Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och nu tömma vi skålen för parets lyckliga resa både härifrån och genom lifvet! » Albert Svingler vände sig mot Davida; hon tryckte näsduken för sitt ansikte och störtade ut.
Notarien följde henne.
En knapp halftimme därefter åkte de i h ärad sskrifvårens täckvagn från Mariero.
Deras kofferter skulle sändas efter dem se- nare.
Denna ofrivilliga förlofning blef aldrig till- kännagifven i tidningarna; men samma år, i december, lästes däremot under rubriken vigde: Häradsskrifvaren Albert Svingel och fröken Vivi Holmbo, Mariero.
Han hade sålunda lyckats återknyta för- bindelsen med sin första fästmö.
* • * * I fjol lästes på husknutar och plank i en af våra fabriksstäder, att patron von Diinker ämnade hålla en serie föredrag öfver det be- rättigade i de socialistiska agitationerna.
Hans titel, som tillkännagaf, att talaren var jord- brukare, drog folk, men bland åhörarne fanns åtminstone en, som visste, att den in bitne sportsmannen icke mera egde eller odlade så mycket som en landsbredd jord, utan nu bara lefde af denna Dya sport.
Vid utgången från föreläsningslokalen hör- des en karl fråga sin granne: sGår du nu med till frälsningsarméens sammankomst?
D e ha en otroligt vacker kadett där. » » En flicka? » » Förstås.
Hon trängde sig just nyss fram till föreläsaren här, då han gick in, räckte fram ' Stridsropet ' och bad, att hon måtte få frälsa honom. » » Vet du händelsevis hvad hon heter? » » Ja visst, Davida Behrén. » » Äfven hon är en inbiten sportmänniska, » tänkte någon, som, inklämd bland folkhopen, hörde det korta samtalet.
Om prydandet af våra hem.
Af Clementine von Braunmlihl.
gammalt material kunna de möjligen ännu pryda ett antikvitetskabinett eller en atelier; i brist på sådana rum må de få vandra till evig hvila.
Men på hvad vis kunna då våra damer ge- nom eget arbete bidraga att smycka sina hem?
Genom hvarje prydnad, som de förfärdiga med smak och stil och anbringa på passande plats.
Stil och smak äro grundbetingelserna för hvarje kvinnlig konstnärlig verksamhet.
Det beror sannerligen icke på huru mycket, utan på huru.
Hvad detta huru mycket anbelan- gar, felas då i våra dagar intet mer.
Våra slöjdskolor, privatateliererna, de illustrerade modetidningarna och mångfaldiga boklädsverk gifva anvisning att lära och utföra en massa kvinnliga handarbeten.
Utom alla slag af bro- derier, som nu en gång för alla höra till da- mernas gebit, dragas keramiken, läderplastiken, glödritningen, olika sorters målning, etsning, knyppling, konstgjorda blommor, gobelinsimita- tion m. m. inom det kvinnliga handarbetets krets.
Förtjänar då också utförandet af alla dessa arbeten alltid sitt namn?
Vi få skilja på två olika arter af arbeten: sådana, vid hvilka tillverkarinnan endast öfvertar den tekniska de- len, och sådana, vid hvilka hon äfven skall uppfinna själfva teckningen, den konstnärliga delen.
I det förra fallet kan det kanske vara nog, om hon, utom den rent manuella färdig- heten, kunskapen om utförandet, äger tillräck- lig smak för att välja det bästa bland befint- liga maner och mönster.
Alltid går hon säk- rare till detta val af det goda och bästa, om henne3 smak är skolad genom studiet af det skönas och det riktigas lagar, genom kunskap om stilen.
Men alldeles oundgängligen nödvändig är denna stilkunskap, om någon af våra damer själf befattar sig med den konstnärliga delen af sitt arbete och därigenom höjer sig till hvad som naturligtvis ej blott fordrar känne- dom om stil, utan äfven verklig förmåga, med ett ord konst!
