Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid offergillen i Midgard pläga många egna fjärde skålen åt honom, sedan man förut druckit till ära för Oden, Njord och Fröj.
Bägaren, som egnas Brage, kallas löftets bägare, ty vid den aflägges löfte om en eller annan storbragd, värdig att af skalder besjungas.
7) Vidar, son af Oden och jättekvinnan Grid.
Han är tystlåten, intager blygsamt det lägsta sätet vid gudabordet i Valhall och stiger på Odens tillsägelse upp och fyller hornet åt andra, äfven åt den föraktlige Loke, utan att visa sig kränkt af sådan tjänstgöring.
Han har ett kraftigt utseende; men få äro de som ana, huru stark han är: näst Tor den starkaste af alla asagudar.
Än färre anade, att det är han, den hjältemodige tigaren, som skall i Ragnarök-striden hämnas sin fallne fader.
8) Tyr, son af Oden och den fagra jättekvinna, som vardt jätten Hymers maka, har varit Tors ledsagare på mer än en af dennes äfventyrliga färder i Jotunheim, och säkert är, att Tor icke kunde haft en modigare och pålitligare.
Tyr är de i fylkingarnes led kämpande stridsmännens (ej själfva krigets) gud och en förebild för dem i uppoffring för det helas bästa.
Sin djärfhet och offervillighet visade han särskildt, då han, såsom längre fram skall omtalas, lade sin högra hand som pant i Fenrersulfvens gap och fick den afbiten vid handleden.
Han kämpar sedan med den vänstra.
Det kan sägas, att en här utan fältherre saknar sin högra hand och kämpar vänsterhändt.
Fältherrarnes förebild är Oden, som uppfunnit den viggformiga slagordningen.
Soldaternas förebild är Tyr.
Oden och Tyr äro som två händer, som i förening tillvinna sig segern.
Vale, son af Oden och aftonrodnads-alfen Billings dotter, den »solhvita» Rind.
Föddes, för att på Had hämnas Balders död, som annars skulle förblifvit ohämnad.
Nattgammal uppfyllde han detta kall.
Dessa gudar äro de egentlige asarne.
Till dem komma såsom upptagne i Valhall tre vanagudar, Njord, Fröj och Heimdall, samt en af alfernas stam, Ull.
10) Njord, broder till Odens maka Frigg.
Han är segelvägarnes, sjöfartens, fiskets, handelns och rikedomens gud och som sådan flitigt dyrkad.
Han födde med sin syster guden Fröj och nio döttrar, bland hvilka den underbart sköna Fröja.
De andra åtta äro Fröjas diser.
Bland dem äro läkedomsgudinnan Eir, samt Bjärt (»den lysande»), Blid (»den blida») och Frid (»den fagra»), hvilkas namn tyda på deras älsklighet.
Njord är, som alla vanagudar, vänlig och gagnerik.
Sänd i oskuldstiden som gisslan från vanerna till Oden, skall han mot världsålderns slut återvända »till vise vaner», där han allt fortfarande har en odalborg i Noatun (»skeppens stad»).
Han vardt längre fram i tiden gift med skidlöparedisen Skade, dotter af jätten Tjasse.
Tjasse är densamme som urtidskonstnären Valand, Ivaldesonen, som genom det oblidkeliga och grymma hat han fick till gudarne förvandlades till sin natur och vardt ett fördärfligt jätteväsen.
11) Fröj, årsväxtens människovänlige herre.
Hans födelse hälsades med glädje af alla ätter, utom jättarnes, och gudarne skänkte honom Alfheim i tandgåfva.
Fröj vardt därigenom furste öfver alferna, bland hvilka Ivaldes tre söner voro de märkligaste.
Och eftersom bruket var, att konungasöner sändes att uppfostras af deras fäders underordnade höfdingar och förtroendemän, så sändes Fröj att uppfostras hos Ivaldes söner – den blifvande skördeguden hos de naturvärkmästare, som smidde världsgagnande gudaklenoder och växtlighetssmycken.
