Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jesu tid torde för läsaren redan hafva gjort klart, att nya testamentets Kristuslära på det innerligaste sammanhänger med denna utveckling.
Och då vi funnit, att de judiske skriftlärde förkunnade, att Messias är idealmenniskan, den första af alla skapade varelser, fullkomligt syndfri och rättfärdig, af Gud förutbestämd att först i den yttersta tiden lemna de pre-existerande själarnes himmel, för att besegra det onda, uppväcka de döde, hålla domen öfver verlden och lägga grunden till det eviga riket – men under allt detta betraktade honom såsom blott menniska; så gäller det nu att genom en förutsättningslös granskning af nya testamentets urkunder erfara, huruvida dessa fasthålla det rent och uteslutande menskliga uti Messias-begreppet eller om de uti detsamma inlägga det absoluta guds-begreppet, hvilket den kyrkliga dogmatiken dermed förenat.
Vi öfvergå således till en framställning af nya testamentets kristologiska ställen 44, hvilka vi ordnat under en följd af rubriker, begynnande med Jesu egna utsagor om sonens förhållande till det absoluta; derefter fortgående till de ställen, som positivt redogöra för hans plats uti idéernas system, samt slutande med sådane antropologiska ställen, hvilka vid en jemförelse med de kristologiska kasta ytterligare ljus öfver dessa.
Sonen förnekar, att han är det absoluta goda:
„Och då han utgången var på vägen, lopp en till och föll på knä för honom och frågade honom:
Gode mästare, hvad skall jag göra, att jag må ärfva evinnerligt lif?
Men Jesus sade till honom:
Hvi kallar du mig god?
Ingen är god utan en, Gud“. Mark. 10, 17, 18.
„Och en af de öfverste frågade honom sägande:
Ingen är god utan en, Gud“. Luk. 18, 18, 19.
Jemför Matth. 19, 16.
Sonen förnekar, att han är det absoluta vetandet.
Han förklarar, att hans vetande är begränsadt och icke ursprungligt, utan förlänadt af fadren:
„Men om den dagen eller stunden vet ingen, icke en engel i himmelen, ej heller sonen, utan fadren allena“.
Mark. 13, 32.
„Hvad fadren hafver lärt mig, det talar jag“.
Joh. 8, 28.
„Ty jag hafver icke talat af mig sjelf, utan fadren, som mig sändt hafver, han hafver gifvit mig bud hvad jag skall säga och hvad jag skall tala.
Och jag vet, att hans bud är evinnerligt lif; hvad jag då talar, såsom fadren hafver sagt mig så talar jag“.
Joh. 12, 49, 50.
„Orden, som jag talar till eder, talar jag icke af mig sjelf“.
Joh. 14, 10.
„Jag kallar eder icke mer tjenare, efter tjenaren icke vet hvad hans herre gör; men eder hafver jag kallat vänner, ty allt hvad jag hört af min fader hafver jag kungjort eder“.
Joh. 15, 15.
III. a) Sonen förnekar, att han är allsmäktig:
„Att sitta på min högra och på min venstra sida är icke mitt att gifva, utan dem som det beredt är af min fader“.
Matth. 20, 23.
Jemför Mark. 10, 40.
„Jag gör intet af mig sjelf.
– Den mig sändt hafver är med mig.
Fadren hafver icke lemnat mig allena, emedan jag alltid gör hvad honom behagligt är“.
Joh. 8, 28, 29.
„Sannerligen, sannerligen säger jag eder:
Sonen kan intet göra af sig sjelf utan det han ser fadren göra“.
Joh. 5, 19.
„Och ingen tager sig sjelf den äran [att frambära offer för synder], utan den som kallad varder af Gud, likasom ock Aron.
Sålunda hafver ock icke Kristus sig sjelf förherrligat till att varda öfversteprest, utan den som talade till honom:
Du är min son, i dag hafver jag födt dig“.
Hebr. 5, 4, 5.
Sonen skiljer mellan fadrens vilja och sin vilja.
Det är genom underkastelse, ej genom ursprunglig jemlikhet och väsens enhet, som sonens vilja öfverenstämmer med fadrens:
„Min fader, är det möjligt, så gånge denna kalken ifrån mig, dock icke som jag vill, utan som du“, Matth. 26, 39.
