Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr 32 sk. och för extra Provincial-läkare till 500 R:dr B:ko, och dels slutligen vid Riksmötet 1856—1858 beviljat anslag för ytterligare två ordinarie och sex extra Provincial-läkare, de två förstnämnde i Norrbottens och Wermlands län, samt de öfrige i Södermanlands, Göteborgs och Bobus, Elfsborgs, Skaraborgs, Jönköpings och Christianstads län, samt tills vidare beviljat en lönetillökning, nemligen för ordinarie Provincial-läkare till 1,500 R:dr och extra Provincial-läkare till 1,000 R:dr Rant, utgör Provincial-läkare-befattniugarnes antal för närvarande 97, deribland 71 ordinarie och 26 extra, hvarförutan den förr nämnda Provincial-kirurgen i Stockholms län fortfarande njuter lön af medicinalfonden, och hafva Rikets Ständer med afseende på det af erfarenheten ådagalagda förhållande, att stationen för Provincial-läkare på landsbyggdeh tid efter annan måst flyttas, allt eftersom lägenhet för läkaren yppats att förskaffa sig erforderlig boningslokal; vid de sednast beviljade anslagen till nya Provincial-läkare-befattningar på landet, fästat det vilkor, att distriktets innevånare må åtaga sig att upplåta och underhålla lämplig bostad åt läkaren, vid den honom anvisade stationen.
Brefvet den 17 Oktober 1840 bifölls Rikets Ständers framställda begäran, att, då den på Statens bekostnad ordnade läkarevården icke voin för behofvet tillfyllestgörande, läkare, som efter enskilda aftal anställas af kommuner och bruk å landet, må åtnjuta befordringsrätt, i likhet med i Statens tjenst varande läkare, under vilkor att hafva förvärfvat full kompetens och att vid förrättningar ställa sig till efterrättelse de författningar, som angå Provincial-läkare.
Dels ock hufvudsakligen på grund af detta Kongl. Bref, och dels i kraft af några äldre Kongl. Resolutioner, ega åtskilliga (38) private läkare Vid bruk och dylika inrättningar det, såsom vilkor, lör en sådan befordringsrätt bestämda, åliggandet, att inom dem tilldelade distrikter besörja den allmänna sjukvården, då de dertill beordras.
Hvad Kollegium nu haft nåden i korthet anföra angående utvecklingen af denna del af den offentliga sjukvården, torde tillräckligt antyda, hvad som också ligger uti sjelfva sakens natur, eller att en fullständig reglering af Provincialläkarevården, sådan att densamma för all framtid kunde uppfylla landets behof af läkarvård, icke kan på en gång genomföras, enär detta behof måste blifva beroende af folkmängdens tillväxt och utbredning, stigande upplysning och derigenom ett bättre inseende af nyttan och behofvet af en förbättrad helsö- och sjukvård, samt följaktligen ökas i jemnbredd med landets stigande odling så i materielt, sorn intellektuelt afseende.
Behofvet af ökad läkarvård, ehuru tid efter annan under de sistförflutna tretio åren i väsendtlig mån för tillfället afhjelpt, har der - 8 Bil. till Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 51. före fortfarande gifvit sig- tillkänna och påkallat förnyade framställningar om tillökningar dels i läkarepersonalens antal och dels i läkarnes aflöningar, så att, oaktadt antalet af för den civila läkarevården disponibla läkare under denna tid ökats med ej' mindre än 22 ordinarie och 27 extraordinarie, inalles 49 af Staten aflönade läkare eller till mer än dubbelt emot år 1824, likväl vid sednaste
Riksmöte motioner blifvit väckta om ej mindre än 16 nya Provincial-lältare, i anledning hvaraf också Rikets Ständer begärt den nu anbefallda regleringen.
Genom den tillåtelse, som hittills varit medgifven att förena Extra Provincialläkare-befattningar med Bataljonsläkare-tjenster, har likväl tillökningen i läkarepersonalen i sjelfva verket icke blifvit så stor, som nyss nämnda siffra anvisar, enär flera militärläkare, hvilka redan, såsom sådane, i viss mån varit att påräkna till biträde vid den allmänna lielsovården, innehafva extra provincial-läkarebefattningar.
