Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var först senare han 427 kom att tänka på, att han i Gus just funnit hvad han behöfde.
Om Guichet hade vetat, hur mycket han slog barnet, hade han kanske hejdat sig, ty, lik de flesta människor af hans temperament, var han egentligen inte elak, men det visste han aldrig.
Med sitt rus hade han också sofvit bort minnet af hvad som passerat, och när han var nykter, rörde han honom aldrig — men det hände så sällan.
Ibland, när han var i sitt sentimentala stadium, brukade han hålla långa loftal öfver pysen inför sina supbröder, skryta med, hvilken kvick och begåf- vad pojke det var — bråddes på honom — ty vid sådana tillfällen trodde han fullt och fast, att Gus var hans son.
Ja, det hände till och med ibland, att han köpte leksaker med sig hem, men när han då, i stället för den påräknade glädjen, fick se Gus förskrämda min, blef han ursinnig.
Men stackars Gus hade all orsak att känna sig förskrämd, ty han hade redan räknat ut, att för hvar gång hus- bond ' gaf honom något, " ansåg han sig ha rättighet att slå honom dubbelt efteråt — och så fick han aldrig behålla sina gåfvör.
När » humöret kom på », brukade husbond ' alltid kasta ut dem genom fönst- ret, och hotelsen att låta Gus följa efter gjorde inte saken lättare.
Nu stod emellertid » någontinget » inför sin fruk- tade herre.
De små händerna öppnade och knöto sig konvul- siviskt och pannan var fuktig af kallsvett: han kände sig ohjälpligt rädd!
Men så tog han beslutsamt ett glas vatten och kastade innehållet i ansiktet på den sofvande.
En liten ryckning var den enda verkan han lycka- des att åstadkomma.
Mén så fick han en inspiration.
Om han skulle kunna klä dockorna själf!
Han var visserligen » vid lifsstraff » förbjuden att röra dem, men kanske skulle husbond ' den här gången tycka, att han handlat rätt!
Gus smög sig ut i skrubben, där dockorna för- varades, och tog med darrande händer fram styckets bof.
Allra djupast innerst i hjärtat var han för- tjust öfver att en gång » få klä dem själf », något som han åtrått, ända sedan han första dagen blef medlem af sällskapet.
Men tänk, om han gjorde något misstag!
» Truppen » bestod af fem herrar och tre damer, af hvilka senare likväl den ena aldrig uppträdde — och det fast hon var både den yngsta och den vackraste.
Direktören hade en gång, när han behöfde en brud, köpt henne för en spottstyfver af
428 IDUN Allt hans dolda hat slog ut som en eldslåga, hvil- ken oförmodadt får luft.
Han tänkte inte längre på att väcka, han tänkte bara på att slå.
Ögonen blefvo kolsvarta, de tunna, blekröda läpparna drogo sig tillbaka, så att de små, hvita tänderna blottades.
Ingen hade någonsin talat med Gus om Gud, ingen hade lärt honom, att man skall älska sina ovän- ner; också hatade han i den stunden för all den misshandel han undergått i sitt förtryckta olyck- liga lif.
Käppen stod i ett hörn — hans käpp!
Hej, så roligt det skulle bli!
Han ryckte till sig käppen och lät slagen hagla öfver den utsträckta kroppen, som började rycka på sig som oroad af myror.
Hej så roligt det var!
Svetten lackade, det insjunkna bröstet flämtade, men han slog ändå, skrikande som husbond ' brukade skrika åt honom: É^fem, » Hopp hopp, dansa din hund! » Genom dörren stirrade dockorna på den ovanliga scenen.
Herrn, husbonden, utsträckt på golfvet och » någontinget », slafven, med käppen W \ hand, skrikande, dansande, slående som en besatt, j » Hvad nu, din byting, » sa i detsamma en grof, i men godmodig basröst, » jag tror du slår din husbonde? » Det var biljettförsäljaren, som kom.
