Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Måhända hafva dessa egenskaper, » ytt- rade en gång fru Anna Hedin vid tal om fadern, » gått i arf till dottersonen Sven och i ej oväsentlig grad bidragit till hans framgångar, liksom en sällsynt förening af anlag för både språkliga och matematiska studier. » Betecknande för prosten Berlins energi var att han alltid företog sina många och långa resor på nätterna för att ej förlora någon tid och detta äfven vid de ofta åter- kommande resorna mellan Skåne och Stock- holm den tid vi ännu icke hade några järnvägar.
Hans tjänstaktighet och villighet att hjälpa, hvarhelst det stod i hans förmåga, voro ock så allmänt kända, att det sades om honom, att o m man skulle bedja honom fara till Haparanda för att uträtta ett ärende åt den eller den, skulle han strax sätta sig på kärran och resa genom natt och dag från Ystad till Haparanda, om det gällde att hjälpa eller tjäna någon.
Hans inlägg i järnvägsfrågan vid riks- dagarne påskyndade nog också i väsentlig grad järnvägsanläggandet i vårt land.
Detta om den gamle prosten i den skån- ska prästgården.
Nu också några ord om prostinnan, som var honom fullt vuxen och en trofast hjälp.
Det var egentligen hon, som uppfostrade barnen, ledde deras undervisning, skötte hushållet och under långa tider, t. ex. de årslånga riksdagarne, äfven landtbruket.
Hon var en mor för folket, som ofta kom långt ifrån för att få hjälp, råd och medicin af » herr prost- innan », som hon i dagligt tal kallades, dock ingalunda för någon manhaftighet hos den ödmjuka, stilla kvinnan, som fått en för den tiden ovanligt god och gedigen bildning.
Med lifligt intresse för litteratur och målning, hvarmed hon gärna sysslade, var det för henne en icke ringa försakelse att lämna detta och i stället sätta sig in i landthushåll och jordbruk, men hon gjorde det med kraft och allvar och hon gjorde det villigt och gärna för att äfven i detta hänseende vara mannen en hjälp.
Vi hafva kanske allt för länge uppehållit oss vid dessa bilder från en svunnen tid, men det är ju mot bakgrunden af den som nutidskvinnans bild klarast framträder, ty det var ur denna omgifning och med dessa exempel för ögonen, som Anna Berlin trädde ut i lifvet, då hon den 2 okt.
1862 firade sitt bröllop med stadsarkitekten i Stockholm A.
L. Hedin, tillhörande en gammal känd Stockholmssläkt.
Stamfadern för Hedinska släkten var arkiator Sven Hedin, lifmedikus hos Gustaf III och lärjunge af vår berömde Linné.
Han ifrade mycket för vaccinationens in- förande, hvilken ock till följd af hans ar- bete blef obligatorisk.
Vidare, inlade han stor förtjänst i vården om de ryska fångarne, som efter fredsslutet i Värilä 1790 bosatte sig i Sverige.
Sonen till arkiator Hedin var kanslirådet Sven Hedin, gift med Klara Vestman och farmor till den unge perser- fararen Sven Hedin.
Klara Vestman var dotter till den myndige Stockholmsborgaren och riksdagsmannen Abraham Vestman, som under Gustaf III:s tid spelade en mäktig rol inom borgareståndet och gjort sig känd såsom Bellmans vän och hjälpare i brydsamma förhållanden.
Konungen, som efter sin brytning med adeln ofta gästade i det rika borgarhemmet, stod själf fadder åt lilla Klara.
Hon blef sedermera mycket omtalad för sin skönhet samt föremål för skalden Chorcei diktarhyllning.
Så var det till den trettonåriga flickan han skref de så allmänt kända raderna: Lilla Klara, förebrå ej mig att jag är så barnslig, lilla Klara; är jag barn, så liknar jag ju dig, bör jag blygas då att barnslig vara?
Kanslirådet Hedins hem var kändt för trefnad och okonstlad familjelycka.
Det var med sonen ur detta hem, som den unga Anna Berlin under ljusa för- hoppningar knöt bandet för lifvet, och dessa förhoppningar har hon också i rikligt mått sett med åren förverkligade.
Det blef trefnad i hemmet, där lyckan växte med åren, en lycka byggd på den rätta grunden, som icke vacklar, äfven när pröfningens stormar svepa däröfver.
