Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M å t t e nu i n g e n af de inånga, s o m ö g n a i g e n o m dessa rader, d i k t e r a d e af s o r g öfver ett sedeförfall, s o m står i så skärande m o t - sats till a l l t det m y c k n a s o m g ö r e s i afsikt a t t f ö r a vårt f o l k u p p å t o c h f r a m å t i sed- l i g u p p l y s n i n g, s ö k a u r s ä k t a en o t i l l b ö r l i g t a l t r ä n g d h e t eller skrifsjuka g e n o m tale- sättet: » H v a d j a g ej g ö r, d e t göres a f en annan. » T y d å d e t g ä l l e r lifsfrågor, m å s t e h v a r o c h en först o c h främst s j ä l f g r i p a till r ä d d n i n g s m e d l e n o c h ej p å s k y n d a eller ö k a faran g e n o m a t t v ä n t a på, a t t g r a n n e n skall t a g a initiativet, u t a n m å vi alla all- varligt behjärta den välkända uppmanin- g e n: » H ö r d u n å g o t ondt, så säg d e t i c k e efter, t y t i g a s k a d a r d i g i n t e t!
» LILLE DANIELS TESTAMENTE.
EN JULBERÄTTELSE AP SOFIE LINGE.
H ÖSTVINDEN BLÅSTE genomträngande skarp, men lille Daniel hade ändå sprungit sig varm under sina lekar.
Med blossande kinder kom han in till sin mor, som satt vid salsfönstret med sitt handarbete, och han lämnade fuktiga spår eftei sig på de rena golftiljorna.
» Daniel, » sade modern, och ämnade ge honom en liten förebråelse, för att han ej torkade af sina smut- siga skodon, innan han klef in, men fick se hvilken hälft frågande, hälft bedröfvad min han- hade, och glömde att göra det.
» Hur är det fatt, gossen min? » frågade hon blott.
» Jo, mamma, » sade han och såg opp på henne med sina trovärdiga blå ögon, » portvaktens pojkar kalla mig för profeten — hvarför göra de det? » » Troligtvis emedan det en gång funnits en profet, som hette Daniel, » sade hon och drog på munnen, ehuru hon på samma gång kände sig litet stucken öfver, att de redan funnit på ett öknamn åt hennes gosse.
» Men det är ingen skam att bli kallad profet, » tillade hon tröstande, » och det ska ' du inte bry dig om. » » Hvad är en profet för någonting, mamma? » » En som kan förutsäga saker och ting, men det där är du ännu alltför liten att begripa. » » Kommer jag att kunna förutsäga saker och ting, när jag blir stor, då? » » Nej, min snälle gosse.
I våra dagar gör man det ej.
Men gå nu tillbaka till dina lekar, » tillade hon, litet besvärad öfver att ej kunna ge någon mera till- fredsställande förklaring.
Och lille Daniel gick be- tänksam ut igen.
Det dröjde dock ej länge, innan han var tillbaka igen.
» Ah, hur du ser ut, Daniel, hvarför torkar du ej af dig, innan du kommer in? » » Det glömde jag, mamma, men jag ska nu göra det. » En ny fråga darrade synbarligen på hans läppar, och den kom också fram.
» Hvad är ett testamente för slag, mamma? » » Hvem har talat om ett sådant? » » Det har tvätterskans Olle, som jag leker med på gården. » » Hvad har han då sagt? » », lo, att hans moster fått honom i testamente, när hans mamma blef död, och att hon därför inte kan bli af med honom. » » Hvem har då sagt, att hon vill bli af med ho- nom? » » Det säger hon själf alla dar, och han får så litet mat och så mycket stryk, så. » » Stackars pys, » sade Daniels mor medlidsamt.
» Men kanske det ej är så farligt, som han själf tycker? » » Olle säger aldrig några osanningar, » svarade Da- niel med mycken själfkänsla å lekkamratens vägnar » När han slog af örat på sin mosters kaffekopp härom dagen, så talade han genast om det för henne. » » Nå, hvad fick han då? » » Stryk, » sade Daniel lakoniskt.
» Det borde han inte ha fått. » När Daniel hörde denna milda dom från moderns läppar, kröp han närmare intill henne, såg upp till henne med någonting fuktigt i blicken och började.
