Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under Sveriges lysande tidehvarf var sinnet för Nordens forntid städse lefvande.
Det är derföre sorgligt, det är för fosterlandskänslan upprörande, att våra fornlemuingar, för hvilka under Gustaf II Adolfs och Carlarnes tidehvarf så mycket gjordes, nu äro föremål för en ödeläggelse, som, derest icke kraftiga åtgärder mellankomma, måhända skall medföra deras fullkomliga tillintet görelse.
Tusenåriga ättehögar jernnäs med jorden för att användas tili väg-grusning; väldiga bautastenar kullstörtas för att insättas i grundmurar och hägnader; ruiner efter fästen, kyrkor eller kloster nedbrytas stundom af egennytta, men ofta endast af okynne.
Så bör det, så får det icke längre fortfara.
Man måste uppbjuda allt, för att åstadkomma förändring i detta för nationen förnedrande tillstånd.
Den pligt, som manar att skydda minnesmärkena från vår forntid, bör kännas liflig i hvarje för fosterlandet klappande bröst.
Då främlingen på sin jord satt vaktare vid den sten, som utmärker platsen, der en af våra stora konungar föll, är det icke tillständig!, att inom vårt eget land lemna minnesmärkena efter andra hugsfora förfäder utan vård.
Det är hög tid att söka rädda landet från den vanära, som skulle drabba det, om de dyrbara fornlemuingar, vårt land ännu eger, fortfarande skulle gifvas lill spillo åt förstörelsen, hvarigenom fornforskningen i vårt laud ohjelpligen skulle gå under.
Andra vetenskaper kunna tidtals ligga nere och sedermera med framgång åter odlas.
Så l. ex. kan astronomiens eller botanikens studium försummas, utan att derföre sljernorna försvinna ur rymden eller blommorna från jorden; sljernorna förlora ingenting i glans, blommorna ingenting i fägring.
Icke så med fornforskningen.
Ligger hon en tid nere och slocknar hos folket kärleken till dess minnen, försvinna fornlemningarne och forskningens föremål gå för alltid förlorade eller utplånas deras kännetecken.
(5 Allm. lies».- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 63.
Om det ännu icke kos oss gått så långt, har man derför hufvudsakligen att tacka forskningsnitet hos ett par enskilde personer.
Af dem har en, hvilkens namn jag icke behöfver nämna, offrat hela sitt lifs verksamhet åt arbeten på detta fäll och derigenom i Svenska bröst återväckt den slumrande kärleken till Nordens forntid.
Det vore Staten ovärdigt att icke kraftigt understödja en så ädel, en för fosterlandet så hedrande verksamhet, , Utskottet erkänner att rikets fornlemningar icke alltid erhålla den vård de förtjena.
Utskottet hade med tuera sanning kunnat säga: högst sällan.
Det förslag Utskottet, i anledning af Professor Carlsons motion, nu för Rikets Ständer framlägger, skulle icke komma att medföra åsyftad verkan.
Ett utdrag ur 18 28 års Kongl. Förordning har redan tre särskilda gånger varit i almanackan införd!, ulan all någon påföljd deraf kunnat förspörjas.
Kraftigare åtgärder måste derföre vidtagas, och jag tillåter mig att såsom sådana uppgifva: att genom folkskrifter ulbredes större kännedom om fornlemningarnes betydelse och vigten af deras bevarande; alt en särskild anvisning (ill en sådan kännedom författas och påbjudes till bruk i folkskolorna; att äfven i andra skolor, men företrädesvis i folkskolelärare-seminarier, landtbruksinstitut och rättareskolor meddelas undervisning i ämnet; att sedan ännu qvarvarande fornlemningar blifvit ånyo undersökte och förteckningar upprättade å dem, som icke böra få förstöras, dessa förteckningar för de socknar, der sådana fornlemningar finnas, anslås i vapenhuset eiler sockenstugan samt en gång om året i kyrkan uppläsas, med erinran om den ansvarspåföljd, som åverkan å dem medför; att vid märkligare ruiner efter borgar, kyrkor eller kloster sättas särskilda vaktare, hvilket kan ske med ganska ringa kostnad, då dertill kan användas någon i grannskapet boende soldat eller annan pålitlig person; att andra fornlemningar, såsom runstenar, ättehögar, domareringar, af mera framstående beskaffenhet, på Statens^ bekostnad omgifvas med inhägnad och ställas under fridlysning; samt att, då Riksautiqvariens tid är af andra vigtiga embetsgöromål upplagen, för den närmare befattningen med fornlemningarne tillsättes en konservator, som under resor i landsorterna tillser att ät dem egnas behörig vård.