Vi / i komma nu till en andra grundsats, som y bör leda våra damer vid prydandet af deras hem — ordningskärlek — och beröra därvid de hundratals små och större prydnadsföremål, som skulle tjäna till bosta- dens smyckande.
Ja, skulle!
Jag måste då genast börja som en af mina bekanta, som tid emellan lät barnens alla sön- derbrutna leksaker, fruns alla smutsiga dons d ' amitié försvinna, då de voro en styggelse för hans ordningssinne.
I hvarje hus samlar sig genom anhörigas välmening och smaklöshet, genom släktingars och bekantas vänlighet en sådan hop onyttigt prydnadskram, att man verkligen inte kan göra något bättre än att då och då rymma ut det, äfven med risk att kalla fram kära fruns tårar.
Men om hon öfverhufvud vill göra anspråk på att draga sitt strå till hemmets prydande, så måste hon börja med att aflägsna från detsamma allt, som icke pryder, som icke är skönt.
På så sätt bi- drages ofta negativt mera till hemmets pryd- nad än positivt.
Alltså, bort med allt smut- sigt, som ej kan rengöras, allt sönderbrutet, som ej längre kan begagnas, allt af dåligt ma- terial och allt smaklöst, som stöter sinnet för skönhet och soliditet — bort med det, eller förvisa det undan världens blickar till någon gömma för fromma minnen I Alla kittade eller trasiga glas, zinkadt porslin, majolika och sten- krus må bannlysas från buffeten; i den mån de äro vackra och värdefulla, kunna de möj- ligen finna plats på matsalens dörrkrön och panelhyllor.
Bort med den fläckiga borddu- ken, med den suddiga soffkudden, den slitna gardinen!
Äro dessa föremål af värderikt, I båda fallen kunna vi endast då tala om konsthandarbete, när såväl betingelserna tek- nisk fulländning som konstnärlig skönhet och korrekthet uppfyllas, och endast dylika arbeten kunna dana en prydnad för våra hem.
Men kunna vi nu fordra af våra damer, att de skola bli konstnärinnor för att bidraga till hemmens smyckande?
Rättfärdiga resultaten den stora tidsspillan, årslånga inträngande stu- dier?
Fordra det kunna vi icke, men uttala det som en önskan och äfven försöka något litet belysa resultaten af ett dylikt företag.
Hela vårt konstindustriella lif och därmed en nationalekonomisk fråga af största betydelse beror af vexel verkan mellan producenten och konsumenten.
Den sistnämnde är den afgö- rande.
Fabrikanten rättar sig efter den kö- pande publikens smak.
Men nu är det ett egendomligt, ehuru — om vi ta vår kvinno- uppfostran i betraktande — nog så förklarligt faktum, att endast den blifvande producen- ten, men icke den mycket viktigare konsu- menten noga och exakt utbildar sig.
Med an- dra ord: att endast sådana flickor få lära sig konstnärlig färdighet, som skola förtjäna sitt bröd därmed.
Vore det inte mycket viktigare, att de ägande kvinnorna, de som köpa konst- och konstindustriella artiklar, hade det rätta skön- hetssinnet och begreppet om det i bästa me- ning stilrena?
Hvilken socialpolitisk makt hvi- lar icke i kvinnans händer!
Hvartill tjäna alla bemödanden från regering och korporatio- ner att höja den fosterländska konstindustrien, när kvinnorna fortfara att hämta sitt siden från Frankrike, sina spetsar från Belgien och sina broderier från Schweiz?
Ha vi ej själfva
lika god smak, och stämmer den ej bättre öfverens med hela vårt väsen?
Och om kvin- norna säga, att det franska sidenet och de belgiska spetsarne äro bättre än de inhemska, så svarar jag dem: gif blott de inländska till- verkarne motsvarande uppdrag, och de skola lösa dem lika väl som deras främmande kon- kurrenter.
Oeh hvilken andlig vinning skulle ej kvin- norna hafva af detta studium af konstindu- strien!