Huru Valand svek sina plikter mot fostersonen, skall förtäljas sedan; likaledes huru
Fröj friade till jättedottern Gerd.
– Om Fröjs skaplynne kan det vara nog att upprepa det vitsord, som Tyr i ett skaldestycke gifvit honom: »Fröj är (efter Balders död) den bäste af bålde ryttare i asars gårdar; han kommer ingen mö och ingen mans hustru att begråta förlusten af sina kära, och han vill lösa enhvar ur band och bojor».
12) Heimdall, den heliga eldens gud.
Om hans födelse och lefnad bland människorna är förut taladt.
Sedan han fulländat sitt vigtiga kall i Midgard och blifvit upptagen i Asgard, har Oden anförtrott åt honom vakten på bron Bifrost.
Emedan den norra broänden, som ligger utanför Nifelhel i rimtursarnes grannskap, är mäst hotad af gudafiender, är där en stark borg uppförd, som kallas Himmelsvärnet.
Där är Heimdalls bostad.
Evig natt rufvar öfver denna näjd, och de vilda vinterstormarne hafva där sitt tillhåll och sin utflyktsort.
Också gäckade Loke en gång Heimdall därför, att han fått boning i ett land, där han är så utsatt för oblid väderlek.
Men Heimdalls borg är väl inrättad, till borgvaktens trefnad; och »i dess behagliga sal dricker Heimdall glad det goda mjöd».
Och gudarne glädjas åt sin trogne väktare, när de se honom, själf lysande med hvitaste glans, rida på sin häst Gulltopp i den yttersta Nordens svarta mörker.
Heimdall behöfver mindre sömn än en fågel; han ser lika väl, natt som dag, hundra raster omkring sig, och hans hörsel är så fin, att han hör gräset växa på jorden.
Mot Loke har han ständigt hyst ovilja, och genom sin skarpsynthet och oaflåtna vaksamhet har han mer än en gång omintetgjort dennes listiga anslag.
13) Ull.
Innan Sif, den guldlockiga disen, vardt Tors maka, hade hon varit gift med Ivaldesonen Egil, den store bågskytten och skidlöparen, och med honom födt sonen Ull, som blef en mästare i sin faders idrotter och därför kallas bågeguden, jagtguden, skidguden.
När Sif giftes med Tor, vardt äfven Ull upptagen i Asgard och fick gudarang.
Ulls skidor äro ett konstvärk från Ivaldesönernas värkstad; de kunna, i likhet med hans faders, begagnas å vatten, såväl som å land, och de kunna äfven begagnas som sköld.
Ull är vacker, smärt och smidig och i allo en utmärkt stridsman.
Därtill kommer, att han har en herrskares och styresmans egenskaper.
När i ofredens tidsålder ett krig uppkom mällan asarne och vanerna och desse senare vordo ensamme herrar i Asgard, satte de fördenskull Ull i Odens högsäte och gåfvo honom Odens namn och herrskarerättigheter.
Som redan är omtaladt, vordo i oskuldstiden två varelser af jättestam upptagna i Asgard:
Loke och Gullveig.
Loke och hans bröder Helblinde och Byleist äro söner af orkan- och åskjätten Farbaute (»den med fördärf slående»).
Orkanens skyfall och störtskurar, som genom de uppsvällda floderna förmäla sig med hafvet, gåfvo upphof åt Helblinde, som blef gift med hafsdjupets jättinna Ran.
Orkanens hvirfvelvind gaf upphof åt Byleist (»den östlige stormaren»).
Ett ljungeldsslag från orkanen födde Loke till världen.
Hans moder är Laufey (»blad ön», d. v. s. den af orkanblixten träffade trädkronan).
Det våldsamma i Farbautes skaplynne visade sig ej på ytan af hans son Lokes, så länge han gick fritt omkring i Asgard, utan först sedan han vardt i fängsel nedlagd i sin pinohåla.
Därifrån åstadkommer han jordskalfven.
Det var på smygvägar han förberedde en kommande världsbrand, och till utseendet var han förledande och till laterna inställsam.