I öfrigt skulle det vara önskvärd!, om det föreskrefves att, när vid landtmäteri-skiften förekomma fornlemningar af den vigt, alt de böra bibehållas, den plats, der de slå, skall från skifte undantagas och såsom samfäld tillhörighet anses, hvartill tillräckligt skäl finnes i den i Svenska lag stiftningen frän äldre tider uttryckta grundsats, att den enskilde icke eger förfoga öfver fornlemningar, utan att de tillhöra det allmänna; och angeläget är, att vid de nu förestående jernvägs-arbetena förbjudes, del fornlemningar endast i högsta nödfall få rubbas.
På grund af hvad jag sålunda anfört, och då från 34 § R. 0. kan hemtas full behörighet för Utskottet att åt ifrågavarande motion gifva den utsträckning, som för vinnande af det dermed åsyftade ändamål erfordras, får jag vördsamt föreslå, att Ri kets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t ville till skyddande af landets fornlemningar vidtaga de af mig nu uppgifna eller hvilka andra åtgärder, Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 64. 7 Kongl. Maj:t kan finna lämpliga, genom utfärdande af ny allmän författning i ämnet, eller särskilda föreskrifters meddelande, samt att i de delar, Kongl. Maj:t kan anse Rikets Ständers ytterligare medverkan nödig, till dem aflåta Nådig Proposition.*
Häruti instämde Herrar Grefve Rudenschiöld, Grefve Lewenhaupt, Uggla, ödelborg, Gahn, Thomée, Björkman, Rydin, samt Riksdags-fullmäktigen Nils Svensson från Skåne.
\:o 64.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 10 Mars 1857, k). 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion att ett sammandrag af lagrum och författningar, rörande Presterskapets och Klockares aflöning, malte hvarje församling tillhandahållas.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit remitterad en inom Hedervärda Bonde-ståndet af Johannes Andersson från Elfsborgs län väckt motion att, till undvikande af många olägenheter vid Presterskapets och Klockares aflöning inom de församlingar å iandel, hvarest konvention derom ej kunnat upprättas, Rikets Ständer måtte besluta, att ett sammandrag af äldre och nyare lagrum och författningar om Kyrkoherdars, Komministrars och Klockares rättigheter måtte till hvarje församlings kyrka utfärdas, och alt, uti detta sammandrag, de gamla aflönings-persedlarne måtte varda utförde med hänsyn till det påbjudna decimal-systemet; men då en samling af berörde lagrum och författningar redan förut är af Theologi® Doktorn Sven Wilskman ntgifven samt lärer vid de flesta kyrkor finnas tillgänglig, och dertill kommer att fråga om en mera genomgripande förändring i dessa stadgar är vid innevarande riksmöte väckt, hemställer Utskottet vördsamt, all motionen ej ma till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 10 Mars 1S57. 8 Allm.
Best'.- och F,kon.-TJtsk:s Betänkande N:o 65. MO 65.
Ank. till Exp.-Utsk, d. 10 Mars 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärder för tillsynen öfver fångars behandling i häkte.
Uti en inom Hedervärda Bonde-ståndet af Anders Gudmundsson från Hallands län väckt och af David Andersson samt Anders Nilsson från nämnde län understödd, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion är vordet anfördt, att, om man ock bör vänta det de myndigheter, embets- och tjenstemän, hvilka uppsigten och handhafvandel af ordningen vid fängelserna åligga, dervid iakttaga en omsorg, som den närvarande organisationen af fängelserna och cellsyslemels införande syntes erfordra, så kunde dock sjelfva beskafTenheteu af dessa cellfängelser lätt förauleda, icke allenast till ofrivilliga förbiseenden och försumligheter, hvilka kunde ådraga fångarne svåra lidanden, utan äfven till missbruk vid fångarues behandling och förplägning, hvilka missbruk lätt förhemligades; och om en fånge såge sig öfverlemnad till andras godtycke, kanske ofta förföljelser och våldsamheter, skulle den förbättring i sinnelag, som med cellfängelset afsåges, uteblifva.