Den elaka glädjen i Gus ansikte slocknade, käppen föll till golfvet, och han började att darra i alla leder.
» Jag bara försöker väcka honom, » mumlade han skyggt.
» Snygg väckning! » brummade den nykomne, en stor grof karl med godt ansikte, » fast på det hela - S t i g e t.
» Resten dog bort i ett nytt brummande.
» Se så, upp herr Guichet! » ropade han sedan.
Med ett enda tag af sina starka armar lyfte han upp den sofvande samt ställde honom mot väggen.
» Vet ni inte hvad klockan är? » N u kommo några ruskningar så våldsamma, att en annan dockteater.
Men hon dugde inte — Guichet hälft omedvetet tog sig om hufvudet som det var något fel i mekaniken.
I stället för att, för att hålla det på sin plats.
Några omilda, nästan som sig borde, flyga sin brudgum om halsen, nöjde skadeglada doppningar i ett handfat, fylldt med hon sig med att göra två små tafatta armrörelser, vatten, fullbordade väckningen.
Men när Guichet och när det gällde att sätta sig i hans knä, nekade fattade sammanhanget, blef han ursinnig.
hon bestämdt.
Naturligtvis borde direktören ha blifvit rörd öfver så mycken kvinnlig blygsamhet, » Hvarför har du inte väckt mig! » röt han åt Gus, men i dess ställe blef han så ursinnig, att han, midt » men vänta, du ska nog få ditt! » under brinnande representation, kastade henne i Två minuter senare var hela teatern i uppror.
» Vackra Rosa », hon hette Kosa, » låg all- Med fyra streck hade ett lusthus blifvit framtrolladt deles död en lång stund och bara surrade » (som i trädgården: det fick ersätta stad.
Tjufven, som Gus brukade tänka sig saken), men sedan dess nekade den olycklige Gus klädt i slängkappa, skulle alls hon äfven att böja på hufvudet.
Hon hade blifvit inte ha någon slängkappa förrän i andra akten — för djupt sårad i sin artistiska värdighet.
Och med i den första skulle han spela sprätt.
Länsmannen detta var hennes bana som aktris afslutad.
Guichet skulle vara trind, men fick lof att spela uthungrad, talade visserligen ibland om att » låta laga kräket », hökaren, den bestulne, som skulle ha knäbyxor och men det blef aldrig af, och under tiden fick hon skor, högst nödvändiga för förvecklingen, fick upp- följa med » bäst det föll sig » — ibland insvept i träda i ridstöflar, som han burit sedan föregående ett tidningspapper — ibland inte insvept alls.
Att dag.
Guichet arbetade, så han var blodröd, men hennes hvita bruddräkt det oaktadt alltid var fraiche, inhägnaden var redan fylld af små otåliga spekta- hennes små strumpor och skor alltid rena och det törer.
Det var tydligt, att hjältinnan, som ännu i ljusa håret alltid glänsande och vackert lockadt, fullkomligt oskyldighetstillstånd hängde på sin spik, torde ha förvånat hennes herre, om någonting hade skulle nödgas uppträda i en kostym så lätt att.
kunnat förvåna honom annat än att natten aldrig ja, med ett ord så lätt, att det rakt inte var möjligt.
var nog lång och absinten aldrig nog stark.
» Det är ingen annan råd, » sade slutligen Guichet Gus kastade en öm blick på den tredskande bru- buttert, » ta hit det där åbäket Rosa!
Det får gå den, torkade omsorgsfullt bort ett par dammkorn från som det kan. » hennes släta panna och tog », så i tu med påklä Men Gus bara stirrade.
dandet.
» Hör du inte! » röt hans herre.
» Jo — men — » stammade Gus, » hon är ju — Bofven erbjöd inga svårigheter.
Han skulle natur- hon är ju inte — » ligtvis ha slängkappan, bruna skägget och slokhatten, för det hade alla bofvarne, men sedan!
