Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rätt gemytligt hade de haft det, men inte var det hela vidare lifvande.
Man satt mest på Malkasten eller hos Langenberg och hackade på hvarann.
En gång sa ' Dii- cher — professorn — att han inte passade i Dtis- seldorf, utan att han borde resa till Paris.
Men då for han hem till Stockholm i stället, och det var dumt gjordt af honom.
Han hade förstås sina skäl — han tyckte, att han hade länge nog varit ute och att det skulle vara roligt att studera svensk natur.
Sä hade han kommit hem och hade fått god mark- nad och hade gift sig.
Nu hade han rymt hit ut — och några da- gar efteråt drog han familjen efter sig.
Det var alls inte förståndigt.
Att han inte var i sitt rätta element i hustrans stora familj i Stock- holm, det var tydligt, fast han sagt, att de alla voro trefliga och snälla människor, och fast man kan förstå, att det var nytt och hade sitt behag för honom att få lefva litet familjelif, när han kom utifrån.
Släkten säg honom inte öfver axeln — det hade bara fattats det!
Man var tvärtom stolt öfver honom, och man trifdes utmärkt med hvar- aDn.
Alla hade anspråk på honom, det var ett ständigt spring af svågrar och tanter i hans atelier.
Det hände att man sade till honom: » Nog hinner du smörja ihop dina taflcr all- IDUN tid, » när man ville ha honom ut att åka skrid- sko och han ville arbeta.
Han hade försäkrat, att han tyckte bra om sina släktingar, men ända kom där ett visst ofrivilligt agg i tonfallen, när han talade om dem.
Han kände — om han också icke ville tillstå det för sig själf — att det lif, han förde, var till skada för honom, att han inte hade något atl göra bland dessa människor — hur älskvärda de än kunde vara • — att hans arbete fordrade en annan luft.
Han hade inte kommit sig för med något större arbete under dessa två år, han hade bara målat småtaflor — det kostade mycket pengar att bo i Stockholm och ha familj — - och han hade varit missnöjd med ' allt han gjort.
Aja blef riktigt varm, när hon talade om honom.
Han hade förstås alls inte sagt henne detta i den tonen, de hade pratat hit och dit om allt möjligt och däribland också om hans stockholmslif.
Hon blef riktigt upprörd till slut: » Det är ett fördärf för en artist att kom- ma in i en familj af icke artister, är det inte sant? » » Jo » — det medgaf jag gärna — - » så vida inte hans fru förstår honom och följer honom ut ur släkten.
Det tror jag är den enda lös- ningen. » » Fru Asp har visst aldrig kunnat tänka sig sådan lösning! » Det var med verkligt förakt i tonen, Aja kastade fram dessa ord.
55 hur pass mycket den var värld — men den hade skärpt hans själfkritik, och den försvåra- rade arbetet för honom.
Så som han af tid- ningarna blifvit framhållen, som den sunda, är- liga realismens målsman bland de unga, var det hans skyldighet att ställa fram målningar af betydenhet, som skulle rättfärdiga allmänhe- tens tro på hans konstnärsskap.
Han hade att välja mellan att hålla uppe det rykte, han oförtjänt vunnit, genom att fortsätta måla i samma anda som förr — det hade ju varit lätt — eller att, utan tanke pä fortsatt erkän- nande, gå den väg, hans eget samvete visade honom in, att med energi och kärlek och tåla- mod söka sig fram steg för steg.
Det gäller ju för konstnären att börja om från början, hvar gång han studerar ett nytt stycke verklighet.
Det gäller att se detta stycke natur och endast det.
Det gäller att aldrig göra om, hvad han eller andra gjort förut, att ständigt skapa nytt och gifva af sitt eget, aldrig stjäla af andras.
Edvard Asp var kanske ingen stor talang, med han var konstnär i sina tankar och kän- slor, och han var ärlig, alldeles för ärlig för att kunna höra till de konstnärer, som lyckas lätt.