Loke var en fin iakttagare af andras skaplynne, och när han upptäckt deras svaga punkter, visste han att utlägga frestelser i enlighet med dem.
Vid sina planers uppgörande tänkte han långt framför sig och förstod inrätta dem så, att hans allra värsta såge ut att vara de fördelaktigaste och bästa.
Kvickhet, lastbarhet och bottenlös elakhet förenades i hans natur.
Gullveig är Loke lik, ja värre och, i grunden af sitt väsen, förfärligare än han.
De arbetade i endrägt tillsammans på gudarnes och världens fördärf.
Gullveig, som först framföddes af rimtursen Rimner, vardt tre gånger född till världen af olika jätteföräldrar och tre gånger af gudarne bränd.
Det oaktadt lefver hon ännu.
Hon är en och tre på samma gång, och det är på henne den Ragnaröksiande sången (Völuspa) syftar, när den talar om »de tre förskräckliga tursamöar», hvilkas ankomst från Jotunheim gjorde slut på frids- och guldåldern.
Bland de gudinnor, som bo i Asgard, hafva här ofvanför redan omtalats Frigg, Sif, Nanna, Idun, Skade, Gerd, Fröja och Eir.
Om Frigg må nämnas, att ehuru hon är god maka, likasom hon också är öm moder, har hon dock ofta sin vilja för sig och gynnar andra gunstlingar bland människors barn än Oden.
Hon ingriper gärna i sin makes befattning med folkens och samhällenas öden, och det har händt, att när ett folk, hvars motståndare haft Odens ynnest, vändt sig med böner till Frigg, hon förstått ställa det så, att Oden sett sig föranlåten att skänka hennes skyddslingar segern.
Oden har berömt hennes förutseende och tystlåtna klokhet.
Frigg har en syster Fulla, som är hennes förtrogna och förvarar hennes smycken.
Fulla är nära vän till Nanna, Balders maka.
Emedan Fulla är himladrottningens syster, bär hon, till tecken af sin värdighet, ett diadem.
Asgard har många präktiga gudaborgar.
Förnämst bland dem är Odens borg Valhall.
Det namnet, som betyder »de på slagfälten kårades hall» hade borgen icke i begynnelsen, utan fick det under ofredens världsålder, sedan krig uppkommit i Midgard.
Den kallas äfven Bilskirner1.
Det närmaste området kring
Valhall heter Gladsheim, och där växer lunden Glaser, »som står med gyllne löf utanför Odens portar».
Vidsträckt och guldstrålande står Valhall på Gladsheims mark.
Salen, där asagudarne samlas kring sin fader och där de kårade få säte kring dryckesborden, är bjälkad med spjutskaft, taklagd med silfversköldar och bonad med guldbrynjor och vapen.
Valhall har 540 stockvärk och 540 portar, dessa så stora, att när en gång Ragnarökstriden kommer, skola genom hvarje port 800 einheriar (kårade hjältar) på en gång tåga ut.
Och dock är det endast halfva antalet einheriar, som bor i Valhall; den andra hälften kåras af Fröja och bor hos henne.
Einheriarne tillbringa sina dagar dels med fäster, vid hvilka sköna stridsdiser, valkyriorna, räcka dem de fyllda dryckeshornen, dels med stridslekar på Asgards slätter.
Drycken, som de dricka, framprässas ur världsträdets kronas saftiga blad, som innehålla mjödet från Mimers källa, blandadt med safterna från Urds källa och Hvergelmer.
Vid måltiderna framsättes maten såväl för Oden, som för alla hans bordvänner, men han ger sin andel till Gere och Freke, som ligga vid hans fötter.
Han lefver själf allena af mjöd, när han vistas i Valhall och icke underkastar sig andra lefnadsvilkor.
Fröjas område i Asgard heter Folkvang, och den stora praktfulla sal, hvari de kämpar, som hon kårat, vistas, heter Sessrymner.
Den borg, som Balder i Asgard bebodde, är Glitner; den har guldbjälkar och silfvertak.
