Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Memorial, i anledning af åter remiss utaf en punkt i Utskottets Betänkande N:o 35 öfver väckta motioner, om ändring af 2 § samt upphäfvande af 5 och 6 i 2 kap.
Giftermälsbalken, angående dem, som äktenskap med hvarannan ej bygga må.
Vä Hofi.
Borgare-ståndet har, under den 22 nästlidne April, bifallit berörde betänkande, så vidt det angår föreslagen förändring af 2 § i Giftermålsbalkens 2 kap., men, på grund af gjordij anmärkningar, detsamma i öfrigt återremitterat; dock som betänkandet blifvit i sin helhet bifallet af högloft.
Ridderskapet och Adeln den 26 i nyssnämnde månad, samt af högv.
Bonde-ståndet förstberörde dag, samt tre Riks-stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut; anser Utskottet något yttrande öfver de framställda anmärkningarna ej erfordras, hvilket för vällofl.
Stockkolm den 12 Maj 1848. jn 50.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Maj, kl. 12 f. m.
Memorial> i anledning af återremiss utaf Utskottets Betänkande JV:o fo, öfver väckta motionär_, dels örn arfsrätt för oäkta barn, och dels om förändring af 8 kap. 7 § Arfdabalkerij angående underhåll åt sådane barn.
Bonde-ståndet hafva, under den 15 sistlidne April, återremitterat berörde betänkande, på grund af deremot Bih. till R.
Proh 1847 cf 1848, 7 Sami. 1 Åfd. IG Haft. 2 10 Lag-Utskottets Memorial, N:o 50. framställda anmärkningar, men som samma betänkande, hvaruti Utskottet tfllstyrkt, att de väckta motionerna mätte lemnäs utan afseende, blifvit a£ öfrige Riks-stånden, under förenämnde dag, bifallet; så enär frågan följaktligen, jemlikt 87 § regeringsformen förfallit, lärer något yttrande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras; hvilket Utskottet härmed får vördsanaligen anmäla för de Riks-stånd, som betänkandet återremitterat.
STOCKHOLM, Elmcn &
Lay-Vtskotlels Betänkande, tio Si. 1 lS:o 51.
Ank. ‘till Exp.-XJUk. d. 22 Maj, kl. 2 e. m. betänkande, i anledning af väckt motion, om upphörande af frälsemans serskildta forum.
Till Lag-utskottets behandling har hederv.
Bonde-ståndet remitterat 'ett af riksdagsfullmäktigen Nils Strindlund från Westernorrlands län ingifvet Memorial, deruti han föreslagit att Ridderskapets och Adelns uti 6:te punkten af dess privilegier den 16 October 1723 samt 8 och 9 morn. i 3 § af Rättegångsbalkens 8:de kapitlet grundade rätt, att omedelbart af Hofrätt dömas malte upphöra; och får nu Lisk otte t, i anledning af detta förslag, sitt utlåtande afgifva.
Omförmälte rätt är vida äldre, än de sålunda åberopade bestämmelser utmärka.
Då den första Hofrätt år 1614 inrättades, ätt, såsom Konungens högsta nämnd, ”döma konungs dom” stadgades i den samtidigt dermed olfärdade rättegångsordning, alt, ”på det hvart och ett stånd vid sin välfångna frihet och rättighet må handhafd varda”, vissa mål rörande Ridderskapet och Adeln skulle omedelbarligen af Hofrätten skärskådas och pröfvas; hvaremot de öfrige borde likasom förut af TJnderrällerne upptagas och bedömas.