Ju mera han arbetade, dess större växte svårigheterna för honom • — förr hade det gått så ledigt, så utan större ansträngning.
Men nu blef det endast halfhet, allt han kunde åstadkomma.
Och nervös och osäker pä sig själf, som han nu kände sig, var han så mottaglig för intryck utifrån, att han lade vida mer vikt än han * * eljes skulle gjort vid Ajas och Nisses tal om * de idéer, som för ögonblicket höllo på att Edvards fru var lång och smärt — ett blekt bryta sig fram i Paris, konstens hufvudstad, och regelbundet ansikte med stora, mörka, men också modernas.
Aja nöjde sig likväl tämligen intetsägande ögon.
Vi sågo inte sär- med att framhålla för honom, att målaren bör deles ofta till henne — hon höll sig mest i söka ljus och luft, bör bry sig katten om närheten af deras mjölnargård, satt och sydde naturens detaljer, utan endast söka totaleffekten i en skogsbacke och hade barnvagnen bredvid af dagern i motivet — medan Edvard med sina förutsättningar hufvudsakligast sökte karak- sig.
tären i landskapet och i dess enskildheter.
Men Edvard sökte ofta upp oss, eller träf- fade vi honom ute.
Så munter, som första Men Nisse kände sig smickrad öfver att Asp gången vi råkats — då vi ströfvade i bergen hörde på honom och upptog hans utläggnin- och han hvisslade Faust och jagade ekorrar gar utan att drifva både med dem och med Han och ropade på ekot — var han aldrig mer.
honom själf — han var van vid drift.
proppade » diisseldorfarens » öron fulla med sina Han blef tvärtom, ju längre det led på som- osmälta teorier, och han målade för honom i maren, allt mera inbunden och otillgänglig, och det nervösa draget öfver hans ögon framträdde luften storslagna landskap med dekorativa linier, som skulle suggerera målarens känsla in i allt starkare.
åskådarens själ, med förenklade toner, som voro Orsaken därtill var ej svår att tänka ut.
målade melodier, och sönderdelade färger, som Han var en konstnär af det slaget, som al- hvilade på ett inveckladt vetenskapligt system, drig blir tillfredsställd med sitt eget arbete, och som skulle göra revolution i konsten.
som lefver i en ständig kamp med arbetet Slutligen reste Nisse med sina aldrig färdiga och ständigt hetsas af sina fordringar på sig själf.
Hans konst var ett aflåtligt sökande ef- studier och sina halfsmälta idéer.
A f artisterna ter något, som han ej hade krafter tillräckligt voro nu, förutan Asp, endast Aja kvar — om att nå.
Han hade lärt sig en solid teknik, fjorton dagar skulle också hon resa.
Sommaren började lida mot sitt slut.
han kunde måla vackert och elegant, men det han ville nu, var ej det samma, som han och de andra sträfvat till vid den tyska konst- skolan.
Skollärdomen från Diisseldorf tyngde honom i allt, han tog sig för.
När han, ensam med naturen för sina ögon, lade upp en stämning på duken, då var det en lust och en fröjd att brottas med svårigheterna.
Men sedan, då mål- ningen skulle utarbetas i sina detaljer, då kom den lärda barlasten och trängde sig mellan ho- nom och det friska, stora, hela intrycket, och taflan blef hvarken ett solidt diisseldorfland- skap med harmonisk färgskala och effektfulla motsättningar, eller en friluftstämning, sådan, att man andades in himlens friska vindar, när man stod framför den.
Hans tidiga framgång i Stockholm hade alls ej stigit honom åt hufvudet — han insåg klart, 5.
» Kom in och drick en kopp kaffe hos mig, » sade Aja en eftermiddag, då hon och jag varit ute och gått.
När vi kommo in i hennes rum, satt Ed- vard där.
Hon blef synbart gladt öfverraskad.
» Det var riktigt hyggligt, att ni väntade på oss. » Edvard hade tagit ned flera af hennes stu- dier från väggen.
