Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t varit oförhindrad att förordna om den afgift, som utgör föremål för anmärkningen i 2:dra punkten, anhålla Förklaranderne att få serskildt yttra sig i anledning af Hr JustitieOmbudsmannens vid sistnämnde punkt gjorda framställningar.
Broafgiften å käril, innehållande våta varor, kan icke anses såsom en alldeles ny pålaga _, enär en fullkomligen enahanda slags afgift från äldre lider egt rum för så kalladt lakegods, och ingan giltig grund finnes, lil hvarföre ett fat vin eller bränvin, upplagdt på Stockholms kaj, skulle vara fritt från en pålaga till staden, sorn utgår för en bredvid liggande tunna sill eller bott.
Lika litet som andra afgifter till städerne har denna pålaga kunnat eller beböft vara föremål för Rikets Ständers gillande, och Kongl. Maj:t var i sitt beslut derom på intet sätt bunden af det föslag stadens kommitterade afgifvit, helst deras beräkning undergick förändring i följd af Kongl. Maj:ts vägran till den förhöjning i afgifterne uti metallvåvågen, hvarom de hade gjort underdånig framställning.
Om genom Kongl. Maj:ts beslut i afseende på broafgiflen för våta varor någon högre inkomst tilläfventyrs blifvit Stadskassan tillskyndad; så härrör det deraf, att samma afgift utsträcktes jemväl till sädane varor införda frem utrikes ort, hvilka efter kommitterades förslag skulle derifrån varit befriade.
De af Hr Justitieombudsmannen omförmälda andra ändamål, hvartill afgiften ansetts nödig, äro fullkomligen lika beskaffade med dem 3 §. i Ansvarighetslagen uppräknar, såsom ledande till enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet.
Slutligen må det tillåtas oss vid denna punkt nämna, att en vid nu påstående Riksdag väckt motion om upphörande af ifrågavarande broafgift blifvit såsom ekonomisk fråga behandlad och af 3:ne RiksStånd afslagen.
Förklaringen i denna punkt åberopas af undertecknade: Rosenblad.
Löwenhjelm.
Åkerhjelm. v:n Schulzenheim. // å r d. Gy 11 e niia al.
3:dje punkten, angående nedsättning i a/raden för Riddarhytte Kopparverk.
Hr Justitieombudsmannen har härvid anmärkt, att den af nämnde Kopparverk utgående, genom Kongl.
Resolutionen den 13 November 1744 stadgade, kronoafrad måste anses tillhöra kronans ordinarie inkomster; att Kongl.
Förordningen den 27 Augusti 1723 uti 1 och 2 §§. försäkra en hvar jordegare rättigheten att bruka bergverk å egna ägor, så länge som han det förmår och till Kronan dess tillständiga rätt deraf utgör; att desse, likasom öfrige för Kronans ordinarie räntor gällande, lagar numera icke må räknas ibland dem, hvilka Konungen eger att enligt Regeringsformens 89 §.
sLifta eller förändra; att Kongl. Förordningen den 21 Juni 1831 har afseende endast å nya bruk och bergverksanläggningar 112 och deras taxering, men icke å de förut varande och redan skalllagda; samt att, då Kongl.
Instruktionen för KammarKollegium i 6 §. 1 mom. ålägger Kollegium hålla hand deröfver, att redan fastställda grundskatter å bergverk icke i annan än laglig ordning ändras, denna föreskrift äfven syntes förutsätta, att någon förändring i beloppet af fastställd afrad ej må utan KammarKollegii förutgångna yttrande ega rum.
Dessa omständigheter anser Hr Justitieombudsmannen föranleda till den anmärkning, att de i ofvanåberopade 1723 års Förordning stadgade beskattningsgrunder blifvit uti detta mål öfverträdde.
