Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla » hålla upp », gamla och unga, den eleganta damen, tjänarinnan och arbeterskan, ja, till och med skolflickan i den korta klädningen — hvilket senare naturligtvis måste betraktas såsom en öfverloppsgärning, såvida den icke företages för öfnings skull!
Men endast ett fåtal, ett mycket ringa fåtal förstår, hur man bör hålla upp klädningen.
Och dock är detta en konst, som borde studeras, både från estetisk, sanitär och ekonomisk synpunkt.
Hvad tjänar det till att taga ett litet grepp i ena sidan af klädningskjolen och sedan gå och tro, att man är räddad från alla faror, när dock klädningen släpar bak, hvilket man med den allra minsta lilla eftertanke borde förstå?
Mer prak- tiskt, men rent af stötande fult är, när man tager ett duktigt grepp i alla kjolarna och ener- giskt drager dem åt sidan.
Då är man visser- ligen räddad från damm, fukt och smuts, men man bereder sin nästa ett skådespel, som icke alltid är så vackert.
För några dagar sedan var jag ute och pro- menerade och studerade dervid damernas sätt att » hålla upp », Där kommer en ung dam raskt gående — hon är en förträfflig illustration till nyss nämnda sätt att » hålla upp ».
Alla kjort- larna hopsamlade i ett fast grepp och dragna åt nögra sidan — men anar hon månne att man tack vare hennes öfverflödande energi vid » upphällningen » ser ett par stora fötter, iförda tjocka snörkängor, ett par duktiga ben, mycket bastanta, klädda i hemstickade, tvärrandiga röda och svarta strumpor, där ofvanför ett par tum af en hvit — — — men det är kanske icke värdt att gå längre i benämningen af de olika plaggen!
Därtill kom att upphållningssättet för- rådde, hur illa den unga damen gick — först hälen hårdt i marken, så smällde tån emot, så att smutsen yrde omkring — vänstra foten vänd inåt — hvarför gå fruntimmer så gärna med vänstra foten inåt?
— Men nu ser jag en äldre dam, som » håller upp » på sätt som först omnämndes.
Högra sidan af den vackra svarta klädningen är uppdragen öfver halfva underkjolen, men bak släpar den, så att den redan är försedd med en kvartersbred smutsbård.
Hvilken jämmer när vi komma hem — och hvad skall Hilda eller Anna eller Emma, eller hvad jungfrun nu heter, säga — det blir kanske icke så roligt.
— Nu kommer jag till det tredje sättet att » hålla upp », och detta är i mitt tycke det mest smakvidriga, ehuru det är icke så litet praktiskt.
Det är endast unga damer som använda det; åtminstone har jag aldrig sett någon äldre person våga sig på att försöka det.
Man tager upp klädningen i bada sidorna — detta sker mer eller mindre illa — för händerna litet framåt, så att klädningen faller i några djupa veck — och så går man.
Framifrån ser det icke så illa ut, men i profil och bakifrån — ja, då är det rent af bedröfligt!
Klädningen måste, när den på detta sätt drages framåt, naturligtvis sluta till vid knävecken och hälarna, och ganska ofta lägger den sig i tvärveck ofvanför kängskaftet.
Vackert — inte sant?
Tänka aldrig de unga damerna på, att de alldeles icke äro skapade så- som skogsrået?
Vid hvarje rörelse af teckna sig kroppens linier, och för öfrigt blir det alltid något tvunget i hållningen, hvartill måhända icke så litet bidrager den ovanan så mången har att gå med hufvudet framåtlutadt.
i 132 Gärna skulle jag vilja tillägga något om kvin- nornas sätt att röra sig, deras ovana att gå krokiga, att svänga med armbågarna, att hvila på höfterna (hvilket framkallar den vaggande gången, som så skönt påminner om gåsen?)
gå inåt med fötterna, trippa eller taga steg som en soldat — men jag vågar icke riskera deras misshag genom ännu flere anmärkningar och slutar därför med följande uppmaning: Gamla och unga, fruar och flickor, lären er den nyttiga konsten att » hålla upp » med förstånd — och kunnen I ej göra detta, så fästen upp edra klädningar — antingen medels dragband eller säkerhetsnålar — innan I gån ut, ty däri- genom undgån I faran att förstöra edra kläder eller exponera — mer än I önsken!
