Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då dessa föreskrifter icke allenast äro i så målto otjenliga, att de i hög grad föranleda lill hafsfåglarnes utrotande, helst någon kontroll på den sparsamma äggningen icke finnes, utan ock plikten så obetydlig, alt den icke är i stånd att afskräcka från dylika förbrytelser, så får jag, dertill uppmanad af mina kommitlenter, härjemte vördsamt föreslå: alt 2 § af 4 artikein i ornförmälda Kongl. Stadga må upphäfvas samt böterna i 7 § af 5 artikeln sålunda förändras, att de i förra fallen utsättas till 30 och 20 R:dr samt i sednare fallen till 15 och 10 R:dr R;mt.
Utskott anhåiles ödmjukast.
Stockholm den 22 November 1862. J. 0. Sundgren, från Stockholms lån.
Ui Motioner % Bonde-Ståndet 1862.
O. Sundgren från Stockholms län, om anslag till lön dt en Veterinärläkare för Roslagen med station i Norrtelje.
I närmaste sammanhang med åkerbrukets utvidgande och stigande står ladugårdarnes utveckling samt deraf beroende boskapsskötsel och husdjurens sanitära vård, hvarmed förenar sig omlankan att, vid deras tillfälliga sjukdomar eller i den olyckliga händelsen af farsoter ibland dem, ega vid banden nödigt läkarebiträde till rådfrågande.
Behofvet al en lättare tillgänglig djurläkarevård har länge gjort sig gällande i de kring Norrtelje stad liggande härader och skeppslag, hvarest endast en veterinärläkare, vid Skebo bruk, finnes boende, till hvilken flera af häradernas socknar hafva ända till 7 mil, och som dessutou sällan kan vara att påräkna, och som martiden aldrig, alldenstund han är anställd vid Lif-regemeritets
Dragonkorps och således främst bör tillse och vårda regementets sjuka hästar, hvarföre också vid de tillfällen kreaturssjukdomar på orten allmännare varit gängse, elever från Velerenärinrättningen i Stockholm blifvit af Kongl. Sundhets-koliegium förordnade alt dit afresa och lemna läkarevård.
En hvar af oss kärmes, af hvilket värde en häst eiler ett nötkreatur är för den mindre bemedlade bonden eiler torparen, huru ofta hela hans bestånd kan äf ventyras genom förlusten af ett eller, annat sådant, och huru ofta äfven en sådan förlust inträffar i saknad af läkarebiträde, för att icke tala om det betänkliga fall, då farsoter bland kreaturen äro rådande, och man inser då utåt» svårighet, af hvil ken vigt det är för en ort att inom sig ega behörigen examinerad och skicklig djurläkare, till hvilken hvar och en i nödens stund kan vända sig för erhållande af råd och hjelp.
Då den ort jag representerar icke kan ensam tillförsäkra en duglig djurläkare den för hans utkomst nödiga lön, hvartill den dock, så mycket i dess förmåga står, vill bidraga, samt då behofvet af nödigt biträde i detta hänseende oftast och allmänt låtit sig förnimma; så vågar jag vördsamt hemställa: att Rikets Höglofliga Ständer mätte såsom årlig lön åt en veterinärläkare för Roslagen med station i Norrtelje anslå Sjuhundra Femtio Riksdaler Riks mynt årligen.
Slockholm den 22 November 18G2. J. 0. Sundgren, från Stockholms län.
N:o 164- 245
Uti ofvanstående motion instämmer: M.
Af Herman Öbom från Norrbottens län, om beviljande af ett räntefrilt amor tering slån lill bestridande af arfvoden åt Landtmätare vid laga skiften inom nämnda län.
AU laga skiften på det kraftigaste medverka till jordbrukets framåtskridande torde ingen kunna bestrida, och alla hinder för skiftesverkets framgång böra derföre undanrödjas.
Det svåraste hindret för närvarande hvad Norrbotten belrällar ligger deri, alt skifteskostnaderna dels i anseende till den större vidd, hemman i besagde län måste tilldelas för markens sämre beskaffenhet ärr i de södra orterna, dels äfven i anledning af den höga landtmäteri-taxan, blifva dryga och dertill skola utgå under skiftenas handläggning samt vid deras afslutande, under det jordbruket ligger i linda, och jordbrukaren har alt utgöra handtlangnings- och utflyttningskostnaderna; jordegarne frukta derföre med skäl för skiftena, ehuru de inse nyltan deraf och vilja hafva dem.
