Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
^ i|I) är jag om qvällarne sitter vid mitt öppna éSss! » fönster och låter blicken ila hän öfver nejden, medan den ljumma svalkande sommar- luften vederqvicker mina sinnen, då kommer det öfver mig en känsla af oändligt välbehag.
Är jag vaken, eller drömmer j a g.
Nej, det är ingen dröm denna egendomliga tafla, så full af frid och rörlighet på en gång, så förtjusande i all sin pittoreska brokighet.
Det är en ljuf verklighet.
Vare sig himmelen är klar och som i går beströdd med glänsande, i olika färger skif- tande reflexer från den nedgående solen, eller den är mulen och dyster och grå som i afton, så finner jag taflan förtjusande.
Närmast kring mig ligger en stor bakgård, full af gammalt virke och kasserade bräder, lemningar af det Stockholm som gått.
Denna bakgård bildar en trekant, begränsad af tvänne vägar, som slutligen sammanlöpa till en.
Om dessa vägar ha namn, vet jag ej, men folket kallar dem gator.
Besynnerliga gator utan boningshus, men om aftnarne upplysta af lyktor.
Dock är det ieke » gatorna », som intressera mig; det är folket, som går på dem, folket, som bebor de små rödmålade husen jag ser.
Dessa ligga lika långt från vägen, som de äro åtskilda från hvar andra, och tillhöra alla en försvunnen tid.
Det är i synnerhet ett af dem, en koja med fönster mycket mindre än deras grönmålade luckor, som tager mitt in- tresse i anspråk.
Belägen vid foten af en vidsträckt, gräsbe- vuxen höjd, från hvars topp en gammal för- fallen väderqvarn reser sig, är denna koja en af de minsta jag sett.
Man har sagt mig, att den upplefvat öfver sju decennier, att den för en tjugo, tretio år sedan var en illa beryktad utkrog och ett tillhåll för Stockholms drägg.
Huru dermed förhåller sig, vet jag ej, men » Lill-Jans », till hvars omgifningar den hörde, har icke haft det bästa rykte om sig.
• Men tiderna förändras.
Slopadt är det gamla » Lill-Jans », och blott några enstaka ruckel här och der bära ännu vittne om, hur trakten såg ut.
Nu reser sig några hundra steg här ifrån och omgifvet af en präktig skogspark ett prydligt stationshus; man hör lokomotivets hvisslingar då och då och ser ständigt folk, som går till eller från stationen.
Jag för min del finner dock vida större behag i utsigten rakt framför mig och allra mest i den rödmålade kojan.
Den bebos af en fattig arbetarefamilj, en enkling med tre barn.
Hvarje afton vid åtta- tiden ser jag honom komma hem från sitt ar- bete och mötas vid grinden af sina barn.
Det äldsta är en flicka om sjutton år, lång och smärt, blond och med de vackraste blå ögon jag sett.
Hon är alltid prydligt, men tarfligt klädd i en ljusgrå drägt och på huf-
Endast en sida af papperet bör vudet bär hon en röd sjalett.
För sina syskon, två gossar, är hon som en mor, och hemmet sköter hon med en raskhet och duglighet utan like.
Hon är mer utbildad till förståndet än farsgubben sjelf, som beundrar henne.
Det ligger i denna flickas sätt och hela yttre något, som skiljer henne från flickor af samma klass.
Ingenting af dessa flumsiga och påflugna slinkfasoner, ingenting af dessa oblyga miner och ögonkast.
Hon förstår att » hålla på afstånd » genom en medfödd värdighet, som är en förening af qvinlig stolthet och blyg- samhet.
Också ser jag henne aldrig vara föremål för grannpojkarnes råa skämt.
De hysa allmänt respekt för den unga husmodern.
Lyckliga familj, huru ofta har jag ej med stilla vemod sett er till sammans sittande i den lilla bersån och förtärande er tarfliga afton- måltid!
Litet varm potatis på en karatt, litet sill och smör, mjukt bröd och nysilad mjölk — allt snyggt och fint ordnadt på ett bord med hvit duk.