Han satt framme vid fönstret och såg på dem.
Orsaken, hvarför han kommit, var uppenbar.
Det hade inte gått att arbeta, och han hade kastat penslarna.
Och som det naturligtvis inte kunde roa honom att berätta för sia hustru,
I DU N 56 att han inte kunde arbeta, aå hade han gått hit för att tala med henne, som måste förstå hvad det betydde för en konstnär att vilja, men inte kunna.
Hon frågade honom om ingenting, utan bör- jade tala om helt andra saker — hon hade en instinktlik känsla af, hur han borde behand- las — men hon kunde inte dölja sin glädje, öfver att han kommit till henne — den lyste, denna glädje, ur hennes ögon och talade i hen- nes röst, som fick en värme, som den eljes ej ägde.
Det föreföll mig, som hade hon velat gå fram till honom och stryka honom öfver pannan med en mjuk, sval, beskyddande hand, sä som en moder tröstar sin gosse, då världen är hård och elak mot honom.
För honom tycktes det vara en hvila att få sitta här i vårt sällskap, helt och hållet otvungen.
Han blef snart pratsam och treflig, såsom han kunde vara, när han ej kom i håg sitt eget arbete.
Han sade inte ett ord om det och ej heller något om Ajas studier, om hvad han sett i dessa, hvad han sökt i dem och hvad han tänkt, då han satt där och granskade dem.
Men samtalet kretsade likväl omkring det, som låg bakom hans besök, det var som kunde de båda ej rycka sig helt och hållet löst därifrån, fast båda undveko att komma det för nära.
Jag är en viktig » kurre », jag, Som är i bruk hvarenda dag; I hvarje praktiskt ordnadt hem Jag står till tjänst för alla dem, Som lärt sig rätt vårt sköna språk, Ja, ock för dem som älska bråk.
Men pappa själf är rädd om mig, Och rubbas jag — så akta dig.
En trogen vän jag faktiskt är, Och därför ofta nog man plär Mig anförtro hvad ingen ann Får veta af — rätt fint minsann!
Min saga är mång ' annan lik, På sköna sommardrömmar rik, Med minnen ifrån dunkel skog, Där vinden i min mantel drog; Där sol och regn var far och mor Och hvarje buske liten bror.
Men ack, jag allt för bildbar var; Min kappa blef i gräset kvar, Men själf jag fördes att få pli För att i världen nyttig bli.
Af marokäng är nu min frack; Jag » gör » i papper, bläck och lack Och har, figurligt, nio ben, Men faktiskt — det vi räkna se ' n.
Säg, hvad modershjärtat sårar, Om hon slikt bland barnen spårar?
Hyad du fick, när du var liten, Om för lek du glömde fliten?
Hvad dig kan till nytta vara Om du öfver ån vill fara?
Träffar du ej dylik på, Säg, hvad får du göra då?
Namn man glömt, och det med rätta, Att i almanackan sätta.
Hvad nog mången önskar vara Fru Asps stora mörka ögon irrade omkring rummet, det var tydligt, att hon fann försöken att pryda det med pariserchic temligen besyn- nerliga och smaklösa.
Aja märkte mycket väl denna tysta mönstring och tog sin tillflykt till forceradt prat om allt och intet.
Efter en stund steg Edvard upp och sade god- natt.
Jag såg dem gå tysta bredvid hvarandra vägen fram.
Han var naturligtvis åter inne i dessa tankar, som han inte hade någon anled- ning att dela med henne.
Ja, lät oss tro, att hon kände sig en smula nedslagen, kanske utan att hon egentligen visste hvarför, och att ban blef ännu mer förstämd i känsla af, att hon var ledsen, och att han inte kunde lifva upp henne.
Men hon hade träffat honom och det, innan tuppen fått tofflorna pä sig.
Gissa hvad klockan var?
Tre på morgonen.
Ett rendez-vous under småtimmarna!
Hon hade glömt sig kvar i hängmattan, tagit sig en lur där, hade vaknat, när det blef kyl- slaget på morgonsidan, och hade gått fram till grinden.
