Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hur är det möjligt, att skolan skall kunna uppfostra ungdomen till, jag vill ej säga gudfruktiga menniskor, men till i vanlig, naturlig mening sedliga menniskor och till laglydiga fosterlandsvänner, när samhället genom sin tystnad, sin slappa eftergifvenhet och sin djupa underdånighet under en »opinion», som bestämmes af några ungdomliga »litteratörer», af hvilka åtskilliga nyss lemnat barnkammaren och skolan, sanktionerar denna religions- och sedlighetsbespottelse och dessa upprorsproklamationer!
Våra skolgossar skola vara bra klent utrustade för att icke då kunna göra den enkla slutsatsen: skolan lär oss gudsfruktan, sedlighet och lydnad för lagarna; samhäliet tillåter förkunnelsen af rakt motsatta läror i strid mot sina egna gällande lagar; samhället håller således icke stort hvarken på gudsfruktan, sedlighet eller lydnad för lagarna; men vi uppfostras ju för lifvet, för samhällslifvet, ej för skolan: alltså är det lögn hvad skolan lär.
Från det håll, isynnerhet från det slags tidningspress, der Strindberg med sin Strindbergslitteratur hålles under armarna som ett älskadt skötebarn, får man förstås alltid, när det är fråga om skolan och dess verksamhet, höra det utslaget: skolan skall meddela upplysning, kunskap och dermed punkt!
På det hållet brukar man också skrifva alla slags brott på en bristande upplysnings räkning.
Och de stackars brottslingarna rå naturligtvis icke för att de ej fått tillräcklig – upplysning.
»I stället för tio Guds bud och sedelagen skola barnen lära sig Sveriges Rikes lag och strafflagen.
Det är för sådan upplysning staten skall sörja med sina anslag, icke för en uppfostran i gammal, otidsenlig slentrian.» Godt!
Men då frågas, hvad det tjenar till, att barnen hafva reda på en lag, som de icke behöfva hålla?
Och hvad är det yttersta målet med denna upplysning?
Att komma till Strindbergs åsigt och lefnadsvishet: menniskan är ett djur och bör lefva som ett djur?
För att nå det målet behöfvas sannerligen hvarken skolor eller anslag till skolor; dit kan man komma med bra mycket mindre både besvär och omkostnad.
I Norge hafva ju nyligen hrr Jæger och Krogh råkat i kollision med den der rådande »folkliga» ordningsmagten för sina oanständiga böcker; och från Finland blef »Tjensteqvinnans son» genast utvisad.
Det är endast i Sverige, som man icke låter störa sig.
Sverige går i liberalitet till och med ett godt stycke utanpå sjelfva Amerika – och häfdar på det sättet rätten till sitt gamla namn »frihetens stamort på jorden»! – om man får tro följande bit, som var intagen i tidningen Upsala den 5 Febr. detta år:
Om Aug.
Strindbergs Giftas yttrar en svensk-amerikansk tidning, som tillhör den anti-klerikala skandinaviska pressen i Förenta staterna och har en afgjord lutning åt den politiska radikalismen:
Hvarken äldre eller nyare tiders smak för det vederstyggliga har frambragt något värdigt motstycke till denna produkt.
Den är, utan jemförelse, uslast af allt hvad menniskohjerna uttänkt och menniskohand nedskrifvit.
Den är ett lustans hånskratt öfver besegrad dygd.
Den är ett rått, brutalt paskill emot det svagare könet, och, par implikation, icke mindre mot det starkare.
Qvinnan är öfverallt och allestädes, enligt hans framställning, en listig sirén, en beräknande, planerande ränksmiderska; mannen ett dumt fä, en slaf under djuriska passioner, gjord att falla i förderfvet och vara familjens lastdragare.
Strindbergs »Giftas» är anarkismen inom den moraliska etikens verld; dynamitbomben vräkt in bland sedlighetskänslornas poliskår.
Den är fullständigt stäld i det ondas tjenst.
Endast namnet är ofullständigt, emedan partikeln »för» blifvit utelemnad.
Rätta titeln är »Förgiftas».
Afsigten är, att innehållet skall förgifta statens grundval, familjen.
Är svensk lag verkligen vanmäktig gent emot sådan skändlighet?
Vi, här uti Förenta Staterna, brukade tro, att våra tryckfrihetslagar lemnade största svängrum åt den, som önskade ockra på en förskämd eller förderfvad smak.
