Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han talar däri om de märkvärdiga resultat, hvartill B. kommit med ut- vecklandet af sin elev m:ll Seuerlings intellektuella anlag.
» Född med syn — tillägger Gjörwell — » blir hon vid 4 års ålder vaccinerad i Jönköping, men högst ovanligt misslyckades denna eljes så säkra kur, koppmaterien kastar sig på hennes ögon och hon blir stockblind.
Hon är liten till växten, ser blek ut o c h ' är blygsam uti hela sitt väsen.
M:ll Seuerling hade den godheten att med blyertspenna skrifva några rader för att visa mig mekanismen af hennes — af henne själf uppfunna — skrifnings- manér emellan 2:ne messingslinealer.
Det är dessa rader, som jag här tillfogar och ber dig i synnerhet förvara. » • De hafva ock noga förvarats och finnas ännu i behåll, kvarliggande i brefvet till fru Lindahl.
D e lyda: Något vidlyftigare bar Gjörwell i ett bref till professor Sjöborg i Lund skildrat besöket i Borgs institut: En ädelsinnad medborgare, herr kongl.
sekrete- raren Per Aron Borg, har här i hufvudstaden för 2:ne år sedan inrättat ett institut för blinde och döfstumme, uti hvilket de undervisas och inöfvas uti både tanke-, snille- och arbetsväg, på ett sätt och med den framgång, att de kunna blifva de lyckliga- ste ibland människor, af naturen eller af tillfället så vanlottade.
Dessa elever hafva undergått offentligen anställda förhör och pröfningar, ibland hvilka sig dock förnämligast utmärkte den examen, som an- ställdes den 5 sistlidne juli och på Stora Börssalen, samt hvilken hennes Maj:t Drottningen behagade med sin höga och nådiga närvaro hedra.
A f alla eleverna har ingen gjort större framsteg än mamsell Antoinetta Charlotta Seuerling, som, på sitt fjärde år och uti kopporna, förlorade så alldeles synen, att hon nu är det man kallar stenblind.
Utom den färdighet, som hon uti fruntimmersslöjder vunnit och ökar, äger hon ovanlig hug för att lära både språk och vetenskaper samt förer pennan att skrifva en redig och läslig styl, författar äfven vers, sjunger och beledsagar dem med spel på harpa.
Då hon för en dag hade den nåden, att inför Hennes Kongl.
Maj:t visa prof härå, söng och accompagnerade hon på harpan desse af sig sjelf författade verser: Från min barndoms första dagar synen mig beröfvad var; först i dag mitt hjärta klagar öfver den förlust jag har: jag den sällhet icke njuter, att Dig, dyra drottning, se; men du hör den suck jag gjuter, ser min känslas rökelse.
Och igenom dessa blickar, slutna för en önskad syn, tårar bedjande jag skickar up til Honom öfver skyn, Han skal mina böner höra, gjuta ned välsignelse, som en Gud så säll Dig göra., som Du skapat lycklige.
Härpå fördes hon fram till Hennes Maj:t för att i underdånighet framlemna dessa, äfven med egen handstyl skrifne, verser; och då Drottningen här- vid nedlät sig til de nådigaste, tillika välgörande uttryck, blef mamsell Seuerling, utomdess uti hela sit väsende själfva blygsamheten, så djupt rörd öf- ver så mycken hög nåd, att hon svimmade.
En närvarande åskådare, krigsrådet grefve Gustaf Suoil- sky, på det lifligaste intagen af denna scene, för- fattade genast en sång, i underdånighet ställd till Drottningen, och uti hvilken det, i afseende på det nyss anförda, heter: Här den blinda sångmön rörd sig ter och af tacksamhet i vanmakt dignar.
Ännu en versifierad hyllning från Charlotte Seuer- ling till drottning Hedvig Charlotta — Borgska in- stitutets allra första beskyddarinna och som sådan utmärkt nitisk och intresserad — har bevarats för eftervärlden.
