Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aiinonspris: 35 öre p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » Platssökande » o. » L e d i g a platser- 25 öre för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Lundin.
sig bemärkt inom sin kår, var den, som främst ansågs kompetent, när stiftelsen » Lars Hiertas minne » år 1881 anslog medel till en studieresa, för att lämplig person på ort oeh ställe måtte taga så grundlig känne- dom som möjligt om den Sehallenfeltska metoden.
Det förtroende, som be- visades henne, kom vis- serligen ej heller på skam.
Den nya metoden pröf- vades efter hennes åter- komst först i tvänne af hufvudstadens folkskolor, samtidigt med att kur- ser för utbildande af lä- rarinnor under hennes ledning anordnades.
Och de första resultatens lyck- liga utgång manade allt- jämt framåt.
Den för vår folksko- leutveekling så nitiske folkskoleinspektören C.
J. Meijerberg vanns snart med sin blick för det verkligt praktiska för den unga idéen, och i samråd med öfverstyrel- sen för Stockholms stads folkskolor gaf han år 1884 Hulda Lundin i uppdrag att i utlandet taga kännedom om en ny metod för undervis- ning i mått-tagning och mönstertillklippning.
I Karlsruhe inhämtade hon denna kännedom, livil-
Inga ärestoder Kvinnans dygder vinna: Men där böner brinna Mellan tårefloder, Heter hjälten kvinna, Heter segrarn moder.
ken sedermera ytterligare genom praxis ut- vecklats.
Den ovanliga förmåga, fröken Lundin vid fullgörandet af dessa sina uppdrag lagt i dagen, gjorde henne ock själfskrifven, när den 9 januari 1885 behofvet ansågs kräfva ut- nämnandet af en särskild slöjdinspektris för hufvudstadens folkskolor.
Det ypperliga undervisningssystem, som se- dan under årens gång alltjämt utvecklats och småningom nått den höjd, att det långt utom Sveriges gränser väckt uppmärksamhet och er- kännande, tillämpas nu under namnet » Folk- skolans » vid alla stockholmsskolorna.
Det är på intet vis någon slafvisk efterbildning af de tyska förebilderna, utan på dessas basis en själfständig produkt af vidgade vyer och vunnen erfarenhet.
V i kunna ej bättre ge Iduns läsarinnor ett begrepp om densammas innebörd än ge- nom att bedja dem vara oss följaktiga på en liten visit under pågående lektion i en af Stockholms folkskolor.
V i komma in i en handarbetsklass.
Det är tydligen skolans yngsta disciplar.
V i råd- fråga kursindelningen.
Det är för- sta kursen.
Sjuåringarne med sina små, knub- biga, otympliga barnafingrar inöfva under sin första termin uppläggning och rätstickning.
Huru snart tillägna sig icke dessa små fing- rar de rätta greppen, så att de föra sina stickor helt oklanderligt.
Barnen äro öfver sig förtjusta att kunna åstadkomma något så nyttigt som strumpeband.
Visserligen blif- va ej alla dessa några mästerstycken, men sättet för arbetet är hufvudsak, produkten ännu så länge bisak.
V i passera klass efter klass.
Öfverallt råder flit.
Gossar och flickor synas vara ungefär lika duktiga.
Man har tillfälle att göra samma iakttagelser med afseende på gossarne som Mark Twain, att de helst vilja hålla nålen i vänstra, tråden i högra handen, vid den viktiga iträdningsproeessen.
Och hade de ej sina garnnystan så ordentligt i hvar sin påse, att ett sådant missöde som att tappa nystanet knappast kan komma i fråga, skulle man troligen få se samma egen- domliga, mot flickornas konträra knärörelser för att fånga det i flykten.
Vi komma in i en klass, där några arbe- ten på hamptyg pågå.
V i taga dem i när- mare betraktande.
Det är små ljusstaks- mattor.
På dessa bibringas barnen sin första idé om stoppning.
