Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man kan visserligen invända, huru svårt det någon gång vill blifva att bestämma den grad af afvikelse från läroboken, som må låta förena sig med allvarligt antagande af det heliga Ordets sanning.
Man kan med full öfvertygelse erkänna Christi gudomliga sändning och sannfärdigheten af det Ord, som om Honom finnes upptecknadt, och likväl om Hans lära göra sig de sällsammaste, ända till vidunderliga begrepp; och christendomen i dessa begrepp skulle kunna befinnas i sjelfva verket ringa eller tvetydig.
Men just deruti består profvet på den sanna fördragsamheten, att åt hvars och ens samvete öfverlemnas, hvad han vill och kan tro, och hvilka begrepp han må göra sig om sina samvetspligter och sina tillkommande förhoppningar.
Hvad religionsläraren härvid åligger, är att icke lemna den olika tänkande i okunnighet, vare sig om lärobokens eller den heliga urkundens verkliga innehåll och den mening, församlingen derom hyser; men det åligger icke och tillkommer icke läraren att påtruga den möjligen vilsefarande ett föreställningssätt, som denne icke vill eller icke kan antaga.
Hvad en menniska verkligen tror, är ingen annan menniska gifvet att utforska; och alla försök dertill måste vara bannlysta från ett samhälle, som erkänner samvetsfrihet.
En hvar måste äga rätt att med sig sjelf afgöra om sin trosbekännelse; och endast till denna har församlingen att hålla sig.
Hvem som uppgifver sig för anhängare af Christi lära, och visar sig vara om denna läras innehåll så underrättad, som församlingen fordrar det af sina medlemmar, äger rätt att tillhöra vår kyrka, om han icke genom sin lefnad gör sig dertill ovärdig; och hvad församlingen derutinnan äger att fordra, måste vara i den borgerliga lagen föreskrifvet.
Att den evangelisk-lutherska kyrkans lära alltid blifvit så förstådd och efterlefvad, är väl icke hvad man af dess historia inhämtar, och jag förfäktar ej ens, att vår gällande kyrkolag till alla delar lemnat oförkränkt denna de christnas tros- och samvetsfrihet, hvilken i våra symboliska böcker finnes försäkrad, och som ligger till grund för möjligheten af en sann religiös upplysning.
Men deruti ligger också orsaken till tvist och skiljaktighet inom kyrkan, att man icke lemnat i fred den enskilda öfvertygelsen, utan företagit sig att obehorigen speja efter irriga begrepp och oroa samveten, hvilka, sig sjelfva lemnade, ej skulle väckt förargelse eller stiftat oro genom försök att sprida sina vilsefarande begrepp.
Ty det är naturligt, att när man inom församlingen icke finnér sig åtnjuta ostördt bruk af den tankefrihet, som det är menniskan omöjligt att afsäga sig, man då i stället söker att få sin lära erkänd såsom för hela församlingen gällande, eller ock att bereda sig en religionsfrihet utön* fbrst.mhr>gef>, a. v. j. att stifta ett eget hemligt eller uppenbart religionssamfund.
På detta sätt är det, som kyrkans enhet blifvit störd, och det fruktlösa bemödandet att vinna en fullkomlig öfverensstämmelse imellan alla dess medlemmars tankar framalstrat söndringar, hvilka eljest, ifall de uppkommit, skulle förblifvit oförargeliga, antingen rent individuella eller åtminstone obemärkta, om icke omärkliga.
‘ Från samvetsfriheten och tankefriheten i allmänhet kan de olika meningarnas frihet icke skiljas.
Det är glömskan af denna sanning, som framkallat alla vanmäktiga försök att bringa till förening alla skilda föreställningssätt, vare sig i religion, politik eller andra ämnen.
De många olika meningarne vittna visst icke om menniskoförnuftets fullkomlighet och leda icke nödvändigt till stor upplysning.
Men än mindre vittnar det till fördel för förnuftet, närman af en enda mening vill göra dess eviga regel; än mindre upplysning befrämjas dermed, att tanken för alltid förblifver overksam.
Och genom sådan frihet allena, som här är förfäktad, är kyrkans enhet bevarad —• enheten i väsende och i tid.
