Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ila m a m m o r anse sina b a r n m ä r k v ä r - digare än alla a n d r a m a m m o r s b a r n.
D e n förstfödde i synnerhet är ett un- der af förstånd och dygder, och ä r den först- födde tillika den sistfödde, h a r b e u n d r a n ingen g r ä n s.
M o r m o r måste b e k ä n n a, » fastän det k a n l å t a p a r t i s k t, a t t r a r a r e b a r n än E v a s lille A x e l h a r hon d å a l d r i g sett. » O m lille A x e l inför den b e s ö k a n d e b ä r sig än så fult åt, heter det ä n d å: » tänk, a t t h a n j u s t n u skulle v a r a blyg, h a n, som eljes ä r så förståndig! » U r s k u l d a n d e n äro s v a g a mö- d r a r s och m o r m ö d r a r s k ä p p h ä s t.
Hvarför icke se s a k e n s å d a n den ä r?
H v a r f ö r göra sig blind, d å t v å ö p p n a ögon k o m m a så mycket åstad?
Min lille F r i t z ä r d e t envisaste b a r n j a g sett.
H å n a ärftlighetsteorien så m y c k e t ni vill, F r i t z ä r ett lefvande bevis p å dess san- ning.
Min m a n ä r gränslöst envis, själf s t å r j a g icke l å n g t efter, och F r i t z, j a, om honom skola vi n u t a l a.
I n n a n j a g r i k t i g t k o m m i t u n d e r fund med bästa sättet a t t b e h a n d l a honom och h a n s svåra fel således visade sig i h e l a sin n a k e n h e t, k u n d e j a g rent af blifva förtvinad.
S a d e j a g: » Fritz, d u får inte knuffa p å bordet, m e d a n mor skrifver, » hette det s t r a x: » Fritz vill knuffa p å bordet.
F r i t z vill knuffa p å bordet, » u t a n all ä n d a.
S a d e j a g: » hälsa v a c k e r t p å moster E l l e n, » fick j a g i nio fall af tio till s v a r: » inte h ä l s a p å moster E l l e n, » minst tjugu gånger u p p - r e p a d t.
I n g e n k a n a n a mitt l i d a n d e.
När vi g å u t p å p r o m e n a d, h a r h a n tagit v a n a n a t t själf ö p p n a p o r t e n; om d å en person kom före oss igenom porten och af artighet höll u p p den för oss, började s t r a x v i s a n: » mor s t ä n g a porten; F r i t z ö p p n a själf. » M e n den som icke h ö r d e p å det örat, v a r j u s t mor, oeh följden blef, a t t F r i t z v r å l a d e.
E n g å n g, d å d e t t a inträffade, hörde j a g k l o c k a n slå t u, d å vi k o m m o u t p å g a t a n, och gunstig herrn stortjöt, tills k l o c k a n v a r öfver tre.
M ä n n i - s k o r n a v ä n d e sig om och t i t t a d e m e n a n d e p å oss, och ett välvilligt fruntimmer frågade mig ö m k a n d e: » är det fruns b a r n?
» D å j a g s v a r a d e j a k a n d e, hette d e t: » hvad frun m å s t e v a r a olycklig, som h a r ett så e l a k t barn! » U p p m u n t r a n d e i sanning!
F ö r a t t freda mig tog j a g min tillflykt till den t ä m l i g e n f o l k t o m m a k y r k o g å r d e n med m i n pys, som ideligen s k r e k: » Fritz vill g å h e m, » h v a r p å j a g h a d e det stående s v a r e t: » du får gä hem, d å d u blir snäll. » Hvarje moder k a n t ä n k a sig m i n a känslor, d å gos- sen u t b r a s t: » Fritz vill inte bli snäll. » H u r j a g afundades barnjungfrun, som stod h e m m a och drog u t t v ä t t.
D e n dagen s k a l l stå i mitt minne till min sena ålderdom.
Och ä n d å har j a g haft så m å n g a l i k a svåra, k a n s k e v ä r r e.
J a g k u n d e fylla ark med a t t beskrifva min sons styfva sinne och a l l a sor- ger det förorsakat mig.
V e c k o r förgingo, u t a n a t t j a g m ä r k t e, a t t vi k o m m i t ett tuppfjät framåt.
