Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då förfallodag eller annan tid, som i denna lag bestämmes, skall räknas efter vecka, månad eller år, varde den dag för förfallo- eller slutdag ansedd, som genom sitt namn i veckan eller sin nummer i månaden motsvarar den, från hvilken tidräkningen börjas: börjas den på dag, mot hvilken ej någon svarar i den månad, hvarunder räkningen slutas; varde sista dagen i den månad för förfallo- eller slutdag ansedd; skall något ske midt i en månad; vare femtonde dagen i månaden laga tid dertill. 95 §.
Infaller tid, då något efter denna lag fullgöras bör, å helgedag; varde det nästa söcknedag derefter fullgjordt 96 §.
Har vexelinnehafvare förlorat talan efter vexelrätt, förthy att han uraktlåtit något, som i denna lag vid sådant äfventyr föreskrifvet finnes; stånde honom dock öppet att fordran, såsom i vanligt skuldfordringsmål, utsöka hos den vexelgäldenär, som ej handlat i god tro, eller som, der fordringen förfölle, skulle göra en vinst till fordringsegarens skada.
Kommande denna lag att gälla från den i Januari 1852 för alla vexlar, sorn derefter utgifvas. 24 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 39.
De i Stats-rådet och Högsta Domstolen förda protokoll bifogas; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständer med all Kong! nåd ooh ynnest städse välbevågen.
Stockholms Slott den 22 April 1851. OSCAR. G. A. Sparre.” Jemte Stats-rådets och Högsta
Domstolens vid den nådiga propositionen fogade protokoll, har Utskottet äfven erhållit del af det utaf Lagberedningen upprättade förslag till vexellag med motiver; och dä Utskottet, efter omsorgsfull granskning af det nådiga förslaget, nu går att deröfver afgifva utlåtande, anser sig Utskottet böra tillkännagifva att Utskottet inhemtat flere för insigt i ämnet kände affärsmäns tankar till ledning vid förslagets pröfning.
Detsamma har blifvit framkalladt för afhjelpande af den klagan öfver brister i vexellagstiftningen, som man i affärslifvet erfarit, och som vid flere af föregående riksdagar föranledt frågans upptagande af Rikets Ständer.
På flere sätt har man ock försökt att lösa frågan.
De första försöken gingo derpå ut att för inrikes och utrikes vexlar stifta en gemensam lag, och således att på ett ställe sammanföra de ämnen, sorn utgjorde föremål för 2 serskilda lagar eller 1748 års vexelstadga och 1835 års lag för inrikes vexlar.
Desse bemödanden misslyckades likväl; och derföre väcktes vid sista riksmöte fråga blott om förbättring af lagstiftningen för utrikes vexlar.
Det var nemligen endast i denna del af vexellagstiftningen, som man anmärkte brister och önskade förbättring; och Ständerne öfverenskommo jemväl om en ny lag för den utrikes vexelrörelsen.
Det till Kongl. Maj:t öfverlemnade förslag vann emedlertid, efter hvad kändt är, icke nådigt godkännande.
Det anmärktes bland annat, på sätt den nådiga propositionen omförmäler, att förslaget i flere delar skiljde sig från de grunder, som blifvit föijde i den inrikes vexel-lagen; och för att bringa båda i öfverensstämmelse sinsemellan och åstadkomma den påkallade förbättringen i vexellagstiftningen har Kongl. Maj:t låtit utarbeta nu ifrågaställde förslag, hvilket omfattar såväl den inrikes, som utrikes vexelrörelsen.
* Bag- Utskottets Betänkande, N:o 39 25
Om lämplighet*.r af detta sammanförande hafva rrieningarne emedlertid varit delade.
Enligt sista Ständers be. ult uttalade åsigt, skulle de förhållanden, som inverka på den utrikes vexelrörelsen, va ■ af den beskaffenhet att iag.-fiftningen derom måste serskildt behandlas.
Visserligen hafva ilen andra länder en gemensam lag för inrikes och utrikes vexlar; oell den nu mera för hela kland antagna, vexel-lagen b. äfven en sådan om fattning.
Men i dessa länder äro förhålla i. dero-.- jemväl telt olika vara.
Hos oss har den inrikes vexelrörelsen icke kommit till lil.
Då KongL Majit vid 1831 u riksmöte, med anledning af derom hos Ständerna väckt fråga, (ill Swederna p.r-oning c . lemnade förslag till nu gällande lag för inrikes vexlar, förklarade Kongl »in för hoppning att dylika vexlar skulle dymedelst komma att införas ”till den inhemska inmV striens upplifvande och förkofran.”
