Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I några berättelser anmärkas ej blott den skyndsamhet i ransakningarna, soin blir en följd af sanningens lättare utletande, då fångarne i ensamheten äro öfverlemnade åt samvetets förebråelser och sakna tillfälle att af hvarandra uppmuntras till nekande och fräckhet, utan ock den från ledsnaden vid ensamhet härrörande verkan, att missnöje öfver erhållna utslag af underrätt vida mera sällan fullföljes genom besvär hos högre Rätt, än som inträffar, då fångarne i gemensamhetshäkten mindre längta alt från fångenskapen befrias och af hvarandra uppmuntras att begagna sina rältegångsförmåner.
Dessa orsaker lillskrifves i betydlig mån den minskning i ransakningsfångarnes antal, som på kort tid röjt sig vid cellfängelserna, och hvaraf äfven tros vara att påräkna en framgent fortfarande nedsättning i fångvårdskoslnaderna.
Emb.-Berättelse för är 1848. 35 I afseende på den stora angelägenheten af brottslingarnes vård efter undergången bestraffning, hvarförutan fortfarande förbättring icke är möjlig, omnämnes äfven uti fångpredikauternes berättelser från Linköping och Christianstad, att i Östergöthlands och Christianstad län blifvit stiftade föreningar af enskilda medborgare, till befrämjande af detta välgörande ändamål; och exempel anföras, der någre straffade brottslingar blifvit föremål för dessa föreningars ädelmodiga omsorger, hvaraf önskad framgång redan sig visat.
Om den i hufvudstaden inrättade
Skyddsföreningens verksamhet i enahanda syftning har kännedom genom tidningarna blifvit allmänheten meddelad.
Da nu i ordningen följer att redogöra för de underdåniga bemställningar och förslag, som jag ansett mig skyldig alt för Kongl. Maj:t framlägga i allmänna ämnen, der jag hittills kunnat det medhinna; har jag att hänföra dessa underdåniga anmälanden, efter deras olika föremål, dels till berättelsens här förevarande afdelning, som angår Lagskipningens tillstånd, och dels tili den återstående, som skall behandla Lagreformen.
Till min kunskap hade kommit ett exempel i lagtillämpning, hvars efterföljd icke synts mig kunna äga rum, utan att öfverträda ett vilkor för sjelfva möjligheten af lagskipning och tjensteulöfning; och jag har derföre funnit det vara min pligt att hos Kongl. Maj:t underdånigst bringa i åtanka sättet att förebygga en sådan följd af detta prejudikat.
Ilvad Kongl. Stadgan om Skiftesverket den 4 Maj 1827 i 3 Kap. 10 § föreskrifver örn jäf mot Landtmätare och gode män, öfverensstämmer noggrannl med hvad 13 Kap. 1 § Rättegångsbalken stadgar om jäf emot domare.
Kan en skiftesman vid Landtmäleriförrällning jäfvas derföre, att lian under förrättningen eller i löljd af sin handläggning dervid kommit i delo med någon af jordägarna, såsom att han blifvit af denna lagligen tilltalad eller angifven för fel, som skola vara under förrättningen begångna, eller eljest i rättegång med sådan jordägare invicklad; så har jag trott mig finna, att domare och hvarje tjensteman, hos hvilken fordras ojäfvighet för att kunna förrätta sin tjenst, likaledes kan jäfvas af hvarje sakägare, som, utan alt hafva från rättegångens eller förrättningens början varit domarens eller tjenste - 36 fl. St.
Etnb.-Berättelse för år 1848. mannens vederdeloman, först under ärendets handläggning söker med honom sak genom angifvelse örn deri begångna fel eller genom tillställande af rinnan tvist.
Sådan har jag icke trott vara meningen af de i åberopade lagens ruin och Skiftesstadgan förekommande ordalag, att vara endera sakägarens ”vederdeloman eller uppenbare ovän”.
Jag har antagit för säkert, att dessa ordalag böra tiliämpas endast på Lvist eller ovänskap, som uppkommit före den i fråga varande rättegången eller tjensteförrättningen, enär ett förhållande, som icke utgör jäf mot vittne, synts mig än mindre kunna såsom sådant gälla emot domare (eller den med honom är underkastad enahanda jäfslag).
Jäfvig domare, i hvars åtgärder kunde vinnas laglig rättelse, vore nemligen, i min tanka, vida mindre farlig, än jäfvigt vittne — så vida faran och grunden till jäfvet lage i den skada, sanningen och rättvisan kunde lida genom ett vittnes, mer än genom domarens eller tjenstemannens, illvilja och ensidighet.
