Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
et finnes en form af sqvaller — eller pladder — som, närbeslägtadt med det, Yl hvarom » Il gran Galeotto » handlar, i sin helhet gör kanske mera ondt, än det som direkt angriper och störtar en eller flere.
Ty detta fräter på sjelfva roten, på tonen i sällskapslifvet, på umgänget i sin helhet och inverkar på nästan hvar enda menniskas fram- tid.
Det är också något, som » hela verl- den » vet, som är ett välkommet kaffebröd i de kretsar, der man afhandlar just det, som » alla menniskor » tala om.
Detta allt syftar på det oskick, som på så många håll — ja, nästan öfver allt — är rådande, att dels » bry » unga flickor och unga män, dels ock förnämligast att, vid hvarje det minsta närmande, genast antaga och efter förmåga utsprida, att » han tycker om henne » eller » hon tycker om honom » eller » båda tycka om hvar andra ».
Mången gång har genom sådant oförståndigt och hänsynslöst pladder en förbindelse, som kunnat blifva lycklig, af brutits, eller en annan, som blifvit olycklig, rent af framtvingats genom sålunda uppkonstruerade förhållanden.
Men det vär- sta af allt är ändock, att ett oskyldigt och okonstladt umgänge mellan de unga sålunda förhindras, på samma gång som flickorna i hvarje ung man måste tänka sig en beun- drare och de unga männen i hvarje flicka måste se en giftaslysten mö.
Den unga flic- kan — om hon är god och väluppfostrad — måste ju alltid tänka vid hvarje steg: » det IDUN T i d n i n g e n Innehåller nästan u t e s l u t a n d e o r l g l n a l b i d r a g.
— Uppglf å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g e n k r o n a, sa er- går icke an — ty då kan han tro, att jag tycker om honom! » Och den unge mannen å sin sida måste alltid tänka: » jag måste vara på min vakt och icke säga något, så att hon tror, att jag är förälskad och ämnar fria! » Det ligger nu så nära till hands att vilja inbilla den ene och den andra, att ett » tycke » verkligen existerar, för att sedan skratta deråt och börja samma lek med en annan — och så är koketten och kurtisören der.
Det ligger lika nära till hands att in- billa sig sjelf eller af andra låta inbilla sig, att man » tycker om » — eller är omtyckt — och så uppkomma dessa » flammor », som nöta på hjertat och känslorna och ofta förleda till stora dårskaper.
Det gifves helt säkert familjer och här och der kanske någon liten krets, der dylikt prat icke förekommer.
Men det torde ej kunna förnekas, att i de flesta fall kan icke någon tillstymmelse till vänskap eller intresse få förekomma mellan unga personer af olika kön.
Mötas de ute och vandra i alla men- niskors åsyn på vägar och stigar — strax är Galeotto ute och går omkring med nyhe- ten om förlofningen.
Dansa de några gån- ger och se de glada och lyckliga ut — åter igen förlofvade.
Spraka de med hvar andra och se ut att ha roligt till samman — lika- ledes.
Och bli de då icke förlofvade, då är det himmelsskriande, opassande, koketteri, kurtis o. s. v. Eller skämtar man och gäckas på deras bekostnad — det heter, att hon för- sökte fånga honom, men misslyckades, eller att han för ro skull kurtiserade en toka, som strax inbillade sig, att han var kär i henne, m. m.
Det är, att de unga flickorna ganska ofta speja efter ord och blickar, som kunna tyda på, att de in- gifvit en böjelse, den de kanske alls icke ämna besvara, och att de unga männen söka i sitt uppförande inlägga antydningar om en böjelse, som icke finnes, och som de i alla fall icke ämna bevara.
Båda veta, må hända, att, huru de än bära sig åt, det alltid blir illa uttydt, och då kan sådant så gerna ske med som utan orsak.
Slutligen bidrager allt detta att gifva unga män och qvinnor en alldeles skef föreställ- ning om hvar andra.