Erfarenheten har dock visat att dessa af Ständerna delade förhoppningar ej slagit in, utan begagnas fortfarande i aflarslifvet hufvudsakligen förut bruklige kreditpapper.
Annorlunda är åter förhållandet i de länder, hvarest lag stiftningen har ofvanberörde omfattning.
Ser man t. ex. på Tyskland så bestå der allmännast gångbara kreditppapper i vexlar.
Der behöfver rörelsen således icke framkallas •— icke lagstiftningen derefter lämpas, —• hvilket åter varit en nödvändighet här i landet, hvarest denna lagstiftning måste sluta sig intill de inhemska lagarne och rättsbruken.
Och man har icke hört att 1835 års lag skulle vara behäftad med några så beskaffade brister, att den ju icke varit tillfyllestgörande för sitt ändamål eller att den innefattat hinder för den vexelrörelse, som derigenom skolat befordras och derunder bedrifvas, samt att samma lag, på sådan grund, tarfvat omarbetning och förbättring.
Af sådan art äro deremot de brister man öfverklagat i lagstiftningen angående utrikes vexlar.
Skall densamma verka välgörande, måste den utbildas i bredd med lagarne hos andra nationer, i synnerhet de, med hvilka Sverige hufvudsakligen står i vexelförhållanden; och derigenom är denna lagstiftning, om man så får säga, mera* rörlig; derigenom kunna förändringar deruti vara nödvändiga, utan att lagstiftningen för inrikes vexlar behöfver rubbas.
Det är emedlertid mindre sjelfva lagen för utrikes vexelrörelsen af år 1748, som gifvit anledning till den anmärkta klagan, till ropet på en förbättrad lagstifning i denna del, än de serskilda författningar, som i afseende på den utrikes vexelhandel under sednare tider tillkommit.
Genom dessa författningar har nemligen ett tryckande band blifvit lagdt å denna handel; och man har i första rummet påkallat undanrödjande Bih. lill R.
Prat. 1850—51, 7 Sami. 1 Afd. 35 Haft. 4 26 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 30. deraf på det att den frihet i aftal, som utgör vilkoret i handels- och affärs-lifvet, måtte i oinförmälde hänseende kunna ega rum.
Men om än undanrödjandet af berörde hand företrädesvis vore af nöden, återstår likväl åtskilligt att förbättra uti ifrågaställde lagstiftning.
1748 års vexelstadga stod visserligen i närmaste öfverensstämmelse med den lag, som gällde på de orter, med hvilka Sveriges utrikes vexel-affärer då bedrefvos; men på dessa orter har lagstiftningen i följd af förändrade åsigter och bruk undergått många och betydliga förändringar.
Så har, enligt hvad nämndt är, en ny vexel-lag för hela Tyskland blifvit nyligen,Utfärdad, innehållande flera väsendtliga skiljaktigheter från den äldre vexel-lagenoch denna omständighet gör en revision af vår lagstiftning för utrikes vexelrörelsen desto nödigare, som Sveriges hufvudsakligaste vexel-affärer bedrifvas på Hamburg, hvars förra lag jemväl utgjorde mönstret lill 1748 års stadga.
Af de olika, på de serskilda lagstiftningarne inverkande förhållanderne, som nu blifvit antydda, synes ock som skulle de, hvilka yrkat deras serskilda behandling, ej saknat anledning dertill.
Å ena sidan, vill man nemligen framkalla en inhemsk, efter våra inre förhållanden lämpad rörelse, då man, å den andra, har att för ett redan stadgadt affärslif, för förhållanden till andra länder, hvilka måste sluta sig intill der gällande lagar och bruk, gifva föreskrifter.
Om derföre en vidare utbildning af lagstiftningen i sednare hänseendet nu är af behofvet oundvikligen påkallad, så synes likväl deri ej finnas en ovilkorlig anledning till ett dylikt behof i det förra, i synnerhet som fråga är om icke en större, en mera genomgripande revision af våra kredit-lagar, derigenom alla nu brukliga kreditpapper införlifvades med lagen om inrikes vexlar, derförinnan vore af nöden.
En förbättring af vexel-lagstiftningen, hvad angår den utrikes vexelrörelsen ensam, har ock blifvit inom Välloll.
Borgare-Ståndet af Hr Bergman, Z., vid innevarande riksmöte, påkallad.