Bland nämnda drottnings å riksarki- vet förvarade papper finnes i original nedan följande lilla nyårshelsning, » från de blinda och döfstumma underdånigast genom blinda Charlotta Seuerling: » V i d nya årets första blick och första morgonrand, sågs nödens frälsta barn med glad förtjusning hasta i broderligt förbund förtroligt hand i hand att sig för Skaparns thron i stoftet tacksamt kasta.
I kretsen deras vän och trogne ledare steg in och böjde sig med andakt emot jorden.
sade han och rörd mot himlen tecknade, Gud!
skydda hennes dar, hon som vår mor är vorden.
Den stummas blick var höjd, den blinda suckade — Du, dyra drottning!
var den bön, som hjärtat sände — till himlen trängde sig den svages rökelse — Och Gud för dina dar en lycklig stjärna tände.
Sorgen kom, och nattens tystnad och skymning brötos, och glädje oeh ljus intogo dess rum.
Hvad Borg sjelf tänkte om sin begåfvade elev framgår tydligt af hans redogörelse 1809 inför of- fentligheten öfver sitt instituts verksamhet.
Det he- ter häri: » Blinda Charlotte Seuerling har sedan senaste examen uppöfvat de då visade förmögenheter uti skrifning, tyska och franska språkens explikation och talande, äfvensom färdighet på zittra och harpa.
Och har hon i sistnämnda talang, äfvensom i tyska språ- ket, kommit därhän att hon kunnat informera an- dra däruti och därigenom själf mycket bidraga till sitt underhåll, Utom detta har hon börjat spela claver skrifva tysk språket, räkna med ziflior samt fått lectioner i naturlära och geografi, till hvilket ändamål en karta öfver Sverige är inventerad och brukad, där allt af blinda kan kännas.
H o n har äfven öfvat sin f a l l e r e t i skaldekonsten, i musiea- lisk composition samt i mechaniken, af hvilket isyn- nerhet presenteras en machin hon inventerat för att såsom blind kunna själf liniera sitt notpapper och skrifva sina kompositioner.
Hennes ringa fallenhet för fruntimmersslöjder, men outtröttliga och nästan ouppfylleliga benägenhet för etenskaperne hafva, sedan hon fått en öfversikt af de flesta literaturens grenar och isynnerhet fästat sig vid mathematiken och naturkunnigheten föranledt mig att bestämma henne till medicinen, genom hvilken hennes utkomst och verksamhetsbegär tidigare kan uppfyllas genom någon annan vetenskap.
Arrangementer äro också därtill gjorda, och hafva några om sin vetenskap förtjänte lofvat att bibringa henne de i denna ve- tenskap nödiga undervisningar. » a v a n Sedan Borg erinrat om, att ofvan nämnda hans plan ej borde förefalla » den upplyste » besynnerlig, samt hänvisat på exempel att blinda, t. ex. den be- römde engelske professorn Saunderson, kunnat hålla de grundligaste föreläsningar äfven i optiken och dömt mera bestämdt och skarpsinnigt öfver ljus och färger än de flesta seende samt varit med blotta fin- gerkänslan i stånd att skilja den ena färgen från den andra, yttrar han följande, för den tiden sä- kerligen djärfva ord: » Möter mig åter fördomen hos någon mindre upp- lyst eller åtlöjet af någon misstämd ärbarhet i an- seende till mamsell Seuerlings kön, så önskade jag att en gång floret fölle bort, som gör dem kortsynta nog för att icke finna, det könet orättvist är ute- slutet ifrån många sätt att gagna och förtjäna, hvar- till själfva naturen och deras lynne skapt detsamma.
Jag vill nu ej tala om att ganska mänga slöjder, hvilka med uteslutande rätt borde tillfalla kvinnan, nästan synas röfvade från henne; men äfven om flere vetenskaper, t. ex. chemien, botaniken, physi- ken, naturalhistoria, _ vitterheten och en stor del af informationsverket.