Det är icke långt borta, att de betrakta hvar andra som natur^ liga fiender — i synnerhet få männen en viss ringaktning för q vinnorna.
» Om man blott bär så mycket som en sjal åt dem, säga de strax, att man friar, » säger den ene.
» De tänka blott på, hvilka nya konster de skola hitta på för att bli gifta, » säger den andre.
Och qvinnorna å sin sida inbilla sig ofta, att deras makt öfver männen är mycket stor, för att i de flesta fall finna, att de full- komligt missräknat sig.
Hvarför kunna ej en u D g man och en ung flicka finna behag i hvar andras sällskap, utan att detta just skall vara förebudet till ett kär- leksförhållande?
Hvarför skall det just vara ett stycke », som gör, att ett par ungdomar gerna dansa, skämta, skratta, promenera till samman?
Kan det icke hända, att man trif- ves till samman ändå?
Och om nu också flickan föredrager en af de unga män, hon känner, framför de öfriga, så behöfver väl det just icke vara derför, att hon är kär i honom — och vice versa.
Både hon och han föredraga ju af sitt eget kön den ena vännen eller väninnan framför den andra.
Hvarför skulle det inte här helt enkelt kunna vara på alldeles samma sätt?
Nej, så enkelt får det icke vara!
Hvad skulle då » alla menniskor » ha att tala om?
Nej — så fort en yngling dansar två danser med en flicka eller visar henne någon upp- märksamhet framför de öfriga, så » flammar » han för henne.
Och visar hon sig glad och tacksam för denna uppmärksamhet — ja, blott road deraf — • vips är hon förälskad, olyckligt, förstås, kan ej » kaschera » sina känslor, den stackaren.
Och så få båda höra, hvad » alla menniskor » säga, och blifva rädda för hvar andra och för andra — eller ock får deras umgänge af sqvallret en viss för- höjd smak, och de finna leken angenäm och fortsätta den med ombytta föremål.
Under allt detta gå emellertid rätt mången okonstlad och hederlig yngling och dito flicka och förälska sig i all oskuld i hvar andra.
Finge de nu blott vara i fred, kunde häraf uppstå en sympati, som kunde försäkra dem om en lycklig framtid, ty de skulle kunna lära känna och värdera hvar andra, så att deras känslor deraf kunde erhålla nödig var- aktighet och styrka.
Men så skall det bli bekymmer på alla håll — somliga tycka, att det vore ett passande parti, andra, att det är alldeles galet och bör förhindras, alla äro öfverens, att de båda unga böra noga beva- kas, och bevakade blifva de och omtalade och diskuterade och slutligen skilda åt, båda med utvidgad synkrets, men, må hända, också sårade hjertan, kränkt oskuld, förlorad tro på menniskovärdet.
Härmed är ju icke sagdt, att ungdomen skall lemnas åt sig sjelf utan all ledning.
Det vore tvärt om högeligen önskvärdt, att ledning och stöd skänktes dem just vid dessa tillfällen.
Men den skulle då vara af rätta slaget.
V i skulle uppfostra våra barn till menniskor rätt och slätt, icke till unga her- rar och damer, som skola börja gå i giftas- tankar, så fort de hjelpligt kunna läsa innan- till.
V i skola låta gossar och flickor växa upp, arbeta till samman, och sålunda lära känna hvar andra och icke svärma för okända ideal, som verkligheten sedermera rätt illa handterat.
Helt säkert skulle de olyckliga äktenskapens antal betydligt förminskas, om kontrahenterna förut hade bättre begrepp, om hvad de göra, och med hvem de förena sig.
Men huru i all rimlighets namn skall en ung man kunna få någon riktig föreställning om en qvinna — eller hon om honom — när han icke kan ens få tala litet mera med den eller de, för hvilka han möjligen hyser sympati, utan att det genast skall hviskas, att han tycker om henne, eller att hon tyc- ker om honom?