Denna partiella behandling skulle jemväl tilläfventyrs bidragit till mera enkelhet och lättfattlighet i lagstiftningen, än man finner i det förslag, hvarom nu är fråga; och i hvilket man till större delen igenkänner den nya Tyska lagen.
Densamma var ej antagen då Rikets sist församlade
Ständer beslutade en ny lag för utrikes vexlar.
Förslag till förstnämnde lag fanns likväl, och det rådfrågades jemväl vid den sednares utarbetande.
Derföre öfverensstämmer ock Kongl. Maj:ts nu ifrågaställde förslag i de flesta hänseenden med nyssberörde af Ständerna beslutade lag.
I några vigtigare fall afviker likväl det nådiga förslaget från så väl Ständernas, sorn gällande lagstiftning för utrikes vexlar.*
Lag- Utskottets Betänkande, N'-o 39. 27 Så är t. ex. i 11 § medgifvet, att öfverlåtelse af vexel må ske utan medgifvande i vexeln eller föregående öfverlåtelse: och man har till stöd härför åberopat, att rättigheten att öfverlåta vexlar, är en af dr anHe egenskaper, enär de derigenom kunna sättas i omlopp, och tjena till b :■ ':(! I, ungefär som en banks sedlar, samt att det ligger i vexelns egentliga b att t ka löpande.
Sanningen af denna vexlars bestämmelse förneka; ; olle:-; men håga är lik sal om de kunna uppfylla sin bestämmelse, utan afseende å saknaden af omfönriäida medgifvande, vank'gen uttryckt med ordet: ”Order.”
De, hvilka förnekat sådant, hafva emedlertid utgått från den åsigt att till vexels natur hörer, att den skall innefatta alla de väsendtlig nomenter. suni bestämma så väl de i densamma intresserade personers skyldigheter och rättigheter, som sjelfva vexelns bestämmelse i öfrigt eller m. a. o. vilkoren för dess lopp och giltighet; och det kan ej eller förnekas att en handling, som är bestämd alt löpa ur hand i hand, från land till land, från den ena verldsdelen till den andra, för att öfver allt gälla, bör genom sitt innehåll uttrycka hvad innehafvaren med densamma får vidtaga, hvartill hörer att i handlingen finnes visshet om innehafvares rätt att öfverlåta densamma.
Flera länders lagar fordra ock en sådan visshet; och den försigtighet, sednaste Ständer härutinnan iakttogo, synes derföre vara välgrundad.
Den omständigheten, att den nya Tyska lagen icke ansett denna försigtighet nödig torde dock få antagas såsom stöd för omförmälde stadgande.
I enlighet med samma lag och 1S35 års lag för inrikes vexlar medgifver jemväl det nådiga förslaget öfverlåtelse af vexlar genom blanco-indossamenter, hvilket, förbudet i 1748 års stadga för utrikes vexlar, af sednaste Ständer ej eller tillstaddes.
Under de öfverläggningar, som år 1817 höllos i Leipzig emellan en mängd af Tysklands utmärktare rältslärde och affärsmän i afseende på der föreslagna nya lag, voro åsigterna i denna fråga serdeles skiljaktiga.
Den åsigt som i det nådiga förslaget blifvit uttalad, gjorde sig visserligen gällande; men begrundansvärda anmärkningar förekommo dock deremot.
Den tiil bestämd person skedde öfverlåtelsen har ock städse varit ansedd såsom dels en säker garanti för öfverlåtelse-aftalets sanning och verklighet, — dels ock ett verksamt medel mot de mångfaldiga bedrägerier, hvilka genom blanco indossamenter underlättas och nära nog allena blifva möjliga, hvarom en mängd domstols-förhandlingar i andra länder äfven bära vittne.
I Fransyska vexel-lagen äro öfverlåtelser in blanco ej eller medgifna.
Man invänder väl att de så väl der, somgannorstädes, hvarest så beskaffade förbud förefinnas, 28 LaH~ Utskottets Betänkande, N:o 39. i allt fall äro brukliga; men bruket uppmuntras likväl icke af lagstiftningarne; och derföre ansågo sig sednaste
Ständer ej eller böra frånträda den 'grundsats, som 1748 års lagstiftare hyllat.
Då man emedlertid vill bringa lagstiftningen för in- och utrikes vexlar till ett, torde ett återtagande af hvad inrikes vexel-lagen tillåter ej låta sig göra.