Ömhet vid sjukbädden, outtrött- lighet i vård, lätthet i lynnet, minne och penetra- tion, förenad med snarhet att se saken ur dess na- turligaste och sannaste synpynkt, se där kvinnans och läkarens hufvuddrag, oeh likväl hafva de nästan aldrig fått se tillsammans i en person.
Själfva om- ständigheten kväfver ofta ett önskadt begär om råd, och ett fruntimmer, som vore läkare, skulle åt värl- den återskänka många offer, som nu falla för den tysta blygsamheten.
Man tackar vanligtvis Försynen och oroar sig mindre, då ett familjestöd faller, om barnen äro söner; hvarför?
emedan gossen eger mera utsikter för sin bergning och sin utkomst; men den ömma moderns sista farväl till sina värn- lösa döttrar förbittras mångdubbelt af den smärtande tanken: hvad blir ert öde?
tiggarens eller tjänarens eller — här öfvergär henne en starkare rysning än dödens — förförelsens.
Hvilken stor välgerning vore det ej för mänskligheten, att med fördomars nedbry- tande skulle ljusna vårdarens sista blick på de efter- lemnades framtid!
Hvilken stark pelare i sedernas tempel, om man åt den unga flickans förstånd för- trodde en nyttig kunskap!
Hvilken minskning af armodets legioner, om man i hennes händer lem- nade en närande slöjd!
Vare dessa tankar mitt för- svar, för det jag bestämt min blinda eleve till me- dicinen! » Borgs plan måste dock stranda mot de ännu her- skande åsikterna om kvinnans plats och bestäm- melse i samhället; måhända — medgifvom det — var den väl ock med hänsyn till Charlottes blindhet väl mycket sangvinisk.
Aret därpå, 1810, lemnade Charlotte Seuerling Borgs institut och familj och flyttade åter till sin moder, hvilken med sin trupp vistades i Å b o.
En uppgift förmäler, att hon, ehuru blind, uppträdt å teatern och bl.
a. spelat en roll i komedien » Den betslade filosofen ».
Säkert är, att hon i oktober 1810 gaf en konsert i nämnda stad.
Sedan 1813 var hon med moder bosatt i Helsingfors.
Därifrån kal- lades hon till S:t Petersburg för att med sin erfa- renhet och sina råd biträda vid anordningen af ett blindinstitut i den ryska hufvudstaden.
Hennes mo- der följde henne dit.
Som erkänsla för det nämnda biträdet erhöll Charlotte Seuerling och hennes mo- der af d. v. enkekejsarinnan Maria Teodorowna en årlig lifstidspension af G00 rubel.
Efter moderns död, som inträffade i Helsingfors 1820, återvände Char- lotte till Stockholm.
Vi ha här ofvan anfört två prof på Charlotte Seuerlings vackra poetiska begåfning.
V i meddela ytterligare ett par.
Det ena ett litet poem » Öfver H r Kongl.
Secreter Borgs porträtt », hvilket poem i original ännu som en dyrbar relik bevaras af hen- nes välgörares åldrige son, direktor Ossian Borg, hvilken ock haft godheten att till Iduns julnummer lemna i afskrift detta alster af själsodling och tack- samhet: Dygden, mildheten och redligheten hufvuddragen uti bilden är — sanningen, förent med mänskligheten, visar styrkan af dess karaktär.
Ur dess öga himlens godhet strålar, visheten man på dess panna ser, i dess blick sig själens storhet målar, snillet skämtsamt på hans läppar ler.
Det andra en sång, hvilken länge i Sverige sjöngs till ackompagnement af klaver eller guitarr och flere gånger — i skillingtryck och visböcker, senast 1852 — trycktes, men väl nu är förgäten: Från det höga ingen stråle lyste.
Hemsk var natten, mörker omgaf mig.
Ensam stod jag och för mörkret ryste; törnbeväxt och ojämn var min stig.
Djup var natten, som sig kring mig bredde; vilse jag i öknen irrade; ingen vän mig öfver branten ledde; kring mig våldsamt stormen rasade.