Solen hade ännu inte orkat upp.
Då hade hon sett Asp komma gående.
» Ä r ni också så här tidig af e r?
» hade han frågat.
Sedan talade han om, att han inte kunnat sofva.
Och nu skulle han gå ut och se sig omkring.
Men han ville inte ha sällskap, det sade han ifrån — » inte ens mitt angenäma sällskap ville han ha. » Jag är säker på, att han nu gick och in- billade sig känna en viss motvilja för Aja, därför att han fann henne äga just den käck- het, som han själf saknade.
Det måste ju reta honom, att hon af dem båda var den säkra och att hon hade rätt att se ner på hans ansatser, hans famlande.
Han kunde naturligtvis inte undgå att lägga märke till det ytliga i hennes konst, men ändå satte han sig att skärskåda hennes arbeten, då han själf ej kunde måla som han ville.
På ett par veckor syntes han sedan inte till.
Men han hade fått ut en stor duk med ång- båten, och vi visste, att han steg upp och gick ut klockan tre hvar morgon, och att han var munter och glad, när han kom hem igen vid frukostdags.
Men vårt sällskap sökte han inte upp.
Så kom fruntimmersveckan.
Det var omöj- ligt att stå ute och måla i ösregnet, och då fick jag en dag se på hans stora tafla, som han hade ställt upp i mjölnarens sal.
(Forts.) Kanske afundades han henne den obesvärade lätthet, hvarmed hon behandlade allt, som för honom var så krossande svårt.
Eller var det endast därför att hon var kvinna, som han sökte uppmuntran hos henne?
Och nu vandrade han hem till sin idyll.
Då vi sprakat ett par timmar, knackade det på dörren.
Det var Edvards fru, som kom för att se om han var där.
» Sitt ner, fru Asp. » Samtalet fick ögonblickligen en helt annan ton — det gled in på traktens lokala förhål- landen, man talade om grannarna och sommar- gästerna, om allt, som inte intresserade någon af oss.
Eedigeras af Sophie 1894 * mig Innehållsförteckning.
FaiiBta Labia; af H.
— Utan fäste; poem af Edv.
N:r 20 (230) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning och kolorerade planscher kr.
• 6: 50 Idun ensam _ &gt; Fredagen den 13 maj 1892.
Prennmer.
Karolina j ö r någon tid sedan innehöll xdun en ar- tikel om » den merkantila kvinnan ».
Det porträtt, tidningen i dag bringar sina läsarinnor, framstäl- ler för dem dragen af just en sådan merkantil kvinna, sådan hon ter sig vid åttio års ålder efter ett lif af rastlöst arbete.
Den 1 april 1842 öpp- nades af den då trettio- åriga » mamsell » Lund- ström en liten obetydlig nipperhandel, som det på den tiden kallades, i hu- set n:r 40 vid Vesterlång- gatan i Stockholm.
Hen- nes praktik i yrket var ej så synnerligen stor, ty hvad hon kunde, härledde sig från ett 3 månaders no- viciat hos Stockholms på den tiden förnämsta mo- dist, mamsell Martinson pä Mästersamuelsgatan.
Men så hade hon i stället åtnjutit en uppfostran, gå- ende ut på att inplanta öfvertygelsen om arbetets välsignelse.
Ty då hennes far, järnkramhandlaren Anders Lundström, hvil- ken tillika var löjtnant vid Borgerskapets infan- teri, på sista åren ej kunde försörja sin familj, anlade och skötte modern med en otrolig energi två fabriker, en ljus- och en vaddfabrik, båda efter den tiden » förhållanden Gernandts Boktr.-Aktieb.
TJtgifnlngstid: Annonspris: hvarje helgfri fredag 35 öre pr nonpareillerad.
Lösnummorspris i 5 öre.
Lindström, ganska stora.
Dessutom fanns en bod för försälj- ningen af fabrikernas alster.