Här har hon lefvat vid sidan af en allvarlig, flärdfri och plikt- trogen make, som nu under 42 år stått i sta- dens tjänst, och som efter ett träget arbete sökte sin bästa vederkvickelse i ett ordnadt hemlif, o c h i d e t t a h e m har, såsom en m e d d e t - samma intimt förbunden vän vid ett till- fälle yttrade, » mycken sol gjutit sitt skim- och en förtrolig sammanlefnad lagt sin frid öfver makarnes hjärtan ».
Aren korn- mo och gingo, under det en glad, för- hoppningsfull barnskara spridde än mera sol och glädje kring den husliga härden.
K o m så silfverbröllopsdagen, då silfver- brudgummen ägnade sin brud en varmhjär- tad hälsning, hvarur vi icke kunna neka oss nöjet att meddela.
ett litet utdrag: Hur kär du var mig i ungdomsåren, när första gång du stod för min syn, en blomma lik, som slår ut om våren en stjärna klar uppå himlaskyn!
Till hjärtat blomman jag ville tryckt, och stjärnan ned ifrån fästet ryckt.
Hur kär du var mig den ljufva stunden, min lycka skimrade i din blick, då jag af dig i den tysta lunden din tro, ditt löfte för evigt fick!
Jag minns den stunden, som var den nyss, jag minns den första, vårt löftes kyss.
Hur kär du är mig i ålderns dagar, mitt skära ljus på min lefnadsstig; III min stjärna, som mig så huldt ledsagar, min ädla maka, Gud löne dig!
Ditt fromma sinne, din sanna tro befästat lyckan uti vårt bo!
När nyligen vid ett sammanträffande med fru Hedin samtalet föll på hennes äldste son, strålade glädjen och moders- kärleken ut från hela hennes ansikte och orden föllo varma och vältaliga, när hon berättade flere små skära drag ur hans barndoms- och ungdomssaga.
Förhållandet mellan modern och sonen har alltigenom varit det innerligaste ifrån den tid, då den lille tvååringen troget höll i sin mammas förklädesband och den flitige skolpilten vid hennes sida läste alla läxor, tills den världs- berömde forskningsresanden med samma förtrolighet skildrade för henne alla intryck från färden i de okända, fjärran landen eller berättade om sina erfarenheter vid sammanträffandet med olika personer i lifvet.
» Vi hafva glädje af alla våra barn, » tillade fru Hedin, » och i intet afseende kunna vi så räkna på Guds hjälp, som då det gäller barnen och deras väl.
De äro i främsta rummet hans egendom, hvilken han själf skall bevara.
Därför hafva vi heller aldrig satt oss emot Svens resor, vi ha ej velat vara honom till hinder och ej varit så oroliga under hans bortavaro, utan lämnat honom i Guds hand. » Såsom en ytterligare bekräftelse på denna föräldrarnes öfverlåtenhet af den älskade sonen åt Guds beskydd, äro vi i tillfälle att meddela följande af fadern skrifna ver- ser, då sonen anträdt sin första resa till Persien: Du, som leder himlaljuset, följer maskens gång i gruset, fågelns flykt i högan sky, led ock du med fadershänder öfver haf och öde länder älskad son, omhägna honom med din nåd, hvar morgon ny!
» Gjut i ynglingshjärtat modet, lugn och sans i ungdomsblodet, hälsa, krafter gifve du!
Må ditt ord på land och bölja som en eld- och molnstod följa honom som af forskningsifver irrar uti öknen nu!
Skydda vandrarne från faror, hunger, törst, försåt och snaror, var du deras käpp och staf!
För dem, som du fordom förde dina barn, hvars bön du hörde, genom öknen välbehållna, genom land och bundet haf.
Blotta för hans vakna öga undern af din allmakt höga i det gamla sagoland.
Låt i detta unga sinne samlas månget dyrbart minne, och hans forskningsifver gagna honom och hans fosterland!
Tryggt, o Gud, i dina händer hemma, som i fjärran länder innesluta vi vår Sven!
Hör oss, när vi dig åkalla, honom för, vi bedja alla, genom öknen oskadd åter till ett älskadt hem igen!
IDUN 1897 Icke underligt om sådana böner från föräldrahemmet ställde en särskild skydds- vakt kring den älskade sonen!
Att här ingå i någon, om än så fragmentarisk, skildring af denne, skulle komma oss att alltför mycket inkräkta på Iduns knappa utrymme.
Därför ännu blott några ord om modern.