I mitt kval jag ville söka döden, redan gripen af förtviflans hand; för att sluta mina sorgsna öden själf jag ville slita lifvets band.
Meteoren lik uti mitt hjärta hoppets stråle hastigt fladdrade, men försvann uti min djupa smärta.
Äter utan tröst jag i r r a d e.
Skall då evigt detta kvalda hjärta — så jag tänkte — sucka efter tröst?
Jag om lindring himlen i min smärta bad, men han var sluten för min röst.
Då, lik morgonrodnans första ljusning, ett eteriskt sken ur dimman bröt: Vänskap kom, och vid dess milda tjusning lugn och sällhet till mitt hjärta flöt.
* Den 25:te september 1828 slog hon upp blicken till de renare, klarare synerna ofvan jordlifvets töcken.
Birger Schöldström.
ter i det lilla — då du fylla skall din plikt såväl s©m någen Kär i världen.
3 hemmet kvinnan verke, hennes kall är r 6 S 6 r så i magra arbetsvärden.
©ch skapar du åt den du älska lärt ett paradis bland splitet, midt i stri
T i l l Iduns l ä s a r i n n o r, Med detta julnummer sänder Redaktio- nen Iduns alla läsarinnor de varmaste önskningar om en angenäm och lycklig jul.
På samma gång tacka vi för det ständigt ökade förtroende, som kommit oss och Idun till del.
Vi kunna endast försäkra, att vi hvad på oss ankommer skola söka att värdigt motsvara detsamma.
Och med fast föresats att göra tidningen bättre och värdefullare allt efter den uppmuntran, den röner, afsluta vi Iduns tredje årgång.
Hvad det nu föreliggande julnumret an- går, så hafva vi, då det ju är svårt att just till det numret finna ett lämpligt por- trätt, i stället sökt bereda en liten omvex- ling för ögat genom att i texten inflicka några små teckningar, utförda af de väl- kända konstnärerna fru Jenny Nyström- Stoopendaal och hr Viktor Andrén.
Här- med har naturligtvis, såsom lätt inses, in- galunda varit vår afsikt att ingå i täflan med öfriga illustrerade jultidningar.
Däre- mot hafva vi hvad texten beträffar samlat omkring oss en både god och talrik medarbe- tarestab, hvars här införda alster säkerligen af alla skola läsas med odeladt intresse.
Vidkommande för öfrigt tidningens plan för framliden torde vara öfverflödigt nämna, att Idun äfven hädanefter kommer att re- digeras i samma erkändt goda anda som hittills.
Intressanta berättelser och novel- ler — vi framhålla särskildt flere utmärkta sådana från Iduns senaste pristäfling — skola omvexla med allvarligare uppsatser i ämnen, som röra kvinnan och hennes verksamhet i oeh utom hemmet.
Och de praktiska rönen och råden skola ej bli färre än hittills, och för att göra dessa riktigt praktiska och lätt tillgängliga när som helst, ämna vi vid slutet af hvarje år- gång bifoga ett särskildt sakregister, upp- rättadt i alfabetisk ordning och med hän- visning till den sida i årgången, där den eller den saken finnes omnämnd.
Först härigenom blir denna afdelning en verklig hjälpreda för kvinnan, af hvilken hon snart sagdt i alla förhållanden kan hafva nytta.
Att Iduns kvinliga porträttgalleri skall fort- fara faller af sig själft.
Goda förmågor komma för öfrigt att medverka på alla områden.
Då de två afdelningar, för hvilka väl fler- talet kvinnor i allmänhet mest intresserar sig — klädedräkten och handarbetet — voro alldeles för vidlyftiga för att, i fall de skulle göra afsedd nytta, få plats i själfva Idun, beslöto vi uppsätta ett särskildt organ för dem.
Så tillkom Iduns Mode- och Mönstertidning, hvilken nu tillryggalagt sin första årgång och under densamma för- värfvat sig ett förtroende, som nära nog kan jämföras med det, Idun själf vunnit.
