré i villa Wahnfried.
Wagner, den store tondiktarens änka och verk- ställarinnan af det testamente han i Bayreuth skänkt samtidens konst.
Herrn är i förra fallet hofkapellmästaren i Karlsruhe, Felix Mottl, som omedelbart beger sig ned i orkestern för att dirigera, i senare fallet kammarsångaren A l b.
Fuchs från Mtinchen, öfverregissören vid årets festspel, och hvilken alltid under föreställningen har sin plats vid fru Wagners sida.
Om någon ledning kan sägas vara rent personlig, så är detta visserligen fallet med fru Cosimas ledning af festspelen.
Med spänd uppmärksamhet följer hon hvarje föreställning från början till slut, och man ser henne där- under ofta hviska med Fuchs, som då lika ofta gör en anteckniag i den textbok han har i handen.
Och innan föreställningen börjar klockan fyra, har hon redan tillbragt minst tre timmar på teatern för att öfvervaka allt, att ej tala om att hennes förmiddagar dess- utom i regeln äro upptagna af partiella re- petitioner med solister eller kören, vid hvilka hon aldrig felas.
Ingen detalj undgår henne, för allt räcka hennes tid och hennes skarpa blick till, och för Bayreuth är ju också in- genting godt nog: intet är så fulländadt, att det ej kan göras ännu fullkomligare.
För en och annan lär väl den envåldsmakt, med hvil- ken hon leder festspelen, vara mindre ange- näm.
Konstnärssjälfsvåldet, till hvilket eljes hvarje teaterledning måste taga hänsyn, har i Bayreuth ingen plats, och ingen konstnär, vore han än världens förnämste, får här vara annat än en integrerande del i det hela, ett medel att gifva det bästa möjliga uttryck åt mästarens intentioner.
Åtskilliga röster inom den tyska och ej alltid afgjordt wagnerfiend!
; - liga pressen ha höjt sig mot hvad man i detta afseende betecknat som en olidlig och otill- börlig despotism, men man skall i de allra flesta fall kunna konstatera, att bakom detta då alltid stått ett missnöje, som haft rent personlig grund.
För institutionen i Bayreuth och för samtidens musikaliskt dramatiska konst i dess helhet är det emellertid en lycka, att det är som det är.
Detta, att en enda vilja behärskar det hela, och att denna vilja tillika förmår att utan några sidohänsyn fullfölja den bortgångne mästarens afsikter, ger åt föreställ- ningarna i Bayreuth, oafsedt den tekniska fulländningen, en konstnärlig enhet, ett djup och allvar i framställningen, som skilja dessa från alla andra teaterföreställningar.
Till dessa större soiréer inbjudas alla, som gjort visit, och här samlas nu allt, som på något sätt utmärker sig på konstens, littera- turens eller bördens område, samt naturligtvis ännu mycket mera, som ej utmärker sig ge- nom någonting alls, utom genom sin lust att se allt det märkvärdiga.
Oaktadt den mag- nifika villan har godt om utrymme (sällskaps- rummen utgöras af den kolossala musiksalen, en lika stor samt en mindre salong och mat- salen), blir trängseln ofta besvärande, då ett par hundra bjudningskort ej höra till ovan- ligheterna.
Men det saknar ju ej ett visst intresse att armbågas med folk, när man hvarje ögonblick riskerar — höllo vi på att säga — att få en knuff af något af samtidens berömdaste namn eller till och med af en kejserlig eller åtminstone furstlig armbåge.
I det senare fallet fick man under in- nevarande års festspel nästan för mycket af det goda.
Den första stora soirén i villa Wahn- fried bjöd på ej mindre än tre » riktiga » prin- sessor, däraf en kejserlig, och det har blifvit en formlig modesak bland Tysklands tallösa furstar af alla grader — för öfrigt som det tyckes äfven bland Frankrikes högsta aristo- krati — att resa till Bayreuth, och alla låta de med nöje bjuda sig till Wahnfried.
Man skall för öfrigt göra dem den rättvisan, att de ej göra någon vidare affär af sig, utan som vanliga dödliga fullkomligt otvunget röra sig bland mängden.
En stor del har till och med under föreställningarna föredragit en van- lig parkettplats framför Fiirstengalerie.
Det kan emellertid ej hjälpas, att de, enligt sa- kens natur, på soiréerna något lägga beslag på värdinnans tid till förfång för de öfriga gästerna.
Men så underkastar sig också fru Wag- ner, för att kunna genomföra detta, ett ar- bete, som ej mången vid hennes ålder skulle stå ut med.
Redan de månader, som föregå festspelens början, då allt förberedes och in- öfvas, äro naturligtvis fulla af mödor och be- svär, men detta är ett intet mot den egent- liga festspels månaden, då till själfva arbetet dessutom kommer ett sällskapslif, en i vid- sträcktaste omfång utöfvad gästfrihet, som en- sam för sig skulle vara arbete nog för de flesta.
Fru Wagner börjar sin dag tidigt.
