Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om den ifrågavarande bokföringen skall äga något vitsord; så måste det vara i fråga om kontanta penningar, som blifvit insatta eller uttagna; ty något annat är icke föremål för denna bokföring.
Kraften af ett sådant vitsord, i fall det finnes, kan väl då svårligen vara mindre än den, som tillkommer en handelsbok i de ämnen, hvilka utgöra dess rätta föremål, nemligen borgade varor och för dem erhållen betalning.
Under denna förutsättning ankommer det således på domarens pröfning, huruvida bokens vitsord får fyllas med bokförarens — 77 — ed, eller ock den person, sorn efter boken kräfves, bör med sin ed, i brist af annan mot bevisning, från krafvet sig värja.
Det torde vara tvifvel underkastadt, huruvida ett så beskaffat vitsord kan frånkännas bokföringen uti en med Regeringens oktroj försedd inrättning, sådan som en privatbank, hvars rättighet och skyldighet att föra bok öfver penningeinsätlningar och uttagningar innefattas uti sanktionerandet af dess behörighet att med enskilda personer, under stadgade vilkor, föra de upp- och afskrifningsräkningar hvarom nu är fråga och i hvilka ingenting,annat ingår, än kontanta penniqgars insättande och uttagande.
Antager man motsatsen, eller att
Privatbankens bokföring må skäligen äga ett så beskaffadt vitsord; så uppkommer deraf den följd, att i förevarande fall antingen Bankens bokförare bordt få med sin ed bekräfta riktigheten af de i den omtvistade upp- och afskrifningsräkningen gjorda anteckningar, så väl om uttagna, som om insatta penningar, eller ock att svaranden ägt rätt, om han det gittat, att genom värjemålsed fria sig från krafvet, men i annat fall ej kunnat undgå betalningsskyldigheten.
Skulle man åter förutsätta, att en Privatbanksbok öfver ut- och inkassering af penningar äger lika litet vitsord, som en handlandes eller fabriksidkares bok, i hvad den kan innehålla af sådan beskaffenhet, då tyckes deraf annan följd ej kunna uppstå, än att bevisningsskyldig heten är ömsesidig för Banken och dem, som med densamma hafva affärer, så att Banken å sin sida är skyldig att med den räkningsägandes qvittencer eller andra fullgiltiga bevis styrka allt hvad han uttagit, men också denna senare är skyldig att på lika sätt styrka, hvad han i Banken insatt.
Enligt detta begrepp om jemlik skyldighet å ömse sidor hade det således ej kunnat anses tillräckligt, att uti de till Privatbanken utgifna qvittencer på erhållna penningesummor dessa benämndes såsom uttagna af förut insatta medel, när insättaren dermed ville styrka, att sådana medel verkligen blifvit insatte; utan hade då insättaren varit skyldig, att med Bankens qvitto eller annan full bevisning styrka, när och till hvad belopp insättningarne skett; och i brist af sådan bevisning kunde qvitterandet af de uttagna medlen, såsom förut insatte, säkerligen icke betraktas såsom bevis på insättningens verklighet, utan kunde möjligen anses såsom följden af en irring hos qvittencernas utgifvare, om ej tillika hos Bankens bokförare.
Men ej ens i detta sistnämnda fall, och än mindre i det förra, hade irringen kunnat betraktas annorlunda än efter den lag, som bjuder, att missräkning ej är betalning, utan bör rättas, ehvar den finnes.
Afven med detta föreställningssätt kommer jag således till ingen annan slutföljd än att då krafvet blifvit af Privatbanken styrkt med skäl, hvilka billigtvis bordt gälla såsom half bevisning, Bankens motpart åtminstone icke åstadkommit bättre bevisning för sitt föregifvande om gjorda större insättningar, än dem räkningen innehöll.
Vid sådant förhållande torde det väl kunna påstås, att svarandens genfordran icke ägde bättre rätt, än hufvudfordringen, och att efter svensk lag annan utgång af saken ej varit att vänta, än att den skulle slitas genom edgång af endera parten.
Det är sannt, att någon utbetalning till räkningshafvaren icke bordt äga rum, då insatta medel på hans räkning ej funnos att utgifva, och att således fel mot Bankens reglemente var begånget genom utgifvande af icke insatta medel.
Men icke kunde detta till uttagarens fördel begångna fel komma honom ytterligare till godo genom befrielse från återbetalning af hvad han utan rätt utbekommit.