Om de unga kunde få träffas, samtala, skämta, dansa, resounera okonstladt, otvunget, lugnt, utan att de sjelfva eller andra behöfde uttyda allt till fadt kär- lekssnack, huru mycket angenämare skulle icke umgänget då blifva!
Ungdomen skulle vara lyckligare, vänskapsband skulle kunna knytas, utan att något sentimentalt blanda- des deri, känslorna skulle mogna i lugn, om- dömet skärpas, och dessa förhastade förlof- ningar mellan personer, som egentligen äro för hvar andra alldeles obekanta, kunna und- vikas.
Men då skulle man också lära både sig sjelf och den uppväxande ungdomen att sluta sitt öra till, för hvad » alla menniskor » tissla och tassla, att förakta sqvallret och gå sin väg fram, oberörd af det, som » alla menni- skor » bära omkring, men » ingen menniska » egentligen vill stå för.
h iiles ett .tum in or U e c k a n under hela q var t a le t.
För hvarje 6-tal abon- n en ter, s o m s a m l a s, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af i r-x I I K I I LJ U IN gaste fall, orubbligt och räckte genom lycka och olycka; vi deremot hafva merendels vän- E n b l i e k f r a m å t.
skapsförbunden så löst knutna, att vi lätt nog kunna frigöra oss ifrån dem, om de på Belönad med pris vid Iduns sjette täfling.
minsta sätt falla oss besvärliga.
Vi hafva således i detta afseende icke gått a g » å g 3ig, moSet, u t i Bön ocH uaHa framåt utan till baka, och anledningen här- att Eij ?oet » jköj *) a.
{£ HoiEan » j; ti3 till bör väl närmast sökas deri, att vi fordra en aldrig tröttnande tjenstvillighet af våra |öt » alia vänner, fastän vi .. sjelfva icke äro redobogna jsot tlatnet, » pa3a Sottetn t 3 i n | a m n!
att göra en verklig uppoffring för dem.
Dess- .JCat » rlaEE lion.
ej- Difj fona, » å J-ag tänHte, utom äro vi till vårt eget väsende så nyck- fulla, att vi, efter att hafva gjort en ny be- Hon, j ?öt Htxxt » » HaEE Sitt Heta tij; 3u kantskap, stundom föreställa oss, att denna icke bör fortsättas, ehuru vi icke kunna på » riånHte något sätt motivera eller försvara en sådan t oni » otg t å t a t, mo3ofc u t a n n a m n.
åsigt; och en annan gång tro vi, att vi fun- nit en person utrustad med alla fullkomlig- heter, och då denna förutsättning, förr eller &lt;K.on i&gt;äxet upp, 6Eifc 4ttåtan3e ocfv j; aget, senare, varder gäckad, anse vi oss hafva gjort en så smärtsam upptäckt, att den berättigar aEEt m e t a o^e-t, - meta « å t 3 Hon taget, oss att, med sårad värdighet, genast draga oss undan från den bristfulle.
Men huru 3a o ^ t a t, gij ?uet, 6 o m 3a j; ot3om aaj;.
orätt är det, att vi så sällan betänka, att vi 9 U e n i- e n a n n a n * Henne » BEicHat HuiEa, sjelfva ingalunda motsvara andras förväntnin- titt a n n a t Hem 3e u n g a t a n H a t i t a: gar, och att vi alltså ofta vålla dem stora » n a t t a t 3u e n » a m.
^Coat &amp; Ee| t o n e n aj;?
missräkningar.