I denna gjorde nu Ka- rolina sina första läro- spån.
Men efter några år blef henne stugan för trång.
Hon måste ut att arbeta för sig själf, och så öppnade hon, efter den ofvannämnda lärotiden, sin lilla bod.
Hon begynte utan kapital, utan med- hjälparinnor, blott förli- tande sig på sin egen arbetskraft.
Men af sådan och af energi ägde hon mer än hvad som är många kvinnor beskärdt.
Från klockan sju på morgnarne till tio på kvällarne ar- betade hon i sin bod, ofta ej ens unnande sig ro till måltiderna.
Och resultatet uteblef ei heller.
Snart antog hon sitt för- sta biträde, som kvar- stannade hos henne i tretton år.
År 1847 ingick hon äktenskap med krydd- kramhandlanden Fr.
Lind- ström.
I sin affär verkade hon dock fortfarande oaf- brutet, och efter närmare tjugufem års verksamhet ägde hon, utom en förmö- genhet af omkring 100,000 kronor, husen n:r 58 Norr- landsgatan och n:r 40 V e - sterlånggatan samt Eriksö bortom Vaxholm.
Man bygger icke upp någon lycka genom att svika sina gamla plikter.
ft ..
Så kom 1867 med dess handelskris.
Det blef för henne det svåraste året i hennes lif.
Mannen sattes i cession, och fastän hon erhöll boskillnad, var det med knapp nöd hon und- gick samma öde.
» Men, » sade hon, » skall jag ej göra hvar människa rätt, så vill jag ej lefva längre. » Och rätt för sig gjorde hon äfven; efter ett år hade hon ej mer någon skuld, men ej heller någon förmögenhet, ty allt hvad hon ägt hade bon öfverlämnat till mannens borgenärer.
Nu återstod henne ej annat än att börja på nytt igen, och med aldrig sviktande krafter stod hon fortfarande på sin post.
Till råga på allt träffades mannen nu af en svår sjuk- dom, hvilken fjättrade honom vid sjukrummet i tretton år, innan döden kom som en förloss- ning.
Men hustrun ägde energi för två.
Snart begynte välståndet återkomma, och om hon ock nu, efter ett halfsekellångt, träget arbete, föga äger, beror detta på hennes stora hjälp- samhet, bevisad närskylde och oskylde med samma aldrig tröttnande varma hjärtelag.
Och dock — hvilken förnöjsamhet, grundad på den sannaste gudsfruktan!
» Ä r ej jag en af de lyckligaste människor, » sade den gamla vid ett besök, som författaren af dessa rader gjorde henne, » jag som genom Guds rika välsignelse åtnjutit hälsa och arbetskraft i så många år, och mot hvilken alla människor varit så vän- liga.
Får jag nu bara mitt lilla rum på Bor- gerskapets änkhus, för att där i lugn få sluta mina dagar, då tror jag ej, att det finns en så lycklig varelse på jorden. » — Denna hennes käraste önskan gick den 23 april i uppfyllelse.
Dä lämnade hon det hus, hvari hon bott 3 e d a n fyrtiotvå år, då tog hon afsked af den lilla trånga vrå, i hvilken hon så att säga utfört sin lifsgärning.
I femtio år har hennes namn stått därutan- för på skylten, i femtio år har hon arbetat innanför dörren.
Och hvilket arbete!
Från det boden öppnats på morgonen till den stängts på kvällen, har den alltid myllrat af kunder.
Få äro väl de af Iduns läsarinnor i hufvud- staden, hvilka ej någon gång varit inne i » Vil- lervallan ».
Ty detta namn har affären erhållit, dock ej i betydelsen af oreda, utan som en följd af handelns liflighet, ty de flesta af de under dagens lopp framtagna kartongerna, hunno ej att äter ordnas på sina platser, förrän bo- den stängts på kvällen.
Men då stod också gumman kvar halfva natten och städade sin bod.
Och så har hon hållit ut ett hälft sekel.
