Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rätt förvisa en anklagelse angående en prestmans förhål - 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. lande i embetet, Domkapitlet skall på förhand hafva genom föregående undersökning öfvertygat sig om den anklagades verkliga brottslighet, eller att då Domkapitlet skall ifrån sig till verldslig rätt förvisa anklagelser för röstvärfning m. m. vid prestval, det skall förut hafva förvissat sig om anklagelsens sanning, eller att i något mål eldigt nu ifrågavarande förordning Underrätten skulle af Domkapitlets utlåtande vara förhindrad att skipa den rättvisa, som den fullständiga, i laga ordning anställda, undersökningen lördrar.
Icke lärer väl ett åtals förordnande af Konungens Justitie-kansler eller Rikets Ständers Justilie-ombudsman förutsätta den fullständiga undersökning, att den åklagade ovilkorligen fälles.
Utskottet anför vidare 3:o att »den vaksamhet, som genom Kongl.
Stadgan den 20 Mars 1735 är Domkapitlen ålagd, är icke af den betydelse, som nu ifrågakomna censorskap.»
Det är redan anmärkt att denna stadga tillkom under andra förhållanden och afser den pastorala behandlingen af villfarelser i religionen.
Men då Utskottet slutligen anför att straffet (landsflykt) för ifrågavarande förbrytelse »på sednare åren icke kunnat tillämpas» (sednaste tillämpningen skedde år 1858), och förbrytelsen således de facto varit strafflös, det ock varit fullkomligt likgiltigt i hvilken myndighets hand åklagaremagten hvila!
,» så torde vara nog att för fullständighetens skull upprepa detta yttrande, utan att de anmärkningar, det föranleder, behöfva framställas.
Haltlösheten af dessa skäl vederlägger Utskottets yttrande att man, före förändringen i Domkapitels-inrättningen, behöfde afvakta erfarenhetens vittnesbörd angående utöfningen af Domkapitlens ifrågavarande verksamhet, och att det vore angeläget att dessförinnan ej ur Domkapitlen aflägsna de Lektorer, som äro lekmän, — såsom skulle desse, hvilka ock äro medlemmar af Evangeliskt-Lutherska kyrkan, hafva andra intressen, än de öfrige Domkapitels-ledamöterne.
Utskottet anser, i motsats emot hvad man förut ansett, att
Lektorerne vid elementar-läroverken icke äro så upptagne af sin lärareverksamhet, att de ej kunde hinna daltaga i Domkapitlens göromål.
Det är dock bekant, att Stadgan för rikets elementar-läroverk måst tilldela de Lektorer, som äro
Domkapitcls-ledamöter, ett mindre antal undervisningstimmar än de öfrige, och att de Heste bland dem icke torde anse denna förminskning motsvara den tid, som upptages af dessa göromål, hvilka nu mera äro främmande för de flestas studier, håg, erfarenhet och kännedom af lagar och förhållanden.
Man kan ock nu blifva ledamot af Domkapitel utan att hafva läst en rad i Kyrkolagen eller ens hafva sett denna lag.
Helt annat är förhållandet med Theologie Lektorn, som vid stifts-städernas läroverk, möjligen med ett enda undantag, är eller blifver prebendarie, och för hvilken denna lag med dess tillämpning till större delen utgör tillämpningens sida af hans theologiska studier.
Rektor åter behöfves för skolans angelägenheter, och den duglighet för handlingsverksamhet hans tjenst förutsätter, bör äfven i många andra fall göra hans deltagande i Domkapitlets göromål gagnelig.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. 15 Om således Utskottet saknat giltiga skäl att anse rätta tidpunkten för förändring i Domkapitlens organisation nu vara mera allägsen än förut, så hade det bort åt de framlagda förslagen egna mera uppmärksamhet än under denna oriktiga förutsättning skett.