Om vi ödmjukt eftersinna detta och icke vänta att finna » englarenhet bland menniskors barn », utan allvarligt bemöda oss att, såvidt 0, mo3et!
jE-uj; t e n j; Eiri aj; oPUuESa » » Eöj-a!
möjligt är, åtnöjas med våra vänner sådana som de äro, i stället för att ständigt tänka JBåt e n 4eHun3 3i / fcfc i n t e o g a 3töi a på, hurudana de borde vara, så skola vi säker- ui3 3 e n n a tajfEa!
ofäg, Hi&gt;a3 » Hå3at 3 u?
ligen lättare än tillförene kunna både skänka ^ € v e m - Boj-et lina, m o t t å g a fid33en EutaSj och skörda trofast vänskap; och då vi er- 3et Etten » Eu n i t a t ej ?tet aoåEE » fiön » Euta3?
hålla en sådan, så låtom oss betrakta den som en dyrbar och länge efterlängtad skatt, S e t a t Ditt eget fiatn, » j.eEj; t m o 3 e t n a.
ty det är godt, att efter » dagens tunga och hetta » få i förtroligt samtal med en vän återvinna de domnade krafterna; det är äfven godt att, i sjukdomens och den djupa bedröf- N u gäE3at Hon » i n » HuE3.
2) e n » å3, 3 a velsens stunder, höra vänskapen tillropa oss: » å33e » Herren pröfvar blott, han ej förskjuter! » Och det är ljuft att kunna hoppas, att vän- i ?ie-nne &amp; » j-at, j; ot » t n a » i n moc^ncu) nå33e; skapen öfverlefver oss och att den, när vi n a j; öt » t j ?öt » tåt Hon Hi&gt;a3 3a Henne uat.
sjelfva slumrat in i den sista långa sömnen, © c fi u a t m ocPi tiH a n n a aj; 3tna gåj; oot, besöker våra hviloställen och nedlägger på de gröna kullarne vårens första blommor Hon » Eo » at » j-efj; » i n HatEeH » l&gt;a » ta Hå^uot samt glömmer eller öfverskyler, hvad vi bru- på Sen, Hon nu » » ira&gt;i3 » itt Hj-etta fiat.
tit, men förvarar i kärleksfull hågkomst det goda, som möjligen rymts i vår ringa lifs- gerning.
(7 0cH Set^öt, m o 3 e t; o m 3ig otacH.
» å t a t, Eujk u p p 3itt Huj; ou3, totHa S i n a t å t a t!
fFotgdjW » ej- 3a H å m p a t, H a m p a t 8n an.
o3o3Eig » å » o m » oEen » t å g a j; Eamrna * ocH Tillämpad räknekonst.
mo3et » HätEeli, » o m j; tån HimEen » t a m - mat, g e n o m » e&amp;Eet - E-a » et, u a t m e t; 3en.
V erna.
V ä n s k a p.
Oss sjelfva kunna vi förlåta mycket.
Låtom oss betrakta andra såsom oss sjelfva och låtom dem vederfaras samma ynnest.
F. Spielhagcn.
jjenuiskoslägtet har under tidernas lopp till tanke- och handlingssätt under- gått stora förändringar, af hvilka många ledt till något bättre och ädlare än det förutva- rande; men erkännas måste dock, att våra förfader voro trofastare än vi äro, ty slöto de ett vänskapsförbund, så var det, i vanli- r i i r t dun, erhålles t i t aratlaexemplar hela den tid, under hvilken abonne- mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera-) är ett räkneexempel går ihop och resul- tatet stämmer, känner jag samma glädje, som när jag öppnar en nöt och finner en vacker, hel kärna i den », sade nyligen en tioårig matematiker, som hade en hel del räkneexempel att lösa.
Alldeles rätt, min unge filosof!
För oss vuxna är äfven hvarje riktigt facit i vårt lifsarbete en glädje och en uppmuntran, och smärtsamt är det, ja, ofta rent af ödesdigert, när räkningen icke stämmer.
I smått som i stort böra vi alltid visa oss som försigtiga räknemästare och taga oss i akt för villfarelse och fel vid beräkningen, för att ej lifvet en vacker dag, innan vi veta ordet derom, med brutal hand skall draga ett tjockt streck öfver hela vårt räknestycke.
Dock, ej endast i bildlig mening gälla dessa betraktelser.
