Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett afbrott inträffade dock för någon tid i Atlassows krigare- och upptäckarebana till följd deraf, att han under återfärden till Jakutsk plundrade ett ryskt, med kinesiska varor lastadt fartyg, en biomständighet som kan förtjena anföras för att belysa karakteren hos denne Kamtschatkas Pizarro.
Han lösgafs först år 1706 och återfick då sitt befäl i Kamtschatka, med sträng befallning att afstå från alla godtyckligheter och våldsamheter och att göra sitt bästa för upptäckande af nya länder.
Den första delen af denna order lydde han dock föga, hvilket gaf anledning till upprepade klagomål52 och uppror bland de redan förut tygellösa kosackerna.
Slutligen blefvo år 1711 Atlassow och åtskilliga andra af befälhafvarne mördade af sina egna landsmän.
För att försona detta brott, och kanske för att komma något längre undan rättvisans arm, företogo sig mördarne, Anziphorow och Ivan Kosirewskoj53, att underkufva den ännu ej eröfrade delen af Kamtschatka och de tvenne nordligaste af de Kurilska öarna.
Ytterligare upplysningar om länderna söder ut fick man genom några japaneser, som 1710 strandat på Kamtschatka.
Till en början hade man alltid för att komma till Kamtschatka tagit den besvärliga omvägen öfver Anadyrsk.
Men år 1711 erhöll befälhafvaren i Ochotsk Sin Bojarski Peter Guturow af den energiske befordraren af upptäcktsfärderna i östra Sibirien, wojwoden i Jakutsk Dorofej Trauernicht, befallning att från Ochotsk sjövägen resa till Kamtschatka.
Men denna färd kunde ej blifva utaf, emedan det vid den tiden i Ochotsk hvarken fans sjögående båtar, sjöfolk eller ens män förtroliga med kompassens bruk.
Några år derpå afsände guvernören furst Gagarin till nämnda stad Iwan Sorokaumow med 12 kosacker för att anordna denna resa.
I brist på fartyg och sjömän kunde den dock ej heller nu företagas, och sedan Sorokaumow stält till stor oreda, blef han af myndigheterna på stället fängslad och återsänd till guvernören.
Nu befalde Peter I, att man bland fångna svenskar skulle uppsöka folk, bekanta med sjöväsendet, och sända dem till Ochotsk.
De skulle bygga en båt derstädes och, försedda med en kompass, resa jemte några kosacker sjöledes till Kamtschatka och komma åter54.
Så kom sjöfarten på Ochotska hafvet till stånd.
Bland svenskar, som öppnat den, nämnes Henrik Busch55, enligt Strahlenberg en svensk korporal, som förut varit skeppstimmerman.
Enligt Müller, som ännu år 1736 träffade honom i Jakutsk, var han född i Hoorn i Holland, hade derpå flerstädes tjenat som matros samt slutligen som ryttare bland svenskarne, tills han blef fången vid Viborg 1706.
Om sin första resa öfver Ochotska hafvet berättade han för Müller följande:
Efter ankomsten till Ochotsk hade man byggt ett fartyg, snarlikt de lodjor som begagnas i Archangel och Mesen för fart på Hvita hafvet och till Novaja Semlja.
Fartyget var starkt, längden 8½ famnar, bredden 3 famnar, djupet, då fartyget var lastadt, 3½ fot.
Första resan skedde i juni 1716.
Man började segla längs kusten mot nordost, men en ogynsam vind dref fartyget, nästan mot sjöfararnes vilja, tvärs öfver hafvet till Kamtschatka.
Det första land man såg var en udde, som skjuter ut norr om floden Tigil.
Till följd af obekantskap med kusten dröjde man att landstiga.
Under tiden inträffade en kastning i vinden, som dref fartyget tillbaka mot Ochotska kusten.
Sedan vinden åter blifvit gynsam, vände man och ankrade nu lyckligen vid Tigil.
Folk, som sändes i land, funno husen öde.