Det är alltså att förutse att jemväl den reglering, som kan blifva en följd af det underdåniga förslag, hvilket Kollegium nu afgifver, derest detsamma vinner Eders Kongl. Maj:ts nådiga bifall och Rikets Ständer dertill anvisa erforderliga medel, icke kan blifva tillfredsställande längre än för den närmaste framtiden och alltså måste betraktas endast såsom en väsendtlig och efter närvarande tidsförhållanden lämpad förbättring i den offentliga helsö- och sjukvården, — icke såsom en definitif, för alltid bestående reglering af denna vigtiga angelägenhet.
Den för bestridande af den allmänna helsö- och sjukvården i Riket disponibla läkare-personalen är för närvarande följande: l:o. Ordinarie Provincial-läkare, till hvilkas åliggande, enligt gällande instruktion, hörer så väl fullgörandet af alla till den allmänna lielsovården hörande tjenstemannabestyr, som ock besörjande af don enskilda sjukvården på landsbygden, i den mån de derom anlitas.
Doras antal uppgår, såsom ofvan nämndt är, till 71, hvardera med 1,500 R:dr R:mts lön. 2:o. Extra Provincial-läkare, med fullkomligt enahanda åliggande, som de förre, äro för närvarande 26, med 1,000 R:dr Runt arfvode, hvarförutom en Provincial-kirurg i Stockholm af medicin al-fonden njuter 150 R:dr Runt i arfvode.
Ibland hela antalet extra Provincial-läkare-befattningar innehafvas, såsom förut nämndt är, tolf af militärläkare och fem äro så nyligen beviljade, att de ännu icke hunnit tillsättas, hvarförutom en, nemligen den i Östermåla af Westmanlands län, icke torde böra tagas i beräkning, sedan häradets innevånare, på sätt här nedanför närmare kommer att upplysas, icke kunnat öfverenskomma om fullgörande af det vid anslagets åtnjutande fästade vilkor, att bereda bostad åt den blifvande läkaren. 3:o.
Distriktläkare, eller sådane utaf kommuner och enskilda bruksegare aflönade läkare, hvilka, jemlikt Kongl. Brefvet den 17 Oktober 1840, äfvensom i kraft af några äldre nådiga Resolutioner, emot åtnjutande af befordringsrätt, i likhet med läkare i Statens tjenst, hafva åliggande att, lika med Provincial-läkare, besörja den allmänna sjukvården inom dem anvisade distrikter, då de af Eders Kongl. Bil. till Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 51. 9 Kongl. Maj:ts Befallningshafvande dertill beordras.
Antalet af sådana befattningar utgör nu 38, ibland hvilka likväl, i anseende till do förändrade förhållanden, sorn i vissa orter uppstått genom nya Provincial-läkares anställande, några \ sedan flera år stå obesatte.
De för närvarande befintliga Distrikt-läkarnes antal är 22. 4:o.
Bataljonsläkare vid indelta armeen böra ock, såsom hittills, jemlikt Kongl. Brefvet den 16
December 1817, under de tider, då de icke äro till tjenstgöring vid Regementena beordrade, kunna påräknas till biträde i den civila' sjukvården på landsbygden.
I anledning af Kollegii underdåniga framställning den 3 Juni 1841-, i sammanhang med då anbefalld reglering af provincial-läkarevården, har Eders Kongl.
Maj:t visserligen tillåtit, att ett efter dåvarande förhållanden med Provincial-läkarnes stationer i de särskilda länen lämpadt förslag till reglering af Bataljonsläkarnes stationer, efter Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes och vederbörande Regemonts-ckefers börande, finge upprättas och Eders Kongl. Maj:ts pröfning underställas; men, i anseende dertill att flera Bataljonsläkare-befattningar, under en följd af år dels varit obesatta, dels på tillfälliga förordnanden af extra läkare bestridda, bar något sådant förslag hittills icke skäligen kunnat afgifvas.
Nu sedan dessa tjenstcr, efter sednast beviljad löneförbättring, till största delen blifvit med behöriga läkare återbesatta, kunde visserligen en sådan reglering af stationerna för Bataljonsläkare åter ifrågasättas.
Likväl och då underdånigt "förslag redan är afgifvet till en förändrad organisation af Eältläkare-korpsen och dessutom, enligt hvad erfarenheten visat, ifrågavarande läkare mångenstädes säkert skulle möta stor svårighet att finna bostäder vid för dem å landsbygden anvisade stationer, anser Kollegium lämpligast, att desse tjenstemän framgent må, inom de respektive bataljonernas stånd, välja den bostad, de sjclfve, med vederbörande Militärbefäls bifall, finna tjenlig, hvilket icke utesluter möjligheten och åliggandet för dem, att när behof af ökadt läkarebiträde yppas, såsom vid inträffande farsoter och allmännare sjuklighet m. m., efter Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes förordnande, deltaga i den allmänna sjukvården, äfvensom att, genom den enskilda sjukvård de, hvar i sin ort, kunna komma att utöfva, för orten alltid blifva nyttiga.