Efter Balders förflyttning till underjorden är hans son Forsete herre i Glitner, och han själf bor i Breidablik på Glansfälten i underjorden.
Minst af alla områden i världen har detta blifvit fläckadt med ondt.
Tors område i Asgard heter Trudheim och Trudvang.
Flere gudar och gudinnor hafva sina borgar och odalmarker belägna annanstädes än i Asgard.
Det är redan förut berättadt, att Heimdalls borg
Himmelsvärnet är byggd i yttersta Norden vid Bifrosts brohufvud därstädes, och att Njords odalgård
Noatun är väster om världshafvet i Vanaheim.
Skade bor hälst i sin faders land Trymheim, på hvars fjällsidor och slätter hon går på skidor och jagar.
Fröj vistas mäst i Asgard; men det rike han beherrskar är Alfheim.
Ulls odalmarker, Ydalarne, äro belägna kring hans fader Egils borg, Ysäter, vid det vatten, kalladt Elivågor, Raun och Gandvik, som skiljer det stora Svitiod från Jotunheim.
Dessa marker kallas Ydalarne (»bågarnes dalar») emedan Egil och Ull äro de ypperste bågskyttarne.
Vidar den tyste har också ett landområde, Vide, bevuxet med ris och högt gräs; det utgör en del af Vigrids stora slätt, på hvilken Ragnarökstriden skall utkämpas.
TORS OCH EGILS VÄNSKAP. IVALDESLÄGTEN.
Såsom den gamle jätten Vaftrudner själf sagt, ha jättarne ett ondt gry i sig, och det tjenade i längden till föga, att de hade blifvit upptagne i det fredsförbund, som makterna i oskuldstiden slöto med hvarandra.
Jättarne tillväxte och förökade sig i Jotunheim, och sedan de blifvit talrika, och deras manstarka slägter fått sådana höfdingar som Hymer, Geirraud och Gymer, dröjde det icke länge, innan de lade i dagen sitt onda sinnelag mot gudarne och mot människorna, som under gudarnes hägn bebygga Midgard.
Det första förebudet till fiendskap mällan gudarne och jättarne inträffade i jätten Vingners gård.
Det är förut omtaladt, att
Oden hade anförtrott åt Vingner och hans hustru Lora att uppfostra Tor.
Gossen visade tidigt ovanliga kroppskrafter och var redan vid tolf års ålder väldigt stark.
Vanligen råder ett godt och trofast förhållande mellan föräldrar och fosterbarn; men här slutade förhållandet så, att Tor ihjälslog både Vingner och Lora.
De forntidssånger, som besjungit denna tilldragelse och omtalat dess orsak, äro förlorade; men när man betänker, huru i grunden välvillig
Tor är, och att han aldrig lönat godt med ondt, samt att de allra fleste jättar visat ett otillförlitligt sinnelag, så är det troligt, att Vingner och Lora, anande i sin fosterson en framtida farlig jättefiende, ville förrädiskt bringa honom om lifvet, och att han till billigt straff härför drap dem.
Säkert är, att han från Vingners gård medförde som segerbyte den stenhammare han sedan alltid nyttjat mot jättarne, utom under den korta tid, då han egde en järnhammare, som Mimersonen Sindre smidde åt honom.
Stor syntes likväl den från Jotunheim hotande faran icke vara, så länge höfdingarne för den gränsvakt, som var uppställd mot Jotunheim, nämligen Ivalde och hans söner, höllo den trohetsed de svurit gudarne.
Desse alffurstar, som fått sig vakten anförtrodd längs hela det vattendrag, som från Hvergelmers källa rinner upp till jordytan och skiljer Midgard från Jotunheim, hade växtlighetsdiser till systrar och hustrur och voro således äfven genom slägtskapsband knutna till de makter, som skydda världsträdets grönska och gifva Midgardsboarne skördar.
Bland de tre Ivaldesönerna sysslade Valand mäst i sin smedja, där han smidde gudasmycken och växtlighetsklenoder och därmed gagnade den sak han svurit att tjena.
Fröj, hans fosterson, vistades ofta hos honom.