Men f r a m å t gingo vi i a l l a fall, och h v a d j a g v a n n, v a n n j a g genom fasthet.
Ej ett hårstrås bredd gaf j a g v i k a, fastän m i n a n ä r m a s t e beskyllde mig för a t t ä g a ett hjärta af sten.
J a g k ä n d e med mig, att, om jag en enda gång vore svag, vore j a g ohjälpligt för- lorad, vore mitt b a r n s a k t n i n g för mig för- s v u n n e n.
F r i t z s k u l l e icke en e n d a g å n g t ä n k a: » mor går a t t l i r k a m e d; mor t r ö t t n a r väl till sist. » D e n som skulle t r ö t t n a, v a r F r i t z; den som skulle böjas, v a r F r i t z; h v a d mor sagt, stod fast.
M i n lille gosse är n u ett a n n a t barn, nej, s a m m a b a r n med s a m m a u t p r ä g l a d e k a r a k t ä r, men d e n n a i a n n a n, b ä t t r e riktning.
Den kraft, som förut fått u t t r y c k i envishet och trots, har nu andra yttringar.
Kommer nu någon g å n g trotset i dagen, ser j a g F r i t z i ögonen, och den lille säger d å: » Fritz är snäll gosse, lyder mor. » K a n h ä n d a s k a l l någon moder vid l ä s a n d e t af dessa r a d e r k ä n n a igen sin egen trotsiga gosse eller flicka, som icke vill b ä t t r a sig.
K a n h ä n d a s k a l l s a m m a moder hafva p å sitt samvete, a t t hon varit svag.
K a n h ä n d a h a r hon t r ö s t a t sig med det t y v ä r r så v a n l i g a: » han blir nog b ä t t r e, n ä r h a n b l i r ä l d r e och får förstånd. » S v a g a moder, glöm aldrig, att det som s k a l l böjas, m å s t e böjas, m e d a n det är mjukt.
D e t ä r aldrig för tidigt a t t bota, men ofta, ofta för sent.
M i n d r e begåfvade b a r n äro i all- m ä n h e t mer l ä t t l e d d a; de andligen kraftigare fordra den största u p p m ä r k s a m h e t e n, den stör- sta fastheten.
D e t ä r så m y c k e t a t t g ö r a af ett s å d a n t b a r n, och liksom i a l l a a n d r a fall så ock i d e t t a gäller s a t s e n: d ä r m ö d a n varit störst, blir ock lönen ljufvast.
Rosor.
Tästan alla J dessa damer älska rosor, och de flesta I ha gärna några exemplar stående i sitt fön- T ster och äro mäkta stolta och förnöjda, när under sommarens lopp frambringa några blommor.
Men dessa blommor äro ofta både fä och ofullkomliga och utebli emellanåt alldeles.
Detta kan visserligen ofta nog ha sin grund i oriktig behandling.
Det är ju många, som inte engång skära ned rosor om våren, som tro, att de skola ha minsta möjliga mängd vatten för att icke ruttna o. s. v. Det är emellertid icke bara dylika » barbarer » på rosenkulturens område, som få föga glädje af sina rosor, till och med erfarna blomsterälskare, som vårda dem med omsorg och förstånd, klaga öfver rosornas otacksamhet, och det tror jag kom- mer sig af, att de ej förstå välja lämpliga sorter, som passa för rumsodling.
Jag tycker nu aldrig, att man har någon uträk- ning med att skaffa sig remontantrosor; de blomma endast två gånger årligen och icke vidare ymnigt.
Och dessa Capitaine Christy, Baronne de Rotschild och Mervellie de Lyon, som alltjämt figurera som födelsedagspresenter, äro verkligen ganska tarfliga med sina tjocka, platta blommor på de korta, styfva stjälkarne.
Men folk är märkvärdigt lätt förnöjdt med afseende på rosors form och färg.
Man hör ideligen, när man kommer in på rosenkapitlet: sina
Äh, ni tycker om rosor.
Har ni La France?
Eller: Är icke Gloire de Dijon vacker?
och så tycker lilla vederbörande, att hon nämnt världens vackra- ste rosor och röjt djup sakkunskap.