Bataljonsläkarnes antal vid den indelta armeen uppgår till femtio, bland hvilka elfva tillika innehafva extra provincial-läkare-befattning. 5:o.
Stadsläkare äro af städerna, under vissa vilkor, antagne och lönade, samt såsom sådane pligtige, att inom den stad de tillhöra, fullgöra alla en pro* vincial-1 ältares åligganden, ehuru bestämda allmänna föreskrifter i detta hänseende ännu saknas.
Deras förpligtelse!’ kunna dock aldrig skäligen komma att utsträckas utom staden; men genom den enskilda läkarevård, de merendels utöfva äfven bland innevånarne i städernas granskap, underlätta de visserligen i någon mån den allmänna sjukvården äfven på landet, dock icke så, att deras biträde får tagas i beräkning för fyllande af dettas behof.
Stadsläkarnes antal utgör omkring 80, af hvilka likväl flere derjemte innehafva provincial- eller militärläkare-beställning. 6:o.
Pensionärer eller Stipendiater i Fältläkare-Jcorpsen utgöra den enda egentliga för tillfälligt biträde vid sjukvården påräkneliga läkarepersonalen.
Deras antal är 17 pensionärer och 30 stipendiater, ibland hvilka två alltid tjenstgöra vid allmänna Garnisons-sjukhuset och fyra vid Serafimer-lasarettet i Stockholm.
Till den nu uppräknade läkarepersonalen skulle visserligen ännu kunna läggas Regementsläkare och Lasaretts- samt Hospitalsläkare, hvilka, ehuru, hvar för sig, fästade vid sina tjenstebestyr, likväl genom den enskilda läkarevård de utöfva, i granskapet af sina hemvist, kunna i viss mån underlätta den allmänna sjukvården, änskönt de icke egentligen äro att för densamma påräkna.
Prot. 1859 & 1860. 1 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 2 10 Bil. till Kongl. Maj:ts Nåd.
Betraktas den nuvarande tillgången på läkare, endast med afseende på de till den allmänna kelso- ock sjukvårdens område körande tjenstemannabestyr, så kunde densamma visserligen antagas någorlunda motsvara det allmännas kekof; men att den alldeles icke är tillfyllestgörande, jemväl för den speciela sjukvården, ådagaläggos nogsamt af de vid kvarje riksdag från
Rikets flesta provinser gjorda framställningame om ökadt antal puklika läkare.
En ytterligare tillökning i läkarepersonalen, synnerligast för vissa delar af riket, der den närvarande tillgången på läkare alldeles icke är proportionerlig mot länens utsträckning ock folkmängd, är ock ostridligt keköflig.
Innan Kollegium öfvergår till en detaljerad framställning af kvad Kollegium kar att i detta hänseende i underdånigket föreslå, utkeder sig Kollegium emellertid, att få fästa Eders Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamket på följande allmänna förfoganden, kvilka, enligt Ivollegii tanke, köra läggas till grund för den kär åsyftade regleringen: a) Att, såsom i åtskilliga andra länder, inskränka Statens deltagande för kelso- ock sjukvården endast till anställande af den personal, som är nödig för liandkafvande af de egentliga tjenstemanna-kestyren, under det att fyllandet af kekofven af enskild sjukvård öfverlemnas åt den enskilda omtankan, ock kvartill
Staten endast i så måtto skulle kidraga, att den genom kildande ock pröfning af ett tillräckligt antal skickliga läkare, kereder tillgång till sådana, kan icke skäligen tillämpas kär i riket, livarest åtminstone kos en stor del af allmogen ock arbetsklassen i allmänket saknas kåde liåg ätt söka ock förmåga att kekosta den läkarevård, som, alltid keköflig, framförallt är alldeles oundgänglig till förekommande af folködande farsoters utbredning ock härjningar, livadan fyllandet af landets kekof af speciel sjukvård kär i viss mån måste ketraktas såsom ett Statens åliggande, så att de för detta ändamål erforderliga läkare icke klott af Styrelsen antagas, utan äfven af allmänna medel lönas, ock en lämplig tillökning i Provincial-läkarnes antal utgör alltså första vilkoret för den civila sjukvårdens ändamålsenliga ordnande.