Med hvilka lapprisaker, hvilka onyttig- heter tillbringa ej döttrarna i våra lyckligare lottade familjekretsar sin tid, från det de lämna pensionen, till dess de gå i brudstol!
Skulle ej denna tid få ett helt annat värde för dem, om de använde den till allvarsamt arbete, till ett samvetsgrannt studium, i stället för att de nu låta allt, hvad tankearbete vid deras syss- lor heter, utföras af andra?
Oeh när då den unga kvinnan trädde in i sitt eget hem, med hvilken helt annan känsla skulle hon ej be- trakta möbler, taflor, tapeter, j a, hvarje pry- dande småsak, om hon själf hade valt allt, om det vore förfärdigadt efter hennes smak, hennes anvisning, hennes utkast!
Hemmets skönaste prydnad är dock den konstnärligt och estetiskt bildade hustrun själf, genom sitt sinne för allt skönt och ädelt, genom sitt deltagande i mannens intressen, genom det anderika lif, hon förmår ingjuta i umgänget genom sitt in- flytande på vården af hennes dyrbaraste egen- dom — hennes barn.
racht.
Hennes man lämnar Berlin för att öfvertaga en annan diplomatpost.
Fru v. Colemine har efter sin vistelfe härstädes i morganatiskt äktenskap va- rit förenad med storhertig Ludvig I V af Hessen, hvilket äktenskap dock redan upplöstes före stor- hertigens död.
Vackra donationer.
Nyligen aflidna änkefru Margareta Liedberg i Sundsvall har donerat 70,000 kr.
till enskilda, 20,000 kr.
till sjömanskapellet i Sundsvall, 5,000 kr.
till Evangeliska fosterlandsstif- telsen samt återstoden af sin förmögenhet till fon- derna för inrättande af ett barnsjukhus och ett hem för vanvårdade barn i Sundsvall.
* Sarah Bernhardt kommer ej.
Sarah Bern hardts annonserade turné till norden har uppskjutits på obestämd tid till följd af de med koleran före- nade svårigheterna.
Man synes nu vilja taga igen den genom den beryktade strejken förlorade tiden; inom en veckas tid ha ej mindre än 5 operarepriser gifvits.
Den nya säsongen öppnades, som förut nämndt, på onsdagen i förra veckan med uppförandet af Ivar Hallströms » Den bergtagna ».
Ingeborgs roll utför- des nu för första gången af fru Brag, hvilken för- tjänar erkännande för det samvetsgranna sätt, hvar- på hon söker lösa sin uppgift.
Stämman räcker vis- serligen ej till i höjden, men har dock vunnit åtskilligt genom en förståndigare behandling.
Ber- gadrottningens parti uppbars af fröken Wolf, hvars ståtliga gestalt väl passar till denna roll, men hvars präktiga altstämma genom det pressade sångsättet alldeles förfelar den verkan, hon skulle ha, om to- nen framkomme mera öppen och klar.
H r Odmann sjöng Bergakungens parti vid den bästa disposition och skördade välförtjänt bifall.
Likaså hr Lundqvist som gamle Ulf.
Operan gick för öfrigt väl under hr Henncbergs anförande.
Salongen var i det när- maste fullsatt.
Fredrika Limnells jordfästning ägde den 16 dennes kl. half 4 e. m. rum i Klara kyrka med mycken högtidlighet.
Under tonerna af en ståtlig sorgmarsch, komponerad och utförd af församlingens På torsdagen gafs » Regementets dotter » med fru organist, hr Gustaf Petersson, inbars kistan och ned- Östberg i titelrolen.
Bedan vid sitt första inträde sattes på en katafalk i det med blommor rikt smyc- hälsades den celebra » gästen » med en applådstorm kade koret.
Därefter uppstämde en blandad kör, så intensiv, att den klarligen ådagalade, det publi- bestående af forna elever vid Musikaliska akademien ken icke har lust att tänka på någoa skilsmässa från och medlemmar af k. Operans personal, Cherubinis mäktigt gripande hymn » Introitus », hvarpå kyrko- sin förklarade gunstling.
