Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majlis nådiga Proposition litt.
B. föreslagna 50,000 R:dr, ytterligare anslå 50,000 R:dr årligen, eller under nästa statsregleringsperiod tillsammans 500,000 R:dr R:mt.
Om remiss häraf till Stats—Utskottet anhålles.
Af Johannes Andersson från Jönköpings län, angående ändring i 18 Kap. 20 § skif tesstadgan.
Maj:ts nådiga Stadga om skiftesverket i riket den 4 Maj 1827 föreskrifver väl i 18 Kap. 20 §, alt egodelningsrält skall fastställa skifte, som tinnes vara lagligen beskatfadt; men då Egodelningsrättens ordförande är, såsom hittills oftast inträffat, densamme, som tillika lörer ordet i Häradsrätten, samt sjelfva för rättningen eller fastslällelsens meddelande icke erfordrar den större kännedom om jordbruk, som är nödig, då klander af laga skifte skall bedömas, synes det mig, alt delta Egodelningsrättens åliggande kunde öfverflyltas på Häradsrätten, hvarigenom äfven, utom besparing af lid. den fördel vunnes, att ett skifteslag undveke den ofta dryga kostnad, som erfordras till ersättning för resor och dagtraktamente åt de Egodelningsrättens ledamöter, sorn icke äro ledamöter i Häradsrätten; och är det af sådan anledning, jag derföre nu till Rikets Ständers öfvervägande får vördsamt föreslå : att 18 Kap. 20 § i gällande Skiftesstadga måtte erhålla följande ändrade lydelse: ”Klandras ej skifte inom den i 13 § föreskrifna tid, bör skiftes mannen till Häradsrätten, efter derom föregången anmälan, vid nästa sammanträde eller näst infallande lagtima ting karta oeh handlingar ingifva; Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 51. 6 och har Rätten att, innan fastställelse å skiftet meddelas, noga tillse och pröfva, att detsamma är lagligen beskaffad!.’1
Johannes Andersson, från Jönköpings lån.
Af J. G. Odelberg från Westmanlands län, angående ändring i sältet för kungörelsers publicerande.
Då del måste vara hvar och en af Hedervärda Ståndet väl bekant hurusom en stor mängd Författningar, samt Kungörelser angående till hvardagslifvets bestyr hörande ärenden och göromål i våra kyrkor efter gudsljenslen från predikstolarna uppläsas samt att i många stora församlingar med en ensam prest, och ännu mer, der en ensam prest måste duplicera i tvänne kyrkor, just delta uppläsande af handlingar tager tiden alltför mycket i anspråk, icke blott för presten utan ock för församlingsboerna sjelfva, hvilkas kyrkor på landet någon gång ligga nära en half mil åtskilda, hvartill ock må läggas det onaturliga, att en prest, efter alt uli den första församlingen hafva förrättat sina åligganden, derpå under kall och oblid årstid får resa ett nog drygt slycke väg för att uppträda i den andra kyrkan och ånyo förrätta gudstjenst samt till sist för denna församling också uppläsa der förekommande Författningar och pålysningar; alltså får undertecknad, på grund af hvad här är påpckadt, utom af öfriga skäl, som dervid kunde tilläggas, till Hedervärda Ståndets ompröfning, för undanrödjande af bär uppgifna olägenheter, framlägga följande motion: att den skyldighet måtte upphöra, som hittills ålegat presterskapet genom uppläsandet af författningar, kungörelser och pålysningar m. m. hvilka med gudstjensten icke hafva något gemensamt, samt att dessa Författningar m. m. hädanefter måtte från någon tjenlig plats i hvarje kyrka genom annan utsedd lämplig person kunna uppläsas, hvilken person, om han ej på annat sätt kan utväljas och ersättas, det må vara pastor medgifvet att 70 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 32. sjelf utse och förordna, dock på pastors eget ansvar att uppläsningen ordentligen fullgöres. erjemte borde dock bestämmas: att de Kungörelser, som under föregående söndag varit upplästa, alltid den derpå följande söndagen, genom klockarnes försorg, måtte hållas uppspikade eller på annat lämpligt sätt finnas tillgänglige uti kyrkans vapenhus eller församlingens sockenstuga.
Derigenom skulle, utom det att tid på mångå ställen besparades, den stora fördelen allmänt vinnas, att Förfaltningarne blefve upplästa af en person, som icke genom förutgånget, långvarigt talande och ansträngning, med tröttade lungor för tillfället, oaktadt bästa vilja, saknade förmåga att uppläsa en mängd handlingar så tydligt, att alla närvarande dermed kunna vara belåtna eller derom vinna tillräcklig kännedom.