Städse moderna oeh goda varor samt ett red- bart och vänligt bemötande hafva gjort, att affären varit stadd i oaf bruten utveckling.
Trots det lilla utrymmet torde den, i fråga om omsättning, hafva varit en af de största i Stockholm.
Lika oföränderlig som innehafvarinnan kvar- står lokalen.
Den enda förändring den till dessa dagar undergått består uti, att de små fönstren utbytts mot ett stort, de massiva trä- dörrarna mot genomskinligare, och att — hyran höjts från 400 till 1600 kronor.
Och i fråga om biträden har fru L. ej varit ombytligare.
Under hela denna tid har hon, utom den ena af sina döttrar, blott haft tre biträden i sin bod; till den sista af dem, frö- ken Anna Johaasson, hvilken sedan tjugu år pH.
troget stått vid hennes sida, har hon för nå- gon tid sedan öfverlämnat affären.
Att en person under en så lång tidrymd förmår oafbrutet sköta en sådan affär och sköta den så, som denna blifvit skött, så att det exempelvis aldrig inträffat, att ej en räkning blifvit på dagen betald, det hör otvifVelaktigt till sällsyntheterua.
Och då denna person är en kvinna, hur mycket större blir ej då vår aktning för henne!
Fru Karolina Lindström, 12 maj 1812, fyllde i går mast med anledning däraf dag sina läsarinnor hennes kan man med skäl tillämpa mers ord: som är född den åttio år, och när- meddelar Idun i bild.
På henne Lotten von Kras- » H o n hade ej annat än födgeni, men bland genier är ej det det s ä m s t a.
» Men ack, jo — hon hade något mer!
Hon hade hjärtats trohet, uthållighet, kärlek.
Utan detta gör ingen hennes gärning efter.
En en- kel saga och en enkel bild, men båda fyllda af ädel maning.
Axel Josephsson.
^DGREN.
Och, om jag ej det gjort förut, Jag för en låg diet Då, efter denna kvälls kalas, Jag ämnar slå mitt brännvinsglas, Det hittills kära, uti kras.
I morgon — » sade drinkaren — » Jag blir en vattenvän. » » I morgon jag mig vänder om Från mina villors breda stig; I morgon blir jag god och from Och tänker bättra mig, I morgon väl tids nog det är Att byta tankar och begår Och vandra pä den stig, som bär Så smal och trång till himmelen - Så sade syndaren.
I morgon — hvarför ej i dag?
— » Nej, nej — i morgon, förty då Jag har ännu en rastedag Att mig besinna på, I morgon dä skall mitt beslut Ovedersägligt föras ut — Sä framt jag icke därförut morgon — ja, i morgon, då Har ändrat tanke, förty då i ^ i s Vill jag så hjärtans gifmild bli; Får morgonda ' n bestå.- » Dä vill jag börja stort slä pä C, L — n.
Förutan gnideri.
Dä vill ät fattigdom och nöd Jag dela af mitt öfverjlöd, Frikostig pä bäd ' guld och bröd; I morgon blir jag öm och mjuk — » Så sad ' en girigbuk.
I morgon / " Huslig ekonomi ".
» / morgon — ja, dä börjar jag Arbeta i mitt anlets svett, Då skall det bli en mödans dag Med spade och med spett.
Jag ämnar icke längre stå Pä torgen sä här fåfäng då Och andras arbet ' blott se på; Dä skall min trägna flit bli spord — % Så föll en lättings ord.
» I morgon, om du har fördrag, Vill jag betala all min skuld; I morgon blir förfallodag, Då får jag godt om guld.
Du därtill sätta kan din Ht, Att jag i morgon gör min Jlit Att återgälda min kredit, — » Så talade en cessionant " ' Vid katastrofens brant.
» i morgon pä allt rummel slut!
Jag slår mig uppå nykterhet!
lenna rubrik ha våra läsarinnor kunnat återfinna i ett par af Iduns närmaste nummer — visserligen i en annan bemärkelse än den, hvilken ligger till grund för följande lilla uppsats, som vi hämta ur den » Norske kvindesagsforenings » förtjänstfulla tidskrift » N y r laende ».