» Mamma lilla. » » Ja, barnet mitt. » » Jag har rifvit sönder mina nya byxor här bak.
Du sa ', att jag inte skulle få klättra på järnstaketet, men det har jag ändå gjort. » » Daniel — så ledsamt! » » Ja, men jag får ju inte stryk nu, när jag talar om det? » Modern vände sig mot fönstret och låtsade, som om hon ville träda på sin synål, men gjorde det egentligen för att dölja, hur det ryckte i hennes mun- gipor.
» Du lilla diplomat, » mumlade hon.
» Jag får ju inte stryk, mamma? » » Nej, det skall du slippa för denna gång, men i stället får du äta middag i barnkammaren, ty en gosse med sönderrifna byxor kan inte sitta vid bordet. » » Kan han inte — gör det ondt då? » » Inte så ondt, som om han först hade fått en risbastu. » » Hm, » sade Daniel och såg fundersam ut.
» Men, mamma lilla, du sade inte hvad ett testa- mente är för något? » » Jo, om du blefve mycket sjuk och tänkte att du skulle dö, liksom Olles mor, samt hade någonting du ville ge bort — till exempel din stora gunghäst — så skulle du skrifva detta på en papperslapp, så att din mamma sedan visste, hur hon skulle göra.
Förstår du hvad jag menar? » Daniel stirrade ut genom fönstret på de grå mol- nen, som hängde därutanför, och var tyst en lång stund.
Sedan sade han mycket bestämdt: » Jo, jag vet nu.
Olle var sin mammas gunghäst och d&gt;en gaf hon åt mostern.
Men jag vill inte dö, mamma, » tillade han ängsligt och såg spörjande in i moderns ögon.
En våldsam smärta genomträngde vid dessa ord moderns hjärta.
Med en häftig rörelse drog hon gos- sen opp i sin famn och kysste hans varma kind.
» Nej, » sade hon och sväfvade litet på rösten, * Gud skall nog låta mig behålla dig, min älskling! » Men hon greps med detsamma af en aggande ån- gest — hvad var det för ett mörkt fantom hon själf hade frammanat?
Lille Daniel satt ju varm och lifskraftig i hennes knä.
Fram mot aftonen blefvo rosorna på lille Daniels kinder ännu rödare och han beklagade sig öfvei smärtor i hufvud och hals; följande dag var han allvarsamt sjuk.
Nu följde för Daniels mor en lång tid, under hvil- ken hon endast gick upp i ett enda intresse — det att vårda sin sjuke gosse.
För ej så länge sedan hade hon suttit vid sin mans dödsbädd, och barnet var nu hennes allt på jorden.
Om och om igen frågade hon sig, om det var en synd att afguda någon så, som hon honom, och hon darrade af fruktan för svaret.
En viss grad af själfviskhet ligger det ju i hvarje jordisk kärlek, men dess skuggsida, ett lidande lika gränslöst, som kärleken är stor, borde vara ett utjämnande förso- ningsoffer.
Men snart visste hon dock, att så skulle ske — att allt var förloradt.
Läkaren, hvilken på sista tiden in- funnit sig flere gånger om dygnet, gaf ej längre något hopp.
När lille Daniels ögon slötos för att aldrig mer se upp till henne, tyckte hon, att allt omkring henne insveptes i mörker, och vanmäktig sjönk hon nej vid hans lilla bädd.
* Hon vaknade åter till ett medvetet lif — nu så tungt, så tomt.
Det låg framför henne som en ändlös öken, hvilken hon var ålagd att sträfva igenom, halfkväfd af dammet, dignande under bördan — utan att en enda blomma blomstrade vid vägkanten.
Men lifvet är lika obevekligt som döden, och hon måste lefva 0 ' et ut, hur förfärligt det än syntes för hennes trötta sinne.
* Frosten hade satt fina isblommor på de låga fön- stren i huset midt emot, där strykerskan bodde.
Da- niels mor satt och stirrade därpå, utan att ändå se det.