Stockholm den 12 November 1862. J. G. Odelberg.
Af Jöns Andersson från Malmöhus län, om tillägg i Kongl. Förordningen den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom.
Genom Kongl. Majits nådiga Förordning af den 24 September 1861, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigas egendom, stadgas uti 2 §, ”att Rätten i stad och Domare å landet skall hålla öfver förmynderskap särskild förteckning, utvisande de omyndigas födelseår samt förmyndares namn och hemvist;” uti 1 momentet af 4 §, ”alt ett summariskt utdrag, utvisande den omyndiges behållning så i fast som lös egendom skall årligen till domaren aflemnas,” och uti 2 momentet, att om hvad sålunda förekommit anmärkning skall göras i ofvannämnde förteckning.
Den nådiga Förordningen synes alltså icke afse annan afgift, än hvad granskningsmånnen såsom arfvode för sin befattning skola erhålla, men vid tillämpningen bar det visat sig, att protokollsutdrag öfver hvarje till Rätten inlemnadt summariskt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
71 utdrag måst lösas med två Riksdaler Riksmynt.
Upplysningsvis må nämnas att jag sjelf för egen och andras räkning måst vid ett enda ting lösa närmare 20 dylika protokollsutdrag, hvarom jag förbehåller mig, att så fort ske kan till Höglofliga Utskottet aflemna bevis.
— Skall ett sådant förhållande fortfarande ega rum, så komma de fattige myndlingarnes små arfsmedel för mången ganska snart att alldeles bortsmälta och de skulle vid myndig ålder endast hafva qvar ett smärtande minne att på ett sådant sätt hafva förlorat sina små arf efter bortgångne fränder.
Men då sådant icke kan vara Författningens syfte, får jag vördsamt föreslå: att ett sådant tillägg måtte göras till ifrågavarande Författning, att protokollsutdrag öfver de inlemnade summariska uppgilterna hvarken må utfärdas eller lösas, derest förmyndare sådant icke begär och sjelf bekostar.
Stockholm den 15 November 4862.
Jöns Åndersson. från Malmöhus lån.
Af JÖllS Andersson från Malmöhus län, att den del af tiondespanmdlen, sorn blifvit skånska kyrkorna fränkänd och tillagd Akademi staten i Lund såsom aflöning, md lill kyrkorna återgå och ersättning af Allmänna medel Akademistalen beredas.
Redan vid förra riksdagen har min företrädare genom motion sökt fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på den orättvisa, som kort efter Skånska provinsens före ning med Sverige blifvit tillfogad densamma derigenom alt en betydlig del af den kyrkotionde, som af församlingarne sammanskjutits, för att bygga och underhålla sina kyrkor, blef af en envåldsregent dem fråntagen.
Man vet att fredsfördraget 1660 mellan Danmark och Sverige tydligen bestämde, alt Skåne skulle bibehållas vid de rättigheter och förmåner, hvaraf det under Danska regeringen varit i åtnjutande; men helgden af denna öfverenskommelse blef, hvad rättigheterna beträffar, icke länge iakttagen, ty genom en Kongl. Resolution befallde Konung, Garl XI den 3 Augusti 1681, att 2,551 tunnor spannmål, hälften råg och hälften korn, skulle 72 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 53. fråndragas Skånska kyrkorna oell användas till allöniug åt tjenstemännen vid Lunds Akademi.
Den provins, som under så många blodiga krig emellan grannriken varit föremål för cn mångfald af lidande och förtryck, fick således snart under den nya regeringen ufven röna ett prof af ganska hård art.
Utom det alt eli brott emot fredsfördraget härigenom hlef begånget på samma gång församlingarne och dess kyrkor alhändes en del af dess vällångna egendom, mäste det i princip befinnas högst orättvist, enär tjenstemännen vid Upsala Akademi aflönas dels genom de s. k.
Gustavianska godsen, sorn Gustal II Adolph anslagit, och dels genom statsbidrag i en eller annan form, men deremot vid Akademien i Lund Skånska församlingar och deras kyrkor måste till så betydlig del bestrida en sådan allöning utan minskning i andra statsbidrag, oaktadt båda Akademierna äro lika tillgängliga för alla Ilikets söner och båda äro Statens inrättningar.
En sådan skiljaktighet, ett sådant missförhållande kan endast leda sitt ursprung från envälde och godtycke.