Mor- gontimmarne användas till parliela repetitio- ner (hvilka ofta kunna börja klockan åtta på morgonen), konferenser och dylikt till klockan half ett, då hon vanligen ser gäster hos sig på frukost.
Däremot visar hon sig ej för Det intressantaste på dessa soiréer blir i alla händelser värdinnan, fru Cosima själf, som lik en drottning rör sig bland sina gäster, för hvilka hon gör les honneurs på det mest fulländade sätt.
Men så har hon ju i detta afseende någonting att påbrå; hennes föräl- drar voro som bekant Franz Liszt och den lika mycket genom börd, älskvärdhet och begåf- ning lysande grefvinnan d ' Agoult, som för- fattarinna mycket känd och uppburen un- der signaturen Daniel Sten.
Fru Wagner är nu i midten af 50-talet, men ser be- tydligt äldre ut (en något äldre syster är gift med Napoleon IILs siste inrikesminister Emil Olivier).
Det snöhvita håret, öfver hvilket hon bär ett mörkt flor, som till hälften täcker ögonen för att skydda dem mot ljuset, den ståtliga, ehuru något lutande gestalten, alltid svartklädd, ger ett på samma gång utsökt förnämt och nästan sibylleaktigt intryck.
Det märkvärdigaste är dock ansiktets uttryck.
Hon har faderns skarpt skurna profil, den böjda näsan, den något breda, men superbt modellerade munnen.
D e blå ögonen stråla (äfven sedan hennes syn de sista åren blifvit försvagad) af intelligens, och när hon talar, komma öfver hela hennes väsen en glans, en liffullhet, som i tusen skiftningar åter- spegla energien, vitaliteten och älskvärdheten i hennes begåfning.
Det torde vara för Iduns läsarinnor be- kant, att fru Wagner först var gift med Hans v. Btilow, som äkta man mindre behaglig än genial som pianist och dirigent.
Om detta äktenskap, efter hvad det säges, ej kunde uppfylla minimalfordringarna på huslig säll- het, blef det nya äktenskapet i stället så myc- ket rikare härpå.
Från det förra har hon medfört döttrarna Daniela, gift med konsthi- storikern d:r Tode, Blandine med en italienare, grefve Gravina, och Isoide.
Det senare skänkte henne sonen Siegfried och dottern Evchen.
* * * Det skulle kunna skrifvas mycket om Co- sima Wagners personliga betydelse för nutidens största konströrelse, och om huru hennes ener- giska ingripande efter mästarens död åter- förde festspelen på riktiga banor.
Då detta emellertid skulle föra långt utom det tillmätta utrymmet, få i stället ofvanstående flyktiga anteckningar efter rent personliga intryck tjäna som ram till den bild, Idun i dag med- delar sina läsarinnor.
Den är utförd efter den sista, nu snart tioåriga fotografi som fin- nes och ger ett icke dåligt begrepp om ori- ginalet, mera dock ej; men när det ej lyckats ens en Lenbachs pensel att åftergifva de un- derbara dragen, kan man rättvisligen knap- past begära mera af fotografien.
Farväl, sommar!
' jfföstens l [röda vittnande, astrar att redan lysa sommarns dagar gått att de fria böljans fjärdar sånger Genom bli blekblå hän mot och det skola luft söder en saga blott.
på svarta ställes sista frysa, vingar svalans flykt, kvittret re ' nförklin- gar kring det näste hon Sakta dalande likt bladen falla nakna grenar, öfver i norden byggt.
gyllne höstlig liksom flingor stig dragna gar, emot aftonhimlen teckna — klin- sig.
Och du tar som du sett och du höra farväl tycker gråt dig ur Sommarn af kära i yppigt i sena fjärdens dör.
stållen, sommarljus, Ben sista kvällen dofva brus.
rosen slock- nar, fjäriln domnar nattens under frostens mörker Ullen nar, där som Men vårens när kyss, bår duk stjärnor tjock-.
lyste skymningsbrasan nyss.
vänligt glimmar, speglad i ett binder du ljufva minnens älskadl ögonpar, i vinterkvällens krans timmar från som- mar ns dar ... Daniel Fallström.
' % BORT MED GIFTERMÅLSANNONSERNA!
I I öder en följd af år ha vi med förtrytelse och förvåning aktgifvit på de i våra allmänna tidningar oupphörligt återkommande giftermålsannonserna, i hvilka än » en ung, bildad (!)
man med fördelaktigt yttre », än » en flicka med förmögenhet » bjuda ut sig på » detta nu så vanliga sätt », och vi ha med stigande harm undrat, huru länge ett så hän- synslöst bruk opåtaldt skulle få passera i denna efter bildning och finhet sträfvande tid.
Allt sedan vi första gången — det är väl nu om- kring tjugo år sedan — sågo sådana annonser, ha vi, oaktadt vårt starka ogillande af dem, med ett visst intresse följt utvecklingen af detta förkastliga bruk, ty vi ha velat se, huru långt detta gyckel skulle drifvas, och om det icke en gång af sig själft skulle upphöra.