Det är snart tre månader sedan jag första gången såg denna lyckliga familjegrupp, och ännu har jag icke sett mig mätt på den.
Hvem vet hur det skulle vara, om medel- punkten deri vore borta?
Det är hon, som först väckte min uppmärksamhet, och jag kan nästan säga, att jag känner henne en smula.
Men det är en egendomlig bekantskap.
Den ensamme unge mannen der uppe i det stora huset, hvilken med sådant intresse följer hennes steg, har också väckt hennes uppmärk- samhet.
Men hön bryr sig icke mycket om mig; en förstulen blick då och då eller ett småleende, det är allt.
Men det är mycket nog för en ung man, som lefver i ensamhet och längtar efter drömd lycka.
K a n s k e.
Hvem vet hur sakerna kunna gestalta sig?
Ibland kommer det på mig en besynnerlig känsla af jag vet icke hvad.
Jag skulle vilja tala vid dessa lyckliga menniskor, skulle vilja hedras af deras vänskap och.
Detta blonda hår, denna friska hy och dessa blå ögon förvirra mig.
Detta vackra barn med sitt milda utseende har väckt något i mitt bröst, som jag aldrig förr erfarit.
Jag tror nästan, att jag nu anar, hvad det vill säga att vara lycklig.
Ett n Q e l sommarminne.
™t ?w " du det lilla röda torpet der borta « ê ë * i skärgården?
Långt ut vid stora far- leden ligger det och om vintern, när sjön lagt sig, och den kalla blåsten tjutande far genom trädens grenar, och den hvita snön hopar drifva på drifva, så att den lilla stugan nästan göm- mes under det kalla täcket, — då är der öds- ligt och dystert ibland.
Men om sommaren, när böljorna gunga fiiskarens båt och glittra i den tidiga morgonstunden som millioner diamanter, när skogen står full af linnea och pyrola under de gröna doftande granarna, der den lena mossan bäddar mjukaste sängar, och när sommaraftonen är så ljus, att skymningen endast mildrar dagern, gör färgerna mera för- tonande, mera smekande för ögat — då är det lilla torpet förtjusande.
Långt ut plöja de stora ångbåtarna sina glänsande banor, visa sig vid horisonten såsom en påminnelse om civilisationen, om det rörliga menniskovimlet, och medan de gifva taflan lif, bilda de en i r-s I U | i fci U IN användas och marginal lemnas.
motsättning till det lugn och den uppfriskande känsla af naturlif, hvaraf du gripes på det lilla torpets steniga strand.
Böljorna slå, slå, slå mot stranden, melo- diskt sakta, entonigt söfvande, en vaggsång för oro- liga tankar, för öfveransträngda nerver, för tröttad håg.
De hviska om kraften i det tysta, ihärdiga arbetet; du kan plocka de vackraste stenar, som vågen slipat och filat under sitt slag.
Och grön står skogen och tyckes säga: mitt land är skönt; fast min vinter är hård och min sommar kort, byter jag det icke mot något annat; jag lefver, doftar och älskar un- der några korta glada veckor, — så är min fägring all, men under min långa vintersömn hvilar jag, drömmer om ljuset och om vårens alla små fina blommor och unga växande skott.
Och mäktigt och allvarligt susa furorna: se på oss, huru vi växa, huru vi stiga i höjden, frisk strömmar safven genom vår höga stam, ty vår rot har trängt djupt ned i fosterjorden och vår kraft är icke splittrad.
Men på hafvet, nyss så lugnt och solbelyst, blåser det upp, vågorna rulla och bryta sig, det salta skummet stänker ditt ansigte och den friska hafsvinden fyller dina lungor.
Du fäng- slas timme efter timme af denna kraft, detta oändliga haf, som är en bild af lifvet med dess underfulla, obekanta djup, dess tusen skift- ningar på ytan.
Och inför den stora, gamla, ständigt unga naturen längtar du att komma till harmoni och klarhet, att fylla din bestäm- melse med ödmjuk kraft.
Följer du vägen genom skogen och ror se- dan öfver viken, kommer du snart till en gammal herregård, under hvilken torpet lyder.