I skolan få vi lära räkna, vi få mycken öfning deri och få använda vår konst på vexlande uppgifter; men huru många lärjungar, som dock i sina afgångsbetyg från skolan ega vackra vitsord för skicklighet i räkning, måste ej i lifvet betala dyra lärpen- ningar, bereda sig sjelfva och andra sorg, der- för att de i rätta ögonblicket ej ha kunnat draga sig till minnes och begagna sig af sin räknekonst.
Man kunde tycka det vara ett helt enkelt tankeexperiment att ställa inkoraster och ut- gifter upp emot hvar andra, att draga den riktiga slutsatsen derur och inrätta sig derefter, och ändock lär det väl icke höra till de säll- synta undantagen, att hushållspenningarne för veckan äro förbrukade, innan två tredjedelar af den samma gått förbi.
Man har begått ett divisionsfel, men upprepar sig ett sådant fel beständigt, så rifver det ett gapande hål i budgeten.
Att ställa upp ett hushålls budget är en konst, i hvilken erfarna husmödrar i tid borde inviga sina döttrar.
Men härtill räcka ej de fyra enkla räknesätten, här kräfves ock läran om proportioner eller förhållanden.
Qvinnor, som ej äro väl hemma häri, kunna bli orsak till husets tillbakagång och slutliga ruin.
Det gäller alltså att finna de rätta pro- portionstalen.
Öfverst stå hushållningens huf- vudposter: kost, bostad, undervisning.
De ut- gifter, som göras för dessa, äro af produktivt värde.
En väl född menniska är ej blott mera arbetsduglig än en illa född; hon mot- står äfven bättre alla faror och angrepp, som utifrån hota helsan.
Derför är det ock det dåraktigaste ord, man kan höra af folk, som för att tillfredsställa sin fåfänga nöja sig med otillräcklig föda: » ingen ser mig i magen " ».
Och deremot är ordspråket: » bättre bagaren än apotekaren » ett sannt varningens ord, som man ej bör glömma.
Att öfva sparsamhet på bekostnad af familjens tillräckliga föda är ett mycket svårt räknefel, och i detta hän- seende får man ock noga skilja på mättnad och tillräcklig näring.
Så kan ofta de mest utsökta läckerheter lika väl frambringa en känsla af mättnad, som detta ock kan ernås genom att äta ett nödigt qvantum potatis, medan man i båda fallen mycket litet sörjt för den egentliga näringen, för blod- och fett- bildningen.
Det vore synnerligen förmånligt, om qvinnorna gjorde sig förtrogna med de beräkningar, hrr chemiei verkstäldt öfver födo- ämnenas näringsvärde.
Hvad gäller kroppens näring kan ock med några förändringar tillämpas på andens, på undervisningen.
Det finns en sorts undervis- ning, som, om man ock fick den gratis, ändå skulle vara för dyrt betalad, och en annan, som ej kan betalas högt nog.
Äfven i de så kallade bistudierna, som i musik och språk, bör kostnaden ej vara det afgörande vid valet af lärare, emedan en dålig och otillräcklig undervisning endast danar stympare och en god undervisning äfven fordrar att bli godt betalad.
Kan man icke bringa slika utgifter i det rätta förhållandet till budgetens öfriga poster, är det bäst att låta dem alldeles utebli.
Storleken af den summa, man bör gifva ut för sin bostad, beror af två faktorer: hänsyn till helsan och hänsyn till husets representa- tion.
Den första faktorn bör naturligtvis] ha den främsta rangen, då sunda bonings- och sofrum direkt inverka på vårt välbefinnande, något som man ej kan säga om den dom verl- den bildar sig om vårt välstånd.
Helt naturligt kunna köpmannen, embetsmannen o. s. v. icke alldeles undandraga sig vissa kraf, som deras stånd och sällskapslifvet pålägga.
Men här gäller det ånyo, att man finner det rätta pro- portionstalet och ej utvecklar en lyx i bostad,
Endasten sida af papperet bör drägt och betjening, som skulle skada till- varons hufvudfaktorer.
Lyxen har sitt fulla berättigande, der den är en följd af välstånd, men den är för- kastlig, när den har sin grund i begär att lysa och efterapa.