Ja, La France är j u en villig ros och dess blom- mor ha, då de gå väl till, en mycket vacker form och dofta härligt, men i rum ha de ofta nog svårt att slå ut, och hvad färgen angår, så ser den helt enkelt simpel ut vid sidan af en gråröd Catherine Mermet eller en gulröd Mad.
Lambart.
Och Gloire de Dijon är sannerligen en ros af högst tredje rang med sina platta, stela blommor, som öppna sig allt för lätt.
Nej, har man endast plats för fyra, fem rosor, så bör man hvarken köpa La France eller Gloire de Dijon, utan välja några riktigt vackra och villiga tearosor af dem, som bära blommor på årsskottena: de blomma oafbrutet från vår till höst.
Gloire de Dijon är visserligen en tearos, men har långa skott, som komma först andra året.
En alldeles utmärkt vacker ros, jag tror nästan den vackraste af de sorter, jag känner, är Cathe- rine Mermet.
Den har en fulländad form och en fin gråguiröd färg.
Den är i regel icke så rik- blomstrande som flere andra tearosor, men hvarje blomma är en fulländad skönhet.
Niphetos är utomordentligt rikblomstrande, grön- aktigt hvit och har en hängande hållning; blom- morna öppna sig sällan helt och hållet och be- hålla därför sin vackra form ända till dess de vissna.
Jag har en gång haft 23 knoppar på ett enda skott, men alla utvecklade sig till stora präk- tiga rosor.
Madame Lambart har en pikant gulröd färg, dess blommor äro för öfrigt mycket växlande, ibland kopparfärgade, ibland helt gula.
Den är också villig, men frambringar ibland mindre väl- lyckade blommor.
Souvenir d u n ami är boll- formad, mildt rosafärgad; den är också vacker och rikblommig.
Alla dessa rosor äro gamla välkända sorter; af nyare vill jag särskildt nämna Golden Gate, en ros, som liknar Niphetos till växt och blad, men har en vidunderligt skär färg, som skiftar i grönt, rödt och gult.
The Bride är gulhvit och har en fin, aflång form.
Kaiserin Augusta Victoria är rent gul och af fulländad form; den är en Thea Hybrid ros, d. v. s. ett mellanting mellan en re- montant och en tearos.
Ye Primrose Dame, auri- kelgul, är också en tacksam ros.
Men kanske frågar man, hvarför jag icke nämner någon mörkröd sort.
Det har sin grund däri, att jag icke känner någon mörkröd tearos, och de mörka, nästan svarta remontantrosor, som äro så vackra i trädgården, trifvas mycket illa i bonings- rum, där de ej få det ljus och den sol, de fordra för sina praktfulla färger.
De blomma antingen ej alls eller frambringa mycket få och misslyckade blommor.
O c h så ligger den g r å a lilla h y d d a n, h v a r s hela poesi består i dess bristfällighet, emellan de t v å h o t a n d e k l i p p j ä t t a r n e, h v i l k a i den b l o m m a n d e, doftrika s o m m a r k v ä l l e n resa sig som t v å v ä l d i g a m i n n e s m ä r k e n från en g r å forntid.
H u r sträng synes ej deras oförvansk- lighet i n ä r v a r o n af den öfverdådigt y p p i g a, lefnadsglada sommarens p r a k t!
Blicken gli- der tjusad öfver dess s k ö n h e t: fjällväggen, vid hvilken n a t t e n s m ö r k a skuggor häfta, den d u n k l a högskogen, d e g r ö n a ängsgläntorr.as ljusning, h v i l k a s blom och strå v e d e r k v i c k t a m o t t a g a aftondaggens v i g v a t t e n s t ä n k, den lilla bäcken, som sorglöst h a s t a r fram oeh vid hvars rand förgät-mig-ejen s l u m r a, och så mot öster d e n n a b l å a, doftuppfyllda, vida ut- sikt öfver den bördiga nejden!
Däröfver hvälf- ver sig en k l a r h i m m e l; p å ljusblå g r u n d t e c k n a sig rosenmoln i fantastisk k r u s n i n g.
P å utsiktsberget.
D e n u n g a d a m e n blir o t å l i g: » Men, m i n G u d, n u ä r d e t j u s o m m a r!
D e n lilla hyd- d a n ligger d ä r s å i n b j u d a n d e.
j a g ville genast b y t a m e d dess i n v å n a r e!