Vidare saknas i det Nådiga förslaget serkilda stadganden, hvilka Ständerna vid sista riksmöte hemtade från 1748 års vexelstadga, och på hvilkas uteslutande
Utskottet ansett sig ej kunna undgå att fästa uppmärksamheten.
Således saknas föreskrift: a) om skyldighet för vexelgifvare att, då han utfärdat vexel, med första post derom underrätta den, å hvilken vexeln är dragen, der vexeln ej annorlunda bestämmer; b) om åliggande för innehafvare af vexel, att, vid bristande godkännande eller uteblifven betalning, efter upptagen protest, genast derom kungöra sin man.
Att dessa föreskrifter hade till föremål att befordra ordning i vexelafTärer, inses ätt; och att den sistnämnde i synnerhet dertill bidrager, bevisas deraf, att den blifvit upptagen i den nya tyska vexel-lagen.
Det måsle jemväl vara af vigt för alla dem, som i återgångsväg kunna få betala en vexel, att derom så tidigt som möjligt erhålla underrättelse för att kunna vara beredde till fullgörande af betalning.
Omförmälde föreskrift, likasom den förra, har emedlerlid blifvit ur det Nådiga förslaget utesluten; och ehuru såsom skäl derför blifvit åberopadt, att föreskriften kunde medföra flere olägenheter, kan likväl ej bestridas, att så väl den som den andra i någon måhn bidragit till ordning och säkerhet i vexelafTärer.
Dålik väl, efter hvad Stats-Rådets, vid den Nådiga Propositionen fogade protokoll upplyser, affärsmän icke anse föreskrifterne behöflige samt bevisningen om deras iakttagande är ytterst svår att tillvägabringa, torde uteslutningen ej böra verka till förslagets förkastande.
I öfrigt måste deremot erkännas, att nu ifrågavarande förslag innefattar bestämmelser, hvilkas antagande skulle leda till lagstiftningens förbättring.
I sådant hänseende må räknas stadganderne angående prescriptionstiden, duppletter eller afskrifter af vexel, borgen derför, protest, samt ränta för protesterad vexel, lill hufvudsaklig del öfverensstämma dessa stadganden med sista Ständers förslag, hvilket man dock ansett böra fullständigas i några fall.
En väsendtlig afvikelse derifrån är dock, att den af bemälde
Ständer bestämda ränta, den godkännare af vexel, som å förfallodagen brister i betalning, är skyldig att gälda innehafvaren, blifvit nedsatt från 12 till 6 proc. ; hvilken Lag-Utskottets Betänkande, N:o 39.
29 hvilken afvikelse, ehuru den strider emot den hos oss gällande lag, desto heldre måste gillas, som, efter det räntan blifvit till lika belopp bestämd i Tyska vexellagen, ett tillbörligt reciprocitets förhållande eljest ej egde rum.
Den opinion, som inom affärsmän och således dem, hvilka närmast äro i tillfälle att bedöma vexel-Iagstiftningens verkningar och beskaffenhet, gjort sig gällande, är äfven, efter hvad Utskottet inhemtat, att förslagets antagande skulle hafva ett välgörande inflytaade på den utrikes vexelrörelsen.
Det är ock oförnekligt att mera frihet deri än nu eger rum, skulle derigenom komma att råda; och att denna vexelrörelse skulle befordras genom lagens närmare anslutning till fremmande nationers lagar.
De betänkligheter Utskottet ofvan framställt emot dels de serskilda lagstiftningarnes sammangjutning, dels vissa af förslagets principer, dels ock uteslutning af några i gällande lagstiftning gifna ordningstadganden, torde derföre böra vika; Och Utskottet anser följaktligen derifrån ej böra hemtas anledning att förhindra den reform i vexellagstiftningen, som med det Nådiga förslaget afses, som under flere af sist förflutna riksmöten utgjort föremål för Ständernas bemödanden, och som ej utan olägenhet i handels- och affärslifvet torde kunna uppskjutas.
Utskottet får alltså vördsamligen till Rikets Ständers antagande hemställa Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga proposition.
Prot. 1S50—5L T Sami. 1 Afd. 35 Haft. 5 STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851.
Sid. 9.
Rättelser i Lag-Utskottets Betänkande} N:o 37. \ 5 nedfr. st. hvarigenom dels den — l. hvarigenom förklaras dels att den -3 — st. vissa brottmål! skall — l. vissa brottmål skola m. till n. St.
1S30 fr issi. ?
Sami., i A/d., 26 114/l.
STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1851. Lag-Utskotlets Betänkande, Jtä 40. 1 M 40.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1 Aug. 1851, kl. 11 f. m.