Der finnes gammalmodiga och moderna rum, der finnas verandor och dammar, böcker och taflor, och der diskuteras i all vänlighet dagens brännande frågor.
Olika meningar bryta sig mot hvarandra, ty från skilda håll komma familjens medlemmar dit om sommaren, fulla af nya intryck, som det gäller att meddela, helst omsätta i andras sinnen.
Det är ett styft arbete, ett stycke af det nutida kultur- lifvef med dess rastlösa äflan, dess nervösa ifver, dess innerliga öfvertygelse.
Men torpets enkla, vemodiga naturstämning hvilar ej der- öfver.
Känn hvilken blomdoft från trädgården!
Längs hela den södra långväggen af huset har kaprifolien slingrat sig.
Det är med knapp nöd man kan öppna de båda salongsfönstren.
I slutet af juni står hela kaprifoliehäcken i blom.
Blommorna hänga i täta, tunga, vag- gande klasar, så tätt, att bladen knapt synas.
Allt efter som de äro mer eller mindre ut- slagna, skifta de i hvitt eller ljusgult med en dragning i skärt, och vid minsta vindfläkt, som sätter den lätta blomstergungan i rörelse, för- nimmes en genomträngande vaniljdoft.
Om dagen, då solstrålarne återkastas från den heta väggen, tyckas blommorna skälfva och sam- mandraga sig under solens eldkyss; bryter man då en blomma, är hon liksom slapp och gömmer likgiltigt, öfvermätt sin finaste doft.
Men om aftonen, när en svag vindfläkt far genom lönnarna på gården, sveper öfver blom- sterrabatterna] i trädgården, och kommer furorna midt öfver i skogen att sakta susa, då den uppfriskande daggen lägger sitt perllika skim- mer öfver de heta blomkalkarna, — då vakna med.
ens alla blommans finaste fibrer till lif, och inför den svala, ljusa, milda som- marnatteu blottar kaprifoliehäcken sin innersta trängtan, biktar sina hemligaste känslor, andas ut sin renaste kärlek.
En fin genomträngande berusande vaniljdoft fyller luften; det är kul- 316 turblomman, som ger det bästa hon kan.
Lik- nar hon icke en menniskosjäl, som, förslappad genom ett lif af njutning eller brännande smärta, krymper samman, men under inflytan- det af den uppfriskande stillheten, lugnet, in- gåendet i sig sjelf, utvecklar sitt väsens bli- daste doft och inför den deltagande blicken, den hjertliga kyssen, den svala handens smek- ning öppnar sig och låter den oändliga rike- dom af tankar och känslor, som legat dold under kampens hetta, välla fram?
Men då måste ock denna själ vara rik, skönhetsälskande, med lifsinnehäll, med sann uppfattning af käns- lans och tankens fina skiftningar — annars liknar hon ej min doftande, daggstänkta, dröm- tunga kaprifoliehäck.
Farväl du lilla torp med din fiiska hafsvind, din barrdoft, din rena natur!
Farväl du gamla herregård med din rika, fina blomsterdoft, ditt själs- och kulturlif.
I ären olika typer för det skiftande lifvet — allt efter vårt olika skap- lynne skola vi känna oss mera dragna till endera, men för att blifva en hel, fullt utveck- lad personlighet, måste vi känna, uppfatta, älska båda!
O m fredag gifves &gt; M i g n o n » m e d fru Edling i titelrollen o c h hr Lundmark som Wil- h e l m M e i s t e r samt h r Nygren för första g å n g e n s o m Lothario.
R e p e t i t i o n e r n a fortgå o a f b r u t c t p å L e o Délibes spirituella o p e r a - c o m i q u e » K u n g e n h a r sagt d e t », s o m i c k e p å öfver t i o år stått p å k.
o p e r a n s reper- toar.
S t y c k e t har n u u n d e r g å t t en väsentlig o c h af praktiska skäl förestafvad o m a r b e t n i n g, n ä m l i g e n deri att v e r s d i a l o g e n omflyttats till p r o s a.