För alt undanrödja berörda hinder synes Staten deiföra böra lemna helst räntefria amorleringslån, att förskottsvis utbetalas af ränleriet, lill arfvoden åt landtmätare, för de förrättningar som äro af laga skiftes egenskap, emot det att Staten inom 10 år från förrättningens slut återbekommer hvad utbetaldt blifvit, samt inträda i den förmånsrätt, landtmätaren har för arfvodets utfående.
I Finland eller på andra sidan riksgränsen, har sådant egt rum, och de invid gränsen på Svenska sidan belägna socknarne bar Kongl. Majit ju redan beviljat antingen anslag utan ålerbetalningsskyldigbet eller andra förmåner för skiftesverkets fortgång, hvilket ver kat högst fördelaktigt, hvarföre, och då öfriga socknar i Norrbottens län äro nära i enahanda ställning, jag vågar föreslå: att Rikets
Ständer måtte bevilja ett räntefritt amorteringslån af 20,000 R:dr Runt årligen, till landtmäteri-arfvodens bestridande vid laga skiften 246 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 165. inom Norrbottens län. emot den garanti och öfriga vilkor för medlens återbetalning, som Rikets Ständer anse erforderlig.
Stockholm den 22 November 1862. — - Herman öbom, från Norrbottens län.
Af Herman öbom från Norrbottens län, om anslag till lön åt en Agronom inom Norrbottens län.
Under de sednare åren har det visat sig, att en tjenstgörande agronom varit under större delen af sommaren upptagen i Norrbottens län, och skulle varit det ännu mera om haris tid för tjenstegöromål i andra län sådant tillåtit.
Det år ock naturligt alt förhållandet skall vara sådant, och alt Norrbottens län behöfver en särskild ständigt der stationerad agronom, då länet intager nära *:del af riket, och då de vid afvitlringen i stark tillvext uppkommande nyhemman jemte de gamla fordra mera råd vid odlingarnes rätta bedrifvande än i andra län, der jordbruket ej skall ånyo grundläggas, utan redan hunnit en större utveckling.
At berörde agronom skulle tillika uppdragas upprättandet af odlingsplaner för kronohemman och nybyggen samt i sammanhang dermed verkställandet af syner på de redan odlade markerna i stället för kronobeljeningen emot godtgörelse af de medel, som i några år utgått och synes fortfarande böra få utgå dertill.
För biträde af agronom vid afvitlringsförrättningarne, vore derigenom så mycket vunnit för jordbrukets framsteg i Norrbotten, alt de derföre utgående medlen icke skulle kunna anses annat än som väl använde.
Utgiften för Staten blefve ej heller derigenom större ån den nu är, då resekostnaden för agronomen emellan Norrbotten och de södra länen, derigenom kunde undvikas.
Jag får i anledning häraf föreslå:
N:o 166. 247 det Ilikets Ständer mätte bevilja och anslå lön för en i Norrbottens län ständigt stationerad agronom.
Stockholm den 22 November 1862. lierman Öbom, från Norrbottens lån.
Häruti instämmer: Josef Oscar Almqvist, från Norrbottens lån.
Af Herman öbom från Norrbottens län, om smärre Kronan tillhöriga jordrymders upplåtande ät henman och nybyggen inom länet emot utgörande af skogsränla.
Vid afvillringen inom Nonbottens län, har det visat sig, att hemman och nybyggen hafva så spridda inegor, alt de, oaktadt skiftesantaiels utsträckning till det högst medgifna, ändock få högst oformliga områden, äfvensom alt, i följd deraf, smärre kronokilar uppkommit, enär hemman i brist på odlingslägenheter, ej kunnat för sitt bestånd tilläggas dem, emot mantals förhöjning.
Berörda trakter synes
Kronan ej hafva någon egentlig fördel af att bibehålla, helst sådana ej kunna vårdas för olof liga afverkningar.
För att undanrödja dessa oformligheter och tillskynda Kronan någon inkomst af berörda kronotrakter, vågar jag föreslå: att dylik mark, dock ej till större vidd ån 1,000 tunnland duglig mark på mantalet, måtte kunna tilläggas hemman och nybyggen mot en efter traktens beskaffenhet lämpad skogsränta icke understigande deu grundränta, Kronan har af den skogsmark som indelas till hemman.
Dylikt är medgifvet å andra sidan riksgränsen, och har visat sig af behofvet högeligen påkalladt äfven inom Norrbottens län.
Herman Öbom, från Norrbottens lån. 248 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Häruti instämmer : Josef Oscar Almqvist, Irån Norrbottens län.