Så mycket mera skäl hade varit att icke nu undanskjuta denna fråga, som det är kändt att Kongl. Maj:t uppskjutit att fatta beslut om de vid läroverken le digblifvande prebende-pastoraten till dess frågan om förändring af Domkapitlens or ganisation blifvit i nåder pröfvad, och ännu icke, mig veterligen, vidtagit någon åtgärd i detta afseende, hvarföre möjligheten af deras användande för denna organisation ännu står öppen.
Utskottet har äfven sökt stöd för sitt afstyrkande i några vid de framställda förslagen gjorda anmärkningar.
Då jag, för min del, tinner det af Domprosten Knös framställda lämpligt och antagligt, inskränker jag mig till att granska de anmärkningar, som dervid blifvit anförda.
Det af Rikets Ständer vid förra riksdagen antagna förslag grundade sig till en del på »valprincipen.»
Deri är visserligen en skilnad emellan detta förslag och det nu ifrågavarande.
Men denna valprincip har icke blifvit af Kongl. Maj:t godkänd, och visserligen på goda skäl.
Den har icke vid stifts-styrelserna funnits.
Derigenom skulle ock inträffa att Domkapitlens Ordförande, Biskoparne, vid hvilkas utnämnande Konungen är bunden inom ett af stiftets Presterskap upprättadt förslag, och flertalet af ledamöterne skulle utses af stiftets Presterskap.
Det förtroende, Utskottet vid förra riksdagen trodde derigenom skola beredas dessa ledamöter, har ofta nu vunnits af icke valda ledamöter, och skall utan tvifvel alltid förvärfvas af den redbare och duglige mannen, såsom ock erfarenheten visat att den valde embetsförvaltaren kunnat förlora det ibland dem, som valt honom.
Dessa och flera andra skäl, hvilka det torde vara öfverflödigt att här upprepa, tillstyrka frånträdande från denna grundsats i detta fall.
Då motionären åberopar häfden, så finner Utskottet dervid den betänklighet, att denna häfd i icke oväsendtlig mån leder sitt ursprung från katholska kyrkan.
Jag kan ej föreställa mig att Utskottet velat lägga vigt på denna anmärkning.
Men vid saken är icke heller någon fara i detta hänseende.
Man kan nemligen i de flesta delar låta häfden stanna vid Konung Carl IX, hvilken i antikatholsk ifver icke eltergaf någon, och sjelf var böjd att finna ett fel i allt, som syntes från katholska kyrkan leda sina anor.
Ett konseqvent genomförande af denna »häfdens princip» skulle, menar Utskottet, föranleda att »ingen förändring alis borde ifrågakomma», att det gamla blefve evigt bestående.
Men icke är denna ståndpunkt af blindt och halsstarrigt stillastående den, på hvilken ifrågavarande förslag befinner sig.
Det är deremot bestämdt genom den enda sansade grundsatsen för all verklig förbättring inom samhällsförfattningen, att låta förändringar utveckla sig ur ett folks historiska lif, låta häfden hafva ett ord med vid fråga örn sådana förändringar, och ej lemna det åt theorier, som, ié Lag-Utskottets Betänkande N:o 47. ensamme målsmän för reformer, blifva lösa hugskott.
Dessutom är ju bär just fråga om att förändra, icke att behålla det som är, hvilket ej passar för nya förhållanden.
Utskottet finner den föreslagna sammansättningen af Domkapitlen icke gifva bättre garantier för att ledamöterne »hvar för sig» äro skicklige att deltaga i de olikartade göromålen.
Förslaget och de för detsamma anförda grunder, visar hvari denna trygghet skulle vara att finna.
En stor del af målen kunna afgöras af tre personer.
Ordföranden måste förutsättas ega skicklighet och förfarenhet inom alla områden för Domkapitlets verksamhet.
Vid ecklesiastika frågors afgörande bör han kunna påräkna sakkunnige mäns biträde genom
Domprosten och andra presterliga ledamöter.