En kall vind dref den tunna snön upp i luften, gaf den en sats omkring närmaste knut, där den föll ned i lä för blåsten och bildade en liten drifva i rännstenen, men tog på samma gång lille Olles mössa, hvilken, sedan den gjort några muntra volter efter gatan, äfven den snodde om hörnot.
Olle hade just kommit ut genom inkörsporten, dragande på en kälke, som i det dåliga föret tycktes vara ganska tung att knoga på, ty han tog i af alla krafter för att få den öfver den knaggliga stenläggningen.
Den var också lastad med en rätt stor klädkorg, troligtvis en för- senad tvätt, som han fått i uppdrag att föra till någon kund från sin moster, tvätterskan.
Men när nu vinden for iväg med hans hufvudbo- nad, stannade han ett ögonblick rådvill.
Att lämna kälken på gatan, var ju inte bra, men han kunde ej heller lämna sin mössa i sticket, och det skulle ej taga mera än ett par minuter att springa efter den.
Han satte därför iväg det fortaste han kunde, utan att tänka på, att han därmed skulle ställa till någon förtret.
Nu bar det emellertid så illa till, att en bonde, som just körde hem ifrån torget, passerade förbi med sitt å.kdon, hvilket stötte till kälken, så att korgen väl- trade i rännstenen.
Detta såg tvätterskan genom fön- stret och kom utrusande genom porten i samma ögon- blick, som Olle vände tillbaka omkring knuten med den förlupna mössan i handen.
Daniels mor, som nu fullkomligt vaknat upp ur sina grubblerier, blef vittne till denna scen, och hen- nes första tanke utom det vanliga temat var: » Nu får han stryk af sin moster, den lille stacka- ren, » och den andra: » Hur har jag så totalt kunnat glömma bort Daniels lekkamrat i dag på julaftonen. » Någon skada var egentligen ej skedd med den omstjälpta korgen, ty kläderna lågo nästan orubbade kvar i densamma, och det behöfdes endast ett kraf- tigt tag af tvätterskan för att få den på sin plats igen, men det syntes, att hon var mycket förgrymmad och hon gaf ej Olle tid att förklara sig.
Hennes nästa kraftyttring gick därför ut öfver den stackars gossen, som häpen och olycklig stod bredvid och ej vågade att lyfta upp ögonen.
Först grep hennes knotiga hand ett stadigt tag i hans af blåsten hoptofvade hår, på hvilket han ej ännu hunnit att sätta mössan, och han blef omruskad, så att hela hans bräckliga lekamen skälfde; därefter brände en örfil på hans kind och därpå ännu en, som höll på att stjälpa honom öfver ända i rännstenen.
Hade Daniels mor själf fått slaget, skulle det ej upprört henne mera.
Utan att ett ögonblick besinna sig, rusade hon ner för trappan och ut på gatan, tunnklädd som hon var.
Där fick hon fatt i lille Olles frusna hand och stod som en retad lejoninna midt emot tvätterskan.
» Det är alltid synd att misshandla barn, » sade hon, » och i dag, på själfva julafton, borde han åtmin- stone slippa stryk. » » Men han är en slyngel, som blifvit mig påtvingad; han gör alla möjliga knep, och nu har han också förstört min tvätt. » » Jag tror ej, att det är någon fara med tvätten.
Se här är pengar till någon, som kan föra den dit den skall.
Lille Olle inbjuder jag som gäst för af- tonen. » Så gick det till, att Olle ändå fick litet julglädje, och att Daniels mor ej fann julaftonen fullt så tung, som hon väntat, att den skulle bli.
Någon gran hade hon ej, men lät tända lampor och ljus samt dukade själf ett julbord för sin lille gäst.
Lille Daniels klä- der passade Olle något så när, och den vackra gung- hästen dansade under sin nye ryttare.
Medan alla dessa bestyr pågingo, glömde Daniels mor för några ögonblick sin sorg.
Det var, som om hon med hans lilla lekkamrat fått igen en del af sin gosse och tyckte, att han fanns någonslädes i rummet, ehuru osynlig.
Hon hade ej trott, att hon åter någon- sin skulle kunna känna sig så glad och varm o m hjärtat.
Olle sken af belåtenhet.
Han såg på den goda frun, som han visste vara Daniels mamma, tyckte att han aldrig sett någon så vacker och så olik hans moster.