Af förskräckelse för det stora fartyget hade nämligen kamtschadalerna rymt till skogarne.
Man seglade vidare längs kusten söder ut och landsteg flerstädes för att träffa folk, men länge förgäfves, tills man slutligen fick fatt på en kamtschadal-flicka, som samlade ätbara rötter.
Med henne till vägviserska funno de snart boningar och äfven kosacker, som voro utsända för upptagande af skatt.
Man öfvervintrade vid floden Kompakowa.
Under vintern uppkastade sjön en hvalfisk, hvilken i kroppen hade en harpun af europeiskt arbete och med latinska bokstäfver.
Fartyget lemnade vinterhamnen i medlet af maj (n. st.) 1717, men råkade på isfält, bland hvilka det kom i besätt under fem och en half veckor.
Härigenom blef stor brist på lifsmedel.
I slutet af juli kom man åter till Ochotsk.
Från denna tid har en regelbunden sjöförbindelse egt rum mellan denna stad och Kamtschatka.
Befälhafvare under första resan öfver Ochotska hafvet var kosacken Sokolow56.
Af hvad jag anfört framgår, att man, tack vare fångstmännens och kosackernas lust för äfventyrliga upptäcktsfärder, vid sjuttonhundratalets början hade en i hufvudsaken riktig uppfattning om landfördelningen och flodernas lopp i nordöstra delen af Asien.
Men till följd af obekantskap med eller tvifvel på Deschnews upptäckter var man fortfarande i ovisshet, huruvida ej Asien längst i nordost sammanhängde med Amerika genom ett smalt näs, på samma sätt som med Afrika eller som Norra och Södra Amerika med hvarandra, en åsigt som, till följd af det hos menniskan inneboende omedvetna behofvet att generalisera och önskan att få en förklaring, huru befolkningen utbredt sig från den gamla till den nya verlden, länge med ifver försvarades57.
Så vidt man känner, hade dessutom ingen, vare sig europe eller inföding, utsträckt sina jagtfärder ända till Asiens nordligaste udde, till följd hvaraf det läge, man för densamma antog, endast berodde på lösa förmodanden.
Det var t. ex. möjligt, att Asien i norr sträckte sig med en udde ända till polens granskap, eller att ett bredt näs mellan Pjäsina och Olenek sammanband den kända delen af denna verldsdel med en asiatisk polarkontinentKarta öfver Asien ur en af ryska Vetenskapsakademien år 1737 utgifven atlas.
Ej heller hade man från hela den ofantliga sträckan mellan Ob-flodens utlopp och Japan någon enda verklig ortbestämning eller geografisk mätning, och man sväfvade i fullkomlig ovisshet om det inbördes läget af ryssarnes ostligaste besittningar å ena sidan och Japan å den andra58.
Det var svårt att få ryssarnes kartor att stämma med portugisernas och holländarnes på den punkt, der de olika folkens upptäckter berörde hvarandra, hvilket ock var ganska naturligt, enär man vid den tiden vanligen gaf Sibirien en 1700 kilometer för ringa utsträckning i öster och vester.
För att få reda härutinnan, för att fylla den stora lucka, som fortfarande fans i kännedomen om den af menniskor först bebodda verldsdelen och kanske framför allt för inledande af nya handelsförbindelser och upptäckande af nya handelsvägar, anordnade Peter den store under de senaste åren af sin lefnad en af de mest storartade geografiska expeditioner, som historien har att uppvisa.
Den kom dock först efter hans död till utförande och fortgick sedan under en följd af år i så stor skala, att hela folkstammar sägas hafva blifvit utarmade genom den svåra skjutsskyldighet man för dess skull ålade invånarne i Sibiriens ödemarker.
Numera sammanfattas dess många olika afdelningar vanligen under namnet »den stora nordiska expeditionen».