Emellertid slog oss sanningen i den bekymrade husmoderns teckning af denna sida af den » husliga ekonomien » så lifligt, att vi ej kunna neka oss återgifva densamma till våra läsarinnors — och deras eventuelle her- rar mäns — välvilliga begrundan.
» Hvad var det för en grek » — skrifver insändarinnan — » som hade för princip att aldrig låna penningai af en vän?
Han var så fattig, att han bara ägde en enda mantel, och när den skulle tvättas, måste han hålla sig i sängen.
Han hade en mycket rik vän, en tro- fast och älskvärd vän, som till och med ofta er- bjöd honom penningelån.
Men likafullt höll han orubbligt fast vid sin princip att ej låta beroende i penningsaker bringa ofrihet in i det förtroliga vänskapsförhållandet, ej låta hvar- dagliga små obehag för fattigdom och bröd- bekymmer få rätt att störa harmonien och skön- heten i deras ungdomliga vänskap.
Åh, hvad han var vis \ Men när en man och en kvinna nu i våra dagar ingå ett vänskapsförhållande — och äk- tenskapet är väl ett vänskaps- på samma gång
som ett kärleksförbund?
— när alltså en man och en kvinna i våra dagar ingå ett förhäl- lande, som de sannerligen icke önska skola bli mindre varaktigt, mindre förtroligt, mindre har- moniskt och skönt än det, som förenade de två grekiska hjältarne, så ordna de emellertid sina affärer så, att den ena är alldeles bero- ende af den andre i penningsaker.
Min man och jag t. ex. — och jag antar, att många ha det som vi — äro utomordent- ligt lyckliga, så länge vi slippa tala om pen- gar, men då — börja strax strängarne att skorra.
Innan vi gifte oss, var jag i tre år guver- nant hos en familj, som var nog älskvärd att ge mig 400 kr.
i årlig lön.
Med denna jäm- förelsevis ansenliga summa och » allt fritt » hade jag det naturligtvis mycket sorgfritt i ekonomiskt hänseende.
Jag hade min spar- banksbok (som tömdes för utstyrseln) och dess- utom rikligt nog till alla de julklappar och småpresenter, med hvilka jag kunde önska glädja mig själf och andra.
Men jag höll innerligen af » min Albert », och jag var ytterst lycklig, när han skref, att han snart kunde hämta mig som brud.
En af mina första önskningar som ung fru var att kunna få hushållspengarne utbetalade på bestämda tider och med en bestämd summa för hvarje gång.
Men Albert, som dock är en stor ordningsman, ville märkvärdigt nog inte gå in härpå.
Jag har frågat honom, om han tror, att det går mera åt, när jag får en större summa på en gång, och jag har retat honom med, att han var snål och » om sig ».
Men han svarar alltid mycket lugnt, att de penningar, som ligga i min låda, förränta sig icke, och att det för öfrigt i affären (han är köpman) inte ens alltid är möjligt att skaffa 100 eller 200 kr.
precis den l:sta eller 15:de i månaden.
Jag har försäkrat, att jag i så fall godt kunde vänta till den 2:dra eller 16:de — men nej, han är orubblig.
Vi ha nu i fem år haft det ställdt ungefär på detta vis: Jag frågar, om jag kan få litet mera pen- gar.
» Hur mycket behöfver du? » — » Å h, jag tar så mycket jag kan få, jag, » svarar jag, fortfarande vid godt humör.
— Han (affärs- mässigt): » Ja, det tror jag nog, men hur myc- ket behöfver du? » — Då blir jag allvarlig: » Det allra minsta jag kan hjälpa mig med är 5 kronor. » — » Nåväl!
Var så god, här äro 10 kronor. » En annan gång, fredag kväll, sitta vi båda i all trefnad tillsammans i hvardagsrummet.