Denna rättighet sladfästades slutligen i Ridderskapets och Adelns Ar 1723 utfärdade privilegier; och i öfverensstämmelse dermed förordnade 1734 ars lagstiftare uti 8:de kap. 2 § Rättegångsbalken, att Hofrätt skall, såsom första domstol, döma öfver ”tvister om arf’ efter frälsemän: thara* förordning vid dödsliman om lii eras egendom: förmjMiderskap för theras barn och arfvingar, sorn frälse ar.o: så ock ther frälseman eller llies arfvinge vil genom olfentfeligit anslag afstå thes egendom til borgenärer och om hvartheras förträde ther lil; eller then ene maken söker att skilja sin loit i bo från then andras enskifta gäld”; samt vidare 'ofver the brott, ther frälseman förverkat lif, ära, adelig frihet, gods eller arfvelig rättighet?; ?å ock »nviges och andra slagsmål eller förgripelser med skymfeliga ord och giel'» m. till fl. St.
Fröt. iS47 ock IS48.
7 Samt. i Jfd. i7 lid/tet. t 2 Lag-Utskotlels Betänkande.
N:o Sd. ningar emellan frälsemän eller theras vederlikar, när domaren i orten, ther gierningen giord är, lörst therom ransakadt.”
Att denna undantagslag leder sitt upphof från förhållanden, olika dem, hvilka höra till närvarande samhällsskick, torde ej behöfva sägas.
Om den emellertid under fordna tider kan anses hafva varit en förmån, så lärer man ej kunna betrakta densamma såsom sådan, efter det rättegångsordningen vunnit en, under berörde tider, saknad utbildning och stadga, samt anspråken och fordringarne på upplysning och rättrådighet hos domare ej äro mindre derföre, att de döma i Underrätt.
Så vidt man pröfvar frågan ur nyttans synpunkt, torde alltså skälen emot vara öfvervägande deni, som kunna åberopas för omförmälde undantagslag.
Berörde undantagslag beröfvar emellertid hvarje frälseman en dylik fördel i flera fall; och denna afvikelse från den allmänna rättegångsordningen är desto betänkligare, som den jemväl i åtskilliga händelser inverkar på andra medborgares rätt.
Då t.
ex. en frälseman nödsakas till borgenärers förnöjande afträda sin egendom, inskränker sig de sistnämndes antal vanligen till icke allenast frälsemän.
Äfven en mängd ofrälse personer hafva anspråk, hvilka mången gång föranleda betydliga och vigtiga rätlstvister, och vid fullföljden deraf måste de underkasta sig den till fördel för ett serskildt stånd gifna undantagslagen.
Flere exempel af enahanda art kunde vissei ligen anföras, men det nu åberopade torde i denna del vara nog talande.
Detsamma framkallar emellertid en annan anmärkning af icke ringare betydelse.
Då konkurs inträffar har gäldenären i allmänhet största delen af sina borgenärer i den ort, hvarest han är boende.
Är denna ort aflägsen från Hofrätten, så att borgenärerna icke sjelfva derstädes kunna sig infinna och bevaka sin rätt, mäste sådant ske genom ombud, sedan de först vid ortens eller annan närbelägen domstol beedigat sina fordringar.
Detta medför såväl besvär som kostnader, hvilka hufvudsakligen drabba de mest behöfvande borgenärer, såsom tjenstehjon, arbetsfolk och ortens allmoge, hvilkas fordringar mången gång knappast öfverstiga de kostnader, bevakningen förorsakar, ehuru desamma ej utan kännbar uppoffring kunna lemnäs å sido.
Till en väl ordnad domstols inrättning hörer likväl, att domstolarna skola vara lätt tillgängliga för hvarje rättsökande; och detta är destomera af nöden i afseende på första domstolen i ett land, der lagen gjort det möjligt samt till nära nog en vana för hvar och en, att sjelf bevaka sin rätt. 1- Lag-V Iskottets Betänkande, N:o 5/. 3 frågast äIIda undantag från den allmänna regeln synes, på enahanda grund, ej heller kunna af Ridderskapets och Adelns medlemmar bAraktas såsom serdeles fördelaktigt.
De sättas derigenom ofta ur stånd, att sjelfva bevaka angelägenheter, dem de utan svårighet kunnat besörja och blifva dymedelst bragta på kostnader och besvär, som ej uppvägas af några motsvarande större förmåner.
