Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till kronan skall gästgifvare, som under år 1835, utskänkningsrätt fortfarande utöfvar, erlägga i afgift för tiden till 1 November samma år, utom den i bevillningsförordningen påbudna bevillning, från och med 4 R:dr 24 sk. till och med 75
R:dr, samt idkare af värdshus-, spisqvarters- eller annan näringsrörelse, hvars rättighet då fortfar att vara gällande, från och med 15 till och med 75
R:dr, efter pröfning af kommitté för bevillnings-taxering, hvilken kommitté bör bestämma en högre afgift än den nu i allmänhet stadgad är, då afsättningen anses vara af större betydenhet.
För sådant gästgifveri, hvilket är att anse såsom endast skjutsombytningsställe, vare minsta afgift till kronan för nämnda tid 2 R:dr 12 sk. d) Hvad i 5, 18 eller 23 § stadgadt blifvit skall ej gälla för stad före den 1 Oktober eller för landet före den 1 November 1855.
STOCKHOLM, TUVCKT HOS JOH. BECKMAN. 1854.
N:o S till Särsk.
N:o 13. 1 Reserv a ii o ner:
Af friherre Raub, A. C., »1 nedanstående paragrafer har jag icke delat majoritetens mening: O §• 2.
Då bränvin hittills varit tillgängligt snart sagdt öfver allt både på land och i stad till sa ringa belopp som en kanna och derunder, har Utskottet ansett nödigt, till förekommande af oloflig försäljning, att bränvin på laglig väg äfven hädanefter måtte blifva åtkomligt i mindre parti än 15 kannor; men sorn det förföriska umgänget på krogarne oftast utöfvar ett för sedligheten vådligare inflytande, än sjelfva bränvinsförtärandet, bar.
Utskottet, på det att icke allt för många sådane må blifva anlagda, tillstyrkt inrättandet af s. k. minuterings-ställen, der bränvin icke skulle få förtäras på stället, men kunna erhållas i mindre partier till afhemtning.
Då jag för öfrigt instämmer i delta förslag, har jag icke kunnat gilla den skillnad, som blifvit gjord mellan stad och land, vid bestämmandet af minimibeloppet för försäljningen på minuthandels-ställen.
I stad skulle detta minimum blifva ^ kanna, men på landet 1 kanna.
Likvisst är mindre behof att sätta detta minimum lågt i stad, hvarest man hvarken lärer vilja eller kunna afstå från rättigheten att hafva värdshus, källare och krogar, än på landet, der afståndet kan och bör blifva ganska långt mellan utskänknings-ställena.
Det är sannt, att i regeln har en kanna hittills' varit minsta försäljningsbeloppet, men då derifrån undantag egt rum för jordbrukare, som haft rättighet att till underhafvande och arbetare sälja \ kanna, har undantagandet i verkligheten blifvit regel, alldenstund de flesta köpare på landet varit hänförliga till kategorien af underhafvande eller arbetare.
Sålunda har det vanliga partiet af ett »halfstop» varit för de mindre bemedlade på landet tillgängligt i de flesta gårdar och byar, liksom en »butelj» bränvin, cognac eller punsch varit och äfven hädanefter skulle blifva det i stad.
Det vore i min tanke en stor vinst för nykterheten att i en socken, der nu bränvin halfstopsvis fås på 40 å 50 ställen, kunna inskränka försäljnings-ställenas antal till 1 eller 2.
Väl om minuteringen kunde hållas inom denna gräns!
Går man längre, — vill man betaga arbetsklassen på landet all utväg alt i sitt grannskap kunna lagligen åtkomma sitt förmenta behof, så skjuter man, efter min öfvertygelse, förbi målet.
1 den mån skatten å den lagliga försäljningen blir hög, ökas vinsten — följaktligen frestelsen — för lönkrögare, och i den mån den lagliga åtkomsten för köparen försvå Bil.
A<:o 2 till Särsk.
Utsk. år 1854.