* Den slocknande stjärnan.
l i d e n - är förbi, människorna äro borta, 1 den sista pendeln har stannat, det sista hjärtat har tröttnat.
Tanken grumlas ej mer af ord, drömmen dräpes ej mer af verklighet, vägen villas ej mer af tyifvel.
Skådespelet är slutadt, bofvar och narrar vandra ej mer öfver de bräden, som före- ställa världen; ridån är fälld för tårar och löjen, för smärta och glädje, för Hamlet och Don Quijote.
Vulkanerna hafva länge sedan slocknat, solen själf har blifvit gammal och svag.
Is och snö hafva begraft hvad hand och hjärna skapade.
Endast ett litet stycke förklaras ännu af lifvets skönhet, ett stackars litet stycke, som söker säga hvad som var.
Det är nej- den mellan Phrat och Tigris, Paradisets land, där Eden låg en gång i tidens mor- gon.
Kulturen och striderna hafva dragit världen omkring, riken hafva grundats, spi- ror hafva brutits, men slutet blef där vag- gan stod.
Där kvittra i skärande vemod de siste näktergalarne svanesång.öfver varandet, där kyssa sorglöst de sista fjärilarne blommor- nas brokiga kalkar.
Och i det tynande lju- sets bleka strålar sofver en månghundraårig alligator, som i sin barndom skådat den siste af dem, hvilka en gång kallade sig världens herrar.
Han sofver roligt, den gamle, ty han vet, att han ej skall väckas af flic- kornas gäckande skratt eller männes rass- lande vapenlek.
Han vet, att den sista sån- gen är sjungen, den sista bönen hviskad, den sista eden bruten.
Lugnet har vändt åter, det stora heliga lugnet, hvarom de gamle talade, då världen var ung.
Det har sänkt .sig som en rosen- färgad slöja öfver orons värld, som afto- nens medlidsamma töcken öfver bragdernas blodiga fält.
All synd och all nöd, alla brott och alla kval äro borta, evigt borta.
Den flygande holländaren har fått kasta ankar vid Lyck- salighetens ö, den vandrande juden har fått fälla sin nötta krumstaf.
Gåtan är löst, allt godt är gäldadt, allt ondt försonadt.
De slöto sig allt trängre tillhopa, de en- samme af de yttersta tiderna, de famnade hvarandra i hopplös bidan likt drunknande på spetsen af den klippa, dit floden ej ännu nått.
Vetenskapens heroer och martyrer voro alla glömda; de hade ju verkat så föga.
Skaldernas harpor voro längesedan stumma; de hade ju spelat för guld.
Endast en lät ännu höra några brutna toner och till ho- nom hade de lyssnat längst och trognast.
IDUN I Norden hade den tändts, den flamman- ed e faklan, som lyste genom de sista tider- na, det stora ljuset, till hvilket den trötta världen skådat upp i salig tjusning, af Nor- den var han boren, den siste siaren, som ensam talade, när alla andra tystnat.
När flmbulisen bredt sitt bårtäcke öfver det land, där Karlarnes vagga stod, när Raffaéles madonnor bleknat och Beethovens toner förklingat, då hade Svithiods svan länge, länge spänt sina otröttade hvita vingar till flykt öfver världen.
Slutligen hade de äfven förgätit honom för att tälja hvarandra sagor, dunkla min- nen från den tid, hvarpå de blickade till- baka i stum, spörjande undran, trolska säg- ner från ärans och kärlekens evigt svunna dagar.