Förklaranderne få i anledning häraf upplysa , att Riddarhytte Kopparverk blef, såsom varande beläget på Kronoskattegrund, först skattlagdt i enligt med Kongl. Förordningen den 27 Augusti 1723 till hvart 10:de skeppund af tillverkningen; men att denna afrad, genom Kongl. Resolutionen den 13 November 1744, nedsatles till hvart 20:de skeppund.
Det var således genom sistnämnde Kongl. Resolution, och icke genom det nu klandrade beslutet, som de uti 1723 års Förordning stadgade beskattningsgrunder frånträddes.
Fullkomligt instämmande med Hr Justitieombudsmannen deruti, att de för Kronans ordinarie inkomster gällande grunder icke må af Kongl. Maj:t, utan Rikets Ständers medverkan, förändras eller upphäfvas, anse förklaranderne, alt det beslut, som utgör föremål för anmärkning i denna punkt, ej bör kunna till en sådan åtgärd hänföras.
Någon ändring af allmän grund för ordinarie räntas utgörande har derigenom icke skett, utan endast i ett specielt fall nedsättning blifvit medgifven i en afrad, hvilken till sitt belopp årligen omvexlar, såsom beroende på tillverkningsqvantileten.
Äfven hemmansräntor kunna, vid serskilda omständigheter, utan Rikets Ständers medverkan nedsättas eller förmedlas.
Vid ifrågavarande kopparverk hade tid efter annan lindring uti den verket åsätta afrad ansetts af behofvet påkallad.
Maj:t hade beviljat sådan lindring ända till hvart 40:de Skeppund intill 1838 års slut, och då denna tidpunkt nalkades, sökte egaren att få ytterligare njuta samma nedsättning.
Han styrkte, att han å verket nedlagt högst betydliga kostnader, hvarigenom tillverkningsbeloppet stigit ifrån 100 till 3 å 400 Skeppund årligen, så att i alla fall Statsverket skulle erhålla större inkomst deraf än förut, oberäknad t den serskilda förmån, som skulle i en framtid uppkomma genom ökad rörelse på stället.
Ded hade berott på Kongl. Maj:t att ytterligare medgifva nedsältningen genom lid efter annan utfärdande Resolutioner; men Kongl. Förordningen den 21 Juni 1831 hade under tiden, på Rikets Ständers begäran, utkommit, 113 hvaruti, just på det skäl, att den dittills gällande beskattningsgrunden ansågs för dryg och icke förenlig med Kronans eller enskildas fördel, afraden för bergverksanläggningar, som derefter skattlades, bestämdes lill hvart 30:de Skeppund.
Det syntes då vara mera öfverensstämmande med rättvisa och billighet alt försätta det ifrågavarande kopparverket i afseende på afgiften till Kronan i samma ställning med dessa sednare, än att, såsom förut skett, Devi 1 ja lindringar under viss tid till större förlust för Kronan.
Att 1831 års
Förordning hade afseende endast på nya bergverksanläggningar var en följd deraf, att egare till de redan varande bergverken, som voro högre beskattade, icke hade i allmänhet begärt nedsättning i afraden.
Någon föreskrift i Regeringsformen eller Ansvarighetslagen, som genom det i denna punkt åtalade beslut skulle vara öfverträdd, har icke blifvit af Hr Justitieombudsmannen åberopad, och finnes ej heller.
Hvad beträffar anmärkningen, att KammarKollegium bade bort i målet höras; så förekommer, att detsamma redan var anhängigt och BergsKollegii utlåtande ensamt infordradt, innan den åberopade Instruktionen för KammarKollegium utfärdades; att det visserligen hade kunnat gå an, att, sedan BergsKollegii utlåtande inkommit, jemväl i ämnet höra KammarKollegium; men att, då ingen föreskrift finnes, som stadgar, att det ena eller andra Kollegii utlåtande skall i de hos Kongl. Maj:t anhängiga mål inhemtas, måtte det bero i första rummet på föredraganden, och ytterst på Kongl. Maj:t, alt i hvarje fall pröfva, huruvida ytterligare upplysningar äro af nöden eller serskilda Embetsverks yttranden erfordras.