Bet. iV:o 13. 1 2 Bil.
N:o 2 till särsk.
N:o 13. ras, är han angelägen att icke förråda den, sorn tillfredsställer hans begär efter en så kär njutning.
Visserligen är straffet för lönkrögaren afskräckande, men ju härdar# delta är, desto mera öfverseende fruktar jag alt han kan påräkna.
Då till dessa skäl kommer ännu del, att landtmannen svårligen vill skilja sig från föreställningen, alt stadsboen velat i lagstadgandet vinna den fördel, att af sina försäljningsställen draga stora inkomster, till hvilka omkringliggande landsbygd finge skatta, och derjemte bereda tillfälle för Herremännen att buteljvis köpa utländska spirituosa, kan jag ej frånträda mitt i Utskottet gjorda yrkande, att minsta belopp vid minuthandel med bränvin måtte, så på landet som i stad, blifva ^ kanna.
Paragrafen torde då böra erhålla följande lydelse:
Den, som erhållit rättighet att idka minuthandel med bränvin, får sälja minst en fjerdedels kanna. §. 5.
Denna §., befarar jag, kan med den ordalydelse, Utskottet för densamma föreslagit, blifva underkastad misstydning, hvarföre jag föreslår, alt den matte lyda som föijer.* Minuthandel med, eller utskänkning af, bränvin, får ej af samma person i samma gård utöfvas i förening med annan handel, till hvars idkande särskildt tillstånd erfordras. §. 7. Mom. 1.
Minuthandel med bränvin har, ehuru den bordt ega företräde framför krognäring, här blifvit alldeles utelemnad.
Det är icke blott skadligt för nykterheten, utan jemväl orättvist emot de näringsidkare, som, för längre tid än till ingången af nästa försäljningsår, möjligen hafva rättighet att hålla branvins-magasin.
Jag hemställer alltså, att i detta mom. orden: »med utskänkning» måtte ändras till: »under minuthandel eller utskänkning af bränvin». Mom. 2.
Orden: »i samråd» borde rättas till »efter samråd», ty det synes vara oriktigt påbjuda, del magistraten och stadens äldste skola gemensamt afgifva utlåtande om bränvinsforsäljningen, utan alt stadga huru rösterne böra beräknas, eller hvilkendera myndighetens mening skall hafva företräde, om den ena blifver af skiljaktig tanke från den andra.
Rättast torde vara att, i detta, såsom i andra fall, Stadens Äldste höras, innan Magistraten utlåter sig. §. 10.
Utan att Utskottet bestämdt föreskrifvit, att bortauktionerandet af bränvinsförsäljnings-rätligheten ej får ske för längre tid i sender än ett år, vill det likväl af föreskrifterna, sådane de äro af Utskottet föreslagna i åtskilliga paragrafer, synas blifva en följd, att tiden ej kunde vid bortauktionerandet blifva utsatt längre.
Månne likväl det alltid vore nyttigt att ställa de personer, som befatta sig med ifrågavarande näring, på en så osäker fot?
Jag tror det ej, och se här mina skäl:
Det torde vara obestridligt, att, ju redbarare och pålitligare de personer äro, som åtaga sig bränvinsförsäljning, desto mindre ondt åstadkomma de, och ju förmögnare de äro, desto säkrare erlägga de afgifterna och desto angelägnare äro de att ej förverka rättigheten.
Men svårligen kan man hoppas, att personer med ofvannämnda Bil.
N:o 2 tilt Särsk.
A’.-o 13. 3 egenskaper vilja egna sin verksamhet eller nedlägga sin förmögenhet på en rörelse, som, osäker i sig sjelf, ej erbjöde dem någon utsigt för framtiden.
Om de lyckades för året att på rörelsen göra någon vinst, kunde de alltid befara, att rörelsen ginge ur deras hand det följande.