K a n ni inte odeladt b e u n d r a, h v a d som är, u t a n a t t t ä n k a p å, h v a d som blir? » » D e t skall j a g aldrig l ä r a m i g!
D e t ä r pes- simism, det d ä r n i n u p r a t a r.
» Den unga flickan ä r formligen u p p b r a g t öfver s å m y c - ken nykterhet.
» J a g tror p å det j a g ser.
I h y d d a n måste bo r e n, o g r u m l a d l y c k a, d e n tränger in utifrån genom d e s m å fönstren, som blicka u t l i k t k l a r a ögon öfver l a n d - s k a p e t.
O c h om ofärd d r a b b a r i n v å n a r n e • — hvilken olycka vore s å öfvermänskligt t u n g, a t t den stilla, u p p h ö j d a storheten i d e n omgifvatide n a t u r e n icke k u n d e gifva någon tröst? » Filosofen förblir lugn trots hennes ifver.
» Nej, d e t k a n j a g inte mer, det h a r j a g l ä r t af lifvet.
Erfarenheten gör försiktig.
H a r lättsinnigt och o b e t ä n k s a m t n i ö n s k a r!
H u r k a n m a n vilja b y t a sin lott m e d en a n n a n s?
D e t ä r en l y c k a, a t t d e n sortens frivilliga själavandring förblir omöjlig, a n n a r s sutte ni n u d ä r som i n v å n a r e i d e t t r å n g a, otrefliga lilla kyffet. » » Nej — icke d ä r inne! » a f b r ö t h o n honom hastigt med glödande kinder.
» D ö r r a r och fönster skulle s t å v i d ö p p n a och aftonluften d r a g a in s o m en k ä r gäst, m e n själf sutte j a g d ä r u t e p å ängen, j u s t m e d blicken rik- t a d m o t d e n fria utsikten.
M i n a ögon skulle åter och åter d r i c k a a l l dess s k ö n h e t.
t a n k a r n e k o m m o och gingo — om j a g k u n d e, j a g skulle genast b y t a med dessa lyckliga! » D e n erfarne m a n n e n s k a k a r sitt hufvud öfver hennes fåvitska ö n s k a n.
H a n u t g å r från den g r u n d s a t s e n: d e flesta m ä n n i s k o r s k u l l e v a r a nöjdare, om d e ö n s k a d e förståndigare; M a n n e n tiger.
H a n tvistar ej m o t en för- u t f a t t a d mening — den u n g a d a m e n ler triumferande.
H y d d a n ligger tyst, som u t d ö d; i d e l å g a fönstren spegla sig rosiga s k y a r, som s i m m a högt u p p e genom luften; bergen s t å m ö r k a, likt förstenade j ä t t a r; från furorna å n g a r en kraftig kåddoft, v ä n t a n d e kvällsvinden, som h ä l s o b r i n g a n d e skall sprida den öfver nejden.
D j u p stillhet; endast b ä c k e n sorlar öfver stenarne, en g r ä s h o p p a hviner i höet, a n n a r s ej en fläkt, ett ljud — gränslös tystnad, som minner om oändligheten.
D e n lägger sitt b a n d äfven öfver d e b å d a m ä n n i s k o r n a.
Mannen står stilla b e g r u n d a n d e, stödd m o t sin k ä p p, flickan stryker f r å n v a r a n d e sin k i n d med en k n i p p a gräs, som h o n p l o c k a t u n d e r vägen.
E n h v a r följer sina egna t a n k a r.
D å — e t t k n a r r a n d e ljud!
M e d m ö d a vän- der sig h y d d a n s dörr p å sina rostiga gång- j ä r n — i s p ä n n i n g r i k t a s d e b å d a främlin- garnes ögon m o t d e n gestalt, som träder u t.
L i s z - B l a n e.
Öfeersältning för Idun.
K-n sensommarafton i fjällen.
L u f t e n ä r stilla, k l a r och solvarm, doftande af höet, som ligger v å l m a d t p å bergssluttningar- na.
E t t oändligt v ä l b e h a g g e n o m s t r ö m m a r naturen.
E t t rödt v a r t e c k e n på himmelen förråder det ställe, d ä r solen sjönk: gyllene flammor fladdra ä n n u k r i n g de högsta bergstopparne.