Och så, i jordens aftonskymning, blef den eviga freden, årtusendens älsklingstanke, de bästes ideal, till verklighet, då den sista människan slöt sin siste väns brustna öga.
Men den gamla solen dröjer ännu en gång med sin trötta, blida blick på den slocknande stjärnan, som hennes värme väckte till lif i tidernas begynnelse.
v. (Forts. fr. föreg.
En liten svensk industri, som synnerligt väl lämpar sig för damer med något konst- närliga anlag, tycks ha tagit fart hos oss och fått marknad, och det är tillverkandet af gratulations- och blomsterkort.
Ni veta nog, mina damer, hurn gärna ni vilja sända edra väninnor på deras namn- och födelse- dagar, till jul och nyår en hjärtlig välön- skan och försäkran o m edert deltagande, och ni innesluta gärna i det skrifna brefvet äfven ett litet smakfullt kort med något passande emblem lämpligt för tillfället.
Det fordras sannerligen uppfinningsförmåga, smak och konstnärlighet för att variera dessa tusental kort, så att de kunna passa vid olika åldrar och skilda tillfällen.
De böra än vara kvicka och småroliga, än rörande och hjärtliga, än satiriska och smått elaka och än endast » söta ».
Men framför allt skola de vara konstnärligt behandlade, vare sig de framställa en enkel violbukett eller en tomte med julklappspåsar.
Den där konsten har fröken Anna Berg- lund slagit sig på och därmed lyckats all- deles förträffligt, hvilket man också får se på den blifvande utställningen.
Hon kom- mer här att utställa en stor samling af kort, som visa stor kompositionsförmåga och en utsökt smak och alldeles tydligt ådagalägga, att vi i den vägen kunna förse oss själfva och icke alls behöfva det utländska kramet.
Fröken Berglund kommer dessutom att utställa en stor samling af mönsrerritningar.
Fröken Ebba Sparre vill visa, hvad den egna konstfliten förmår att åstadkomma och har fördenskull stickat ett särdeles praktfullt hvitt täcke, hvilket hon expone- rar.
Det behöfver knappt nämnas, att det icke är ett vanligt täcke, sådant man får se i hvarje burget hem, utan ett verkligt konstverk, med rosor, ornamenter och ad- liga vapen åstadkomna endast med smidigt tvinnadt garn och — ett par trästickor.
Arbetet är blott ett prof på hvad som kan åstadkommas på lediga stunder, under långa 1897 vinteraftnar vid lampans sken i hemmets stilla vrå.
Så skall jag bedja att få nämna fru Jo- hanna Oronlund.
Det är en gammal märk- värdig dam, som vid fyllda åttiosex år ännu flitigt sitter vid spinnrocken och spinner det finaste lin.
Det märkvärdigaste är, att hennes gamla ögon stå bi, men med dem är det ingen fara — påstår den vördnads- värda åldringen.
Hjulet går och den fina tråden glider mellan de hvita fingrarna med oförminskad fart.
Det var först då hennes vänner ifrigt uppmanade henne att deltaga i utställningen, som hon lät anmäla sig.
De kunde väl få se, hur en gammal gum- ma spinner — tyckte hon.
— » Nu kunna de ej den konsten som i min mors och mormors tid. » Fru Cronlund utställer en samling lingarn af sin tillverkning, där- ibland - det allra hårfinaste.
Jag nämnde här äfven något om fanor.
En dylik kommer verkligen att här utstäl- las, men den blir från Göteborg och är till- verkad af några därvarande damer, bland hvilka jag kan nämna ett för Iduns läse- krets välkändt namn, nämligen skriftställa- rinnan fru Vilma Linåhé.
Fanan, som be- skrifves som mycket vacker och parant, är af sedd för Göteborgs nya latinläroverk.
Om vi nu skulle kasta oss in på de rent praktiska kvinnornas område, så skulle jag bedja att i första rummet få nämna fröken Sofia Gumælius, innehafvarinnan af den öf- ver hela landet välbekanta Nya Annonsby- rån i Stockholm, hvilken för öfrigt i år kan fira sitt 20-årsjubileum.