Jag fruktar derför att endast sådane personer, som ingenting ega att förlora, skulle egna sig åt yrket, eller ock att, derest förmögnare personer derpå spekulera, de endast skulle göra det såsom förlagsmän åt de förra, i hvilket fall ansvaringen endast med kroppen kunde böta för de felsteg, hvartill han ofta skulle göra sig skyldig, då han ingenting hade att förlora.
I Norrige, der försäljnings-rältigheten meddelas genom burskaps-bref (se 2 §. i Lov af 6:te Sept. 1845), fortfar den tills den uppsäges eller förverkas eller genom en ny lag skulle blifva återkallad.
Af dessa skäl och då del för närvarande i flera städer är sedvanligt, att försäljnings-rättigheterna bortlemnas på tre år i sender, tror jag det jemväl hädanefter böra öfverlåtas åt lokal-myndigheterna alt, der de finna det ändamålsenligt, bort-auktionera dessa rättigheter pä ett, två eller högst tre år.
I formelt hänseende gäller äfven här anmärkningen vid §. 7 mom. 2., rörande oriktigheten att med hvarandra sammanblanda 2:ne skiljda myndigheter, Magistraten och Stadens Äldste.
Behofvet alt, i händelse dessa myndigheter blefve af olika mening om försäljnings-rättigheternas utbjudande, låta Konungens Befallningshafvande skilja dem emellan, förfaller, om orsaken undanrödjes.
Då bolag i flera släder redan bildat sig lill öfvertagande af bränvins-minutering och utskänkning, i syfte att göra denna rörelse mindre skadlig, hvilket äfven lärer lyckats, anser jag gagneligt att genom särskild föreskrift bemyndiga Magistraterna att kunna sluta aftal med sådana bolag.
Jag hemställer alltså, att paragrafen måtte erhålla följande ordalydelse:
De i §. 7 mom. 2 omförmälda försäljnings-rätligheter varde derefter, jemte dem, som Magistraten, sedan Stadens Äldste hörde blifvit, finner skäligt låta, i uppsagda eller förverkade rättigheters ställe, under nästföljande försäljnings-år ulöfvas, innan Juli månads utgång, af Magistraten utbjudna på offentlig auktion, för högst tre år i sender, åt den eller dem, som åtaga sig afgift för högsta kannetal.
Magistraten ege att, efter Stadens Äldstes hörande, bestämma, om flera rättigheter skola utbjudas samfäldt i ett utrop eller hvarje rättighet särskildt.
Äuktions-anbuden pröfvas af Magistraten, som ege dem, med tillbörligt afseende å do bjudandes behörighet och tjenlighet, antaga eller förkasta.
Bildar sig i stad bolag för öfvertagande af all den minuthandel med eller all den utskänkning af bränvin, eller af beggedera, hvilka eljest skolat, enligt nästföregående moment, på auktion derstädes utbjudas, må Magistraten, sedan Stadens Äldste hörde blifvit, härom med bolaget, utan föregången auktion, sluta aftal för högst tre år i sender.
Härvid får dock afgiften ej bestämmas lägre, än sammanlagda beloppet skolat, enligt 16 §., minst utgöra, i fall försäljnings-rätligheterna varit åt särskilda personer upplåtna. §• 13.
Utskottet har föreslagit, att å landet skall hvarje år på sockenstämma förekomma fråga, huruvida sock nema anén önska, att minul-haudei med eller utskänkning af i Bil. N:o 2 till Särsk.
N:o 13. bränvin skall i socknen få ega rum.
Nu finnas lyckligtvis flera socknar, der föga bränvin förtäres, och der ingen tänkt sig behofvet af något försäljnings-ställe. »Alla frågor äro farliga,» heter det, och den årligen förnyade frågan på socknestämma skulle tvifvelsutan mångenstädes framkalla en håg. som kanske annars aldrig blifvit väckt, för anläggandet af krog eller minuthandels-ställe i socknen.
En sådan anläggning kan, til! förekommande af lönkrögeri, vara behöflig der, hvarest folket är vandt att på nära håll få köpa bränvin halfstopsvis, men skadlig, der sådan anledning ej är för hand.