Den har nämligen redan hunnit till de flesta hem, där Idun läses.
Den torde ock förv tjäna det för sitt rikhaltiga och väl valda innehåll.
Vi bedja våra läsarinnor för öfrigt taga noga del af den å annat ställe i detta nummer införda annonsen om Idun och Iduns Modetidning.
Under förhoppning att till det nya året ej blott åter få möta alla våra hittillsvarande läsarinnor, utan att dessa ock skola draga många nya med sig, tillönska vi eder ännu en gång: en glad och angenäm jul!
Några ord o m handarbete oeh om böcker.
af Cecilia Wsern.
j [
Hvem känner dem icke dessa öfverläggnin- gar om hvad man skall kunna hitta på — som de icke hafva förut — till far och mor och mormor, hvilka alla sätta så mycket värde på dessa bevis på deras älsklingars flit; till tanter, som man måste krusa litet, till snälla farbröder, som man vill bevisa sin tacksamhet, till bröder, kusiner och vänner, som man är van vid att gifva något litet handarbete i ut- byte mot deras bok eller presentkort på hand- skar eller hvad det nu är, som de bruka upp- vakta med.
Och resultaten, hvem känner ej dem?
Efter mycket hufvudbry slutar man med att i förtviflan gifva fruarna en ny dyna ellor soffskyddare — som af många af dem genast pietetsfullt lägges in till den öfriga samlingen i linneskåpet eller kamfertskistan — då det ju är » synd att sjaska ned den snälla flickans vackra arbete ».
Å t de äldre herrarne syr m£a pallar, som de sparka undan, stolöfverkast, som förarga dem genom att ramla ned, just när de kommit sig i ordning i hvilstolen, och annat sådant mera.
Åt de yngre, som man icke vill låta sitta alldeles lottlösa på julafton, köper man hos korgmakarn eller i tapisserihandeln någon ful och opraktisk borsthållare, kraglåda, frimärksask eller plånbok och tror sig förläna dessa något ästetiskt eller handarbetadt värde genom att förse dem med några tungor eller en liten remsa broderadt kläde eller med ett instucket monogram.
Och herrarne kunna ändå prisa sig lyckliga, om de slippa en un- derhaltig klädesborste med broderad rygg eller en penntorkare, languetterad med silke, som fastnar i pennspetsen, och försedd med ett för- gyldt handtag i form af ett fågelbo med små kulörta ägg.
Och julbrådskan sedan, hvilken människa med sundt förnuft har ej försökt att predika mot den?
Litet julfeber — ett eller annat litet nattvak för att lacka in eller hinna julklappar färdiga hör till stämningen — i synnerhet när bröder och kusiner äro med om att skrifva vers och koka kaffe i smyg.
Men icke den kroniska julfebern, som brukar inträffa redan i början af december, med obarmhertigt jäk- tande, upprepade nattvak och ofelbart därpå följande bleka kinder och förstörda nerver.
Och allt detta för att åstadkomma resultat, som icke en på tjugu sätter eller kan sätta något verkligt värde på, sedan känslostämnin- gen på julafton väl är öfver!
— Men hvad vill man göra, frågar man.
Icke kan man väl heller gå och köpa julklappar till tanter och kusiner?
Ånej, kanske icke till alla.
Men man kan bestämdt betydligt inskränka de sydda julklap- parnes antal.
Hvarför skall man envisas tro, » att man visar mera vänlig omtanke » genom att sy en onyttig sak än genom att köpa nå- got, som man kunnat se — om man gjort sig litet möda att se efter — att mottagaren skulle ha nytta af?
Nog skulle unga fruar göra hvar- andra mer glädje sinsemellan genom att på utstyrselmagasinen köpa nätta moderna små- ^
IDUN 1890 TI - \ y GJFE » A U 1 r.
I ... I-.IA SFÄ3G- ?K Moderata e - L - - 4- V - J^ -.
- „ •• O ... - ;!
- - I.
.. « -- • ^ „J„ ^ ^ F, 5^ Ä^ ?|&gt; V A L B O R G trantjuillo.