Personbesätt- n i n g e n b l i r n u h e l t o c h hållet n y.
M å h ä n d a gifves d e n n a repris för första g å n g e n re &amp; ' in l ö r d a g e n i denna v e c k a o c h d å m e d följande r o l l b e s ä t t n i n g: B e n o i t h r L i n d e n, m a r k i s d e M o n c o n t o u r, hr J a n z o n, M i t o n h r O h l s s o n, b a r o n d e Merlussac hr Dorff, G a u t e u h r G r a f s t r ö m, P a c o m e h r O h l s o n, mar- kis d e F l o r a m b e l fröken K a r l s o h n, m a r k i s d e Blu- ette fröken P e t t e r s o n, J a v o t t e fröken E k, markisin- n a n d e M o n c o n t o u r fru S t r a n d b e r g, P h i l o m e l e frö- k e n K l e m m i n g, A g a t h e fru Sterky, C h i m e n e fru E d - l i n g, A n g e l i q u e fru B l o m b e r g.
« L o h e n g r i n », » D e n s t u m m a » o c h » L e o n o r a » för- beredas äfven till u p p f ö r a n d e m e d delvis n y upp- sättning.
R o l l e r n a till Bizets » D j a m e l e h » hafva i dessa dagar distribuerats.
N ä s t a s y m f o n i k o n s e r t, d e n a n d r a för innevarande säsong, eger r u m o m l ö r d a g åtta dagar d e n 10 no- v e m b e r.
V i d d e n n a k o n s e r t k o m m e r d e n utmärkte v i o l o n c e l l i s t e n Frans Neruda att biträda.
K. dramatiska teatern h a r slagit sitt stora slag för s ä s o n g e n o c h v u n n i t e n o v a n s k l i g seger.
Genom u p p t a g a n d e t af E c h e g a r a y s » G a l e o t t o » o c h g e n o m det sätt, h v a r p å stycket utföres, har d e n n a teater flätat e n n y lager till sina m å n g a föregående.
O c h direk- t i o n e n h a r g e n o m beslutet att m e d v å r förnämsta talscens r e p e r t o a r införlifva ett s t y c k e af så högt v ä r d e s o m d e t ifrågavarande gjort sig förtjent af all- m ä n h e t e n s v a r m a s t e tack.
A t t detta o c k i formen af fulla h u s e n l å n g tid b o r t å t skall k o m m a den s a m m a till d e l k a n m e d säkerhet förutspås.
» Gale- o t t o » är n ä m l i g e n ett s t y c k e, s o m hela Stockholm måste se.
A t t i n g å i n å g o n närmare r e d o g ö r e l s e för det märk- liga n u t i d s d r a m a t sakna v i t y v ä r r u t r y m m e.
Ga- l e o t t o är det sinneblldliga n a m n e t p å » hela verlden;., d e n n a tusenhöfdade h y d r a, s o m m e d förtalets och baktalets gift fläckar så m å n g e n o s k y l d i g, o c h som så ofta å s t a d k o m m e r blodsutgjutelse, ja, beröfver men- n i s k o l i f o c h g ö r d e o s k y l d i g a s t e brottsliga.
D e t är det s m y g a n d e, l ö m s k a förtalets m a k t, s o m skildras i detta s t y c k e, ett äkta n u t i d s d r a m a visserligen, men s o m i ädel o c h fin a n l ä g g n i n g m i n n e r o m de klas- siska dramerna.
H v a d utförandet beträffar är det det allra bästa, j a står delvis öfver allt b e r ö m.
Särskildt gäller detta hr Hillberg, h v a r s utförande af d o n Manuels, den äkta m a n n e n s, roll v ä l t o r d e få räknas till denne u t m ä r k t e skådespelares bästa skapelser, j a kanske är
Manuskript, som ej antages till Införande, återsändes, så vida porto bi- fogas.
h a n s allra bästa.
H v i l k e n i d e minsta detaljer fin och k o n s e q v e n t u p p f a t t n i n g af karaktären, h v i l k e t ädelt o c h p å s a m m a g å n g realistiskt utförande a f den s a m m a!