Dertill kommer, att de årliga förfrågningarne göra icke blott eli onödigt besvär inom socknarne, utan alstra en mängd protokoller, utlåtanden, besvärshandlingar och förklaringar, som alla skola granskas af Landshöfdinge-Embetena, hvilkas tid ock derigenom oftast ändaroålslöst upptages.
Jag har trott det vara nog, att sådan fråga upptoges och behandlades, om och då hon inom socknen väcktes.
Jag har likvisst icke ansett det till fyllest, att frågan då förekomme endast å socknestämma, der öfverrumpling icke så sällan eger rum och ärendena ofta, i anseende till den sorglöshet, folket beklagligen visar för sina kommunala angelägenheter, afgöras af några få personer efter en och annan inflytelserikares diktamen.
Jag har derföre ansett ett så vigtigt ärende böra beredas af Socknenämnd.
Mångenstädes är denna myndighet så sammansatt, att dess omdöme är vida tillförlitligare än de vid socknestämman tillfälligtvis närvarandes.
Men om ock Socknenämnd ej är så qvalificerad, väcker den åtminstone genom sina i olika trakter af socknen boende ledamöter socknemännens uppmärksamhet på frågan, som derefter sorglalligare behandlas å den förestående socknestämman.
Af dessa skäl föreslår jag, alt denna §. mätte erhålla följande lydelse:
Vill någon väcka fråga, alt annan utskänkning, än den, som kan gästgifveri tillkomma, må i socken å landet fä idkas; gore derom framställning hos socknenämndens ordförande före utgången af Mars det är, då försäljningen skall börjas.
Socknenämuden afgifve deröfver yttrande innan slutet af April med utsättande, i händelse bifall till utskänkningen tillstyrkes, af den trakt, hvarinom det må ske, hvarefter yttrandet lill kyrkoherden öfverlem nas.
Denne inhemte, innan Maj månads utgång, på socknestämma, som blifvit två söndagar å rad pålyst, socknemännens utlåtande i ämnet.
Varder framställningen af både socknenämd och socknestämma ogillad; förfalle frågan.
Har åter endera eller begge bifall tillstyrkt, sände, inom 3 veckor från det socknestämma blifvit hällen, kyrkoherden socknestämmo-protokollet och socknenämndens yttrande, jemte eget utlåtande i ämnet, tili Konungens Befallningshafvande in.
Befallningshafvande fatte deri sitt beslut och gifve det socknenämndens ordförande tillkänna.
Fråga, huruvida i sådan ordning tillkommen utskänkningsrätlighet bör upphöra, sedan tiden för dess tillvaro tilländaIupit, skall likaledes väckas och hehandlas.
Tillstyrka både socknenämnd och socknestämma att rättigheten skall indragas; förblifve dervid.
Har åter endera eller begge upphörandet afstyrkt; insände kyrkoherden socknenämndens yttrande och socknestämmoprotokollet, jemte eget utlåtande, till Konungens Befallningshafvande, som ege i ämnet besluta.
Der fråga uppstår, att rättighet till minuthandel med bränvin i socken må beviljas eller ock Bil.
N:o 2 till Särsk.
N:o i 3. 5 beviljad sådan rättighet upphöra, förfares på lika sätt, som om utskänkning nu stadgadt är. §. 14. Mom. 1.
Af skäl, som vid 10 §. anförde äro, yrkar jag, att ifrågavarande moment måtte blifva så lydande:
Rättigheterna för andra tillåtna utskänknings-ställen än gästgifveriet äfvensom för minuthandels-ställena i socknen, varde derefter, innan September månads utgång, af socknenämnden utbjudna på offentlig auktion, för högst tre år i sender, åt den eller dem, som åtaga sig afgift för högsta kannetal.
Socknenämnden pröfve de anbud, som dervid göras, och ege dem, med tillbörligt afseende å de bjudandes behörighet och tjenlighet, antaga eller förkasta. §. 16.