Stycket Guichet gaf honom en blick och ryckte till sig hette: » Den straifade tjufven ».
Till följd af någon dockan, det var hans enda svar, och så flög ridån slags oklar idéförbindelse tog Gus nu ihopMned i höjden.
Aldrig hado barnen haft så roligt förr!
länsmannen, men han märkte snart, att det inte var De skrattade » så de kunde dö » åt länsmannen, som lika lätt att handskas med en lagens representant fullkomligt skramlade i sina vida kläder, och när som mod mänsklighetens utskum.
För det första: » vackra Rosa » i sin hvita bruddräkt kom in och skulle han vara klädd i uniform eller inte?
Husbond ' serverade kaffe (hon var hökarens dotter), tog jublet hade aldrig repeterat i kostym.
Tänk, om han ingen ände.
inte skulle ha uniform!
Skulle han vara fet eller Man fick veta, » att hon ständigt gick klädd i spela utsvulten?
Det brukade j u barnen tycka vara bruddräkt för att kunna gifta sig när som helst, » så roligt.
Ibland undrade Gus, hvarför de tyckte och hvad hennes orubbligt stela hals och små tafatta att det var så roligt.
Det var inte roligt alls att armrörelser angår, så gjorde de fullkomlig furor.
svälta — det mindes han!
Det sved så rysligt — De små spektatörerna applåderade, bara hon visade och så drogs man ihop.
F ö r att nu vara säker att sig, och att hon, såväl som alla dockorna för öfrigt, inte göra någon dumhet, beslöt Gus att låta läns- talade med hes basröst, bara förhöjde nöjet.
man både ha uniform och spela utsvulten.
Men Det blef med ett ord en fullkomlig triumf, som det gick inte alls att klä honom.
Rocken var som nådde sin höjd i femte akten, när den otroligt listige en säck, och allting annat var så svårt att få på.
tjufven ändtligen blifvit gripen af den än listigare Nu slog klockan tre- länsmannen och utom scenen afstraffades af dennes Kallsvetten trängde åter Gus i pannan.
Nej, det skoningslösa käpp.
Aldrig hade en docka skrikit var ingen annan råd — husbond ' måste bli vaken.
så naturligt förr.
Han sprang ånyo ut på scenen, försökande att göra » Herre, söta herre, förlåt mig!
Förlåt — aj!
så mycket buller han förmådde, men det- var inte Söta herre — förlåt — jag ska aldrig mer — För- mycket han förmådde.
Då kom en alldeles vild låt!
A j!
» vrede öfver honom.
Resten dog bort i ett skärande ångestskri.
» Bravol Om igen!
Låt honom skrika om igen! » Han kastade sig öfver den utsträckta kroppen och började att slå och sparka den af alla sina krafter.
ropade barnen.
Men den kraftfulle biljettförsäljaren Först var han förskräckt öfver sitt tilltag, men sedan!
rusade in.
En kort brottning hördes — dörren till parken rycktes upp, länsmannens käpp flög genom Åh, så roligt det var!
1894 luften.
Sedan skrek inte tjufven mer.
På kvällen fanns det knappt något hem, där icke » Den straffade tjufven » repeterades, men skrika som den rätte kunde ingen.
» Till det fordrades öfning, » sade mödrarna, och de hade rätt.
På sin usla bädd i dockteatern låg Gus och stirrade ut i mörkret.
Han kände inte, hur öm och sönderslagen hans stackars lilla kropp var, han kände bara ett: Rosa skulle spela!
Det var en sådan svidande, förfärlig sorg.
Rosa skulle spela!
Han satte sig upp och tog med händerna kring det värkande hufvudet.
— hvar dag nu, hade husbond ' sagt — och sedan skulle hon nog bli lagad och läsas in i stora kistan med den öfriga truppen, och så skulle nog husbond ' klä henne själf — och så skulle Gus aldrig, aldrig mer få rå om henne » all- deles för sig själf » — aldrig få somna med henne på armen mera — aldrig få tala med henne om mamma mera — icke ha någon enda människa på hela jorden, som höll af sig mera — ty Rosa höll af honom — det gjorde hon.