Vid skolfrågor, så vidt dessa tillhöra Domkapitlen, om icke af alla ledamöter, hvilket i afseende på folkskolorna bör vara fallet, åtminstone af läroverkets Rektor och Theologie Lektor.
Vid tillsättningar af embeten bör sakkännedom kunna påräknas för kyrkliga embeten af alla, kanske med undantag af läroverkets Rektor, således i allt läll fyra.
Vid tillsättning af lärare vid elementar-läroverken äro Domkapitlen berättigade att vid profs alläggande och bedömande till biträde kalla sakkunnig person utom Konsistorium.
Då således icke heller de af Utskottet särskildt emot detta förslag riktade anmärkningarne ega giltighet, hemställer jag att antingen Utskottets Betänkande måtte ogillas och Domprosten Knös’ förslag godkännas, eller Utskottets förslag återremitteras, med föreläggande för Utskottet att inkomma med förslag lill Domkapitlens organisation, utarbetadt i enlighet med de i Domprosten Knös’ motion framställda grunder.» Herr Domprosten Björling har anhållit få antecknadt, det han i Utskottets beslut ej deltagit.
Rumstedt, 1860 Lag-Utskottets Utlåtande JW 48. 1 N:o 48.
Ank. till Exp.-Utak. den 1 Sept, 1860, kl. 1 midd.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut inom Riks-Slånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande JVs 33, i fråga om antagande af ny Konkurslag samt nya lagar angående boskilnad och urarfvagörelse.
Särskilda delar af nämnda Betänkande hafva, enligt till Utskottet ankomna protokollsutdrag, blifvit, på grund af gjorda anmärkningar, från ett eller flera Riks-Stånd till Utskottet återremitterade: de öfriga delarne åter äro af Riks-Stånden godkända, antingen oförändrade eller med mindre väsendtliga redaktions-förändringar.
Men äfven i de sålunda godkända delar hafva Ridderskapet och Adeln samt Preste- och BondeStånden lemnat
Utskottet öppet att föreslå de jemkningar, som kunna finnas nödiga.
Ridderskapet och Adeln har derjemte förklarat sig medgifva, att stadgandet om frälsemans privilegierade forum i konkurs- och boskilnadsmål må upphäfvas, dock med vilkor och under förutsättning, att förslaget till ny Konkurslag varder af Rikets Ständer och Kongl. Maj:t till dess hufvudsakliga delar antaget.
Utskottets förra Betänkande innefattade tre särskilda afdelningar.
Den första utgjordes af Förslag till ny Konkursiag.
Af detta förslags särskilda delar hafval, 5, 8, 10, 12, 13, 18—20, 22—24, 26, 28 och 29 §§, sednare delen af 31 §, 32—34, 37, 39—44, 46—50,62—58, lith. till R.
Prat. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 25 Uäft. 1 2 Lag-Utskoltets Utlåtande M 48. 61—66, 68, 72, 73, 76, 77, 81, 83—85, 87, 88, 91 — 103. 105—109, 112—121, 124, 128—130, 132—135, 138, 139, 141 —143 samt 145 §§ blifvit oförändrade, i enlighet med Utskottets förslag, af samtlige Riks-Stånden godkände eller, såsom det i protokolls-utdraget från Högv.
Preste-Ståndet heter, lemnade utan anmärkning.
Af tre Riks-Ständ på enahanda sätt godkände iiro 3, 4, 6, 7. 15 —17, 21 och 30 §§, förra delen af 31 §, samt 60, 69, 75, 79, 80, 82, 86, 90, 104, 110, 111, 131, 136, 137 och 144 §§.
Och har vid sådant förhållande, tskottet funnit de af endast ett Riks-Stånd i hvarje af dessa delar framställda anmärkningar icke böra föranleda till ändring i Utskottets förslag, utan i den mån sådant påkallas af möjligen skeende förändringar i andra delar af förslaget.