Stjerneld. Lowenhjelm.
Quie punkten, angående beviljad tullfri införsel så väl af alla de material ier och instrument alier, som för vissa fartygs utrustande till hvalfisk fångst och för fiskets bedrifvande varda från utrikes ort anskaffade, som ock af de hemkommande lastcrne utaf hvalfislf ångstens produkter.
Enär 61 $. i Regeringsformen bjuder, att alla afgifter, hvilka Rikets Ständer under de isamma Grundlags 60 §., der, bland andra, sjötullsaf - 114 gifter nämnas, omförmälda titlar beviljat, skola utgöras intill slutet af det ur, under hvars lopp den nja bevillningen af Rikets Ständer fastställd blifver, har Hr Justitieombudsmannen funnit sig föranlåten anmärka, att Konungens Rådgifvare genom sina förslag om tullfrihet för sådane fall, der den eljest icke kunnat ega rum, tillstyrkt en öfverträdelse af hvad åberopade Grundlagsstadganden föreskrifva.
Förklaranderne, som genom sitt ofvanberörde underdåniga tillstyrkande sökt befrämja en industrigren, hvilken kunde blifva af stor nytta för Riket och för hvars införande flera fördelar under framfarna Regeringar varit beviljade, få, till bemötande af Hr JustitieOmbudsmannens anmärkning, anföra: att stadgandet i Regeringsformens 61 §., det alla afgifter, sorn Rikets Ständer under de i 60 §. bestämda titlar beviljat, skola utgå till slutet af det år, under hvars lopp den nya bevillningen af Rikets Ständer fastställd blifvit, uppenbarligen har afseende endast på tiden, ifrån hvilken en ny beskattning skall taga sin början, och ej innebär något hinder för Kongl. Maj:t, alt medgifva minskning i tull eller befrielse derifrån, när sådant leder till allmän och enskild fördel.
Konungens rättighet härtill är tvertom grundlagd i Regeringsformens 60 §., som förmår, att allmänna afgifter af hvad namn och beskaffenhet sorn helst icke kunna ulan Rikets Ständers samtycke förhöjas, men icke innehåller något förbud emot deras nedsättning, när omständigheterna det fordra.
Denna §. hade utan tvifvel blifvit helt annorlunda affattad, derest Kongl. Maj:t och Piikels Ständer haft för afsigt, vid Regeringsformens stiftande, alt förhindra möjligheten af all tullnedsättning.
Alt sådan tolkning af Grundlagen efter ordalydelsen är den rätta, bekräftas fullkomligen deraf, att många förändringar i tulltaxan, ledande till afgifternas nedsättning, blifvit af Kongl.
Maj:t vidtagne under den tid de åberopande Grundlagsparagraferne varit gällande, utan att dessa förändringar föranledt till anmärkning eller åtal.
Såsom exempel härå åberopa vi Kongl. Kungörelserna af den 29 November 1827, den 24 Augusti 1833, den 23 November samma år och den 9 Maj 1835, att förtiga den mängd dels Författningar för serskilda förhållanden, dels Resolutioner på enskilda ansökningar, som Kongl. Maj:t, enligt StalsRådets tillstyrkande, till lättnad för handeln och sjöfarten samt lill näringarnes upphjeipande utfärdat.
För öfrigt må anmärkas, hvad den beviljade tullfriheten för hvalfiskfångstens produkter beträffar, att intet slags fiskfänge, idkadt med inhemska fartyg, vidkännes liär i landet tull för sin afkastning, då den hem fores; samt, i afseende på befrielsen från tull å redskap och inventarier för fartygens utrustande och hvalfiskets bedrifvande, atldesam - 115 ma icke ens äro till beskaffenhet i Sverige kända, än mindre bär tillverkas.