Då nu lagen om vittne förmår, att derest vederdeloman söker sak med den, som till viLtne kallad är, eller den han vet emot honom åberopad varda, han ej dess mindre skall vara vitlnesgild; har jag funnit mig således icke kunna tvifla, att ju denna grund till ojäfvighet hör gälla äfven för domare; och jag har ej ens tviflat, att sådant begrepp om lagens mening vore såsom allmänt gällande erkändt.
Det var först genom det nu i fråga varande prejudikatet, som jag fick anledning alt i senare afseendet tvifla.
Icke omedelbarligen om domare, utan genom landtmätare om domare och tjenstemän i allmänhet, handlade detta prejudikat, gifvet genom Kongl. Maj:ts med Högsta Domstolen beslutna nådiga Utslag den 16 Oktober 1839 uppå underdåniga besvär öfver Ägodelningsrätls utslag, hvarigenom en landtmätare vid skiftesförrällning blifvit, dels i anseende till en delägares mot honom ådagalagde hat och ovänliga sinnelag, och dels i följd af denne och andre delägares, genom anställd rättegång, förda klandertalan emot arfvodesräkningar, som landtmätaren i och för samma förrättning afgifvil, samt yrkande om ansvar för flera derunder begångna tjenstefel och försummelser, förklarad jäfvig att med skiftets fortsättande sig befatta; och hade detta utslag blifvit af Kongl. Maj:t på det sätt i Nåder faststäldt, att ehuru någon sådan ovänskap å landlmätarens sida emot ena delägaren och hans medparter icke ansågs vara ådagalagd, att landtmätaren på sådan grund kunde anses jäfvig att i egenskap af skiftesman handlägga ägodelningen, samt från den omständighet, att förenämnde delägare kunde hafva visat hat och ovänskap emot landtmätaren, icke finge härledas något jäf eller hinder för denne att med sin befattning såsom skiftesman fortfara; R.
Onxbudsm.
Emi.-Berättelse för är 1848. 37 dock sorn upplyst vore, all nämnde delägare och hans medparler vid den lid, då Ägodelniugsrättens öfverklagade beslut meddeltes, hade vid Häradsrätten oafslutad rättegång emot landtmätaren rörande ej mindre klander af arfvodesräkning, än äfven emot honom yrkadt ansvar och ersättning, på grund af förmente fel och försummelser i tjensten, samt landtmätaren i följd deraf måste anses såsom deras vederdeloman; Kongl. Maj:t alltså funne, alt, jemlikt 3 Kap. 10 § Skiftesstadgan, berörde förhållande utgjorde laga jäf för landtmätaren att, så länge nämnde rättegång fortfore, med skiftesförrättningen laga befattning.
Om jag ock försökt antaga, alt till onämndt motif för delta nådiga beslut legat någon, måhända i handlingarna grundad förutsättning om sådana af landtmätaren begångna fel och försummelser i tjensten, alt den mot honom häröfver förda klagan varit befogad; su skulle jag dock genom sådan förutsällning föga lättare lör mig förklarat det afseende, denna klagan i förevarande fall vunnit.
Ty helt annat är, i allt fall, att en tjensteman under fortgången af sin förrättning ej blott anklagas, utan ock dömes att för tjenstefel skiljas från ulöfningen af sin tjenst, och helt annat, att han jäfvas i följd af angifvelse eller tilltal för sådant fel.
Det förra är en klar nödvändighet, när laga skäl dertill finnes, och gäller icke såsom jäf i och för någon viss förrättning.
Det senare har synts mig aldrig kunna inträffa, utan att, såsom redan är anmärkt, ett vilkor för sjelfva möjligheten af lagskipning och tjenstcutöfning åsidosattes.
Att bland delägarne i det tvistande skifteslaget de, som önskade lägga hinder i vägen för den i fråga varande skiftesförrättningens fortgång, hade i sin makt alt för alltid denna fortgång afböja, derest de af ett lika beskalfadt förfarande a 11 Licl kunde beräkna enahanda utgång, har förefallit mig ostridigt vid eftersinnande deraf, att hvilken landtmätare som helst komme att lägga hand vid deras skifte, det alltid stöde dem öppet alt söka sak med denna landtmätare och få honom såsom deras vederdeloman jäfvad, så länge deras sålunda anställda rättegång med honom fortfore, samt att derefter, i händelse öfrige delägarne afbidade slutet af denna rättegång och då hoppades få förrättningen fortsatt, någon af landtmätarens vederdeloman holle sig färdig med anställande af en ny, hvarigenom förrättningen åter afbröles — och detta allt så länge, som utgången af försöket blefve enahanda med den nu inträffade *). *)
Lika uppenbart är, att om annan landtmätare åter förordnades i den jäfvades ställe, vägen till enahanda förfarande med honom stöde öppen. 38 B.