De §§, i afseende å hvilka Utskottets särskilda yttrande nu påkallas, äro följande: § 2- Godkänd af Borgare- och Bonde-Stånden, har denna § deremot blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet till Utskottet återremitterad.
De anmärkningar, som inom förstnämnda Riks-Stånd deremot blifvit framställda, äro, dels att de här uppställda vilkor för tvungen konkurs vore vida rättsenligare och enklare uppställda af Lag-Beredningen i dess förslag till Handels-Balk, dels ock att de i 1 och 4 momenterna af denna § gjorda förutsättningar att »anledning voro för handen, det gäldenär förblifver utrikes för att undgå borgenärers kraf» och att »gäldenär svikligen, borgenärer till förfång, afhänder sig eller undanskaffar sina tillgångar», voro svåra att bevisa.
Beträffande nu först §:ns uppställning, så har Utskottet, alldeles i motsats ti|l hvad en ledamot af Ridderskapet och Adeln anmärkt, funnit den af Utskottet godkända uppställning hafva ett afgjordt och bestämdt företräde framför den af Lag-Beredningen antagna, och detta just deruti att Utskottets är både »rättsenligare» och »enklare», så vida eljest det är rationelt och bidragande till enkelhet att skilja det konstitutiva i en lag från det processuella.
I detta särskiljande ligger företrädet af Utskottets förslag, hvilket i 2, 3 och 4 §§ uppställer de fall, då tvungen konkurs må sökas, samt i 6, 7 och 8 §§ lemnar föreskrifter om procedere dervid.
— 1 fråga åter om den anmärkta svårigheten alt bevisa de i 1 och 4 momenterna af 2 § gjorda förutsättningar, så har den talare, som framställt anmärkningen mot 1 momentet, ansett densamma böra föranleda till en skarpare begränsning af delta moments innehåll, så att det ej måtte gifva anledning till ett domslut på grund allena af suppositioner, hvaremot den talare, som gjort anmärkningen mot 4 momentet, ansett detta kunna utgå.
Hvaruti den yrkade begränsningen af 1 moms innehåll skulle bestå, är emellertid icke uppgifvet, och Utskottet har funnit en trängre begränsning deraf ej kunna ske, så vida lagbudet skall hafva någon praktisk betydelse, samt ej heller, med afseende å våra Domstolars varsamhet vid lagtillämpningen, vara nödig. Lag-Utskottets Utlåtande M 48.
För uteslutande åter af 4 mora. lärer den omständighet, att det der förutsatta fall stundom kan vara svårt att bevisa, icke utgöra giltigt skäl.
Kan det bevisas, torde ingen bestrida att ifrågavarande omständighet är en af de mest rättmätiga anledningar till konkurs, och omöjlig är en sådan bevisning ingalunda.
Utskottet anser således detta moment böra qvarstå.
Preste-Slåndet åter är ingen annan anmärkning gjord emot denna § än att, då innehållet deraf nära sammanfölle med innehållet af den 3:dje, dessa §§ ock »bort få sammanfalla till formen» och ej behöft särskildt uppställas.
— Skilnaden emellan 2 och 3 §§:s innehåll är emellertid ganska väsendtlig.
Den förra afscr nemligen borgenärer i allmänhet, men den sednare endast sådana borgenärer, hvilkas fordringar äro jörjallna.
Häraf torde uppställningen af två särskilda §§ tillräckligt motiveras, och får, på grund af hvad nu blifvit anfordt, Utskottet vördsamt för Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet ånyo framlägga denna §, sådan den i Utskottets förra Betänkande lyder. § 9- Bonde-Ståndet har återremitterat, men Preste-Ståndet lemnat utan anmärkning denna §. hvilken blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet godkänd allenast med den ändring att det i början af §:n förekommande ordet naftrcidesansökning)> utbytes emot »konkurs-ansökning».