— I B r n e s t o s, d e n u n g e skriftställarens, r o l l h a r hr Palme tagit ett afgjordt steg framåt.
I början är framställningen k a n s k e v ä l m y c k e t dekla- m a t o r i s k, m e n v i n n e r sedan f ö r hvarje akt i natur- l i g h e t o c h v ä r m a, till dess h r P.
i sista akten h ö j e r sig b e t y d l i g t öfver det vanliga o c h d e r åt slutscenen gifver ett u t t r y c k a f lif o c h hänförelse, så att åskådaren o v i l k o r l i g e n r y c k e s m e d.
— A f v e n fru Sundberg s o m J u l i a, d o n M a n u e l s o s k y l d i g a o c h ädla m a k a, h a r i detta s t y c k e e n a f sina bättre roller.
Ofriga m e d - spelande, fru Fahlmun samt hrr Thegerström o c h Per- sonne, s å s o m d o n M a n u e l s svägerska, b r o r o c h bror- son — alla tre representerande d e n baktalslystna » v e r l d e n » — fy Ide äfven förträffligt sina platser.
M e d ett o r d: d e t s p ä n n a n d e stycket — ty d e t är verkli- gen a l l t i g e n o m m e r än v a n l i g t s p ä n n a n d e o c h gri- p a n d e — e r h ö l l ett i allo värdigt o c h helgjutet ut- förande.
Dess uppsättning o c h inöfning kunna m e d fullt skäl kallas m ö n s t e r g i l l a.
P å h ä r gifna s t y c k e n t o r d e o c k hafva v ä c k t e n sådan sensation o c h fram- kallat ett så e n s t ä m m i g t bifall o c h så e n s t ä m m i g a l o f o r d från b å d e p u b l i k o c h kritik s o m » G a l e o t t o ».
D e n n a teaters nästa n y a p r o g r a m k o m m e r att ut- göras a f » E n h o f s v e n », skådespel i 2 akter, svenskt o r i g i n a l; » H j e r t e r d a m », lustspel i 1 a k t a f M a x B e r n s t e i n, fri öfversättning från tyskan a f O s k a r W i j k a n d e r, samt » B i n g a r n e », lustspel i 1 a k t af Christoffer B o e c k, öfversättning från danskan.
S v e n s k a teatern, hvars sällskap n u h v i l a t s i g e n v e c k a, m e d a n teatern varit f ö r h y r d åt L i n d b e r g s k a sällskapet, h a r d e r u n d e r flitigt repeterat » L i f v e t p å l a n d e t », Frans H e d b e r g s öfversättning a f F r i s t r u p s b e a r b e t n i n g a f F r i t z B e u t e r s bekanta r o m a n m e d samma namn.
S t y c k e t, i h v i l k e t O n k e l Bräsigs r o l l k o m m e r att utföras a f hr Holmquist, gifves första g å n g e n antagligen o m m å n d a g.
U n d e r förberedelse att uppföras ä r o: A l e x a n d e r D u m a s d e n äldres » H e n r i k I I I o c h hans h o f » samt G o e t h e s drama » G ö t z v o n B e r l i c h i n g e n ».
T i l l spel- n i n g h a r antagits ett utstyrselstycke, h v a r s svenska titel ej ä n n u blifvit bestämd.
Vasateatern g a f tisdagen d e n 3 0 d e n n e s för första g å n g e n d e n förut h ä r k ä n d a operetten » Pariserlif » af Offenbach.
Biljetterna till första representationen lära varit utsålda e n v e c k a i förväg.
V i hafva ä n n u ej varit i tillfälle ö f v e r v a r a n å g o n representation a f » P a r i s e r l i f », m e n s k o l a i nästa n u m m e r å t e r k o m m a.
Den 31 okt.
Fröken Gina Oselio — s o m norska b ä r a n d e n a m n e t I n g e b o r g A a s — g a f i tisdags e n fåtaligt b e s ö k t k o n - sert i musikaliska a k a d e m i e n.