Genom Berings, Müllers, Gmelins, Stellers, Krascheninnikoffs m. fl:s skrifter har denna expedition för alla tider förvärfvat ett betydande rum, ej allenast i geografiens utan äfven i etnografiens, zoologiens och botanikens historia, och ännu i dag måste forskaren, då fråga blir om norra Asiens naturförhållanden, återgå till dess arbeten.
Jag vill derför, innan jag afslutar detta kapitel, med några ord redogöra för dess hufvuddrag.
Den stora nordiska expeditionen inleddes med »den första expeditionen till Kamtschatka».
Befälhafvare för denna var dansken Vitus Bering, som åtföljdes af löjtnanten Morten Spangberg, äfven dansk till börden, och Alexei Tschi.rikow De lemnade S:t Petersburg i februari 1725 och togo landvägen öfver Sibirien, medförande nödiga förråd för att i Kamtschatka kunna bygga och utrusta det fartyg, med hvilket de skulle göra sin upptäcktsfärd.
Öfver trenne år åtgingo till denna resa eller rättare detta geografisktvetenskapliga fälttåg, hvarvid man för transport af förråden och det skeppsbyggnads-material, som måste från Europa medtagas, begagnade floderna Irtisch, Ob, Ket, Jenisej, Tunguska, Ilim, Aldan, Maja, Judoma och Urak.
Först den 15/4 april 1728 kunde man påbörja byggandet af fartyget vid Nischni Kamtschatskoj
Ostrog, redan den 21/10 juli gick det af stapeln, och den 31/20 i samma månad kunde Bering börja sin egentliga färd.
Han seglade mot nordost längs Kamtschatkas kust och kartlade densamma.
Den 19/8 augusti träffade han vid 64°30′ n. br. tschuktscher, hvilka då ännu bland ryssarne hade rykte för okufligt mod och vildhet.
Först kom en af dem till fartyget, simmande på två uppblåsta sälskinn, »för att efterhöra hvad ändamålet var med skeppets ditkomst»; derpå lade deras skinnbåt till.
Man samspråkade med dem medelst en korjäkisk tolk.
Den 21/10 augusti upptäcktes S:t Lawrence-ön, och den 26/15 augusti seglade man vid 67° 18′ förbi Asiens nordöstra udde och iakttog, att kusten derifrån vänder sig mot vester, såsom tschuktscherna förut förklarat.
Med anledning häraf ansåg sig Bering hafva löst sin uppgift att utreda, huruvida Asien och Amerika voro åtskilda, och han beslöt nu att vända, »dels emedan man vid fortsatt färd längs kusten kunde möta is, från hvilken det ej vore så lätt att komma lös, dels för dimmorna, som redan börjat infinna sig, dels ock emedan det vore omöjligt att, om man dröjde längre i dessa trakter, samma sommar hinna åter till Kamtschatka.
Det kunde ej ifrågakomma att tillbringa vintern vid Tschuktsch-halföns kust, emedan det vore att utsätta sig för en säker undergång, antingen genom att förlisa mot den öppna okända kustens skarpa klippor, eller omkomma till följd af brist på bränsle, eller slutligen dö för de vilda okufvade tschuktschernas händer.» Den 1 okt./20 sept. återkom fartyget till Nischni Kamtschatskoj Ostrog59.
Det var under denna färd, som det sund, hvilket skiljer Asien och Amerika och som sedan erhållit namnet Beringssund, anses hafva blifvit upptäckt.
Men det är numera kändt, att denna upptäckt egentligen tillkommer den käcke fångstmannen Deschnew, som 80 år förut genomseglat detsamma.
Jag förmodar derför, att den geografiska verlden skall med nöje upptaga förslaget att jemte Berings namn fästa Deschnews vid denna del af vårt jordklot, hvilket kan ske derigenom, att man, i stället för det i många hänseenden olämpliga och vilseledande namnet Ostkap, benämner Asiens ostligaste udde Kap Deschnew.
Åtskilliga berättelser af kamtschadalerna om ett stort land mot öster på andra sidan hafvet förmådde Bering att följande året segla å stad för att utreda huru det förhöll sig härmed.