Dessutom måste tagas i öfvervägande, att frälsemän i alla de mål, som icke serskildt äro i lagen uppräknade, lyda under de allmänna underdomstolarna.
Att dessa mål ej sällan äro af den största vigt, att ofta väl och ve deraf äro beroende, är dock oförnekligt; men hvarför skola då dessa mål vara undantagna?
Om i upphofvet lill i frågas tä 1
Ida serskilda lag en förklaringsgrund till en dylik åtskillnad kunde uppsökas, så torde man likväl förgäfves forska efter ett tillfredsställande svar på berörda fråga.
Denna åtskillnad leder emellertid till ytterligare rubbning uti den enhet i rättegångsordningen, som framför allt måste eftersträfvas och som Sveriges senare
Lagstiftare jemväl oaflåtligen haft till ögonmärke.
Det är vanligen fallet, att hvarje undantagslag, hvarje afvikelse ftån en allmän regel i lagstiftningen verkar till oreda och osäkerhet i lagskipningen, och dertill har älven ifrågavarande undantagslag bidragit.
Hos domstolarna hafva nemligen skiljaktiga åsigter gjort sig gällande, då fråga uppstått dels om tillförordnande af förmyndare för de barn efter personer, hvilka sedan år 1809 blifvit upphöjda i adeligt stånd, på hvilka adelskapet icke öfvergått, dels ock angående andra dessa barn rörande ärenden.
I förra hänseendet har man än ansett
Hofrätt böra utse förmyndare föK alla barnen, såväl för den, som genom fadrens frånfälle kommit i frälsestånd, som för de öfriga, än funnit skyldigheten i denna del, hvad de senare angår, tillhöra vederbörande underdomstol; och för båda meningarna har man funnit stöd i lagen.
Den innehåller nemligen att till Hofrätts amedelbara upptagande höra frågor om förmynderskap för frälsemans barn och arfvingar, som frälse äro.
Om sistnämda vilkor kunde hänföras lill håde harn och arfvingar vore likväl frågan lätt sliten; men då lagen vit— sals voro alla en frälsemans barn frälse, hvilket åter ej alltid inträffade med arfvingarna.
Således måste vilkoret afse de sistnämda; men genom antagandet deraf invecklas än mer förhållanderna.
Först och främst må här anmärkas, att enär bouppteckning efter frälseman skall inlemnas till Hofrätt, utan ait föreskrift finnes, att den underdomstol, inom hvars domvärjo den aflidne bott, skall erhålla underrättelse om den döde efterlemnat barn, denna domstol ej är i tillfälle att utöfva den underdomstolarna i allmän - 4 Lag-Ulskottels Betankande, A:o 5i. het ålagda kontroll deröfver, att alla omyndiga, som lyda under domstolen-, varda med förmyndare försedda.
Men .här fö rutan lemnar erfarenheten et’t mera öfvertygande bevis om den oreda, hvartill undantaget leder.
Det är i lagen stadgadt att, om förmyndare tränger sälja något af omyndigs fasta gods, han bör dertill söka samtycke af den domsto:!, sorn utsett förmyndaren.
Man kan nu länka sig den händelsen, att flera 'syskon deraf, det ena är frälse men de andra äro ofrälse, gemensamt ärft en fastighet och att densammas försäljning af deras förmyndare anses nödig.
Tillstånd måste då dertill sökas för den ena af de omyndiga i Hofrätt och för de andra hos underdomstol.
Nu händer dock att Hofrätten lemnar, men underdemstolen vägrar att lemna sitt samtycke till försäljningen; —- fastigheten kan likväl icke klyfvas eller partielt ntan förlust försäljas; och då blef ve det erhållna samtycket utan följd.