Och upprepade gånger så herden d:r Staaff trädde fram till båren för att för- väl under som etter akterna blef fru O. föremål för rätta jordfästningen.
Grifttalaren höll en kortare publikens hyllning, hvilken utom applåderna tog religiös betraktelse och öfvergick därefter till att or- sig uttryck i en präktig lagerkrans och inemot ett halftjog buketter.
Men så torde ock Maries roll säl- da om den hädangångnas stora välgörande verksam- het, hennes sällsynta bildning, begåfning och in- lan, om ens någonsin, hafva erhållit ett både hvad sång och spel angår mera förträffligt utförande.
Fru tresse för literatur och allmänna frågor.
Härefter O. sekunderades särdeles väl af hr Sellergren, hvil- utfördes ett stycke af Saint-Saens för solo, orgel ken som Sulpiz har en af sina bästa uppgifter.
Hr och obligatvioloncell, hvarvid solopartiet sjöngs af Strandberg utförde Tonios parti samvetsgrant och fru Dina Edling.
musikaliskt, ehuru väl tamt.
H r Grafströms Hor- Bland den stora skara — kyrkan var nästan fylld tensius förtjänar ock erkännande.
— Efteråt uppför- — af bekanta och obekanta, som infunnit sig för att des en af Bournonvilles balletter kallad &gt; Kärleks- bjuda den så allmänt kända och saknade aflidna farväl, spådomar », förtjänstfullt utförd af fru Thelander samt märktes, förutom anförvandter, många af hufvudsta- fröknarna Brandt och Lindzén.
dens mera framstående representanter för vetenskap, I söndags uppfördes inför en till sista plats full- konst och literatur samt medlemmar af styrelserna för de många föreningar och stiftelser, i hvilkas ar- talig publik Boitos fortfarande lika populära opera bete den bortgångna tagit en så verksam del, och » Mefistofeles ».
Afven här skördade fru Ostberg som Margareta-Helena verkliga triumfer.
Särskildt för- hvilka hon så frikostigt understödt.
Ehuru den af- tjänar hennes utförande af fängelsescenen, fint tänkt lidna i lifstiden undanbedt sig alla blommor och och i alla detaljer förträffligt utarbetad, det största kransar, var kistan likväl höljd af dylika.
erkännande.
Hr Odmann återgaf Faust med lif och värme, sången kliDgade härligt som vanligt, och * spelet var bättre, än vi förut sett i denna roll, sär- Afliden på sin sons bröllopsdag.
Den 14 skildt i epilogen, Faasts död, där hr Ödmanns spel dennes firades härstädes å Grand Hotel ett lysande blef verkligt gripande.
H r Nygren som Mefistofeles bröllop, bevistadt af snart sagdt hela hufvudstadens bemödar sig synbarligen att göra sin sak så sam- förnämsta aristokrati, då regementspastorn Fritz Be- vetsgrant som möjligt.
Ledsamt nog räckte dock skow sammanvigde fröken Maud von Bosen, dotter ej alltid firmågan till.
Kosten låter ofta hård och af öfverstekammarjunkaren grefve C.
G. von Bosen klanglös, och öfver spelet hvilar något matt.
Ofriga och hans aflidna maka, född Moore, samt löjtnanten rollinnehafvare gjorde sitt bästa.
Orkestern skötte vid Lifgardet till häst Oscar Fleming Holtermann.
sig väl under hr Hennebergs erfarna ledning.
Samma dag på aftonen afled i sin bostad härstädes I måndags och tisdags gåfvos operorna » Konung brudgummens moder,fru Sigrid Johanna HoltermanD.
för en dag » och » Leonora », hvilka föreställningar vi född friherrinna Fleming af Liebelitz, äoka efter dock ej hade tillfälle bevista.
hofmarskalken Markus Holtermann från Norge, ef- ter ett långvarigt lidande i en ålder af 65 och ett K.