Stats—Utskottet, som behandlade frågan vid förra riksdagen, bar väl i sitt af~ styrkande Betänkande N:o 14, bland annat, såsom motiver lör afstyrkandet anlört, ”att, då algilten fortfarit öfver ett halft århundrade, torde det vara föga lämpligt, att söka återvinning, samt alt det icke blifvit visadt eller styrkt att kyrkorna äro i behof af att återfå berörde spannmål;” men dessa undvikande skäl, hvilka hvarken i billighet eller rättvisa ega grund, förfalla af sig sjelft för hvarje sundt omdöme; ett rättsanspråk kan icke så lösligt tillbakavisas.
Då fråga var om helgonskvldens tagande från de lärda skolorna, vågade icke Utskottet framkomma med dessa motiv för afslag, ehuru lika storå skäl dertill förefunnos då som nu.
Lika litet kan det andra skälet gälla ”att Statens så hård! anlitade tillgångar för närvarande icke medgåfvo beviljande af ett så stort anslag.”
Äro provinsens anspråk på tiondens återgång till sitt ursprungliga ändamål rättsenlig;», — och att de äro det, ligger för öppen dag — så måste de en gång vinna bifall, ulan afseende på huru Staten vill fylla den derigenom uppkommande brist.
Jag vågar således älven denna gång föreslå: att Rikets nu församlade Ständer täcktes, i stället för omförmälde spanmål 2,551 Tunnor, anvisa motsvarande Statsanslag till Akademistatens i Lund aflöning, och dymedelst tillåta kyrkorna alt åter komma i åtnjutande af deras så länge saknade tillständiga rätt.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott auhålles.
Motioner i Bonde-St&ndel 1862.
N:o 54. 73 N:o 54.
Af Jöns Andersson från Malmöhus län, om antagande af en allmän grund för beräkning af bouppteckningsarfvode för fastighet.
Sedan till följd af sednasle
Bevillningsförordning de fasta egendomarnes värde blifvit så betydligt förhöjdt, anser jag den gamla praxis, ali bouppteckningsman å summa inventarii beräknar sitt arfvode äfven för fast egendom med 1 procent, blifva allt för mycket betungande för sterbhuset], och jag tillåter mig derföre vördsamt föreslå eli sådant stadgande: att derest öfverenskommelse emellan boutredningsman och sterbhusdelegare icke blifvit träffad om arfvode, detta må aldrahögst upptagas för fastighets - värde till: 1 procent, då summan uppgår till 10,000 R:dr.
I procent 20,000 ” i procent 50,000 ” ^ procent 100,000 ” eller deröfver.
Prot. 1862 $ 1863. 11 Sam. 4 Åfd. 10 74 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N;o 55, N:o 55.
Af Bengt Johnn Holmlin från Göteborgs och Bohus län, om upp häfvande af eller ändring uti 24 Kap. 32 $ af 1686 års Kyrkolag, i fråga om Klockares skyldighet alt fortskaffa
Domkapitlens och Kyrkoherdarnes embetsbref.
”Ladan går”, är ett uttryck, som på sednare lider har försports, utan att man kanske kommit att tänka på ett i sammanhang dermed stående missförhållande, den så kallade kiockareposten.
Uti vår nu gällunue Kyrkolag af år 1086 Kap. 24, § 32, finnes nemligen stadgadt såsom en af de Klockaren åliggande skyldigheter: ”Han skall ock bära Kapitlets, Prostens och Kyrkoherdens bref till Prosten, när de honom tillhandakomma, lill nästa Klockare och, der sådant försummas, till skadan, som deraf följer, svara.”
Denna för våra klent afiönade
Klockare redan nog betungande hrefbefordringsskyldighet kan, genom förenämnda stadgandes allmänna form och kitslighet hos vederbörande, förvandlas till ett outhärdligt onus, utom det att denna pligt lått, der Klockaren tillika är skollärare, kan råka i kollision med hans åliggande såsom sådan.
När man härtill t3ger i betraktande, att grunden till detta Kyrkolagens hud, en långsam och osäker postgång, icke numera, med våra i detta afseende vidtagna ändamålsenliga Författningar, förefinnes, så synes mig förbemälda stadgande i 24 Kap. 32 § af 1686 års Kyrkolag utan olägenhet kunna upphäfvas och undanrödjas samt derigenom en talrik och nyttig klass medborgare befrias från en ofta olidlig tunga.