Således, och fastän motionären trodde att de, som haft sig fängelsevården ålagd, i ganska få fall missbrukat sin myndighet, föreslog han att åt aktade och välvillige medborgare i de städer eller orter, der cellfängelser vore inrättade, uppdroges att turvis tillse fångarne, sålunda att hvarje cellfängelse af dem minst en gång i veckan besöktes, men äfven oftare, om de så nödigt ausågo; och hvilka män, deraf minst två borde gemensamt efterse förhållandet i fängelset, efterfråga och anteckna hvarje fånges förklaring huruvida han utfått sin rätt eller blifvit olagligt behandlad, samt undersöka förhållandet med malhållningen, värme-anstalterna och snyggheten, egde pligt och rättighet, sedan de förgäfves sökt rättelser och ansvar hos föreståndaren, att genast väcka åtal inför domstol, hvarvid anmälan dock tillika borde ske hos Fångvårdsstyrelsen; hemställande motionären jemväl huruvida ej särskildt borde stadgas att, hvad qvinnliga fångar anginge, ofvanberörda uppdrag borde anförtros åt aktade och välvilliga personer af detta sednare kön.
Utskottet Allm. Bese.- och Ekon.-Vtsk:s Betänkande N-.o 65.
9 Utskottet har tagit denna fråga i öfvervägande och får upplysa att redan den 24 November 1846 Kongl. Maj:(, i nådigt bref (ill Kongl, styrelsen öfver fängelser och arbets-inrättningar i riket, i sammanhang med fastställande af reglemente för de då nyuppförde cellfängelserna i Stockholm, Christianstad och Linköping, (illkännagifvit sig hafva beslutat att, medelst afgående nådiga skrifvelser, anbefalla sina Befallningshafvande i nämnde län att, med fästad uppmärksamhet derå, huruledes cellfängelset afser att förhindra fångars umgänge med hvarandra och med personer, hvilkas rättskaffenhet och pålitlighet ej äro tillförlitligen kände, men ej alt afhålla fångarne från samtal med gudfruktiga, redliga och förståndiga personer, hvilkas förmaningar och uppmuntringar kunde lända fångarne lill förbättring och tröst, vara omtäukle att utse eller af menigheterna låta utse några män och för qvinnofångarne äfven fruntimmer, som af kristlig kärlek åtoge sig alt å fångarne hafva tillsyn; — och har omförmälde styrelse, sedan cellfängelser nu mera inom åtskilliga andra län blifvit uppförde, genom cirkulär meddelat Konungens Befallningshafvande i dessa län innehållet af Kongl. Majus berörde nådiga befallning.
Häraf torde Rikets Ständer inhemta att den tillsyn af enskilda medborgare, som i motionen afses, redan i viss män eger rum eller är medgifven; hvartill kommer, att, enligt 15 § i ofvanomförmält^ reglemente af den 24 November 1846, hvarje cellfånge bör ofta och i allmänhet dagligen erhålla besök ej blott af Direktören utan äfven af fängelsets prest, äfvensom alla sjuka fångar böra dagligen och andra fångar minst en gång i veckan af läkare besökas.
Konungens Befallningshafvande i det län, hvaruti fängelset är beläget, eger jemväl deröfver tillsyn, hvarjemte större delen af rikets cellfängelser årligen besökas vid de embetsresor, sorn företagas af Justilie-kansleren, Rikets Ständers Juslitie-ombudsman och ordföranden eller någon ledamot uti den öfver fängelserna förordnade styrelse, hos hvilka embetsman fången blifver i tillfälle alt klaga öfver hvarje inom fängelset liden oförrätt.
Någon förnärmelse mot fången synes således ej kunna undgå upptäckt eller beifran, så framt ej fången sjelf låter sig dermed åtnöja; hvadan, och då en af enskilda personer öfver fängelserna och deras tjenstepersonal ut öfvad tillsyn af sådan beskaffenhet, sorn motionären föreslagit, ej heller synes passande och med god ordning förenlig, Utskottet vördsamt hemställer att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 10 Mars 18 57.
Bilt. till fl, St.
Prot. 1856 # 1857. 8 Samt. 13 Haft. 2 10 Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 66. i\:o 66.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 10 Mars 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion att civil eller militär tjensteman, som vid Kongl. Maj:ts hofstat vinner anställning, må frånträda sin lön på Rikets stat.