Jemför Mark. 14, 36; Luk. 22, 42.
„Ty jag är nederstigen af himmelen, icke att jag skall göra min vilja, utan hans vilja, som mig sändt hafver“– Joh. 6, 38.
„Min mat är att jag gör hans vilja, som mig sändt hafver, och fullbordar hans verk“.
Joh. 4, 34.
c) Sonen förklarar, att hans undergerningar härflyta af en kraft, som hvarje menniska genom tron kan erhålla:
„Sannerligen, sannerligen säger jag eder: dender tror på mig, de verk som jag gör skall ock han göra, och större än dessa skall han göra“.
Joh. 14, 12.
„Hafven tro till Gud!
Sannerligen säger jag eder, hvilken som helst säger till detta berg: häf dig upp och kasta dig i hafvet, och icke tviflar i sitt hjerta, utan tror att det han säger skall varda, honom skall det ske“.
Mark. 11, 22, 23.
„Om J haden tro såsom ett senapskorn, skullen J säga till detta mulbärsträd: ryck dig upp och plantera dig i hafvet, och det skulle vara eder lydigt“.
Luk. 17, 6.
De om Jesus berättade undergerningar afse således icke att bevisa, att han vore Gud.
Minst kunde de ega denna bevisningskraft inför ett folk, hvars heliga urkunder talade om så många underverk, förrättade af menniskor.
Folket, som bevittnar Jesu gerningar, prisar fördenskull „Gud, som gifvit sådan magt åt menniskorna“ (Matth. 9, 8).
Mellan Jesu under och dem, som förtäljas såsom skedda genom fäder i gamla testamentet, förefinnes ock en genomgående parallelism.
Vi anföra följande exempel:
Moses fastar 40 dygn på Sinai (Exod. 34, 28):
Jesus lika länge i öknen (Matth. 4, 1).
En engel tjenar Elias, (1 Kon. 19, 5), och hela englahärar stå färdiga på Elias’ vink (2 Kon. 6, 17): englar tjena Jesus (Matth. 4, 11).
Elias uppväcker en enkas son i Sarepta (1 Kon. 17, 22):
Jesus enkans son i Nain (Luk. 7, 14).
Elias förvandlar bittert vatten i drickbart (2 Kon. 2, 21):
Jesus vatten i vin (Joh. 2).
Elisa spisar med några få bröd 100 män (2 Kon. 4, 44):
Jesus med fem bröd och två fiskar 5000 män (Matth. 14, 21).
Elisa låter ett jern flyta på vattnet (2 Kon. 6, 6):
Jesus går på vattnet (Matth. 14, 25).
Elias nedkallar eld från himmelen och delar Jordans vatten (2 Kon. 1, 12; 2 Kon. 2, 8):
Jesus befaller vindarne (Matth. 8, 26).
Elias far i en eldvagn till himmelen (2 Kon. 2, 11):
Jesus i en sky (Apostl. 1, 9).
Jesus förklarar, att hans egenskap af Guds son icke innebär, att han är Gud eller höjd öfver mensklighetens sfär:
„Då buro åter judarne [som missförstått hans ord: „jag och fadren äro ett“] stenar till att stena honom.
Jesus svarade dem: månge goda verk hafver jag visat er af fadren; för hvilket verk af dem stenen J mig?
Judarne svarade honom: för godt verks skull stena vi dig icke, utan för hädelse, och derför att du, som är en menniska, gör dig sjelf till Gud.
Jesus svarade dem: är det icke skrifvet i eder lag: „jag hafver sagt: J ären gudar?“ 45 Hafver han nu sagt dem [vara] gudar, till hvilka Guds ord skedde – och skriften kan icke lossas upp – sägen J [dock] till honom, som fadren helgat och sändt i verlden: du hädar; emedan jag sade: jag är Guds son?
Gör jag icke min faders verk, så tron mig icke“.
Joh. 10, 31–37.
Den klara andemeningen i Jesu svar är denna:
Då våra urkunder, som äro Guds ord, kallat menniskor gudar; skulle då icke jag, som Gud utkorat till Messias, få kalla mig med det ringare namnet Guds son?
