Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 91. 13 Reservation anmäldes af Herr Adelborg, A. O.: »Då jag anser, att vårt land, för att skydda sin frihet, ej har tillräckligt af de få reguliera trupper och den högst ofullkomligt öfvade beväring, som vid inträffande krig nu finnas att tillgå, utan att dertill bör ordnas ett fullständigt nationalförsvar, grundadt på allmän folkbeväpning, hvilken bör utgå redan ifrån skolan, så får jag härmed reservera mig emot det alltför knapphändiga sätt på hvilket Utskottet besvarat de motioner, som afhandlat detta vigtiga ämne.
Enligt min åsigt hade dessa bort föranleda Utskottet att tillstyrka, det Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse begära, att Kongl.
Majit täcktes i nåder tillse, att militäriska öfningar i Rikets alla skolor må komma att införas.» Häruti instämde Herr L. J. Lovén. N:o 91.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utgifvande af ett sammandrag utaf gällande författningar rörande rusthållares åligganden samt deras och manskapets vid indelta kavalleriet ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, och om planpenningars utgörande för kavallerilorpen.
I memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet har Riksdags-fullmägtigen M. Mänsson från Kalmar län, under erinran derom att, till behöflig rättelse för rotehållarne vid de indelta infanteri - 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 91. regementerne, knekte-kontrakterne och öfriga i samma ämne utkomne författningar blifvit på allmän bekostnad sammandragne, till trycket befordrade och derefter till sockenkyrkorne öfversände, föreslagit att då likartade underrättelser ännu saknades för indelta kavalleriet samt stridigheter och missförstånd derigenom ej sällan uppkomme, sammandrag af alla nu gällande stadganden, rörande rustningen och remonteringen samt rusthållarnes och manskapets vid indelta kavalleriet ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, måtte på allmän bekostnad upprättas, till trycket befordras och för vederbörandes efterrättelse till sockenkyrkorne afsändas; hvarförutan motionären yrkat att då icke någon författning funnes, som bestämde till hvad belopp planpennmg för kavalleritorp borde af ströroten till hufvudroten erläggas, det måtte förklaras att Kongl.
Förordningen den 28 Februari 1846, rörande planpenningars utgörande för infanteritorpen, äfven kunde på kavalleritorpen tillämpas.
Beträffande förra delen af motionen får Utskottet meddela den upplysning, att Kongl. Majit, genom nådigt Bref den 3 Februari 1852, förordnat att ett samman drag af gällande stadganden rörande rusthållares och ryttares rättigheter och skyldigheter skulle uppgöras för att till trycket befordras, samt uppdragit åt en af Kongl.
Krigs-kollegii tjenstemän att nämnde sammandrag författa, äfvensom, efter det binder för denne uppstått att fullgöra uppdraget, genom nådigt Bref den 31 Mars 1853 öfverflyttat detsamma på en annan af Krigs-kollegii tjenstemän, hvilken fortfarande lärer vara sysselsatt med ifrågavarande arbete, som emellertid, då ej något arfvode blifvit derför anvisadt och tiden således ej kunnat uteslutande deråt egnas, ännu ej hunnit fullbordas.
Under tiden har dock redan för två år tillbaka från trycket utkommit ett arbete, kalladt: »Stadgar rörande Rusthålls-inrättningen i Sverige, en handbok för rusthållare ocb ryttare m. fl», hvilket, i korthet behandlande samma ämne, som det föreslagna sammandraget skulle afhandla, finnes i bokhandeln att tillgå och hvars utgifvande blifvit från Statens sida understödt genom inlösen för allmänna medel af ett antal exemplar.
Då således sammandrag af författningarne uti ifrågavarande ämne finnes genom enskild persons åtgärd utarbetadt och för allmänheten tillgängligt samt Kongl. Majit likaledes förordnat om utarbetande inom vederbörande embetsverk af ett dylikt sammandrag, hvars fullbordande och offentliggörande väl utan längre tidsutdrägt torde vara att emotse, hemställer Utskottet att någon Rikets
Ständers åtgärd i anledning af nu förevarande del af motionen icke må vidtagas.