; .... .. i; / &lt; 1 i, ', ' t \ &gt; — ±4 * 2 — —; P _ C A U L I N.
1 » » ~a * m d i m ^ ^ » — i S Ö T •0~ * * • - 0-0-0-0-^0-0- f ii fl * - 0-s~ - » — f-i I ' I 15 legato.
J — I — I — I - 4 4 ds * T F - R » ' / " • a * I I J I I I v " Et T — N - fr t — P- 3 d tempo - # - R- # F- P R A I T un poco rit I.
1 — » IL I 1 M-0 &amp; --- 0 R &gt; » « « _ *
- P %-0- I h mc Z 7 -, 0 * • un poco - ±- largamenfe.
I .•a- » I - 1 — o •&gt;• .. # - - 07 » 1 K • — « — » — » 1 x - ff P B T ^ J- 1.
_ ^ W tit R ^ w v ~ 3.
« TF ' ' 0 ^0 tempo.
pjäser till middagsbordet, än genom att sy dumma och dyra soffskyddare af plysch och silke — hvilka ofta äro dyrbarare och ömtå- ligare än tyget på soffan, som de äro afsedda att skydda?
Ja t. o. m. åt de » svåra » her- rarne vore det nog icke så krångligt att hitta på något, som de skulle kunna ha glädje af, om man bara lade sig vinn därom.
Man be- höfde blott under någon förevändning gå upp i deras rum, oeh ' ett snabbt kvinnoöga ' skulle säkert genast få idéer till julklappar.
Luckor och brister i utstyrseln hos den ene, som ej hade sinne för trefnad — handduken hängd öfver spjällsnöret, gardinerna hopknutna med linneband, ljusstaken använd till askkopp och pennskaftet till pappersknif, fars och mors porträtt i urblekta plyschramar.
Hos den an- dre tydliga bevis på smak för blommor eller prydlig ordning eller rentaf på någon liten samlarvurm.
Hos alla bestämdt någon möjlig- het att genom en väl vald, köpt småsak visa mera verklig vänlighet än genom att sy ett litet dumt broderi på en skräpande, oanvänd- bar sak.
Man vet ju också, huru det ofta går till med dessa smärre julklappar.
Idkar man någon liten handaslöjd, som träskärning t. ex., är allt godt och väl.
Annars uppskjuter man gärna i det längsta tanken på dem, kan ändå » intet hitta på », utan går rådvill till tapisseri- handeln.
Inte tycker man just om de omöj- liga ' rök-bord ' eller vidunder af öfverklädd papp eller förgylld korg, som man bjudes på, som » lämpliga för herrar ».
Men ju längre man väljer, dess svårare blir valet, och slutli- gen köper man hvad som helst bara för att » komma ifrån det ».
Och syr det sedan fär- digt under brådska och undertryckt hat till hela julklappsväsendet, så olika som möjligt de kärleksfulla tankar, som en sydd julklapp anses representera.
Vill man sy, och börjar man i god tid, så att man har tid att tänka sig för, skaffa ma- terial o. s. v., finnas nog områden, där man med litet kvinlig händighet kan göra glädje.
Åt sprätten kan man brodera namn på en fin näsduk, åt den ordentlige sy ett borstställ af engelskt linne, åt jägaren sticka mjuka strumpor.
Man skall bara komma ifrån den föreställ- ningen, att sådana reella saker eller ett par timmars ordentligt arbete på symaskinen ha mindre värde än ett litet broderi, eller att nå- gon enda förnuftig karl tycker mera om att få en skopåse på tunnt linne, med ett stort monogram och en sko i brokiga silken, än att få två eller tre sådana af groft linne, märkta med namn i korsstygn.
Eller öfverhufvud taget från föreställningen, att dessa opåkallade garneringar, rosetter och krams ha något det minsta ästetiska värde.
En strut af silfver- bronserad papp t. ex. är ju en praktisk och lätt åstadkommen papperskorg, och en målad vallmo eller annan blomma bidrager onekligen att pryda den.