Äfven på detta namn hade jag intet anspråk, om jag ej uppfyllde min faders bud.
Benämningen Guds son, som den ortodoxa begreppsförvirringen gjort liktydig med Gud, tilldelas i nya testamentet, likasom i allmänhet uti judiska litteraturen, företrädesvis, men icke uteslutande, åt Messias.
Det är ett karakteristiskt drag, som för den rabbinska litteraturen och det strängt monoteistiska nya testamentet är gemensamt, att de namn, med hvilka de särskildt utmärka frälsaren, tillika hafva en allmännare mensklig betydelse.
I Henochs bok är hans vanligast förekommande namn Den Utvalde; men lika ofta blifva de rättfärdige, som med honom skola besitta riket, kallade de utvalde.
Det namn, med hvilket Jesus i evangelierna helst kallar sig sjelf, är tillika det, som har den allmännaste betydelsen och starkast påpekar hans mensklighet, nämligen menniskosonen.
Sjelfva namnet Kristus eller Messias har han gemensamt med konungar, profeter och prester.
Namnet frälsare delar han med Moses (Apostl. 7, 35); benämningarne herre, mästare och rabbi med alla judiske skriftlärde.
Likasom han är verldens ljus (Joh. 8, 12), ljusets vittne (Joh. 1, 3) och församlingens grundsten (1 Petr. 2, 6); så äro hans efterföljare himmelsljus (Phil. 2, 15) och ljusets söner (1 Thess. 5, 5), samt hans apostlar församlingens pelare (1 Tim. 3, 15).
Vi höre, huru han sjelf och nya testamentets författare begagna och förstå beteckningen Guds son:
„Salige de frid stifta, ty de skola kallas Guds söner“.
Matth. 5, 9.
„Men jag säger eder: älsken dem, som äro eder hätske, och bedjen för dem, som förfölja eder, på det J mån vara eder faders söner, som är i himlarne“.
Matth. 5, 44, 45.
„Så många som af Guds ande föras äro Guds söner“.
8, 14.
„Densamme anden vittnar med vår ande, att vi äro Guds barn.
Men om barn, så ock arfvingar, Guds arfvingar, men Kristi medarfvingar“.
8, 16, 17.
Jemför Gal. 4, 6, 7.
„Och det skall ske på det rum, der det hafver varit sagdt till dem [hedningarne]: J ären icke mitt folk; der skola de varda kallade lefvande Guds söner“.
9, 26.
„Den som öfvervinner skall ärfva detta, och jag skall vara honom Gud, och han skall vara mig en son“. (Guds ord i Uppenb. 21, 7).
I slägtregistret hos Lukas kallas Adam Guds son (3, 37).
Jesus undervisar menniskorna att kalla Gud fader (Matth. 6, 9), samt förklarar för sina bröder och systrar alla dem, som göra Guds vilja (Matth. 12, 50; Mark. 3, 35).
I enskild bemärkelse och användt på Jesus betyder namnet Guds son detsamma som Messias, och nya testamentet bekräftar på talrika ställen, hvad vi i föregående kapitel påpekat, att Jesu samtide och omgifning förstå och begagna detta namn i uteslutande mensklig syftning.
Då så många af Jesu märkligaste underverk icke ingåfvo folket högre föreställning om honom, än att han vore en förelöpare åt Kristus (Matth. 16, 14); så skulle blotta styrkan af det rop, med hvilket han på korset uppgaf sin ande, svårligen förmått den vaktande höfvidsmannen att utbrista: „sannerligen var denne mannen Guds son“ (Mark. 15, 39), ifall han med Guds son menat något förmer än Messias, den af Gud utvalda menniskan.
Folket, som vid Jesu intåg i Jerusalem hyllar honom som Messias under jubelropet: „hosianna Davids son, välsignad den som kommer i Herrans namn“, svarar på frågan hvem han är:
Jesus, profeten från Nazareth i Galileen“ (Matth. 21, 11).
Frestelsehistorien (Matth. 3) skulle förlora äfven sin inre sanning, om man icke uppfattade Guds son i rent mensklig bemärkelse.