Enib-Berättelse för är 1848.
Det har icke synts mig tvifvelaktigt, hvad verkan på skiflesvei kels fortgång i hela Riket skulle uppkomma från della sätt att göra landtmätare overksama, och att prejudikatets följder, i läll det loges lill allmän föresyn, således kunde blifva menliga nog, äfven om de icke utsträcktes utöfver sitt närmaste föremål, jäf emot landtmätare.
Men jag har ej kunnat inse, huru med domare och tjenstemän i allmänhet skulle kunna annorlunda förfaras, än med skiftesmän, då lagens föreskrift i 13 Kap.
1 § Rättegångsbalken är alldeles enahanda med den föreskrift i 3 Kap. 10 § Skiflesstadgan, hvarefter tili prejudikatet är dömdt om landtmätarens jäfvighet.
Jag har ej kunnat inse — för all fortsätta det redan uppställda exemplet — hvad som skulle hindra dem af det tvistande skifteslagets delägare, hvilka tilläfventyrs önskade undvika skiftets fortgång, alt i stället för alltjemt förnyade tvister med landtmätaren, börja anställa dylika med ordföranden i Ägodelningsialten, och med hvarje ny ordförande, som efter den förres jäfvande inträdde till handläggande af sådana preliminärfrågor, som verkade uppskof i skiftet — så länge nemligen vid dessa försöks behandling följdes enahanda rättsgrund, som i jäfsfrågan mot landtmätaren blifvit gällande.
Ej annorlunda, än såsom en lyckträff, har jag kunnat betrakta det, om någon gång en sådan fråga kunde så skyndsamt afgöras, under någon oväntad ordförande, att rådrum för jäfsprocessens anställande saknades.
Jag har frågat mig, om det kanhända gåfves en gillig skillnad imellan jäf mot särskilda arter af tjenstemän, så alt möjligtvis tillämpningen af den i förevarande prejudikat följda lagskipningsgrund kunde inskränka sig till endast landtmätare, eller lill dem och endast vissa arter af andra tjenstemän, samt att t. ex. domare icke vore bland dessa inbegripne, och prejudikatet följaktligen ej komine att utöfva något menligt inflytande åtminstone på domstolarnes verksamhet.
Jag har föreställt mig, att man för en sådan distinktion kunde vilja hämta grund från del olika förhållande, som äger rum i afseende på enskild parts behörighet lill talan å tjenstefel, och sålunda förutsätta, att då, enligt 40 punkten i 1807 års Kongl.
Förklaring, det ej är enskild part tillåtet att taga stämning å någon domare, för att tilltala honom för fel eller brott i embetet, en domare ej heller kunde, i följd af enskild parts angifvelse för embelsfel, betraktas såsom dennes vederdeloman, så länge dylik angifvelse icke medfört verkligt åtal, eller åtminstone vederbörlig remiss dertill af Öfverdomstol eller öfriga myndigheter, som dermed äga befattning.
Härigenom kunde man anse domaren frilagen från jäf, åtminstone för denna art af vederdelomanskap, och det nemligen så länge, som allmänt åtal ännu R.
E\nb.-Berättelse för är 1848.
39 icke vöre för hand, men också icke längre.
På ingen annan tjensteman kunde deremot denna befrielsegrund lämpas, utan vore alltid hvarje sådan tjensteman jäfvad, så snart en enskild man, som hans tjensteutöfning träffade, ville tilltala honom (i och för sjelfva denna tjensteutöfning).
Äfven för domaren vöre dock den i fråga ställda distinktionen alltför ofullständigt skyddande.
Yore domaren jäfvig derföre, alt han under en hos honom anhängig rättegång, på någondera partens angifvelse, blefve tilltalad och ansedd för denna parts vederdeloman; så kunde han ej vara mindre jäfvig, om han af samma part stämdes i tvistemål eller för brott utom embetet, Ostridigt är, alt domaren derigenom blefve hans vederdeloman; och skulle detta gälla såsom jäf, änskönt den rättegång, hvari det såsom sådant åberopades, varit anhängig före den, hvarifrån jäfvel hämtades; då läge det i hvarje illvillig sakägares välbehag att göra sin domare jäfvig i hvarje fall, der rättegången blott så länge kunde uppehållas, att råderum vore för stämnings utverkande.