— Då det nu ifrågavarande beslutet om eftergift af tull är det enda, hvilket till åtal inför RiksRätt anmärkts, ibland de många lika beskaffade Resolutioner, som på enskilda ansökningar blifvit sedan sista Riksdag utfärdade och af hvilka tvenne rört ledamöter i Konstitutionsutskottet, så synes deraf otvunget följa, att Utskottet ansett alla de öfriga icke stå i strid med den rättighet, Kongl. Maj:t enligt
Regeringsformen eger att i detta hänseende lindra sina undersåters bördor; samt att b valfiskfångsten, som är förenad med så många faror och äfventyr, jemväl haft det missödet, att anmärkningen emot de densamma beviljade förmåner, hvilka voro oundgänglige för sjelfva företagets inledning, innefattar en besynnerlig afvikelse ifrån en allmän och erkänd grundsats.
Åker hj elrn.
Härd.
Anmärkningsmemörialet Lit. E., angående förmenta öfverträdelser af de föreskrifter om dispositionen utaf Statsmedel, som innefattas i 62, 64 och 65 §§. af Regeringsformen.
Förklaranderne anhålla, att först få framställa de grunder, hvilka sedan antagandet af 1809 års Regeringsform varit följde vid utöfningen af den, jemlikt 64 §. i samma Grundlag, Kongl.
Majrt tillkommande dispositionsrätt öfver de till Statsverket anslagna medel; och att sedermera, serskildt för hvarje punkt, anföra hvad de anse af nöden till bemötande och vederläggning af Hr JustitieOmbudsmannens speciella anmärkningar.
Rikets Ständers underdåniga skrifvelse af den 10 April 1810, om den vid dåvarande Riksdag fastställda Slatsregleringen, innehöll: ”Att Rikets Ständer, med afseende ej mindre på RiksStyrelsens befriande från olämpliga inskränkningar i dess dispositionsrätt öfver Stats”medlen, än äfven till försäkrande åt Nationen af dessa medels användande lill bestämda ändamål, enhälligt fastställt vissa hufvudtitlar och för 116 ”hvarje af dera anslagit serskilda summor, att inom sjelfva titeln af ”Kongl.
Maj:t fritt och obehindradt disponeras Della Rikets Ständers, med 62 och 64 §§. i Regeringsformen öfverensstämmande, beslut har alltsedan oförändradt tjent till rättelse för så väl Statsmedlens användande, som granskningen deraf, så att de, enligt 62 §. af Rikets Ständer vid hvarje Riksdag, efter beräkning och öfverslag, af specialsummorna, för de serskilda lmfvudtitlarne bestämda slutsummor blifvit af Kongl. Maj:t fritt disponerade, utan annan inskränkning, än att föremålen för anvisningarne tillhört den hufvudtitel, hvarå de skett, och utan häraf föranledda anmärkningar eller åtal från föregående Konstitutionsutskotts sida.
Regeringsformens 64 §. förmår: att så väl Rikets ordinarie Statsmedel och inkomster, som hvad under namn af extra ordianrie utlagor eller bevillningar till Statsverket af Rikets Ständer anslås, skola vara under Konungens disposition, att till de af Rikets Ständer prof vade behof och efter den upprättade Staten anordnas.
Detta Grundlagsbud omtalar den upprättade Staten, d. v. s. RiksStaten för hufvudtitlarnes slutsummor, icke Stater för Specialutgifterne hörande till hvarje titel, och har fortfarande varit så förstådt och tillämpad!, att Kongl. Maj:t egt förordna icke allenast om fördelningen af hvarje titels hufvudsumma emellan de föremål, som tillhöra titeln, utan ock om användandet på samma sätt af de på anslagen uppkommande tillfälliga besparingar, som, ingenstädes i Regeringsformen omnämnde, icke kunnat af Rikets Ständer för prof vade behof anvisas, helst deras blifvande både tillkomst och belopp äro vid Riksdagarne okända.