Så länge kyrkan medgifver friheten alt tänka och forska, ligger hennes väsende icke i anslutandet till vissa dogmatiska systemer, uppställda efter olika fattning af den gudomliga urkunden, utan i det allmänna erkännandet af denna urkunds högsta och uteslutande myndighet; och detta kyrkans väsende undergår ingen förändring genom meningarnes mångfald eller ombytlighet, så länge de alla förblifva beroende af den erkända, enda ofelbara autoriteten.
Tiden åter för kyrkans bestånd kan hvarken blifva längre eller kortare, än varaktigheten af den tro, som omfattar Christi lära, och som icke beror af de tTOSformer, hvilka erhålla sitt upphof från menniskotankeris och forskningens verksamhet.
Men hvarken friheten eller enheten fortfar längre, än den ordning fortfar, utan hvilken ingendera kan bestå.
All borgerlig frihet förgår, när samhällsbyggnaden ramlar; och religionsfriheten (den inre verkliga, d. v. s. samvetsfriheten) består lika litet, när man lössläpper meningsfraktionerna att efter behag inrätta sin styrelse och kyrkoordning på huru många olika sätt som helst.
För att kunna fritt tänka och fritt yttra sin tanka, måste man afstå från att för hvarje skiljaktig tanka stifta en särskild kyrka i kyrkan, likasom man måste afhålla sig från att stifta stater i staten för hvarje meningsstrid, som i det borgerliga samhället uppkommer.
Ar det ej nog, att vi fritt tanke och yttre oss, om vi icke få predika och samla omkring oss anhängare af våra meningar, för att offentligen förkättra alla andra; då är ingen samvetsfrihet tillräcklig för våra afsigter, då är herrsklystnad och ofördragsamhet den hemliga driffjädern till den fördragsamhet, vi för oss sjelfva begäre.
Ordning inom en kyrka kan icke äga rum, utan att hämma en sådan förbistring.
Likasom hvarje borgerligt samhälle, måste äfven hvarje kyrka hafva sitt bestämda omfång; och inom detta är enhet nödvändig.
De fria meningarne må vara huru många, fördragsamheten huru vidsträckt som helst, så måste dock alltid den lära, som offentligen förkunnas, vara en och enahanda.
Om någon tradition från en förfluten tid är af välgörande vigt; så är det utan tvifvel den, hvarigenom ett helt folk finnes förenadt i en och samma tro, erkännande såsom helig en gemensam sedelära och byggande på dess efterlefnad siria förhoppningar för ett kommande lif.
En sådan tro och sedelära utgöra föreningsbaudet, som sammanhåller den stora massan af folket; och detta band kan icke lossas, utan att verkningarne deraf blifva menliga ej blott för samhällets inre harmoni och deraf beroende bestånd, utan ock för sjelfva folkets upplysning.
Ett framåtskridande, som till vägabringas genom upplösning af detta band, innefattar ingen fortgång till förbättring, sprider hos massan intet klarare begrepp öfver någon timlig eller andelig angelägenhet, men förvildar de råa sinnena till en frihetsyra, hvaraf uppkommer möjligen en fanatisk hänförelse för någon tid, men åtföljd eller åtminstone snart efterträdd af en ingalunda helsosam tvifvelsanda, hvilken återförer seder och begrepp eller hand till den ståndpunkt, hvarifrån de vid hyfsningens början utgingo.
Bättre är att begagna den rådande öfverensstämmelse^ medan den ännu finnes, till ljusets förökande och betryggande.
Detta sker, i fall upplysningens arbete användes, der det kan hafva framgång.
Hos läroståndet är det, som detta arbete måste börja.
Man kan ej allt framgent förneka, att lärans ofelbarhet i sig sjelf är något helt annat, än dess ofelbara — 39 — uppfattning af menniskor, och att i denna senare allt framgent mycket måste brista, äfvert på en mycket högre ståndpunkt af upplysning, än den vi hittills uppnått.
Så länge framsteg i mensklig kunskap af hvarje art ännu återstå att göra, återstår älven att göra framsteg i de menskliga begrepp, som uti gudalärans uppfattning ingå.
Läroståndet i kyrkan bör tillegna sig dessa begrepp; och det är derföre nödigt, att detta stånd icke saknar män af den högsta bildning i litteratur och vetenskap, och i synnerhet desse, men äfven så många som möjligt af ståndets öfriga medlemmar flitigt sysselsätta sig att utbilda och reda föreställningssätten om kyrkans lärosatser.