Läckerheterna, de många ljusen, de vackra kläderna, allt detta, som var nytt för honom, förtju- ste honom, men bäst af allt var dock gunghästen.
Den hade han en gång sett Daniel rida på och tyckte då, att ryttaren var den lyckligaste gosse i världen.
Han lät handen smekande glida öfver hästens hals och fick då någonting i handen.
Det var ett litet pap- per, som troligtvis suttit instucket någonstädes under remtyget.
Hvad brydde han sig i dag om en sådan obetydlighet; han lät det falla till golfvet.
Där låg det, när Daniels mor fick se det.
Mera af ordningssinne än af annat skäl tog hon upp det och ämnade att kasta in det i brasan, men såg då att några stora bokstäfver voro ritade därpå.
De voro nästan oläsliga.
En mycket svag och oöfvad hand hade fört pennan, men det var dock Daniels karaktäristiska bokstäfver.
8 — » ETT KÄRLEKS- V E R K A F SVEN- inhämtat, u p p g å till två ä tre tusen kronor.
S o m alltid då det gäller ett g o d t o c h ideelt mål, har SKA KVINNOR ».
D H E N N E S MAJ.-T D R O T T N I N G ESSA återfinnas i af- sak, i d e t h o n h o s r e d a k t i o n e n t e c k n a t e t t tressanta uppsats o m bidrag af 2 0 0 k r o n o r, o c h exemplet har prinsessan följts af der n:r för A n n a af 87 af Idun innevarande Författaren, år.
docen- SARAH jag ger gunghästen åt Olle och Olle åt mamma.
Hon blef så gripen af dessa enkla ord, att hen- nes hufvud svindlade, och hon var nära att falla af stolen.
Hvem hade ingifvit honom detta?
Och hur underligt, att hans lilla testamente skulle falla i hennes händer just nu på julaftonen!
Hon erinrade sig de frågor, lille Daniel en dag gjorde henne på sitt barnsliga vis, och förstod, att det svar, hon då gaf hade inpräglats i hans minne.
Under den därpå följande sjukdomen hade han haft papper och penna liggande på nattduksbordet, emedan han under mera plågfria stunder fördref tiden med att rita » gubbar », och vid ett sådant tillfälle hade han troligtvis skrifvit sitt lilla testamente samt smugit det under betslet på hästen, som ibland stod invid sän- gen.
Älsklige, ömhjärlade lille Daniel!
Visst tillhörde du änglaskaran.
Hon tvekade ej ett ögonblick om, hur hon skulle göra.
Daniel hade önskat det och uttryckt denna önskan i sin sista vilja.
Det lilla testamentet var för henne lika heligt och okränkbart, som om det varit uppsatt af en lagkunnig jurist och undertecknadt af ojäfviga vittnen.
Olle hade, trött af alla de nya och ovana intryc- ken, glidit ned ifrån gunghästen och sof nu med hufvudet mot meden.
Hans lilla tärda ansikte såg mycket blekt ut mot den röda mattan, och de magra händerna slöto sig fast omkring en trumpet, som han erhållit i gåfva.
Daniels mor stod länge och betraktade den sof- vande gossen och tänkte på det ansvar hon iklädde sig genom att upptaga honom som eget barn.
Hon trodde dock, att hon skulle kunna hålla af honom — om ej annat så för Daniels skull — ja, äfven för hans egen, ty hon hade aldrig hört annat än godt om honom.
Hon gick till fönstret och såg ut i vinterkvällen.
Midt emot hos tvätterskan lyste det ännu; mostern väntade troligtvis på den lille.
Hon hade nästan glömt att taga henne med i be- räkningen.
Men sist i kväll hade hon ju hört henne säga, att gossen blifvit henne påtrugad, och behöfde således ej frukta för något motstånd från hennes sida.
Det fordrades endast ett bestämdt samtycke och saken vore klar.
Bäst vore det emellertid att få detta af- gjordt redan i afton, och sedan hon först flyttat den sofvande gossen upp på divanen, kastade hon en kappa öfver axlarna och gick att göra ett besök hos Olles moster.
dessa höga k o m m e r a t t l ä m n a ett l ä m p l i g t b i d r a g, fal- sig, nämnda ler a f sig själft.