Maj:ls dispositionsrätt öfvor besparingar på anslagen för de serskilda lmfvudtitlarne har också aldrig varit ifrågasatt; tvertom hafva Rikets Ständer, med erkännande af denna rätt, förklarat den vara oundgänglig; men vid utöfningen af densamma har det förhållande uppstått, att, då beloppet, hvarå dispositioner göras, icke blifver utrönt förr än nära två år efter hvarje löpande räkenskapsår, anvisningarne tillfälligtvis kunnat öfverskjuta den verkliga tillgången, hvilket varit och måste vara så mycket svårare att undvika, som vid jemförelsen af flera års utrönta besparingar, olikheter finnas dem emellan af två till tre gånger mera eller mindre det ena året än det andra, hvarigenom en slutsats från ett föregående år till ett efterföljande icke lemnar någon säkerhet för beräkningen i afseende på det sednare.
Denna nära till omöjlighet gränsande svårighet, att i förväg bedöma besparingarnes blifvande belopp, har jemväl Rikets Ständers Statsutskott vid denna Riksdag insett och till afhjelpande deraf föreslagit 117 föreslagit för 2:dra, 3:dje och 4:de liufvudtitlarne vissa summor att under åren 1841 och 1842 i stället för besparingarne disponeras, hvarefter under de påföljande åren de dåmera till beloppet kända besparingarne för 1841, och så vidare, skulle få användas.
De brister för anvisningar på en hufvudtitels besparingar, som något år tillfälligtvis uppstått, hafva måst öfverföras på titelns anslag för det påföljande året, för att af tillkommande besparingar godtgöras, derest Rikets
Ständer ej funnit skäl att dem afskrifva, såsom det skedde vid sista Riksdag med en då uppstådd brist å RiksStatens 7:de hufvudlitel.
Sjelfva dispositionerne å besparingarne äro ej i strid med föreskriften i Regeringsformens 65 §., att de för Statsverket anslagna medel icke må annorlunda användas än faststäldt blifvit; ty denna föreskrift, sorn afser, att anslaget för hvarje hufvudtitel ej må användas till föremål, främmande för titeln, har vid hvarje sådan disposition blifvit uppfylld, hvaremot den tillgång besparingarne lemna, så myckel mindre kan utgöra ett anslag för vissa af Rikets Ständer prof Vade behof j som den är tillfällig och till beloppet okänd, samt derföre omfattar alla en titel tillhörande föremål, efter Kongl. Majlis
Nådiga pröfning af behofven.
Den omständigheten, att anvisningar å besparingarne lid efter annan funnits öfverstiga den sedermera utrönta tillgången, har, såsom en följd af sakens natur, ej heller föranledt till åtal af Rikets Ständers Konstitutionsutskott vid föregående Riksdagar.
Uti en vid sista Riksdagen den 6 Oktober i834 aflåten skrifvelse anmälte deremot Rikets Ständer, att de funnit det vara Kongl. Maj:ts höga rätt, att, till de med en hufvudtitels anslag åsyftade ändamål_, disponera öfver sådana besparingar, som inom titelns ordinarie anslag kunna uppkomma, och hvilken Kongl. Majrts fria dispositionsrätt vore oundgänglig, på det kostnader, vid Slatsregleringen oförutsedde, men under tiden mellan Riksdagarne pröfvade af nöden, må kunna bestridas, och hvartill borde räknas tillfälliga arjvoden och traktamenten, men att löner och löningsförmåner på ordinarie Statj i Rikets Ständers tanka, icke vore af denna beskaffenhet, utan borde desse rätta sig efter den Statsreglering, som en gång blifvit fastställd och måste betraktas såsom gällande intill dess densamma i vederbörlig ordning förändras, samt att Rikets Ständer alltså beslutat, att de under RiksStatens hufvudtillar uppkommande besparingar hädanefter icke må anvisas till något bestämdt lönanslag på Stat.