Fröken Gumælius har låtit åt sig uppföra en särskild pavil- jong med ett alldeles utmärkt läge.
Den ligger strax till vänster i själfva hörnet vid stora industrihallen och erbjuder redan ge- nom sitt yttre en tilltalande anblick.
Först träder man här upp på en liten veranda, därefter kommer man in i en kontorslokal, där allmänheten på sedvanligt sätt kan in- lämna sina annonser och där brefkort, ku- vert och papper med vyer från Stockholm och utställningen finnas att tillgå.
Äfven torde de dagliga tidningarna där komma att försäljas.
I en liten smakfullt anord- nad salong kan man äfven där få hvila ut en stund, sköta sin korrespondens m. m.
Hela det vackra och eleganta möblemanget kommer att ordnas af aktiebolaget Svensk konstslöjdsutställning, S. Giöbel.
Desslikes kommer fröken Olivia Nordqvist att hafva en väl ordnad filial af sitt be- kanta Allmänna tidningskontor ute på ut- ställningsfältet.
Den blir inrymd i den byggnad, som först var af sedd för Dagens Nyheter, men sedan denna tidning afstod från att vara med, fick fröken Nordqvist förhyra densamma.
Här kommer allt att finnas som hör till ett väl ordnadt tid- ningskontor.
Och så må min lilla axplockning vara slut för denna gång.
A u revoir!
Adolf Hell an der.
1 den ursprungliga planen till denna af framstående vetenskapsmän särskildt för Idun författade artikelserie, som i och med förra årgången framskred till sitt 12:e nummer, in- gingo tre hvar för sig viktiga sjukdomsområ- den, som ännu återstå att behandla, innan serien kan betraktas fullt afslutad.
I dag ha
IDUN 1897 vi nöjet ait på ett af dem — det maktpålig- lungsäcken fullständigt, utan tomrum, och gande kapitlet orn / ungsoten och dess behand- är fritt rörlig inom densamma, utom i midten ling — kunna erbjuda våra läsare en utred- ungefär i inre ytan, där den är fixerad vid ning af en af våra skickligaste specialister på kotpelaren genom de inträdande stora luft- bröstsjukdomarnes fält, föreståndaren för vårt rörsgrenarne och blodkärlen.
Till sin inre lands hittills enda lungsotssanotorium d:r T. byggnad bestå lungorna hufvudsakligen af Horney vid Mörsil.
Som vi nu dessutom hafva elastisk väfnad; äga därigenom förmåga af de bästa förhoppningar att inom den närmaste sammandragning och utvidgning och kunna framtiden från professor A. Key-Åberg få mot- närmast liknas vid en porös svamp, där taga den utlofvade uppsatsen om öronens, nä- porerna utgöras af ytterst små luftblåsor sans och halsens sjukdomar samt vidare från (alveoler), skilda från hvarandra genom tunna professor J. Widmark en artikel am ögonsjuk- bindväfsväggar och beklädda med ett ytterst domarne, torde därmed den enastående och fint nätverk af elastiska trådar och de minsta värderika serien under detta års gång på ett kärl, förgreningarna (blodkapillarerna).
Alveo- i allo värdigt sätt till fullo kunna afslutas.
lernas inre med luften kommunicerande yta bildas af tunna, skiflika celler (alveolarepi- Hed.
telet), en förtunnad fortsättning endast af det cellager, som utgör den inre bekläd- naden af luftrörens, bronchernas, slemhinna.
Alveolerna äro nämligen slutförgreningarna af luftrören, som likt grenarne uti ett träd dela sig inom lungan uti allt finare stam- mar, öfver allt åtföljda af de på liknande (Eftertryck förbjudes.)
sätt sig delande blodkärlen.