Den för minuthandel med och utskänkning af bränvin föreslagna minimi-afgift, som skulle uppgå på landet till 150 R:dr för den förra och 300 R:dr för den sednare rörelsen, och i stad till 500 R:dr R:gs för hvardera, synes mig så hög, att den flerestädes har samma verkan, som ett förbud mot all sådan rörelse.
I Norrige är minimum bestämdt till 80 R:dr R:gs.
Många af Utskottets ledamöter äro ock ense derom, all nedsättning bör ske.
Jag tillstyrker att nedsättning måtte beslutas å det kannetal, för hvilket inroparen åtagit sig skatt, och ej å afgiften per kanna, emedan, derest en hög afgift är bestämd för hvarje försåld kanna, ett motsvarande fördyrande af halfstopet eller supen blir en följd, och ändamålet att genom ett högre pris inskränka förtäringen vinnes.
Skulle en eller annan försäljare derpå göra betydlig vinst i början, så vore delta så mycket bättre; ty derigenom framkallas redbara spekulanter, och utskänknings-rätten blir vid nästa auktion så mycket högre betald.
Jag föreslår alltså, alt paragrafens ordalydelse måtte blifva följande:
Vid beräkning, som är i 8:de §. för stad föreskrifven, må kannelalet icke sältas för minuthandels- eller utskänknings-ställe lägre än 600 kannor, och vid beräkning, som är i 12:te §. för gästgifveri å landet föreskrifven, icke lägre än 300.
Ej heller får auklions-anbud, som enligt 10 eller 14 §. för hvartdera slaget af handel antages, i stad understiga 600 eller på landet 300 kannor. §• 19- Mom. 2.
Då Utskottet icke ansett sig böra frånkänna gäslgifverier den urgamla förmån, att åt sina innehafvare medföra rättighet att, om de så önska, få utskänka bränvin, hade Utskottet, efter min tanke, ej bordt ställa en sådan, icke åt person, utan åt egendom, medgifven, rättighet i beroende af en tillfällig egares beslut att nedlägga rörelsen.
Jag har derföre yrkat, att §:n måtte lyda, som följer:
Har gästgifvare å landet uppsagt eller förverkat sin rättighet till bränvins-utskänkning, må densamma icke kunna för gästgifveriet åter förvärfvas, så länge det af samma person innehafves.
Uppsägning, som sålunda skett,' må dock icke utgöra hinder att för - 6 Bil.
N:o 13. ▼larfva rättighet till bränvins-utskänkning, på sätt i 15 §. omförmäies. §• 24.
Utskottet har i denna paragraf föreslagit förbud för al! bränvins-försäljning vid ting, mönstringar, mantalsskrifningar m. m.
Obestridligt är det en ovana att supa vid måltider, dricka punsch på eftermiddagen o. s. v., och väl vore om denna ovana kunde utrotas.
Jag hoppas, att så skall småningom ske, derest lagstiftaren räcker handen åt sedoläraren.
Jag fruktar likväl, att målet icke vinnes, om den förre går alltför långt framom den sednare och söker alt med lagens hammare bryta gamla ovanor, hvilka endast långsamt och på den moraliska vägen kunna utrotas.
Så häftigt gingo ej våra bröder Norrmännen till väga i Bränvins-försäljnings-Iagen af den 6 Sept. 1845, icke ens i tillägget till samma lag af den 19 Augusti 1848.
Till och med på marknader är bränvins-försäljning ännu tillåten i Norrige.
Då det emedlertid i ett eller annat pär län visat sig verkställbar! och på det hela välgörande, om ock föranledande något underslef, att förbjuda bränvins-försäljning på landtmarknader, tillstyrker jag att lagen måtte innehålla en sådan helsosam föreskrift, och att förbudet äfven måtte omfatta försäljningen vid auktioner, beväringsmönstringar och sådane samlingar, der hufvudsakligen ungdom och tjenstefolk komma tillstädes, men att förbjuda ali bränvins-försäljning vid andra mönstringar, ting, man talsskrifningar och dylika tillfällen, tyckes mig innebära en öfverdrift, hvartill jag ej vill göra mig skyldig.
