Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har — sä- kerligen mot sin vilja — kommit att stå modell för en romanförfattarinna, och hela den roman hon diktat om honom har tagits som en verklig skildring af hans egna öden.
Hans person var kanske för intresselös för att utan romantisk utsmyckning försvara någon plats i ett hörn af litteraturen, men säkert är, att o m författarinnan diktat min- dre och kopierat mer, så skulle hennes skildring af enstöringen på Peterhof såsom typ ha vunnit i sanning och litterärt värde.
* Pariserkloster.
För Idun af M a r k Stern.
En klosterpension.
Y id avenue Hoche i Paris ligger en lång- sträckt, grå, väl igenstängd byggnad.
Det är klostret Gouvent du Roule, med andra ord en helpension för unga flickor, som förestås af augustinernunnor, eller, återigen med andra ord: en liten värld för sig midt i världsstadens lilla värld.
Man kommer in genom en mindre dörr i den stora inkörsporten, och någon af sceurs touriéres kommer emot en.
Les sceurs touriéres äro de enda af nunnorna, som få lämna klostrets inhägnad; de bestrida torguppkö- pen och öfriga kommunikationer med världen utanför, handhafva portvaktarämbetet och intaga för öfrigt en blygsam ställning i klostersamfundet.
Under eller jämsides med dem finnas les sceurs converses, de tjänande systrarna, naturligtvis obildade kvinnor, som sköta alla husets gröfre sysslor, städning, matlagning m. m.
T y augustinernunnorna själf va äro en orden, bildad i och för med- delandet af undervisning, och det är med denna de i allra största hufvudsak syssel- sätta sig.
Det kloster, jag här talar om, har en skola, i hvilken fattiga barn gratis undervisas, ej allenast i läsämnen, utan ock i praktiska ting; sedan deras utbildning fulländats, drager klostret försorg om att söka skaffa dem plats eller arbete.
Detta är klostrets ändamål — och det är för att få medlen därtill, som den stora hel- pensionen för betalande unga flickor finnes, den del af institutionen för öfrigt, som nästan uteslutande är känd och uppmärksammad af publiken utanför.
Det är också om denna jag nu kommer att tala, på den enkla grund att min personliga erfarenhet ej just sträcker sig därutöfver.
Hur väl minns jag ej ännu den gråaktiga oktoberdag, då jag, vid den tiden 13 år gammal, gjorde mitt inträde i den stora, grå byggnaden och fördes ut på en stor, planterad gård, där ett hundratal flickor, mellan nio och nitton år ungefär, på bästa sätt fördrefvo en " lofstund.
Jag betraktade dem med rädd undran.
De voro alla lika klädda, i svarta kashmirsklädningar med svart rund krage, som föll ned öfver ax- larna nära till midjan, och hvit nedvikt stärkkrage kring halsen.
Håret var uppsatt i nacken på alla, äfven de minsta, och öfver det buro de ett nät; framtill var det uppstruket; lugg tolererades ej eller andra förkonstlingar.
Kring midjan buro de unga damerna skärp af olikfärgade ylleband; de olika färgerna betecknade de olika klas- serna.
De allra minsta voro violetta, så rödbruna (grenat), gröna, blå, orange, gula, röda med hvit kant, röda och slutligen hvita.
Jag fick min plats bland de gula efter en kort examen, som vållade mig mycket hufvudbry, då jag ditintills läst mina äm- nen på svenska.
Jag minns frågan om namnet pä byrgskedjan, som skiljer Sverige från Norge.
» K ö l e n », svarade jag.
Men nunnan log mildt öfverseende: » Les Alpes scandinaves », rättade hon.
För öfrigt var examen mera pro forma och jag skickades snart ut att göra bekantskap med mina nya klasskamrater.
Klostertillvaron var välordnad och lugn; med litet godt humör till hjälp måste den af de flesta ha kunnat uppskattas som en lycklig tid.
Dagen var strängt indelad och hvar timme upptagen, men jag tror ej att någon öfveransträngdes.
Klockan 6 på mor- gonen ringde väckarklockan i hvart och ett af de stora sofrummen, där sängarna stodo i rader med gaflarna utåt längs de två lång- väggarna, tio på hvar sida och med en sängs bredd mellan hvar och en.
Det gällde att hastigt sätta sig upprätt i sin bädd och svara amen på den korta bön, som vakt- hafvande nunnan eller i tur och ordning någon af eleverna läste upp — och som jag knappt minns att jag någon enda gång var vaken nog att höra.
När alla voro klädda — och det fick lof att ske raskt!
— gick man ner till kapellet, en liten kyrka, sammanbunden med den öfriga byggnaden genom en lång täckt gång öfver en del af trädgårdarna.
Där åhördes en kort gudstjänst, » stilla mässa », och se- dan fick man första frukosten: soppa eller ibland café au lait eller choklad och bröd.
Matsalen var ett ofantligt stort rum med kateder midt för ena långväggen, därifrån ordningen öfvervakades af en af nunnorna, 269 medan några af de hyggliga sceurs converses beskäftigt sprungo omkring på sina flitskor och serverade oss längs långa bord med vaxduk, där platserna voro bestämda förut och betecknade medels hvars och ens i servetten inrullade kuvert.
I matsalen måste alltid sträng tystnad iakttagas, utom vid några sällsynta och högtidliga tillfällen, då också skadan togs så grundligt igen, att det berättades, huru polisen en gång låtit fråga, hvad som egentligen försiggick — o m klo- stret höll på att starta en ny revolution!
Matsalarnas högt sittande fönster vette näm- ligen åt gatan.
Efter den första frukosten tågade man i ordning, genom korridorerna in i den stora lässalen där hvar och en hade sin pulpet för böcker, skrifdon m. m.
Och så afdel- ning efter afdelning till de respektive klass- rummen.
Att yttra mig om ^undervisningen i egentligare mening är svårt.
Utom språk- undervisningen, som — liksom mestadels i Frankrike — var skral, tror jag den i allmänhet förtjänar att mycket väl vitsordas såsom praktisk, rationell och allmänbildande.
Bland nunnorna funnos många begåfvade och rikt bildade kvinnor, och då undervis- ning är deras ordens uppgift, är det natur- ligt, att de sökte drifva den till det bästa möjliga.
Föreläsningssystemet begagnades i de högre klasserna i de flesta ämnen.
Män gjorde noggranna anteckningar, nästan efter diktamen, och läste, sedan de rättats, på dem.
Sedan kommo förhör och hvarje vecka olika skriftliga uppgifter i de olika ämnena, hvilka uppgifter dessutom voro en täflan, då resultaten söndagen därefter upp- lästes inför alla eleverna, med namngifvande i tur och ordning af dem, som löst dem bäst.
Detta system var, o m ej annat, åtmin- stone alltid en g o d öfning för stilen, och den rena kriaskrifningen (uppgifterna voro mestadels rent skönlitterära, o m jag så får uttrycka m i g: bref, skildringar, historier,, fantasiuppgifter m.
lämnade, synes det mig, förvånande goda resultat i förhållande till somliga af elevernas begåfning och för- måga i öfrigt.
Utom språk, som var valfritt, liksom teck- ning och musik, läste vi 14 — 15 — 16-årin- gar historia, geografi, franska, fransk och något allmän litteratur, mytologi, fysik och sedan något litet kemi, aritmetik, senare något botanik, i högsta klasserna en aning latin, astronomi m. m.
Dessutom fingo vi, ända upp i högsta klasserna, lära oss läsa högt, recitera och slutligen — skrifva alla sorters bref; för att nu ej tala om ren väl- skrifning, som öfvades ett par gånger i veckan.
Nå, all denna undervisning bedrefs nu, med hvilostunder eller ibland med afbrott, ägnade läxläsning, i stora lässalen till kloc- kan tolf, då middagen serverades.
Maten var alltid riklig och g o d; bestod af soppa, kött, legymer och någon enklare efterrätt, som frukt eller kompott o. d.
Efter middagen allmän lofstund i trädgården, eller om det regnade, i ett par stora leksalar, till / - 2 2.
Tiden / z 2 — 4 kunde efter smak eller be- hof ägnas åt läsning eller handarbete på handarbetssalen, af dem som ej voro upp- tagna af privata lektioner i spelning, teck- ning m. m.
Klockan 4 lofstund igen, med mellanmål bestående af små franska hvita bröd för dem som så önskade.
Sedan en kortare andaktsstund; så olika undervisning till klockan sju, då kvällsmat, två rätter, 1 t
270 serverades; därpå allmän lofstund; klockan 8 aftonbön — och så var den dagen all.
Klockan 9 skulle livart ljus vara släckt och allmän tystnad råda.
» Var det inte tråkigt? » ha många män- niskor ofta frågat mig sedan.
Nej, det var inte tråkigt, om jag undantager stun- der af hemlängtan eller andra, från hvar- je skollif oskiljaktiga, svåra stunder — t. ex. då man blifvit utsatt för orättvist » mothåll » eller för andra ännu orättvisare » medhåll »!
Men på det hela taget lefde man dock i en atmosfär af ordning och af vänlighet, som gjorde tillvaron jämn och angenäm.
Och så kamratlifvet!
Hur ofant- ligt viktig blef icke hvar detalj däraf mellan dessa flickor, som dagligen och stundligen sågo hvarandra och voro tillsammans.
Vän- skapsband knötös och utvecklades och upp- löstes, bref och biljetter växlades, små in- triger spunnos; stora känslor flammade upp, då vanligen för någon af nunnorna eller någon äldre elev.
I dylika fall skyddes ingen ansträngning för att uppnå ändamålet att på ett eller annat vis bli uppmärksam- mad af föremålet för denna känsla.
Poesi- album och andra » souvenirs » spelade na-.
turligtvis en ofantlig roll i den lilla kloster- världen; nyheterna utifrån intresserade där- emot aldrig mycket; därutanför- hade man ingenting gemensamt mer, tillhörde icke samma umgängeskrets, kanske icke en gång samma » värld ».
Det tänkte man inte på midt i de gemensamma klosterintressena.
Nej, man hade inte tråkigt!
Jag minns den långa - Marthe B., med svarta entusiasti- ska ögon — hur hon stod och gjorde upp en rymningsplan ur klostret, en fullt ima- ginär plan — hur vi utvecklade den, längre och längre, bort öfver land och haf.
Jag vill minnas att vi slutade med att komma till Australien och gräfva upp diamanter.
— Och resultatet blef bildandet af en hem- lig kemisk klubb för upptäckandet af sättet att göra diamanter!!
Vi rörde ihop koksalt, svafvel, tanddroppar och hvad det nu mera var och ställde in det i ett skåp för att se, hvad det skulle bli af — troligen dia- manter!
Sedan hade vi en litterär klubb, hvars medlemmar buro namnen Virgilius, Pindaros m. m., och som utgaf en tidning.
Under- tecknad skötte redigerandet och skref dess- utom en romantisk följetong: » L e Chevalier noir ou Robert le Diable », som hade mycken succés.
Tidningen skådade emellertid inte många nummer; man hade inte tid.
T y utom läsning och arbete och de två dagar i veckan (onsdags och söndags e.
), då man hade ledigare och fick taga emot an- förvanters- besök i ett par stora salonger, så gick sällan en längre tid, utan att ett eller annat nöje kom i görningen.
Det van- ligaste nöjet var spelandet af någon teater- pjes till firande af » mére supérieures » födelse- dag eller någon annan högtidlighet.
Att få en roll i någon pjäs var en stor heder och ett stort nöje.
Jag vill ej djärfvas påstå, att det i elevkåren förekom några egentliga ämnen till stora aktriser; men ett par af lyckan gynnade och af oss andra afundade varelser hade varit på Theåtre Francais eller hade sett Sarah Bernhardt och anlagdt ett talesätt, som skulle vara en imitation af det brukliga på landets första scen eller af den stora konstnärinnans.
De voro själf- skrifna premieraktriser och förstodo i denna IDUN värld i smått väl att uppbära en dylik po- sition.
Fransyskan börjar tidigt förstå kon- sten, i hvilken hon är ouppnådd mästarinna: att sköta en sak, att uppbära en position.
Vi spelade mestadels små historiska pro- verb eller, någon gång, moraliskt tenden- siösa.
Glanspunkten nåddes en vår, då Racines » Esther » uppfördes, nästan i sin helhet och med sångkörer.
Men då var heller ingen mindre än en biskop bland åskådarne.
Förtjusningen var allmän både bland dessa och bland de uppträdande; jag tror ej det föll någon in, att något sådant som kritik kunde existera gentemot teaterpjäser.
Och däri låg nog också trefnaden öfver vår i grund och botten så enformiga tillvaro, att enkelheten var så stor och glädjekällorna så anspråkslösa.
Jag tror icke det är klokt att, som en del franska föräldrar, sända sina döttrar i klosterpension, när de äro helt små barn och, utom under ferietiderna (8 dagar till nyår, 8 dagar till påsk, 2 som- marmånader samt den första onsdagen i hvar månad) lämna dem där, tills de äro giftasvuxna.
Men jag tror, att det för de flesta barn kan vara godt att gå igenom ett par års vistelse i ett sådant hem.
Trots den ständiga uppsikten lära de sig mer än i sitt eget hem, att svara för sig själfva, att arbeta för sig själfva och ordna för sig själfva.
Jag talar naturligtvis nu egentligen för franska förhållanden, men det kan ju intressera en svensk publik att känna något litet äfven af dem.
• Sit år fyar gått — — — den 27 augusti, rfjM år haj ' gått, se ' n jublet steg upp mot vår blåhUiitsouxna teg från Svaneön vid Sundet, se ' n lockig ungmö vackert band- en roscnlänk från strand till strand — — mer ljust, mer däjligt land oid land ej någonsin varåt bundet!
Du väna barn från Köpenhamn, vi jubla åter gladt ditt namn — hvad sång det i sig äger!
Från Sjosllands bokskog drar en fläkt, med scenska björkars sus i släkt, cn klang från diktens middagscäkt: Tegnér och Oehlonschläger.
Den gamla sagan täljdes om, när du i höstetider kom och vardt ibland oss bofast.
I blomma stod den bleka ljung, skön Ingborg, rank och vek och ung, hon log mot sina drömmars kung så fagert och så trofast.
Den gamla sagan - — Ack, dess ord, de vuxit samman med vår nord, de aldrig bland oss glömmas, så långe än ett hjärta slår, så länge vinter- följs af vår, så länge ljung i blomma står och lyckodrömmar drömmas.
Ett år har gått i skimmerglans — den vissnat har, den myrtenkrans, som prydde lockig hjässa,.
Men friska kransar binda vi — i stämning drömmande och fri — af lingonris med blåklint i åt sagornas prinsessa!
En svensk kuinna.
* 1898 Pressen och sensations- lystnaden.
Ett instämmande.
» ^ ^ p e k t a t o r s » — i n:r 29 af Idun ut- tryckta — leda vid de spaltlånga dom- stolsreferat, som våra tidningar bjuda sina läsare, delas nog af många.
Det vore väl, om äfven den moraliska harm, han känner öfver det onda, som härutaf flyter — ett ondt, som sträcker sig vida utöfver, hvad han antyder — vore allmän, och om den kunde uppblossa till en sann rättfärdighets vrede, som toge sig ett omfattande och kraftfullt uttryck.
Att våra dagliga tidningar föra en rätte- gångs- och polisafdelning, torde icke kunna undgås; ty på detta som på andra områ- den måste naturligtvis nyhetstidningarna hålla publiken å jour med hvad som händer.
Att de däremot meddela utförliga domstols- referat och närgående personliga detaljer, torde däremot icke vara nödvändigt, och tidningarna göra j u icke heller ' detta, då det icke gäller mera uppseendeväckande mål.
Men äfven denna utförlighet och när- gångenhet kunde möjligen försvaras, om tidningarna blott inskränkte sig till att om- tala, hvad som verkligen hänät; men att de, som det händt, meddela ömtåliga familje- detaljer och göra äreröriga insinuationer, att de dramatisera, ja, rent af fantisera saker och ting, det är ovärdigt samt nedsättande såväl för dem själfva som för den allmän- het, åt hvilken de anrätta dessa retande smakbitar.
Och ej ens våra tidningar af rang kunna tyvärr fritagas från synder i dessa afseenden.
Ja, till och med en och annan af våra tidskrifter aktar icke ens för rof att använda den sortens lockbete för sin publik.
Såsom ett bland de bedröfligaste bevis på mänsklig ofullkomlighet nämner Herbert Spencer — efter hvad jag vill minnas — att midt uppe i det verkliga deltagande, som vi kunna besjälas af, då vi erfara, att en vän drabbats af någon olycka, händer det ofta, att det tillika låter sig förnimmas en svag känsla af hemlig tillfredsställelse.
Måhända har detta sorgliga förhållande sin hufvudsakligaste grund i en — äfven hos en förfinad natur — på bottnen slumrande sensationslusta, snarare än i en inneboende skadeglädje, — jag skulle åtminstone vilja tro detta.
Sensationsbegäret sträcker sig verkligen vida utom den sfer, som vi bruka beteckna med » barns och tjänstefolks », ehuru den framträder i olika mer och mindre förtäckta, mer och mindre förfinade former.
I sensationslystnaden ligger något simpelt, mot hvilket vi borde vara på vår vakt; men detta är icke lätt, synnerligast om pressen, denna viktiga samhällsmakt, visar en tilltagande tendens att uppamma detta dåliga anlag.
Det vore på tiden att en kraftig moralisk appell höjdes mot denna pressens beredvillig- het att träda i sensationsbegärets tjänst.
Den skada, som härigenom åstadkommes, är hardt när oberäknelig.
Det olyckliga föremålet för den allmänna uppmärksam- heten lär icke kunna undgå att lida verk- ligt men af den andliga tortyr, det — förtjänt eller oförtjänt — får utstå; måhända, hvem vet, jagas det därigenom från ett fördärf i ett annat ännu större.
Man har äfven
IDUN 1898 exempel på, att det stora uppseende en misstänkt eller anklagad eller öfverbevisad person väcker och de utläggningar, han ut- gör skottafla för, kunna reagera i ett slags abnorm fåfänga att ostentera såsom en märkvärdighet i sitt slag.
Oeh dessa raffmeradt eggande sensations- skildringar äro ett ämne till depravation hos den läsande allmänheten i dess helhet och bos den del däraf, hos hvilken anlaget till någon intellektuell eller moralisk abnor- mitet förefinnes i synnerhet.
Pressen är i våra dagar en makt, hvars välde och inflytande äro utomordentliga.
Den borde då också djupt känna det an- svar, hvartill makt förpliktar.
Den borde kunna afstå från en vinning, som kan sägas vara vida sämre än snöd.
Den borde icke lägga hyende under en slapp anda och mora- lisk ovederhäftighet.
Den borde icke så beredvilligt bjuda ett nervsvagt släkte spor- rande retmedel i dylik motbjudande godt- köpsstimulans.
* — Den sista af sin ätt.
I söndags afled i Nyköping friherrinnan Charlotte Wilhelmina Brändström, född Hjelm, i den höga åldern af 89 år.
Friherrinnan Brändström, som var änka efter majoren frih.
Bror Per Brändström, sörjes närmast af dotter, gift med adjunkten vid Nya elementarskolan i Stockholm R. W. Lönnerberg.
Med friherrinnan Brändström utslocknade fri- herrliga ätten Brändström.
Denna från Upland härstammande ätt adlades 1809 och fick friherr- lig värdighet 1815.
Båda ätterna Brändström utgingo på mansidan 1885.
Af adliga ätten Bränd- ström lefver endast en medlem, dottern till nu afiidna friherrinnan Brändström.
* Trogna vänner.
Skiss af A Ii.
Nej, Tusse skulle få lefva till dess Karin rest, men sedan — ja, det måste ju ske — Fina skulle bara.se till att det gick så hastigt och ordentligt som möjligt — och Karin skulle väl trösta sig, då hon kom ut och fick resa på tåget; det skulle bli så många nya intryck, så mycket att undra öfver, som hon aldrig förr haft en aning om.
Och när Karin väl kom hem till Gullmans, då skulle kusinerna leka med henne, och saknaden skulle icke bli så kännbar längre.
Men fru Gullman kände sig visst icke lugn.
För att förbereda barnet på verkligheten af skils- mässan försökte hon dagen därefter ånyo att tala med den lilla om Tusse.
Hon beskref, hur omöjligt det skulle vara föl- en liten hund att tåla vid en tio timmar lång järnvägsresa, och inte skulle han få roligt, då han kom fram heller, ty i staden där Gullmans bodde, fanns det så många, många stora hundar, och de skulle bara springa efter och bita lilla Tusse.
55 ej det vore nog bäst, att Tusse stanna- de hemma hos Fina, så skulle han få det allra bäst.
Fina var ju så snäll mot honom.
» Fina ät snäll mot mig " också, om jag stannar », svarade ' barnet, och i dess ögon lyste åter det där mörka, hotfulla, som fru Gullman var så rädd för.
Hon var rädd att mista barnets kärlek genom att taga ifrån det dess enda vän.
Men det måste ju ske; hon kunde icke taga hunden med.
; Helst hade hon icke talat om saken förrän i sista minuten, men hon fruktade för hvad bar- net då skulle göra i sin förtviflan i afskedets stund.
Fru Gullman var djupt bekymrad, ty hon äl- nn aIvi * * SS J W / lMMIIIIVI 4 V 1 1 1 T \ / T«il Å \ \ \ A l-t * ' l 1 671 skade redan ömt den föräldralösa lilla varelsen, och hon kunde känna med barnets känslor.
Om de verkligen skulle taga hunden i smyg och döda honom och sedan säga att Tusse sprun- git bort eller gjort sig illa eller någonting hvad som helst!
Men nej, fru Gullman vågade det icke.
Hon kände ännu icke tillräckligt väl sitt systerbarn, men hon anade, att under de ljusa lockarna gömde sig en stark, oböjlig trohetskänsla, ett aif efter den bortgångne fadern, och under barnets ensamma, dystra uppväxttid hade denna känsla växt stor gent emot dess enda föremål.
Och må- hända skulle det inverka menligt att nu med våld och oförberedt slita ett sådant trohetsband.
Karin skulle säkert aldrig få förtroende för den som så bedragit henne.
På torsdags förmiddag skulle af resan ske, och det var redan tisdag.
På kvällen läste fru Gullman aftonbön med Karin och kysste henne sedan till god natt.
Ka- rin slog armarne om sin mosters hals och tryckte sig tätt intill henne.
Fru Gullman gladdes öfver barnets smek.
Hon hade således lyckats att vinna den lilla flickans efter kärlek hungrande hjärta.
Kanske skulle nu icke skilsmässan från Tusse bli så svår.
Fru Gullman började verkligen känna sig litet lugnad.
Men då hon sakta lösgjorde sig från barnets famntag och i sommaraftonens skära skymning såg på Karins ansikte, fann hon åter samma onaturligt djupa allvar, som hon sett där förut, då det var tal om Tusse.
» Hvad tänker lilla Karin på? » frågade fru Gull- man vekt och smekte flickans kind.
» Jo », svarade barnet på sitt brådmogna sätt — » jag ville tacka för att moster är så snäll och vill taga mig med, men jag.
jag reser inte.
ifrån Tusse. » Fru Gullman stod häpen och rådlös.
Milda ord och öfvertalningar, allt hade varit förgäfves.
Då försökte hon med stränghet.
» Karin är en stygg flicka, som tycker mera om ett djur än om människor », sade hon, och så gick hon mot dörren.
Hon väntade, att en mjuk liten barnröst skulle kalla henne tillbaka, men där hördes ingenting: hon fick gå.
Karin låg tyst och bara stirrrade ut i skym- ningen.
Så snart fru Gullman gått, kröp Tusse upp ur sin korg, smög fram till sängen och ställ- de sig med framtassarne upp mot den.
Han no- sade på Karins haka och slickade den.
Då lade barnet sin arm om Tusses hals, såg honom rakt in i ögonen och sade: » Du hörde väl,Tusse, hvad jag lofvade moster. » Hunden fnös belåtet, slickade än en gång Ka- rins ansikte och kröp sedan tyst tillbaka i sin korg.
En kvart senare sofvo både Karin och Tusse, trygga i medvetandet af den starka vänskap, som skulle förmå att trotsa allt hellre än den bittra skilsmässan.
Så bröt onsdagen in, den stora packningsda- gen.
Hela - dagen höll fru Gullman på att ordna i skåp och lådor, och då allt annat var färdigt, kom hon om aftonen in i barnkammaren, där hon begynte packa ner Karins saker i en stor koffert, som blifvit inburen dit.
Karin stod tyst och bara såg på, hur moster lade ned linne, klädningar, bilderböcker, leksa ker, griffeltaflan, och allra öfverst kom dockans garderob.
Lika lugn och stilla som Karin föreföll, lika orolig var Tusse, ty han var också inne och såg på.
Han sprang från den ena till den andra och bara nosade och gnällde.
• Fru Gullman ville så gärna tala med den lilla systerdottern, men hon visste knappast hvad hon skulle säga.
Blicken från de dystra barna- ögonen förföljde henne, så att hon nästan kände sig illa till mods.
Slutligen måste hon ändå sä- ga något.
» Vill du ha dockan framme på resan, eller skall jag lägga ner henne i kofferten? » Svaret kom klart och stadigt.
» Dockan kan gärna resa, jag stannar i alla fall hos Tusse. » Denna gång blef fru Gullman verkligen ond öfver barnets envishet.
Hon ångrade bittert, att hon icke låtit döda hunden genast hon kom i huset, då hade åtminstone detta bekymmer varit slut.
» Tusse skall också resa bort i morgon », sade hon tvärt.
Det föregick en ögonblicklig förvandling i Ka- rins ansikte.
Barnet såg på sin moster med en blandning af ångest och vaknande förhoppning.
Anli U i l ^ f n r * i n r » lllill rislltlr;!
\ \ \ VUU J J t M Y l V l 1 V 1 » Skall Tusse resa », ropade den lilla och sprang fram till fru Gullman, på hvars arm hon lade cu späd, darrande hand — » får han verkligen, får han.
följa med? » Fru Gullman förhärdade sitt hjärta, trots sve- dan hon kände, och svarade så barskt som möjligt: » Tusse reser åt ett annat håll; det är en herre som kommer och tar honom med sig. » Därmed slog fru Gullman locket igen på kof- ferten, som nu var fullpackad.
Så satte hon sig ned på en stol och tog barnet på sitt knä. '
Karins ansikte föreföll stelnadt som förut.
Hen- nes medvetande tycktes långt borta.