På grund af XIII.
sin elasticitet just är det som lungorna kunna tjänstgöra som andningsorgan; då Lungsot.
vi nämligen vid inandning genom samman- För Idun af D:r T. Horney (Mörsil).
dragning af andningsmusklerna — mellan- gärdet och bröstkorgens vidgande muskler nder benämningen tuberkulösa samman- — öka bröstkorgens volym, vidga sig i fattar man alla de organsjukdomar, som, samma mån lungorna och mottaga utifrån huru växlande de än äro till kännetecken större kvantitet syrerik luft, för att åter, och verkningar, dock hafva en gemensam då vid utandning bröstkorgens volym min- orsak, bero på ett och samma smittämne, skas genom andningsmusklernas slappande, nämligen tuberkelbacillen.
Och det gifves sammandraga sig och afgifva sin numer intet organ, som ej understundom kan bli genom kolsyrans upptagande ur blodet föro- säte för denna bacills innästlande.
Den renade luft.
Detta för lifvets bestånd nöd- under spädare barnaåldern så fruktade hjärn- vändiga utbyte af syret i luften och kol- inflammationen är oftast ett uttryck för en syran i blodet försiggår uti alveolerna med tuberkulos retning i hjärnhinnorna; äfvenså tillhjälp af deras små blodkärl.
Omöjlig- den ofta för hela lifvet missbildande höft- göres detta utbyte, såsom t. ex. vid lungin- sjukan, grundad på en tuberkulos inflamma- flammationen genom alveolernas utfyllande tion i höftledens väfnader.
Man talar också med inflammationsprodukter, så hopar sig om tuberkulösa tarm-, njur-, ögon-, öronsjuk- kolsyran i blodet och dödar slutligen ge- domar etc.
De organ dock, som hos män- nom förlamning af lungornas och hjärtats niskan, åtminstone i den mera utvecklade nervcentra.
lefnadsåldern, företrädesvis falla offer för denna bacill, äro lungorna, och vi hafva då Lungsoten är utan gensaga mänsklighetens att göra med den sjukdomsform, som i svåraste gissel och skördar flere offer än vanligt tal benämnes lungsot eller lungtu- krig, jordbäfningar och kolera.
Hvart 7:de berkulos (Tuberculosis pulmonum).
Lungorna dödsfall beror därpå; j a, vissa forskare upp- äro som bekant inneslutna inom bröstkorgen, ge, att man i lungorna hos hvart 3:dje båda af konisk form, med en smalare öfre 4:de lik träffar spår af dels latent (under del » spetsen », en bredare nedre, » basen ».
lifvet ej påvisad) eller botad tuberkulos.
Spetsen synes hos friska personer vid djup I Preussen dogo i kolera under åren 1830 inandning kuddlikt bukta fram ofvan nyc- till 1870, alltså på 40 år, 343,953 männi- kelbenet; basen hvilar på mellangärdet skor, i lungsot dö årligen 91,350, hvad (diaphragmat), den af muskelfibrer bestående som på 40 år utgör 3 Vä million.
I Sverige horisontala tvärvägg, som, fästad rundt om dö årligen däraf omkring 1 2, 2 0 0; och vår vid refbenen, bildar skiljoväggen mellan bröst årliga nationalförlust därigenom kan be- och bukhålan.
Hvad lungornas yta beträffar räknas till omkring 30 millioner kronor.
skiljer man mellan en yttre, gränsande mot Sjukdomen har urgammal historia och refbenen, till sin form konvex, motsvarande finnes till symptom och verkningar på ännu refbenens böjning, och en inre, konkav, i dag slående sätt beskrifven hos de gamle mot dels kotpelaren dels hjärtat, som ligger Inderna och Greklands forntide store läkare inneslutet mellan lungorna.
Dessa såväl Hippocrates och hans lärjungar.