Ännu farligare än dessa begär är dock njutningslystnaden.
Den undan- drager sig hvarje beräkning och förutbestäm- melse och bringar derför de vackraste och mest välbetänkta öfverslag på skam.
Och att i hvarje hushåll samvetsgranna öfverslag måste göras för året, för månaden, för veckan, det är nödvändigt, ty eljes — ja, » blodigeln har två döttrar, som heta: gif hit, gif hit! » står det skrifvet bland Salomos ordspråk.
Brunner.
i r-v I LJ i i kl LJ IN användas och marginal lemnas.
anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknaa Låt icke gräset växa på vänskapens väg!
Madame Geoffrin.
De flesta minnen äro som vattenväxter, hvilka lefva allenast af tårar.
Fly umgänget med tvänne slags menniskor: dioa fienders vänner och dina vänners fiender.
Qvinnan förborgar sin kärlek i fyrtio år, men sitt hat o c h sin motvilja döljer hon icke en dag.
Arabiskt ordspråk.
Biodling Iduns sjette pristäfling.
s å s o m en inkomstkälla för fruntimmer.
I våra dagar, då man öfverallt söker nya verk- samhetsfält och nya vägar till utkomst för qvinnan, borde man ock fästa uppmärksamheten på biodlingen och rekommendera den samma som en lönande in- komstkälla.
Den förtjenar det nämligen i synnerlig grad, som erfarenheten sedan länge bevisat och dag- h e m m e t; de öfriga 28 tåfla om det p o e t i s k a ligen bevisar.
I Tyskland syssla ej få fruntimmer priset.
framgångsrikt med biskötsel.
Som vi för dagen ej hunnit fullständigt Visserligen möter man tidt och ofta den anmärk- genomgå och bedöma prosauppsatserna, måste ningen, att biodling egnar sig bäst som manligt arbete, oi uppskjuta delgijbandet af resultatet i denna att den är för besvärlig för qvinnor och dessa käns- ligare för bistygn än män.
Allt detta eger dock nu- punkt till nästa veckas nummer, men vilja mera ingen giltighet, sedan man gjort så stora fram- redan nu meddela, utgången af den poetiska steg på biskötselns område.
Hvarför skulle arbetet vid symaskinen, vid kernan eller tvättbunken, i köket, tåflingen.
i trädgården och på faltet vara lättare än att för-.
Det gläder oss att kunna vitsorda, det vår passa en bisvärm från en gren in i bikupan och att förut uttalade misstro gent emot lämpligheten sedan ur en modern sådan uttaga en med honung af någon poetisk tåflan denna gång visat sig fylld kaka, tömma den på honungen och åter insätta öfverftödig, då de inkomna bidragen i all- den, i stället för att man förr först dödade bien och sönderbräckte vaxkakan för att kunna utpressa ho- mänhet betydligt höjt sig öfver, hvad vid före- nungen?
Så väl som qvinnohänder skicka sig vid gående tillfällen presterats, och då till och exempelvis sjukvård, så skulle de ock vara lämpliga med flere af de insända dikterna synts oss till biens skötsel, bien, som låta göra med sig nästan hvad som helst, endast man handterar dem på rätta ega verkligt erkånnansvårda förtjensler.
sättet, med lampor och med varsamhet.
Hvad biens Efter moget öfvervågande har det utfösta stingande angår, har man om den saken gemenligen priset 15 tillerkänts signaturen en mycket falsk uppfattning.
Många tro, att ett bi Verna för dikten » En blick f r a m å t », hvil- beständigt gör det fiendtligaste bruk af sin gadd, och ken återfinnes på annat ställe i dagens num- dock stingas bien endast då, när de klämmas eller tro sin bidrottning och sina förråd vara i fara.
Hur mer.