Till följd af ogynsamma vindar lyckades han ej uppnå Amerikas kust, utan återvände med oförrättadt ärende, hvarpå han seglade till Ochotsk, dit han ankom den 3 aug./23 juli 1729.
Härifrån begaf han sig oförtöfvadt till S:t Petersburg, som nåddes efter en resa af sju månader och nio dagar.
I kartverk utgifna under Berings frånvaro, till en del genom svenska officerare som återvändt från fångenskapen i Sibirien60, hade man gifvit åt Kamtschatka en så lång utsträckning åt söder, att denna halfö sammanföll med den nordligaste af de stora Japanska öarna, Jesso.
Afståndet mellan Kamtschatka och det varurika Japan skulle således vara helt obetydligt.
Detta granskap tycktes ytterligare bekräftadt derigenom, att åter ett japanskt fartyg, bemannadt med 17 man och lastadt med silke, ris och papper, i juli 1729 strandade på Kamtschatka söder om Awatschabay.
I närheten af landningsstället fans, jemte ett antal infödingar, en liten afdelning kosacker, under befäl af Andreas Schtinnikow.
Denne mottog i början några presenter af de skeppsbrutna, men drog sig sedan tillbaka från strandningsstället.
Då japaneserna med anledning häraf i sina båtar rodde vidare längs kusten, gaf Schtinnikow befallning att i en bajdar förfölja dem och att döda alla utom tvenne.
Det grymma dådet verkstäldes, hvarpå ogerningsmännen bemäktigade sig varorna och sönderslogo båten för att erhålla det jern, med hvilket dess bräder voro hopfogade.
De tvenne japaneser, som blifvit skonade, fördes till Nischni Kamtschatskoj Ostrog.
Här blef Schtinnikow fängslad och hängd för sitt dåd.
Japaneserna sändes till Petersburg, der de fingo lära sig ryska språket och blefvo omvända till kristendomen, hvaremot de i sin ordning lärde några ryssar japanesiska.
De dogo mellan 1736 och 1739.
Båda voro från Satsuma; den äldre, Sosa, hade varit handelsman, och den yngre, Gonsa, var son till en lots.
Deras fartyg hade varit bestämdt till Osaka, men en storm hade fört det ur dess kurs, hvarpå de under sex månader drifvit omkring på hafvet, tills de strandade med så olycklig påföljd för större delen af besättningen61.
Denna sorgliga händelse var en ytterligare erinran derom, att mycket ännu var ogjordt i afseende på nordöstra Asiens geografi.
Dessutom hade Berings Kamtschatkaexpedition icke lemnat någon upplysning om läget af Asiens nordspets eller om den midt emot Kamtschatka liggande delen af Amerika.
En mängd sårande tvifvel tyckas dessutom blifvit framkastade rörande riktigheten af iakttagelserna under Berings första resa.
Allt detta förmådde honom att väcka förslag om »fortsättning», hvarjemte han erbjöd sig att, tillsammans med sina forna följeslagare Spangberg och Tschirikow, öfvertaga ledningen af den sjöexpedition, som för lösningen af de uppkastade frågorna borde afgå från Kamtschatka, dels mot öster för att utröna läget af Asiens ostkust i förhållande till Amerikas vestkust, dels mot söder för att sammanbinda vest-europeernas och ryssarnes forskningsområden.
Den kejserliga senaten, amiralitetskollegiet och vetenskapsakademien erhöllo i uppdrag att närmare utveckla denna plan och bringa den i verkställighet.
Med afseende å det sätt, hvarpå uppdraget utfördes, får jag hänvisa till Müllers ofta anförda arbete, äfvensom till en uppsats af von Baer:
Peters des Grossen Verdienste um die Erweiterung der geographischen Kenntnisse (Beiträge zur Kenntniss des Russischen Reiches, B. 16, S:t Petersburg 1872).