V i få höra, att man på denna kurs gjort en liten afvikelse från den strängt progressiva grundsatsen af hänsyn till gossarne, som efter tredje klass öfvergå till träslöjden.
Dessförinnan vill man emel- lertid gärna bibringa dem ett litet begrepp om stoppning, oeh så har stoppen i sin enk- laste form upptagits på ett jämförelsevis ti- digt stadium.
Måhända kommer flertalet af gossarne aldrig att draga så stor fördel af sina lärospån i den kvinnliga slöjden; de ha dock förskaffat sig en viss händighet och bö- ra kunna reda sig själfva med både ett och annat.
Låtom oss i alla händelser hoppas, att de fått aktning för och idé om vikten af det kvinnliga arbetet.
Komma vi så in i en klass, där sömnad eller ömtåliga arbeten försiggå, tilltalas ögat helt angenämt af att se alla flickorna ikläd- da skära, välsittande sitsförkläden.
Materia- let till dessa skänkes, och barnen sy dem, innan de få öfvergå till linnesömnad.
D e få dock endast begagna dem i skolan un- der handarbetstimmarne för att skydda öm- tåligare arbeten från att nedsolkas.
I en klass har man tillklippning.
Genom teckningar och förklaringar åskådlig- och tyd- liggör lärarinnan arbetet för eleverna.
Där- efter går det löst med saxen för alla dessa tolf- å trettonåringar.
Man blir helt häpen, öfver att dessa gröna ungdomar lössläppas på ett så ansvarsfullt arbete.
D e gå emel- lertid på helt raskt och obesväradt, och efter en stund uppvisas inemot trettio oklanderligt tillklippta linnen.
Därefter tillklippes en ny uppsättning, och man upplyser oss om, att barnen icke allenast klippa till för egen räk- ning, utan äfven för yngre kamrater, som än- nu ej anses mogna för ett så pass maktpå- liggande värf.
I öfversta klassen håller man på med en lektion i klädsömnad.
Beklagligtvis hafva leden glesnat i de öfre klasserna, emedan mången måst afbryta sitt skolarbete för att redan gifva sig ut på egen hand i lifvet.
En första pröfning af klädningslifvet pågår.
Flicka efter flicka profvar sitt lif.
Måtten visa sig så säkra, att knappast en ändring behöfver göras.
Således lära de icke endast att sy en klädning, utan, hvad viktigare är, tillklippa och profva densamma.
D e få lära sig att konstruera upp lifmönster efter olika mått, dels i naturlig, dels i förminskad skala, och måste ovilkorligen vinna färdighet däri till följd af den myckna öfningen.
Arbeten i mängd förevisas.
Hela högar af välstoppade strumpor — från de enklaste rutstoppar till de finaste maskstoppar — yt- terst välgjorda linneknappar, märkdukar, prof på lappning, så väl gjorda, att man knappt kan upptäcka lappen.
V i d granskningen af arbeten, t. ex. monogramdukarne, på hvilka några enklare slag af brodyr inläras, måste man förvånas icke allenast öfver, huru väl arbetet är utfördt, utan äfven öfver den » schwung » det utvisar.
Huru drifvet och utan » pet » är det icke!
Det rent af syns, att det är raskt utfördt.
Huru märkvärdigt fraicha äro ej deras hvita arbeten i allmän- het!
Man kan knappast se, att de äro vid- rörda.
Att förvärfva ett så lätt handlag är oskattbart.
Hvad som under dessa vandringar i Stock- holms folkskolor särskildt förvånar en, på samma gång det gör ett angenämt intryck, är det förunderliga lif och intresse, barnen visa, och den utmärkta disciplin, som öfver- allt tycks råda.
Det är ej något slags dres- syr, som kunnat åstadkomma detta.
Det gör intryck af att vara glada, frimodiga och öpp- na barn, för hvilka det faller sig helt natur- ligt att skicka sig väl.