Af de sålunda framställda anmärkningar har jag ansett följa, att för domareembetets ej mindre, än för all annan tjeustebefattnings möjliga utöfvande måste antagas såsom vilkor ogillandet af sådant jäf, som enligt 17 ixap.
15 § Rättegångsbalken icke gäller mot vittne, nemligen jäf af den anledning, att sakägare under rättegången eller tjensteförrältningen söker sak med domaren eller Ijenstemannen.
Denna sanning har jag dock icke antagit, utan att derjemte söka göra mig reda för hela vigten af ett inkast, som i första påseendet torde förefalla rätt betänkligt.
Sådana fel och olagligheter af domare och tjenstemän kunna nemligen förekomma, hvilkas angifvande äfven under påstående rättegång eller förrättning måste erkännas för ganska befogadt, eller ej ens bör underlåtas.
Den sakägare, som i en rättegång på detta sätt redan blifvit af domaren förnärmad, och genom felaktighetens angifvande ytterligare ådrager sig hans ovilja, kan onekligen vara att beklaga, när han icke desto mindre måste underkasta sig en sålunda uppretad vedersakares, en alldeles uppenbar oväns domsrätt, hvars missbruk till en verklig förföljelse hvarken är omöjligt eller ens kan förmodas vara utan exempel.
Och man menar kanhända det icke kunna skäligen fordras af en rättsökande, alt han härigenom, i stället för rättvisa, skall åtnöja sig alt erfara endast orätt och förnärmelse, ofta så svår att godtgöra eller ens vid klagomåls anförande ådagalägga.
Att söka förringa viglen af denna olägenhet, vore förgäfves; och den kunde visserligen icke lemnäs utan afseende, i fall dess afhjelpande vore 40 }'■ St.
Oinbudsm.
Emb.-Berättelse för år 1848. möjligt, ulan alt framkalla en ojemförligen svårare.
Men om annat val ej finnes, än elei imellan ofullkomlig rättvisa och fullkomlig rättlöshet; så har vid detta val någon synnerlig tvekan ej synts mig böra äga rum.
Olyckligt är det, om domare linnas, hvilka hvarken samvetet eller en rättskaffens och kraftig allmän lagskipning förmår att tillhålla tili en pligtmässig förvaltning af deras kal).
Men ännu olyckligare vore, om Lill afstyrande af sådana domares ofog, hvilkas antal dock icke bör utgöra flertalet, man följde en jäfslag, hvarigenom domaremakten kunde i de flesta fall efter en sakägares välbehag göras overksam.
Emot den enstaka domarens orättrådiga framfart gifvas dock lagliga medel lill rättelse, hvilkas verkan må medgifvas vara vida mindre fullständig, än den samvetet hos den rättsinniga sjelfmant åstadkommer, men hvilka medel likväl, någorlunda omtänksamt använda, måsle kunna, med ganska få undantag, blifva verksama både till den lidandes upprättelse och till varnagel mot exemplets efterföljd.
Med nödig försigtighet kan en sakägare svårligen fela att sätta sig i säkerhet mot påföljden af sin domares laglösa förfarande; och han må i delta fall ej mer, än i alla andra, begära attavara bättre lottad, än som med samhällsordningens vilkor kan stå tillsammans.
För långt utsträckta jäfslagar i allmänhet har jag icke trott tjena till rättvisans befrämjande; och jäfvet mot domare såsom vederdeloman har förefallit mig såsom ett bland dem, hvilka snarast skulle kunna umbäras.
En man, som är värd att vara domare, förledes svårligen någonsin atl. döma sin vedersakare uppsåtligen orätt.
I en tid af något framskriden odling har det Städse varit ansedt såsom hederspligt att lefva fredligt med sin vederpart, att hvarken hysa eller låta påskina någon fiendskap till den, mot hvilken man lemnat sin sak i rättvisans händer.
Endast hos den, som ännu icke höjt sig till känslan af hederspligt, är del förlåtligt, om han misstänker, att hans sak ej kan behandlas oväldigt af en domare, med hvilken han ligger i delo.
På denna misstanka, så länge den ännu råder hos flertalet af rättsökande, måsle i lagen afseende hafvas; och om borttagande af det nu gällande jäfvet för vederdelomanskap har således flir närvarande icke synts mig kunna blifva fråga.