Här brusto snyftnin- garna löst.
Han grät så lidelsefullt, så öfvergifvet, som bara ett barn, hvilket känner sig vara, beröf- vadt allt, kan gråta.
I ett anfall af ånger öfver sin brutala och, som han snart insåg, orättvisa bestraffning hade Guichet lämnat dörren till teatern öppen och gifvit Gus lof att få komma efter på kaféet, » så skulle han få något starkt och godt. » Därtill hade han gifvit honom en hel franc och lofvat honom en ny blus — kanske af sammet, bara han var » duktig karl » och inte grät mera.
Men Gus hade hvarken hört eller förstått.
Det surrade i honom alldeles som i stackars Rosa den där gången när hon låg död.
Han kunde hvar- ken röra sig eller tänka.
Annu sent på kvällen låg han orörlig i sitt hörn.
Han försökte allt ifrigare att tänka ut något, han måste tänka ut något, men han kunde inte.
Han kunde bara känna, känna ett: Rosa skulle spela!
Det var som om det stora mörkret tagit honom igen — det stora, ohyggliga, svarta mörkret.
Slut- ligen vid tiotiden reste han sig darrande och hutt- rande upp, drog undan gardinen och såg ut.
En tanke hade slutligen arbetat sig fram i hans heta hjärna.
Det var en mild juninatt och fullt månsken.
Ett litet belåtet leende drog öfver det vissna an- siktet, när han såg, hur ljus vägen var.
Så öppnade han sakta dörren till dockornas skrubb och trädde in.
Dagen därpå lästes på anslagstaflan samt på alla lämpliga trädstammar ett tillkännagifvande om, att en åtta års gosse, som såg yngre ut och var klädd så och så, försvunnit från dockteatern, antagligen medförande en större docka, klädd som brud.
Heder- lig vedergällning etc, etc.
Men ingen hade sett honom.
Guichet skaffade sig en häst och foi omkring i grannskapet, men med lika litet resultat.
Den moderna badorten blef så småningom tom på folk, och docktoatern hade försvunnit för längesedan.
Från trädstammarna fladdrade ännu fragment af tillkännagifvandet om den försvunne gossen, men ingen tänkte på honom vidare.
Då lästes en dag i platsens tidning: » Underligt fynd.
Man har i en borgsskrefva funnit liket af en liten gosse och i hans armar, omsorgsfullt insvept i en gammal tröja,- en större docka i bruddräkt.
Märken efter misshandel finnas.
Månne här föreligger ett brott?
Ifriga spaningar pågå. » Kort därefter sålde Guichet, af fruktan för efter- spaningar, sin dockteater, och sedan gled han hastigt utför de sista stegen, som föra till de glömdas värld.
Men ännu hände det, att han, bland sup- kamrater, på krogar, där brottet trifdes lika väl som lasten, grät öfver » pysen, enda glädjen, barnet som han förlorat och som han älskat så högt. » Men till brott kunde ingen locka honom.
I sam- vetet satt en tagg, som höll det öppet.
Kanske var det » någontingets » underliga mission här på jorden!
Alfhild Agrell.
(Illustratör: Viktor Andrén).
1894 IDUN 429 så on4, a \ t små barna- fötter skola vanTr^iaiak- nä öfver Snön? » Men alla spår af män- niskor försvinna snart, ty jämnt och sjtändigt faller mer och mer snö.
Det är, som o m den aldrig ville taga slut.
Jorden är ett enda fläck- jfritt hvitt, och him- melen hänger som en isäck öfver den.
Det är, som o m ett stort bolster trycktes djupare och djupare ned Öfver jorden och fÉÉto detta bolster ska- kades stora hvita fjädrar Ä t t, lätt, som ljudlöst och oändligt falla ner öf- ver allt.