Oaktadt den tid, som vården om hemmet och den uppväxande barnskaran k r a f t af den trogna modern och husmodern, har fru Anna Hedin vid sidan häraf med oaflåtligt och ständigt stigande intresse följt dagens stora frågor, såväl de religiösa som de sociala och särskildt dem, som rört kvinnans ställ- ning i samhället.
Fru Anna Hedin står nu vid ingången till sin lefnads höst; tiden har också vis- serligen strött något silfver i hennes hår, men årens flykt har dock skonsamt farit fram öfver henne, och ännu alltjämt möter hon oss med sitt hjartegoda leende, såsom typen för en lycklig maka och moder.
I tjänarinnefrågan.
Då M tjänarinnestrejken kommer.
an tänker sig vanligen hemmet som ett ställe, dit världens oro icke når, kanske därför att man så gärna tror det man mycket önskar.
I den gamla goda tiden var måhända hemmet så där lyckligt isoleradt, men i vår nya, som ock den onda kallas, är så knappast längre förhållandet.
Så har en liten svallvåg af den mäktiga rörelse, som, i det den afser att förbättra arbetarens ställning, upprör världen, nått fram äfven till hemmet och trängt öfver tröskeln till — jungfrukammaren.
Svall- vågen är liten, men liten kan bli stor, och af alla tecken att döma skall denna blifva det.
har hon icke timme däraf.
fria, endast en eller annan Fabriksflickan åter arbetar omkring tio af hvardagens timmar och disponerar med full förfoganderätt öfver de återstående.
Härtill kommer, att hon har alla sön- och helgdagar fria, ungefär sextio dagar eller två månader af årets tolf.
Tänker man på arbetstiden, är således fabriksflickan ojämförligt mycket bättre lot- tad än tjänstflickan.
Där man inser detta, söker man emellertid icke förändra förhål landet, men väl bortförklara olikheten eller få den att framträda omvandt genom att åberopa de stora fördelar arbetet i hemmet har mot fabriksarbetet.
Tjänarinnan har, så säges det, ett hem, under det fabriks- flickan står utan huld och skydd.
Någon sanning ligger ju häri, men — Det är längesedan hemmet jämte den öfverenskomna lönen, maten och bostaden gaf sig själft åt tjänarinnan, gaf henne till- gifvenhet och omvårdnad och för dessa ovärderliga förmåners skull kunde fordra, att hon äfven själf gaf sig helt.
I vår tid ger hemmet ingenting bredvid de vanliga löneförmånerna, åtminstone ger det icke sig själft.
Och hur skulle det kunna det?
Hur skulle det som medlem af sig kunna upptaga denna vildt främmande, ofta icke alltför sympatiska person, som i egenskap af tjänarinna vistas där en månad eller ett halfår?
— 327 heller arbetstiden hittills gifvit anledning till någon verklig brytning.
Ännu finner tjänarinnan sin alltför långa arbetstid en- dast obehaglig.
En obehaglighet bekämpar man emellertid icke, man finner sig i den, om man är nödd därtill, eller undviker den, o m man kan.
Det är efter denna regel våra tjänarinnor den dag i dag är handla, och efter hvil- ken de skola fortfara att handla, ända tills de — snart nog — tydligt och klart inse, hur orättvist betungade af arbete de äro, och utefter hela linien icke blott neka att finna sig däri, utan fordra rättvisa.
De flesta husmödrar förstå icke, att man kan fästa så mycken vikt vid arbetstidens längd.
Vanligen af den orsak, att de icke af egen erfarenhet veta hvad det vill säga att arbeta åt andra, att tjäna.
Man kan offra all sin tid, när det sker till egen för- del, men för en annans — knappast.
Det är dock detta man begär af tjänarinnan.
Man ger henne just jämt så mycket, som hon för sitt uppehälle behof ver, och fordrar, att hon för denna jämförelsevis ringa godt- görelse skall arbeta från morgon till kväll och icke — » springa ute om natten ».
Man lägger, som vore det den naturligaste sak i världen, beslag på alla hennes timmar dygnet rundt, vecka efter vecka, år efter år.
Och dock är tjänstflickan en männi- ska med samma stora behof som hvarje annan att i någon mån få lefva sitt eget lif.
Hon har anförvanter, vänner, hvilka hon önskar vara samman med.
Hon är medlem af föreningar, religiösa eller världs- liga, hvilkas sammanträden hon vill bevista, hon har behof af nöjen, förströelser o. s. v. men — när skall hon få tillfälle till allt detta, bunden som hon är?