Per Nilsson från Kspö i Malmohus län, har uti en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning remitterad motion erinrat att i afseende å tillsättande af och skiljande från “de embeten och (jenster inom riket, högre och lägre, hvilka äro af den egenskap, att Konungen fullmakter derå utfärdar®, vore i Regeringsformens 28, 33, 35, 36 §§ stadgade särskilda vilkor, skiljaktiga från det förhållande, hvari 48 § försatt hofpersonalen.
Hvad rikets embeten och tjenster angå, erhölle deras innehafvare löner eller arfvode» af staten på det sätt att Rikets Ständer, enligt 64 §, efter pröfning af hvad rikets tjenst erfordrade, i riksslaten ansloge nödiga medel, hvilka åter, enligt 65 §, icke linge annorlunda användas än faslstäidt blifvit.
Om dessa stadganden jemfördes, insåges olämpligheten deraf att förena tjenstgöring vid Konungens hof med de befattningar, hvilka för statens tjenst påräknas.
Denna sednare komme derigenom att lida äfven om annan person tjenstgjorde i den till hoftjenst kallades ställe; och antingen erfordrades särskild ersättning lill den, som förrättade tjensten, eller finge denne se sin tjenstgöring obehörigen ökad lill mehn för tjenstens gång.
Det vore, enligt motionärens förmenande, i strid mot grundiagarnes anda att till tjenstgöring vid Konungens hof kallades, ofta för lång lid, sådane rikets embets- och tjenstemän, hvilka äro försedde med löner af staten för förrättningar, som de rätteligen icke borde och ej ens kunde sköta då de förflyttades till tjenstgöring vid hofvet.
1 betraktande häraf och då detta af motionären ausåges hafva till följd att icke blott Allm. Bean.- och Ekon.-Utsk:a Betänkande N:o 6(*.
11 hofpersonalen med lätthet kunde öfverdrifvet ukas, utan äfven, till stor del, underhållas på bekostnad af de anslag, som Rikets Ständer beviljat för helt andra tjenstebefatmingar, har motionären, under erinran om huru man i fremmande länder, t. ex. Danmark och Norrige, erkänt det otjenliga i personers bortkallande från sina rätta sysslor (ill andra befattningar, utan att de tillika lemna de för sysslorna anslagna löner, föreslagit Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa: att en författning måtte utfärdas, hvari stadgas, att den rikets embets- och tjensteman, civil eller militär, som åtnjuter lön på rikets stat, skall, då han emottager tjenst vid Konungens bof, lemna nämnde lön, likväl med rätt icke blott att i embetsverket eller korpsen qvarstå, såsom öfvertalig, i den tjenstegrad han innehafver, ulan äfven att, i fall han utträder ur hoftjensten och önskar i statens tjenst äter ingå, varda vid första ledighet i förut innehafvande grad (ill åtnjutande af lön ånyo uppförd.
Uti förenämnde motion hafva åtskillige af Ståndets ledamöter instämt.
Utskottet har tagit motionen i öfvervägande; men då Ijenstgöringen vid Kongl. Maj:Is hof i allmänhet är af blott tillfällig beskaffenhet samt det förhållande, att dylik tjenstgöring uppdrages en i statens tjenst anställd person, således icke kati anses jem1 ärligt dermed, alt (lere tjeuster på rikets stat af en person inuehafvas; då vidare en sådan föreskrift, som af motionären blifvit föreslagen, vore olämplig, emedan densamma komme alt utgöra hinder för Kongl. Majrt att, utan afseende å personernes ställning eller förmögeuhetsviikor, till sin omgifning utse dem, för hvilka han hyser det största förtroendet; och då del torde kunna tagas för afgjordt att, när någon i statens tjenst anställd person kallas till tjenstgöring vid hofvet, särskild åtgärd, i händelse af behof, vidtages på det statens tjenst ej må varda försummad, så linner Utskottet sig bura hemställa, att förevarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 10 Mars 1857. 12 Allm.
Bese.- och Ekon.-Vtsk:s Betänkande N:o 67.
N:o- 67.
Ank. till Exp.-Utsk. it. 10 Mars 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om Krigs-Hofrättens indragning. lill Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har från Höglofliga Ridderskapet och Adelil blifvit remitterad en af Friherre Creutz, Stefan, väckt motion: “att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan och för sin del besluta att Kongl.