Likväl blef Ezekias Atwood, en i närheten af Worcester, Mass., bosatt godsegare, år 1881 dömd till tvåårigt fängelsestraff för utgifvandet af en bok, icke tiondedelen så giftig, som den här ofvan nämnda.
Går Strindberg onäpst, så måste Sverige tillerkännas första priset för toleration af oanständigt, sedeförderfvande skrifsätt.
Och med samma stoiska lugn, som man sätter sig öfver dylika omdömen från andra länder, upptar man förstås den harm, som då och då icke blott i recensioner, utan också på annat sätt ger sig luft genom pressen öfver vårt oefterrättliga rättstillstånd.
Från samma tidning, som jag nyss citerade, väljer jag, emedan det ligger mig närmast till hands, ett stycke, som handlar om samma ämne.
I tidningen Upsala skrifves den 18 i sistförflutna Januari månad:
Den skandinaviska litteraturen, yttrar N. V. T., har på senare tider bekajats med en mängd giftiga klängväxter, som hota att förqväfva densamma.
Visserligen företaga censurens örtagårdsmästare en och annan rensning, men då detta sker, har ogräset redan hunnit frodas och blifva bemärkt.
På mindre än ett halft år ha två osedliga arbeten beslagtagits i vårt grannland Norge, och endast för några dagar sedan skedde liknande beslag både i Stockholm och Göteborg.
Många andra litteraturalster såväl i vårt eget land som i Norge, hvilka förtjent samma öde, ha, märkvärdigt nog, utan hinder försålts i tusentals exemplar och grumlat rena och oskyldiga sinnen.
Det är emellertid egendomligt att se, med hvilken cynism de osedliga böckernas författare motivera och försvara sin verksamhet.
Framför oss ligger ett utdrag ur en norsk tidning, »Impressionisten», som har till utgifvare hrr Krogh och Jæger, samme män, hvilkas böcker »Albertine» och »Fra Kristiania Bohêmen» beslagtagits.
De ha afgifvit en häpnadsväckande förklaring öfver den s. k. naturalistiska litteraturens uppgift.
Sålunda heter det bland annat, att den moderna ungdomen skall göra sin vilja till allmänhetens.
Med denna ungdom menas naturligtvis de naturalistiska gröngölings-skribenter, hvilka existera på samvetslösa förläggares ocker med allmänhetens lägre lidelser.
Hrr Krogh och
Jæger fordra nu, att dessa ungdomar skola lägga fram för allmänheten deras eget verkliga lif, ungefär som Strindberg gjort i »Jäsningstiden» och »Tjensteqvinnans son».
De värde författarne beklaga dock, att så få af den moderna ungdomen ha mod att afkläda sig sjelfva och framställa sig för offentligheten i all sin nakenhet.
»Ty det finnes», säga de, »något, som heter blygsamhet – ett sorgligt foster af denna ungdoms förkonstlade uppfostran, och kanske det, som blir svårast för densamma att få fördrifvet, ty ännu finnes så mycken bedröflig hänsyn till föräldrar, slägtingar och vänner.»
Här hafva vi också ett stycke af den litterära »moderna ungdomens» program, denna ungdom, som arbetar på att »göra sin vilja till allmänhetens», hvilket ju således ingenting annat är än alla otuktade barnungars »program», hvilka »vilja ha sin vilja fram».
Vigtigt är emellertid att här skilja mellan »denna moderna ungdom» och de verkliga representanterna för den moderna realismen, såsom Ibsen, Björnson, Kielland, Elster.
Att utreda denna skillnad är här icke min uppgift.
Docenten Frans von Schéeles »Nutidslögner eller Framtidssanningar?» och F. A.
Eks »Omstörtning eller Utveckling?» äro härvidlag goda vägledare.
Men jag måste dock något vidröra denna sak, emedan angående densamma ganska stor begreppsförvirring råder, och »den moderna ungdomen» gör allt hvad den kan för att hålla förvirringen vid magt, för att röra ihop de äkta realisterna med deras karikatyrer.
Afsigten är tydlig.
Är man sjelf ett dåligt sällskap, söker man hålla sig uppe genom att tränga sig på ett godt sällskap.
Jag finner inga bättre ord för att uttala min egen tanke om denna oförskämda framfusighet än de, hvilka Docenten von Schéele yttrar om detta tilltag i sin nyssnämnda skrift.
Öfversättaren af denna ungdoms »vetenskapliga» auktoritets, Max Nordaus, »Konventionella nutidslögner», hr E.