Pastorerne åter kunde billiglvis, liksom Domkapitlena och Kontraktsprostarne, för sina embetsbref och skrifvelser erhålla frihrefsrält — för deras enskilda bref och meddelanden sinsemellan ha de ju tillfälle att draga försorg, på sätt dem häst synes.
På grund af det nu anförda, och i öfverensstämmelse med Erik Christenssons från Göteborgs och Bohus län vid förra riksdagen väckta motion, som till ingen åtgärd synes hafva föranledt, får jag härmed alternativt föreslå: i:o merberörda stadgandes i 4686 års Kyrkolag fullkomliga upphåfvande och denna postbefordrings ordnande så, att bref, cirkulär och stamböcker, som från Kongl.
Maj:t ankomma till Domkapitlen, för att Presterskapet delgifvas, måtte medsändas och åtfölja Kongl. Majis och Konungens Befall - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
75 ningshafvandes andra kungörelser, samt pastorerna för öfriga embetsskrifvelser erhålla fribrefsrätt; eller 2:o ett närmare bestämmande och förklarande af hvad och huru mycket en klockare åligger alt. såsom postbud till vederbörande befordra.
Om remiss lill Höglofl. Lag-Utskottet anhålles.
Stockholm den 15 November 1862. B. J. Holmlin, från Göteborgs och Bohus län, N:o 56.
Af Pehr Missou från Christianstads län, om befrielse för rusthållare vid i Skäne förlagda kavalleriregementen från skyldigheten att anskaffa och underhålla rustningspersedlar samt nämnde skyldighets öfcerlagande af Staten.
Den svåra och ojemförligt hardt tryckande hörda, som blifvit lagd på de flesta Kronoskattehemman i den nordligaste och magraste delen al
Skåne, genom deras grundräntors indelning till kavallerirustnings utgörande, har ofta blifvit öfverklagad och inånga förslag tili lindring i densamma framställs, utan att dock det önskade resultatet hittills kunnat vinnas.
Men frågan är af så stor vigt, isynnerhet för den ort jag representerar, att äfven jag måste påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet åt densamma.
Till de flesta rusthåll höra endast ett, lill eli och ett fjerdedels mantal, merändels af ganska svag beskaffenhet, så att derå hvarken kan uppfödas eller under sommar och vinter underhållas en nummerhäst, utan man nödgas inköpa sådan från aflägsna orter samt lega för dess utfodring och bete.
De årliga utgifterna för ett sådant rust - håll utgöra således:
Köpesumman för en nummerhäst i medeltal 450 R:dr, af hvilken summa, då ny häst måste anskaffas minst hvart tionde år, för hvarje år belöper ■ . . 45 R.dr.
Ränta å inköpssumrnan 27 ” Foderlega och sommarbete för hästen ...120” Karlens lön 75 "
Utgifter till beklädnad, sadelmundering m. m. beräknade efter medeltal för de tio sista åren 85 ” Summa R:dr R:mt 550 R;dr, 76 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Deremot uppgå de årliga afgifterna till soldatens underhåll från Kronoskatte-, augments- fördels- och frälsehemman af lika hemmantal icke till mera än 40 till 50 R:dr, eller knappast en åttondedel af rusthållens kostnader, oaktadt förstnämnda hemman ofta äro af lika och till och med hällre beskaffenhet än Kronoskatte rusthållshemman.
Denna skilnad är alltför stor för alt icke gifva anledning till missbelåtenhet och bör väl således, förr eller sednare, på något sätt afhjelpas.
Men utom dessa stora utgifter äro rusthållarne äfven belastade med en mängd svårigheter och trakasserier, från hvilka rolehållarne äro befriade.
De få ej uppgöra legokontrakter med karlarne, ulan alt befälet blandar sig deri och vill bestämma vilkoren och aflöningen.
De få ej nummerhästarne antagne, såvida de ej äro af någon, så kallad bättre race, och dessa hästar äro både dyrare att köpa, svårare alt underhålla och ej så uthållande under strapatser, som de hästar, hvilka uppfödas af allmogen i en del trakter af Skåne.
Ständigt äro rusthållarne underkastade kostnader, som förorsakas af ofta påkommande förändringar i beklädnaden, munderings- och utredningspersedlarnes form och beskaffenhet och alltid äro de beroende af karlens större eller mindre vårdslöshet i afseende på dessa persedlars vårdande och behandling under mötestiden.