Århun- som bröstkorgens inre och mellangärdets draden igenom var dock dess innersta väsen, öfre yta äro beklädda med en tunn, glatt dess egentliga orsak höljd i djupaste mörker, hinna (lungsäckshinnan, plevran), som i det och först vår tid blef det förbehållet att att den från kotpelaren fortsätter fram mot sprida ljus i denna punkt.
År 1881 näm- bröstbenet och där tar fäste, bildar dels en ligen lyckades professor K o c h i Berlin ge- skiljevägg mellan de båda bröstkorgshalf- nom en sinnrik färgningsmetod påvisa uti vorna, dels ett för hvarje lunga inom bröst- de lungsiktiges upphostningar tillvaron af korgen slutet rum, lungsäcken.
Inflamma- små parasiter, tuberkelbacillerna, och fram- tion i lungsäckshinnan yttrar sig ofta genom lade äfven det vetenskapliga beviset för att de svåra håll vid andningen och kan åstad- ej vore blott tillfälliga snyltgäster, utan komma en vätske-ansamling, utgjutning i sjukdomens verkliga orsak.
Renodlade på lungsäcken, som mer eller mindre fyller lämpligt näringssubstrat insprutade han dem densamma med hopträngande af lungan.
på fullt friska försöksdjur, hvarvid hos dessa I normalt tillstånd utfyller eljes lungan efter någon tids förlopp kunde konstateras Iduns läkarartiklar.
U 133 fullt typiska tuberkulösa förändringar, dels å själfva platsen för insprutningar, dels uti lungorna och andra kroppens organ!
Den numer vanliga färgningsmetoden af upphostningarna tillgår så, att en ringa del däraf utbredes och torkas på en tunn glasplatta — täckglas — begjutes med en varm utspädd Fuchsinlösning och därefter affärgas med salpetersyra.
Tuberkelbacillerna i motsats mot andra bacillarter och slemmet behålla då sin röda färg och framträda vid mikroskopisk (vanl.
650 ggrs.)
förstoring (för blotta ögat äro de osynliga) såsom dels enstaka, dels i större hopar liggande små röda stafvar.
I ofärgade upphostDingar kunna de ej upptäckas.
Egen rörelseför- måga saknas hos dem, och äro de för flytt- ning från en punkt till en annan hänvisade till blod eller saftströmmen inom väfnaderna som transportmedel.
Deras förödande verkan på organcellerna beror därpå att de i likhet med andra pathogena *) arter producera ett för cellerna dödande gift.
(I stor skala frani- Ställdt af Koch i hans bekanta Tuberkulin).
Tämligen motståndskraftiga mot extrema tem- peraturförhållanden, under lång tid t. ex. kunna de hålla sig vid lif uti intorkadt slem, dödas de lätt af vanliga desinfektionsmedel såsom lösning al: sublimat 1:1000 och kar- bolsyra 5 % äfvenså vid kokning omkring 10 minuter.
Det sätt, hvarpå bacillen kan inkomma i organismen, är dels genom förtärandet af tuberkulos föda, mjölk, kött, dels g e - nom ytliga hudsår, dels genom den luft vi inandas.
I senaste fallet träffas lun- gorna direkt genom bacillernas afsättning vid luftens passerande, i de förra fallen är det i lymfkörtlarne närmast angrepps- punkten bacillerna i första hand deponeras, och därifrån de sedan transporteras till lungorna.
Vid undersökningen af en tuber- kulos lunga påträffar man, liksom i andra tuberkulösa organ, alltid för tuberkelbacillen karaktäristiska förändringrar.
Dessa utgöras af små grå knappnålshufvudliknande upphöj- ningar uti väfnaden och benämnas tuberk- ler.
Under mikroskopet visa de sig bestå af en blodkärllös, rundad anhopning af celler, af hvilka de i midten belägna äro stora — jätteceller — och i sig innesluta en eller flere baciller.
Cellerna äro dels afkom- lingar af väfnadens egna cellelement, — bacillernas gift verkar nämligen i första hand som ett retmedel till väfnadscellernas delning och förökning — dels bestå de af hvita blodkroppar, som utvandrat från när- liggande kärl.