En sådan redaktionsförändring är ock afsedd genom återremissen från Bonde-Ståndet, och då ordet konkurs-ansökning på flera andra ställen är i Utskottets förslag användt, får Utskottet vördsamt inbjuda Piestc- och Bonde-Sl&nden att med de andra begge Riks-Stånden i denna del sig förena. § H Preste-Ståndet har lemnat utan anmärkning denna §, som deremot blifvit af de öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterad.
Syftet af Borgare- och BondeStåndens återremiss är emellertid endast det, att efter ordet gäldenär på två ställen i denna § måtte införas orden meller hans sterbhus-delägare»
Detta finner dock Utskottet mindre nödigt, enär det väl ändock icke kan falla någon in att betvifla, det §:ns stadganden jemväl äro tillämplige, då gäldenären representeras af sterbhusdelägare.
Eljest borde, med samma skäl, här äfven uppräknas bolagsmän och förmyndare, som representera en gäldenär, m. fl. Hvartill en sådan vidlyftighet skulle tjena, kan dock Utskottet icke inse.
— Beträffande återremissen från Ridderskapet och Adeln, så synes densamma föranledd af betänklighet, att gifva åt en jäfvig domare de uppdrag, som i denna § omförmälas.
En sådan betänklighet är emellertid icke delad af de öfrige Riks-Stånden, hvadan Utskottet anser sig böra 4 Lag-Utskottets Utlåtande M 48. till Bidderskapet och Adelns samt Borgare- och Bonde-Ståndens antagande, denna §, oförändrad, ånyo framlägga. § U Preste- och Borgare-Stånden hafva godkänt denna §, hvaremot Ridderskapet och Adeln saint Bonde-Ståndet återremitterat densamma.
Så vidt de Utskottet tillhandakomna diskussions-protokoller utmärka, afses dock med återremissen hufvudsakligen endast en redaktions-förändring, i hvilket afseende blifvit anmärkt, att den sats, som slutar med orden »då konkursen börjad är» borde med den följande satsen genom ett binde-ord förenas.
Medgifvande riktigheten af denna anmärkning, hemställer Utskottet alitså, det måtte Bikels Ständer för början af denna § bestämma följande förändrade lydelse: ))J den stämning, som, enligt hvad i detta Kap. sagdt är, å borgenärer ut får das, skall nämnas dagen, då konkursen bör jad är, samt utsättas viss dag näst efter två, eller,» — •— etc. § 25.
Denna § är godkänd af Preste- och Borgare-Stånden, äfvensom af Ridderskapet och Adeln, dock af sistnämnda Riks-Stånd med följande tillägg: »Ar gäldenär gift; varde kallelse å hans hustru jemväl utfärdad» Bonde-Ståndet har återremitterat §:n, i syfte att deri få infördt ett sådant tillägg som det af Ridderskapet och Adeln beslutade.
Såsom skäl derför har blifvit åberopadt, att som hustru, då konkurs uppstått, hade skyldighet att, derest hon ville söka boskilnad, gora ansökning derom senast å inställelsedagen, vid préklusiv påföljd, så borde hon, medelst kallelse till det s. k. första förhöret i konkursen, blifva bevisligen underrättad derom, alt konkurs uppstått, hvarjemte hennes närvaro vid omförmälda tillfälle kunde vara nö dig, på det hon måtte få afgifva förslag å den, som hon önskade förordnad till sin gode man.
— Utskottet vill icke bestrida lämpligheten af den kallelse å gäldenärs hustru, som således blifvit ifrågasatt, men finner stället, der detta tillägg blifvit föreslaget till införande, icke vara väl valdt.
Förevarande § handlar nemligen uteslutande om sättet för afläggande af gäldenärseden, och dermed synes en föreskrift om rätt för hustru att erhålla underrättelse om konkursen hafva rinsa eller intet sammanhang.
Ett lämpligare ställe för införande af omförmälda tillägg har Utskottet funnit i 140 §, hvadan Utskottet, i afseende å ifrågavarande 25 §, vördsamligen hemställer, det måtte Bidderskapet och Adeln, med frångående af sitt redan fattade beslut, äfvensom Bonde-Ståndet förena sig med de begge öfriga Biks-Ständen om antagande af denna § oförändrad.
