Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han har stält till en förskräcklig scen – du darrar ju ännu i hela kroppen.
Pappa är annars i stånd till – ja, det är inte värdt att tala om det.
Hvad är pappa i stånd till –?
Jag vill inte såra mamma – du tycker ju inte om, att jag yttrar mig hårdt om pappa.
Jag menar att han vore i stånd till att förstöra hela gåfvobrefvet – han har inte så mycken rättskänsla, att han inser att det helt enkelt vore en stöld.
En stöld – min gud – hur kan du begagna sådana ord.
Din far må ha många fel – men en stöld skulle han inte kunna begå.
Det vore för öfrigt mycket värre än en stöld – men det förstår naturligtvis inte han.
Hvad menar du nu med det?
Du gör mig så nervös med alla dessa antydningar.
Jag menar bara det, att om mamma nu kunde låta öfvertala sig att svika sitt löfte till mig, då skulle jag inte längre ha någon människa att tro på i hela verlden.
(famlande efter en stol).
Du skall inte tro alt för mycket på mig, mitt barn – du vet ju – jag är så svag – – (sjunker ned i stolen.)
Jag mår inte riktigt bra.
(springer fram och stöder henne samt ger henne vatten).
(kommer).
(reser sig; till Berta).
(hälsar på Wilhelm, för därefter modern ut till höger).
(Man hör Villes röst, då dörren går upp.)
(går emot Berta, då hon kommer tillbaka).
Det var ju Villes röst.
(med trött röst).
Har någonting händt – –?
Lissi kom med ångbåten i går afton vid 10-tiden.
Hon hade gladt sig så barnsligt åt att få göra dig en öfverraskning.
Då hon kom till din bostad såg hon dig gå in med ett främmande fruntimmer.
Portvakterskan sade, att en dam, som hon afvisat – –
Jag vill genast tala vid Lissi.
Ah – det är ju öfverspändhet – det är ju inte möjligt.
Det fins vissa naturer, som aldrig kunna öfvervinna ett sådant slag.
Det är väl möjligt – men Lissi hör inte till dem.
Hon är så god – hon håller af mig – hon är en sann kvinna – hon kan inte förskjuta sina barns far.
Hon blygs att se sina barns far in i ögonen efter detta, säger hon.
Ja – jag kan nog tro, att det är svårt för er män att fatta, hvad ett sådant slag kan vara för en kvinna.
Så älskar jag min mor och Lissi – några andra har jag ju egentligen aldrig hållit af.
Men om en af dem till exempel skulle svika mig i något afseende – det vore för mig detsamma som – ja, det vore inte bara detta att bli besviken af dem – det vore som att bli bedragen af hela verlden.
All trofasthet, all sanning, all heder vore borta ur verlden, om de kunde svika min tro på dem.
Hon är inte så där öfverspänd – hon ser lifvet mer praktiskt.
Åh – praktiskt!
Hon var 18 år, då hon gifte sig med dig – hon kände inte lifvet.
Jag mins hur jag tänkte inom mig, så ung jag än var då: det fins ingen man, ingen människa, som är henne värd.
Hennes man må vara hur bra som hälst – han kan ändå aldrig motsvara den bild, hon gjort sig af honom.
Det är inte honom, hon älskar – det är en idealbild, som hon utrustat med alt det rena och fina, som fins i hennes egen natur.
Jag tänkte det väl inte så klart, som jag nu säger det – men i alla fall – det var dock en känsla af detta slag, som gjorde att jag blef som utom mig, då du satte ringen på henne och hon lofvade att bli din för hela lifvet – du mins kanske, att jag brast i gråt och sen inte ville visa mig på hela aftonen.
Det hade jag ändå inte väntat.
Ja, ser du, – just en sådan elegisk stämning, som du nu talar om, hade jag råkat i då jag först blef förälskad i henne.
Jag tänkte alldeles som du att hon var mycket för god för någon man – och mycket, mycket för god för mig.
Och då vi blefvo förlofvade och jag kysste henne första gången – åh, jag glömmer aldrig den blygsel, som i den stunden grep mig öfver mitt förflutna lif – jag vet inte, hvad jag inte då hade velat ge för att stå ren inför henne – jag greps af en sådan vämjelse och – ett själfförakt – usch!