Tuberkeln som sådan är endast synlig under mikroskopet, men ge- nom flere närgränsandes sammanflytning bildas större för blotta ögat synliga härdar.
Lungväf nådens svar på bacillens angrepp med denna tuberkelbildning kan uppfattas som uttryck för dess sträfvan till eget s k y d d; ty i fall, då läkning inträffar, hafva dessa tuberkler antingen förkalkats genom afsätt- ning i den af kalksalter ur blodet, eller också omvandlats i fast bindväf, som sedan skrumpnat och bildat ett för bacillen ogenom- trängligt ärr, anologt med den läkningsprocess som försiggår vid läkning af ett hudsår.
I båda fallen är en skyddsmur bildad på den omgifvande friska väfnaden.
Be- röfvade sin näring, afdö de inneslutna ba- cillerna småningom, och organismen går segrande ur striden.
Tyvärr ej alltid!
Ba- cillerna lyckas genom sitt dödande gift *) Pathogena
134 tillintetgöra den skyddande cellanhopningen, tnberkeln.
Dess celler afdö, undergå för- ändring (ostvandlas), sönderfalla till slut, och i tuberkelns ställe uppstår då ett sår, som kan fräta allt vidare omkring sig, genom att i dess kanter nya tuberkler uppstå och åter sönderfalla.
På så sätt bildas allt flere, större och mindre hålig- heter med trasiga väggar (kaverner) i lungan, fyllda af slem och sönderfallsprodukter, och där med luften inkomna förruttnelsebakterier till ytterligare fördärf finna god näring.
Så skrider processen fram; mötande blodkärl frätas sönder, blödningar uppstå, bacillernas gift resorberas in i kroppen, alstrar en kraftförbrukande feber, och individen dukar under.
Att dock äfven i sådant mera fram- skridet stadium af sjukdomen läkning ännu kan komma tillstånd genom bindväf s bildning i kavernernas väggar och deras skrump- nande är bevisadt, ej blott af klinisk er- farenhet, utan äfven konstateradt vid lik- öppningar; och vetenskapliga bevis äro så- ledes lämnade för möjlighet till sjukdomens botande, äfven i senare stadier.
Det har funnits en tid, då tron därpå äfven i sjuk- domens början hade slocknat ut hos såväl allmänheten som läkarne.
Man nöjde sig med att konstatera sjuk- domens förefintlighet i lungorna — därmed också allt.
Sedan var det blott att med resignation afvakta slutridåns nedgående i sorgespelet.
Åsikten att lungsot är smittosam kan spåras långt tillbaka i tiden förrän den ge- nom ympförsök på djur var vetenskapligt bevisad.
D:r Cornet i Berlin har särskildt ådagalagt detta, beträffande damm, uppsam- ladt från rum, bebodda af lungsiktiga, som ej iakttagit några försiktighetsmått med sina upphostningar.
Till all lycka är smittan dock bunden endast vid dessa, hvarför den sjuke som uppsamlar dem i särskilda kärl och oskadliggör dem — bäst genom kok- ning omkring 1 0 — 2 0 minuter — är för sin omgifning ofarlig.
Begagnandet af spott- kopp ej blott i boningsrummen, utan äfven medförd i fickan till bruk, då man vistas ute, måste således kraftigt påyrkas, och be- höfver den blott innehålla vatten, så att upphostningarna hållas fuktiga.
Näsdukens användande, som brukligt är inom finare kretser, till att spotta i är absolut förkast- ligt, då slemmet där lätt torkar in och kan spridas omkring.
Att tuberkulösa mödrar ej böra kyssa sina barn, faller af sig själft.
Sjukdomens procent har också under de sista årtiondena genom dylika försiktighets- mått och i allmänhet mera hygieniskt lef- nadssätt sjunkit ej obetydligt.
Mottagligheten för smitta är för öfrigt olika hos olika individer.