Det var därför de båda andra bröderna, som bevakningen af Midgards norra utkant närmast ålåg, och Egil utmärkte sig särskildt för oförtruten och tapper vakttjänst.
Hans första hustru hette Groa.
Han bodde med henne å Ysäter, en väl omgärdad, behagligt inredd och guldprydd borg vid Elivågor.
Där fanns en under honom lydande besättning af krigiske alfer.
Enär Egil och Groa länge voro utan barn, upptogo de som fosterbarn en gosse, Tjalve, och en flicka, Raskva, som de hittat i en damm.
Emedan Egil var den ypperste af alla bågskyttar, kallades han också Örvandel (»pilskötaren»).
Tor, hvilken alltsom oftast besökte gränslandet, för att ha ett öga på jättarne, var Egils gode vän och plägade alltid vid sådana besök taga in hos honom.
Ofta plägade också Groa vistas i Tors hem, Trudvang, när Egil, ensam eller med sina alfer, gjorde ströftåg på Elivågor och å jättekusten.
Landet, Svitiod det stora, där bröderna bodde, var guldrikt.
Dess nordligaste älfvar flöto på bäddar af guldsand.
Ivalde, brödernas fader, var den förste herrskaren öfver det stora Svitiod, hvaraf svearnes land är den sydligaste delen.
Norr om dem beherrskade Ivalde ett skidlöparefolk, skridfinnarne.
Han kallas fördenskull äfven Finnkonung.
Han var en väldig dryckeskämpe och lika skicklig att handtera spjutet som Egil bågen.
SYNDENS OCH OFRIDENS TIDSÅLDER.
TROLLDOMSRUNORNA.
Ofvan är berättadt, huru gudarne sände Heimdall till urmänniskorna, för att lära dem seder, nyttiga och prydande konster och heliga runor och runosånger.
Heimdallsrunorna – så kunna vi kalla dem – hade det ändamål att göra människorna gudfruktiga och visa, samt rättfärdiga och hjälpsamma mot hvarandra, och att förläna dem makt att kufva eld och vind, när dessa uppträdde skadligt.
De voro till för att »människor frälsa, lugna hafvet, fågelsång tyda, dämpa eldar, sona och döfva (smärtor), sorger häfva».
De skänkte läkekraft och tröst för jordelifvets kval och gåfvo läror för den vandel, som leder genom döden till saligheten.
Men redan i urtiden uppträdde en ond makt, för att motvärka och förstöra de goda inflytelser, som Heimdallsrunorna utöfvade på människoslägtet.
Det var en jättekvinna, Gullveig, tursen Rimners dotter, en ättelägg af frostmakterna, skapelsens fiender.
Hon var vacker, hon som Loke, och upptogs likasom han i Asgard som gisslan från jättevärlden.
Ur hemlighetsfulla djup i sitt eget väsen hade hon hämtat ingifvelserna till de konster, med hvilka hon kom att förföra gudar och människor.
Hon förstod att gifva skadliga krafter åt föremål, som i sig själfva voro oskadliga; hon uppfann den onda säjden, hvarmed man kan trolla ofall, sjukdom och död på människor.
Från sin säjdstol utlärde hon de trollspråk, hvarmed skadefröjden alltsedan velat vålla ofred och olycka, slå med sinnesförvirring, sjukdom och död.
Hon hade Lokes inställsamma later, och det dröjde länge, innan gudarne trodde henne om ondt.
Hon var Friggs tjenarinna och lyckades tillnarra sig Fröjas förtroende.
Slutligen upptäcktes hvilka onda konster hon påfunnit, och att hon sökt locka Fröja att säjda.
Gudarne förfärades öfver de onda följder, som hennes trollkonster skulle få, ifall de spredes.
De dömde henne att dö i eld och värkställde domen på henne.
Det var svårt för lågorna att beröra henne.
Och hennes hjärta, hvari hennes själ låg förborgad, kunde elden endast halfsveda, ej förbränna.
Det var »urkallt» som etterdropparne, hvaraf Ymer bildats.