S å n g e r s k a n utmärkte sig för e n fyllig o c h v ä l skolad röst, hvars verkan d o c k m i n s k a d e s af ett n å g o t f ö r starkt v i b r e r a n d e.
För öfrigt synes f r ö k e n O s e l i o m e r a passa för sce- n e n än för k o n s e r t s a l o n g e n.
H o n ådagalade n ä m l i - gen s y n n e r l i g e n dramatisk begåfning.
N å g o t sär- skildt h ä n r y c k a n d e o&lt;-h v ä r m a n d e i h e n n e s sång fans d o c k ej m y c k e t af.
— Sångerskan biträddes af h o f k a p e l l i s t e n Kr Bach, h v i l k e n förtjenstfullt utförde n å g r a v i o l o n c e l l n u m m e r.
A c k o m p a n j e m a n g e t sköttes väl a f h r Bernhard Fexer.
D e på programmet upp- tagna s o l o n u m r e n f ö r p i a n o måste utelemnas, all den stund pianisten fröken V. Aulin genast v i d första stycket öfverfölls af ett våldsamt i l l a m å e n d e.
Museum, afbildningar efter berömda taflor från konstens blomstringstider kallas ett verk, h v i l k e t börjat utgifvas från F a h l c r a n t z &amp; C:is v ä l - k ä n d a f ö r l a g s e x p e d i t i o n.
D e t är uteslutande taflor af d e äldre mästarne, h v i l k a l e m n a t s i detta häfte, men i d e följande k o m m a äfven andra målare o c h andra tider att representeras.
V e r k e t, h v i l k e t åtföl- j e s a f förklarande text i ett särskildt sluthäfte, ut- k o m m e r i 1 0 månadshäften — fast s u b s k r i p t i o n — ä 7 5 öre.
D e t är e n förtjenstfull h a n d l i n g att g ö r a k o n s t e n s m ä s t e r v e r k, så e g n a d e att h ö j a o c h v i d g a känslan och skönhetssinnet, allmänt k ä n d a.
Förlagsfirman h a r derför o c k h e d e r a f sitt företag.
D e y p p e r l i g a trägravyrerna återgifva förträffligt originalet.
» Mu- s e u m » är ett p l a n s c h v e r k för hvarje förmaksbord.
" m * P i r \ I | i K i \ J | \ j Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 öre pr A- spalt, petitrad (
å det att » S k a n d i n a v i s k Modetidnings » nummer skulle kunna första m e d f ö l j a till alla tid- ningens prenumeranter, h a r expedierandet a f detta n u m m e r a f Idun f ö r d r ö j t s en d a g.
D kontor nekat mottaga prenumeration på » Skan- visa vederbörande å klagomål dinavisk ranter, från flera håll Modetidning », bedja ingått, att post- v i de prenume- s o m mötas a f dylik v ä g r a n, att hän- till Generalpoststyrelsens cirkulär n:r 3 8.
som när pappa Rebolledo för första gången hälft motvilligt tummade det mellan sina svarta fingrar, vågade sig i ostyrigt koketteri likt en gloria kring hennes hufvud, en glänsande ram, genom hvilken beständigt ljuset bröt sig i skimrande färgspel.
Det ovala ansigtet med sin fina hudfärg, mjell som blommans frömjöl, lystes upp af de blåa ögonens glädje och en röd kanske något för yppig mun med ett drag af hälften skälmskhet, hälften trots.
Den spän- stiga, ännu en smula flickaktigt kantiga gestalten lät dock redan ana den utvecklade jungfrulig- hetens mjuka linier.
På våren hade hon slutat sin skolgång, och nu hade äfven sommaren glidit förbi, under hvilken hon som vanligt varit pappa Rebolledos trogna hjelpreda bland de kära blommorna i trädgårdstäppan, hvilka ingen bättre än hon E t t s t o r s t a d s b a r n.
förstod att ordna till de mest smakfulla buketter, dem blomsterhandlaren vid Slussplanen, som B e r ä t t e l s e f ö r Idun hvarje morgon hos pappa Rebolledo lät afhemta af Johan jJctfdling.
dagens skörd, prisade högre än någon annans och — betalade bättre.