Thyselius, sammanställer i det svassande företalet till sin öfversättning
Nordau med ofvan anförda norske realister, »fastän hos dessa diktare och deras meningsfränder Nordaus idéer framträda höljda i diktens lena, endast halft genomskinliga siden».
Härpå svarar hr von Schéele: »Ibsen och våra andra högt värderade nutidsförfattare skulle i hufvudsak gilla Nordaus teori »om den fria parningen», ehuru de höljt sina tankar »i diktens lena, endast halft genomskinliga siden»! (»Lent, halft genomskinligt siden» om Ibsens och Kiellands diktform!)
Man vet ej hvilket man mest skall häpna öfver, den oförsynthet, hvarmed öfversättaren framslungar detta kategoriska påstående, eller den kortsynthet, som gör, att han förmodligen tror sina egna ord.
»Dockhemmets» författare skulle hysa samma åsikt om kvinnans uppgift och ställning som Max Nordau, hvilken anser henne som en andlig automat!
Författaren till »En Hanske» skall sättas i parité med målsmannen för »djurens fria parning»!
Tvärt emot den hvarje sjelfständigt tänkande kvinnas tacksamhet, som hr Thyselius vill tillerkänna Max Nordau, vänta vi, att den kvinna, som känner sitt menniskovärde och sin sedliga uppgift, skall kalla den, som predikar hans åsikter, för hvar kvinnas niding och större smädeord veta vi aldrig slungadt mot Ibsen och Björnson, Kielland och Elster, än då dessa sägas höra till den ligan:
Nej, gif honom i sällskap författaren till »Giftas» – och sällskapet är kanske ändå för godt!»
Så långt Docenten von Schéele.
För att göra ställningen klar för oss sjelfva måste vi äfven härvidlag lära oss att skilja på saken sjelf och sakens karikatyr.
Sociala missförhållanden af olika slag, kyrkliga och religiösa missförhållanden, officielt skrymteri, med ett ord: nutidslögner, äro dock verkligheter, som ropa på förändring, som allt mera trängande fordra en samhällsreformation.
Och jag frågar på samvete hvilken ädel, rättänkande menniska som helst, om hon icke i sin egenskap af samhällsmedlem vid läsningen af t. ex. nämnda norska författare har känt sanningens skarpa udd mot sitt hjerta, ja, om hon icke stundom har igenkänt sina egna tankar i denna anklagande framställning af verkligheten?
Måste man icke, om man vill vara sann mot sig sjelf, gifva dessa realister rätt i det hufvudsakliga och väsentliga af hvad de vilja uttala, äfven om man icke i allt kan följa med dem, utan tvärtom måste förkasta en åskådning, som här och der skymtar fram, och stundom måste ogilla framställningssättet?
Men för att skydda både sig sjelf och andra, för hvilka man bär ansvar, är det vigtigt att hafva ögonen öppna för hvar gränsen går.
Det finns åtskilliga menniskor, som, med bristande urskillningsförmåga, i sin sanningskärlek och ärlighet skänka äfven karikatyrerna af de verkliga realisterna sitt erkännande, ja sin sympati, derföre att de förres program till stor del sammanfaller med de senares.
Jag talar något af egen erfarenhet, ty jag har sjelf på detta sätt duperats.
Och jag tillägger: såsom en oädel och dålig menniska i äfven det bästa och ädlaste misstänker och läser motsatsen, ser sin egen bild, så ser och läser en god och ädel menniska ofta i det sämsta och orenaste goda afsigter och ädla motiver.
Det senare är visserligen, ur en synpunkt sedt, någonting godt, men det är också oändligt farligt.
På så sätt kan en ädel menniska komma att sympatisera med Strindberg, Jæger och Krogh likaväl som med Ibsen, Björnson och Kielland.
Det är för den faran jag med denna, om man så vill, sidoutflygt från ämnet har velat varna.
Strindberg icke blott på ett anstötligt sätt fördjupar sig i osedliga detaljskildringar, utan också drifver osedliga läror, har jag visat.
De äkta realisterna bringa de stora samhällsfrågorna under debatt; Strindbergssällskapet predikar osedlighet och samhällsomstörtning.
Detta är, i korthet sagdt, skillnaden mellan dessa båda litterära sällskap.
Mot det senare slaget är lagen skrifven, icke mot det förra.
Men för att den offentliga ordningsmagten skall kunna med framgång göra sin pligt, måste de enskilde stå bakom.