F ö r ö f r i g t t o r d e p å g r u n d prinsessas historia af sakens ' b e s k a f f e n h e t b i d r a g e n b ö r a l ä m - säger att däri » Anna till af A t t Iduns r e d a k t i o n o c k s å nas eller å t m i n s t o n e i n s a m l a s KANDINAVIENS ERKÄNDT FÖRNÄMSTA MODE- BLAD Ä R IDUNS MODETIDNING, som för helt år kostar endast 5 k r.
f ö r p l a n s c h u p p l a g a n, 3 kr.
f ö r den vanliga upplagan.
Prenu- merera på prof för det nya året!
uteslutande af k v i n n o r.
De m i n s t a b i d r a g ä r o v ä l k o m n a.
O m nå- svenska kvinnor, s o m g o n ö n s k a r i stället f ö r p e n n i n g a r mest gjort det sven- något värdeföremål till afyttring i o c h för ska d e n g o d a saken, m o t t a g a v i äfven TILLFÅNGATAGNA namnet bland heder främmande lämna sådant o c h s k o l a p å b ä s t a sätt realisera h v a d v i i den vägen mottaga.
F ö r alla influtna bi- Prinsessan A n n a af W a s a l i g g e r b e g r a f v e n d r a g l ä m n a s f u l l s t ä n d i g r e d o v i s n i n g i Idun.
T h o r n i Ostpreus- Sedan den n ö d i g a summan åstadkommits, sen, o c h öfver h e n n e är där rest ett stor- k o m m e r restaureringen omedelbart att o m - artadt monument, hvilket händertagas af sakkunnig person o c h med- o c k fanns b e s k r i f v e t o c h a f b i l d a d t i u p p - l e n ö f v e r l ä m n a s t i l l n å g r a f r a m s t å e n d e per- i Mariakyrkan i staden o c h intressant emel- soner i T h o r n, s o m intressera sig f ö r saken, l e r t i d p å a t t förfalla o c h t o r d e v a r a d ö m d t o c h a f h v i l k a vi h a f v a flere a t t v ä l j a på.
satsen i fråga.
M o n u m e n t e t håller till u n d e r g å n g, o m d e t e j snart u n d e r k a s t a s A t t v i n o g a s k o l a öfvervaka, a t t m e d l e n p å en v ä l b e h ö f l i g restaurering.
lämpligaste sätt k o m m a till därför afsedd Doc. Wrangel h a r d o c k p å ort o c h ställe i n h ä m t a t, att r i n g a eller i n g e n u t s i k t finnes a t t där nere kunna erhålla nödiga medel härtill.
Det a n v ä n d n i n g, v å g a v i försäkra.
Julen o c h nyårshelgen böra gifva är därför h a n v ä n d t sig till oss m e d en hemställan, Alla h u r u v i d a ej vi ge- I DUNS n o m ett u p p r o p i I d u n skulle vilja b i d r a g b ö r a adresseras till R EDAKTION, PRINSESSANS det.
och MINNESVÅRD.
detta » kärleksverk », s o m h a n m e d kallar S TOCKHOLM, syftet angifvas s å l u n d a: T I L L W A S A - söka intressera v å r a läsarinnor för skäl goda tillfällen f ö r d e n n a i n s a m l i n g.
IDUNS R EDAKTION.
O c h detta g ö r a vi h ä r m e d så m y c k e t hellre, s o m vi med honom fullt instämma DE däri, att det skulle v a r a en he- der för svenska kvinnor F Ö R V Å R A Ä R A D E läsarin- n o r är det inte n å g o t nytt, o m vi berätta, att S v e n s k a aka- d e m i e n — Gustaf I I L s äro- rika institution till svenska språkets o c h skaldekon- stens b e f r ä m j a n d e — fi- rar sin årligen åter- k o m m a n d e högtids- dag d e n 20 de- cember.
att hafva kunnat b i d r a g a till åter- ställandet af ett af de vack- raste m o n u m e n t, s o m finnas öfver n å g o n svensk k v i n n a — en kvinna, hvilken dessutom gjort det sven- ska namnet kändt i främman- de land och som hvilar ODÖDLIGA » i främman- de j o r d.