Betänkande i anledning af väckta motioner angående bordsrättens upphäfvande.
Dessa motioner äro väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln och Hedervärda Bondeständet af Herr Dahlman, IV. F. A. och Riksdagsfullmäktigen Nils Larsson från Jemtland.
Den sistnämndes framställning är emedlertid vidsträcktare lin den förres.
Då nemligen Nils Larsson yrkat att rättigheten till börd måtte upphäfvas så väl å land som i .stad, har deremot Herr Dahlman endast föreslagit upphörande af denna rättighet i stad; och det är med anledning häraf samt då den bördsrätt, som lagen medgifver till försåld jord å landet, är till så väl grund, som beskaffenhet väsendtligen olik den, hvilken utöfvas i stad, som Lag-Utskottet, hvars utlåtande öfver omförmälde motioner blifvit infordradt, vid fullgörande af detta åliggande till besvarande först upptager frågan om upphäfvande af börds-» rätten å landet.
Ehuru denna rätt, efter motionärens förmenande, skulle vara »så införlifvad med folkets vanor och föreställningsrätt, att man anser den, såsom något nödvändigt och rättsenligt», syntes likväl flera skäl tala för borttagande deraf.
Den skulle nemligen, på sätt han yttrat, dels verka till inskränkning i egares dispositionsrätt af jord och till osäkerhet i eganderätt; dels orsaka en mängd rättegångar, hvilka alstrade split och oenighet emellan medborgare; dels ock i allmänhet begagnas blott såsom ett spekulationsmedel och för att preja köpare; och det är på dessa skäl, som ifrågavarande framställning blifvit gjord.
Det torde ej eller kunna förnekas att erfarenheten i någon mån bekräftat sanningen af hvad motionären sålunda yttrat.
Men att en institution missbrukas, bör ej leda till institutionens upphäfvande, så vida den i och för sig ej bör förkastas.
Frågan är således: saknas all grund för bibehållande af den rätt, som i Jordabalkens 5 och 6 kap. är medgifven vissa personer, att i börd lösa den arfvejord, som deras skyldeman sålt.
Det är bekant, hurusom denna rätt leder sitt ursprung från den aflägsnaste forntid.
Då utgjorde staten icke en förening af serskilda medborgare, utan en sammansmältning af serskilda slägter, och jordeganderätten var följaktligen då mera Bilt. lill R.
Prol. 1830 & 1831. 7 Sami, 1 Afd., 27 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, JYs 40. fästad vid slägten, än personen.
Från egenskapen af fri jordegare, odalbonde, hemtade familjchefen sin betydelse i stamförbundet eller staten.
Att beröfva slägten sin jord, var då detsamma, som att fråntaga den sitt inflytande i samhället.
Det låg följaktligen i sakens natur, att den ene medlemmen af en slägt ej kunde minska den gemensamma odaljorden för den andra.
Alla gåfvor af sådan jord voro förbudna.
Elef någon föranlåten att sälja sin jord, så skulle han bjuda den åt fränderna, ty regeln var, att odaljord aldrig såldes utom slägten.
Från detta jordens utbjudande åt slägtingar, äro de ännu bruklige uppbuden vid lagfarter en lemning.
Och slägtingarnes rätt att köpa jorden, framför oskylda, är bördsrätten.
Att denna rätt således ingick såsom en nödvändig beståndsdel i den all männa odalrätt, som från sjelfva samhällsförbundet var oskiljaktig, är ostridigt.
Men ehuru någon odalrätt i den gamla betaärkelsen nu ej finnes, ehuru
Statsförfattningen redan långt för detta förändrat sig, har likväl bördsrätten till arfvejord i lagstiftningen blifvit bibehållen, på grund af den hos jordbrukande klassen pre sumerade kärlek till förfäders jord.
I denna presumtion ligger således den nyare bördsrättens egentliga princip; och att den bör anses vara af sådan vigt, att lagstiftningen måste foga sig derefter, antogs af Lagkommittéen, som derföre i dess år 1826 utgifne förslag till civiI—lag bibehöll omförmälde rätt.
»Svenska jordbrukaren», yttrar kommittéen, »har vant sig att älska sitt hem, såsom en bostad för uråldrig frihet och sjelfständighet.
I samma man han å jorden nedlägger sina arbetskrafter, känner han sin personlighet dermed införlifvas.