Inför domstolen står Jesus anklagad, icke för att hafva gjort sig till Gud, utan för att hafva förkunnat sig vara Kristus, i hvilken folket väntade sin konung och befriare, hvarför ock öfverstepresten, skiljande mellan dessa begrepp, säger till honom:
„Jag besvär dig vid lefvande Gud, att du säger oss, om du är Kristus, Guds son“ (Matth. 26, 63).
Och när presterna med de skriftlärde och äldste begabba den korsfäste, säga de: „han hafver förtröstat på Gud; Han frälse nu honom, om
Han vill vid honom, ty han hafver sagt: jag är Guds son“ (Matth. 27, 43).
Petrus’ bekännelse: „du är Kristus, lefvande Guds son“ (Matth. 16, 16) innebär således ingenting annat än att lärjungen – i motsats till folket som tror, att Jesus är Johannes döparen eller Elias eller Jeremias eller någon annan af de gamle profeterna, hvilken stått upp igen till att bebåda
Messias’ ankomst – har i sin mästare igenkänt den, efter hvilken Israel längtar, menniskan Kristus, den himmelske Adam, Davids ättling, som skall frälsa folket och grundlägga det eviga riket.
Sonen förklarar i allmänhet, att fadren är större än han:
„Edert hjerta vare icke bedröfvadt, ej heller bäfve.
J hörden, att jag sade eder: jag går bort och kommer åter till eder.
Om J älskaden mig, så gladdens J, att jag sade: jag går till fadren, emedan fadren är större än jag“.
Joh. 14, 28.
Redan derutinnan, att sonen öfverallt, då han talar om sitt frälsningsverk, betonar, att han är sänd af fadren, att han uträttar fadrens bud och förkunnar Hans vilja, uttryckes, att han är fadren underordnad.
VI. a)
Sonen skiljer i alla hänseenden uttryckligen mellan sig och Gud:
„Detta är det eviga lifvet, att de känna dig, allena sann Gud, och den du sändt hafver Jesum Kristum“.
I sonens bön till fadren, Joh. 17, 3.
„Jag är en menniska, som sagt eder sanningen, den jag har hört af Gud“. Joh. 8, 40.
„Jag far upp till min fader och eder fader, till min Gud och eder Gud“. Joh. 20, 17.
„Och en af de skriftlärde frågade honom:
Hvilket är det första budet af alla?
Jesus svarade: det första är: hör Israel, Herren vår Gud är en enda Herre“.
Mark. 12, 28, 29.
„Min Gud, min Gud, hvi hafver du öfvergifvit mig?“
Matth. 27, 46.
Uppenbarelseboken lägger på sonens läppar följande ord:
„Den som öfvervinner, honom vill jag gifva att äta af lifvets träd, som är i min Guds paradis“. 2, 7.
„Den som öfvervinner, honom skall jag göra till pelare i min Guds tempel, och ut skall han icke mer komma, och jag skall skrifva på honom min Guds namn och min Guds stads namn, det nya Jerusalems, hvilket nederstiger af himmelen från min Gud“. 3, 12.
„Jag hafver icke funnit dina verk uppfyllda inför min Gud“. 3, 2.
Samma skilnad mellan Gud och Kristus eller, hvilket är detsamma, mellan Gud och sonen iakttaga nya testamentets författare öfverallt.
„Ty en enda är Gud; en enda är ock Guds och menniskors medlare, Jesus Kristus menniska“.
1 Tim. 2, 5.
„Ty om ock der äro de som sägas gudar, vare sig i himmelen eller på jorden, såsom många gudar och många herrar äro; så är dock för oss en enda Gud, Fadren, af hvilken allt och vi till honom, samt en enda herre Jesus Kristus, genom hvilken allt och vi genom honom“.
1 Kor. 8, 5, 6.
„Om genom den enes [Adams] öfverträdelse de månge döde äro, mycket mer hafver Guds nåd och gåfva uti den ena menniskans Jesu Kristi nåd uppå de månge öfverflödat“.
5, 15.
„Välsignad Gud och vår herres Jesu Kristi fader, som efter sin myckna barmhertighet hafver födt oss på nytt till ett lefvande hopp genom Jesu Kristi uppståndelse från de döde“.
1 Petr. 1, 3.
„Paulus kallad till Jesu Kristi apostel genom Guds vilja“.