Man kunde vänta sig det af vår tid, synes det oss.
Men i stället har det till den dag som är varit i ett ständigt crescendo, så att den rätt- tänkande allmänheten börjar tycka, att saken går alldeles för långt, och erfarenheten har visat, att den har ledt till högst bedröfliga följder.
Om vi nu exempelvis öppna ett nummer af Dagens Nyheter, af hvilken tidning väl aldrig ett enda nummer utgår, som ej innehåller både tre och fyra dylika annonser, kunna vi häraf sluta oss till mängden af dem, som idka spor- ten, och till de förargelseväckande, ja, rent af olycksbringande följder den kan medföra, syn- nerligast då man besinnar den spridning denna och flere andra af våra tidningar ha, och huru de banat sig väg till de aflägsnaste landsorter.
Det är därför sannerligen pä tiden, att nå- gon tar i tu med saken och söker sätta en gräns för ett så onaturligt bruk, ja, man kan nästan säga » samhällsvådligt oskick ».
Länge ha vi väntat, att Idun skulle göra det, ty just i en sådan tidning, så ha vi tyckt, borde striden börja och kämpas ut, och just Idun tillkommer det att väcka på den unga kvin- nan och visa henne in pä den rätta vägen, då hon kommer in på villospår.
Men i stället har Idun själf intagit giftermålsannonser, något som hos mången väckt både förvåning och ogillande *.
Det var därför med stor tillfreds- ställelse vi efter hemkomsten från en liten resa fingo först se » Evas » meddelande, för hvilket vi hembära henne ett hjärtligt t a c k, ty det var rätt att draga fram saken i ljuset, och sedan att Iduns redaktion nu är villig att upptaga striden och öppnar sina spalter för tankeutbyte i denna ingalunda likgiltiga fråga.
» Tillfället gör tjufven », heter det, och vi ha ej kunnat motstå begäret att lika högtidligt som » Eva » inlägga vår protest mot detta » ofog », och vi göra det med djupaste allvar och upp- mana hvar och en rättänkande man och kvinna att göra detsamma.
Ty ingen må tro, att de af » Eva » omnämnda sorgliga händelserna äro enastående.
Nej, om de, som själfva vunnit erfarenhet i saken, ville tala, så skulle man få höra, huru mången blygselns tår, bäfvan och onämnbart bitter stund de fått upplefva för sin tanklöshet att gifva sig in i leken, och man skulle bli fullt öfvertygad om nödvändig- heten att bekämpa detta oförsvarliga lättsinne.
Vår tid gör så mycket för att gifva kvinnan frihet, där hon förr haft tvång, men icke skall hon därför taga sig friheter.
Man kan fordra af vår tids kvinnor, att de skola ha så myc- ket själfkänsla, att de ej på ett sådant sätt prisgifva sig till åtlöje och gyckel, och att de ej besinningslöst kasta sig in i förhållanden, ur hvilka de svårligen fullt obesudlade kunna utträda.
Låt vara, att allra största delen af män insända giftermålsannonser är tillkommen på skämt, ty vi kunna ej tro, att cågon man verk- ligen vill gifta sig med den kvinna, som på den vägen kommer honom till mötes.
Det skulle då vara, synes det oss, ett alldeles säll- synt fall, om han toge henne till godo.
Ett farligt och dåligt skämt är det i alla händel- ser, och bra klent utrustad på både hufvudets och bildningens vägnar skall den människa vara, som ej kan hitta på något bättre sätt att roa sig själf och andra.
Och om det är klandervärdt af en man att belamra tidnin- garna med dessa annonser, så är det detta i dubbelt mått, om en kvinna gör det.
Ingen må komma fram med skälet: » Ibrist på bekantskaper ».
Ty hvilken tid ha man och kvinna sett så mycket af hvarandra i det dag- liga lifvet som just i denna, då kvinnan be- redts tillfälle att inkomma på snart sagdt alla lefnadsbanor, där mannen förut varit ensam, och nu dagligen arbetar tillsamman med ho- nom?
Och är det icke just under arbetet, som man lär känna och bedöma hvarardra?
Man kan väl därför med skäl misstänka, att de, som mena allvarligt med sitt annonserande, just äro såda personer, som antingen ej kunna arbeta eller icke vilja göra det, som taga sin tillflykt till » detta nu så brukliga sätt » och sedan ge sig ut på ströftåg för att se, » hvad han eller hon uppsluka månde ».
Ej heller för den aflägset boende landtbon gäller denna fras, ty på landet är gästfriheten större och rangskillnaden mindre än i städerna.
Umgängestonen är enklare och förtroligare, hvarför man har lätt att knyta bekantskaper, och den ofta ganska talrika ungdomen af båda könen träffas oftare, än stadsbon tror.
Här tala vi af egen erfarenhet.
» Ja, hvad skall man göra vid ofoget? » tänker mången.