Af Jonas Christoffersson från Wermlands län, om inskränkning i nämndemännens antal vid laga syner och urtima ting.
Då egodelningsrätt, som liar att pröfva för landtbrukaren högst vigtiga ärenden, endast består af trenne ledamöter jemte ordföranden samt större laga af- och tillträdesbusesyner å militie- och ecklesiastika boställen kunna lörrältas al domhafranden och tvänne nämndemän, synes det mig öfverflödigt att dels vid laga syner i allmänhet och synnerligen vid al- och tillträdeshusesvner emellan enskilda och deras arrendatorer, och dels vid urtima ting, dervid, såsom bekant är, ganska ofta helt obetydliga mål förekomma, icke mindre än sju nämndemän skola tjenstgöra, till stor kostnad såväl för Kongl. Ma:jt och Kronan, som för enskilda parter; och är det af sådan anledning jag nu, till Rikets Ständers uppmärksamhet och öfvervägande, vördsamt föreslår : att med den ändring i gällande lag och författningar, som af motionen, derest den bifalles, blifver en nödvändig följd, det måtte stadgas, att vid alla laga syner och urtima ting endast trenne nämndemän må ordföranden i Rätten biträda.
Om remiss lill vederbörligt Utskott anhåller jag vördsamligen.
Jonas Christoffersson, från Wermlands län.
N:o 168, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 168. 249 N:o 168.
Af Jonas Christopherson Irån Wermlands län, om ändring i gällande föreskrift rörande grustägt.
Ibland äldre lagstadganden förekomma tvänne, som längesedan upphört att vara tillämpliga.
Jag menar de författningar, som föreskrifva att till vägbyggnad får sand och ris tagas å skog oell utmark, der det tarfvas m. lii.
Och får detta tagande, så vidt jag kan förstå förfallningarnes andemening, ske utan all sorts ersättning till jordegaren.
Om härpå fästades mindre afseende under den tid, som lagsladgandena tillkommo, är derom mindre att säga, ty under den tiden ansågs hvarken skogen eller skogs- och utmarken af synnerligt värde ; den låg för öfrigt då mera i samfällighet till liela hemman eller flera skilteslag, som förhållandet möjligen ännu kan vara uti vissa delar- af riket, der vidsträckta skogs- och utmarker linnas.
Men pä andra ställen deremot, der afrösningsjorden är af ringa omfång, är det ett alltför stort ingrepp i eganderätten, att vägbyggnadsskyldige skola ega rätt alt utan ersättning oell jordegaren oåtspord få inkräkta på hans egendom.
I samma mån, som Svenska jorden för hvarje år allt mera styckas, dels genom hemmansklyfning, dels genom jordafsöndring, i samma mån blir nu omnämnda lagsladgande orättvist och förkastligt.
En egare till en mindre hemmansdel, som vid ett laga skifte råkat få en sådan skogstrakt att derå grustägt kan uppletas, kan inom några år så tillvida blifva beröfvad hela sitt utmarksskifte, alt endast grunden återstår, som oftast kan bestå af blott berg och sten, der hvarken bete eller skog framdeles kan vexa.
Man kan visserligen invända häremot, alt jordegarne under laga skiften kunnat af samfälld mark uttaga grustag, men om delta också skett, så har man ju ingen säkerhet, huruvida det behagar vägbyggnadsskyldige att taga lagningsämne på en sådan plats eller ej, då det, efter nu gällande lagbestämmelse, står dem fritt att på skog och utmark taga byggnadsämne hvar helst de behaga, och om några också skulle taga sitt behof af samfälligheter, så är det väl i alla fall icke förenligt med eganderätlsprincipen, att, på sätt som hittills, taga både utan lof och ersättning.
Jag skulle nu jemväl kunna uppgifva några speciela fall, der enskilda mindre hemmansegare fått vidkännas en alltför stor skada genom denna orimliga lag, men jag hoppas och tager för gifvet, att Rikets Höglofliga Ständer, af hvad jag redan anfört Bill. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 32 250 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 169. inse nödvändigheten att lörändra nu ifrågavarande lagbud, och får jag derföre vördsamt föreslå : att Kongl. Brefvet den 25 November 1802 oell Kammar-kollegii cirkulär den 4 Mars 1825 måtte ändras eller upphäfvas och i stället stadgas:
Till vägbyggnad får sand, ler och ris tagas såväl uti inegor och hagar, som å skogs- och utmark, emot ersättning till den elier dem, som marken och skogen ega ; och, i händelse icke annorlunda öfverenskommas kan, skall sand- och lertag till vägbyggnad af kronobetjent med 2:ne nämndemän på tjeriliga ställen, der minsta skadan vållas, utsynas, och dessa då jemväl bestämma ersättningen; hvarvid afseende bör fästas på markens mer eller mindre tjenlighet till odling m. m.