Lag-VIskottets Utlåtande JYi 48. 5 § 27- Ridderskapet och Adela har godkänt denna §, dock med införande deri af orden samt sterbhusdelägare efter orden gäldenärs hustru.
Preste- och BorgareStånden hafva återremitterat densamma, hvaremot Bonde-Ståndet godkänt §:n sådan den blifvit af Utskottet föreslagen.
Syftet af Borgare-Ståndets återremiss är emellertid endast åvägabringande af samma redaktions-förändring, som Ridderskapet och Adeln redan beslutat.
Utskottet finner dock det ifrågasatta tillägget angående sterbbus-delägare vara lika litet nödigt här som i 1 \ §.
Att sterbhusdelägare, som äga kunskap om boet, ändock äro pligtige, der så äskas, att bouppleckningsed aflägga, synes tydligen af andra punkten i förevarande §, der en sådan skyldighet är ålagd »tjenare och andra, som om boets tillstånd kunskap ega.» Inom Preste-Ståndet åter har blifvit anmärkt, att det genom denna § skulle blifvit kategoriskt ålagdt gäldenärs barn att bouppteckning med ed styrka, men att edgångs-skyldighet endast borde dem föreskrifvas »der så skäligt pröfvas.»
Det kategoriska i Utskottets förslag är emellertid endast uttryckt på detta sätt: »Är gäldenär död, eller har han vikit undan; åge Rätten ock förelägga barn, som till laga ålder komna äro, att bouppteckningen edeligen styrka.»
Den vid lagspråket vane, som jemför detta stadgande med det föregående af denna §, lärer väl i uttrycket åge icke inlägga något kategoriskt.
Men då nämnde ord på andra ställen i lagar och författningar någon gång, ehuru undantagsvis, begagnas såsom synonymt med åligga, är Utskottet villigt, att, såsom ledning för den i lagtolkning mindre hemmastadde, här föreslå det inom Preste-Ståndet äskade förtydligande.
Med rättelse derjemte af ett på fjerde raden i förra förslaget förekommande, inom Borgare-Ståndet anmärkt tryckfel, i så måtto att i stället för har han blifvit satt han har, hemställer Utskottet alltså, det mätte Rikets Ständer, — Ridderskapet och Adeln samt Ronde-Slåndet med frångående af sina redan fattade beslut, — - för ifrågavarande § antaga följande lydelse: »Gäldenärs hustru gånge ock sådan ed sorn omförmäld är, der någon af borgenärerna det åskar.
Tjenare och andra, som om boels tillstånd kunskap äga, åligge jemväl, der så äskas, att det uppgifva och uppgiften med ed fästa.
Ar gäldenär död, eller kar lian vikit undan; åge Rällen, der så skäligt pröfvas, förelägga barn, som lill laga ålder homna äro, all bouppteckningen edeligen styrka.
Omyndig förklarad, hvars egendom till konkurs afträdes, vare ock pligtig bouppleckningsed aflägga, der Rätten eller Domaren så skäligt profvare c Lag- Utskottets Utlåtande Jt/3 48. § 35- Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Slåndet hafva godkänt denna §, förstnämnde Rlks-Stånd dock med den förändring att i stället för det der förekommande ordet a/trädes ansökning skulle införas ordet konkurs-ansökning.
Preste- och Borgare-Stånden hafva deremot, på grund af gjorda anmärkningar, återremitterat §:n till Utskottets vidare behandling.
Den fråga, hvarom skiljaktiga meningar sålunda uppstått, är den, huruvida till konkursbo skall räknas endast, på sätt nu är i lagskipningen antaget, den egendom, gäldenären vid konkursens början äger, eller, såsom Utskottet föreslagit, jemväl hvad gäldenären under konkursens lopp tillfaller af sådan beskaffenhet, att det för gäld kan i mät tagas, dock med det undantag, Utskottets förslag till förmån för gäldenären innehåller.