En rätt allvarlig, strängt vetenskaplig, icke lättläst eller för hopen läckande litteratur i detta ämne är ett oundgängligt behof för kyrkans hela lärarepersonal, och derjemte ganska gagnelig för alla dem af församlingens medlemmar, som känna sig i stånd att deraf inhämta grundlig kunskap.
Det är deremot ingalunda kyrkans hela befolkning, som kan deltaga i detta arbete för kyrkans upplysning.
Den förra tillkommer endast att njuta sin lott i frukten deraf, så fort denna hunnit mogna.
Detta sker i hvar församling för sig på samma sätt, som det redan sker i mången församling, när den äger en lärare af utmärkt upplysning.
Men det får icke ske genom någon afvikelse från den vedertagna läroboken.
Med denna måste all religionsundervisning öfverensstämma, utan att det derföre är nödigt att i ali stränghet göra gällande hvarje punkt, hvars uttryck tilläfventyrs är mindre lyckadt och antingen behöfver en upplysande förklaring eller kan utan skada förbigås.
Den villfarelse, som uppkommer från en tanklös bokstafstolkning. kan sålunda omärkligen förebyggas, och upplysningen derigenom hos de enfaldiga icke litet befrämjas.
Men det måste ske så omärkligen, att de sjelfve icke varseblifva någon bristfällighet i läroboken; och ingen positif afvikelse från denna får äga rum.
Den enfaldige vill icke och kan icke fördjupa sig i meningsstriderna öfver de svårare ställenas rätta förstånd; men för den enfaldiga är det, som kyrkan finnes.
Han vill ej störas och får ej störas i den tro, som flir bans lugn och hans moralitet är nödvändig.
Tvifvel om rätta meningen af en lärosats är oftast för honom detsamma som otro.
Och så länge han icke tviflar, är det för honom angeläget att njuta undervisning och uppbyggelse i sin tro.
Undervisning och uppbyggelse skola ske samfält för de troende; och deras sammankomster för detta ändamål måste således återkomma på bestämda tider.
De närvarandes mängd lilvar och förhöjer andakten.
Dessa sammankomster måste af samhället skyddas, på det den troende må vara förvissad, att undervisningen der icke länder honom till förargelse, utan lörblifver öfverensstämmande med de läror, på hvilka han tror och i hvilka han vill ledas lill gudsfruktan och salighet.
I stället för all denna så uppbyggliga och i sanning saliggörande ordning skulle man väl hafva mod att med öppna ögon framkalla en förbistring, sådan som måste blifva följden af en offentlig lärofrihet, d. v. s. af de skiljaktiga meningarnes framdragande inför den obildade mängden och hennes uppmanande att döma öfver de ofta fina skiljaktigheterna?
Man känner säkerligen illa den stora mängdens, det ojemförliga flertalets, vare sig af obildade eller så kallade bildade personer, sinnesstämning och urskiljningsförinåga i allmänhet, om man icke inser, huru litet valet imellan de olika meningarna skulle komma att bestämmas af dessas verkliga beskaffenhet, och huru mycket deremot skulle komma att bero af predikantens öfvertalningsförmåga.
Förbistring vore den enda säkra frukten; och denna skulle uppväxa, ymnig och mångfaldig, af de troendes ombildande från anspråkslösa, i sjelfva känslan af sin enfald lyckliga bekännare och efterföljare af Mästarens lära till icke mindre okunniga, men sjelfkloka forskare, hvilkas inbillning, vare sig med anspråk på egen skarpsinnighet eller i hänförelsen af svärmiska drömmar om andelig ingifvelse, upphöjt dem till domare öfver alla trons mysterier.
Det står icke att beräkna, huru många särskilda kyrkor, som alla de häraf föranledda söndringar komme att påfordra, eller huru någon ordning, kyrkotukt och öfverstyrelse skulle kunna under all denna söndersplittring införas och blifva verksam.
Jag vet icke, huru på allt detta blifvit tänkt af dem, som påyrka den ovilkorliga rättigheten att, utan hinder af någon yttre makt, inrätta sin gudsdyrkan och offentligen antaga — 40 — huru många trosbekännelser som helst.
I detta ämne hänvisar jag till mina yttranden uti 1852 års berättelse.
Men det är en annan ännu vigtigare fråga, som härvid möter.
Til! grund för anspråken på yttre religionsfrihet lägger man ytterst den satsen, att kyrkan ej kan underordnas samhället, utan måste vara deraf oberoende, emedan religionen är en högre angelägenhet, än all verldslig ordning.