Sedan flera års erfårenket ådagalagt nyttan af de, i följd af Kongl. Brefvet den 17 Oktoker 1840, i flera orter af kommuner ock enskilda kruksegare antagna så kallade
Distriktläkare, kvaraf orternas innevånare kunna påräkna läkarebiträde äfven uti de från Provincial-läkarens station mera aflägsna delarne af provincialläkaredistriktema, anser Kollegium den kefordringsrätt, i likliet med i Statens tjenst anställda läkare, som meranämnde Kongl. Bref i särskilda fall tillägger sådane, efter enskilda aftal antagna ock på enskild bekostnad aflönade läkare, emot fullgörande af vissa förbindelser, i afseende på den allmänna sjukvården, köra fortfarande kikekållas, dervid likväl de åt sådane läkare tilldelade tjenstgörings-distrikter oafbrutet böra ketraktas såsom tillhörande det provincial-läkare-distrikt, från hvilket de blifvit afsöndrade, så att
Provincial-läkaren fortfar att vaka öfver distriktets helsovårds-angelägenheter i allmänhet, och vid inträffad vakans uti distrikt-läkarebefattningen jemväl besörjer den allmänna sjukvården derstädes. b) Den hittills vunna erfarenheten af vidtagna förbättringar uti den civila sjukvården har jemväl ådagalagt den stora vigten deraf, att på landsbygden sta - Bil. till Kongl.
Skrifvelse N:o 51. 11 tionerad Provincial-läkare åtnjuter tjenlig, en gång för alla bestämd, bostad, i saknad hvaraf ofta inträffat, dels att de af Eders Kongl.
Maj:t fastställda stationerna, ehuru de för ändamålet varit mest lämpliga, måst förläggas till annat för sjukvårdens handhafvande inom distrikterna mindre väl beläget ställe, dels att läkaren nödgats söka tak öfver hufvudet än här, än der, ja i ett eller annat fall till och med måst tillåtas att skaffa sig bostad utom distriktet, till följd af omöjligheten att inom detsamma erhålla en sådan, — till lika stort men för hans tjensteutöfning, som för dem, hvilka behöfva anlita honom i sjukvårds-angelägenheter, och alltid afskräckande för sökande vid inträffad ledighet af dylika befattningar, hvilka ock till stor del hufvudsakligen af detta skäl längre tider förblifva obesatta.
Med afseende på detta förhållande hafva jemväl Rikets Ständer, vid sednast beviljade anslag till sådana provincial-läkare-beställningar, fästat det vilkor, att kommunerna skola bereda läkaren fast hostad, ett vilkor, som i nästan alla de nya distrikterna blifvit uppfyldt, och som, enligt Kollegii tanke, alltid bör fästas vid hvarje anslag för nya provineial-läkarc-befattningar på landet. c) Enär de så kallade extra Provincial-läkare-befattningarne, såsom här ofvan är anfördt, tillkommit endast för att afhjelpa det mest kännbara behofvet af läkare för vissa orter, intill dess en allmän reglering af provincial-läkare-vården kunde hinna att uppgöras, och erfarenheten numera ådagalagt nödvändigheten af dessa läkares ständiga bibehållande å de orter, för hvilka de blifvit förordnade, anser Kollegium att den nu ifrågavarande allmänna regleringen af den civila sjukvården med allt skäl också bör innefatta dessa läkarebefattningars uppförande på ordinarie stat med full provincial-läkarelön, i sammanhang hvarmed jemväl d) den till beredande af åtminstone någorlunda hjelpliga löne-inkomster för så väl Bataljons-, som extra Provincial-läkare medgifna tillåtelsen att förena dessa befattningar hör upphöra, helst denna förening, hvars upphörande jemväl Rikets
Ständer uti deras underdåniga skrifvelse i ämnet ansett önskvärdt, är föga lämplig, så väl emedan det med beviljande af anslag för dessa extra Provincial-läkare åsyftade ändamålet, nemligen 'en positiv tillökning i läkarepersonalen, bestämdt behöflig för helsovården, i bästa fall, endast till hälften vunnits, som ock derigenom att distrikternas innevånare måst umbära sina läkare under do tider, då desse vid inträffande möten och kommenderingar tjenstgöra vid regementena; och då för öfrigt Rikets Ständer beviljat löneförbättringar jemväl för militärläkare, har ock det hufvudsakliga skälet för en dylik förening af ifrågavarande militär- och civil-läkare-befattningar numera upphört. e) De lönebelopp, som intill sednaste tid blifvit Provincial-läkarne beviljade, antyda nogsamt, att desse tjenstemän, såsom ofvan nämndt är, jemte dem åliggande tjenstebestyr, äro hänvisade att bereda sig sin utkomst hufvudsakligen genom enskild praktik.