Om Banken eller den, som begått felet, är derföre till straff skyldig; så kan dock straffet icke utkräfvas till fördel för den medbrottslige, som utbekommit, hvad han ej bordt begära, eller bestå deruti, att han får behålla, hvad lian sålunda otillbörligen åtkommit.
Och såsom straff, men ej annorlunda, är det, som en förlust bör kunna blifva följden af dylik felaktighet, när förlusten icke uppkommer genom lagligen förlorad fordringsrätt.
Men såsom straff kan lagligen ingenting annat drabba, än det, som i sådan egenskap är lagligen stadgadt.
Således kunde det här ej äga rum, med mindre något lagstadgande derom fanns att tillämpa.
Uti min embetsberättelse för år 1852 framställde jag till jemförelse en öfversigt af de tre Hofrätternes verksamhet under åren 1840—51, enligt hvilken antalet utaf afgjorda mål för hvarje referent eller ledamot i den Skånska Hofrätten betydligt öfversteg motsvarande antal i Svea och Göta Hofrätter.
Med året 1852 fördeltes ledamöterne i de båda sistnämnda Hofrätterna på fem
Divisioner i stället för fyra; och den Skånska erhöll ökadt antal ledamöter, så att den numera utgöres af två divisioner.
Då emellertid under nyssberörda år i hvardera af de tvenne öfriga Hofrätterna en sjette division var bildad, hvilken uteslutande sysselsattes med afgörandet af vädjade saker, har jag trott redovisningen för nämnde års arbeten inom de särskilda Hofrätterna icke lemna tillförlitlig grund för bedömande af frågan, huruvida den anmärkta olikheten i antalet af afgjorda mål inom de särskilda Hofrätterna efter den inträdda förändringen minskats eller icke.
Detta torde med mera säkerhet kunna bedömas af förhållandet under år 1853, hvilket, enligt arbetsberättelserna, varit sådant, att antalet af de mål, som i de särskilda Hofrätterna blifvit afgjorda, fördeladt på de föredragande ledamöterna, uppgår till:
Instämda och vädjade mål: i Svea Hofrätt; 54; i Göta Hofrätt 49J; i Skånska Hofrätten 73|; Lottade skriftvexlingsmål: » 34; » 37; » 46 j; Ex incommunicato afgjorda mål, fördelade på samtlige ledamöter, äfven icke föredragande : i Svea Hofrätt 571; i Göta Hofrätt 41J; i Skånska Hofrätten 79.
Häraf visar sig således, att Skånska Hofrätten fortfarande afgör ett jemförelsevis vida större antal mål, än hvardera af de båda öfriga Hofrätterne och detta oaktadt dessa synas hafva betydligt ökat sin verksamhet, då t. ex. af vädjade saker, deraf under de tolf åren 1840—51 för hvarje referent blifvit i medeltal årligen afgjorda i Svea Hofrätt ungefär 29 och i Göta Hofrätt ej långt ifrån 26, antalet under år 1853 för hvarje referent uppgår i förstnämnda Hofrätt till 54 och i Göta Hofrätt till 49f.
En under årets lopp företagen embetsresa har mött svårighet uti en sjukdom, den jag efter tvenne veckors fortsättning af resan ådrog mig, men som dock icke hindrade, att resplanen fullföljdes.
Med annan persons biträde i läsning inhämtade jag underrättelse om tillståndet i de arkifver, jag besökte, och om embetsförvaltningen hos orternes domstolar och myndigheter.
Jag genomreste sålunda delar af Nerikes, Wermelands och Bohus län, dervid jag under de första veckorna, medan helsan var god, tog omedelbar kännedom äfven af fängelsernes tillstånd, men sedermera måste låta bero dervid, att förhållandet undersöktes och mig meddelades af den mig biträdande tjenstförrättande Sekreteraren.
Hvad jag sålunda erfarit, har grundlagt intet annat omdöme, än det förut vanliga, att i allmänhet göromålen varit försvarligen skötta, anmärkningsvärda fel och försummelser sällsynta.
Den hos Kådstufvurätter förut anmärkta långsamhet i rättegångsmåls afgörande har äfven nu visat sig på ett och annat ställe, och hos en Rådstufvurätt hafva funnits ofullständiga domböcker för liera år.
De åtgärder, som häraf blifvit föranledda, visa sig uti de hos mig förda diarier och registratur, tilldess underrättelse om deras utgång blifver att hämta från framtida embetsberättelser.