Vi enskilde måste bilda en opinion mot denna litteratur, afskudda oss träldomsoket af den opinion, som »det unga Sverige» pålagt oss, och icke längre vara »automater, hvilkas hjernor dragas upp» af detta sällskap.
Och jag tillåter mig att för det ändamålet gifva ett lika enkelt som praktiskt råd.
Vi skola se upp, när vi köpa böcker och prenumerera på tidningar och tidskrifter.
Vi skola akta oss för att kasta bort våra penningar på litterärt skräp, äfven om någon »äkta perla» skulle kunna uppletas bland soporna.
Vi skola icke låta lura oss, hvarken af gamla traditioner eller af en lockande utstyrsel med målade eller omålade »gubbar».
Den af hr Bonnier förlagda och af det unga Sverige redigerade gamla julkalendern »Svea» t. ex är icke numera hvad den varit, men mången tanklös köpare litar på de gamla traditionerna.
»Ny illustrerad
Tidning», »Julrosor», »Norden» kunna sägas höra till samma kategori.
Ett bildadt hem kan mer än väl undvara detta slags »skönlitteratur».
Och sådana tidningar, som tjena denna litterära liga och af den inspireras, skola vi icke heller hålla oss.
Iakttoges detta, skulle det vara en början till det bättre.
Men mera måste göras.
Jag är visserligen ingen vän af föreningar.
I våra dagar spelar emellertid föreningsväsendet en icke obetydlig roll.
Jag vore derför färdig att föreslå bildandet af en förening mot osedlig litteratur, en förening, som skulle sträcka sig öfver hela landet och omfatta medlemmar af alla samhällsklasser.
Afgift skulle betalas, men endast af dem, som hade råd att betala; derigenom skulle en nyttig förlagsverksamhet kunna komma till stånd.
Och skulle åtskilliga förläggare och bokhandlare gå in i föreningen, hvilket väl vore att hoppas, skulle derigenom icke litet kunna uträttas.
Bildade män och qvinnor med hjerta för vårt land och vår ungdom och med tid att disponera öfver kunde blifva företagets »verkställande direktörer».
Vilja sedan »de andra» bilda en förening för spridandet af osedlig litteratur, d. v. s. för »yttrandefriheten» eller något dylikt, såsom det förstås kommer att heta, så kan det icke alls skada.
Men framför allt måste en sådan opinion hafva en inre, en djupare grund.
Den måste vara en opinion i hela tänke- och lefnadssättet, en opinion i tanke och handling.
Vi måste erkänna och bekänna, bekänna i handling, att den litteratur, vi vilja bekämpa, har sin styrka i framhållandet af sociala missförhållanden och synder, som verkligen existera.
En öfverdådigt uppdrifven och raffinerad njutningslystnad hånar öppet den af arbetslösheten och arbetsgifvarnes egoism framkallade nöden.
Med hjertlig tacksamhet hafva vi förnummit, att vår Drottning tagit ett betydande steg till inskränkning af öfverflödet vid middagar och supéer i tongifvande kretsar.
Och tidningarna tala ju om hur åtskilliga arbetsgifvare genom försäkringar och insättningar sörja för sina arbetare.
Att gifmildheten hos oss är stor, kan ju icke heller förnekas.
Men ändå gör man för litet.
Man kurtiserar »folket» och ser genom fingrarne med socialistiska tillställningar, som bespotta och trotsa samhällets ordningar, men man gör i stort ingenting att tala om för detta folk, som släpar och svälter.
Och på det sättet tvingas våra hederliga arbetare att tillsammans med samhällets olycksbarn och utskum bilda »massan» för att pocka sig till sin rätt och taga den med våld.
Under normala förhållanden skulie de verklige arbetarne långt ifrån vilja förnedra sig till ett sådant kamratskap, men nöden har ingen lag.
– Och den sedeslöshet sedan, som faktiskt existerar i så oerhörd grad bland såväl de högsta som de lägsta, skillnaden mellan den offentliga moralen och den enskilda samt det rådande bruket att i denna sak »tyda allt till det bästa», ger ej liten styrka åt den litteratur, som mer fördoldt eller uppenbart predikar köttets evangelium.
Här gå med högburet hufvud män ibland oss, som äro kända icke blott för att lefva liderligt, utan äfven för att lefva i onaturliga laster.
Och de blifva så långt ifrån dömda af opinionen, att de i stället prisas och hyllas såsom konstnärer etc.