Kostna- derna föl- S föredömen till efterföljd.
folk. » Daniels tästament att torde er- WILSON.
Innan hon ännu hunnit tyda, hvad som stod där, tryckte hon papperet till sina läppar och läste sedan: Vi hoppas, läsarinnor W a s a var en af de LADY bidragit nar där, såsom våra slut, D E N A F ROERNA som, l i k a l e d e s v a r m t intresserad, med 5 0 k r o n o r.
s k o l a m a n a m å n g a af v å r a ärade läsarinnor och KRIGSKORRESPONDENT.
K R O N P R I N S E S S A N V I C T O R I A, ten E.
AVrangel, teck- inra KVINNLIG äfven v i s a t sitt intresse f ö r i f r å g a v a r a n d e slutningen af den in- W a s a, h v i l k e n inle- EN SOPHIA O R D en grund- lig restau- reringtor- de, enligt livad vi KATARINA EFTER G. HERMANSSONS NYA KYRKA.
M E D 1:STA PRIS BELÖNADE FÖRSLAG.
M e n för m å n g a af d e m - åt- minstone de, som ej äro b o - satta i hufvud- staden, torde det ej vara lika be- kant, hu- ru det till-
EN HÖGTIDSDAG I SVENSKA AKADEMIEN.
TECKNING FÖR IDUN AF EDVARD FORSSTRÖM.
10 - g å r v i d d e n n a h ö g t i d s d a g s firande.
— S o m bekant äger den sollenna högtidligheten a l l t i d r u m å Stora börssalen, hvars ari- stokratiskt förnäma dekorativa utstyrsel i h v i t t o c h g u l d så v ä l s t ä m m e r öfverens m e d d e n t o n o c h h å l l n i n g af seriös h ö g - tidsfest, s o m h e l t n a t u r l i g t m å s t e u t m ä r k a de a d e r t o n o d ö d l i g e s s t o r a årssamman- komst.
a n d l i g a o d l i n g e n s råmärken, främst i n o m v å r t e g e t land, m e n ä f v e n i utlandet, i d e n m å n de a n d l i g a s t r ö m n i n g a r n e d ä r u t e k o m - m i t att b e r ö r a ä f v e n oss.
T i l l sist l ä m n a r d i r e k t ö r e n åtskilliga m e d d e l a n d e n.
o m a k a d e m i e n s arbete under d e t g å n g n a året, särskildt dess o r d b o k s a r - bete, o m f o n d e r n a s t i l l v ä x t o c h a n n a t s o m rör institutionens arbete o c h f ö r v a l t n i n g.
V ä l en h a l f t i m m e före k l o c k a n sju p å a f t o n e n b ö r j a t ä t a skaror af d e n a l l m ä n h e t, s o m l y c k a t s i t i d f ö r s k a f f a sig i n t r ä d e s k o r t till högtidsfesten, skynda uppför börshu- sets d u b b l a t r a p p u p p g å n g a r, där Carl X I I: s drabanter i h ö g a b j ö r n s k i n n s m ö s s o r para- dera i hvarje afsats.
D e t v å å t r e h u n d r a p l a t s e r i stora salen, s o m u p p l å t i t s åt d e s - sa v a n l i g a d ö d l i g e, ä r o snart b e s a t t a m e d en t ä t t p a c k a d publik, s o m sitter t å l i g t o c h n ä s t a n andaktsfullt v ä n t a n d e.
O m n å g o n a f a k a d e m i e n s l e d a m ö t e r under året a f g å t t m e d d ö d e n, erinrar d i r e k t ö r e n till sist i sitt tal ä f v e n o m d e n n a svårersätt- l i g a o c h s m ä r t s a m m a förlust.
Sekreteraren — s o m h a r sin p l a t s m a r k e - rad af den jättelika sammetsportföljen o c h den l i k a j ä t t e l i k a elfenbensklubban, s o m l i g g a f r a m f ö r h o n o m p å b o r d e t • — a k a d e - miens ständige sekreterare tillkännager härefter, att a k a d e m i e n i l e d i g h e t e n efter d e n nyss o m n ä m n d e aflidne till l e d a m o t in- v a l t d e n o c h den, h v i l k e n s n a m n nu n a m - nes.