Jag känner, hur dessa mil- lioner hvita flingor sväfva ned och betäcka mig m e d sitt kalla, isande fjnn, och när de falla på mina armar och i mitt hår, upp- ag vandrar genom snön, som täckt alla lösas de i stjärnor.
— Jag lyfter handen vägar.
Öfver alla gärdesgårdar, åkrar och ser på en af dessa snöstjärnor, hvaraf - nu och diken har det fallit snö.
Den ligger hela firmamentet är uppfylldt.
Det är en liten som mjuka kuddar öfver alla uppstickande kristall af den mest fulländade formation; buskar.
Den hänger som hvita fransar på ingen bergkristall är formad m e d mera ma- granarnas långa grenar, den tynger på tal- tematisk stränghet än denna lilla snöstjärna, larnas breda kronor och täcker som en som har skilt sig från de andra millionerna nunneslöja björkarnas späda kvistar.
Så- och nu ligger lätt sväf vande på min arm.
långt ögat når, ser man bara snö — snö — En enda varm fläkt från min mun, och den är upplöst i intet!
— snö!
Den har fallit under många, långa dagar Jag ser, m e d hvilken omsorg, med hvil- och nätter, tills man icke längre kan se ken underbar finhet denna lilla försvinnande skillnad på höjder och sänkningar, på vatten snöflinga blifvit danad, och j a g ser från och land.
Hela jorden är en enda hvit, den ut öfver markerna upp mot himmelen, ofiäckad, oändlig snömassa.
hvarifrån de väldiga snömassorna välta ned, Här och där synes ett spår i denna en- dessa mäktiga härskaror, som eröfrat och formiga hvithet.
En hare har skuttat öfver ännu fullständigare skola eröfra hela landet, markerna och här och hvar fallit m e d sin och som äro sammansatta af idel sådana mjuka kropp i snön.
En räf har smugit små underbara stjärnor.
sig öfver från skogen, och dess spetsiga Hvar och en af dessa flingor tyckes dö, hundspår har gjort skarpa och djupa mär- när den når marken, och dock är hvar och ken i snöskorpan.
en ett plus till den stormakt, som m e d En fågel har slagit sig ned för att söka oemotståndlig kraft snart skall behärska allt.
ett korn, och märkena efter hans klor se ut Det är tvänne stora motsatser, som man som underligt, mystiskt skriftspråk på snön.
alltid möter i naturen: en till utseendet På landsvägen ser man märken efter stora alldeles laglös vildhet, den mest passione- stöflar eller träskor.
Kälkar och slädar ha rade, lössläppta frihet, men dock, midt i dragit långa, blanka ränder efter sig, och på detta, den mest bundna stränghet och den somliga ställen ser man äfven spår efter vidunderligaste omsorg för hvarje liten dels bara fötter, barnafötter, som gått fram öfver fulländade skönhet.
snön.
De komma mig att tänka på den Det är en förfärande känsla, man erfar italienske diktarens ord: » Är världen ännu vid en sådan snöstorms annalkande.
— Först J; faller snön lodrätt, så vrider den sig och kommer hvirflande nästan horisontalt, och så lyfter den fallna snön sig från jorden och möter den nya, som kommer, till dess allt är ett enda vildt, flygande, ohyggligt uppror.
— Och i detta uppror är hvar och en af de små snösljärnorna, som falla, ut- arbetad med samma fina symmetriska nog- grannhet, som o m de skulle användas till en drottnings smycke och icke drunkna i snöhafvet.
I detta som i så mycket annat är naturen människornas läromästare.
Vi människor tro så ofta, att vi kunna åstadkomma något stort, under det vi försumma allt det lilla, hvaraf det stora består, ja, det finnes till och m e d de, som tro, att ett stort intryck blott kan frambringas genom att småsaker med af sikt försummas.
Detta kommer af vår bristande förmåga att kunna förstå det organiska sammanhanget.
Vi fuska i vår konst, i vårt lif, i vårt arbete.