Jag har blott velat anmärka, alt ett utvidgande af detta jäf antyder ett steg tillbaka, icke eli steg framåt, i civilisation.
Med framläggande af dessa grunder, på hvilka jag slödde min tanka om behofvet af en lagförklaring, hvarigenom skulle förebyggas en, säkerligen från lagens olullständighet härledd, så beskaffad tillämpning, som den, hvars granskning O O B.
41 granskning bär blifvit försökt, har jag uti underdånig skrifvelse den 24 Juli 1848 hos Kongl.
Maj:l anmält detta ämne; hvarvid jag anmärkt, a.,t uti lagförslaget funnes enahanda ofullständighet som i nu varande lag; att i förslaget en sådan ofullständighet väl borde kunna afhjelpas, men att så vida antagandet af delta förslag i dess helhet kunde vara underkastadt ovisshet eller åtminstone ett längre dröjsmål, afbidandel deraf icke syntes höra hindra det skyndsama afhjelpande af bristen, hvilket jag trott vara af behofvet påkalladt.
Jag har således i underdånighet föreslagit, att Kongl. Maj:t i JNåder måtte täckas med Dess Högsta Domstol utfärda en författning, hvarigenom till förklarande af lagens rätta mening i 13 Kap. 1 § Rältegångs-balken skulle tilläggas detta stadgande*):
Säker endera partén, sedan rättegång anhängig är, sak med Domaren, eller tillfogar honom något med ord eller gerning, i uppsåt att honom dermed jäfaktig göra; det skall ej för jäf räknas.
Och har jag, i händelse af nådigt bifall härtill, derjemte underdånigst hemställt, att genom särskild författning, i afseende på landtmätare och god man, måtte stadgas enahanda tillägg lill 3 Kap. 10 § af Skiftesstadgan.
I detta underdåniga förslag har jag trott mig icke kunna afvika från lagens gällande föreskrift om jäf mot vittne, då den lagförklaring, jag tillstyrkt, ej synts mig böra innebära annat, än införande af behörigt sammanhang imellan lagens innehåll i särskilda delar af ett och samma ämne; och jag har härmed således icke velat antyda, det jag funnit de i underdånighet föreslagna uttrycken vara sådana, som de i Lagberedningens blifvande förslag skulle synas mig de bäst valda och passande.
Denna min underdåniga hemställan lärer ännu icke hafva kommit under nådig pröfning, utan skall underdånigt utlåtande deröfver vara från samtliga Hofrätterna infordrad t.
Uti underdånig skrifvelse af den 27 sisth Januari, har jag funnit mig föranlåten alt inför Kongl. Maj:t yttra den förmodan, att någon otydlighet, som vållar stridiga begrepp, mätte finnas i lagens föreskrifter om ”hvad den ”bör iakttaga, som testamente lill godo njuta eller derå tala vill/ Jag bade *) Härntadl från ordalagen i 17 Kap. 15 5 Rättegångsbalken. hih. till B.
Prot. 1847—1848. a:a Sami. 6 42 R.
Emb.-Berättelse för år 1848, ej kunnat undgå att fästa min uppmärksamhet vid dessa stridigheter, då de äfven hos Kongl. Maj:ls Högsta Domstol förekommit.
I ett mål, som af Högsta Domstolen afgjordes den 23 Maj 1843, har förhållandet varit, att ett fideikommiss var sliftadt genom tvenne makars samfälda testamente, som angående deras landtegendom stadgade, ali på det densamma, så stor den då var, sedan den af dessa makar, som den andra öfverlefde, fått till sin död densamma innehafva och besitta, måtte af deras barn bibehållas i flera generationer, makarne så väl gemensamt, som isynnerhet mannen, på det kraftigaste förbjöde ej mindre sina Irenne söner och enda arfvingar, än deras barn, alt sina andelar i godset någonsin med gäld gravera, förpanta, bortbyta eller försälja annorlunda, än lill hvarandra, efter ett visst pris — — och vid påföljd, att äfven hvad sålunda tillöstes, skulle vara samma vilkor underkasladt — — men om annorlunda skedde, sådant vara ogildt; — — och hade med bevakning af delta testamente sålunda tillgått, att hustrun, som öfverlefde mannen, låtit i sådant afseende lill behörig domstol ingifva detsamma, hvarå då funnits tecknade alla tre sönernes o O 7 namn, och att desse uti en lill domstolen ingifven skrift förklarat, att de så mycket mindre kunde hafva något emot testamentet att påminna, som de sjelfve redan hade detsamma underskrifvit och inga flere arfvingar vore lill deras fäderne arfskap; att hustrun på sådan grund begärt fastställelse å testamentet, men alt domstolen derom icke gifvit annat utlåtande, än alt öfver hvad i frågan förekommit skulle meddelas Levis genom protokollsutdrag, samt att efter hustruns sedermera inträffade död testamentet icke blifvit ånyo bevakadt.