Detaljerne af resans iakttagelser äro efter vanligheten uppfattade uti en särskild, i Expeditionen förvarad berättelse.
Mina förra omdömen om fångvårdens tillstånd hafva förblifvit oförändrade.
Jag åberopar, hvad jag förut i detta ämne samt angående förhoppningarna om fångarnes förbättring yttrat.
Jag tror på ingen förbättring annorlunda, än genom beredd möjlighet för de stratläde att ärligt förvärfva sitt uppehälle.
Men så snart denna möjlighet för dem öppnas, tviflar jag icke, att den skall begagnas af rätt många bland de straffade.
Men att hoppas framgång häruti vill icke blifva lätt. — 79 — Vår tids otröttliga välgörenhet glömmer icke fängelserna.
Fältet för dess verksamhet är egentligen religionsundervisningen; och man ser sällskap bilda sig för detta ändamål.
Denna undervisnings välgörande inflytelse skulle dock blifva förfelad och förfalskad, i fall man företoge sig att dermed sammanblanda timliga och egennvttiga förhoppningar, såsom den om fängelsetidens förkortande, till belöning för visad bättring och lydnadsfullt uppförande.
Huruvida härigenom skulle kunna frambringas någon enda sann omvändelse, bör jag visserligen lemna oafgjordt; men för säkert måste jag deremot antaga, att den verkan, som häraf hos de flesta fångar skulle uppstå, vore det skrymtaktiga bemödandet att visa ett sken af förbättring.
Det skulle dessutom säkerligen icke fela, att då de väckta förhoppningarna ej kunde vinna så lätt fullbordan, som för deras tillfredsställande erfordrades, mycket missnöje innan kort skulle uppstå samt hafva den verkan att försvaga förtroendet till de nya religionslärarna och undergräfva den helsosamma inflytelsen af deras undervisning.
Vill och kan man arbeta för det stora ändamålet, att förskaffa de försvarslösa fångarna tidigare befrielse och brottslingarna en tillflykt efter utståndet straff; så bör man dock under fängelsetiden ingenting för dem yttra, som tjenar att härom stegra deras förhoppningar.
Ju mera man under samtalen finnér en fånge värdig att komma i åtanka hos beskyddare, som vilja åtaga sig dess öde, desto mer bör man vakta sig att på möjligheten häraf fästa dess uppmärksamhet; och fången bör derom vara okunnig intill den stund, då han lemnar fängelset.
Följaktligen bör det också icke för dess qvarvarande kamrater tillkännagifvas, att en sådan lycka fången vederfarits.
Aldraminst hörer det till religionsundervisningen att hämta sina bevekelsegrunder från någonting annat, än religionen sjelf; och deri får således ingen fråga blifva om hvad som i lifvet kan vinnas genom ett förbättradt uppförande, hvilket endast måste blifva en frukt af den religiösa förbättringen, men icke tjena till medel för vinnande af timliga fördelar.
De betraktelser, jag i min sista berättelse anställt öfver sättet att åt straffade brottslingar bereda en tillflykt efter utståndet straff, leda sitt ursprung från kännedomen af det obildade folkets obenägenhet att förbarma sig öfver brottsliga likar.
Från denna obenägenhet härilyter den stora svårigheten, hvilken jag skattat närmast lika med én omöjlighet, för en välvillig husbonde att i sin tjenst bland flera arbetare använda en för brott straffad person.
Jag bör icke bestrida, att jag i mitt åberopade förra yttrande möjligen öfverskattat denna svårighet, och att den någongång skulle kunna öfvervinnas genom lyckade försök att hålla den långväga hämtade tjenarens vanfrejd hemlig för dess kamrater.
Hoppet härom bör uppmuntra till sådana försök och till inrättande af skyddssällskaper, eller rättare ett enda stort för hela, riket gemensamt skyddssällskap, som med all tillbörlig försigtighet anställer dessa försök.
Likväl kan jag icke befria mig från farhågan, att de ofta måste misslyckas; och för sådana fall är nödigt att vara betänkt på andra utvägar, flera och bättre, om möjligt, än den enda, jag haft att föreslå.
Den bästa utvägen blefve det dock alltid, om man kunde så mycket öfvervinna den allmänna fördomen om den en gång straffades förkastlighet, att äfven allmogen ville föreställa sig de olyckliga annorlunda, än såsom utestängda från all förbättring och all mensklig gemenskap.