V. Men Ruth var icke nöjd med det dagdrifvar- Vid.
e n d ö d s b ä d d.
lif, som hotade henne, när hösten stod för (Forts.) dörren; så hade hon fått i aitt envisa lilla T * j (' appa Rebolledos lärareförmåga sträckte sig hufvud, att hon skulle bli fleurist, för att äfven «8
Det goda viljan icke visste af några gränser.
» Det hjelpte icke att de gamla, som intet högre ön- var ett satans hufvud den flickan hade, » bru- skade än att få behålla henne hos sig i fred kade han säga, och sanningen var, att med och ro, på allt sätt sökte förmå henne att af- åren gled Ruth undan honom.
Detta unga stå ifrån eller åtminstone uppskjuta sitt beslut.
» Hon var ju så ung ännu att släppas ut hvarje lilla hufvud tänkte sina tankar så snabbt, att den gode koristens halfnötta hjerna icke alltid dag bland alla de andra fleuristerna på den hann med; eller ock stäldes plötsligt en vet- stora ateliern — kanske icke alltid så lämp- » Hon kunde väl dock vänta girig fråga på honom, som han hade all möda liga kamrater! » att ej allt för otillfredställande besvara.
Det till dess hon gått och läst (detta skulle bli gick icke i längden, och till sist måste han nästa år); hon kunde godt vara till så mycken nytta i hemmet! » med ett visst vemod släppa sitt tag.
Men nej och nej!
Ruth gaf sig icke.
Hon Ruth, den de båda gamla — ty inför henne började de verkligen känna sig förskräckligt smekte om pappa Rebolledo, till dess han måste gamla — med afundsam omsorg bevakat som gifva sitt löfte, och » lilla mammas » opposi- en förborgad skatt inne i det gröna huset eller tion, förtviflad till det yttersta, dränktes i en som den dyrbaraste och ömtåligaste blomman hel flod varma kyssar.
i pappa Rebolledos solvarma trädgårdstäppa — Emellertid, detta var den sista respiten de Ruth måste de till sist sända ut i den villande kunnat förskaffa sig, skulle intet göras till stora verlden bortom både qvarteret och gatan, saken, förr än operasäsongen började och med dit icke deras ögon i hvarje minut kunde följa den pappa Rebolledos regelbundna turer till henne.
När hon den första gången, sprittande Norr.
Fleuristfabriken låg i samma stadsdel, af gladt nyfiken förväntan, med sina böcker i långt uppe vid Storgatan på Östermalm, och den nya väskan och tusen förmaningar på sitt pappa Rebolledo var under sina köröfningar lätta bjerta, af pappa Rebolledo följdes till alltid ett litet stycke närmare sin flicka, hvil- Maria skola, der den stora gården vimlade af ket, svårt att förklara, dock gaf en viss känsla hundratals lekkamrater, medan luften sjöng af af trygghet.
glada röster, då öppnades för Ruth med ens I dag hade den kära pappa för första gången som ett nytt lif, anadt i långa ensliga drömmar; måst taga de sommarglömda partituren fram; men hemma satt den lilla frun med en oför- icke ett ord hade han nämt till Ruth om deras klarlig oro bakom sin disk; för några timmar gemensamma angelägenhet, utan endast gått sin hade det gröna huset blifvit rent förfärande väg, » den stygge », som om intet vore aftaladt.
tomt, och pappa Rebolledo hade hvarken tankar Ruth satt ensam vid bordet i hans rum och eller tunga med på repetitionen, som drog ut hade sina färger och penslar bredvid sig.
minst en evighet längre än någon gång förr.
Hon saknade icke artistiska anlag, fast än Men Ruth kom åter, blossande af ifver och de ännu ej fått någon konstförståndig ledning; förnöjelse, från lektioner och lekar och med en under hennes flinka fingrar blommade det hvita ofantlig mängd att förtälja om allt underbart pappersarket upp af prunkande röda rosor, nytt, till hvilket de gamla lyssnade med för- kornblå » riddarsporrar » och ymnigt » guldregn ».