Vid efteråt anstäldt klander å en emot nämnde testamente stridande föryttring af den disponerade fastigheten hade blifvit anmärkt, att giltig bevakning skulle hafva felat; deröfver underrätlerne fattat sina beslut på olika skäl, samt vederbörande Hofrätt sig derefter utlåtit: att testamentet efter ena gifvarens, mannens, död endast blifvit af hans enka bevakadt, hvilken bevakning ej kunnat ske i vidsträcktare måtto, än atl bereda gällande kraft åt testamentet, i hvad det angick den deruti hustrun tillagda förmån, atl lill sin död innehafva och besitta egendomen, eller förbinda hennes och mannens tre söner att efterlefva testamentet i afseende på föibudet att deras andelar i egendomen försälja, helst som hustrun, under hvars äktenskap med mannen någon del af egendomen blifvit förvärfvad, och hvilken uti förordnandet, alt egendomen skulle inom mannens slägt förblifva, deltagit och testamentet med sitt namn undertecknat, icke varit behörig atl med bevakandet, utom i fråga om R.
Ornbudsm.
Emb.-Berättelse för är 1848.
43 dea henne tillerkända förmån, sig befatta; att alla tre sönernes lagliga dispositionsrätt öfver egendomen genom testamentet inskränkts, så att ingen af dem vid fadrens död funnit med sin fördel förenligt att om dess bevakande i denna del gå i författning; att derföre ock det förhållande inträffat, alt testamentet, så vidt det innefattade föreskrift om egendomens bibehållande inom mannens slägt, jemte hvad i omedelbart sammanhang dermed stadgats, ej blifvit, såsom lagen om testamenten bjuder, efter mannen, hvilken enskildt ägt största delen af egendomen, vid domstol bevakadt; alt sönernes uti en till domstolen ingifven skritt lemnade godkännande af testamentet, sedan det i följd af modrens bevakning dem delgifvits, icke kunde antagas hafva sträckt sig utöfver den del deraf, sorn utgjort föremål för bevakningen, eller hustruns rättighet att under sin lifstid innehafva och draga nytta af egendomen, och ej heller blifvit af dem vidsträcktare ansedt, samt alt någon bevakning af samma testamente icke heller efter hustruns död skett, oaktadt vissa till egendomen hörande hemman under hennes äktenskap med mannen förvärfvats, derom bon ägt lika rätt med honom alt förordna; hvarföre Hofrätlen förklarade det på grund af testamentet gjorda anspråk på egendomen icke vara med lag öfverensstämmande, och detsamma i allo ogillat.
Dessa af Hofrätten andragna skäl äro af Kongl. Majit genom ofvan åberopade dom i Nåder gillade, med tillägg: att icke visadt vore, att i afseende på de testamenlariska förordnanderna om båda makarnes qvarlåtenskap, den eflerlefvande makan ägt åt sig lagligen uppdraget att i vidsträcktare måtto, än hvad dess egen rätt och fördel angick, vidtaga de åtgärder, som erfordrades för att göra samma förordnanden gällande och dem till verkställighet befordra, samt att testamentet ej heller varit af sådant innehåll, att det deri omförmälte förbud för stiftarnes efterkommande alt afyttra eller förpanta godset utgjort ett vilkor för de i föregående momenter den eflerlefvande makan tillerkända förmåner, å hvilka sistnämnda således efter mannens död enkans bevakning af testamentet kunnat endast äga afseende, äfvensom sönernes godkännande deraf, jemlikt ordalydelsen af deras lill Hofrätten ingifna skriftliga förklarande; och bar Kongl. Maj:t alltså i Nåder gillat och fastställt Hofråttens dom.
Uti den tvist, som härmed blef afgjord, hafva följande frågor synts mig vara att undersöka: a) ägde den eflerlefvande makan någon behörighet alt sträcka testamentets bevakning längre, än till de fördelar, hon sjelf skulle hämta af samma handling?
44 R.