Här kan jag blott nämna, att det var företrädesvis genom senatsekreteraren Kirilows aldrig tröttnande intresse för företaget, som detsamma erhöll den utveckling, att det kanske kan sägas vara den största vetenskapliga expedition, som någonsin utgått från något land.
Det beslöts, att man med ens skulle ej allenast utreda Sibiriens utsträckning mot norr och öster, utan äfven undersöka dess hittills nästan okända etnografiska och naturhistoriska förhållanden.
För detta ändamål delades den stora nordiska expeditionen i följande afdelningar:
En expedition, som skulle från Archangel afgå till Ob62.
För denna expedition användes två kotscher, »Ob» och »Expedition», 52½ fot långa, 14 fot breda och 8 fot djupgående, hvardera bemannad med 20 man.
Fartygen, hvilka stodo under befäl af löjtnanterna Paulow och Murawjew, lemnade Archangel den 15/4 juli 1734.
Första sommaren kommo de endast till Mutnoi Saliw i Kara-hafvet, derifrån vände de till Petschora och öfvervintrade vid Pustosersk.
Följande året bröto de upp i juni, men kommo ej heller nu längre än 1734.
Den ogynsamma utgången tillskrefs fartygens oduglighet för färder i Ishafvet, till följd hvaraf amiralitetskollegiet lät för expeditionen bygga två andra, 50 till 60 fot långa båtar, som stäldes under befäl af Skuratow och Suchotin, hvarförutom Murawjew ersattes af Malygin.
Med de gamla fartygen seglade den sistnämnde den 7 juni/27 maj 1736 utför Petschora-floden, vid hvars mynning »Expedition» förliste.
Utan att låta afskräcka sig häraf, lät Malygin manskapet gå om bord på det andra fartyget, med hvilket man under stora faror och svårigheter trängde fram bland drifis till ön Dolgoj.
Här träffade man den 18/7 aug. de nya, från Archangel utsända fartygen.
Suchotin sändes nu tillbaka till Archangel om bord på »Ob»; Malygin och Skuratow seglade med de nya fartygen till Kara-floden och öfvervintrade der.
Manskapet led under vintern 1736– 1737 endast obetydligt af skörbjugg, som botades med i trakten växande antiskorbutiska växter.
Islossningen i Karafloden inträffade redan den 12/1 juni, men så mycket is dref fortfarande omkring i hafvet, att man först den 14/3 juli kunde bryta upp.
Den 4 aug./24 juli kastade man ankar i det sund, som jag benämnt Malygin-sundet.
Här uppehöllos fartygen af motvind i 25 dagar.
Derpå seglade man vidare kring en udde, som samojederna kalla Jalmal, uppför Ob-viken till Ob-flodens utlopp, som nåddes den 22/11 sept.
1737, och härifrån gick man uppför floden till Soswa, der fartygen lades i vinterqvarter.
Manskapet fördes till Beresow. Malygin återvände till Petersburg, efter att hafva gifvit löjtnant Skuratow och understyrman Golowin i uppdrag att följande år återföra fartygen till Dwina.
De ankommo dit först i augusti 1739.
Äfven återresan medtog således två år och var förenad med många mödor och faror.
Tillsammans hade således sex år åtgått för fram- och återresan mellan Archangel och Ob, då det nu ej skulle medföra någon svårighet att göra den på en enda sommar.
Genom Malygins och Skuratows färder, äfvensom genom en landresa, som geodeten Selifontow under juli och aug.
1736 företog med renar längs vestkusten af Jalmal och derpå med båt till Beli Ostrow, blefvo Jalmal och sydkusten af nämnda stora ö kartlagda, efter hvad det tyckes temligen riktigt63.
En expedition, som från Ob skulle segla till Jenisej.
För denna lät Bering i Tobolsk bygga en dubbelslup, »Tobol», af 70 fots längd, 15 fots bredd och 8 fots djupgående.
Fartyget hade två master, var försedt med två små kanoner och bemannadt med 53 man, deribland en geodet och en prest.
Befälhafvare var löjtnant Owzyn.