När man på detta sätt med egna ögon får bevittna de goda resultaten af metoden, kan man ju med allt fog sätta den högt.
Lägger man så härtill, att den utvecklats på jämförelsevis kort tid — ett tiotal år —, tvingas man att gifva sitt erkännande åt den energi, kraft och genialitet, som satt i gång, planlagt och leder det hela, men äfven den y \ 5ALMSTRÖM.
sega kraft oeh uthållighet, som säkerligen fordrats af de lärarinnor, som arbetat under ett system, stadt i så rask utveckling.
Där metoden endast blifvit känd till nam- net, har den ofta ganska många fördomar mot sig.
En bland de på visst sätt natur- ligaste invändningarna är, att gångna gene- rationer arbetat lika bra som de af vår tids ungdomar, som kommit i åtnjutande af denna metodiska undervisning.
Kanske — men åtminstone ej hvad dem, som åtnjutit folk- skolans undervisning, vidkommer.
Dessutom — hvilken oändlig förbrukning af tid och tålamod har ej varit nödvändig för att bi- bringa dem deras mekaniska färdighet!
Om vi då endast betrakta metoden från den rent praktiska, tidsbesparande sidan, är dess när- maste resultat, att i klasser på inemot 40 barn kunna alla samtidigt draga fördel af undervisningen.
Mången tror, att ett ytterligt pedanteri ut- märker metoden.
Noggrannhet och precision fordras, men pedanteriet beifras däremot mera än vid den gammaldags handarbetsundervis- ningen.
Tänker man så på systemets stora upp- fostrande betydelse, äro fördelarne legio.
Bar- net vänjes vid ordning, precision, sparsamhet och beräkning.
Det tvingas till själfständighet och eftertanke; det vet, hvarför det gör så och så, icke allenast att det skall göra så och så.
De lyckosamma resultat, till hvilka man genom den nya metoden kommit i Stock- holms folkskolor, föranledde naturligen efter- hand densammas införande äfven på andra håll i vårt land.
Från de kurser, som un- der Hulda Lundins ledning allt sedan år 1885 anordnats för utbildande af slöjdlära- rinnor, har en stab af energiska och dugliga lärjungar utgått att i allt vidare kretsar i sin ordning främja saken.
Vårt gamla systerland på andra sidan Bottniska hafvet har ock väckts att tillgodogöra sig de vackra resultaten, och år 1884 hörsammade Hulda Lundin en kallelse att i Å b o anordna en liknande kurs.
Men ännu längre har ryktet om handar- betssakens lysande framsteg i vårt hemland trängt sig.
Utländske fackmän resa fjärran vägar för att på ort och ställe studera dem, och i den utländska pressen och fackliteratu- ren återfinnas ofta erkännande ord om det svenska systemet.
Utom de förut omnämnda resorna har frö- ken Lundin, dels på egen, dels på statens bekostnad, företagit mångfaldiga andra stu- dieresor, till Tyskland, England, Skotland, Belgien, Schweiz, Frankrike — alltjämt rik- tande sina grundliga insikter med fruktbrin- gande idéer, som rikt kommit hennes foster- ländska verksamhet till godo.
I dessa dagar — då hon med stolt till- fredsställelse öfver en dugande gärning kan fira sitt tjugufemårsjubileum med folksko- lan — är hon ännu vid sin bästa ål- ders fulla krafter.
Detta ger godt hopp om en framtida verksamhet, hvilken så mycket mindre kan stå den gångna efter, som hen- nes nit aldrig vetat af återvändo eller hen- nes energi af hinder.
Svenska kvinnor lyck- önska henne till långa, framgångsrika år!
Stockholmska vinterbilder.
Waldteufels så med Af A n n a K n u t s o n.
toner trolskt golf och i ljuda dansgemak af klara gnistrande kristaller stjärnetak.