Jonas Christopherson, från Wermlands län.
Af Nils Jansson från Östergötlands län, om vpphäfvande af 4 kap. 5 § Jorda-Baiken jemte alla dermed sammanhang egande författningar, rörande hembudsskyldighel och lösningssältet vid handel of jord d landet.
Då tvångslöshet allt mera och mera anses såsom eli oeftergiflig! vilkor för handels- och näringsverksamhetens obehindrade gång samt utveckling, och denna åsigt äfven vunnit tillämpning i samhällets flesta näringsgrenar, torde det ej vara lör tidigt att i någon mån undanrödja de hinder, hvilka förefinnas mot beståndet af de aftal, som uppgöras angående jord på landet.
De härvid mest framstående och inflytelserika hindren äro utan tvifvel de af Sveriges rikes lag godkända lösningssamt börderätterna, jemte i sammanhang dermed ålagda hembudsskyldighelen.
Som det gamla släglbandet i ett och annat af Sveriges landskap ännu bibehåller sig lefvande och detta, såsom upphofvet till bördsrätten, kan gifva någon Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
251 befogenhet åt berörda rätt, vill jag derom endast yttra den önskan att åtminstone någon inskränkning derutinnan måtte ega rum.
Beträffande deremot lösningsrätten jemte hembudsskyldighclen torde obehöflig— beten af deras bibehållande enligt Svensk lag vara tydlig derigenom, att de endast afse en förening af jordeganderätt med ränle-egmderätt, eiler tvärtom, hvilken afsigt dock, genom nutidens rörlighet i all handel och vandel påtagligen lättast skall vinnas genom verkställighetens öfverlåtande åt del fria aftalets naturliga gång, hvarföre blott i förbigående må erinras, dels om de många köpeaftal, hvilka nu aldrig komma att ega ruin, på grund af obenägenhet hos säljaren, alt utbjuda och hos köparen, att sig tillhandla jord på landel, allt af fruktan för kommande lösningsanspråk, dels om del rältsvidriga deruti att tredje man, utan ådagaläggande af någon origtighet i detsamma, skall kunna helt och hållet förinta ett aftal emelian tvänne ändra.
I)å härtill kommer att ifrågavarande lösningsrätt oftast begagnas för att derigenom, på annans bekostnad, tilltvinga sig tillfällig och just genom tvånget obehörig vinst, samt att förhållandet af ömsesidighet i lösningsrätten emellan jord- och ränle-egare numera borttager allt sken af enskild rätts förnärmande, enär det blott blir fråga om gemensamt afstäende från likartade rättsanspråk, kan man måhända hoppas, det hvar och en skall inse den ringa nytta ifrågavarande lagstadganden egentligen hafva, hvarföre jag vördsamt föreslår: att 5 § uti 4 kapitlet Jorda-Balken samt aila dermed sammanhang egande påbud och författningar, måtte helt och hållet upphöra alt vara gällande, så att hembudsskyldighet och lösningsrätt vid handel om jord spå landet hädanefter försvinna.
252 Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 170, N:o 170.
Af JöllS Persson från Blekinge län, om ändring i sättet för bränvinstillverknings-afgiftens erläggande.
Det uti Bränvinstillverknings-förordningen befintliga stadgande, att bränvinstillverkaren skall insätta skattebeloppet för det bränvin lian ämnar tillverka, uti landt— ränteriet, innan lian får börja sin tillverkning, afser, enligt mitt förmenande, att tillförsäkra Staten, hvad den tillkommer, men kan ej betraktas såsom föreskrifvet, för att lägga binder i vägen för utöfvandet af den lagenliga industrien.
Då derföre samma säkerhet kan vinnas med mindre omständigheter, förmodar jag alt Statsmakterna ej hafva något emot, att så ordnas.
Under nuvarande förhållanden nödgas bränvinstillverkaren, antingen att sjelf resa den olla länga vägen till residentsstaden i länet, eller anlita kommissionär derstädes, livar och en kan linna, huru detta, i förra fallet åstadkommer besvär och tidspillan oell i andra fallet utsätter honom för risken, att blifva besviken i uträttandet af ärendet, vare sig genom kommissionärens försumlighet eller måhända oredlighet.