Som vi redan i förra num- hälft år.
ret omnämnde, förde denna teater förliden lördag fram sin första nyhet för spelåret: Gustav Esmanns * treaktslustspel » Den kjeere fainilie », i Dramatiska F. d. fru v. Colemine, väl bekant här i teaterns öfversättning kalladt » Kära släkten ».
Den Sverige sedan den tid hennes man var anställd såsom köpenhamnska lokalton, som hvilar öfver de figurer diplomat härstädes, har i dessa dagar ingått nytt och familjeinteriörer, författaren med godmodig ironi äktenskap med ryske ministeisekreteraren v. Biche- målar, visade sig ingalunda hindra deras senterande af en stockholmsk publik, som godt kunde spegla inhemska drag i den danske dramatikerns teck- ning.
Grosshandlar Friis är en man, som så småningom arbetat sig upp till rikedom, och i den mån denna växer, får han genom sina döttrar släktförbindelser allt högre upp på samhällsstegen.
Den äldsta, Elise, är gift med en engelsk konsul, den andra, Emily, med en svensk baron med utpräglad böjelse att sätta om svärfars pengar, och till den yngsta, Ida, friar nu en veritabel grefve med det klingande namnet Maasenbjelm.
Ida tycker egentligen om sin kusin, den unge sjöofficeren Valdemar Nyström, men hon är bländad af den högförnäma nimbus, som omger Maasenhjelm, hvilken för öfrigt är en narr och trots sitt frieri till Ida fortfarande underhåller en tväty- dig förbindelse.
Detta upptäckes, men släkten bål- ler fortfarande på förbindelsen med grefveu — alt bryta den skulle vara skandal!
— utom Emily, som tappert förfäktar en motsatt åsikt, och lyckligtvis också Ida, som vaknar ur den förtrollning, hvari den lysande vapenskölden försatt henne, och nu skänker Valdemar sin tro.
Grosshandlar Friis hade i hr Backström funnit en tolkare, som förlänade åt typen mycket gemyt.
Måhända kunde man dock ha önskat litet mindre småborgerlighet och mera af haute finance öfver denne börsmatador.
De tre döttrarna hade enhvar vät afpassade representanter i fru Sternvall som den konventionella, kallt beräknande Elise, fru Rundberg som den lifliga, litet lättsinniga, men bjärtegoda Emily och fröken Svanström som en förtjusande täck och skär ung Ida.
H r Hartmans flotte skånske ba- ron var frisk och muntrande och hr Personnes fri- ande grefve inte precis sympatisk — det fordrade ju också rollen — men elegant och säkert genom- förd.
De öfriga uppträdande fyllde godt sina plat- ser, och stycket slog mycket lifligt an.
Det torde kunna motse en serie goda hus.
Familjen på Annedal.
Novell af Ä m t j Palm.
(Forts.) dforstens ögon följde riklningen af hans hand och i varseblefvo, hur en träplugg, som fanns i bott- nen på båten, till hälften dold af ett skott, bör- jade röra på sig, påtryckt af vattnet, som sipprade in, den vacklade mer o c h mer, och innan Torsten fick undan skottet, flög den ur o c h i sjön, under det en vattenstråle jämn o c h klar, strömmade in.
Med hvilken hastighet vattnet steg.
» Fort hitåt! » ropade Torsten till den andra bå- ten, som var på färd efter näckrosor utåt stran- den o c h först trodde det var skämt samt inga- lunda gjorde sig någon brådska, » fort hit, vi sjunka. » » Ös, Lisett, ö s, » fortfor h a n; han hade ögon- blickligt kastat sig ned för att med handen täppa hålet.
Henriette var dödsblek o c h tryckte Inga intill sig, hon sof den lilla, lugn i moderns famn.
» Jag kan ej simma, » sade Henriette doft.
Så mycket hon hann att tänka på denna korta stund.
Skulle Torsten lyckas rädda Inga?
Eller skulle de alla förgås?