I. pJn januaristråle • på hon, faller » Strömmens- » lekande protest fria med mot bölja, där iskristaller, alla fjättrar Hår stärkas för Och bär.
där muntert jliteii sorl har Och vilsen hon styckar hon stranden sin upplagsplats.
drifvas tunga under glad pälsar måsens vingar frisk och gungar trotsig båt på fiskarns en gåfva, sänkta håf hon så stänker skänker och brinnande finnes ett färdens detta våt.
Det såväl strömmar igenom båt.
hon sprattlande Ty stålsko lifvets kring seglats.
På I hälsar, är ju Och hon, som dagens i kvällens för kraftigt lugn lyktesken Och och aningar Af oförgänglig en glimt att ty fint hon fägring skimrar blåa din ro.
bild må i min föresatsen så man endast stärka själ, du i. frihet liksom timrar strålebro.
i djupets O, vintervåg, den blifver Karlavagn.
en verka, verkar väl.
Den vackra inunder Det sorglös, Så reds Här leker här så om efter man — på kvällarne bestrålar ungdom, ikring.
man man ring.
och bort är del har skridskobana man knyter kanhända Och en hastigt jagar frestar flock.
i cirklad flaggor ilar krypa och yrande där som Här så halt granar Kiosker, måst silfverlock.
ligger en med viken ett minuten, pris.
vackra kedjor, tvänne ej alltid elektriskt skarpt det nöjets vis.
solsken, ljus, och brus.
strid.
skimmer som allt, en fjättrad det halkande och under där slumra hälsa gestalt.
bölja, silfverlock, lekande yta krafterna dock.
GgggD — gifver gagn, en spegel uti månljus för bistånd tusenfalda id.
härdar det likväl nöjets — åt senor dagars dans på för Med unga kommande magiskt Vrede.
ar ni någonsin tänkt, ärligt ocb samvets- grant, på hvad ni erfarit, då ni skilts från någon i vrede?
Känt hvad det vill säga att skiljas utan ett försonande ord, det ha vi nog alla; men tänkt öfver saken, riktigt ran- sakat våra egna känslor oeh vårt tillstånd vid ett sådant tillfälle kanske ej!
Det är dock en god sak att så göra för att, ha det fullt klart för sig, om man än en gång skulle glömma, att » ett mjukt svar stillar vreden ».
Onda ord ha gifvits å bägge sidor.
Hela striden gällde kanske en obetyd- lighet, men ett häftigt ord har fått ett häf- tigt svar, man lågar upp, orden blifva allt skarpare, rösterna kanske allt mera högljudda, vredens föga klädsamma rodnad stiger uppåt kinderna, den obetydliga anledningen är glömd, sårande beskyllningar framkastas och besva- ras.
Snart säger man saker, som man för några minuter sedan skulle blygts att tänka, men hvilka under vredens inflytande synas fullt berättigade, och till sist skiljes man, utan att inse, hur djupt man sårat och sårats.
Anledningen till vre- den kan j u vara så olika.
Kanske gäller striden ock ibland meningar, åsikter, dyrbara för hvar sin part, måhända var det en annars välbehöflig rättelse, som, framsagd i vredesmod, upptogs på samma sätt.
Likaså växlar sättet, hvarpå tvisten föres, i det oändliga efter hvars och ens temperament, uppfostran, ställning i lifvet o. s. v. Men när den är slut, utan att någondera » tagit tillbaka », när man skilts åt, låt vara till en flyktig skilsmässa blott, eller måhända till en, som innefattar dagar och veckor, ja, månader och år, kanske för alltid — hur känns det då?
Ingenting ser nu så gladt och trefligt ut som förut, ingen sysselsättning faller i smaken, intet arbete går så bra som annars, små för- tretligheter synas stora, stora bekymmer, mot hvilka man nyss bemannat sig med mod, tyc- kas nu outhärdliga.
Vädret, som föreföll så vackert och lockande till promenad, har för- lorat sitt behag.
Allt är grått och tungt.
De där orden, som fälldes, upprepas oupp- hörligt i minnet.