Loke, som åsett förbränningen, letade i hemlighet i askan, fann där det halfsvedda hjärtat och slukade det.
Det hade en underlig värkan på honom.
Han kom därigenom att föda en orm till världen.
Ormen kastades i hafvet och växte där med stor hast.
Redan en icke lång tid därefter var han hafvets största vidunder.
Och under århundradenas lopp växer han så, att han kommer att ligga i ring på hafsbottnen rundt omkring Midgard.
Han kallas därför Midgardsormen.
Han växer i kapp med ondskan på jorden och är fullvuxen, när fördärfvet nått sin höjd och världsförstörelsen nalkas.
Gullveigs första förbränning inträffade vid fridsålderns slut.
Hvad som sedan hände henne skulle, för ordningens skull, längre fram berättas; men redan här må dock något däraf meddelas.
Den döda Gullveigs själ skulle ha stannat i Nifelhel bland hennes stamfäder rimtursarne; men så stor var hennes trängtan att göra ondt, att hon väl däraf fick kraft att komma tillbaka, och hon föddes på nytt af andra jätteföräldrar.
Hon uppträdde då under annat namn, och att hon var Gullveig visste utanför Jotunheim ingen mer än hon själf och Loke.
Efter sin andra födelse kringvandrade hon i Midgard, där hon kallades Heid (ett namn, som i aflägsen forntid betydt »trollkvinna»).
Heimdall gick med heliga runor från gård till gård i Aurvangalandet, gick hon från gård till gård därstädes med sina oheliga, »alltid efterlängtad af elakt kvinnfolk».
Hvad ondt hon därmed gjorde kan icke mätas och icke skildras.
Äfven i Asgard lyckades hon innästla sig.
När gudarne upptäckt hvem hon var, brände de henne för andra gången med samma påföljd som den förra.
Loke efterletade och fann hennes hjärta obrändt i askan.
Han slukade det och födde till världen Fenrersulfven.
Hon pånyttföddes, och hon brändes tredje gången.
Äfven då fann och slukade Loke hennes hjärta.
Då födde han till världen pästjättinnan Leikin (med orätt kallad Hel), som blef drottning öfver rimtursarne och sjukdomsandarne i Nifelhel.
JÄTTARNE VILJA UNDERRÄTTA SIG OM TORS STYRKA.
Tor hade dräpt
Vingner och Lora, gingo bland jättarne rykten, att han var omätligt stark och af obetvingligt mod.
Det var för dem af vigt att få veta, huru härmed förhöll sig, och om Tor kunde vara så farlig för dem som det påstods.
Och så uppgjorde de med Loke, att han skulle egga
Tor att göra ett besök hos eldjätten Fjalar, höfding för Suttungs söner och mer än någon annan förfaren i trollkonster.
Fjalar och hans stam bo icke i det egentliga Jotunheim, det nordliga, utan söder ut i ett underjordiskt land med djupa och skumma dalar.
Tor, väpnad med sin hammare och följd af Loke, gaf sig på färd.
Till en början var vägen den vanliga, öfver
Bifrost ned till dess södra broände, samt öfver några underjordsfloder, som genomvadades.
Därefter hade man att klättra ned i Fjalars »djupdalar» och fortsätta vandringen där.
Den var icke af det upplifvande slaget: ingenting vackert var att se, snarare mycket, som kunde göra en kuslig till mods.
Tor och Loke vandrade länge genom halfmörker, därefter genom mörker, och slutligen, när de blifvit rätt trötta, var det nästan som natt omkring dem.
Dock kunde man skymta nära föremål.
En skog syntes ligga tätt framför dem, och öfver den skönjde de en människoliknande skepnad, alldeles ofantligt hög.
Skogen syntes som busksnår i jämförelse med honom.
I detsamma hördes brak och buller, som om en tung kropp fallit öfver en mängd träd och buskar och brutit dem, och jätteskepnaden var försvunnen.
Loke blef rädd eller låtsade vara det.
Bredvid sig märkte han en klippa eller hvad det kunde vara, med en bred öppning, nästan så stor som klippväggen, hvari hon var.