Man afreste i sällskap med flere små proviantfartyg från Tobolsk den 26/15 maj 1734 och ankom till Ob-viken genom flodens ostligaste utloppsarm den 30/19 juni.
En storm skadade här proviantfartygen.
Af virket till det fartyg, som lidit mest, uppfördes vid 66° 36′ n. br. ett magasin, i hvilket provianten från de obrukbara fartygen nedlades.
Sedan dessa arbeten blifvit afslutade, seglade man vidare, men till följd af ogynsamma vindar och grundt farvatten gick det långsamt framåt, så att man den 17/6 aug. endast hunnit till 70°4′ n. br.
Härifrån vände man åter till Obdorsk, som nåddes den 15/4 sept.
Sju dagar derpå belades Ob med is.
Följande vår återupptogs färden.
Den 17/6 juni 1735 kom man till det föregående år upprättade magasinet.
I början hindrades man af is, men den 31/20 juli bröt denna upp, och farvattnet blef rent.
Nu hade manskapet begynt lida så starkt af skörbjugg, att endast 17 man af 53 voro friska; Owzyn vände derför åter för att i Tobolsk aflemna sina sjuka.
Den 17/6 okt. anlände han till denna stad, och kort derpå frös floden.
Owzyn reste nu till
Petersburg för att sjelf aflägga berättelse om sina misslyckade resor och afgifva förslag till åtgärder, som borde vidtagas för att tillförsäkra bättre framgång åt nästa års företag.
Hans förslag i det hänseendet gick hufvudsakligast ut på att i Tobolsk bygga ett nytt fartyg, hvilket under den farliga resan skulle åtfölja »Tobol» och bereda det större trygghet.
Detta godkändes af amiralitetskollegiet, men fartyget hann ej blifva färdigt till sommaren 1736, hvarför detta års färd företogs på samma sätt som de föregående årens, och med samma utgång.
Först 1737 blef det nya fartyget färdigt.
Det kom med skeppsbyggmästaren Koschelew och styrman Minin den 16/5 juni till Obdorsk, hvarest Owzyn tog befälet öfver detsamma, öfverlemnade det gamla till Koschelew och anträdde så sin fjerde resa utför Ob-viken.
Efter att hafva seglat förbi Gyda-bugten, kom man, utan att möta några svårare ishinder, den 27/16 augusti till Kap Mattesol och den 12/1 sept. till ett på Jenisejs strand vid 71°33′ genom myndigheternas försorg för expeditionen uppfördt magasin.
Jenisej tillfrös den 21/10 oktober.
Fyra år hade således åtgått för Owzyn att lösa sin uppgift, men det lider knappast något tvifvel, att om han ej hade vändt så tidigt på året, och om han haft tillgång till ångkraft eller åtminstone till ett nutida segelfartyg, så skulle han på några veckor kunnat från Ob segla till Jenisej.
Det är i alla fall Owzyns ihärdighet, som man till stor del skyller kartläggningen af Ob-viken, Tas- och Gydabugterna64.
Resor från Jenisej mot Taimur-udden.
Vintern 1738 kallades Owzyn och Koschelew till
Petersburg för att der stå till rätta med anledning af en från deras underordnade inlemnad klagoskrift65.
I stället fick Minin öfvertaga ledningen af expeditionen, hvilken skulle söka framtränga vidare öster ut längs Ishafvets kust.
De tvenne första somrarna, 1738 och 1739, kunde Minin icke komma längre än till de nordligaste simovierna vid Jenisej.
Men 1740 lyckades han, efter hvad det tyckes i temligen isfritt vatten, att vid Taimur-halföns vestkust nå 75°15′ n. br.
Här vände han den 1 sept./21 aug. för »ogenomtränglig» is, men hufvudsakligast till följd af den sena årstiden.
Den föregående vintern hade Minin afsändt sin styrman Sterlegow i slädar för att upptaga kusten.