Intet af hvad man blef till- vitad har man gjort, sagt eller tänkt, men den där dofva aggande känslan, man har, fanns ej förut, utan är på ett eller annat sätt ett resultat af » samtalet », som man artigt nog för sig själf benämner, hvad som borde betecknas helt annorlunda.
Så tänker man litet — inte alls så mycket som på hvad han eller hon sagt — på sina egna ord och finner dem kanhända både sanna och träffande.
Dagen kommer och går med sina bestyr.
Väl är, om innan solen gått ned öfver vår vrede, allt är godt igen, men om så ej är, så vaknar man om morgonen med en otreflig känsla af, att allt ej är, som det skulle vara.
Infinner sig då en liten tvekan, huruvida man ej själf handlat lika illa som den andre, är detta föregångaren till det svåra ordet förlåt; försoningen kommer snart, och borta är med ens tyngden.
Var det då så svårt, det lilla ordet?
Ja, ty värr för de flesta mycket svårt.
Men när det är sagdt, icke ett framtvingadt, utan ett frivilligt, uppriktigt » förlåt », känner man sig gladare, nöjdare än förut.
Ju svårare det var att komma fram därmed, j u mera till freds är man.
Mången gång sägs det svåra ordet icke alls eller låter vänta på sig mycket länge.
Man försvarar sig med, att man ej » börjat », man har varit lugn och undfallande i det längsta, och det dröjde, innan man blef ond öfver de orättvisa beskyllningarna, de hårda omdömen man blef utsatt för.
Hur skulle man då kunna taga första steget till försoning?
Jo, man kan det, och man bör det.
Det är ingen skam att vara den första att räcka handen till godtgörelse, äfven om man varit den förfördelade i striden.
Och det är en falsk känsla, som hviskar, att motparten skall tro sig » ha rätt », om den förorättade skyndar att söka återknyta det kanske förut goda för- hållandet.
Tvärt om skall han lättare inse, hur förhastade hans ord varit.
Måhända er- känner han det öppet.
Kanhända lyckas han ej öfvervinna sig nog för att så göra, utan behåller medvetandet om sitt större fel för sig själf.
Men om ej ens så är fallet, ja, då återstår för honom ett svårt arbete, mycken själfkännedom att förvärfva.
Hvarken ned- satt eller förödmjukad behöfver därför den förlåtande parten känna sig.
Ej heller gör han det.
Skuggan har vikit från hans väg, och har försoningsförsöket misslyckats, återstår blott smärta däröfver, utan bitterhet eller samvetsagg.
D u har försonat ditt vredesut- brott och känner dig nöjd.
Dröj därför aldrig under något vilkor att afbedja, hvad du gjort i vrede, ty kom ihåg, att anledningen må nu varit aldrig den, föro- lämpningen hur svår att bära som helst, du har vredgats, och du måste söka försoning, genast, utan dröjsmål.
Ä r du en kristen, så vet du, att du måste vara din trätobroder benägen till vänskap, medan du är på vägen, och hvem eller hurudan du är, anser du nog vreden till intet nyttig.
Sade icke redan Geijer: » Vrede vare fjärran, ty med den kan ingenting vara välbetänkt. » Och till sist, säger icke ditt eget hjärta, ditt.
samvete detsamma?
I sockenbud.
I ^ r o s t e n var icke spelare, men hade i unga In?
år sysslat med matematik och behöll fe ' från den tiden ett visst intresse för whistens små förvecklingar.
Den gamla kort- leken, husets enda, kom likväl icke fram oftare, än när socknens två kaptener, båda ungdomsvänner till prosten, gästade hos ho- nom.
Man spelade icke högt, ty gubbarne fasade en gång, då » differensen » befanns ut- göra tretton » styfver », som man då räknade, ty det, vi nu tala om, passerade just icke i går, utan var ett af fasters äldre minnen.
Ute var oväder, det hade tagit till och arbetade sig nu till snöstorm.