Och i minnesteckningarna öfver dem, när de äro döda, skildras i granna ord deras förtjenstfulla »lifsgerning» – ett blomsterströende öfver ett lastbart lif, som ofta presten börjar i sitt liktal vid grafven.
Skall samhällets väl främjas, måste samhället först och främst göra bot från sådana och andra synder.
Men boten skall göras i de enskildes hjertan och lif.
Annars blir det blott ett lappande med nya klutar på en gammal klädnad, och då veta vi ju både af den kända liknelsen och af erfarenheten, hurudant slutet blir.
I tidningarna cirkulerade nyligen en berättelse om barnbalerna i Paris så lydande:
Om barnbalerna i Paris skrifves från hufvudstaden vid Seinestranden till en tysk tidning:
Vid barnfesterna under förra säsongen utvecklades en så dåraktig lyx, att sparsamma mödrar voro verkligt bekymrade deröfver.
Hvarje liten kavaljer måste öfverlemna till sin dam en bukett, hvars pris i ett finare sällskap varierade mellan 20 och 50 frcs.
Några af de unge dansörerne voro så artiga, att de med ponyekipager hemtade sina damer från deras bostäder.
Kostymerna strålade af äkta juveler och spetsar.
I fråga om lyx gåfvo de små ej efter för de store.
I år skall det bli slut med detta ofog.
Den enda tillåtna baldrägten vid barnbaler är en hvit drägt.
Blommor få ej bortskänkas, emedan deras doft inverkar skadligt på de späda nerverna.
Under barnbaler serveras endast glace och bakverk.
I förliden säsong såg man deremot många herrar i den höga åldern af sex eller åtta år ragla hem med ett champagnerus.
När vi läsa en sådan skildring »ur barnens lif», tycka vi förstås, att det är väl starkt, och vår dom öfver detta stycke pariserlif blir nog icke så mild.
Men må vi äfven gå till oss sjelfva.
Våra barnbaler stå icke långt efter de parisiska i dårskap.
Och sedan går de ungas uppfostran i samma stil under hela deras uppväxt; det är mycket vanligt.
Genom denna flärd och yppighet grundlägges en dådlös njutningslystnad, som fortare än man tror kastar den unge i lastens armar.
Sedeförderfvet bland de unga är ofta en naturlig konseqvens af den uppfostran och de vanor de fått i hemmen från deras tidigaste år.
Och jag vill härvid lägga tonvigt på ordet naturlig.
Strindberg och hans anhang talar om det ohelsosamma och skadliga i att undertrycka lustan och om det naturliga i att tillfredsställa den, är ju på sätt och vis riktigt.
Att förtäras af begär, som oupphörligt näras, men icke tillfredsställas, måste ju vara både själens och kroppens ruin.
Men just derför är det uppfostrarens ansvarsfulla pligt att förebygga alstrandet och närandet af sådana begär hos de unga.
Och det är otaliga uppfostrares skuld, att de icke blott underlåta denna pligt, utan sjelfva tvärtom äro upphofvet till den olycka, från hvilken det var deras uppgift att skydda de barn, som blifvit dem anförtrodda.
Och hit hör också bristen på kärleksfull tukt, på skyddande, men icke småaktig, icke pedantiskt reglementerande kontroll öfver barnens lekar, läsning, umgängen, klädsel; hit hör bristen på det ömma förtroende, som bör finnas mellan föräldrar och barn och som finns, utan att någonsin försvinna, der förhållandet mellan föräldrar och barn är sådant det skall vara.
Detta har många gånger blifvit sagdt, men det behöfver sägas om och om igen, och nu hafva vi ju särskild anledning att upprepa dessa sanningar för oss.
De förolyckade unga äro vanligtvis martyrer för en förvänd uppfostran.
Under de tolf år jag varit lärare i statens läroverk och i enskilda skolor har den tanken åter och åter kommit för mig: det är förunderligt, att ungdomen kan vara så bra, som den är, med en sådan uppfostran!
Jag kallade de unga martyrer för uppfostran, och jag fullständigar detta yttrande med: martyrer för tidsandan, för en herskande dålig ton och opinion, för samhällets försummelser och synder.
Detta tillägg är i det föregående tillräckligt motiveradt.
Jag kan vid detta yttrande icke låta bli att tänka äfven på de straff, som skolan måste pålägga sina brottsliga lärjungar, på dessa relegeringar18, som till jemförelsevis så stort antal nyligen förekommit.