Krigs-hofrätfen måtte alldeles upphöra och i stället en ny afdelning i Hof rätterne inrättas, för att utgöra andra instansen i militär-mål; och alt ledamöterne i denna afdelning för militär-mål skola, jemte de prestanda, som af öfrige Hofrällens ledamöter äskas, särskildt hafva egnat sina akademiska studier åt militär-lagsliftningen, på det äfven arméen måtte komma alt dömas af sakkunnige och opartiske domare samt vidare två eller tre militärpersouer af arméen, för kortare tider valde, måtte inom Hofrätternes afdelningar för militär-mål inrymmas.® Rikets Ständer hafva tillförene yttrat den åsigt, att särskilda domstolar för särskilda medborgare-klasser, inrättningar eller yrken desto hellre borde afskaffas, som de voro ej allenast öfverflödiga och i följd deraf för slaten onyttigt betungande, utan äfven menliga för lagskipningens jemna och säkra gång; och hafva, i öfverensstämmelse med denna grundsats, de flesta dylika domstolar numera blifvit indrague.
Det synes Utskottet derföre vara följdriktigt att jemväl ifrågavarande särskilda Öfverdomstol för pröfning och afgöraude af frågor, rörande krigsmäns fel och förbrytelser m. m., må komma att upphöra; och hafva förslag härom vid flera förflutna riksmöten varit hos Rikets
Ständer väckta samt underdånig framställning i sådan syftning blifvit år 1840 frän Ständerna (ill Kougl. Maj t aflåten.
Utskottet delar de då yttrade åsigler om Krigs-hofrättens obehöflighet.
Om det ock må vara nödigt att flere män af yrket deltaga i handlägguingeu Allm.
Besv.- och Ekon.-U/ek:s Betänkande N:o 67. 13 af ifrågavarande mål uti första domstolen, der undersökningen i målet eger rum och hvarest, i anseende härtill, en mera speciel sakkännedom hos domstolens fleste ledamöter må erfordras, så synes deremot dylika måls handläggning i andra instansen, som hufvudsakligen har till föremål att tillse, huruvida gällande lagbud blifvit riktigt tillämpade, kunna utan någon olägenhet försiggå i Hofrätterne, likasom tredje instansen för upptagande af dessa mål utgöres af Högsta Domstolen; hvaremot det synes vara mindre lämpligt att en sådan pröfning af Underrätts beslut verkställes af en domstol, hvilken, såsom Krigs-hofrätten, bland sine ledamöter blott har en lagfaren person.
Då Utskottet således (ror att ifrågavarande mål lämpligen kunna och böra tili Hofrätterne öfverflyttas, men det ringa antal mål, som härigenom komme att tillfalla hvardera Hofrätten, ej lärer medföra någon så betydlig tillökning i göromål, att det må anses erforderligt att, i enlighet med motionärens förslag, bilda särskilda afdelningar för handläggningen af dessa mål, hvilket skulle föranleda mycken kostnad, samt det torde blifva behörigen sörjdt derför, att tillräcklig sakkännedom ej må vid meranämnde måls pröfning i Hofrätterne komma att saknas, om dervid förfares på enahanda sätt, som i 20 § af Regerings-formen är för sådane måls behandling i Högsta Domstolen föreskrifvet, nemligen att två militärpersoner skola målen öfvervara; så får Utskottet vördsamligen tillstyrka Rikets Ständer, att till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse med anhållan, det Kongl. Maj:t behagade, efter ärendets utredning, taga i nådigt öfvervägande, huruvida ej Krigs-hofrätten må kunna indragas och de mål, som nu tillhöra denna domstol, kunna på de öfriga Hofrätterna öfverflyttas, med iakttagande af hvad, på sätt ofvan är nämndt, för dylika måls behandling i Kongl.
Maj is Högsta Domstol är föreskrifvet.
Stockholm den 10 Mars 1857. 14 Allm.
Besv.- och Ekon.-Utsk.s Betänkande N:o 68, N:ö 08.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 10 Mars 1857, kl. 1 e. ni.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om åtgärder, på det den tjenande och så kallade arbetande klassen må hafva penningar afsatte för ålder domen.
1 berörda syftning hafva motioner blifvit väckte inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr af Sille'n, Gustaf Probus, samt inom Hedervärda Bonde-ståndet af J.
Andersson från Östergöthland, hvilka motioner äro vordne till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade.