Vid indelta infanteriet erlägges väl i allmänhet planpenningar, men genom Kongl. Brefvet den 28 Oktober 1817 är förklaradt, att då inom Skaraborgs, och Elfsborgs län med Dalsland och vid de inom dessa län roterade Skaraborgs, Westgöta-Dals och Elfborgs regementen, Knektekontrakten ej utstaka något vederlag för soldat - Allmänn Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 91.
15 torpet, emedan det hemman på hvars egor detta är anlagdt, vid roteringen mindre andel är påförd, kan någon ersättning åt stamrotarne vid dessa tre regementen ej ega rum.
Det visar sig häraf att, vid indelningsverkets upprättande torpet understundom blifvit taget i betraktande, så att det hemman på hvars egor detsamma anlades fått desto mindre af öfriga med indelningsverket förenade besvär sig pålagt och då vid kavalleri-regementerne planpenningar icke brukat erläggas, vill häraf synas, som skulle äfven vid dessa torpet möjligen hafva ingått i fördelningen af skyldigheterne emellan särskilda delegare i samma rusthållsnummer.
Men dessutom är bekant att till rusthåll i allmänhet utvaldes hela hemman samt att äldre författningar lade hinder i vägen för klyfning af rusthåll, i syfte att ej flere delegare skulle finnas i ett sådant.
Det är derföre ganska sannolikt att, när klyfning sedermera egt rum, vid densamma torpet icke ingått i delningen, utan, såsom redan för hemmanets gemensamma behof afsatt, vid klyfningen undantagits, hvilket förhållande lätteligen förklarar, hvarför erläggande af planpenningar icke ifrågakommit rusthållare emellan.
Med afseende å hvad sålunda är vordet anmärkt och då, i händelse särskilda omständigheter skulle någorstädes afvika från hvad här blifvit antaget, frågan synes böra, såsom, rörande hehandling af tvister om planpenningars erläggande, finnes stadgadt, till domstols afgörande öfverlemnas, hemställer Utskottet, att motionen icke heller i denna del må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
IB Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Memorial M 92.
Ant. till Exp.-Utsk. den 14 Maj 1860, kl. 11 f. m.
Memorial, i anledning af ålerremiss af Betänkandet JV2 20.
Förenämnda Betänkande, deruti Utskottet afstyrkt åtgärd i anledning af väckte motioner om förbud för användande af kroppslig aga vid undervisningen i allmänna skolorne eller meddelande af särskild straffbestämmelse för lärare, som sådan aga obehörigen utdelar, har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet och Hedervärda BondeStåndet återremitteradt, men som Högloflige Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-Ståndet bifallit Betänkandet, kunna återremisserne icke till vidare behandling af ärendet föranleda.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande A/i 93. 1 jw »a.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1860, kl. 1 e. iri.
Betänkande, i anledning af väckte motioner, i fråga om förändring i sättet för auktioners hållande i städerna samt om nedsättning af auktions-pr ovision.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva blifvit öfverlemnade tvä motioner, väckte i omförrnälda afseende inom Yällofl.
Borgareståndet af Herr Gr. O. Sundblad och Herr L. J. Hierta, hvilka anfört: Herr Sundblad, hurusom på landsbygden en hvar egde frihet att genom antaget ombud hälla auktionsförrättning, men i stad deremot denna rättighet vore mera inskränkt och endast tillkom Magistraten eller af densamma förordnad Auktionskammarc-föreståndare.
Detta förhållande hade ofta varit föremål lör klander, helst det innebure ett tvång och inskränkte den hvar och en tillkommande ej mindre naturliga än lagliga rättigheten att pä bästa sätt och efter eget godtfinilande vid förefallande behof realisera sina tillhörigheter.
Om en tvingande nödvändighet föranledde en handlande, handtverkare, fabriksidkare eller annan samhällsmedlem att på en gång och i hast föryttra sina tillhörigheter, mäste han således vända sig till den offentliga auktoriteten, på hvars behag ankomme, huruvida försäljningen kunde försiggå inom en eller liera veckor, äfvensom huruvida redovisningen komme att mer eller mindre fördröjas.
Att sådant måste menligt inverka icke blott på affärslifvet i allmänhet, utan äfven pä den enskildes ställning vore klart: ty om en hvar egde rättighet att under hand eller j smärre partier afsätta sine tillhörigheter, så borde han ej heller, utan afseende derpå om han är boende i stad, förmenas rättigheten att, när han funne för godt, genom auktion verkställa en sådan afsättning i stort och på en gång.
Dä hvar och en vore skyldig att på utsatt tid infria sina förbindelser, borde han också vara oförhindrad att bereda sig utväg dertill och, i händelse af en oförmodad förlust eller misslyckad spekulation, kunna genom den person, som egde hans förtroende, medelst offentligt utrop få föryttra hvad han till betäckande af sin skuld kunde vilja försälja.
För öfrigt vore tvifvelaktigt, huruvida icke rättigheten att förrätta auktioner, som nu uteslutande utöfvades af Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 20 Häft. 1 Allm.
Besvärs- och Bkonomi-Utskottets Betänkande Afi 93. städernas Magistrater, kunde anses såsom sjelftagen, utan stöd af lag, och endast tillkommen för att rikta städernas styrelser' genom den på flera ställen temligen höga försäljningsprocenten, eller ock grundad på föråldrade privilegier, som borde upphäfvas.
Med anledning häraf har motionären föreslagit att rättighet till auktions förrättande i stad, utan någon särskild afgifts erläggande till stadens kassa eller tjenstemän, hädanefter må vara för hvarje välkänd person öppen.
Herr Hierta, att, enligt 1 § af Kongl. Maj:ts den 13 April 1858 utfärdade förnyade nådiga Reglemente för auktionsverket i Stockholm, nämnde auktionsverk, der ej annorlunda funnes stadgadt, egde uteslutande rätt att inom hufvudstaden besörja försäljning genom offentligt utrop af all slags lös egendom, äfvensom att enahanda privilegium i allmänhet vore beviljadt auktionsverken i rikets öfriga städer.
I afseende pä afgifterne till auktionsverket i Stockholm vore vidare uti 25 § af förenämnde Reglemente, bland annat, stadgadt, att desamma beräknades att utgå ä köpesumman af fastighet, skepp, ångfartyg samt däckad båt om 15 lästers drägtighet och derutöfver, äfvensom af andelar deruti: för R.-rnt 15,000R:dr och derunder med 1\ procent, för hvad af inropssumman belöper frän 15,000
Rdr till och med 45,000 R:dr med 1 procent, för hvad af inropssumman belöper från 45,000 R:dr till och med 150,000 R:dr Runt med en half procent, och för hvad af inropssumman öfverstiger 150,000 R:dr Runt med en fjerdedels procent.
Af aktier och obligationer med 1 procent.
Af juveler, guld, silfver, äfvensom alla slags handelsvaror, då dessa säljas i sä stora partier, att inropssumman uppgår till minst 100 R:dr R:mt för hvartdera, med tvä procent.
Af all annan lösegendom med tre procent.
Vidare vore stadgadt att för aterrop af fastighet, skepp, ångfartyg och däckad båt om femton läster och derutöfver skulle betalas en tredjedel af de för försäljning ofvan stadgade belopp, men lör all annan egendom beräknades afgifterne fika för äterrop, som för försäljning.
För hvarje utropadt parti erlades dessutom i slagafgift 6 öre och i sportelafgift 7 öre R:mt.
För handelsvaror, som såldes å Börsen, erlades, jemte slag- och sportelafgift, en half procents provision för hvad sorn såldes, men för det som återropades, endast slag- och sportelafgift.
1 motionärens tanke vore det i hög grad obilligt, att försäljning till den högstbjudande af fastighet, fartyg, aktier, obligationer och handelsvaror i större partier, icke blott skulle vara uteslutande privilegierad åt städerna, utan ock att så höga afgifter, som de ofvannämnda, skulle beräknas, och detta ej allenast om försäljning verkligen egde ram, utan äfven om återrop skedde.
Det vore klart, att sådant mäste i hög grad motverka ändamålet samt att dylik försäljning sällan eller aldrig kunde ega rum annorlunda än af nödtvång, såsom för sterbhus, i följd af utmätning, eller andra dylika orsaker.
Hvad särskildt beträffade aktier och obligationer, så vore det obestridligt, att i en tid, då associationsandan hunnit den utveckling, att de flesta större företag äro grundade på aktier, samt dä man önskade införa ett inhemskt fondsystem, mäste dylika band på rättigheten att fä till den högstbjudande föryttra sådan egendom befinnas högst olämpliga.
Också torde näppeligen ett dylikt orimligt förbud existera i andra europeiska länder, der industrien vunnit någon större utveckling.
Åtminstone vore i England rättigheten att bortauktionera egendom i så måtto fri, att man kunde vända sig till hvilken Allm.
Besvärs- och Ekonomi-TJtskottets Betänkande JVs 93. 3 man behagade bland de flere, som på entreprenad öfvertagit auktioneringen och med hvilka man alltså kunde i hvarje särskildt fall uppgöra om betalningen för det med auktioneringen förenade bestyr.
Afgiften vid försäljning af aktier och publika papper vore der vanligen bestämd till 3 pence för ett auktionsvärde af 100 pund sterling.
Dä det väl för närvarande ej torde vara möjligt att här i Sverige få införd fri täflan i detta afseende, men dock ej kunde nekas att en billig förändring i afgiftstaxorna vore högligen påkallad, har motionären föreslagit att Rikets Ständer för sin del mätte besluta: l:o att afgifterne vid försäljning af fastigheter, skepp, ångfartyg samt däckad båt om femton läster och derutöfver måtte för samtlige städernas auktionsverk bestämmas till en per mille af inropssumman; 2:o att för aktier och obligationer för hvarje inrop, sorn uppgår till 100 R:dr auktionsvärde och derutöfver, likaledes erlägges en per mille, men att för aktier och obligationer under 100
R:dr endast erlägges slag- och sportel-afgift; 3:o att för återrop af fastighet, skepp, ångfartyg och däckad båt om femton läster eller derutöfver, äfvensom för återrop af aktier och obligationer endast erlägges slag- och sportel-afgift; samt 4:o att för handelsvaror, som säljas å Börsauktion det må ankomma på säljaren att anlita stadsmäklare eller annan edsvuren stadens tjensteman att auktionen förrätta, utan att derför behöfva vända sig till stadens auktionsverk eller, i sådant fall, till detsamma erlägga några afgifter.
Ordnandet af auktionsväsendet har i allmänhet varit betraktadt såsom en angelägenhet, derom städerna sjelfve efter hvarje orts lokala förhållanden haft sig förbehållet att besörja.
Sålunda är för Stockholms stad pä vederbörandes förslag faststäldt ett särskildt auktionsreglemente af den 13 April 1858. äfvensom för ätskillige andra städer Reglementen blifvit i nämnde afseende tid efter annan utfärdade.
Olika förhållanden göra olika stadganden nödvändiga för skiljda orter: men med afseende ä den kommunala beskaffenheten af dessa ärenden synas de utan Rikets Ständers åtgärd bäst kunna regleras efter öfverenskommelse inom kommunerna sjelfva.
Likasom Stockholms stad ma ega att hos Kongl. Majit göra framställning om de förändringar, sorn kunna anses nödiga i ti det för nämnda stad gällande reglemente, sä hafva öfrige städer jemväl öppet att inom sig ordna auktionsväsendet på sätt, som för hvarje ort må anses ändamålsenligast.
Pä dessa skäl hemställer
Utskottet att förenämnda motioner ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 15 Maj 1800.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande A/i 94. JW 94.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Maj 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, i fråga om ändring af 22 § i Fiskeri-stadgan den 29 Juni 1852.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsmännen Erik Christenson, Johan Nilsson, Bengt Johan Holmlin och Olaus Ericsson från Bohus län väckt motion, deruti, beträffande 22 § af Fiskeristadgan den 29 Juni 1852, som föreskrifver, bland annat, ”att sillfiske ej får ske med not eller vad, som öfverstiger 40 famnars längd och 4 famnars djup, och hvarå maskorna äro finare, än att en tums afstånd finnes mellan knutarne äfven i bröstet”, motionärerne, hvilka representera den ort, hvarest största sillfisket i vårt. land bedrifves, funnit sig föranlåtne hemställa, att Rikets Ständer ville för sin del besluta, att nämnde stadgande, så vidt det rörer Bohus län, må upphäfvas.
Till stöd härför är vordet anfördt, hurusom då dessa bestämmelser skulle afse att skydda fiskynglet och derigenom i framtiden bereda rikare tillgång på sill vid våra stränder, man ej kunde annat än godkänna grunden för berörda stadgande, äfven om derigenom den enskilde konnne att i mer eller mindre mån lida intrång i sin lofliga näring, men att deremot erlarenheten visat att de medel, som i förevarande fall blifvit af lagstiftaren använde för vinnande af ett godt ändamål, icke varit derför fullt lämplige och åtminstone ännu icke åstadkommit det önskade resultatet.
Deremot vore obestridligt att nämnde medel i betydlig mån skadat enskilde, som tillförene af ifrågavarande fiske hemtat en redan då nog knapp näring.
Det kunde ifrågasättas, huruvida det vore förenligt med rättvisa och billighet att underkasta desse enskilde, i allmänhet fattige, samhällsmedlemmar ett tungt lidande, dä det syntes vara temligen ovisst, om någon vinst derigenom verkligen tillskyndades det allmänna.
— De af naturforskare i sednare tider samlade rön och upplysningar angående fiskars och särskildt sillens fortplantning och lefnadssätt skulle, säger man, hafva ådagalagt, att fiskar i allmänhet, efter olika mellantider återvända till de kuster och ställen, der de blifvit utkläckte och uppfödde såsom yngel, och att man således på dessa ställen kunde påräkna en rikare fångst, om ynglet skyddades.
Om denna lag verkligen vore ofelbar, äfven i afseende pä sillen, så borde man vid Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\s 94. 5 vestra kasten från äldre tider tillbaka hafva erhållit ej blott en gifven utan äfven en ungefärligen lika stor tillgäng på fullvuxen sill.
Men erfarenheten bestyrkte icke ett sådant antagande.
Tvärtom hade visat sig att sillen somliga år nästan alldeles uteblifvit, men vid andra tider — med långa mellanrum — kommit i oerhörda massor.
— Den årliga fångsten af yngel hade städse fortgått.
Huru borde man då förklara olikheten i den stora sillens tillopp?
Härtill syntes verka orsaker, hvilka fortfarande äro obekanta.
Dessutom förekom en annan omständighet, hvarå man ej borde underlåta att fästa uppmärksamhet.
Den mindre eller små sillen vore, såsom bekant är, af två slag, skarpsill och läddsill.
Det torde nu mera vara gifvet att den förra ej är af samma species, som den sednare, och att låddsillen uppväxer till stor sill, men skarpsillen deremot icke.
Något skäl för förbud, att fiska denna sednare funnes således icke; men på samma gång låddsillen skyddades genom grofmaskade vadar, så skyddades naturligtvis äfven den ungefärligen lika stora skarpsillen, och komme möjligen andra länders fiskare eller rofdjuren i hafvet till godo.
På våra kuster torde man få föga nytta af densamma; och ofvanberörde lagbestämmelser medförde derföre ej någon väsendtlig fördel.
Men deremot vore klart att det ej obetydliga kapital, som årligen kunde hemtas genom fångsten af den mindre sillen, ginge alldeles förloradt; hvarvid tillika borde tagas i öfvervägande att denna förlust drabbade en del af rikets fattigare befolkning, som eger ganska få utvägar att ersätta förlusten.
På vestra kusten idkades för närvarande hufvudsakligen endast småfiske inom skärs och i hafsbandet.
Storfiske idkades mindre, emedan förlag till inköp af de dertill användbara dyra fartyg och redskap saknades.
Dervarande befolknings bästa inkomst är derföre sillfisket på senhösten, hvarigenom beredas tillgångar till inköj) af lefnadsförnödenheter under den tillstundande vintern; men om span måls priset är högt och småfisket föga gifvande, såsom ofta inträffar, står nöden för han den.
Då likväl denna befolkning i sin raskhet, ihärdighet, vana vid försakelser och förtrolighet från barndomen med hafvet eger egenskaper, hvilka göra den för det gemensamma fäderneslandets försvar sä särdeles tjenlig och dyrbar, torde dess väl ej böra alldeles lemnäs ur sigte och icke utan vigtiga skäl vidtagas sådana lagstiftningsåtgärder, som kunna lända samma befolkning till skada.
Dessutom mötte hinder för idkande af sillfiske med vadar af den storlek, lagen föreskrifver, enär pä de flesta ställen å Bohuslänska kusten vadarna ej skulle vara i riktigt förhållande till lokalen.
Då nemligen vadarna voro för små, finge fisken utrymme att till stor del undkomma.
För ynglets fredande vore tillräckligt sörjdt genom bestämmande af maskornas omfång.
Då af dessa orsaker, enligt hvad erfarenheten ådagalagt, svårigheter mött för tillämpningen af ornförmälcle föreskrifter och känbara olägenheter måste uppstå genom deras efterlefnad, voro häraf att hemta ytterligare skäl för upphäfvande af nämnde stadganden.
Enligt hvad 1852 års Fiskeri-stadga innehåller, skulle de vid densammas utfärdande befintliga större vadar fä brukas intill den I Januari 1855.
De omtörmälda föreskrifterna torde således hafva varit gällande allt. för kort tid, att någon tillförlitlig erfarenhet kunnat vinnas om deras lämplighet i mer eller mindre män.
Då för öfrigt dessa föreskrifter äro allt för vigtiga, att, innan genom säkra iaktta - 6 Allm.
Betänkande Ats 95. gelser visat sig huruvida de må vara för ändamålet otjenliga, upphäfvande af desamma bör föreslås, hemställer Utskottet att denna motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 22 Maj 18(50. JW 95.
Betänkande, i anledning af väckt motion om tillsättande af en Kommitté för omarbetande af Krigslagarne.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har Höglofl.
Ridderskapet och Adelil remitterat en af Friherre Creutz, Steffan, väckt motion, ”att Rikets Ständer mätte ingå till Kongl. Majit med underdånig anhållan, att en Kommitté af sak^kunnige män. till hälften jurister och hälften militärer, matte tillsättas för omarbetande af nu gällande krigslagar i enlighet med tidens anda, på det att krigarne ”inom sitt yrke. i likhet med hvarje annan samhällsmedlem inom sitt, mätte blifva, ”värnad emot egenmäktighet och förtryck och. i konstitutionel öfverensstämmelse "med den öfriga nationen, erkännas rätt till ett oväldigt och skoningsfullt handhaf”vande af rättvisan, i enlighet med efter mensklighetens och tidell varfvets anda ”förmildrade lagar.
Och att bland principerna i dessa lagar matte ingå, att krigsr ”mannen oaflåtligen står under krigslagarne, sä länge trupp är sammandragen för "krig, öfningar eller andra ändamål och i allmänhet så länge krigsmannen till ena ”eller andra ändamålet anses kommenderad, men dessemellan och då han från ”effektiv tjenstgöring är befriad, måtte stå under den allmänna lagen i likhet med ”öfrige svenske medborgare.” Krigsartiklarne, såsom de Svenska krigslagarne benämnas, innefatta, jemte ordnings-stadganden för de vid krigsmakten anställde personer, en särskild strafflag för de brott och förseelser dessa kunna under tjenstgöringstid begå.
De i sistnämnda del innefattade straffbestämmelser, utgöra hufvudsakligen en tillämpning på militärförbrytelser af allmänna lagens stadganden om brott och straff.
En följd häraf blir. att i samma mån de allmänna strafflagarne undergå mera genomgripande förändringar, också krigslagarne böra, sä vidt ske kan, jemkas till öfverensstämmelse med grunderna för den allmänna strafflagen.
Då nu under den tid, som förflutit sedan Krigsartiklarne af år 1798 utfärdades, väsentliga förändringar blifvit i allmänna lagen vidtagne, såväl rörande straffar terne, som i fråga om andra bestämmelser, lider det, efter Utskottets mening, icke något tvifvel att nämnde Krigsartik - Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVs 95.
Iar äro föråldrade och böra omarbetas till närmare öfverensstämmelse med de åsigter, som numera gjort sig i lagstiftningen gällande, än som skett genom Kongl.
Cirkuläret den 26 November 1812 samt borttagande af spöstraffet och kyrkopliktcn.
Enligt hvad Utskottet inhemtat, har också Kongl. Maj:t redan för längre tid tillbaka, förordnat en Kommitté af sakkunnige män för utarbetande af fullständigt förslag till nya Krigsartiklar, hvilken Kommitté jemväl fullgjort uppdraget och afgifvit förslag, som sedermera varit vederbörlig granskning underkastade.