Det drog till och med genom prosthusets gamla väggar, och den omtänksamma prostinnan hade gått ned i källaren efter litet » starkt », som hon tyckte just kunde behöfvas i ett väder af detta slag.
Och in kom hon nu med en bu- telj på en bricka oeh två glas.
» Kusin Erik brukar icke hafva något mot ett glas godt vin, » sade hon hjärtligt.
Och hvilken butelj sedan!
Den var sned och vanskaplig och af mörkgrönt glas, och halmstrån och damhärfvor hade liksom vuxit fast vid den.
Emellertid var det verklig, ohycklad ålderdom, sådan, som man söker imitera, för att gifva kredit åt innehållet.
Men hade den gamla buteljen hälft skäl att skämmas inför en modern medbroder med flerfärgad och förgylld etikett, skulle den se- nare ohjälpligt kommit på skam, om båda samtidigt blifvit öppnade.
Den sneda gröna buteljen innehöll gamma äkta vara, som för- modligen legat till sig under de många år hon slumrat i prostens källare.
En doft af fin essence spred sig i rummet, då den upp- slogs, och medförde som en hälsning från Madeiras solbelysta sluttningar, hvilka aldrig kylts af någon snö.
En ny brasa ökade de gamla herrarnes trefnad, som genom kontrasten till den ry- tande stormen där utanför kändes än mera Mig.
Då knackade det hårdt på dörren.
» Stig in, » ropade herrarne.
Några stampningar hördes ute i förstu ' n, dörren öppnades, och in trädde en gumma i stöflar och karlrock med piska i handen.
» Hvad vill mor Jansson så här sent? » frå- gade prosten, under det den tilltalade på van- ligt bondmanér spejande såg sig omkring i rummet.
» Jo, det är på det viset, » svarade gum- man, » att gamla Erik Lars ' gumma ligger oeh själas.
Jag var till gumman i förmid- dags, och då sade hon, att hon gärna ville skrifta sig och få nattvarden, förrän hon ginge hädan.
Jag kunde icke laga mig af förrän aftonvardsdags, oeh nu är jag här och frågar, om prosten vill fara till gumman. » » Kära bror, » sade den ene af kaptener- na, » icke kan du resa i sådant väder.
Be- sinna, du har dina sjuttiofem på nacken! » » Icke lär vår Herre göra något åt gum- man, » sade den andre, » för du inte far ut i så ' nt vargaväder.
Stanna du hemma, så få vi en » robbert » till, och prostinnan bad oss redan vid kaffet ligga kvar hos er. » Ett mörkt uttryck af ogillande for öfver prostens ansikte, och båda kaptenerna tego.
» Prosten gör efter sitt samvete, » sade bu- det vid dörren.
» Erik Lars ' gumma hade väl förtjänt att få sin sista önskan uppfylld, för hon var alltid en Guds människa och har gjort väl åt många. » Prosten gick i dörren och ropade: » Mina, säg till Jakob, att han sätter för!
Han kan gärna taga båda två de bruna, för vi få kanske kafva oss genom snödrifvor i kväll. » De två gästerna sutto handfallna vid bor- det; den ene ville åter tala något om det svåra vädret, men teg genast för en ny mörk blick från prosten.
Han hade erinrat sig den gamla, till hvil- ken han nu äruade sig för att göra henne till viljes i en önskan, som för prästen blef ett oafvisligt pliktbud.
Han erinrade sig henne i fjärde bänken på fruntimmerssidan i kyrkan, där hon hade sin gifna plats, från hvilken hon uppmärksamt blickade upp till honom, när han talade, och huru mången gång hennes gillande ansiktsuttryck gifvit ho- nom styrka och tillförsikt, så att han en gång sagt sig själf, att hon hjälpte honom att pre- dika.
Han mindes ock, att hon i kraftigare år tagit till sig föräldralösa barn och för dem varit en blid moder, hvilken gjort dem till dugliga människor.
Flere af hennes skydds- lingar voro gifta i bygden, ett par tjänade.