I d a l a r n e smyger den v ä x a n d e skymningen, höljd i l ä t t a dimmor.
— N a t t e n s stora tyst- n a d begynner; v ä g och stig ligga öde.
F j ä r r a n från världen, liksom förgäten af tidens och händelsernas ström, ligger en liten h a l m t ä c k t h y d d a m e l l a n t v å höga b e r g v ä g g a r, som t r ä n g a sig t ä t t t i l l s a m m a n.
H o n ä r h v a r k e n g r ö n o m k r a n s a d och poetisk eller synnerligen t ä c k.
T v ä r t o m!
Bofällig och g r å, liksom s u r m u l e n, reser h o n sig p å sin g r ö n a ä n g s l a p p, en smal, t r a m p a d stig leder d i t u p p; h o n ä r ful, oansenlig, och dock g ö r h o n ett visst in- t r y c k, ungefär som en alldaglig d u s s i n m ä n n i - ska, hvilken omständigheterna placerat midt i ett s ä l l s k a p af u p p h ö j d a a n d a r.
S k a p e l s e n s u n d e r ligga u t b r e d d a inför den- n a lilla h a l m t ä c k t a h y d d a, som missmodigt blickar ned öfver d e m.
» Ack, h u r härligt! » r o p a r e n klarflickröst.
E t t helt t u r i s t s ä l l s k a p t r ä d e r u t u r furornas dun- kel p å den ö p p n a platsen och s t a n n a r beun- d r a n d e inför d e t v ä l d i g a l a n d s k a p e t.
» Nej, ä r d e t inte g u d o m l i g t?
» frågar för- tjust den u n g a d a m, som först talat, och slår t i l l s a m m a n s sina händer, » o, d e a r m a männi- skorna, som n u v a n d r a d ä r nere i staden p å de d a m m i g a g a t o r n a!
U p p r i k t i g t delta- g a n d e k l i n g a r u r hennes ord.
» Hvarför arma?
D e beundra endast en a n n a n s a k.
Butikfönster och p u b l i k i en storstads r a m ä r o ej a t t förakta. » D e n u n g a flickan r y n k a r n ä s a n • — en gri- mas, som s n a r a r e roar ä n s å r a r hennes in- terlokutör — » butikfönster och p u b l i k, » säger hon föraktligt, » h v a d ä r d e t m o t n a t u - rens skönhet?
M o t skogar, berg, b l o m - sterängar, m o t d e n fria utsikten u t öfver lan- d e t?
j a g skulle vilja bo i den d ä r lilla h y d d a n!
» S k e p t i k e r n gör en rörelse med h a n d e n, som ville h a n afvärja d e n o b e t ä n k s a m m a ö n s k n i n g e n s uppfyllelse, » skogar, ä n g a r och b l o m m o r — deras p r a k t ä r förgänglig; n o g ä r o d e u n d e r - b a r t s k ö n a om sommaren, men u n d e r snön?
Bergen se u t som stora hvita g r a f k u l l a r, d e n l å n g a vintern h a r s a m m a f r u k t a n s v ä r d a tra- gik som en kväfningsdöd. » h a n ritar m e d sin k ä p p m y s t i s k a tecken p å vägen och eftersinnar.
P l ö t s l i g t ser h a n u p p: » N å v ä l — l å t oss a n t a, a t t ni bodde i h y d - d a n.
H a r ni b e t ä n k t, a t t ni icke blott skulle b y t a till eder allt h ä r u t e, u l a n framför allt äfven det d ä r i n n e?
D e t vill s ä g a: h å r d t arbete, k n a p p kost, bofälliga möbler, med ett ord: de r i n g a bergsbornas h e l a fattigdom? » » H v a d gjorde v ä l det?
J a g stode d å också p å d e t t a folks s t å n d p u n k t.
J a g hölle mitt hus i ordning, p u t s a d e och styrde h e l a dagen därinne, och om k v ä l l e n stege j a g u t om dör- ren och spejade längs efter den lilla stigen, till dess min m a n d ö k e u p p, v ä n d a n d e åter från sitt arbete m e d en s å n g till hälsning. » » Mycket poetiskt! » F ö r första gången blir filosofen hånfull; h a n s k ä n s l a v ä n d e r sig full af groll m o t d e n plötsligt u p p d y k a n d e, landtlige rivalen.