Denna utväg till bergning kan likväl, dels till följe af Provincialläkarnes många tjensteåligganden, dels till följd af distriktets beskaffenhet, icke alltid stå honom lika öppen, och ifrågavarande tjenstemän synas dessutom, så väl genom den vetenskapliga bildning, hvilken af dem fordras och hvars förvärfvande kräfver lång och kostsam studiekurs, som genom vigten och ansvaret af deras kall, såsom Statens tjenstemän, väl förtjente af en förbättring i deras nog knappa löneförmåner.
Ehuru antagligt är att Rikets Ständer, som redan vid sistförflutna riksdag härutinnan sjclfve togo initiativet, och begärt en ny och fullständig reglering af don civila sjukvården i riket, äfven skola finnas beredvilliga, att i detta afseende bevilja hvad rättvisa och billighet fordra, äfven under antagande deraf att provincial-läkare-lönema hvarken kunna eller ens böra fastställas till så högt be - 12 Bil. till Kongl. Majlis
Nio 51. lopp att innekafvaren ensamt dermed kar full bergning, hvarigenom mången möjligen skulle förledas till likgiltigkct för läkareyrkets utöfning i enskild praktik, som doek utgör ett af ifrågavarande tjenstemäns väsendtliga åligganden, ock kvarförutan do ieke i sitt yrke gagna det allmänna så söm sig kör; kar Kollegium, i betraktande deraf, att ifrågavarande läkare åtnjuta skälig ersättning för af dem, uppå vedcrkörandes ordres, verkställda förrättningar, emellertid icke ansett sig för närvarande böra föreslå dessa löner till kögre belopp, än det af Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag provisionel bestämda eller 1,500 R:dr Riksmynt årligen.
Emellertid mäste likväl för läkareplatser uti Lappmarken eller eljest glest befolkad och fattig fjellbygd, i hvilken läkaren kan påräkna endast högst obetydlig inkomst af praktik utom tjcnstcn, ock följaktligen för sin bergning förblifver hänvisad till lönen, i detta hänseende fästas särskildt afseende.
För att bereda innehafvare af sådana läkarebefattningar nödig utkomst ock för att vid inträffande ledighet dertill finna behörige sökande, anser Kollegium nödvändigt vara, att, under benämning ”tjenstgörings-penningar”, skälig tillökning i lönerna, utöfver den, sorn kan varda för Provincial-läkare i allmänhet bestämd, måtte beredas. f) Enligt Kongl.
Brefvet den 20 Januari 1813 äro Provincial-läkare, i afseende på rang ock traktamente, ställde lika med Regements-läkare.
Sedan dess hafva sistnämnde tjenstemän, genom Kongl. Brefvet den 5 Juli 1855, undfått högre värdighet, nemligen Majors.
Med afseende å Provincial-läkarnes ställning i allmänhet och deras mångsidiga, mödosamma tjänsteåligganden, till vigt och ansvarsfullhet mer än jemförliga mod Regements-läkarnes, synas de ock rättvisligen i nåder böra tilläggas lika värdighet med den desse sednare nu innehafva, jemte deremot svarande godtgörelsö vid resor och förrättningar. g)
Uti särskilda underdåniga skrifvelser dén 3 Juni 1844, den 8 April 1847, den 5 Augusti 1850 och den 22 September 1853, har Kollegium fullständigt redogjort för de skäl, hvilka redan då föranläto Kollegium att i underdånighet framställa förslag om anställande inom hvarje län af en särskild tjensteman, med åliggande att, i egenskap af Förste Provincial-lälcare vaka öfver allt hvad till allmänna helsö- och sjukvården i länet hörer, för attJmed full kännedom om förhållandet i detta hänseende kunna tillhandagå så väl Eders Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande, som Sundhets-Kollegium.
I don mån länen, genom förnyade regleringar af läkarevården, sönderfalla uti en mängd mindre läkare-distrikter och den inom hvarje län anställda läkarepersonalen till nytta och beqvämlighet för allmänheten ökas, i samma mån inträder äfven inom denna administrationsgren beliofvet af det helas sammanhållande till enhet och ordning.