Åh, ni ana inte, hvad en verkligt oskyldig och renhjärtad flicka skulle kunna göra af en man i en sådan stund!
Ja – du skall få höra.
Mina samvetskval drefvo mig till att göra henne en bekännelse – inte som skulle jag velat sudla hennes fantasi med att omtala något – jag bara antydde – jag var ändå rädd att få se henne skrämd fly från mig vid första ord – jag har kanske aldrig drifvits af en bättre impuls, än då jag började denna bekännelse – –
Hon blef intresserad – ville höra mer – tvingade mig att uttrycka mig tydligare – hon smålog, hotade mig med fingret och sade med en tydlig min af beundran:
Och sedan slog hon armarna om min hals och hviskade mig i örat, att hon inte höll af mig mindre för att andra hållit af mig förut – och så lät hon mig förstå att flickor i allmänhet tycka bäst om sådana män, som haft lite äfventyr – det gör dem bara pikantare och mycket trefligare än sådana där oerfarna dygdemönster – –
Nej – det är inte sant – –
Jag sköt henne ifrån mig och såg på henne, och jag försäkrar dig – jag tyckte i det ögonblicket, att uttrycket i hennes ögon var förändradt – det låg något medvetet däri – ja, jag tyckte att det låg en viss djärfhet öfver den barnsliga pannan – jag kände det, som om jag fått en dusch kallt vatten öfver mig.
Från den stunden förlorade min kärlek till henne sin finaste doft – alla mina goda föresatser bleknade – det var mycket trefligare i det hela, ty nu kunde jag ta henne mer ogeneradt i alla afseenden.
– Nå, hade jag så orätt i att säga, att hon är praktisk?
(fattar honom hårdt i armen).
Ja, jag är från mina sinnen!
Sådana skymford, som du nu utkastat – mot henne, mot mig – mot hela vårt kön – åh – jag kan inte bära det – jag kan inte bära det!
(Gråter med ansigtet i händerna.)
Kära Berta – jag förstår dig inte – det är som jag säger – du är så förskräckligt öfverspänd.
(springer till dörren till höger och rycker upp den).
Din man är här och väntar på, att du skall komma och omfamna honom.
Tro inte, att han förorättat dig – tvärtom, han har bara velat göra sig intressantare i dina ögon!
Han väntar att du efter detta skall hålla af honom mer än någonsin.
(kommer ut, stel, förgråten).
Åh, Lissi, att jag ångrar mitt lättsinne.
Det är detta stockholmslif med ständiga middagar och kafé-lif om kvällarna – och nästan ingenting att göra, fast komitén drog ut på längden – och så att lefva skild från dig.
Ja, det är inte värdt att tala om uselheten.
För att tillfredsställa ett infall, går man och offrar det bästa, man har – hustru, barn, hela sin lycka.
– Men Lissi – du måste ändå förlåta mig – för barnens skull, Lissi!
Nej – barnen – barnen – de skola just tagas bort från dig.
Jag skall snart dö – jag skall aldrig mer kunna se någon i ögonen efter detta – sedan jag blifvit så skymfad – men barnen – de ska’ inte lära sig af sin far att vara trolösa – de ska’ uppfostras af Berta – själf skall jag bara be Gud att få dö – – (störtar ut gråtande).
(går emot Wilhelm, ser honom in i ögonen).
(fattar henne i axlarna).
Ja – förgrip dig gärna på mig.
(låter händerna sjunka, vänder sig bort och går i fonden).
(slår händerna för ansigtet och gråter).
Fru Bark och Lissi sitta tillsammans, modern i soffan, Lissi på en pall med hufvudet i hennes knä.)
Min kära flicka – du får verkligen inte ta det så.
Kom ihog – vi kvinnor måste tåla och förlåta mycket – det är vår lott, vi vinna ingenting med att uppresa oss mot den.
Reformera männen lära vi inte kunna – vi bli bara själfva olyckliga på försöket.
Och utan tålamod och mildhet kunna vi häller inte riktigt vinna männens hjärtan – ser du!
En man tröttnar alltid snart på en hustru, som gör honom scener och förebråelser och – –
Skola således männen få lof att vara hurudana de vilja – och vi ska bara hålla till godo?
Så har det ju varit från verldens begynnelse – mitt söta barn.
Och vi böra inte knota öfver detta – det är så ljuft att förlåta den man älskar.