Skulle det vara mycket svårt att dö genom drunkning, o c h skulle Inga någon gång sedan minnas henne, tänka på henne och hålla henne kär?
Hu, den mörka, hemska sjöbotten med odjur o c h murknade tågor!
» Henriette, » sade Annie sakta; hon hade hastigt tagit af sig skor och strumpor och var nu redo att låta klädningskjolen gå samma väg, » Henriette, var.
lugn lilla syster, du vet, att jag simmar som en fisk, anförtro mig Inga, o m så behöfs, jag skall föra henne i land, frisk o c h oskadd, jag ansvarar dig för henne med mitt lif, » fortfor hon med en ton _ af hängifvenhet, som stunden gjorde sublim.
» Os, Lisett, ö s!
R o på Gustaf! » uppmanade Torsten oupphörligt, han hade stuckit två fingrar i hålet o c h dämpade därigenom till en del vatten- flödet.
Gustaf dref med förtviflans styrka den tunga farkosten framåt.
312 Lisett öste som en maskin.
Henriette slet hatten från hufvudet, höll med vensta handen fast Inga och öste med den högra.
Annie följde hennes exempel.
Hur långt borta var ej den andra båten, de skulle aldrig hinna upp dem, de kunde j u ej ens ro riktigt!
» Om vi sjunka, Torsten, så tar jag Inga på min lott, » ljöd Annies röst mellan östagen, » du tar Henriette, och Gustaf och Lisett måste hålla sig fast vid de lösa brädskotten och årorna; ryck loss dem, då båten sjunker.
Sinnesnärvaro och lugn rädda oss, » sade hon och mätte afståndet mellan de båda båtarne, » de hinna ej upp oss. » Vattnet i båten tycktes ej stiga, men ej heller minskas oaktadt ösningen.
Tio långa minuter under rastlösa ansträngningar hade gått.
» Om vi kunna fortsätta så här, är det ingen fara, » sade Torsten, » vi närma oss land rätt bra, men jag tviflar på, att Gustaf förmår hålla ut, båten är tung som ett stenlass, den går djupt, raska tag, min gosse. » Och Gustaf tog raska tag.
» För Guds skull, bryt ej af årorna, » uppmanade Annie flämtande af ansträngning.
» Hör på, jag simmar i tand, det skall lätta båten betydligt, flere pund, » och utan att vänta på svar, kastade hon snabbt af den länga klädningskjolen, steg upp på aktersätet och försvann i sjön.
Henriette gaf till ett rop, som väckte Inga.
» Os och var lugn, » hördes Annies stämma bred- vid båten, där hon dök upp.
» Jag är nu här redo att taga emot Inga, om sä behöfs, hvilket jag ej tror.
Bravo, Henriette, du öser som en krona.
Här känner jag mig rikligt som i mitt element, vattnet är så skönt i afton, nu går båten lättare, sedan jag kom ur; ska vi kappas, Gustaf?
Så där, nu går det j u utmärkt, vi äro snart framme, litet extra nöje det här, » Annie gaf upp ett litet gladt skralt, där hon sam bredvid, » här är långgrundt, jag bottnar redan, » utbrast hon efter en stund, » faran öfver, litet uppiggande äfventyr i landt- liftvets lugn, » och hon skyndade upp bakom första enbuske på stranden o c h ropade åt Lisett att komma dit med klädningen.
När den andra båten ändtligen nådde stranden, voro de redan hemma; fotbadet hade ej varit an- genämt, hvarför de skyndade hem för att byta om kläder.
Glödgadt vin och varmt te gjordes i ordning åt de » förolyckade », som de kallades, och de andra tycktes ingenting ha emot att dela deras preser- vativ mot förkylning, » Henriette, » sade Annie en morgon till systern, då de möttes i salen, » jag får j u en kopp kaffe nere i köket hos Karin?
Ser du, jag ville så gärna göra en riktigt genomgående skogsprome- nad, innan jag reser till staden.
I dag är så vac- kert, klockan är bara sex, och jag hinner hem före frukostdags. » » Tänk, så tråkigt det blir, när du reser, » suc- kade Henriette.