Man kan väl invända att nu anmärkta oredor undvikas, derest den meningen att Hofrätt skall utse förmyndare för alla de barn, en frälseman efterlemna!', äfven om blott det eua är frälse, antages såsom gällande; men, utom det att förb allan det ej blefve sådant, skulle detta antagande leda till en inkonseqvens i lagstiftningen, som icke är mindre vådlig; och denna omständighet torde innefatta ett tillräckligt skäl emot den andra meningen.
Flera bevis skulle visserligen kunna anföras för den åsigt Utskottet redan uttalat, att den undantagslag, hvarom fråga är, ej kan försvaras ur nyttans synpunkt, men det redan yttrade lärer emellertid ådagalägga alt densamma snarare skadar än gagnar det stånd, åt hvilkeu den är gifven; att densamma i flera hänseenden bar en menlig inverkan på andra medborgares rätt; samt att den leder till oreda och osäkerhet i lagskipningen.
Att borttaga densamma synes således Utskottet vara det enda medlet för afhjelpande af berörda olägenheter och för vinnande af den enbet och konseqvens i lagstiftningen, sorn utgör vilkoret för den trygghet och säkerhet, som är all lagstiftnings mål.
Det är ofvan yttrad t, att de förhållanden, hvarunder ifrågaställa undantagslag uppkommit, äro helt olika dem, som höra lill närvarande samhällsskick.
Det bjuder att alla skola vara likar inför lagen; — att allas rätt är lika helig; samt att allmän lag skall vara allas gemensamma band och allmän domaremakt allas gemensamma värn; och det är på dessa grunder, som
Utskottet anspr motionärens framställning förtjena bifall.
Då emellertid förevarande fråga beror derpå huruvida Höglofl.
Ridderk i pel och Adda finnér för godt att afsäga sig ifrågavarande rättighet, samt Lag-UlskoUels Belänkande, M.o 51. 5 samt öfrige Riksstånd och Kongl. Maj:t en sådan afsägelse gilla, anser sig Utskottet, hlolt för en sådan händelse, höra framlägga följande förslag lill förordning, om upphörande af frälsemäns rättighet, att i vissa mål dömas af Hofrätt, såsom första Domstol; så ock om ändring af s ,$* i 8 kap. rättegångsbalken:
Sedan Bidderskapet och yl deln, med öfriga Biks-Stån dens samtycke och Kongl. Majlis bifall, afsagt sig den i 6 punkten af Bidderskapets och yl de In s deri 16 Oktober iys3 utfärdade privilegier stadgade rättighet, att i vissa mål omedelbarligen af Hofrätt dömas; så varda 8 och <j momenterna af s § i 8:de kap. rättegångsbalken, jemte dermed öf verensstämmande serskilda författningar upphäfna; skolande de mål, som, jemlikt samma lagrum och författningar, tillhört Hofrätt, såsom första domstol, hädanefter tillhöra vederbörande underrätt och efter allmänna rättegångsordningen behandlas.
M. till Frel. 1B*7 och ISIS. 7 Samt. 1 ifd. 17 hift*t. 9 STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1848.
Lag-itskotlels Betänkande, N;o ,52. 1 \:o .Vi Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Juni, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition (N:o I I), angående vissa lagbestämmelser med afseende på Enskilda Banker.
Till Lag-utkottets behandling hafva samtlige Riks-stånden öfverlemnat följande: ”Kongl. Maj:(s Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående vissa lagbestämmelser med afseende på Enskilda Banker; gifven Stockholms Slott den 17 September 181-7.