Loke tog sin tillflykt dit in, och Tor kom efter.
Inne i grottan var åt ena sidan en tämligen trång och kort gång.
Dit kröp Loke in och gömde sig.
Han ställde sig som vore han alldeles förskrämd.
Tor satte sig i sidogångens öppning med handen om hammarskaftet och afvaktade hvad komma kunde.
Kort därefter uppstod ett besynnerligt, långdraget, snöflande och rullande dån, som vardt allt förfärligare och liknade en underjordisk åska.
Marken gungade, och grottan, hvari Tor och Loke gömt sig, skälfde i sina grundvalar.
Det var jordbäfning, och den blef långvarig.
Med korta uppehåll förnyade sig de rullande dånen och de dem åtföljande jordskalfven hela natten.
Tor själf tyckte, att detta var hemskt, hälst mörkret var så tjockt, att man ej såg hand framför sig.
Ändtligen var det, som om mörkret förtunnats så pass, att det var möjligt att nyttja sina ögon.
Då gick Tor ut och späjade, så godt det lät sig göra i dunklet på den bäfvande skogsmarken, där träden vacklade på sina rötter eller redan lågo kullslagna.
Loke följde honom efter.
Då upptäckte han ett par fötter, större än en storvuxen man, och vid dem ett par ben, långa i förhållande till fötterna, och en bål, hvars flåsande bröst höjde och sänkte sig, och slutligen ett hufvud, ur hvars mun och näsborrar det jordskakande dånet kom.
Helt visst var det jätten, som Tor hade sett, innan han gick in i grottan.
Jätten sof och snarkade.
Tor vill annars aldrig slå sofvande man; men nu förekom det honom nödigt att göra ett undantag.
Han lyfte hammaren och lät den med asakraft slå ned på jättens panna.
Denne grinade litet i sömnen, men pannan var hel, och han fortfor att snarka.
Då spände
Tor sitt starkhetsbälte hårdare kring midjan och slog än ett slag.
Men utan större värkan.
Han slog ett tredje.
Då vaknade resen, förde handen till tinningen och mumlade, att ett blad eller barr måste fallit ned från trädet ofvanför och väckt honom.
Tor kände sig häpen och visste ej annat än fråga, hvad han hette.
Han svarade, att han hette Skrymer; »men om ditt namn behöfver jag ej spörja», sade han; »jag vet, att du heter Asator».
Därpå satte han sig upp, såg sig omkring och sade: »jag lade från mig en vante, när jag skulle gå till hvila i går kväll,» och därmed räckte han ut armen och tog sin vante, och Tor fick då se, att det var den som han och Loke om natten vistats i, och att sidogången var tumfingern.
»Om du ämnar dig till Fjalars», tillade han; »så tag dig i akt!
Där finner du män, som äro svårare att ha att göra med än jag».
Tor frågade närmaste vägen till Fjalars gård, och Skrymer utpekade riktningen.
Därefter reste han sig med hela sin längd och var med några steg försvunnen ur Tors åsyn.
Om nu, såsom sannolikt är, Loke rådde Tor att vända om, så skämdes dock Tor att göra det, utan fann han det bättre anstå sig att fortsätta äfventyret, hvilken utgång det än finge.
Mörkt eller halfmörkt var det ännu alltjämt, ty någon riktig dager har Fjalars rike aldrig.
När de gått ett drygt stycke väg, skymtade framför dem en den största byggnad, mer högrest, tycktes det, än Valhall.
Snart stodo de framför porten till omgärdningen.
Den kunde Tor ej få upp; men han kröp in mellan spjälarne i stängslet, och Loke följde honom.
Nu sågo de framför sig en väl upplyst sal, hvars dörr var uppslagen, och de stego in.
Fjalar satt där i högsätet, och på bänkar kring väggarna sutto hans fränder och husfolk.
Så långa som Skrymer voro de på långt när icke; men de fleste likväl så stora, att Tor i jämförelse med dem torde liknat en halfvuxen pojke.