Skolans pligt är att, bunden som hon är och bör vara af sina lagar, också tillämpa dem och deras straffbestämmelser, hvilka hafva sin grund i den riktiga åskådningen, att omsorgen om det helas väl måste gå före omsorgen om en endas väl, att omsorgen om ett fåtal måste, såvida det är nödvändigt, offras för omsorgen om de många.
Att i skolan behålla lärjungar, öfverbevisade om osedlighet och last, vore ett brott mot hela skolan, ett brott mot dess öfriga hundratals lärjungar, bland hvilka smittämnet kunde utbreda förödelse.
Men derför kan en ungdomens vän icke annat än känna djupt medlidande med dessa stackars gossar, hvilkas bana rent af kan blifva stängd genom en sådan relegering, och som i alla händelser alltid på ett eller annat sätt i yttre afseende skadas af en sådan dom.
Man tänke sig, att de gossar, hvilkas skolgång på detta sätt afbrytes, hafva medellösa föräldrar.
I samma stad blir en sådan relegerad vanligtvis icke mottagen vid någon annan skola, såvida det finns mer än en skola der.
Och äfven om föräldrarne hafva råd att bestå honom skolgång i någon annan stad, än den, i hvilken de sjelfva äro boende, är det mycket sannolikt, att han icke heller der blir emottagen.
Hvad skola föräldrarne då göra, och hvad skall det bli af den relegerade?
Den förnämsta och vigtigaste faktorn i uppfostran har jag ännu icke nämnt: Gudsfruktan.
Blir Gudsfruktan tidigt en i barnets lif ingripande och herskande magt, då behöfva föräldrarne icke frukta för sitt barn; barnet är då i bättre och mera skyddande händer än sina föräldrars.
En uppfostran till Gudsfruktan i djupaste och egentligaste mening, till kristlig tro i det ordets fulla betydelse, kan flertalet föräldrar icke åstadkomma; det kan man icke heller begära.
Men att vördnad för Gud och det heliga, för Guds vilja och lagar i samvetet och i Ordet, tidigt inplantas hos de unga, det kan man begära af föräldrar, som kallas och vilja vara kristna, ja äfven till en viss grad af dem, som icke vilja kallas och vara det.
Och det är godt och icke litet vunnet, om man kan åstadkomma så mycket.
Ja, detta är oftast bättre, än en uppfostran med många och långa böner mycket talande och läsande om Gud och det gudomliga.
Hur många barn i verkligt fromma och allvarliga hem hafva, icke genom ett sådant välmenande oförstånd blifvit omöjliggjorda för kristligt lif!
Barnet är barn; att väcka leda för det heliga genom att trötta med det heliga är, äfven det icke minst, ett missbruk af Guds namn, som icke blifver ostraffadt.
Må man icke missförstå mig, men denna sak ligger mig tungt på hjertat, ty jag har sett så många sådana fall.
Derför begagnar jag äfven detta tillfälle för att uttala hvad jag tänker, i den förhoppning, att dessa rader skola läsas af någon, som af dem känner sig träffad.
Det sagda är sagdt i kärlek; må det också upptagas med kärlek.
Mot en annan missuppfattning vill jag också vända mig.
Jag har talat några ord om de samhällssynder och samhällsfiender, hvilkas namn äro fåfänga, flärd och yppighet, synder, som kanske mer än andra uppfostra de unga till oduglingar och förderfva dem.
Härvid måste emellertid ihågkommas och strängt fasthållas, att sådana samhällsfiender husera icke blott i de förmögnas eller de bättre lottades hus, utan också i de fattigas.
I de förra är det företrädesvis den manliga ungdomen, som genom dem synbart förderfvas, i de senare den qvinliga.
Tror man, att en hjelp mot detta onda är att söka i en fullkomlig nivellering af lefnadsförhållandena, så har man icke mycket förstånd.
En sådan nivellering är dessutom omöjlig.
Äfven i det argaste socialistsamfund kommer det alltid att finnas »öfver och under», »uppe och nere» och lefnadsförhållanden derefter.
Det första botemedlet är, att vi rätteligen vakna upp öfver det onda i tiden, hvartill hvar och en i sin mån är skulden, och att vi vilja göra något.
Och då är det vigtigt att icke låta lulla sig till sömn af vare sig pessimismens eller optimismens vaggsånger.
Man kan till den grad förslöas af det ondas magt och utbredning, att man anser ingenting kunna göras, utan att det är bäst att »låta’t gå».