» E n arbetare » — ringak- t a n d e — » hvilken s m a k!
M e l l a n honom och en v ä r l d s m a n ä r s a m m a s k i l l n a d som mellan den d ä r fallfärdiga h y d d a n och en komforta- bel v å n i n g i h u f v u d s t a d e n.
G a s, värmeled- ning, m y c k e t ljus, m a t t o r och b l o m m o r i höga r u m.
. » » Och d a m m, g a t u b u l l e r, s p å r v a g n s p i n g e l d ä r u t e.
U t s i k t öfver telefontrådar, skorstenar, t a k och smutsiga g å r d a r.
H v a r f ö r ä r o ögo- nen mitt k ä r a s t e sinne?
D ä r f ö r a t t j a g k a n se d e t s k ö n a m e d d e m, och finnes n å g o t skö- n a r e ä n n a t u r e n?
J a g ville ä n d å b y t a med folket i den lilla hyddan! » Triumferande håller hon envist fast vid sin ö n s k a n.
Filosofen t a r af sin h a l m h a t t och far ner- vöst m e d h a n d e n genom sitt tjocka, g r å s p r ä n g - d a h å r.
» H u r ungdomlig er ö n s k a n ä r!
T ä n - ker n i d å ej p å d e lidanden, som t y n g a en a n n a n l o t t?
Blicken därför s k a r p e s i lifvet.
M a n l ä r sig se den d o l d a m a s k e n i rosen, höstens a n i n g i vårens blomning; i d e n m a j - gröna skogen h ö r m a n de vissna löfvens t o r r a rassel, h v i l k a h ä r och h v a r h ä n g a som var- n a r e b l a n d ungdomen; m a n l ä r sig till sist a t t r i k t a sina ö n s k n i n g a r inåt, icke utåt. » Carl Johansons Möblering och Dekorering Sängar och Sängkläder, Möbeltyge blerings-Affär, stilriktigt elegant.
Mattor och Gardiner m. m., m. m.
M ö Drottninggatan 45, 1 och 2 t r.
af ' V å n i n g a r verkställes Största urval af goda modeller och uti olika stilarter
E n k v i n n a i vid kjortel, med hvitt linne och m ö r k t lifstycke, en yppig, kraftfull u n g bond- hustru.
H u f v u d e t med sin b ö r d a af s v a r t a flätor m å s t e böja sig u n d e r dörrposten.
S m ä r t och hög, lik en af h e m b y g d e n s smidiga furor, står den u n g a k v i n n a n p å tröskeln.
L y s s n a n d e v ä n d e r hon hufvudet t i l l b a k a — d å glider en spenslig liten flickgestalt u t ge- nom d ö r r g l ä n t a n; hon f a t t a r k v i n n a n s h a n d, sätter omsorgsfullt en grof staf i hennes an- d r a — så stiga de försiktigt ned för de t v å k n a r r a n d e t r a p p s t e g e n.
L å n g s a m t n a l k a s de öfver sluttningen, fram emot främlingarne.
N å g o t osäkert, f a m l a n d e ligger i den u n g a k v i n n a n s hållning, ängsligt griper hon fast om h a n d e n p å d e t k n a p p a s t fyraåriga b a r n e t, h v a r s r ö d a lilla kjortel fladdrar i aftonvinden — som en v a l l m o b l o m m a lyser den genom den s k y m m a n d e k v ä l l e n.
E t t vackert barn m e d ljusa l o c k a r och sorgsna ögon, som all- varligt b l i c k a u p p, än mot modern, ä r mot de f r ä m m a n d e.
P å dessas v ä n l i g a aftonhäls- ning v ä n d e r den högresta k v i n n a n l å n g s a m t sitt hufvud — förskräckt far den u n g a flic- k a n t i l l s a m m a n — t v å slocknade, liflösa ögon stirra emot henne.
» God afton och G u d s frid! » tonlöst mum- l a r den b l i n d a sin v a n l i g a h ä l s n i n g.
och så ä r hon förbi.
G r i p n e blicka de b å d a främlingarne efter den höga, kraftfulla kvinnogestalten, som ett hjälplöst b a r n leder likt en skyddsängel.