Om än Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, hvar inom sitt län, framgent liksom hittills, böra utöfva högsta inseendet öfver de till denna, så väl som till andra administrationsgrenar, hörande tjenstemannabestyr inom länet, lärer dock icke kunna nekas, att det för dessa embetsmyndigheter vore en stor vinst och lättnad i denna del af deras maktpåliggande värf, om de till biträde dervid, för rådplägning om åtgärder, som böra vidtagas rörande länets helsovårds-angelägenheter och för kontroll öfver sättet, huru de verkställas, egde att tillgå en med afseende derpå specielt anställd tjensteman, hvilken endast genom ådagalagda högre kunskaper, under föregående tjenstgöring förvärfvad erfarenhet, samt visadt nit och skicklighet, till sådan tjenst vunnit befordran; ty endast på dessa egenskaper borde befordringsrätt till Förste Provincial-läkare grundas.
De omsorger, som den allmänna vården om folkets helsa lcräfver, vakandet öfver sundhetspolisen, ett noggrannt iakttagande af helsotillståndet och hvad derpå Sil. till Kongl. May.ts Nåd.
13 menligt kan inverka, ett säkert bedömande af sig yppande utbredda sjukdomar och farsoter, samt anordnande af de åtgärder, hvilka till dessas hämmande kunna och böra företagas, uppsigten öfver apothek, barnmorskor och vaccinatörcr, förrättande af beväringshesigtningar, sakkunnigt deltagande i styrelsen öfver länets sjukvårdsanstaltor, behandlingen och besvarandet af rättsmedicinska mål och frågor med flera åligganden, sorn hit höra, äro samtliga af den vigt för det allmänna, att de fordra, om icke helt och hållet, sin egen man, åtminstone en, för hvilken deras handhafvande och underhållandet af de kunskaper, hvarpå detta bör grundas, icke alltför mycket undantränges af läkareyrkets speciela utöfning; och att hvarje län egde åtminstone en sådan läkare tjensteman är utur alla synpunkter högeligen af behofvet påkalladt.
Kollcgii mening är härmed ingalunda, att do öfriga inom länet anställde Provincial-läkarne skulle fritagas ifrån alla ofvan uppräknade, till den allmänna helsovårdens område hörande tjensteåligganden, dem de till större delen, hvar inom sitt distrikt, närmast borde handhafva, men flera bland dessa, såsom uppsigten öfver apotheken, vaccinationen, barnmorskeväsendet, beväringsmönstringarne m. m. och alla sådana förslager och åtgärder, som hafva afseende på hela länets gemensamma och allmänna lielsovård, borde tillkomma Förste Provincial-läkaren, hvilken föröfrigt i denna sin egenskap skulle åligga att, genom från vederbörande läkare infordrade rapporter och upplysningar samt, der Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande så nödigt pröfvade, genom undersökningar på stället, taga kännedom om den allmänna hälsovården, med allt hvad dertill hörer, på sätt detta uti en blifvande nådig instruktion närmare kan komma att bestämmas.
Då desse läkare med ifrågavarande befattningar alltid kunde förena eget provincial-läkaredistrikt, med dertill anslagen lön, synes ett ytterligare arfvode af 1,000 R:dr Riksmynt kunna utgöra skälig ersättning för de ökade göromål, hvilka förste pro vinci al-läkareb efattningen medföra, och torde med afseende på deras tjenstemannaställning och mera omfattande åligganden, dem rättvisligen böra tilläggas lika värdighet med den fältläkare nu innehafva, jemte deremot svarande traktamente vid de resor och förrättningar, som af dem i denna deras egenskap verkställas. h) Yid inträffande allmän sjuklighet, så utbredd, att sjukvården i någon provins af der anställda läkare icke kan medhinnas, beordras, till biträde dervid, extra läkare, mot åtnjutande af skjuts- och dagtraktamente; en utväg, som, äfven med den bäst ordnade provincial-läkarevård, måste i behofvets stund anlitas, såsom erfarenheten af de nyss förflutna årens svåra kolera-, rödsots- och hjernfeher-epidemier nogsamt ådagalägga, då t. ex. under farsoterna år 1857 icke mindre än 118 extra läkare, efter af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande derom anmälda behof, voro af Kollegium till biträde vid sjukvården använde.
För detta ändamål finnas endast pensionärer och stipendiater i Fältläkare-korpson att disponera.