Det klagas allmänt öfver att den kvinn- liga arbetskraften allt mer afledes från hem- men till fabrikerna, och att det på grund häraf yppar sig svårighet för de förra att erhålla tjänarinnor.
För att råda bot på detta onda har man tillgripit det enda me- del, man ansett verksamt, och höjt tjäna- rinnelönerna, höjt dem från förut vanliga 70 å 80 kr.
till 120 å 150 kr.
och där- utöfver.
Följden — ja, någon följd har det egentligen icke haft.
Svårigheten att få tjänarinnor har icke blifvit mindre, utan står kvar lika stor, om ej större.
Hemmet är icke längre ett hem för tjänst- flickan, utan rätt och slätt en » plats », där hon för kortare eller längre tid i byte med sitt arbete kan få sin utkomst.
A andra sidan är tjänarinnan icke mer en » med- lem.- » af hemmet, utan helt enkelt och pro- saiskt en person, som mot vivre och en viss penningersättning är villig att utföra de och de göromålen.
Hemmet har blifvit en vanlig arbetsgif- vare och tjänstflickan eu arbeterska med alla för en sådan säregna önskningar och behof.
De båda stå icke längre bredvid, utan mot hvarandra.
Endast i ett intresse mötas de, det att den ene vill köpa arbets- kraft och den andre önskar sälja sådan, men äfven här stå de emot hvarandra på så sätt, att den ene vill ha mesta arbete för minsta betalning och den andre högsta betalning för minsta arbete.
Liksom dessa hvarandra så motsatta intressen gifvit upp- hof till den stora arbetsrörelsen ute i värl- den, hafva de äfven här i hemmet fram- bragt en rörelse, hvars omfång i jämförelse med den förra gifvetvis är försvinnande litet, men hvars innebörd är alldeles den- samma.
Oförmågan att förstå tjänarinnans behof af frihet och själfbestämmelse gör, att en stor del husmödrar i den föreliggande ar- betsrörelsen icke se bakslaget af en begån- gen orättvisa, utan endast en yttring af tidens ondska.
Arbetsklassens kvinnor, så lyder talet, välja fabriksarbetet för att få lefva ett själfsvåldigt, tygellöst och lättsin- nigt lif.
— Det är ganska bekvämt att så resonnera.
Man förlägger orsaken till det onda så långt bort, att man med bästa vilja i världen icke kan nå den — det är en annans då- liga natur, som bär skulden.
Man fritager härigenom sig själf från allt ansvar för hvad som är och kommer äfven ifrån för- pliktelsen att söka vrida rätt hvad som blifvit skeffc, men man utsätter sig på samma gång för en ganska stor fara.
Men om man genom att höja aflöningen icke får bort orsaken till det öfverklagade förhållandet, är det tydligt, att det ej är med en fö ' ree-rörelse, man har att göra.
Det måste vara något annat än penningeintres- set, som här spelar in, och som gör arbe- tet på fabriken mer omtyckt och eftersökt än det i hemmet — arbetstiden måhända,.
Att det verkligen är denna, det gäller, ty- der åtskilligt på.
Tjänstflickan har ingen bestämd arbets- tid, såvida man icke skall räkna det som en slags bestämning, att hon skall vara först uppe och sist i säng.
Hennes arbets- dag räcker i bästa fall i fjorton timmar, i sämsta sexton, sjutton eller längre.
Någon fastställd fritid har hon i regel icke, utan måste hon, om hon önskar sådan, för hvarje särskildt fall be därom.
Sön- och helgdagar Det är att märka, att den arbetsrörelse, hvarom här är fråga, icke är af det våld- samma slag, senare tider gjort oss förtrogna med och där den ena parten med alla till buds stående medel kämpar för sina for- dringar, under det den andra med lika myc- ken kraft fre-kämpar den.
Rörelsen befinner sig ännu i det tidiga stadium, då önsk- ningarna icke hunnit blifva fullt medvetna och taga fast form af kraf.
Några fordrin- gar hafva för den skull hvarken öppet fram- ställts eller afslagits, hafva.
kanske icke ens å någotdera hållet fullt afvetats.
Att hemmet höjt aflöningen har icke skett ge- nom något direkt ingripande af tjänarinnan, utan har varit en helt naturlig och nöd- vändig följd af den iråkade konkurrensen med fabriken.
Likgom någon lönestrid i egentlig mening icke förekommit, har ej Genom att anse sig själf maktlös frestas man nämligen till overksamhet, och overk- samhet är här detsamma som att beröfva hemmet den främmande arbetskraft, som det dock med nödvändighet behöfver.