Kongl. Maj:t, som, genom kungörelse den 9 Januari 184-6, angående enskilda banker, hvilka utgifva egna tryckta eller graverade förbindelser, §16 mom. 2, i nåder förklarat, att, i fråga dels om preskriptionstid för inlösen af enskild banks förbindelser, dels om och i hvad mån bevakning deraf i bankens konkurs eller årsproklama erfordras, bolaget skulle vara underkastadt hvad härom framdeles kunde varda stadgadt, vill, med afseende på nämnde slags banker, härigenom föreslå Rikets Ständer antagandet af följande lagbestämmelser:
Den, genom Förordningen den 13 Juni 1800, för skuldfordran i allmänhet bestämda preskriptionstid af tio år ege ej rum i afseende på enskild banks tryckta eller graverade förbindelser; ej heller skall bevakning deraf enligt konkurslagen erfordras, i händelse banken råkar i konkurstillstånd, eller i anledning af årsstämning, som, vid bolagets upplösande, må utfärdas å dess öfriga borgenärer. § 2.
När bankbolag, hvarom nu sagdt är, utan konkurs upplöses, äfvensom derest bolaget råkat i konkurstillstånd, vill Konungen, uppå anmälan härom, genom allmän kungörelse förelägga en hvar, som innehar bankens förbindelse af den i § 1 omförmälda beskaffenhet, att, vid förlust af ali Hih. till B.
Brot. 1847 och 1848. 7 Sand. 1 Afd. 18 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 52. betalningsrätt, inora två år från kungörelsens datum, förbindelsen, när bolaget utan konkurs upplöses, förete till infriande i banken, meri, om åter banken råkat i konkurstillstånd, och betalning således ej genast ske kan, till bokföring och erhållande kostnadsfritt af påskrift derom , uppvisa inför den eller dem, Rätten, der konkursmålet är anhängig!, i sådant afseende förordnar.
Nämnde kungörelse bör minst två gånger under hvartdera af dessa år från predikstolarna i riket uppläsas. § 3.
Till följd häraf kommer, i händelse al bankens konkurs, med utdelning till de borgenärer, som ej ega förmånsrätt, att anstå, intill dess berörde två år förflutit. § 4.
Fråga om afträdande af bolagets egendom till konkurs, eller om årsstam ilin g å dess borgenärer, skall ock. oberoende af bolagsmännens stånd och hemvist, tillkomma Rådstugurätten i samma stad.
OSCAR. A. Posse.” ' Utskottet, som derjemte erhållit del af ej allenast de i Konungens Statsråd och hos Högsta Domstolen i ämnet hållna protokoll, än ock serskilda hos Häglof].
Ridderskapet och Adelil, Högv.
Preste-ståndet och Hederv.
Bonde-ståndet , af Herr Grefve Gyldenstolpe, A., Herr Doktor Sandberg samt Riksdags fullmäktigen Bengt Gudmundsson från Hallands län i anledning af den nådiga propositonen afgifna yttranden, har tagit förevarande fråga i öfvervägande; och som ostridigt är, att de i allmänhet i lag gifna bestämmelser angående preskription för utsök ning af fordringar, samt deras bevakning i konkurs eller, då årsstämning å ett bolags borgenärer, i följd af bolagets upplösning, enligt konkurslagen, utfärdas, ej kånna tillämpas emot innehafvare af enskild banks tryckta eller graverade förbindelser, utan våda för dessa senare, finner alltså Utskottet en lag i den syftning, som den nu föreslagna, vara af be hofvet i hög grad påkallad.
Det har väl blifvit invändt, att det allmännas Lag-Utskottets.
Betänkande, N:o 52. 3 rall ej i detta förslag blifvit tillbörligen afsedd; men d;i, jemlikt samma förslag, innehafvare af enskild banks förbindelse af om förmäl da art', oansedt densamma i sjelfva verket endast är att hänföra till egenskapen af annat enskildt bolags skuldebref, ej, så länge banken icke gör konkurs, eller, i följd af upplösning, erhåller årsstämning å sina borgenärer, beliöfver vidtaga någon åtgärd för bevarande af förbindelsens gällande kraft, samt, i sistnämnde händelser, för iakttagande al’ sin rätt, har dels fyra gånger, dels dubbelt så lång tid, sorn lagen i vanliga fall förunnar borgenärer, utan annan skyldighet, än att uppvisa förbindelsen å bestämd ort, synes giltig grund äfven saknas för förenämnda invänning.