Härtill kunde möjligtvis bidraga, att på ett större gods en upplyst husbonde antoge på en gång flora sådana straffade, och anvisade dem afskilda boningar och serskildt arbete, der de icke behöfde komma i gemenskap med den öfriga arbetsstyrkan, utan att likväl förbjuda, vare sig dennas medlemmar eller sjelfva de straffade, att träffas, om och när någon det önskade.
Lyckades det då att hos de straffade vinna en fortfarande förbättring, och öfrige arbetarne såge husbonden alltjemt väl behandla dessa fortina brottslingar, visa dem förtroende och lemna dem tillträde till sitt husfolk och sitt hus; så skulle utan tvifvel den tanka hos de öfriga arbetarne uppkomma, att äfven fordna brottslingar icke nödvändigt måste vara uteslutna från välfrejdade personers gemenskap.
Småningom skulle tänkesättet hos de ostraffade blifva mindre ofördragsamt och någon menniskokärlek hos dem, som deraf äro mäktige, börja att omfatta äfven deras genom brott olyckliga likar.
Man skulle väl troligen icke upptaga dem i sitt umgänge eller inlåta sig i afhandlingar eller förhållanden med dem; — 80 — men mycket vöre dock vunnit dermed, att man lemnade dem ostörda och afhölle sig från smädelser och oförrätter emot dem.
Derhän hoppas jag att det skulle komma; och denna frukt af upplysta och välvilliga husbönders omsorger föreställer jag mig såsom en tillräcklig uppmuntran till återvändande från förderfvets redan beträdda bana för rätt många af dess olyckliga offer, nemligen för alla dem, hos hvilka förderfvet icke hunnit utrota allt bättre anlag.
Ty det vöre dock den betydliga skillnaden emellan detta och det nuvarande förhållandet, att en möjlighet till återgång från förvillelsen vore öppnad, hvilken möjlighet nu saknas; och jag kan ej afstå från den öfvertygelsen, att större delen af menniskor, äfven de brottslige, måste föredraga en ärlig utkomst, ostörd af farhågor för straff och i åtnjutande af personlig frihet, framför ångsten och ofreden af dessa farhågor, straffens uthärdande, inspärrandet i fängelser och släpandet imellan dem.
Jag kan icke upphöra att tro, att äfven de, som erfarit allt detta, mäste hafva sinne för vedervärdigheten deraf, och icke frivilligt välja att fortsätta eller återtaga detta lefnadssätt, så framt något annat står dem till buds.
Det synes mig antagligt, utan synnerlig farhåga för misstag, att större delen af dem, som undergått första straffet äfven för tjufnad, skola upphöra att åter deraf göra sig förtjente, om de icke af nöd dertill tvingas; och denna förmodan har jag aldraminst skäl att öfvergifva, då jag betraktar den naturliga och redan af erfarenheten besannade verkan af ransakningsfångarnes förvarande i ensamhets-fängelser, der de icke af fulländade mästare njuta undervisning i brott, i förhärdelse mot ånger, i hån och förakt för ett obrottsligt lefnadssätt, utan i stället uppmuntras till omvändelse och till hopp att återkomma i samhällets gemenskap.
Denna fördel af ensamhets-fängelset är redan gifven, så vidt tillgång på dylikt fängelse finnes.
Den förhärdelse och förbittring emot samhället och bättre lottade menniskor, hvaraf brottslingar efter något längre qvarhållande i fängelse plägat finnas intagna, är ett verk af det sällskapslif, som i fängelserna lefves, och hvari utbildar sig denna ton af hätskhet mot alla dem, som äro i fred med samhället, denna förnekelse af deras moraliska företräde, denna sammansvärjning emot dem och emot alla deras fördelar och denna trottsighet, hvartill man uppmuntrar hvarannan emot alla försök, som kunna göras att omvända de förtappade till en annan lära.
Allt detta är genom ensamheten omöjligt; och det ena stora steget till brottens motarbetande och fångarnes förbätterlighet är således taget, i den mån gemensamma fängelser äro eller blifva afskalfade.
Men det andra lika oumbärliga steget är ännu icke taget, så länge tillflykt saknas för de botfärdiga straffade, och deras hopp på möjligheten att lefva ett obrottsligt lif ej kan realiseras.
Genom verkligheten allena kunna och böra de bringas att tro på denna möjlighet.
Den skall icke förespeglas dem, såsom belöning för deras lydnad, flit, ordentlighet och ådagalagda gudsfruktan under fängelsetiden, och ingen afkortning på denna tid skall någonsin dem lofvas eller kunna äga rum, i följd af någpn förtjenst, som de på detta sätt kunde vilja förvärfva.
Men sedan straffet med obeveklig stränghet öfvergått dem, och de imellertid blifvit flitigt undervisade om sina pligter emot Gud och samhället; måste de finna för sig andra utvägar till bergning än dem de hittills funnit uti förnyade brott och återvändande till fängelserna.
1 annat fall är ingen väsendtlig förändring att vänta i det varande förhållandet; och hvad samhället för detta ändamål gjort, kommer att bära ganska ofullständig frukt.
Hvad man gör för de redan brottsliga, blir dock aldrig tillräckligt, om icke något göres emot frestelserna till brott.
Ibland de många omsorger, som härtill erfordras, är icke någon mera omedelbarligen nödvändig, än tiggeriets afskaffande; och hvad jag derom yttrat i min sista berättelse, tager jag mig friheten att här till slut åberopa.
Stockholm i Januari 1855. S. L. THEORELL. iV. A. Fröman. — 8! - BILAGA.
Anförande till Högvördiga Presteständets protokoll vid 1853 års rikadag i anledning af Justitiä-Ombudsmannens embetsberättelse.
Måhända hade det varit rättast och bäst, att ifrågavarande betänkande (Lagutskottets) utan egentlig diskussion blifvit lagdt till handlingarna, då det i alla fall icke kan föranleda till något formligt beslut eller någon annan omedelbar åtgärd.
Men sedan diskussion nu en gång blifvit öppnad, ganska långt utsträckt i detaljerna, och äfven med värma riktad mot reservanterna, anser jag mig så mycket mindre nu mera böra underlåta att äfven framlägga mina tankar, som jag derigenom får tillfälle att närmare redogöra för åtskilliga anfäktade punkter af betänkandet, dervid ock ytterligare utveckla skälen för min reservation, och tillika tillbakavisa ett mot mig af en ledamot i ett annat Riksstånd för denna reservation riktadt personligt anfall; ett anfall, som likväl, i anseende till dess särdeles enfaldiga innehåll, hvarken kan såra eller förundra mig, om ej derföre, att en sådan mot ali god sed och parlamentariskt bruk stridande digression från sak till person kunnat utan tillrättavisning på stället få passera.
Diskussionen öfver betänkandet har inom detta stånd hufvudsakligen vändt sig omkring frågorna om åtalen, Justitiä-Ombudsmannens omdömen om Högsta
Domstolen och hans lära orri hvarje domares rätt att pröfva giltigheten af en lag innan han tillämpar densamma.
Jag vill följa samma ordning.
A ili man göra sig reda för hvad med Justitiä-Ombudsmans-institutionen åsyftades af dem, som inrättade henne, så får man en konkret ledning derför redan uti instruktionens 1 §, som ålägger innehafvare!) att vaka öfver den lagbundna samhällsordningens upprätthållande, och anvisar honom dertill erforderlig magt.
Han äger sjelf åtala eller låta åtala sådana af domare och embetsmål) begångna fel, som synas honom härflyta af egennytta, väld, vrångvisa eller grof försumlighet, eller bereda allmän osäkerhet för medborgares rättigheter; men mindre fel äger han anmäla hos Justitiä-kantsleren, utan att beledsaga denna anmälan med något påstående.
Redan detta visar, att hans ställning är något högre än en vanlig fiskals’), att det icke är de små, utan de stora frågorna, han skall följa2); att han icke, för att fullgöra sitt kall, precist skall arbeta, såsom man säger, för maten.
Men nu inhämtas af de granskade diarierna, att Justitiä-Ombudsmannens omedelbart utförda åtal egentligen äro af den mindre arten, eller så beskaffade, som Utskottet anmärkt, och dessutom alla handlagda af honom sjelf3).
Hvarföre skall det då vara anmärkningsvärd!, att Utskottet afgifvit ett sakenligt utlåtande derom?