Herr af Sillén har, med afseende å den tjenande klassens bedröfliga belägenhet vid en mera framskriden ålder, enär blott få tjenare hafva för sin ålderdom annan utsigt än fattighuset samt de bland dem, hvilka under sin styrkas dagar icke sakna tillfälle att aflägga något för ålderdomen, dock sällan hysa en sådan omtanka för framtiden, erinrat om nödvändigheten att söka häruti bereda ändring, minska fattighjonens antal och den ständigt vexande fattigvårds-koslnaden samt tilF ett föremål för frivillig kristlig barmhertighet och kärlek återföra fattigvården, hvilken numera öfvergått till en legal pligt.
Bästa medlet härtill syntes kunna hemtas från de i åtskilliga delar af riket redan (illvägabragta ränteförsäkrings-anstalter, hvilka beredde den, för hvilken insättningen skedde, en från viss ålder utfallande lifränta, tillökad genom deras insatser, som aflidit förr än de af räntan kommit i åtnjutande.
Då de, hvilka hade tjenstehjon, voro desamma, som hufvudsakligen uppehölle fattigvården, samt den utgift, hvilken kunde göras för beredande af lifränlor ål
Ijenstebjouen således jemväl i framtiden skulle komma husbönderne (ill godo genom minskning i fattigvårds-koslnaden, ansåg motionären Allm. Best).- och Ekon.-Utsk:s Betänkande iV.-o 68.
15 en hvar, som hade tjenstehjon, bura förpligtas ali, för hvarje af dessa, från och med 17 års ålder, i ränteförsäkrings-anslalt årligen insalta ett visst minimi-belopp, det motionären exempelvis uppgifvit till 4 eller 5 R:dr Riksmynt, till beredande af lifränta vid viss ålder, såsom vid 50 eller 55 år, dock utan rätt för husbonde att derför afräkna å ijenares lön, derest ej sådant vid lego-aftalet betingades.
Enahanda insättning borde ock göras för gemenskapen af Arméen och Flottan, för indeldta soldaten och båtsmannen af roten mot afräkning å hemkallet, men för den, som vore värfvad, af staten.
För Kronoarbets-korpsens manskap borde tilläfventyrs ock insättning ega rum af hvarje karls besparings-medel i den mån de dertill lemnade tillgång.
För kofferdisjöman borde insättningen verkställas af redaren.
De husbönder, hvilka verkställde sådana insättningar, syntes deremot böra befrias från den i 10 § 2 mom. af Fattigvårdsförordningen stadgade särskilda afgift, äfvensom de personer, för hvilka insättning i vissa år skett, borde fritagas från den i 1 mom. af samma § bestämda personela afgift till fattigvården.
Huru afgifterne skulle uppbäras och i anstalten insättas hörde till de reglementariska föreskrifter, som voro lätta att ulfiuna, blott grundsatsen godkändes; men motionären trodde att å landet Sockne-nämnderne, hvilka borde antagas hafva intresse deraf att insättningarne skedde, kunde anförtros afgifterne emottaga oell indrifva samt om insättningen besörja, hvaremot sådant kunde i städerne ske genom vederböraude ordningsmän eller uppbördsman.
Oell har slutligen motionären hemställt, huruvida, i händelse den af honom sålunda väckta fråga ej skulle kunna genom utredning hos Utskottet föras närmare målet, Rikets Ständer icke ville hos Kongl. Maj:t framställa ämnet och anhålla det Kongl.
Jiaj:t täcktes låta genom sakkunnige män utreda detsamma och uppgöra erforderliga förslag, samt derefter, vid nästa riksdag, gifva Rikets Ständer deraf del. J.
Andersson åter har anmärkt alt, ehuru jordbruk och näringar i allmänhet på sednare åren gått med raska steg framåt samt riklig och jemn arbetsförtjenst funnits alt tillgå, deras antal som behöft underhåll af fattigvården dock gemenligen tilltagit och fortfarande ökas genom arbetare, hvilka, under den tid de haft friska krafter och god förtjenst, ej tänkt på att afsätta något för framtiden och derföre, vid första inträffande sjukdom, nödgas anlita fattigvården.
Ansvaret härför folie ej blott på de obetänksamme, hvilka ej bättre förstode än att lefva för dagen, utan fastmera på husbönder och arbetsgivare samt på lagstiftarne sjelfve, hvilka borde uppmuntra och förmå arbetarne att göra besparingar för sin blifvande ålderdom.
Af denna anledning har motionären föreslagit följande bestämmelser, nemligen: