Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Också aflopp det alldeles på samma sätt; ty när flickan sjönk till botten öppnade sig jorden, så att hon kom ned i undre verlden, och fick se den gröna ängen och allt annat såsom vi tillförene berättat.
Hon besinnade sig så icke länge, utan vandrade stigen rätt fram, och mente det var ingen nöd, hon skulle nog få sig råd ehvad som ock månde möta henne.
När hon nu vandrat ett stycke, kom hon först till den gamla gärdes-gården.
Då bad han såsom han bedt hennes syster:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig stackars gärds-gård, som är så gammal och murken!»
Men se, det frågade käring-dottern litet efter, utan svarade som man kunde vänta: »skam få dig, som talar mig till!
Huru mycket tror du jag bryr mig om hvad en gammal gärds-gård säger?
Vänta bara, skall du få se!»
Dermed ryckte hon upp gärdsgårds-störarne, slet af hankarne, bröt sönder gärdsel-skidorna och kastade styckena åt alla håll.
Sedan fortsatte hon sin vandring med stora steg.
Men gärds-gården rystade sitt gråa skägg, såg vredgad efter henne, och mumlade: »detta skall du minsann icke ha gjort mig för intet.»
Käring-dottern kom så till bak-ugnen, som stod vid vägen.
Då bad ugnen såsom han bedt hennes syster:
Ät så mycket bröd du nå’nsin vill, men tag intet med dig, och skjut in det öfriga!»
Men se, det frågade den elaka flickan litet efter, utan svarade som förut: »skam få dig, som talar mig till!
Huru mycket tror du jag bryr mig om hvad en gammal bak-ugn säger?
Dermed ryckte hon upp ugns-luckan, strödde kakorna på marken, bröt sönder grisslan och kastade spillrorna rundt omkring.
Sedan fortsatte hon sin led, såsom tillförene.
Men ugnen såg vredgad efter henne, och brummade:
»detta skall du icke ha gjort för intet.»
Det led så en stund, och käring-dottern kom till kon som gick och betade på ängen.
Slå sedan det öfriga på mina klöfvar, och häng byttan igen på mina horn!»
Men den elaka flickan svarade som hon svarat de andra: »skam få dig, som talar mig till!
Huru mycket tror du jag vårdar mig om hvad en gammal ko må säga?
Dermed fattade hon stäfvan och begynte mjölka, och drack så mycket hon orkade; men när hon druckit, gjorde hon inte som kon bedt henne, utan alldeles tvärt emot, slog ut mjölken, sparkade sönder byttan och slängde styckena så långt vägadt var.
Sedan gick hon vidare framåt.
Men kon såg vredgad efter henne, skakade sina horn, och bölade: »detta skall du minsann icke ha gjort mig för intet.»
Åter gick det en stund, och käringens dotter kom till det stora äple-trädet.
Då bad apeln:
»kära jungfru lilla, gör inte illa åt mig, stackars gamla träd, utan plocka af mina mogna äplen och ät så mycket du vill; men tag intet med dig!
Stöd så under mina qvistar, och gräf ned det öfriga vid min rot!»
Men den elaka flickan svarade som tillförne: »skam få dig, att du talar mig till!
Huru mycket tror du väl jag frågar efter hvad en gammal apel säger?
Dermed klef hon upp i trädet, rystade ned hvart äple, både moget och omoget, bröt sönder grenarne, och strödde qvistarne och löfven åt alla håll.
Sedan fortsatte hon sin färd, liksom förut.
Men apeln skakade sin nakna topp, såg vredgad efter henne, och hviskade:
»detta skall du icke ha gjort mig för inte.»
Som det nu led emot aftonen och blef serla, kom käring-dottern till grinden, der den gamla qvinnan satt och lutade mot grind-stolpen.
Då skall man inte tro hon vårdade sig till att helsa, utan gick förbi, och sade hvarken ondt eller godt.
Men gumman sporde:
»hvad är du för en, som kommer och inte har vett att helsa på gammalt folk?»
Flickan svarade: ’skam få dig, som talar mig till!
Liksom jag inte hade annat göra än att helsa på gamla käringar.’ Gumman återtog:
»hvad har du då för göra?» ’Jo,’ svarade flickan, ’jag är ute för att se mig om efter råd.’ »Ja så», sade den gamla, »då kan du rätt sätta dig en stund och löska mig, så vill jag säga hvar du kan få tjenst.» ’Skall jag löska dig?’ frågade flickan. ’Då vore jag väl glad.
Nej, vänta skall du få se huru mycket jag aktar om att sitta och löska en gammal käring sådan som du!’
Dermed slängde hon igen grinden, så det sang i hvar enda spjäla, och fortsatte sin led.
Men den gamla runkade på hufvudet, såg förtörnad efter henne, och sade:
»detta skall du icke ha gjort mig för intet.
Var bara alltid lika elak, så får du väl se huru det går dig i verlden!»
Käring-dottern vandrade nu allt vägen fram, och kom slutligen till gården; der gick hon in och blef stadd till ladugårdspiga, alldeles såsom hennes styf-syster före henne.
Men hade nu den lilla varit god och beskedlig emot korna, så var käring-dottern desto mera elak.
Aldrig gaf hon dem så mycket som ett vänligt ord, utan första tid hon kom i ladu-gården var det inte annat än att slå dem, och bannas, och fara illa fram på allt sätt.
Inte heller fingo de mat i rättan tid, utan ibland saknade de foder, och ibland saknade de dricka, så alltid var det något som fattades.
Också ville ingenting trifvas för henne.
Korna magrade och sinade.
När hon skulle mjölka dem, sparkade de ut mjölken ur byttan, och i manna-minne fanns der aldrig på gården så litet med mjölk eller så magert fä, hvarken förr eller sedan.
Sammaledes gick det ock med kattorna.
När käring-dottern hade gifvit morgon-foder, och mjölkat, och silat, och samlat mjölken i mjölk-spannen, kommo de stackars djuren i en lång rad omkring henne, och jamade, och bådo så innerligen vackert:
»Gif oss litet mjölk!
Gif oss litet mjölk!»
Men då gjorde hon inte såsom den lilla hade gjort, gaf dem mjölk och talade väl till dem, utan i stället kassade hon bort dem, och jägtade dem både kryss och tvärs.
Också kunde kattorna aldrig lida henne igen, utan så snart de fingo se henne, fräste de och sprungo omkring väggarne, hvar i sin vrå, och aldrig fanns der på gården så många möss och råttor, hvarken förut eller efteråt.
När hon sedan gick på logen för att rissla korn, var det alldeles på samma sätt.
De små sparfvarne kommo flygande ute på gården, hoppade allt närmare och närmare, satte sig på log-balken, och qvittrade:
»Gif oss litet korn!
Gif oss litet korn!»
Men hvem som gaf dem korn, inte var det käring-dottern; utan i stället jagade hon bort dem, skrämde dem hvar hon kunde, och kastade stenar efter dem.
Också fick man efter den tiden aldrig mer se de små sparfvarne sitta vid gården, och qvittra, och glädja sig åt Guds dag, utan de drogo till skogs, och hvar de visade sig voro de dufna och skygga, så att ingen hade någon fröjd att se eller höra dem.
Det stod så en lång tid bortåt; hvad helst den elaka flickan tog sig före missgick henne, och af ingen blef hon väl liden, hvarken af menniskor eller djur.
Ja, flickan gick, och sporde hvad hennes matmoder hade att befalla.
»Jo,» sade käringen, »jag har märkt att du hvarken sköter mina kor eller gör dina andra sysslor mig till nöjes.
Likväl lyster mig veta, om det eljest icke är något som du kan och förstår.
Derföre må det bli ditt första prof, att du skall gå till källan och hemta vatten i ett såll; men du får inte spilla en enda droppe på vägen.
Flickan tordes nu inte annat än lyda, utan tog sållet, gick till källan, och begynte ösa; men huru ideligen hon öste, rann vattnet straxt ut igen, och inga små foglar kommo att hjelpa henne, såsom de hulpit hennes syster.
Käring-dottern fick så vända hem igen med oförrättadt ärende.
När hon nu kom tillbaka, och hade sållet lika tomt som då hon gick, vardt matmodern misslynt, och sade:
»illa sköter du min ladugård, sämre är du annorstädes.
Jag trodde likväl det var något du kunde.»
Dermed skildes de åt, och så slöts deras samtal för den gången.
Åter led det någon tid, och käringen lät ånyo kalla ladugårds-pigan inför sig.
»Jo,» sade käringen, »jag vill sätta dig ett annat prof före.
Nu skall du gå till elfven, och tvätta det svarta garnet tills det blir hvitt och det hvita garnet tills det blir svart.
Men allt skall vara färdigt i afton förrän sol går ned.»
Flickan tordes nu inte annat än lyda, utan tog garnen, gick till elf-stranden, och begynte tvätta; men huru ideligen hon tvättade blef det hvita garnet hvitt, och det svarta garnet svart som förut, och inga små sparfvar kommo och lärde henne, såsom de lärt hennes syster.
Käring-dottern fick så vända tillbaka med oförrättadt ärende.
Som hon nu kom hem och hade garnen likadana som hon fick dem, vardt matmodern än mera misslynt, och sade:
Jag trodde dock att det var något du visste.»
Dermed slöts deras samtal, och så skildes de åt liksom förra gången.
Det led så ännu en tid, och käringen lät tredje resan kalla ladugårds-pigan inför sig.
Ja, flickan gick, och frågade hvad hennes matmoder hade att befalla.
»Jo,» sade käringen, »jag vill nu föresätta dig ännu ett prof, och skall detta bli mitt sista.
Här har du garnen som du skulle tvätta.
Nu skall du väfva dem till en väf; men på den skall hvarken finnas tvist eller noppa, och allt skall vara färdigt i qväll, innan sol går ned.»
Flickan hade nu ingen annan råd än att lyda, utan tog garnen, och begynte laga till väf så godt hon förstod; men lite var det, och garnet var skört, så att ju längre hon höll på desto sämre blef det, och inga kattor kommo der nu heller och hulpo henne, såsom de hulpit hennes syster.
När så qvällen kom, hade hon förderfvat hela väfven, så det inte var annat än en enda trasslig härfva.
Då vardt matmodern vred, och sade:
»illa sköter du mina kor, sämre är du annorstädes.
Jag märker det är rätt ingenting som du duger till.»
Dermed skildes de ifrån hvarandra, och blef intet vidare ordadt dem emellan för den gången.
När nu året var till lykta, hade käring-dottern stått ut sin tid, och lagade sig till att vända hem igen.
Hon gick så inför sin matmoder och beddes orlof, och det fick hon gerna.
Käringen tillade:
»illa har du skött dina sysslor, och föga har du varit mig till nöjes i något annat; likväl vill jag gifva äfven dig någon lön för din tjenst.
Gå derföre upp på löftet; der finner du flera skrin.
Af dem får du taga hvilket du vill; men öppna det inte förr än du har det der du vill hafva det.»
Ja, käring-dottern tackade lite eller inte för sin mat-moders godhet; likväl gjorde hon som henne var tillsagdt, gick uppför lofts-bron och öfver svalen in på loftet.
Som hon nu kom in, fick hon se hvarest der stodo många skrin på golfvet, ett rödt, ett gult, och ett blått, det ena grannare än det andra; men allra längst bort stod ett litet svart skrin, alldeles som tillförene.
Då tänkte hon vid sig sjelf:
»huru skall jag nu bara få det skrinet som innehåller mesta rikedomen?
Likväl,» mente hon, »om der kunde finnas så mycken grannlåt i min systers lilla skrin, huru mycket mer måtte då icke finnas i detta stora röda!»
Hon besinnade sig så icke länge, men tog det röda skrinet.
Derefter gick hon bort ifrån gården, utan att säga farväl hvarken åt sin mat-mor eller någon annan; kan tro der var också ingen som stort sörjde efter henne.
Sedan är intet vidare förtäljdt om hennes färd, förrän hon kom till ängen.
Der öppnade sig jorden framför henne, så att hon kom upp igenom brunnen, och var så innan kort tillbaka i den öfre verlden, just der vi sist skildes ifrån henne.
Som hon nu gick in i stugan och teddes för sin moder, vardt käringen så till sig af glädje, att hon slog ihop händerna, och ropade öfverljudt: »ja så, du kommer då ändteligen!
Nå, hvad det var väl!
Och se bara hvilket skrin du har, så rödt och grannt!
Det var annat, det, än hvad din syster fick.»
Käring-dottern blef vid allt detta så högfärdig, att hon vårdade sig knappt till att helsa på mor sin, utan frågade bara hvar hon skulle få ställa sitt skrin.
»Åh,» sade käringen, »det var en fråga, det!
Hvar skulle det väl stå utan på loftet, der vi ha det grannaste rummet i hela gården.»
Ja, härmed var dottern väl tillfreds; de skyndade så upp på loftet, och tänkte bara uppå allt hvad rikedom der skulle finnas i skrinet.
Men det blef annat af än guld och dyrbarheter; ty när de öppnade locket, var skrinet öfver-fullt med ormar och paddor och all den dålighet som till kan vara, och en röd elds-låga flög upp i tak-åsen och utefter väggarne, så att rundt omkring var det bara brinnande eld, och inom en liten stund var gården lagd i aska, med både käringen och käring-dottern.
Så blef det slut med dem, och ingen synd var det; ty de hade aldrig varit annat än elaka.
Men af hela gården stod ingenting igen, utom allenast höns-huset; det brann inte, utan der bodde den lilla styf-dottern, och var nöjd och lycklig i all sin dag.
Hennes skrin har sedan gått i arf till alla små beskedliga flickor, och derföre är det som de alltid kunna hålla sig granna, huru litet de ha.
-- Men det få vi inte tala om för någon.
-- Och så var sagan all.
Vi ega framför oss ytterligare trenne uppteckningar ifrån ~S.
Småland~, alla föga afvikande från den öfverlemning som ofvan meddelas. -- I en af dem saknas inledningen, huru styf-modern satte sina döttrar på brunns-karet att spinna; i den andra förbigås de prof, hvilka mat-modern föresatte sina ladugårds-pigor; i den tredje omtalas tvänne skrin, ett svart och ett rödt, och när kattorna följa käring-dottern uppå loftet, ropa de ideligen:
»Tag det röda!
Tag det röda!» o. s. v.
Slutet är som ofvan.
2. I en femte uppteckning ifrån ~S.
Småland~ inledes sagan med en berättelse, huru styf-dottern hela långa vintern fick sitta ute på brunns-karet, och litet kläder hade hon, så att hon frös och grät.
Då hände sig en dag, att en klar tår tillrade ned i brunnen.
Straxt kom der upp en gädda, och frågade hvarföre hon grät så.
Flickan förtäljde allt som det var.
Då sade gäddan: »om du vill följa mig, skall du få det bättre.»
Flickan gick så ned i brunnen, erhöll tjenst i undre verlden, och kom slutligen hem med det svarta skrinet fullt af dyrbarheter.
Nu skulle käringens dotter ut och spinna på brunns-karet; men hon hade varma kläder, att hon slapp frysa; också hade hon rätt svårt att ändteligen tvinga fram en tår.
Straxt kom gäddan åter upp i vatten-brynet, och förde flickan med sig till undre verlden, hvarest hon fick tjenst.
Men käring-dottern var lika elak som styf-dottern varit god och beskedlig, och kom slutligen hem med det röda skrinet, hvarutur flög eld, som brände upp hela gården.
Enligt en uppteckning ifrån ~Skåne~, var den elaka styfmodern en drottning som kallades »drottning Resi».
-- När styfdottern blifvit skuffad i brunnen, kom hon först till en grind.
Då bad grinden:
»kära jungfru, slå inte hårdt i mig gamla grind!»
Dernäst kom hon till kon.
Sedan till apeln.
Tätt invid apeln porlade en liten källa fram i gräset.
Bäst flickan nu plockade och åt af de sköna äplena, såg hon hvarest tre små händer räcktes fram ur källan, likasom de velat bedja att få litet med.
Straxt gaf hon dem hvar sitt äple, och fortsatte sin vandring.
När hon nu gått, begynte de tre »~käll-råderne~» öfverlägga hvad de skulle gifva henne till belöning.
»jag vill göra henne vis och förståndig.»
Den andra sade: »jag vill göra henne tre gånger vackrare än hon nu är.» »Och jag,» sade den tredje, »vill göra henne tre gånger så rik som drottning Resi.»
När den lilla kommit fram till gården och fått tjenst, var hennes första prof att hon skulle baka pann-kakor.
Då kommo all slags vilda djur utur skogen, och bådo:
»Gif oss litet med!
Gif oss litet med!»
Flickan gaf dem af pann-kakan, men hade ändock lika mycket qvar.
Andra profvet var att hon skulle väfva en silkes-väf; men då kommo de vilda djuren ur skogen och hulpo henne.
Tredje profvet var att hon skulle tvätta hvit ull svart och svart ull hvit; men då fick hon hjelp af den gamle gubben som hon löskat vid vägen.
-- Slutet instämmer med hvad ofvan meddelas.
I en öfverlemning från ~N. Småland~ förtäljes, huru styf-dottern matade alla små foglar och andra djur, som hon mötte i undre verlden; käring-dottern deremot snäste dem och slog dem.
Gumman som rådde öfver gården var ett ~troll~.
Hon hade en stor hop ~ormar~, åt hvilka styf-dottern gaf mjölk, men hvilka käring-dottern jagade bort.
-- När så den beskedliga flickan skulle tvätta det svarta garnet, sjöng en liten fogel:
»Bli hvit!
Bli hvit!»
Men när den elaka skulle göra detsamma, sjöng fogeln:
»Svartare!
Svartare!»
Likaledes när styf-dottern skulle väfva sin mat-moders väf, kommo alla djuren utur skogen och hulpo henne; men när käring-dottern skulle väfva, kommo djuren och förderfvade allt ihop. -- Slutet är som tillförene.
En uppteckning ifrån ~Östergötland~ förtäljer, att styfdottern kom in i berget och fick tjenst.
När hon så skickades till källan, att hemta vatten i ett såll, satt en liten grå sparf i trädet och sjöng:
»Klen ler i’t!
Klen ler i’t!»
Flickan gjorde så, och kunde nu bära vatten i sållet, utan att spilla.
Fortsättningen och slutet äro som ofvan; endast med det tillägg, att när käring-dottern ändteligen kommit hem med sitt röda skrin, och hela gården brann, kom den lilla grå sparfven åter flygandes, och satte sig på hönshus-taket.
Då gick styf-dottern ut, för att tacka honom.
Men fogeln sjöng:
»Kyss mig på munnen!
Kyss mig på munnen!»
Ja, flickan gjorde som han bad, och i detsamma återfick han sin rätta skepnad, och förbyttes till en fager unger prins.
Han hade förut varit förtrollad af »käringen i berget». -- Sagan slutar med bröllopp.
Ännu en öfverlemning, ifrån ~N. Småland~, kallad »Guldjungfrun och Eld-jungfrun», förmäler huru de begge systrarne kommo in i berget, och tjenade hvar sitt år hos »~Berg-frun~».
Styf-dottern erhöll för sin trogna tjenst ett svart skrin, hvarmed höns-huset och allt omkring henne förgyldes; käring-dottern deremot fick ett rödt skrin, hvarutur flög eld, så att hela gården lades i aska.
Styf-dottern blef omsider gift med den unge konungen, och berättelsen tillägger, att han på sin bröllops-dag frågade, hvem som fostrat henne och gifvit henne all hennes rikedom.
Den lilla svarade: »jo, det har ~Jungfru~ Maria gjort;» för jag vet den beskedliga berg-frun var ingen annan.
I en uppteckning ifrån ~Gottland~ förtäljes, huru den elaka styf-modern bakade bröd, och styf-dottern bad om en liten bake-kaka.
Straxt vardt käringen vred, såsom hon det gerna blef, kastade till henne en skrap-bulla, ett s. k. »~ungs-troll~», och sade: »spring nu dit bullan trillar, ja, ända in i ~Blåkulla~!»
Bullan begynte så trilla vägen fram, och styf-dottern sprang efter, ända tills de voro i Blåkulla.
Der gick den lilla in, träffade en gammal käring, och fick tjenst såsom ladugårds-piga.
När hon nu skulle begynna sin tjenst, blef hennes första göromål att klippa gumsarne; men ullen skulle bindas vid hornen, och inte ett hår fick tappas.
Dernäst skulle hon taga ned päronen ur det stora päron-trädet; men inte ett enda päron fick förkomma.
Vidare skulle hon mjölka korna; men inte en droppe mjölk fick spillas på marken, icke heller skulle hon få gifva något åt kattorna.
-- Flickan gjorde allting såsom hennes matmoder sagt henne; utom allenast detta sista.
Hon tyckte det var synd om kattorna, och gaf dem mjölk i katt-skålen.
En qväll sade käringen: »här har du ullen som du klippt; nu skall du karda den tills i morgon när sol går upp.
Men det måste vara väl gjordt, eljest skall du icke glömma mig så brådt.»
Derefter gick hon i god ro och lade sig; men den lilla satt och grät, och kardade.
Då kommo alla kattorna in, och sade:
»gråt inte, utan gå och lägg dig, så vilja vi karda i ditt ställe.»
Flickan gjorde så, och om morgonen var ullen kardad såsom käringen tillsagt.
Andra qvällen sade käringen: »nu skall du spinna alla kardorna till tråd.
Men det skall vara gjordt innan dager blir ljus, eljest skall du inte glömma mig så snart.»
Derefter gick hon och lade sig; men kattorna kommo åter och hulpo den lilla med hennes arbete.
-- Tredje qvällen skulle styf-dottern sätta upp en väf-stol, och väfva all tråden.
Men det aflopp på samma sätt; kattorna hulpo henne, för det hon varit god emot dem.
Fortsättningen instämmer med hvad ofvan förtäljes. -- Styf-dottern fick gå upp på loftet att välja sig ett skrin, och tog efter kattornas råd det svarta.
När hon så kommit hem med skrinet fullt af grannlåt, vardt styf-modern afundsjuk, bakade en ny bulla, och sände sin egen dotter till Blåkulla att också tjena sig ett skrin.
Men käring-dottern uträttade illa sin mat-moders befallningar, utom allenast den, att hon icke gaf kattorna någon mjölk.
Också hulpo de henne icke i någonting, och när året var om, att hon skulle få välja sig ett skrin, lupo de omkring henne och jamade:
Tag det röda!»
Fädernas gudasaga
För första gången öfverlämnas härmed i den svenska ungdomens händer vår folkstams myter som ett sammanhängande helt.
En närmare undersökning har visat, att de bildat en fortlöpande saga, hvari hvarje myt, äfven om den i sin uppkomst var fristående, blifvit införlifvad som länk i en kedja, hvilken börjar med världens, gudarnes och människoslägtets upphof och ändar med Ragnarök och världsförnyelsen.
Dessa kedjans yttersta länkar sammanknytas genom myterna om världens lefnadsåldrar, om urfäderna och de händelser, som i deras dagar timade.
Det första människoparet och de närmaste slägtleden efter det lefva i en kulturlös oskulds- och fridsålder.
En af vanagudarne sändes förmänskligad till Midgard för att undervisa människorna.
Han blir germanfolkets förste präst och lärare.
Han efterträdes af den förste domaren (Sköld-Borgar), och denne af den förste konungen (Halfdan-Mannus).
Dennes tre söner åter varda de nu i tre grenar sig skiljande germanfolkens förste stamkonungar.
Med deras öden afslutas den mytiska urhistorien, men för att fortsättas i hjältedikter om deras afkomlingar, hvilka dikter utlöpa i den egentliga historien.
Alla mytologier, i hvilka berättelser om urfäder ingå, hafva ställt desse i närmaste förbindelse med gudarne.
Himmelens och underjordens heliga makter värna skapelsen och människorna, sina skyddslingar, mot fiendtliga väsen och länka, i umgänge med urfäderna, händelsernas gång.
Därigenom få de vigtigare mytiska tilldragelserna med nödvändighet en kronologisk ordning, emedan en sådan med nödvändighet råder i berättelsen om de hvarandra följande urfäderna.
Gudarnes gärningar och öden under Sköld-Borgars styrelse måste hafva timat före deras gärningar och öden under Halfdans, och dessa åter före dem, som tilldrogo sig i Halfdans söners dagar.
På samma sätt hafva de indiske arierna skilt mällan de händelser i guda- och människovärlden, som egde rum före, under och efter deras urfäder Manus’ och Brigus lefnad; de iraniske arierna mällan dem i urpatriarken Jimas och i följande patriarkers tid; de helleniske arierna mällan dem i guldåldern under Kronos’ styrelse, dem i silfveråldern, då världsspiran öfvergår till Zeus, samt dem i koppar- och järnåldrarne, likasom åter inom dessa senare mällan de mytiska tilldragelserna i Kadmos’ och Jasons tider och dem, som följa hvarandra intill det trojanska krigets.
När Ovidius ville besjunga alla förvandlingar den antika mytologien omtalar, kunde han fördenskull göra detta i episkkronologisk ordning, börjande med kaos och slutande med Cæsar.
Öfver allt, där ett folk är i besittning af sagor med heligt anseende, ärfda från slägte till slägte, sammanknyta sig dessa efter hand och likasom af sig själfva, på grund af fantasi- och föreställningslifvets behof af ordning och sammanhang.
Det kräfves icke hög bildning för att detta förlopp skall ega rum.
Hos finnar och bulgarer ha, likaväl som hos arier, arfsägner sammanlänkat sig i episka kedjor.
Det fordras ej häller en utvecklad kultur i detta ords moderna mening, för att religiösa och sedliga föreställningar af öfverraskande höghet yppa sig i ett folks mytiska sägner vid sidan af föreställningar, som synas oss barnsliga.
Det är en etnologisk erfarenhet, gjord hos olika folkraser, hos minkopéer och indianer såväl som hos Rigveda-arier och germaner, och bör minst förvåna oss hos desse senare, hvilkas hedniska kultur var en poetisk.
Det är gifvet, att det högsta och bästa de förnummo fick uttryck i deras diktkonst, särskildt i den religiösa.
Det torde knappt behöfva tilläggas, att ett folks religion, när den icke föråldrats, står högre än massan af den religionens bekännare, emedan den afspeglar den idealare sidan af folkets lif.
De germaniska myterna äro af mycket olika ålder.
Några af de här meddelade härstamma, såsom den jämförande mytgranskningen kan bevisa, från den fornariska tiden.
Till dem höra myterna om en brytning mällan gudarne och naturkonstnärerna, en häraf uppkommen fimbulvinter och åtgärder, som vidtogos för att undan denna rädda hvad skapelsen hade bäst för ett kommande saligt världstidehvarf.
Andra myter tillhöra en långt senare tid, några möjligen hedendomens sista århundraden.