D e n n y v a l d e h ä m t a s nu af sekreteraren från ett a n g r ä n s a n d e r u m o c h ledes v i d h a n d e n fram inför k o n u n g e n, f ö r h v i l k e n h a n djupt b u g a r sig.
Därefter föres h a n tills v i d a r e t i l l en s t o l — f ö r g y l l d äfven den, m e n k l ä d d i r ö d t — n å g o t afsides från de a d e r t o n s stora b o r d, m e n i n o m d e n f ö r d e m u p p b y g g d a a f s k r a n k n i n g e n s a m t har att f ö - r e d r a g a sitt f ö r s t a tal inför d e n v i t t r a kret- sen.
Hundratals elektriska g l ö d l a m p o r l y s a i n n a n f ö r de a n t i k a k r o n o r n a s b a l l o n g e r af h o p l ä n k a d e g l a s p r i s m o r o c h stråla från d e f ö r g y l l d a v ä g g k a n d e l a b r a r n e o c h gjuta, sitt s v a l l a f ljus öfver d e n m e d k r o n k l ä d e dra- p e r a d e k u n g l i g a estraden l ä n g s m i d t e n af ena l å n g v ä g g e n, öfver d e k u n g l i g a f ö r g y l l d a k a r m s t o l a r n e s a m t öfver d e t l å n g a b o r d e t d ä r nedanför, i salens m i d t, s o m i n o m sin med kronkläde öfverdragna afskrankning v ä n t a r att f å m o t t a g a de a d e r t o n o d ö d l i g e s krets.
A d e r t o n f ö r g y l l d a karmstolar, k l ä d - d a m e d b l e k b l å s a m m e t, stå u p p s t ä l l d a r u n d t o m b o r d e t, f r a m f ö r hvarje s t o l brin- ner ett ljus i silfverstake o c h b r e d v i d hvarje stake står ett glas m e d s o c k e r v a t - ten.
D e a d e r t o n ljusen brinna m e d h ö g t i d - l i g t stilla lågor, o c h de a d e r t o n v a t t e n g l a - sen g l ä n s a kristalliskt klara m o t b o r d e t s mörkblå tunga täcke.
H ö g t i d s t i m m e n nalkas e m e l l e r t i d.
Stats- rådets m e d l e m m a r m e d fruar g ö r a nu sin entrée o c h t a g a p l a t s n ä r m a s t u n d e r d e n h ö g b y g g d a k u n g l i g a estraden eller logen, i h v i l k e n k o n u n g e n strax därefter g ö r sitt inträde.
K o n u n g e n f ö r s u m m a r n ä m l i g e n aldrig, så- v i d t d e t är h o n o m m ö j l i g t, att h e d r a aka- d e m i e n s h ö g t i d s s a m m a n k o m s t m e d sin när- varo.
K r o n p r i n s e n s a m t en eller flere a f prinsarne ä r o äfven i r e g e l närvarande o c h likaså prinsessan I n g e b o r g.
I samma ögonblick som konungen och hans söner — a l l a i stor u n i f o r m m e d or- d e n s b a n d o c h k r a s c h a n e r — s a m t prinses- san — l å t oss s ä g a i r o s a — g ö r a sitt in- träde, reser sig h e l a f ö r s a m l i n g e n o c h häl- sar v ö r d n a d s f u l l t de k u n g l i g a, Seclan dessa därefter o r d n a t sig p å sina platser, fyllas l o g e n s ö f r i g a p l a t s e r af h o f d a m e r o c h hof- herrar, s o m g a r n e r a estradens barriär m e d l y s a n d e färger, silfver, g u l d o c h ordens- band.
Ä n d t l i g e n slås dörrarne i f o n d e n a f salens b o r t r e k o r t v ä g g u p p o c h d e a d e r t o n skrida in i ett l å n g t v ö r d n a d s b j u d a n d e tåg, m e d a k a d e m i e n s sekreterare, s k a l d e n C.
af W i r s é n i spetsen, o c h t a g a p l a t s h v a r o c h e n v i d sin stol.