Det bästa sättet för lindring af den svåra börda, rustningens utgörande medför, vore ulan tvifvel, alt en viss del af den i Skåne förlagda kavalleristyrka förvandlades lill infanteri mot samma vilkor, som för det i Småland redan afsutna kavalleriet; men då en sådan förändring för närvarande ej är verkställbar, vågar jag att, för vinnande af någon lättnad i della onus, vördsamt föreslå: ■l:o att, då rusthållaren fortfarande anskaffar och underhåller häst och karl, Staten måtte åtaga sig anskaffandet och underhållet af alla öfriga, till rustningen hörande persedlar, med vilkor alt rusthållarne till Staten aflemna rustningspersedlarnc i nu befintligt skick; och 2:o alt befälet måtte förbjudas att vid dragoners och husarers tillsättande i något afseende lägga hinder i vägen för rusthållarne alt med karlarne öfverenskomma om lönevilkoren, bäst de förmå.
Stockholm den 15 November 1062.
Pehr Nilsson, från Christianstads län.
Häruti förenar sig Häkan Nilsson, från samma lån Motioner i Bonde Ståndet 1862.
N:o 57. 77 N:o 57.
Af Olof Olsson från Slängserud i Wermlands län, angående upphäfcande af 26 Kap. 2 § 4 morn.
Byggninga-Balken, i fråga om församlings skyldighet alt underhålla vissa hus vid kyrkoherdeboställe.
Vid flera föregående riksdagar hafva molioncr i samma sylte som denna varit väckta, men ulan att det åsyftade dermed blifvit vunnet; man har nemligen försökt att på något sätt lindra församlingarna från den, på dem ganska menligt inverkande byggnadsskyldigheten å Kyrkoherdarnes boställen, hvilken skyldighet, enligt min tanke, borde egentligen tillkomma Pastor lika väl som andra boställsinnehafvare.
Denna förändring har dock alltid mött ett oomkullstötlig! motstånd, hvarföre jag ansett fåfängt att i denna del göra någon vidare framställning; men deremot har jag, för att kunna lå förhållandena emellan Pastor och socknemännen i någon mån jemkade, velat fästa Ståndsbrödernas uppmärksamhet på föreskriften i 26 Kap. 2 § Byggninga-Balken, der del tydligen stadgas, att, sedan Pastor tilllrädt åbyggnaderna i lagligt skick, han är pligtig dem sjelf underhålla, och att — hvad samma lagrum bjuder i ett annat moment — när dessa hus af ålder och bruk, men ej af prestens vanrykt förfalla, socknemännen då först, på sin bekostnad, skola dem hygga och bättra.
Af dessa stadganden uppkommer en ganska stor tvetydighet; och oaktadt det vid hvarje ekonomisk besigtning tydligen utredes, att de å husen då befintliga brister tillkommit genom innehafvarens försumlighet att dem i tid afhjelpa, har det dock alltid blifvit församlingarnes lott att fullgöra boställsinnehafvarens i dessa fall tillförbundna skyldigheter.
Ett så heskaflådt missförstånd af lagen har jag ansett höra rättas; och det är, al denna anledning, jag alltså nu får föreslå: att detta sednare moment i förenäinnda lagrum, 26 Kap. 2 § ByggningaBalken, i hvad det rörer underhållet af Kyrkoherdarnes boställen, måtte upphäfvas och sålunda försvinna, och alt Kyrkoherden i stället måtte förklaras ovilkorligen skyldig att, sedan han tilllrädt boställets åbyggnader i laga skick, dem på egen bekostnad vitdmaghålla.
Stockholm den 15 November 1862. 0. Olsson, från Slängserud af Wermlands län, n Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Olof Olsson från Wermland, om eli bestämdt lagsfadgande i fråga om giltigheten af i kontrakt och afhandlingar enskilde emellan utfästa vilen.
Då uli 9 Kap. 6 § Handels-Balken är vordet föreskrifvel, att, om vid försträckning af penningar visst vite är utfäst, der gäldenären med betalningen öfver för— fallodagen skulle fördröja, är sådant ogildt, så synes ett dylikt stadgande äfven böra finnas att tillgå vid sådana afhandlingar, hvarigenom någon förbinder sig att inom bestämd tid vid vite leverera varor och produkter åt annan eller verkställa körslor, kolning och andra arbeten.
Ty om det anses vara omoraliskt att i förstnämnda fallet utlaga vilet, hvarföre ock lagen förbjuder sådant och betraktar vitet, såsom hade det aldrig existerat, så torde ock lagstiftaren böra vidtaga samma åtgärd i sistnämnda händelse, helst som erfarenheten vid handen gifver att menniskor finnas, de der icke draga i betänkande att begagna sig af den fattiges betryckta ställning, för att medelst vitén vid leveranser, körslor och kolningar m. ra. bringa den olycklige på förfall och sedermera utpanta hans lilla förmögenhet, så att han slutligen faller fattigvården till last.