Rikets Ständer medgåfvo likväl härvid, att de sedan föregående Riksdag beviljade högre aflöningar för vissa embetsverk och korpser matte fortfara 118 och skillnaden deremellan oell den gamla Slalen utgå af besparingarne, så länge tjensternes nuvarande innehafvare qvarstå; men anhöllo tillika, att Kongl. Majit måtte vara betänkt på en förändrad organisation af dessa verk och stater, hvarigenom de förut varande tillgångarne må finnas till— räcklige, eller, om någon förhöjning deri blefve nödig, uppskjuta definitiva regleringen till dess Rikets nästkommande
Ständer blifvit i tillfälle att taga kännedom- och yttra sig om den i anslagen erforderliga tillökning.
Detta Rikets Ständers , utöfver Regeringsformens 62 och 64 §§. sträckta , beslut synes så mycket mindre med dem förenligt, som Rikets
Ständers deri bestämda rätt att utmärka ändamålen, hvartill de till RiksStaten anslagna Statsmedel få användas, afser endast sådana föremål, som Rikets Ständer till behofvet pröfvat, och hvartill de på grund deraf anslagit serskilda summor: hvarförutan samma beslut står i strid med Rikets Ständers här ofvan åberopade skrifvelse af den 10 April 1810, samt med premisserna i sjelfva deras underdåniga skrifvelse af den 6 Oktober 1834, enär brist å besparingarne jemväl kunde uppstå genom anvisningar af tillfälliga arfvoden.
I anledning af sistberörde skrifvelse tillstyrkte Föredraganden och StatsRådet, på sätt StaLsRådsprotokollet för Handels och Finansärenden den 28 Oktober i83f utvisar, det nådiga förklarande, hvad z.dra hufvudtileln angickj att de sedan föregående
Riksdagen på dess besparingar anvista lönanslag varit föranledda af Rikets Ständers vid samma Riksdag, likasom vid flera föregående Riksdagar, gjorda framställningar om de civila Embetsverkens förändrade organisation; att denna organisation blifvit utförd i allmänhet på den af Rikets Ständer gillade grund , att tjenstemännens antal förminskats, men deras löner förbättrats i förhållande tillökade göromål; att Kongl. Maj:t alltså egt skälig anledning till den förmodan, att, i likhet med hvad vid föregående Riksdagar skett, de tillökta lönanslagen skulle af Rikets Ständer på Stat beviljas; att Kongl. Majit för öfrigt insåge olämpligheten att på tillfälliga besparingar inom hufvudtitlarne anvisa bestämda fortfarande lönanslag, och att Kongl. Majit ville, vid förekommande frågor om dispositioner å hufvudtitlarnes besparingar, derom besluta i öfverensstämmelse med den rätt, som enligt Grundlagen Kongl. Majit tillhörde: samt ändtligen att, beträffande frågan huru föihållas borde med de Embetsverk, som erhållit lönfyllnadsanslag på besparingarne, men hvilkas uppförande på Stat blifvit af Rikets Ständer vägradt, det skulle bero af pröfning i hvarje serskildt fall, vid inträffande ledighet, hvad förändring med desamma må kunna vidtagas, som blefve ledande till besparing utan men för Rikets tjenst.
— I afseende på 3:dje och 4:de hufvud - 119 titlarne_, igenfinnes uti SlatsRådsprolokollet öfver Krigsärenden för den i3 December i834 ett yttrande af då närvarande StatsRådsLedamöter, deri väl oliimplighelen i allmänhet erkändes, att anvisa fortfarande bestämda lönanslag på tillfälliga besparingar, men deremot icke afsågs någon inskränkning af Kongl. Maj:ts dittills utöfvade dispositionsrätt efver anslagen på nämnde titlar, hvilken ock Kongl. Maj:t i samma protokoll sig uttryckligen förbehöll, under förklarande, att Kongl. Maj:t derefter, såsom förut, ville använda besparingarne inom 3:clje och 4:de hufvudtiLiarne till Statens, Arméens och Flottans bestånd och bästa.