Hedersamt omnämnandejemte ofta ha ej mitt ansigte, min nakna arm och hand rättighet att under nästkommande år (1890) varit öfversållade af bin, och dock faller det ej ett.
erhålla Idun gratis ha vi beslutit tilldela enda in att stingas, om jag endast iemnar dem i fred.
märkena Gerda, John Hopper, Multa Detta är också helt naturligt: instinkten bevarar bien från ett allt för lättsinnigt bruk af gadden, då för passa, E. W. och N. för resp. poemen hvarje stygn gadden ryckes af ocb dennas förlust » S t u d i e », » F o g e l - l i l l », » Min b a r n d o m s t r o », medför döden.
Detta är en beundransvärd naturens » V a g g v i s a » och » P å f a t t i g h u s l i k v a g n e n » samt anordning, ty det förutan vore all biskötsel en ren omöjlighet.
Vid Iduns sjette pristäfling, för hvilken tiden utgick med den sista juni, ka samman- lagdt 39 iåjlingsskrifler insåndts.
Af dessa ha 11 behandlat prosaåmnet: Om konsten i JcronoT till sist samma förmåner åt författarne till dikterna » M o r » och » O g r ä s e t ».
Alla dessa poem komma efter hand att i Idun införas.
En del af de här uppräknade täftarne ha ej lemnat fullständiga uppgifter på namn och adress, hvarför vi bedja dem med första full- göra detta hos Redaktionen, då belönings- diplomen genast öfversändas.
Kärleken till framgång kan ofta döda kär- leken till det goda.
E. de Pressensé.
* * * Misstroende är yxan vid kärlekens rot.
En qvinna är aldrig mera Ryskt talför, ordspråk.
än då hon berömmer sin man och beklagar sig öfver sin svärmor.
Kinesiskt ordspråk.
Men till och med ett bistygn är alls icke så farligt, snarare ofta helsosamt, särskildt om man ej är fri från reumatism; äfven vänjer sig kroppen mycket snart vid bigift, så att ett stygn ej orsakar större obehag än ett myggbett och ingen större svullnad uppstår.
För öfrigt ges det numera så många medel att fullkomligt skydda sig för stygn, att man för det mesta sjelf är skulden dertill, om man erhåller ett bistygn.
Det är helt visst icke något tomt talesätt, om man påstår, att biafvel, drifven på rätt sätt, materielt lönar sig särdeles väl, bättre än hvarje annan syssel- sättning i trädgården och på fältet.
Man kan ju till och med under ett godt honungsår ur en riktigt behandlad kupa ofta vid honungens tillvaratagande erhålla öfver 50 kilo honung och dock åter insätta vaxkakorna!
Och lika visst är det, att nyttan af biodling icke endast består i förvärfvet af kronor och ören — långt högre äro fördelarne gent emot helsans befordrande att uppskatta.
Det gifves också många fruntimmer, hvilka aldrig äro riktigt krya och raska, utan att de få röra sig och arbeta ute i fria luften.
Icke hvarje qvinna har tid att gå ut att spatsera.
Hon måste äfven sköta sitt arbete och sitt förvärf.
A andra sidan finnas andra, för hvilka intet hinder gifves att dagligen utsträcka promenadturerna efter behag, men hvilka dock skulle skatta sig lyckliga, om de vid den så nödvändiga vistelsen i fria luften hade en sysselsättning, som gåfve dem både nöje och inkomst.
Äfven för dessa är biodling synner- ligen lämplig.
Mrs Harrison, en berömd amerikansk biodlerska, hvilken ensam förestår en betydande bi- odling, skrifver i den engelska » Bee-Journal »: » Att under sommaren vårda en bikoloni, då bien besöka tusendetals blommor och hemföra deras kostliga väl- lukter, verkar uppfriskande och upplifvande.
Jag var en gång mycket sjuk, men så snart jag åter för- mådde gå, begaf jag mig till mina bin, öppnade ku- porna, arbetade med dem, inandades deras utdunst- ningar och kände mig med ens frisk och full af nytt lif. » Erfarenheten lär äfven, att de flesta biodlare nå en synnerligen hög ålder.