1 Kor. 1, 1.
Jemför inledningsorden till Paulus’ öfriga bref.
„Jag tackar min Gud alltid för eder skull för den Guds nåd, som eder gifven är i Kristus Jesus. 1 Kor. 1, 4.
„Gud hafver uppväckt herren och skall uppväcka oss genom sin kraft“.
1 Kor. 6, 14.
„Men Gud vare tack, som gifver oss segern genom vår herre Jesus Kristus“.
1 Kor. 15, 54.
„Men den som stadfäster oss samt med eder till Kristus och hafver smort oss, är Gud“. 2 Kor. 1, 21.
„Allt är af Gud, som hafver försonat oss med sig sjelf genom Jesus Kristus“.
2 Kor. 5, 18.
„Jesu Kristi uppenbarelse, den Gud hafver gifvit honom“.
Uppenb. 1, 1.
De förmenta bevisen för att Kristus vore Gud.
Mot vårt påstående, att nya testamentets författare öfverallt skilja mellan Gud och Kristus framdraga de ortodoxe teologerna följande ställen:
Apostl.
G. 20, 28; 1 Tim. 3, 16; Rom. 9, 5; Hebr. 1, 8; Uppenb. 1, 11 och 22, 13; Joh.
10, 30; 1 Joh. 5, 20; 20, 28; hvilka ställen, jemte de om ordet (logos) handlande inledningsverserna till Johannes’ evangelium, utgöra den kyrkliga Kristuslärans kärntrupp, med hvilkens pröfning den måste stå och falla.
Med undantag af logosläran, till hvilken vi längre fram återkomma, skola vi här underkasta dessa ställen en kort granskning, förutskickande den anmärkning, att äfven om de öfverhufvud syntes ega någon bevisningskraft i den riktning, som de ortodoxe vilja, vore de dock så fåtaliga, samt stode så isolerade och i en så förvånande motsägelse till nya testamentets hela öfriga innehåll, att man borde betänka sig mer än en gång, innan man missbrukade den ur trons analogi dragna tolkningsregeln ända derhän att på våldsammaste sätt förtyda hundratals andra kristologiska ställen, för att bringa dem till öfverensstämmelse med detta lilla fåtal.
Såsom vi emellertid skola se, är deras bevisningskraft för den kyrkliga Kristusläran ingen.
G. 20, 28:
„Så hafver nu akt på eder och på all hjorden, i hvilken den helge ande hafver eder satt till biskopar att regera Guds församling, hvilken han hafver förvärfvat med sitt blod“.
– Så lyder texten i vår svenska kyrkoöfversättning.
Med Guds blod kan endast menas Kristi blod; således vore Kristus förklarad för Gud.
Men i den kritiskt återstälda grundtexten har stället en annan lydelse:
„Så akten nu på eder sjelfva och på all hjorden, i hvilken den helige ande satt er till uppsyningsmän att valla herrens (τον χυριου) församling, som han förvärfvat med sitt eget blod“.
Här finnes således icke ett ord om Guds blod.
För Apostlagerningarnes författare var Gud säkerligen, hvad Jesus i sitt samtal med samaritanska qvinnan förklarade honom vara: ett rent andligt väsen, således utan kött och blod.
Herren, som här menas, är herren Jesus Kristus, menniskan, som gaf sitt blod på korset.
Till undvikande af hvarje missförstånd i detta hänseende står ordet herren här med bestämda artikeln.
Hade detta ord afsett Gud, skulle det stått utan artikel, såsom i Matth. 1, 20, 22, 24; 2, 19; 3, 3; 4, 7, 10; 21, 9, 42; 22, 36; 23, 39; Mark. 11, 9; 12, 29, 30; 13, 20; Rom. 1, 7; 4, 8; 9, 28; 10, 12, 13; 11, 34; 12, 19; 14, 6; 14, 11; 16, 8, 11, 12, 22 och en mängd andra ställen.
Det bör här anmärkas, att nya testamentet öfverallt, der sjelfva språkets art och sammanhanget tillåter det, sätter ordet herren med bestämd artikel, der det säges om Kristus eller menniskor i allmänhet, men utan artikel, när det säges om Gud.