Men mamma vet inte, hvad det vill säga – när man har hållit af sin man som jag gjort – och så, denna skymf – – –
Ja – jag vet nog, att pappa uppfört sig illa mot mamma i många fall – men detta – –
Tror du inte jag har gått igenom detta.
Om jag inte hade förlåtit – hur skulle det då gått med er?
Skulle ni vuxit upp utan far hos en mor som hade den tvätydiga ställningen af en frånskild hustru.
Och dessutom – jag har aldrig upphört att hålla af er far.
Jag håller också af Wilhelm – men jag vill bara att han skall ångra sig riktigt – att han riktigt skall känna, hur han förorättat mig.
Kommer han igen i dag, tror mamma?
Det beror väl på, hvad
Berta har sagt till honom.
Ja – det skadar inte.
Åh, jag vill att han riktigt skall råka i ångest för att mista mig – att han skall få gå igenom lika mycken sorg, som jag fått lida.
– Men jag kunde inte få veta, hvad Berta och han sagt hvarandra – Berta var till den grad underlig i morgse när Wilhelm gått – hon svarade mig inte, när jag talte till henne – hon var så förfärligt blek och hon skakade i hela kroppen – slutligen sade hon bara:
Stackars Berta – hon känner så lifligt med dig – – –
(kommer.
Låt mig bara säga dig några ord.
Jag skall inte länge plåga dig med min åsyn – jag ville bara säga dig, att jag respekterar din vilja – du har blifvit skymfad och förorättad och jag förstår att det nu måste vara dig motbjudande att närma dig mig som min hustru – men jag ville ändå bedja dig, för pojkarnes skull, att du inte yrkar på laglig skilsmessa strax – du flyttar med dem till dina föräldrar och jag får ha dem hos mig på landet tidtals – kanske kunna de bilda en föreningslänk mellan oss och kanske skall den dag komma, då du skickar med dem en hälsning till mig och säger – säger – kanske säger du, Lissi, att din kärlek i alla fall inte helt och hållet utslocknat – kanske säger du – att du börjar tro på mig igen, om du finner, att jag under tiden fört ett värdigt lif – kanske – efter någon tid – förlåt mig, jag vill inte uppröra dig – men jag ville säga dig detta själf – och så ville jag be att få se Ville.
Wilhelm! hör mig!
Jag är inte så oförsonlig, som du tror – det var i första häftigheten – – –
Att du bara tils vidare stannar här – att alt blir oförändradt i vårt hem – och att jag kan hoppas – att en dag – –
Ah – det är värre – mycket värre, än jag anade – du håller inte af mig längre – det är inte bara, som jag trodde, att du glömt mig för tillfället – du vill bli mig kvitt för att få lefva ostördt ett gladt ungkarlslif – –
Lissi – du går för långt – du kan inte så missförstå min uppriktiga ånger – – –
Ånger!
Jag bryr mig inte om din ånger – jag bryr mig bara om att du håller af mig.
Och det gör du inte, när du kan tala om en lång skilsmessa, som vore det den enklaste sak i verlden.
O, hvad är alt det andra mot detta – att du så lugnt och kallt bara vill öfverge mig!
Nej, du förstår inte, att om en man håller af sin hustru, kan han väl glömma henne under ett ögonblicks lättsinne – men skiljas från henne för åratal – –
Du talade om en skilsmessa för lifvet, om jag förstod dig rätt.
Om du hade förstått mig rätt skulle du sett, att det var i förtviflan och att du bara hade behöft vara litet kärleksfull mot mig för att få mig att glömma och förlåta alt.
Det är andra gången jag misstar mig på dig, Lissi.
Wilhelm – håller du då inte en smul af mig längre?
(håller henne tillbaka).
Jag vill vara fullt ärlig mot dig, Lissi!
Jag vill säga dig uppriktigt, att jag inte i detta ögonblick vågar bedyra, det du aldrig mer skall få något att förebrå mig.
Och därför hade jag velat pröfva mig själf under en tillfällig skilsmessa.
Ack, Wilhelm, om du visste, hvad en hustrus kärlek vill säga, skulle du inse, att jag hällre går igenom hvad som hälst än lefver skild från dig.
Du ser, hur jag håller af dig – hur jag är färdig att förlåta dig alt – alt – både nu och i framtiden – bara jag vet, att du ändå i botten håller af mig.