Efter denna allmänna framställning af de hittills gällande grunder för dispositioner å anslagen för RiksStatens serskilda hufvudtitlar, öfvergå Förklaranderne att punktvis besvara Herr JustilieOmbudsmannens speciella anmärkningar uti memorialet Lit. E. Förrberörde grunder äro tillämplige på dem alla. 1 ista punkten, angående förhöjda lönförmåner för Embets och Tjenstemän i Ä ammar Rätten.
Vid granskning af de flera, sedan år 1835 fattade och i Hr Justitieombudsmannens memorial uppräknade, beslut om lönförmåner för Embets och Tjenstemän i KammarRätten, har Hr Justitieombudsmannen ansett oemotsägligt, att dessa beslut äro stridande mot Rikets Ständers vid sistlidna Riksdag meddelade
Förordnanden dels angående sjelfva aflöningsstaten, dels om dispositionen af de å RiksStatens hufvudtitlar uppkommande besparingar; samt af sådan anledning och under åberopande af 57 , 62 och 64 §§. i Regeringsformen, antagit att Konungens Rådgifvare, genom deras tillstyrkanden af de anmärkta besluten, medverkat dertill, att Statens medel äro använda annorlunda än faststäldt blifvit, utan att de, sin pligt likmätigt, gjort föreställning deremot, ett förfarande destomera eftertänkligt, som andra hufvudtiteln, uppå hvars föregifna besparingar desse utöfver
Staten ökade utgifter anvisats och utgått, redan år 1832 varit öfver dess behållna tillgångar anlitad och sedermera ytterligare skuldsatt, hvilket icke lärer hafva varit Konungens Rådgifvare i allmänhet och minst undertecknad, Skogman, obekant: och har Hr Justitieombudsmannen, på sådana skäl, anmärkt alla ifrågavarande till - 120 styrkanden såsom öfverträdelser af hvad Regeringsformens 65 $. till iakttagande stadgar.
Med vördsamt åberopande af hvad förklaranderne här ofvan yttrat om grunderne för dispositionen af de till Statsverket anslagna medel, få de, hvad denna Irsta punkt beträffar, serskildt anföra: att de för Embetsoch Tjenstemän i KammarRätten beviljade lönförmåner å 2:dra hufvudtitelns besparingar hafva utgått för ändamål tillhörande samma titel och att sjelfva anvisningarne således äro fullkomligen laglige; ty medlen äro icke använda annorlunda än faststäldt blifvit_, d. v. s. lill föremål främmande för hufvudtiteln, så att anmärkning eller åtal ej kunnat ega rum, med mindre anledningar dertill velat sökas i den tillfälliga omständigheten, att besparingarne icke lemnat full tillgång för de derå anviste utgifter.
Denna tillfällighet åter kunde icke tagas i beräkning vid den tidpunkt, då anvisningarne gjordes; emedan, ehuru lätt det var att uppgifva föregående dispositioners sammanlagda summa, de blifvande besparingarnes större eller mindre belopp då icke var kändt, och blef, såsom förut är anfördt, ej utrönt förrän omkring 2:ne år derefter: hvartill kommer, att besparingarne för de 5 år, som föregingo år 1831, sammanlagde utvisade tillgång utöfver derå anvisade utgifter, och att det närmast föregående lemnade betydligt öfverskott.
De sedan sista Riksdag beviljade lönanslag för KammarRättens Embets- och Tjenstemän utgöra dessutom icke nya anvisningar, utan endast fortsättning af hvad, enligt den år 1831 för detta Embetsverk uppgjorda nya organisationen, tillförne utgått, och dessa lönanslag hafva, med få undantag, tillfallit Tjenstemän, som sedan sista Riksdag i KammarRätten qvarstått , ehuru icke alla framgent i samma grad.