') Härmed lärer dock icke menas att ställningen är högre, än Konungens Justitiä-kantslers. *) Uti 10 § af Justitiä-Ombudsmannens Instruktion förordnas, att »om Konungens Justitiä-kantsler lemnat »utan afseende någon hos honom omedelbarligen eller, efter JustitiärOmbudsmannens hänvisning, af enskild »man anmält klagan, hvilken Justitiä-Ombudsmannen anser vara på goda skäl grundad, det då åligger »honom att, efter den tids förlopp, han nödig pröfvar, ehvad målet är af allmän vigt eller icke — »gifva den klagande det lagliga biträde, som han finner omständigheterna fordra»
Häraf har jag slutat, att det icke är endast de stora, utan äfven de små frågorna, som Justitiä-Omhudsmannen åligger att följa.
Med de små'har jag dock visst icke för mycket, snarare för litet befattat mig. s) Denna punkt tarfvar åtskilligt förtydligande.
— Af diarierna inhämtas visserligen, alla de åtal, jag dels omedelbarligen utfört, och dels låtit utföra; men i diarierna finnas ej flera åtal, än som antingen redan äro i berättelser redovisade, eller ock framdeles dit inkomma, så fort de hinna att i någon instants afgöras.
Då nu Talaren icke uppgifvit, att de. som redan läsas i de tryckta berättelserna, äro annorlunda beskaffade än de, som ännu endast i diarierna förekomma; veta berättelsernes läsare om de förras beskaffenhet lika mycket, som Talaren haft att af diarierna inhämta, och dessa i berättelserna tillgängliga utgöra numera det vida största antalet.
Att de befinnas vara af den mindre arten, är illa, om de icke äro befogade, och icke bättre, om svårare mål, eller de af den så kallade stora arten, blifvit försummade.
Detta är dock icke, hvad man förebrår mig; om den mindre arten har jag nyss tält.
Att så litet af den stora förekommit, härrörer från bristande tillgång; och detta B.
Emb.-Berätlelse för år 1854. 11
Man har vidare fäst sig vid Utskottets utlåtande rörande Justitiä-Ombudsmannens sätt att uppträda mot Högsta Domstolen, mot hvilken han tillåtit sig att inför Rikets Ständer uttala en särdeles svår, i reservationerna till Utskottets betänkande refererad beskyllning4), och som det är i denna punkt jag, för min del, afgifvit ett än mera bestämdt yttrande i form af reservation, bör jag ej heller förbigå detta.
Är Justitiä-Ombudsmannen genom sitt embete berättigad till sådana ex officio afgifna opinionsdomar öfver Flogsta Domstolens utslag, mer än öfver andra domares5) ?
Den fjerde § af hans instruktion bestämmer med tydliga ord, att »t den oförmodade händelse» att Högsta Domstolen, eller någon dess ledamot, befunnes hafva af egennytta, vrångvisa eller försumlighet dömt så orätt, att svårare följder för den lidande derigenom uppstått, Justitiä-Ombudsmannen ålåge att derå anställa åtal8).
Men då åtal anställes, får den anklagade tillfälle att förklara sig, och blifver dömd af annan, än sin åklagare !).
Nu deremot, då Justitiä-Ombudsmannen anklagar Högsta
Domstolen att i ett mål hafva dömt af »förhastande» och utan att taga sig rådrum att undersöka sakfrågan och pröfva rättsfrågan, samt uttalar detta sitt omdöme uti sin embetsberättelse lill Rikets Ständer, ehuru ej ens någon närmare utredning af sakfrågans alla omständigheter blifvit framställd 8), så uppträder han här på en gång såsom åklagare och såsom domare 9), och betager på denna väg dessutom den anklagade all möjlighet att få sig förklara och försvara10).
Nu kommer härtill, att hvarken Rikets Ständer, eller något dess Utskott få mot 90 § Regeringsformen, ingå i någon pröfning af domaremaktens åtgärder; och då så är, följer deraf logiskt, att så beskaffade anklagelser och domar, framlagda af Justitiä-Ombudsmannen till Rikets Ständers pröfning; äro icke allenast utan allt ändamål, utan ock stridande mot grundlagen (). menar mången med mig vara så mycket bättre.
— Under hela min tjenstetid äro endast tre (3) åtal. utom det inför Riksrätten, handlagda af mig sjelf såsom åklagare.
I annan mening är det väl af sig sjelf klart, att någon min handläggning erfordrats vid dem »alla», om eljest de skulle blifva anställda.
Skulle åter med anmärkningen menas, att intet ärende blifvit till Justitiä-kantslersembetet öfverlemnadt; så är ej heller denna uppgift rigtig, ehuru sådant öfverlemnande rätt sällan inträffat. 4)