Ehvad således samhället må kunna eller icke kunna bibehålla sig, och den verldsliga myndigheten göra sig gällande eller ej; så påstås denna myndighet vara oberättigad att det ringaste inkräkta på kyrkans fulla frihet att så ordna och utbilda sig, som samvetet och en högre gudomlig lag det fordra.
Förhåller det sig verkligen så, att religionen ej kan åtnjuta all tillbörlig frihet, om icke henne tillerkännes den afgörande makten äfven i verldsliga ärenden; då lärer ingen tvekan äga rum, att ju den verldsliga makten måste vika.
Het är detta, som en gång blifvit antaget; och derpå hvilar den öfver christenheten utbredda hierarki, från hvilken man genom reformationen ville befria sig.
Det var ej skäl att söka denna befrielse, i fall man gillade den grundsats, från hvilken hierarkien utgått, och hvaraf densamma är en oundviklig följd.
Skall kyrkan återtaga väldet öfver samhällsordningen; då måste man ock öfvergifva reformationen och erkänna hierarkien, hvilken väl för någon tid kan visa sig i förändrad form, men säkerligen icke underlåter att förr eller senare återkomma äfven till samma form, som genom reformationen afskaffades.
Den protestantiska kyrkans grundsatser äro religionens frihet, och frihet ej mindre från hierarki, än från allt verldsligt förtryck.
Protestantismen erkänner således icke den verldsliga maktens behörighet att afgöra i religionsfrågor, och kan lika litet underkasta sig denna makt, som den hierarkiska.
Men då religionens helgd blifvit härigenom tillbörligen ställd i främsta rummet; gäller det blott att veta, hvad med denna helgd rätteligen förstås, för att veta, om den skall stå tillsammans eller komma i strid med den verldsliga maktens oberoende.
Hvad som är heligt i religionen, ligger dels uti sjelfva lärans gudomliga ursprung och dels i den enskilda öfvertygelsens rätt; och hvarken det ena eller den andra får förnärmas af någon mensklig makt eller myndighet.
Men just derföre, att en tillbörligen fördragsam kyrkoordning lemnar oantastade både denna lärans gudomlighet och denna öfvertygelsens rätt, äger en sådan kyrkoordning behörighet att förfoga om de yttre bruk och förfaranden, som vid gudstjensten och religionsundervisningen böra iakttagas; och hvarken dessa eller något af kyrkans yttre form är att hänföra till det religionens väsende, som är högre än samhället och af detta icke må genom någon dess anordning förnärmas.
I denna begreppens bestämning och denna nödvändiga åtskilnad imellan religionen sjelf och dess yttre tillhörigheter befinner sig den enda möjliga lösningen af den stora, allt omfattande frågan om rätta gränsens uppdragande imellan kyrka och stat.
Förblandar man dessa begrepp och fordrar att i hvarje skiljaktig inrättning för gudsdyrkan eller ock i den allmänna samhällsinrättning, som kallas kyrka, införa den helgd och fridlysning mot all samhällets åverkan, hvilka religionen sjelf rätteligen tillkomma; då anstiftar man en strid imellan andelig och verldslig makt, hvilken ej kan sluta med annat, än religionsfrihetens eller samhällsfrihetens undergång.
Det är nödvändigt att undvika denna strid; och man undviker den, när man erkänner, såsom den evangeliska kyrkan gjort, den okränkbara helgden af det gudomliga Ordet, såsom trons ofelbara grund, men förkastar all mensklig myndighet och lemnar all öfvertygelse fri, så länge Ordets helighet icke förnekas, och när man öfverlemnar åt det verldsliga samhället att ordna en kyrkoförfattning, sådan som påkallas både af denna den gudomliga urkundens helgd och af denna öfvertygelsens frihet.
Beggedera äro så nödvändiga för samhällets rätt förstådda interesse och utgöra ett så oumbärligt skydd mot hierarkiens och svärmeriets anfall, att den verldsliga makten ej kan åsidosätta dem, utan att med den högsta oklokhet upprifva grundvalen för sitt eget bestånd; och för den sanna, fria, upplysta, allvarliga religiositeten är samhällets skydd åt dessa två grundelementer af gudaktighet och andans frihet så uppenbarligen nödvändigt, att den yttre ordning och enhet i kyrkostyrelsen, hvarförutan svärmeriet och samvetstvånget lika litet kunna från ingrepp i de troendes fred afvärjas, måste erkännas för det helsosammaste vilkor, hvarunder sjelfva samvetsfriheten kan åtnjutas. — 41 — Att under sådana förhållanden denna frihet kan i samma mån blifva fullkomligare och religiositetens allvar mera ostördt, som ordningen är bättre upprätthållen, än något sådant låter sig göra genom den mycket omtalta friheten till söndring inom församlingen, eller hvad sektifrare kalla religionsfrihet, det bör utan all svårighet falla den tänkande i ögonen.
Under det allt, hvad som från predikstolen förkunnas och i allmän undervisning meddelas, noga öfverensstämmer med den vedertagna läroboken, behöfver deremot kyrkan ingalunda fordra, och den evangeliska kyrkan fordrar ej heller, att hvar och en, som vill erkännas för dess medlem, skall tro och bekänna denna lärobok, såsom ofelbar och oföränderlig.
Vår kyrka utestänger från denna gemenskap ej någon, som erkänner sig öfvertygad om ofelbarheten af Christi Ord, änskönt han förstår dess mening annorlunda, än de symboliska böckerne den tolkat.
Utan tvifvel skall den beskyllning för irrlärighet, som jag redan fått uppbära, komma att hämta förnyad näring från denna sats; och det är sannt, att så länge man förblandar den i kyrkans tjenst nödvändiga renlärighet med den, som fordras hos hvarje kyrkans medlem, man ej kan annorlunda än såsom en villomening förstå grundsatsen om hvarje christens frihet att bestämma sin tro efter egen forskning i den heliga urkunden.
Men också förblifver det omöjligt att i kyrkan införa någon verklig religionsfrihet, så länge man icke gjort den nödiga skillnaden imellan dessa olika arter af renlärighet.
Om i närvarande tid man uppskrämes af vådan att lemna de christna en så stor samvetsfrihet och erkänna dem för trosförvandter, änskönt de icke vilja förpligta sig att tro och lyda andra dogmer, än dem de sjelfve kunnat hämta från Jesu lära; då sväfvar man i okunnighet derom, att en sådan fri het redan är beviljad och gällande inom vår svenska lutherska kyrka, ifrån den stund våra symboliska böcker blifvit antagna, samt att enligt dem ingen kan förklaras för affällig eller irrlärig, så länge han icke hyser eller yttrar tvifvel om den gudomliga sanningen af trons enda rätta norm, det uppenbarade heliga Ordet, och ej heller gör sig skyldig till fördömande eller uttryckligt förkastande af de meningar, som kyrkan antagit.
Men häraf följer ingalunda, att den allmänna religionsundervisningen i vår församling får njuta lika vidsträckt frihet.
Det är en helt annan renlärighet, som fordras hos presten i utöfning af hans tjenst, än den som fordras hos hvarje christen.
Ty det får aldrig förgätas, att kyrkan skulle alldeles förfela sin bestämmelse, om hon upphörde att framför allt lämpa sig efter den enfaldiges begrepp, och att kyrkan isynnerhet måste vårda sig om undervisning och uppbyggelse åt den, som vill tro, men icke kan undersöka.
Af den undervisning och de ceremonier, som för detta ändamål äro nödiga, tager sig den upplyste ingen förargelse; men detta gör den enfaldige, om han varseblifver den ringaste afvikelse från de läror och bruk, vid hvilka hans tro hänger.
Att oroa honom med tvifvel och stridigheter, vore en vida svårare ofördragsamhet mot enfalden, än sjelfva tanketvånget eller försöket dertill vore mot den tänkande.
Det fordras icke ringa varsamhet och klokhet, för att upprätthålla kyrkan vid den synbara olöränderlighet, som hon i den enfaldiges ögon måste äga, under det hon åtnjuter sin fulla frihet att forska efter sanningen och fullända utbildningen af de menniskobegrepp, hvilka skola uppfatta, så vidt mensklig förmåga medgifver, den gudomliga vishetens läror.
Man har börjat erkänna behofvet af en sådan fortgående utveckling, och derigenom kommit på de i nyare tider uppgjorda förslag till kyrkomöten, på hvilka lärofrågor borde afhandlas jemte kyrkans andra angelägenheter; och önskligt vore utan tvifvel, om sådana möten komme att motsvara sina ändamål.
Man skulle då kunna genom dem tillvägabringa vigtiga förbättringar i läroböckerna, jemte mycket annat godt för den stora angelägenheten.
Men större än all den svårighet, som behandlingen af dessa mötens föremål måste medföra, blefve alltid svårigheten att, med bibehållande af kyrkans lugn, till hennes fördel rätt begagna äfven de bästa af de upplysningens frukter, som från värdiga kyrkans ledares undervisning kunde R.
Emb.-Berättelse lill 1856 års riksdag.
6 — 42 — blifva derigenom att hämta; och det vigtigaste af föremålen för deras omtanka blefve att uppgifva sättet, huru behörigen antagna nödvändiga ändringar i läroformerna måtte kunna bringas till verkställighet så omärkligen och med undvikande af ali förargelse, som möjligt vore.
Imedlertid är det en fråga, som icke tyckes hafva framställt sig för upphofsinännen till förslagen om kyrkomöten, men som utgör hnfvudvilkoret för deras behörighet och deraf följande tillåtlighet.
Man tyckes icke hafva tviflat derpå, att bestämmandet af kyrkans lära kan betraktas såsom liggande inom kyrkans egen makt, och derföre i förslagen förutsatt, att kyrkomötenas beslut i lärofrågor vore till efterrättelse gällande, åtminstone när de sanktionerades af konungen, såsom kyrkans öfverhufvud.
Således har man icke gjort sig den frågan, huruvida antagandet af kyrkans lära och bestämmandet af dess beskaffenhet kan vara någonting annat, än stiftande, afskaffande eller förändrande af allmän kyrkolag, hvilken genom regeringsformen är underkastad samma lagstiftningsmakt af Konung och Ständer, som gäller i afseende på allmän civil- och criminallag.
Uti Upsala mötes beslut år 1593 deltogo endast
Rikets Råd samt Riskopar och presterskap; men redan följande året å den då hållna riksdagen visade sig, att Rikets Ständer ansågo sig behöriga till pröfning af frågan om den religion, som skulle blifva rådande; ty då förklarades, att Ständerne icke ville eller kunde öfverträda det christliga beslut, som efter Upsala Concilio näst förledne år voro gillade och underskrefna, och hvilka nu sades hafva utgått från alla Rikets Ständer samhälligen.
Af denna ärendets behandling följer, att Rikets
Ständer funno lagstiftningsmakten i antagande af religionsbekännelse och bestämmande af kyrkans inrättning sig tillkomma.
Upsala mötes beslut blef i sjelfva verket ingenting annat, än hvad de borde blifva ett genom behöriga sakkunniga föranstaltadt betänkande, som först genom gillande af lagstiftande makten blef lag.
Det är således hvarken klericiets eller konungamaktens godtycke, som fastställt i Sverige den luthersk-evangeliska läran.
Och det kunde, efter den tidens tänkesätt, destomindre ske, ju mera religionen betraktades såsom folkets och statens högsta angelägenhet, hvilken icke utan orimlighet kunde undandragas folkets lagstiftningsmakt, så länge någon sådan ännu fanns i folkets hand.
Hvad som i ämnet stadgades genom 1686 års Kyrkolag, tillkom väl folket förutan; men detta var under en regeringslag, som lågt oinskränkt makt i Konungens hand; och den allmänna Lands- och Stadslagen, hvilken fortfor att vara gällande, var äfven så väl som Kyrkolagen underkastad förändringar efter Konungens godtfinnande.
Med folkets lagstiftningsmakt i allmänhet har äfven återkommit sådan folkets makt i religionsmål.
Den gällande
Regeringsformen säger för ingen del, hvad tilläfventyrs i andra protestantiska styrelselagar förekommer, att Konungen är kyrkans öfverhufvud; och lika litet innehåller den, att prelaturen eller i allmänhet det andliga ståndet äger någon sig förbehållen myndighet att något i detta ämne förordna.
Deremot stadgar Regeringsformen uttryckligen; att allmän civil-, kriminal- och kyrkolag skola stiftas af Konung och Ständer gemensamt; och uti detta stadgande innefattas icke tvetydigt, att bestämmandet af sjelfva den religionslära, som staten erkänner, jemte alla dem, hvilkas utöfvande den tillåter, skall bero af samma lagstiftande makter.
Dessa läror upptagas nemligen uti kyrkolagen samt dertill hörande författningar, och kunna visserligen icke i denna lag eller dessa författningar införas eller erkännas, utan bifall af de båda statsmakter, hvilka det tillhörer att gemensamt allmän kyrkolag stifta.