Naturen fuskar aldrig!
En stor skald har en gång sagt i en dikt till en skridskoåkare: » Försök aldrig att vara djärf och elegant, förrän ni är säker, » — och detta är så sant.
Innan man grundligt känner sitt ämne, kan man ej ha sin fulla frihet.
Innan hvarje liten detalj har fått sitt fulla värde, verkar icke det hela.
Den våldsamma, imponerande snö- stormen består af oräkneliga stjärnor, som ingen ser.
De falla, falla natt och dag, och dessa millioner obetydligheter bilda små- ningom det afgörande, öfverväldigande re- sultatet.
Jorden var svart och tom, och den är nu helt öfvertäckt.
Snön har bredt sig öfver de groende rågåkrarne, så att de kunna ligga varmt och vänta på vårsolen, det är slädföre för skogsarbetarne, broar ha bildats öfver alla vattendrag, — en hel ny värld har skapats af dessa millioner fallande stjärnor.
Så falla alla lifvets små ögonblick, alla de oräkneliga goda inflytelserna öfver oss, tills de slutligen verkat så starkt, så förändrat och omskapat oss, att vi blifvit som nya människor.
O m en människa skulle tänka efter, hvad som till slut varit afgörande för henne, så skulle hon nog finna, att det varit de otaliga små erfarenhetsrönen.
Liksom snöstjärnorna falla ned öfver markerna, så falla goda ord, milda försonande blickar och leenden, alla små vänliga tecken på vänskap och del- tagande ned öfver ett lidande, förhärdadt hjärta och värmer det som ett mjukt täcke.
Intrycket af en person, ett land, en hän- delse åstadkommes vanligtvis af en mängd småsaker, som till sist skapa ett stort oför- änderligt helt.
Det är så ofta man hör sägas, att man ej skall fästa sig vid småsaker.
Men det är nu i alla händelser en sanning, att små obetydligheter belysa hufvudsaken på ett både uppbyggligt och förfärligt sätt.
Hvarje snöflinga är en del af snöstormen.
Ett ton- fall, ett leende, tårar eller skratt kunna lik- som i ett ögonblick gifva oss en upx^en- barelse af en hel personlighet.
Sakta, ljudlöst falla dessa ögonblickets snöflingor, men efter nätter och dagar blifva de oss öfvermäktiga, och de kunna då öf- vertäcka vårt hus, vårt hem, vårt hjärta, så att vi ej mer kunna finna det för snö.
Mest olycksbringande och säkrast af alla falla dock de snöflingor, af hvilka våra onda böjelser bestå.
En sådan liten flyktig,
IDUN 4.30 vacker stjärna!
Den är j u bara rolig att se sväfva ned från himmelen.
Vi veta nog, att det är den kalla, dräpande snön, men en enda liten stjärna!
Och vi taga emot den på vår hand, i vårt hjärta.
Men den följes snart af flere, o m vi icke skaka af den första, och nu växer det sakta och säkert.
Alldeles på samma sätt, kallt och ljud- löst, växer en lidelse i ett människohjärta.
Allt ser så obetydligt, så märkvärdigt, så vackert ut i början.
Man kan se hvarje stjärna, som faller, och man kan andas bort den, o m man vill.
— Men man vill ej, och de svarvande stjärnorna blifva flere och flere, de falla så lätt och så tätt, de för- dubbla sig, komma i hundratal, tusenden, — millioner!
Det är icke längre stjärnor, det är snö- bollar, — icke längre snöbollar, utan laviner, och snön störtar i vildt raseri ned från himmelen, och stormarne jaga den, och den växer och växer, tills den begrafvit hela den lefvande naturen, skogar, åkrar och boningar, tills den har knäckt träden och täckt vägarne och gjort hela landet till en hvit, död graf.
Nu minnas vi icke längre den första lilla, gnistrande stjärnan, som föll, men vi känna blott, att vi äro begrafna, hälft ihjälfrusna i en ödemark, öfver hvilken stormen tjuter.