Ja, omständigheter kunna förekomma, under hvilka hela uppdraget förfelas, ehuru hvarken försumlighet eller oredlighet hos kommissionären varit orsaken; då t. ex. kommissionären träffas af något olycksfall, som gör det omöjligt för honom, att fullgöra uppdraget.
Emellertid tror bränvinstillverkaren, alt han fullgjort sin lagliga skyldighet, och ser sig först i sista ögonblicket, då han skulle begagna sitt insättningsbevis, i saknad af detsamma, samt, oaktadt alla vidtagna anstalter och kostnader för tillverkningens bedrifvande, utan rättighet att begagna den noga bestämda tiden.
Ett sådant obehag kan lätt afhjelpas, om det bifalles, hvilket jag här föreslår: all Dikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att afgiften för bränviristillverkning finge erläggas hos kronofogden, eller att afgifteu ansåges erlagd, då bevis från Kongl. Postkontoret företeddes, alt beloppet blifvit under öppen rekommendation på Postkontoret aflemnadt, för att insändas lill Uandlränteriet, eller, om detta icke anses lämpligt, till Landshöfdinge-embetet.
Om remiss häraf lill vederbörligt
Stockholm den 22 November 1862.J Jöns Persson, från Blekinge län.
N:o 171. 253 N:o 171.
Dahlgren från Elfsborgs län, angående hemställan lill Kongl. Maj:t om nådig förklaring öfoer Kongl. Förordningen rörande en allmän hypoteksbank för riket af den 26 April 1861. i fråga om vilkoren för hypoiheksldns erhållande.
Det förhållandet har inträffat, att hypoteksföreningen för Elfsborgs län nied Dalsland samt Göteborgs och Bohus län, åberopande Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående en allmän hypoteksbank för riket af den 26 April 1861, fordrat för lånerätt i föreningen, alt hemmanens åbyggnader skola vara brandförsäkrade i allmänna brandförsäkringsverket för byggnader å landet eller uti vederbörande läns allmänna brandstodsbolag, och delta oaktadt åbyggnadernas värde, enligt 5 § i hypotheksföreningens gällande reglemente af den 28 Mars 185 1, icke ingår i värderingen; ja, föreningen har icke ens ålnöjt sig med att hemmanens åbyggnader varit brandförsäkrade i härads- eller pastoratsbolag, fastställda af Landshöfdinge-embetet, enligt Kongl.
Cirkuläret af den 11 Maj 1855, lill hvilka en mängd hemmansegare mäste taga sin tillflykt sedan länets branstodsbolag låtit utskrifva algifter af ända till 2 R:dr 50 öre per 1,000 It.dr Vid delta förhållande och då ingen anledning finnes att fordra åbyggnadernas försäkring när deras värde icke ingår i uppskaltningssumman, synes det mig strida emot stadgad ordning, all hypotheksföreningens direktion, enligt en kungörelse af den 29 November 1861, uppdragit åt dess ombudsman att till betalning uppsäga hvarje lån till hela återstående kapital och ränta, hvars innehafvare utgått från den allmänna brandstodsinrättning, deri åbyggnaderna vid lånets lyftning varit försäkrade, och då denna direktionens åtgärd kan leda till mycket oförtjent trassel och kännbara förluster för de Innehafvare, som tryggat sig vid 1851 års reglementes före skrift, att icke åbyggnadsvärdet ingår i hypotheksvärderingen, så föranlåtes jag ödmjukligen föreslå: att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t anhålla om utfärdandet af den nådiga förklaring att hypothekslån må kunna meddelas utan afseende pä om åbyggnaderna äro brandförsäkrade eller åtminstone om de äro brandförsäkrade i härads- och pastoratsbolag, blott dessa ärö af vederbörande Konungens Befallningshafvande fastställda samt alt redan erhållna lån icke må kunna uppsägas på den grund att de upphört vara försäkrade i all - 254 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 172. männa bolag, åtminstone icke då de i stället äro försäkrade i annat vederbörligen fastsläldt bolag.
Om remiss af detta förslag till vederbörande Utskott anhålles.
Dahlgren. från Elfsborgs län.
Påhlgren från Elfsborgs län, om borttagande af den utaf sterbhus utgående s. k. faltigprocenten.
Sedan de nya Kommunal-förordningarne numera bestämma en rättvis fördelning af de utskylder, som böra fylla fattigvårdens behof, synes det mig innefatta en orättvisa, alt den så kallade fattigprocenten af sterbhus skall fortfarande utgå.