Hon hade tidigt blifvit änka oeh ägde ett litet hälft hemman.
Äfven gamle Jakob tycktes vilja göra in- vändningar mot resan, såsom förenad med åt- skillig risk, men han kände sin husbonde för väl för att våga lägga sig i, hvad som hörde till hans kall.
Och så bar det i väg på öfversnöade vägar, genom drifvor och hinder.
Stundom visste man icke rätt, hvar man var, åtminstone icke hvart den fläck hörde, på hvilken man befann sig på vägen.
Man fick öfverlämna kosan åt hästarnes bättre instinkt, och efter flere motigheter, men utan olycka såg man framför sig en liten stuga, ur hvilken blänkte ett inbjudande ljus.
Hä- starne fick Jakob leda in att sämjas med hemmanets två kor; han lade försiktigt täc- kena öfver dem och hjälpte prosten alt slå snön af hans vargskinnspäls, som gifvit sock- nens landthandlare ämne till kvickheten, att prosten var ett får i ulfvakläder.
Därpå in- stego båda i stugan, där Jakob stannade; prosten gick in i kammaren, där den döende låg.
Det såg torftigt ut i den stilla kammaren, där allt af ålder och rök hade en viss brun färg.
Bohaget var det i bondstugorna van- liga: en kort liggsoffa, några omålade trästo- lar och en stor byrå med de kungligas por- trätt ofvanför.
Här och där sutto » taflor » ur den heliga historien, och ett och annat bibelspråk talade om ägarinnans sinnesrikt- ning.
Den gamla låg där, tärd och blek, men nästan vacker i sitt snöhvita hår.
Prosten och hon hälsade hjärtligt på hvarandra, och som han fann, att ingen tid var att förlora, började han genast sin heliga förrättning.
Gumman reste sig till hälften i sängen och åhörde andäktigt skriftermålet.
Prosten kom sig icke för, han visste ej hvarför, att fråga henne, om hon hade något på samvetet.
Det var ett uttryck af frid, som motsatte sig den fråga af detta slag, han hade på läpparne; att han icke skulle öfverraskas af någon af dessa hemska bekän- nelser, som prästen understundom får höra i » sockenbud », och som kunna förstämma ho- nom i veckor, därpå var han säker.
Han kände den gamlas rena vandel.
I dess ställe frågade han, om hon haft nå- gon sorg, som tryckt henne, och fick därpå till svar ett tydligt ja.
» Vill I säga, hvilken den sorgen varit? » frågade prosten.
» Ja », svarade den gamla, hvilkens krafter synbarligen nu voro alldeles medtagna.
Hon hämtade sig likväl och svarade: » Vår Herres pinohistoria — låg — jämt — för — mig, » och därmed sjönk hon tillbaka i bädden.
Hen- nes ansikte hade nu antagit ett förklaradt ut- tryck.
Med tårade ögon betraktade prosten henne och stod en stund lutad öfver henne som öfver en förklarad syn.
Det var, som lyfte sig taket öfver honom, och den torftiga kammaren förvandlade sig till ett tempel.
Un- derbara orgeltoner böljade under dess hvalf; allt det, som kvalt den gamle herden på hans bekymmerrika post i församlingen, fläktade bort som en lätt dimma, och alla de motsägelser, han rönt, den bitterhet, han erfarit, den smä- delse, han fått uppbära, smälte hop till ett enda långt välljud.
- » Gäck in i din Herres glädje! » hviskade han åt den gamla.
Plötsligen vände han sig ut åt stugan och ropade: » Jakob, spring efter hennes piga! » Tjänstflickan kom in; de ödesdigra rosslin- garna hade börjat.
Prosten stod kvar, och flickan snyftade stilla.
Äfven Jakob hade trädt fram till bädden.
Allt var snart slut.
Prosten satte sig ned en stund med hopknäppta händer, stod så upp, och Jakob gick ut och satte för.