Till förekommande af dylika sorgliga uppträden föreslår jag derföre vördsamt: alt i Lagen jemväl måtte intagas det stadgande, att, om i kontrakter och afhandlingar enskilde emellan vite utsättes i händelse den prestationsskyldige icke fullgör sitt åtagande, vare del ogildt.
Stockholm den 15 November 1862. O. Olsson, från Slängserud af Wermlands län.
Motioner i Bonde- St faldet 1863..
N:o 69 och 80. 19 N:o 59.
Af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län. om utsträckt fribrefsrätt för Länsmän.
Enligt hvad af Häradshöfding Thurgren» Handbok i Svenska postväsendet, sidan 64 N:o 15 inhemtas, njuta Länsmän för bref i tjensteårenden till Konungens Befallningshafvande i länet eller Kronofogden i fögderiet frihet från postporto.
Då denna fribrefsrätt likväl är allt för inskränkt, enär Länsmännen hafva en talrik kor respondens alt ombesörja å tjenstens vägnar med många andra tjenstemän, får jag vördsamt föreslå: alt Länsmän må njuta fribrefsrält för alla bref i tjensteårenden, vare sig de äro adresserade till tjenstemän, boende inom eller utom lånet.
Stockholm den 15 November 186*2. O. Olsson, från Slängserud af Wermlands län.
Af Olof Olsson i Slängserud af Wermlands län, om ändring i nuvarande föreskrift, rörande Nämndens beslutande rätt i frågor, hvarom olika dsigter vid Domstol uppstå.
Den, som erfarit med hvilken ovilja Nämndemans-belältningen vid Härads-rätten uti de tlesta härader emottages, och huru de eljest mest erfarne och duglige rnedlemmarue inom församlingame ofta undandraga sig slika befaltniugar, gör sig alltid den frågan, hvad kan orsaken härtill vara?
Svarat är lättast funnet, då man ef - 80 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 61. tersinnar, huru litet en Nämndeman gäller vid ett domslut, hvarest elfva röster utaf Nämnden icke förmå uppväga två af Domaren och en Nämndeman.
Detta missförhållande måste leda sitt ursprung från en aflägsnare tid, då allmogen ansågs så obildad, all den icke ens förstod att tillämpa en tydlig lag. linder en sednare tid hafva sundare åsigter gjort sig gällande.
Så stadgade redan 1827 års Kongl. Skiftesstadga, alt två gode män ega besluta i tvister under laga skiften samt tre ledamöter kunna öfverrösta Domaren i Egodeluings-råltsmål.
Då del icke torde vara lämpligt att minska antalet ledamöter i Häradsnäinnden, anser jag dock med närvarande tids kraf förenligt, att ål desse tillägges en högre rösträtt vid ulöfvandet af deras befattning; och får jag fördenskull föreslå den förändring i allmänna lagen: alt två tredjedelar af de i besluten deltagande Nämndemän må ega öfverrösta
Domaren och den återstående tredjedelen af Nämnden.
Ehuru en slik rösträtt sällan blelve begagnad, är jag dock förvissad att aktningen för Nämndemanna-befattningen skulle stiga derigenom, alt desse icke ansågos såsom helt och hållet viljelösa redskap i en Domstol.
Stockholm den 15 November 1862. 0. Olsson, från Slängserud af Wermlands län.
Motionen afgifven den 15 November 1862, men af motionären återtagen samma dag.
N:o 62. 81 N:o 62.
Af Olof Olsson från Slängserud af Wermlands län, om hela skyddsafgiftens användande till förbättring af folkskolelär arnes lönevilkor.
Genom Kongl. Kungörelsen al den 29 December 1860 bar väl blifvit föreskrifvet att folkskolelärare-lönen skulle årligen utgå med minst 16 tunnor spannmål, hvaraf hälften borde erläggas in natura och den andra hälften alltid betalas med penningar efter länets markegångspris, dock ej under 6 R:dr 52 sk.
Banko för tunnan, samt alt för skollärare, hvilkens tjenstgöring fortgår utöfver 8 månader af året, lönen skulle ökas för hvarje överskjutande månad med 2 tunnor spannmål, hvarjemte åt honom äfven bör anskaffas sommarbete och vinterfoder för en ko eller ock minst värdet af 5 tunnor spannmål i ersättning lemnäs.