Hemmet är icke ensamt om att upptaga den kvinnliga arbetskraft, hvarom här är fråga, utan är nödsakadt att dela den med flere andra arbetsgifvare.
För att få sitt behof fylldt måste det därför, hur påko- stande det än kan förefalla, taga hänsyn till de förmåner, som på annat håll lämnas, och bjuda lika stora.
Men afseende på lönen har det redan gjort ganska betydande eftergifter.
Ordningen har nu kommit till arbetstiden, hvars förkortande jämte löne- frågan står främst på hvarje arbetarepro- gram.
Fordran på en normal arbetstid har hemmet hittills lämnat utan afseende.
328 fortsätta härmed går emellertid icke, åtmin- stone ej för någon längre tid.
Hemmet måste dela hvarje arbetsgifvares öde och kommer, om icke omedelbart, så dock inom en icke alltför aflägsen framtid att stå in- för det stora afgörandet, då det måste välja mellan att afslå eller tillmötesgå tjänarin- nans fordringar d. v. s. föranleda eller för- hindra strejk.
Elt tredje skall icke gifvas!
* M a r t Humoresk af y r Nonny e r.
aderton års äktenskap gjorde adjunkten f - v Pil och lians hustru sin första riktigt tina bekantskap Det går underligt till i den här världen, och den lille adjunkten trodde knappast sina öron, när öfverste Lilja i egen hög person bjöd honom hem till sig och öfverstinnan vänligt och ned- låtande frågade fru Pil, om hon trodde sig om att kunna ackompagnera henne till några enkla folkvisebitar.
Bleka och skälfvande af sinnesrörelse hade de båda makarna infunnit sig i det aristokratiska hemmet, och när de lämnade det, hade de till sina triumfer att lägga det obestridliga, fastän otroliga faktum, att öfversten vid tekoppen blif- vit bror med adjunkten och att öfverstinnan gif- vit fru Pil nådig tillåtelse att kalla henne Karo- line.
Bekantskapen hade gjorts en sommar vid en badort, där familjerna Lilja och Pil bodde som hyresgäster i samma villa, och bekantskapen kom underligt nog att stå sig äfven under den följan- de vintern.
Det första adjunkten gjorde, när han kom in till staden, var att taga upp ett litet lån.
Där- efter anskaffade han genast gardiner och portié rer, hvilka han högst egenhändigt anordnade lite hvarstans, hvarjämte de gammalmodiga, klum- piga sofforna ställdes upp på sned i hörnen vid fönstren, där de så småningom öfverlastades med brokiga kuddar af alla färger och storlekar.
På alla upptänkliga ställen anbragtes småbord och étagérer, där man lade fram tidskriften för dagen — som man aldrig läste — och exponera- de den fashionablaste blomman för salongsbor- det.
Dessutom kunde hvem som ville få taga plats k la turc på de tre braskuddarna, som man placerat på förmaksmattan, midt på de värsta skavankerna.
På detta sätt steg förfiningen inom det Pilska hemmet till en sådan höjd, att de gamla um- gängesvännerna kände sig allt mera främmande, i samma mån som värdfolket själft — inclusive de två barnen — började anse sig tillhöra socie- teten.
Numera fick adjunkten vänta en hel timme på sin middag, emedan det inte gick an att äta vid samma tid som vanligt simpelt folk, vidare fick han inte dricka te ur kopp som förr i världen, utan bränna sina stackars fingrar på de gamla dricksglasen, som höllo tevarmen i all evighet — ja, till sist nådde förfiningen ända ner till pigan, som blef finare och finare för hvar fjortonde dag efter hvarje nytt ombyte.
Barnen hade blifvit tillsagda att sänka rösten.
Dämpadt och undfallande skulle de yttra sig och inte förtala hvem det vara månde, förrän de åtminstone först antydt någon af vederbörande?
förtjänster o. s. v. Ja, det var en lycklig tid för familjen Pil, me- dan de på detta sätt omstrålades af glansen från öfverste Liljas umgänge.
Inte för allt i världen finge det nu komma något smolk i mjölken mel- lan de såta vännerna.
Lilla Anna-Stina, makarne Pils yngsta dotter, skulle för all del tala tyst, när hon beklagade sig för sin mamma, öfver att hon aldrig fick gå i fred för öfverstens Johanna, som var fem år yngre än hon och som hängde henne i hälarne hela dagen samt fuskade så förskräckligt i kroc- ketspelet, fastän hon var rättrådigheten själf, när det gällde att hålla reda på den äldre kam- raten.