På dessa skäl föreslår jag, ali ifrågavarande paragraf mätte erhålla följande lydelse:
Å landet vare minuthandel med eller utskänkning af bränvin förbuden pä eller invid det ställe, der auktion, marknad eller mönstring med bevärings-manskap hålles, eller der menighet för kronoskjutsning eller skallgång samlad är.
Vid annan mönstring, uppbördsstämma, mantalsskrifning, ting eller annan till folksamling föranledande förrättning må ej bränvin försäljas annorlunda än vid måltider åt spisande gäster. §• 26.
I denna §. skulle ali försäljning af spritdrycker å sön- eller helgedag blifva på landet alldeles förbuden och i stad tillåtas endast kl. emellan 1 och 3, för så vidt ej gudstjenst inom staden hålles på denna tid.
Af enahanda motiv, som framkallat min reservation i 24 §., kan jag ej annat än afstyrka denna kraftåtgärd.
Det skulle, om §. antoges oförändrad, blifva förbudet att å sön- eller helgedag få den s. k. aptitsupen för den, som icke hade tillfälle att äta på utsatt klockslag och äfven för denne, om tiden för gudstjensten något ändrades.
Det skulle blifva förbudet i ett läger att å en sön- eller helgedag få något slags spirituosa q. s. v. Föreskriften, som ej komme att af opinionen godkännas, blefve ej iakttagen och försvagade dymedelst endast helgden af de öfrige.
På grund häraf föreslår jag för §. följande ordalydelse:
Under sön- eller helgedag må ej bränvin, som är föryttradt genom parti- eller minuthandel, tiil köpare utmätas eller utlemnas.
På landet vare då all annan utskänkning förhuden, än på gästgifvaregårdar vid måltider till resande, i stad ege vederhö - Bil.
A.-o 2 till Särsk.
A:o l .3. 7 rande injndigliet att bestämma, hvilka timmar om dagen utskänkningen må vara tillåten.
Under gudstjenst skall utskänknings-ställe alltid vara tillstängdt.» af Grefve Mörner, Axel, E. K. »Ehuru jag, på de grunder Herr Professor Carlson i sin reservation anfört, lika med honom anser den af Utskottet föreslagna beräkning af det kannetal bränvin, som må kunna å minuthandels- eller utskänknings-ställen försäljas, vara otjenlig och öfverflödig, helst afgiften icke kommer alt utgå efter de i stad af Magistraten och Stadens Äldste samt å landet af Sockne-nämnden gjorda beräkningar, utan dels efter Taxeringsoch Prölnings-kommittéers bestämmande och dels efter de anbud, som å auktion göras, vågar jag icke hoppas att förordningen om vilkoren för bränvins-försäljning kommer att ändras till öfverensstämmelse med de af Professor Carlson närmare utvecklade åsigter.
Med antagande deremot af de utaf Utskottet framställda hufvudgrunder, hvilka voro definitivt bestämda redan före mitt deltagande i Utskottets öfverläggningar, torde en väsendtlig förbättring i Utskottets förevarande förslag kunna vinnas genom de af Friherre Raab i hans reservation upptagna redaktions-förändringar, i hvilka jag för min del instämmer, äfvensom uti den af Herr von Hartmansdorff i afseende å 22 §. föreslagna förändring.
I öfrigt får jag reservera mig emot följande §§., nemligen: §. 31. 1 denna §. talas endast om de till utskänkning berättigade; men om den som idkar minuthandel med bränvin skulle ega att utsöka och utbekomma betalning för det bränvin han vid sådan handel utborgat, blefve onekligen det med stadgandet i denna §. afsedda ändamål väsendtligen förfeladt.