— D e n u n g a flickan s ä n k e r s t u m sitt hufvud.
n-.r.l Bland njutningsdryckerna kan jag endast omnämna de vanligaste.
Ölet h a r genom sitt vidsträckta bruk ett stort intresse för den, som sysslar med diete- tik.
D e t är en angenäm, kolsyrehaltig, söt- aktig dryck, som håller 4 å 5 procent alkohol, men därjämte socker och bitterämnen i väx- lande mängd.
F ö r t ä r d t i måttlig mängd ver- kar det stärkande och upplifvande; men ofta missbrukas det och ger anledning till jäsnings- processer i magen och tarmen.
B ä s t fördra- ges det lätta, på bitterämnen rika pilsnerölet.
V i n e t är den äldsta och ädlaste af alla sprit- haltiga drycker.
D e t verkar särdeles upplif- vande yid svaghetstillstånd och har, måttligt användt, ett gynsamt inflytande på matsmält- ningen.
I vårt land är det så pass dyrt, att det endast af den förmögnare kan användas i dagligt bruk.
Lyckligtvis kan det clock utan olägenhet i de flesta fall undvaras.
Vinet för- falskas ofta och en mängd billiga vinsorter, som ingå i handeln, äro endast förfalskad va- ra och så dåliga, att de helst böra undvikas.
V i n e t skall förtäras med måtta.
D e t är allt- så ett oskick att vid middagar och supéer för- tära stora mängder, liksom att hopblanda mån- ga olika vinsorter vid måltiden.
Oaktadt Sverige ej är vinland, syndas där mycket mot denna regel till stort förfång för kassan och magen.
I Vinländer tilltror man sig icke en sådan lyx som hos oss, där brukas sällan vid middagar mer än en ä två yinsorter.
N ä r skall hos oss en välbehöflig reform införas på detta område?
Brännvin, punsch, konjak och wisky böra så- som regel undvikas af dem, som vilja skydda sina magar.
H u r u mången mage h a r ej för- störts genom omåttligt användande af sprit- drycker, och hvilket elände i moraliskt och socialt af seende har häraf ej orsakats!
Dess bättre h a r en mäktig rörelse mot superiet upp- stått i vårt land, och det anses nu som en skam och ovärdigt en bildad människa att be- rusa sig.
Kaffe, te och chokolad höra ock till våra vanligaste njutningsdrycker.
Kaffet verkar ge- nom sin halt af koffein och koffeal (ett aro- matiskt ämne, som uppstår vid röstningen) re- tande på hjärnan, påskyndar hjärtverksamhe- ten, gör pulsen kraftigare, och är vid van- maktstillstånd särdeles upplifvande.
Omåttligt användt verkar det slappande och skadar mat- smältningsorganen.
Häraf torde förklaras, hvar- för magsjukdomar äro så talrika hos kvinnan, som sällan gör sig skyldig till alkohol-, men väl till kaffemissbruk.
Kaffe bör rostas lätt, kokas så att det bibehåller sin fina arom och endast förtäras i måttlig mängd.
Blandadt med mjölk är det då en lämplig frukostdryck.
A t t dricka kaffe i tid och otid är fördärfiigt.
Utpräglade kaffesystrar äro dessutom illa be- ryktade för sina giftiga och sladdrande tungor.
Teet är en välsmakande, mindre retande dryck än kaffet, anses, om med rätta vill jag lämna därhän, alstra djupa och allvarliga tankar.
Borde i sådant fall vara lämpligare än kaffet för den, som ej h a r tand för sin tunga.
Teet blandadt med mjölk i lika delar är enligt min åsikt en god frukostdryck, som fördrages väl vid de flesta former af magsjukdomar.
Choko- laden h a r såsom frukostdryck ett högre närings- värde, men fördrages enligt min erfarenhet ej så väl af magen som teet.
J a g sade redan i inledningen, att dieten var ett af våra förnämsta botemedel vid magsjuk- domar.
Å t kokkonsten bör därför den största omsorg ägnas.
Stora framsteg ha utan tvifvel gjorts på detta område, men ännu behöfver mycket fullkomnas.
All matlagning bör skötas med omtanke och påpasslighet, om hon skall nå sitt mål.
Den enklaste rätt, väl lagad, till- talar smaken och passar magen långt bättre, än förfuskade, aldrig så dyrbara rätter.