Maria, den äldsta flickan, som snart skulle gå och läsa, hade förklarat, att hon hatade tant Lilja, som alltid högg tag i henne och läxade upp henne.
Det var med den yttersta svårighet ru Pil förmådde sin lilla trotsiga dotter att se IjXiter 1897 I D U N tacksam och ödmjuk ut, när tillrättavisningarna haglade öfver hennes stackars hufvud.
Tant Lilja hade frågat Maria, om hon aldrig tvättade sig i hufvudet och borstade tänderna, och då Maria svarat, att det gjorde hon hvarenda dag, hade tant Lilja sagt, att det var tusen gånger värre vara lögnaktig än smutsig, och skänkt henne en svamp och en tandborste på hennes femtonde födelsedag.
Medan de unga plantorna Pil på detta sätt ledo alla förödmjukelsens kval för den äran att få synas i sällskap med flickorna Lilja, var det inte stort bättre beställdt med de olyckliga för- äldrarna själfva, fastän de buro sitt martyrskap med hjältemod, alldeles som en vacker kvinna med liktornar leende promenerar i sina allför trånga skodon.
Adjunkten, som var en glad sällskapsbroder och tyckte om sin lilla toddy eller middags- supen, hade under familjernas sammanvaro un- der den första sommaren måst tillfredsställa sin syndiga lust efter våtvaror i en skrubb innanför köket, för att inte den stränge nykterhetsifraren och vännen tilläfventys skulle öfverraska honom och säga upp bekantskapen med familjen.
Kommo några af adjunktens gamla toddyvän- ner, som han för höflighetens skull måste bjuda på ett glas, lästes dörren försiktigt och brickan sattes ned i det bortersta hörnet af rummet.
Först därefter tordes adjunkten hälla i och hälsa de gamla vännerna välkomna.
Men den som hade det bittraste lidandet att utstå, det var dock fru Pil, ty hon led inte blott som husmor i allmänhet, utan i synnerhet där- för att hon var en svensk kvinna.
Nu är det att märka, att öfverstinnan Lilja var norska till börden och i följd däraf ansåg det vara sin oafvisliga plikt att rätta alla cle fel, som vidlådde fru Pil i följd af nationaliteten.
Dessa fel voro på förhand gifna, och fru Pil bor- de lätteligen förstå, att hon som svenskorna i allmänhet var slarfvig, opålitlig och fåfäng.
Bara detta att aldrig kunna ha en tjänare mer än några veckor!
Det var förvisso icke endast tjänarens fel.
Det finns lyckligtvis kvinnor äf- ven inom den tjänande klassen, som inte kunna försona sig med slarf och oordning inom hem- met.
Det gick för all del inte an att låta det se ut som ett röfvarnäste i skåp och garderober — där skulle vara minst lika fint som i själfva sa- longen- Spjället i köksspisen skulle skötas ratio- nellt, pannorna kokas ur, slaskhinken sköljas, sängkläderna vädras — ja, det var en hel liten vetenskap, som öfverstinnan höll föreläsningar i för den andäktigt lyssnande fru Lilja.
På detta sätt umgingos två lyckliga familjer i två hela år och skulle nog ha umgåtts än, om det inte fallit adjunkten Pil in att mot det andra årets slut likasom litet för if rigt uppvakta den resoluta och intelligenta öfverstinnan.
Detta var den första verkliga stötestenen för deras vänskap, den punkt i samvaron, där det antingen måste bära — och bära för lifvet — eller brista.
Och det brast.
Därmed gick så till, att adjunkten Pil under en tebjudning hos öfverstens kom att helt för- bindligt vända sig till sin hustru med den upp- lysningen, att nu visste han, hur man skulle tvätta ylle, så att det inte krympte, och det kun- de hans kära maka komma ihåg till härnäst, för det hade han lärt af öfverstinnan.
Och makan hörde ordet och gömde det i sitt hjärta.
Men när adjunkten ögonblicket därefter vände sig till öfverstinnan och diskuterade en skön- litterär fråga, blef det för första gången en fysisk omöjlighet för fru Pil att tiga.
» Med mig kan du tala om ylletvätten, » afbröt hon, skälfvande af vrede, » men med Karoline kan du diskutera om frågor.
Nu ska ' jag bara säga dig en sak: jag har skött om dig med ylle- tvätt och alltihop i aderton år, och det ämnar jag fortsätta med i aderton år till — om det också inte behagar somliga.