Han nådde den 25/14 april 75°26′ n. br. och uppreste der, på en i hafvet utspringande klippa, en stenvård.
Öppna ställen tyckas flerstädes hafva funnits i det utanför liggande hafvet.
Man återvände med anledning af snöblindhet och rastade under återfärden en tid i en vid floden Pjäsina belägen simovie, hvars tillvaro bevisar huru långt de ryska fångstmännen sträckt sina färder66.
Resa från Lena mot vester.
Den 11 juli/30 juni 1735 afgingo två expeditioner från Jakutsk på hvar sin dubbelslup, beledsagade af en mängd proviantbåtar.
Den ena af dessa dubbelslupar skulle afgå mot öster under befäl af löjtnant Lassinius.
Jag skall längre fram redogöra för hans resa.
Den andra stod under befäl af löjtnant Prontschischew, som hade till uppgift att från Lena afgå mot vester, om möjligt till Jenisej.
Resan utför floden gick lyckligt och angenämt.
Floden var 4 till 9 famnar djup, och vid dess af björk och barrträd omgifna stränder funnos en mängd tält och boningshus, hvilkas invånare voro sysselsatta med fiske, hvarigenom flodomgifningarna fingo ett lifligt och behagligt utseende67.
Den 13/2 aug. kom man till utloppet af floden, hvilken här delar sig i fem armar, af hvilka den ostligaste valdes för nedseglingen till Ishafvet.
Här skulle de båda sjöfararne skiljas.
Prontschischew uppehölls vid mynningen till den 25/14 aug.
Derpå seglade han öfver 1½ till 2½ famnars vatten längs stranden rundt om de öar, som bildas af Lenas mynningsarmar.
Den 6 sept./26 aug. fälde han ankar i Oleneks mynningsvik.
Ett stycke uppför denna flod träffades några boningshus, som fångstmän uppbyggt för att användas under sommarjagt.
Dessa inreddes för vintern, hvilken förflöt lyckligt.
Den 2 juli/21 juni egde islossningen rum vid vinterqvarteret, men i hafvet utanför låg isen qvar till den 14/3 augusti, och först då kunde Prontschischew gå till sjös.
Kursen stäldes mot nordost.
Den 24/13 augusti nåddes Chatanga.
På stranden vid 74°48′ träffades en stuga, i hvilken fans nyss bakadt bröd och några hundar, och som derför tycktes tillhöra några för tillfället frånvarande ryska jägare.
Under seglatsen vidare längs kusten kom man, efter att hafva farit förbi tvenne i landet inskjutande bugter, till en vik, hvilken man med orätt ansåg för Taimur-flodens mynning.
Bland skälen för detta antagande nämnes den massa måsar, som i denna trakt kringsvärmade fartyget.
Viken var täckt med fast is, »som väl aldrig bryter upp»; och från kusterna sträckte sig ut åt hafvet breda isfält, på hvilka isbjörnar syntes.
Den 31/20 aug. omringades fartyget vid 77° 29′ n. br. plötsligt af så stora ismassor, att det ej kunde röra sig vidare och löpte i hvarje ögonblick fara att krossas.
Man beslöt derför att vända, men till en början omöjliggjordes detta genom fullständig vindstilla, hvarjemte en isskorpa bildade sig på öppna ställen mellan drifisstyckena.
Om den angifna bredden är riktig, låg vändpunkten helt nära Asiens längst mot norr utskjutande udde.
Med ett bättre fartyg och framför allt med hjelp af ånga hade Prontschischew helt säkert lyckats fullfölja kringseglingen.
Hvad den obrutna isen beträffar, som flere gånger omtalas i hans berättelse, så bör detta uttryck sannolikt tolkas som temligen tätt packade drifisband.
Många gånger under mina arktiska resor har jag seglat igenom isband, som, iakttagna från båt några hundra alnar från deras kant, rapporterats som ofantliga obrutna isfält.
Den 5 sept./25 aug. uppstod en häftig nordanvind, som dref fartyget med omgifvande isfält mot söder.