Om man, å ena sidan, medgifver billigheten af någon längre tid i förevarande hänseenden, än lagen i allmänhet utstakar, får man deremot, å den andra, ej förgäta dels nödvändigheten att söka förekomma, det en upplöst banks kreditsedlar alltför länge må cirkulera i allmänna rörelsen, dels ock att bolagets utredning är helt och hållet beroende på denna tidsbestämmelse, och således att vigtiga skäl tala mot hvarje öfverdrifven tidsutsträckning.
Utskottets omdöme är således hvad det nådiga förslaget i denna del innehåller tillfyllestgörande; och för denna åsigt har Utskottet desto mera skäl, som den helt och hållet öfverensstämmer med den Rikets Ständer vid två föregående riksdagar uttalat.
I följd häraf och då, på sätt Utskottet ofvan yttrat, det är af största vigt, att en lag varder utfärdad angående nu ifrågaställda förhållanden, enär i annat fall allmänna lagens bud derpå måste tillämpas, får Utskottet, som jemväl anser de stadganden, förslaget i öfrigt innefattar, vara ändamålsenliga, vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer lenina sitt bifall till Kongl. Maj-.ts ifrågavarande nådiga proposition.
Stockholm den 5 Juni 1848. 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 53.
>:o 53.
Utsk. den 8 Juni, kl. i e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om stiftande af en lag mot uppror och olofliga folksamlingar.
Uti serskilda till Lag-utskottets behandling af Höglofl. llidderskapet och Adeln samt Vällofl.
Borgare-ståndet remitterade memorial hafva Herr Friherre Rappe, A., och Herr Ekholm, G. F., fästat uppmärksamheten på behofvet af en lag i ofvanberörda syftning.
Man saknade nemligen för närvarande alla föreskrifter om och i hvad mån vapenmakt må användas för stillande af våldsamma uppträden utaf större folksamlingar, och lagen innehöll ej eller tillfyllestgörande bestämmelser, angående de brottsligas bestraffning.
I följd deraf hafva Herr Friherre Rappe och Herr Ekholm yrkat, att dessa brister i lagstiftningen skyndsamt måtte varda afhulpna, under hemställan af den sistnämnde, om icke den af Rikets Ständer vid 1840—41 årens riksdag beslutade lag i förevarande ämne ånyo må komma under granskning.
Utskottet, som tagit hvad sålunda blifvit yrkadt och hemstäldt i öfvervägande, finner, lika med motionärerna, hurusom lagstiftningen uti omförmälda hänseende saknar nödig fullständighet.
De stadganden och föreskrifter, som för ändamålet äro gifna, återfinnas dels i 6 kap. 1, 2 och 3 § § Missgerningsbalken, dels i Kongl, förordningen den 1 Juli 1743, angående budkaflars kringskickande och omkringbärande i landsorterna och dels i Kongl, kungörelsen den 26 November 18 fö om sättet för menighets hörande i tillåtliga ärenden.
Förstnämnda lagrum stadga visserligen straff för uppror, men dessa bestämmelser lemna icke rum för bestraffningens lämpande efter beskaffenheten af förbrytelsens flerfaldiga arter och uppfylla således icke rättvisans fordringar; och för de händelser, dä folkmängd antingen samlas i upprorisk afsigt, utan att våld begå, eller, utan sådan afsigt, kommer tillhopa, men dock störer allmän eller enskild säkerhet, fattas alla lagbestämmelser.
Nu, ehuru denna brist varit märkbar, så har likväl saknaden af föreskrifter om de åtgärder, som må tillåtas för afvärjande eller stillande af ifrågavarande oordningar, i än högre grad framstått.