Det är denna Utskottets åsigt, hvars riktighet blifvit jäfvad inom Borgare-Ståndet af några dess ledamöter samt inom Preste-Ståndet hufvudsakligen af en dess ledamot, hvilken, med åberopande af dock ej namngifna kommentatorer, beskyllt Utskottet för ett »stort missförstånd ej mindre om sakens rättsenliga betydelse, än om de utländska lagstiftningars anda och rälta mening», dem Utskottet till stöd för sitt förslag åberopat
Oaktadt detta stränga domslut samt ett noggrannt öfvervägande af de skäl, som för den motsatta åsigten blifvit anförda, kan dock Utskottet icke frångå den mening, som i dess förra Betänkande blifvit yttrad.
Skulle Utskottet hafva missförstått de utländska lagstiftningarnas rätta mening ■ . ^ härutinnan, så är detta ett missförstånd, som Utskottet delar åtminstone med några af de utmärktaste rättslärde, hvilka öfver dessa lagstiftningar utgifvit kommentarier.
Den yngsta af nyare konkursordningar, nemligen den Preussiska, uttalar dock i sin \ § ifrågavarande af Utskottet omfattade grundsats på ett sätt, som icke kan misstydas och som ej heller blifvit inom Högv.
Preste-Ståndet missförstådt.
De rättslärde, som utarbetade nämnde lag, åberopade, likasom den Preussiska regeringen i sitt förslag till de Preussiska Kamrarna, såsom stöd just för ifrågakomne grundsats, exemplet af de Fransyska och Belgiska Konkurslagarna, den förra af år 1838 och den sednare at år 1851, — och ej heller Utskottet kan finna någon tvetydighet i dessa, minst i den Fransyska, hvilken i art.
443 uttryckligen förkunnar gäldenärens skiljande från förvaltningen af alla hans lillhörigheter, »jemväl dem, sorn kunna tillfalla honom så länge han är i konkurstillstånd.»
Hvad skulle väl detta stadgande betyda, om ej det att konkursmassan äfven skulle erhålla de nya tillgångarna?
Ingen lärer väl vilja påstå, att sysslomännen, som skola omhändertaga äfven dessa tillgångar, skulle förvalta dem åt gäldenärens efter konkursens början tillkomna borgenärer.
Och hvad skulle väl gäldenärens skiljande från förvaltningen innebära, om han ägde rätt att genom ny skuldsättning till huru stort belopp som helst gravera den sålunda af bor genärerna eller deras syssloman omhändertagna egendomen?
All tvekan i detta hänseende häfves dock, om man vidare granskar samma lags sladganden om försäljning Lag-Utskottets Utlåtande M 48 / af all sä val fast sorn lös egendom samt utdelning af den influtna köpeskillingen bland konkurs-borgenärerne.
En sådan tolkning af de Fransyska och Belgiska lagarne bekräftas äfven genom hvad de kommentatorer anfört, af hvilkas skrifter Utskottet .haft tillfälle att taga kännedom, såsom Boulaij-Paly Renouard 2J, Par dessus 3) m. fl., för alt icke nämna de många Tyska rättslärde, hvilka, om de ock ej alla gillat principen, likväl utan tvekan antagit densamma vara uttryckt i nämnde lagar.
Visserligen fästa några af dessa kommentatorer uppmärksamhet derå, att af hvad gäldenären efter konkursen tillfaller, blott så mycket kan ingå till konkursmassan, som återstår sedan afdrag skett för de skulder, hvilka vid den nytillkomna egendomen häfta, — en doktrinär sats, hvilken, såsom ock blifvit anmärkt, är i sig sjelf så klar att den ingalunda behöft i positiv lag uttryckas och hvilken ej heller strider emot Utskottets förslag.