Enligt nyssnämnda Förordning utgår fattigunderhållet i proportion elter inkomst af faslighet, kapital, rörelse och arbete, och hvar och en får således vidkännas denna börda i mån af sina tillgångar.
All då vid ett inträffande dödsfall en ny ulgilt skall påläggas samma förmögenhet, för hvilken förut erlagts fattigunderhållsafgift och lör hvilken arftagarnc genast inträda i skyldighet att alltjemt framdeles erläg'ga dylik fattigskatt, synes mig obilligt, helst dels sjelfva dödsfallet kan i och för sig vara en nog stor olycka och dels det förhållandet ofta kan inträffa, att nämnda faltigprocent, som utgår med förmånsrätt, kan drabba ett skuldsatt bo, och således mäste tagas af medel, som äro andras tillhörighet; dessa till ett orättvist förfång.
Jag föreslår derföre: att denna så kallade fattigprocent af sterbhus må förklaras vara afskalfad sedan Kommunal-författningarne lemna allmän föreskrift huru fattigvårdens behof skola fyllas.
C. Vahlgren, från Elfsborgs län.
N:o 173. 255 N:o 173.
Af C. G.
Sköldberg från Nerikes län, om anvisande från Riksbanken af förhöjning i filialbankernas i Örebro, Carlshamn, Wisby, och Borås rörelsekapital.
Hvar och en, som inser fördelarue utaf att ett lands mynt, så vidt möjligt är, underlättar innevånarnes industri och företagsamhetsanda, kan ej annat än gilla det beslut, som vid 4850 och 185 1 årens riksdag fattades, att af Riksbankens medel bispringa de bolag, som i orterna kunde uppstå, för att bilda s. k. filialbanker; nå gon specielare redogörelse för villkoren dervid är här säkerligen öfverflödig.
Genom detta fosterländska beslut bereddes möjlighet för en större allmänhet att i sin hemort, der lånesökandens oell borgesrnännens kredit, handstil och namntekning äro lättare och bättre kända, än på den ofta långt bort belägna centralpunkten för rikets penningerörelse, och oftast utan anlitande af kommissionär med de arfvoden och risker vid försändningar etc. som t liv åtfölja, kunna erhålla lån, hvars ordentliga inbetalande och förmågan härtill intresserar äfven ortens deltagare i filialbanken.
Inseende detta och den fördel, som kunde dragas af delaktighet i en slik penningerörelse, hafva också Hera sådana bolag, med stöd, så väl af nämnda riksdagsbeslut som beslutet vid 1850—1858 årens riksdag, hvaraf följde Kongl. Majlis nådiga Kungörelse den 4 Maj 1858. bildat sig, och ingen bör förtänka dessa bolag alt de härvid förlitat sig på löften och sladganden i dessa offieiela handlingar.
Som dock bidragen från Riksbanken till dessa bolag utdelats något ojenmt, och en del af dem icke på långt när fått, hvad de af nämnda skäl anse sig haft giltig grund påräkna, och dessa bolag härigenom äro urståndsätta att så gagna, hvar i sin ort, som de skulle kunna göra, om de erhålla bidrag, närmare förhållandet till den säkerhet för summan de till Riksbanken deponerat,, än hittills skett, samt det i synnerhet äro filialbankerna i Orebro, Carlshamn, Wisby och Borås, som ännu äro i mistning af en större del utaf lofvade bidrag, hvarom närlagda bilaga, som torde till Utskottet få medfölja, lemnar närmare reda på, vågar jag härmed vördsamligeu föreslå: det Rikets nu församlade Ständer måtte, af Riksbankens tillgångar, anvisa, sorn försträckning åt filialbankerna i Orebro, Carlshamn, Wisby och Borås 256 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 17i. vid pass 750,000 R:dr R:mt, utgörande rest af hvad båda Statsmakterna garanterat under den 4 Maj 1858.
Stockkölm den 26 November 1862. C. G. Sköldberg, från Nerikes län.
N:q 174.
Af €3. G. Sköldberg- från Nerikes län, om anslag till lön dt en särskild amanuens eller biträde åt landtmäleri-fiskalen.
Huru goda til! sitt syfte och huru tidsenliga författningar än må vara, blifva de dock utan värde, om de icke behörigen följas.
De kunna till och med i hög grad skada de vigtiga ändamål, sorn de äro afsedda att i samhället befordra, derest de få på vrångvist och egennyttigt sätt opåtaidt tillämpas.