Då hjälper det ej alltid att komma m e d snöplogen.
Snön kan ligga så hård och packad, att den icke låter maka på sig, och när ett människohjärta sålunda blifvit täckt af en våldsam, förhärjande snöstorm, då märker man först, huru vanmäktig man är, och att det öfverstiger ens krafter att söka sig en väg ut ur snölavinen.
Då återstår blott en sak, och det är att vänta på nya inflytelser.
Hvad icke människo- händer kunna uträtta, det kan himmelens sol, och sedan den under många, långa vår- dagar strålat ned på snön, då smälter den i vårbäckar, och jorden är befriad.
— — När man säger det ordet: » Fäst dig icke vid småsaker, » så vill jag därmed endast förstå, att man ej bör sätta för stort värde på yttre, materiella saker, som man kan vänja sig vid att undvara, men däremot vill jag ingalunda förstå det så, att de millioner ögonblick, hvaraf lifvet består, skulle vara likgiltiga.
Hvarje ögonblick i lifvet är lika viktigt som hvarje snöstjärna, som faller, och det kan blifva afgörande för hela vår framtid, för hela vår personlighet.
De flesta människor ha utan tvifvel mest sorger att minnas.
Lifvet är nu en gång sådant, att när det varit bäst, så har det varit arbete och m ö d a; men det som hjälpt och tröstat oss alla har varit de många tusende ögonblick, alla de glimtar af lycka, som bistått oss att uthärda det svåra.
— De flesta ha dock äfven känt ögonblick af glädje och tröst.
En solstråle, en doftande blomma, ett vänligt ord, en vacker sång, berättelsen om, hvad en g o d människa har gjort, till och med om vi icke känt henne, alla sådana ljusglimtar och många andra äro de glittrande stjärnor, hvilka, om också blott för ett ögonblick, göra lifvet lyckligt att lefva.
Alla ha sett några sådana stjär- nor falla ned öfver sig, och de flesta ha sett millioner.
Ett ögonblick förgår snart; det svinner lika hastigt som snöstjärnan på ens hand, men ett ögonblick kan vara underskönt, lika fullkomligt som teckningen i snöflingan.
Har icke många gånger en enda vänlig blick, en enda solskensstrimma kunnat hjälpa 1894 oss att genomlefva mänga hårda och mörka dagar? ..
Ibland får man nästan en känsla af, att vi människor här uppe i norden lefva för mycket i snö.
Det finns ett svenskt ordspråk, som säger om en person, som förhärdat sig: » Han måtte allt ha is i magen. » Men ännu van- ligare är det, att människorna hos oss ha en hel del is i hjärtat; — eller kanhända det ej sitter så djupt, utan att det bara är en isskorpa utanpå?
Nordborna hålla ju så styft på, att en verklig tillgifvenhet och godhet är så in- väudig, att man alls icke kan gifva uttryck åt den, hvarför den också ständigt förblifver osynlig.
Det är dock något onaturligt i detta, att man ej kan ge bort ett litet ögonblicks värme.
Det är nästan, som o m en människa skulle säga: » Jag har en utmärkt stämma och är mycket musikalisk, men jag vill inte sjunga! » Man är äfven så sparsam på vänliga ord, så sparsam på en liten uppmuntrande ytt- ring, så sparsam på ett litet beröm, och särskildt mot de unga.
Det är en viss för- näm, döfstum högtidlighet öfver oss, nordi- ska snömänniskor, som o m vi vore glase- rade af rimfrost och icke kunde öppna munnen af bara köld.
Men när man själf vet, huru godt ett vänligt ord gör, huru styrkande och uppfriskande i ens arbete och sträfvande det är, hvarför då vara så snål emot andra?
Naturen är icke snål.
Regnet kommer, ösande millioner droppar öfver den torra jorden, och snöstormen kommer, dansande med otaliga glittrande stjärnor.