Behofvet af bestämda föreskrifter härutinnan och lagstiftningens förbättrande i öfriga Lag-Utskottets Betänkande, N:o 53. 5 delar synes ock i närvarande tidpunkt företrädesvis påkalla lagstiftarens mellankomst; oell det är af denna anledning, som Utkottet anser sig böra till Rikets Ständers pröfning öfverlemna ett serskildt förslag till lag mot uppror och obilliga sammankomster, enär, äfven om det al Kongl. Maj:t i nåder framlagda förslag till strafflag vid innevarande riksmöte antages, längre tid lärer komma att förflyta innan samma lag blifver till efterlefnad gällande.
Vid granskning af detta nådiga förslag, hvilket ännu är beroende på Utskottels utlåtande, har emellertid Utskottet hufvudsakligen godkänt den del, som omfattar nu ifrågaställa ämne; och följaktligen har Utskottet i öfverensstämmelse dermed utarbetat det förslag, som Utskottet nu går att underställa Rikets Ständers bedömande.
Någon närmare redogörelse för grunderna till detta förslag torde ej vara behöflig; utan får Utskottet, i full öfvertygelse, att de brister i denna del af lagstiftningen, som för närvarande äro öfverklagade, varda afhulpna, derest samma förslag upphöjes till lag, vördsammast tillstyrka, det mätte Rikets Ständer besluta utfärdandet af en författning, hvarigenom, med upphäfvande af 1, 2 och 3 §§ i 6 kap.
Missgerningsbalken, Kongl, förordningen den 1 Juli 1743, angående budkaflar samt Kongl, kungörelsen den 26 November 1816, rörande sättet för menigheters hörande i enskilda, tillåtliga ärenden, varder stadgadt, som följer: § ]- Samlar sig folkmängd tillhopa, och lägger det uppsåt å daga, att med förenadt våld sätta sig upp emot verkställighet af offentlig
Myndighets bud, eller ali den till någon embetsåtgärd tvinga, eller att för sådan åtgärd hämnas: skingra sig de upprorsmän, på offentlig Myndighets befallning, och låta sig till ordning bringas; då straffes anstiftare och anförare med arbete å fästning från sex månader till två år, men de öfrige varén från straff frie. § 2.
Skingra sig ej upprorsmän, utan visa trotsighet emot offentliga Myndighetens befallning; vardén dömde, anstiftare och anförare till arbete å fästning från två till fyra år, och annan deltagare i upproret till sådant arbete från sex månader till två år. Lag-Utskötlets Betänkande, N:o 53. § 3- Göra upprorsmän våld å person, eller bryta eller förstöra: de hus, eller plundra eller förderfva de annan egendom; då skola de straffas, anstiftare och anförare med arbete å fästning frun sex till tio år, och annan deltagare i upproret med sådant arbete från två till sex år; varde ock, för våld eller annan brottslig gerning, som vid uppror begås, gerning smannen dömd till det ansvar, som derför i lag serskildt stadgadt är.
Dräper upprorsman den, som uppror stilla vill; miste lif vet.
Varder upprorsman dräpen; lig ge ogild. § 3- Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, till uppror uppmanat; straffes, när uppmaningen ingen straffbar verkan hade, med fängelse från två till sex månader.
Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, för att dermed komma uppror åstad. % 6.
Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock ege det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den på stället varande Civilmyndighel tre gånger ljudeligen i Konungens namn befallt dem att genast åtskiljas, vid äfventyr att vapenmakt eljest användes.
Öfvergå upprorsmän så hastigt till väld, alt Civilmyndighet ej kan så förfära, sorn nu sagdt är; då åge den Myndighet förordna, att upproret med vapenmakt genast stillas skall.
Ej må dock, i något fall, vapen längre brukas, än Civilmyndigheten finner sådant, för upprorets stillande, nödigt vara.
Med Civilmyndighet förstås här Konungens Befallningshafvande, Borgmästare eller Polismästare i stad och Kronofogde å landet, eller den, sorn i sadan ernbetsmans ställe satt är.