Hafva förfäder odlat den före honom, så har den derigenom, i hans ögon, fått ett värde, som ej i materiella beräkningar kan uppskattas
Han läser dä i sina närmaste omgifningar en bildrik teckning af egna och förfäders öden.
Från fäder nejordens minnen utvidgas synkretsen småningom till fäderneslandets.
Ju öppnare sinnet varit för de förra, ju starkare emottages intrycket af de senare.
Kärleken till fäders jord blir således alltid en djup grundval för kärleken lill fäderneslandet.
Onekligen eger Svenska jordbrukaren i allmänhet den medborgerliga hildning, som gör honom mäktig att älska sitt fädernesland, äfven för dess egen skull och ej blott för individuella affektioner; men derföre böra de senare ej utplånas, när högre ändamål ej fordra det.
Fosterlandskänslan är ett band, som väfves af mångå trådar: ingen af dessa må afskäras obetänksamt».
Dessutom skulle i bördsrätten jemväl ligga en icke obetydlig motvigt både för jordegendomars öfverdrifna splittring och för deras sammanhopande i större klumpar, än som med jordbrukande klassens välstånd vore förenligt; och derifrån hemtade således kommittéen ett ytterligare skäl till dess öfvertygelse att denna "Lag-Utskottets Betänkande, M 40. 3 rätt, äfven i samhällets närvarande släck, bör bibehållas, helst densamma i sig sjelf ej medförde sådana olägenheter, att den behöfde afskaffas.
Förändrade åsigter gjorde sig emedlertid gällande vid den revision af Lagkommittéens förslag, som Lagberedningen verkställt.
Beredningen hade nemligen kommit till den öfvertygelse att bördsrättens utöfning under sednare tiden, om den någon gång baft sitt upphof i kärleken till förfädrens jord, dock oftare härledt sig från den oädlare bevekelsegrunden af egennyttiga beräkningar; och då det läge i sakens natur, att i samma mån jordbruket framgår och utbildas såsom hufvudnäring för en växande folkmängd, i samma mån skola dess idkare mer efterfråga hvad jorden för närvarande mer duger till och hvad högre värde arbetet deråt kan gifva, än af hvilka förfäder den under en föregången tid varit tram pad och bebodd, ansåg sig beredningen böra tillstyrka bördsrättens upphörande.
Den är sålunda utesluten ur det reviderade förslaget.
Äro likväl de skäl, som man derför anfört, af den vigt, som de, hvilka 20 år förut åberopades för den motsatta åsigten?
Att bördsrätten redan då en och annan gång begagnades för egennyltiga beräkningar var ej kommittéen obekant.
Det anmärktes äfven; och det lärer ej eller kunna vederläggas.
Att ett dylikt begagnande sedan den tiden oftare egt rum är deremot något, som är tvifvel underkasladt.
Åtminstone kan man af det antal bördstvister, sorn, efter hvad Utskottet inhemtat, vid domstolarne anhängiggöras, icke sluta till omförmälda förhållande.
Det lärer ej heller med säkerhet kunna bedömas, hvilka motiver föranleda väckande af bördesanspråk.
Att kärleken till förfäders jord en och annan gång utgör bevekelsegrunden, har icke Lagberedningen förnekat; och man har ingen rätt att antaga att antalet af de anspråk, som hafva denna grund, är mindre än antalet af dem, hvilka härledas från egennytta.
Att ett förbättradt jordbruk, att tanken på blott materiella fördelar, skall qväfva känslan för fäders minne, vill Utskottet ej eller föreställa sig; och det skulle derföre ej vara välbetänkt att lägga ett sådant antagande till grund för afskaffandet af en rätt, som, efter hvad motionären sjelf yttrat: »är så införlifvad med folkets vanor och föreställningsrätt, att man anser den, såsom något nödvändigt och rättsenligC».
Den är det äfven om den i någon mån fyller sina bestämmelser; och derom hänför sig Utskottet till följande af Herr Expeditions-Sekreteraren J. G. Richert i Lag-kommittéen uttalade ord: »Så länge bördsrätten varar skall Sveriges allmoge säkert bibehålla Sveriges mesta jord; och så länge skall ej heller Svenska bonden förlora den rang, han äger framför de flesta, kanske alla andra länders jordbrukare.
Den bördsrätt, man nu föreslagit, är ej ett försök att återföda den hårda slägt-egoism, som fordom söndersplittrat samfundsenheten, som tiden redan krossat, och som visst icke förtjenar att bringas till lif 4 Lag-Vlskollels Belänkande, M 40. igen.