Men ett rysch eller en rosett af skära band äro bara till förargelse — både för städerskan och — det ästetiska sinnet.
Icke skall man heller lefva i den illusionen, att julkapparne i allmänhet falla sig nämnvärdt billigare genom att förfärdigas hemma.
Jo, om man är ett geni i smått i fråga om uppfinningsförmåga eller händighet.
— Men huru många äro väl det?
Med de praktiska, sydda sakerna brukar det vara ömsom: än kosta de lika mycket, som om man köpte saken färdig, sluppe bråket och ginge miste om tillfredsställelsen att ha gjort den helt och hållet själf — som ju alltid bör väga något.
— Ån är det uträkning med att göra- dem hemma.
Om alla de opraktiska, stillösa sakerna kan det nästan gälla som regel, att de bli dyrare än en praktisk färdigköpt sak, afsedd för samma ändamål.
En broderad plyschram — kanske i form af en palett med två korsställda hille- barder till stöd, som en ram jag sett — utan att någon kunnat upplysa mig om, hvad dessa fantasier kunde ha gemensamt med porträttet i ramen eller med de påbroderade liljekonval- jerna och rosenknopparne i hörnet!
— en så- dan ram kostar mycket mera än en vida mer tillfredsställande, rät och slät metallram eller slipad glasplatta.
En virkad och bronserad korg — hvartill fordras, utom virktråd, färger och kulörta band till att träda genom handtaget, en ställning från bleckslagarn — blir minst lika dyr som ett vackert litet blomglas.
Och det ena fägnar ögat, det andra — bär blott vittne om ' mycket arbete '.
# * * Så fort arbetet är konstnärligt, förfalla alla anmärkningar.
Allting vackert har sin egen rätt att vara till.
Man borde helst vara säker på, att föremålet är vackert och arbetet konst- närligt.
• Men härvidlag går det icke an att vara för sträng.
All konstflit är i och för sig en sådan glädje för den, som utöfvar den, en sådan uppfostran för öga, hand oeh sinne, en sådan sund och uppfriskande sysselsättning — eller förströelse — att man ej får ta det så noga, om alstren bli litet dilettantmessiga.
Men äkta skola de vara; ej till den viktigaste fjär- dedelen ' afslutade ' af lärare eller handtverkare.
Och helst icke alltför oskäligt dyra att pro- ducera.
Till konstflit höra naturligtvis äfven artistiska broderier på linne, silke, kläde, sammet eller hvad det vara må!
Handarbetets Vänners oför- trutna sträfvan att återupplifva smaken för dem, ge litet mera stil och skönhet åt våra handarbeten, har ju ock redan haft välsignelse- rika följder.
Skall man sy en soffdyna, går man åtminstone icke och köper en färdigsydd krans violer i filosellsilke eller tre hundar vid en balustrad i glaspärlor oeh låter ' arbetet ' se- dan bestå i att fylla i botten med mörkt se- firgarn.
V:s bana har ingalunda varit en dans på rosor, och ännu ha de ej hunnit uppfostra sin publik vare sig till lydnad eller till själfständig smak.
Så de bära ej ansvaret för alla de stora tunga soffskyddarne, broderade med ullgarner på yllestramalj, hvarken stil- riktiga eller originella, hvilka snart bli lika odrägliga, som de virkade antimakassarne.
Ej häller är det deras fel, att landet öfversväm- mas med all denna ullighet.
De bjuda ju — numera — på utsökt vackra förebilder i till- talande stilarter — ståtlig renässans, praktfull barock och yppigt förtjusande österländsk stil m. fl.
— till sådana rent konstnärliga arbeten som silkesbroderi, plattsöm, guldstickeri m. m.
Men allmänheten fortsätter att föredraga sina stora ylleskynken och vill ej inse, att där ligger mer skönhet och värde i ett enda förnämt och klart sydt ornament i guldtråd på sammet än i många alnar fula korsstygnsbårder.