Undantagen från denna regel äro märkvärdigt få, när man betänker, huru lätt ett ὁ kunde uteglömmas eller tilläggas utaf afskrifvarne under flera århundraden.
– [Äfven Thomanders öfversättning har den rätta läsarten: „Herrens församling“.
I förbigående hänvisa vi på den hierarkiska tendens, som framlyser i vår kyrkoöfversättning: ordet ἐπισκοπους återgifves med „biskopar“, och det bildligt sagda ποιμαινειν (valla, föra i bet) med det icke bildliga „regera“.]
1 Tim. 3, 16.
„Och oemotsägligen stor är gudaktighetens hemlighet.
Gud är uppenbar vorden i kött, rättfärdiggjord i anda, sedd af englar, predikad ibland hedningar, trodd i verlden, upptagen i herrlighet“.
Så lyder stället hos Thomander m. fl.
Deremot har vår svenska kyrkoöfversättning rättare:
„Och utan tvifvel är gudaktighetens hemlighet stor, hvilken uppenbar vorden är i köttet“ o. s. v.
Rätta läsarten är:
„Och erkändt stor är fromhetens hemlighet: han som (ὁς) vardt uppenbar i kött, vardt rättfärdiggjord i ande, synlig af englar, förkunnad bland nationer, trodd i verlden, upptagen i herrlighet“ 46.
Den oriktiga läsarten har uppkommit derigenom att ordet ΟΣ („han som“) blifvit i ett par uncialhandskrifter förvandladt till ΘΣ, som är den vanliga förkortningen af ΘΕΟΣ („Gud“).
Stället i sin rätta lydelse afser således icke Gud, utan menniskan Messias, hvilken enligt Paulus’ kristologi ur pre-existensens tillstånd inträdt i sinneverlden och efter fullbordad mission blifvit återupptagen i herrligheten.
Paulus skulle aldrig tillåtit sig att om den evige Gud säga, att han blifvit „rättfärdiggjord“ eller „upptagen“ i herrlighet.
I vår kyrkoöfversättning lyder detta ställe: „Hvilkas [näml. israeliternas] äro fäderna, der Kristus af födder är på köttets vägnar, hvilken är Gud öfver all ting lofvad evinnerliga, amen“, – Hos Thomander: „Hvilkas fäderna äro och af hvilka Kristus är efter köttet, hvilken är öfver allt Gud välsignad i evigheterna.
Amen“.
I den kritiskt återställda grundtexten hos nutidens förnämsta bibeltextforskare Lachmann, Tischendorf och andra har stället från vers 3 till och med vers 5 följande lydelse:
„Ty jag önskade mig sjelf förbannad vara från Kristus för mina bröders skull, mina fränders efter köttet, hvilka äro israeliter; hvilkas barnaskapet är och herrligheten och förbunden och lagstiftningen och gudstjensten och löftena; hvilkas fäderna äro och af hvilka Kristus är efter köttet“.
Derefter kommer en af de hos Paulus vanliga pris- och lofformler (doxologier), hvilka han så ofta (jemför Rom. 1, 25; 2 Kor. 11, 31; Gal. 1, 5 o. s. v.) infogar i sina skrifvelser och hvilka han alltid ställer till den osynlige Gud:
„Den öfver allt varande Gud vare prisad i evigheterna, amen“ 47.
– Vi kunna icke underlåta att här anföra hvad en af vår tids lärdaste bibeltolkare, d:r H. A. W.
Meyer, i sin kommentar till detta ställe yttrar:
„Paulus har aldrig om Kristus nyttjat uttrycket Gud.
Genom hela nya testamentet går den fina skiljolinien mellan fadren och sonen, att endast den förre, hvilken sonen är i allo underordnad, verkligen blir kallad för Gud (ὁ ϑεος).
Först den efterapostoliska tiden öfverträdde denna skiljolinie“.
Hebr. 1, 8, 9 citerar såsom häntydande på Messias psalm.
45, 7, 8 och återgifver dessa verser på följande sätt:
„Din tron, Gud, är till evigheters evighet, en rätt staf är ditt rikes staf.
Du älskar rättfärdighet och hatar orättfärdighet.
Derför hafver Gud, din Gud, smort dig med fröjdeolja framför dina med-delaktige“.