Derföre och då gäldande af fordringar, sedan de blifvit inför domstol anmälde, kan ifrågakomma utan egentlig lagsökning, såsom t. ex. efter bevakning i konkurs, får jag föreslå, att denna §. mätte erhålla följande lydelse:
Ej må någon ega rätt alt utsöka eller utbekomma fordran för bränvin, som vid minuthandel eller utskänkning blifvit utborgadt. §. 39.
Utskottet har i denna §. föreslagit, att den, som fjerde gången, eller oftare, beträdes med oloflig bränvins-försäljning, skall vara förfallen till urbota bestraffning.
Antages detta, skulle således den, som fjerde gången ställes under tilltal för berörde förbrytelse, kunna, likasom andra grofva brottslingar, med hvilka han hittills ansetts icke böra jemföras, genas't insättas i häkte, vid eller möjligen före början af målets handläggning, och sedermera få i häktet afbida målets slut, som ofta kan dröja ganska länge, flera månader, kanske år, om sådana omständigheter inträffa, som vålla uppskof, hvilket är mycket vanligt.
Härigenom skulle en obillig och tilläfventyrs godtycklig stränghet lätteligen uppstå, och personlig ovilja erhålla ökadt tillfälle till åstadkommande af mångfaldiga och stora svårigheter och olägenheter, särdeles då, enligt Utskottets förslag, enhvar, utom barn emot föräldrar och tjenstehjon emot husbondfolk, eger icke allenast att angifva oloflig bränvins-försäljning, utan ock att derom anställa och utföra åtal.
— Af dessa orsaker, och då Utskottet redan för den, som tredje gången 8 Bil.
Vlsk.
N:o t3. beträdes med sådan förbrytelse, föreslagit strängare bestraffning än hvad i allmänna lagen stadgas för vida gröfre brott, får jag vördsamt hemställa, att Irsta momentet i denna §. måtte ändras till följande lydelse:
Den, som säljer bränvin i mindre belopp, än hvartill han enligt l:a eller 2:a §§. i hvarje fall är berättigad, bote, första gången från och med 10 till och med 20 R:dr, andra gången från 20 till och med 40 R:dr, och tredje gången, äfvensom der förbrytelsen oftare sker, hvarje gång frän 40 lill och med 80 R:dr.
Herr Braunerhjelm har begärt få antecknadt, att de flesta besluten uti förevarande ämne blifvit hos Utskottet lättade vid tillfällen, då han icke varit närvarande.
Herr Hjärne, Harald, har mot förslaget till förordning i ämnet anmält reservation.
Af Herr v.
Hartmansdorff, Aug.: §. 2.
Här instämmer jag hufvudsakligen med Friherre Raab, men går ännu längre.
Genom föreskriften att minuthandlare med bränvin icke fä, i stad, sälja mindre än j och å landet minst 1 kanna, försvåras och torde, synnerligen på landet nästan alldeles, förhindras uppkomsten af minuthandel med bränvin, eller s. k. hränvins-magasin, der rusdrycker icke få på stället förtäras.
Dylika försäljningsställen borde dock gynnas framför krogarne, der bränvin må på stället förtäras, och der frestelsen alt sitta qvar är så förledande och så farlig för kunderna.
Om man, på hränvins-magasin, linge, likasom på utskänknings-ställe, försälja huru litet belopp som helst: så torde på landet, der en hvar, utom lösdrifvaren och tiggaren, hörer till något hushåll, och der följaktligen ingen behöfver att på krog taga sin föda, något dylikt näringsställe kunna i en socken alldeles umbäras, samt kroglefnaden derigenom förekommas, utah att ens den fattige kunde klaga deröfver, att man nödgade honom köpa mera bränvin, än han ville, så framt han skulle erhålla något.
Äfven i städerna kunde krogarnes antal betydligt förminskas, och frestelserna till dryckenskap i samma mån undanrödjas, om minuthandlare med bränvin linge sälja huru litet belopp som helst.