» Åh, det är rätt väl, att ni bli af med oss, » sva- rade hon leende.
» Vi ha j u varit härute hela sommaren som vanligt, jag, Jöns och Maurice, innan hans skola började, för att inte tala om den föregående laddningen d ' Orseauer; vet du, jag har börjat fundera öfver, huruvida det är rält det här, ty det måste j u bli er bra dyrbart, men det tänker du inte på, du kära älskling, o c b Torsten säger ingenting, om han också tänker det; kan j u inte bära sig för er att hålla hushåll flere gånger större, än ni borde.
Du kära lilla Ettan, du skulle förstås taga af dig ditt egna sista par skor, om du därmed kunde bereda någon af oss blott ett nöje, du är så där dum, Gud skapar ibland någon gång, hvart tusende år, en sådan där liten engla- människa som du för att låta andra stackare spegla sig i och gå bort i en vrå för att ställa sig att skämmas. » » Men Annie, kära Annie, d u.
» » Se så, Ettan, var tyst och låt mig tala till punkt, jag börjar bli förståndig och tänker mer, än ni kanske tro, då ni ibland se mig munter och bekymmerslös som en speleman; men jag har många naturer, jag är ett riktigt mixtum kompo- situm, ett virrvarr af påbörjade, oafslutade, tra- siga karaktärsfragment, med få goda impulser och tjogtals dåliga.
Jo, jag har börjat fundera på, ser du, om inte ni, du och Torslen, ändå ba litet ekonomiska bekymmer — kanske inte precis be- kymmer, men något sådant där, fastän ni intet låtsas om.
Hur är det, Ettan? » » Ännu har det gått, Gud vare lof, m e n.
» » Jag kunde tro, att det ej var så alldeles bra. » » DUN » Det har j u varit missväxt ett par gånger, som du vet, men nu i år är hvetet så vackert, Torsten räknar på det. » Henriette suckade.
» Ettan, vill du lofva mig en sak? » » Det beror på, om jag kan så. » » Ack ja, hvad du kan, alltså afgjordt!
Jo, ser du, » fortfor hon med högre färg än vanligt, » ser du, jag har af mina klädpengar sparat ihop en liten treflig summa; du vet, att jag alltid varit en snål-Jans, ända sedan jag var alnshög, nu har jag fyrahundra riksdaler, som jag vill, att du skall taga som betalning för den tid jag varit hos er både somrar o c h vintrar.
Det är nog litet, det vet jag, men det är dock något. » » Men Annie, hur kan du.
» » Raraste Ettan, hur kan du neka mig att göra det som är rätt och billigt, du får inte tänka på bara mig, utan också på Torsten, Inga och dig själf.
Se så, du vill j a?
» » Nej, Annie, så länge jag kan.
» » Måtte den tiden aldrig komma, då du inte kan, men de där pängarne äro dina, o c h om du envisas att ej taga emot dem, blir det grundplåten till Ingas hemgift.
Jag är envisare än du tror, lilla syster, o c h nu går jag ner till Karin och dric- ker din skål i kaffe. » Och med en hjärtlig kyss skiljdes hon från systern.
Henriette stod och såg efter henne.
Den kära, älskade Annie, ack ja, gudnås, hon hade nog rätt, det unga hemmet var ej vuxet den tyngd, som pålades det.
Hjälpte det då icke, huru mycket de än arbetade!
Hur skulle allt gå?
Annie vandrade med raska steg öfver sand- gången ner till köksbyggnaden.
» God morgon, Karin, hur står det till i dag? » frågade hon en äldre kvinna med anletsdrag, som tydde på förgången, ovanlig skönhet; det var fa- miljens högra hand, dess begåfvade vän och tro- tjänarinna.
Karin hade haft sin sorgliga, enkla roman, som plöjt fåror i den förr så bländhvita hyn och läm- nat ett något, som minde om tårar, i de blåa ögo- nen.