– Att det i psalmens hebreiska text icke står: „din tron, Gud“, utan „din Guds tron“, anmärke vi blott i förbigående.
Det hufvudsakliga är, att man inser, det hebreerbrefvets författare här icke kunnat taga ordet Gud, der han uppfattar det såsom stäldt till Messias, i absolut betydelse, enär det omedelbart efteråt i citatet säges till Messias:
„Derför hafver Gud, din Gud, smort dig med fröjdeolja mer än dina meddelaktige“.
Den absolute Gud har ingen Gud öfver sig, som smörjer honom med fröjdeolja, ej heller har han några meddelaktige, framför hvilka han skulle få något mer af denna olja.
Hebreerbrefvets författare visar sig tillräckligt hemmastadd i gamla testamentet, för att veta, att både i denna psalm och i andra (t. ex. psalm.
82, 7) ordet gud och gudar nyttjas i relativ bemärkelse om menniskor: konungar, domare o. s. v.
Hebreerbrefvets grundtanke, från hvilken alla dess resonnemanger utgå, är just, att Kristus icke är Gud, utan det förnämsta af alla skapade väsen, förmer än englarne, förmer än gamla testamentets profeter och offrare.
Och här torde vara på sin rätta plats att framhålla ett faktum, som icke blifvit nog behjertadt och uppfattadt: att ehuru nya testamentets författare å ena sidan måste i hög mån influerats af gamla förbundets urkunder, der namnet Gud stundom brukas i relativ och mensklig betydelse, samt de å andra sidan lefvat i en tid och i en omgifning, uti hvilken det hellenisk-polyteistiska elementet gjorde sig så starkt gällande och gudsnamnet hade blifvit till en vanlig äretitel åt de romerske imperatorerna, de syriske furstarne, åt heroer, filosofer, undergörare o. s. v., ja der allt, som något höjde sig öfver det vanliga, hedrades med epitetet gudomligt (hos den bland grekerna allmänt läste Homerus är en svinaherde god nog att blifva benämnd „den gudomlige“) – så afhålla sig dock samtlige skriftställare i nya testamentet ifrån att bruka Guds namn i annat än dess aldrasträngaste och renaste betydelse.
Förgäfves hafva sedermera många och långa mörka århundraden af en beslöjad polyteism, som tillegnat sig namnen kristendom och katolsk kyrka, bemödat sig att i dessa urkunder insmyga sina egna föreställningar.
Vetenskapen har återupprättat den rena texten, förfalskningarne och missförstånden hafva blifvit blottade, och fast de läror, som hedningen Konstantins verktyg på kyrkomötet i Nicæa hopsatte, ännu beherrska församlingsmedvetandet och skymma nya testamentets innehåll för de flestes blickar, skall väl den tid nu icke vara långt borta, då Gud återfår sitt och Kristus åter framstår i sin förnuftiga, klara och herrliga gestalt, som den himmelska menniskan, skapelsens förstfödde, sina bröders vägledare och föresyn samt historiens slutpunkt.
„Jag är A och O, den förste och den siste“ (Uppenb. 1, 11), samt „Jag är A och O, begynnelsen och ändan, den förste och den siste“ (Uppenb. 22, 13) hafva vidare blifvit åberopade såsom bevis för Kristi gudom, emedan äfven Gud sjelf (Uppenb. 21, 6) betecknar sig med ett liknande uttryck.
Hvad nu det förstnämnda stället (Uppenb. 1, 11) beträffar, är detsamma understucket.
Det finnes ej i de äldsta handskrifterna, hvarför ock Tischendorf har uteslutit det.
[Thomander har åtnöjt sig med att apostrofera stället som misstänkt.]
Hvad angår det andra stället (22, 13), är det icke Kristus, utan Gud, som antingen omedelbart eller genom engeln (texten tillåter begge antagandena) uttalar dessa ord till Johannes.
Uppenbarelseboken, långt ifrån att göra Kristus till Gud, skiljer på det bestämdaste emellan Gud och honom, hvilket är desto anmärkningsvärdare som Kristus här framställes efter sin jordiska död, upptagen i herrligheten och i hela glansen af sitt messianska majestät.