(skjuter henne bort).
Det är – ja, jag vill inte uttala ordet.
Men du ställer dig på detta sätt själf i jämbredd med detta andra slag af kvinnor.
(med ett anskri).
Jag tror Wilhelm har blifvit tokig – han talar så – så – jag förstår honom inte – han gör mig bara de förskräckligaste beskyllningar – –
Kära barn, jag sade dig ju det.
En hustru skall inte för mycket pocka på sin rätt – man skall inte sätta mannens tålamod på ett alt för hårdt prof.
Men det är just det han ville, tror jag.
Han vill drifva mig till att förgå mig mot honom för att han sedan skall få en anledning att öfverge mig.
Lissi har just aldrig varit utrustad med särdeles stor skarpsinnighet.
– Berta skulle inte så missförstått mig.
Nu förebrår han mig det också!
Hur många gånger har du inte sagt till mig, att du var glad, att jag inte var som Berta – och att du satte tusen gånger mer värde på min kvinlighet än på Bertas hufvud.
Ja – det är sant – du är en söt och kvinlig liten hustru och jag ville visst inte byta.
Vore Berta min hustru, så skulle hon tvinga mig att bli en annan människa – jag vet inte hvilka ansträngningar, jag inte skulle kunna göra, hällre än att utsätta mig för hennes förakt – en sådan qvinnas förakt, det är en bitter, men sund och stärkande dryck – men min lilla hustru hör lyckligtvis inte till den sortens kvinnor – hon är sant kvinlig och tillåter mig att glida utföre så mycket jag vill – det är ju mycket trefligare och gör lifvet bra mycket lättare och angenämare – ja, lefve den sanna kvinligheten!
Om du inte har så mycken rättskänsla, att du vet, hvad du är skyldig din hustru, så skulle det väl inte hjälpa, om jag hade aldrig så stora fordringar.
Nej, det är rätt – inga fordringar – det skall bli vår lösen.
Full frihet – inte sant?
Det vill säga för mig – inte för dig, naturligtvis – det vore att vända upp och ned på verlden.
Fy Wilhelm – hvarför talar du till mig i en sådan där gäckande ton?
Ja, du är en liten söt och snäll hustru – det har jag ju redan sagt – jag ångrar alla mina elaka ord.
Det kom sig altsammans däraf, att vi män, lättsinniga, som vi äro, ibland ha en viss benägenhet att idealisera våra hustrur.
Vi vilja gärna hos dem finna den renhet, som vi sakna hos oss själfva – det är barnsligheter – gammal romantik, som hänger i oss från Frithiofs saga och 15-års åldern – men kvinnorna äro mer praktiska, de – de veta, att pruta med idealerna och taga lifvet som det är.
(kommer från fonden – studsar, då hon får se dem).
Se, välkommen hem, Berta.
Se då inte så sträng ut – det klär dig inte.
Det ger dig ett visst drag af okvinlighet.
En kvinna bör alltid vara mild – alltid kärleksfull och öfverseende – som min lilla Lissi.
Lissi – hvad vill det säga?
Jag förstår inte – –
Sade jag dig inte redan i morgse, att Lissi var praktisk.
Jag vet inte hvad du menar med ditt praktisk.
Skall det nu vara meningen att håna mig för det också – liksom nyss för att jag är kvinlig?
Håna dig – min lilla Lissi.
Hur kan du tro det.
Att vara praktisk, min kära Berta, det är att inte torna upp skyhöga byggnader, som man kallar idealer, utan bygga lugnt och trefligt i dalen en envåningsstuga med brandfritt plåttak och åskledare.
Du skall aldrig lära dig att bli så praktisk, fruktar jag – och därför skall du häller aldrig finna ro i äktenskapets hamn.
Skulle jag inte det då jag nyss fått absolution för alla mina synder – både förflutna och tillkommande – af den sötaste lilla hustru.
(smekande honom).
(vänder sig bort – vill gå förbi dem ut till höger).
Berta – är du inte glad, att vi äro försonade?
Wilhelm sade något om dig i morgse, som gjorde mig utom mig – det var som hade jag sett honom bära hand på dig – nu – må han gärna göra det i framtiden – det angår mig inte.
– (Går fram till Wilhelm och ger honom ett handslag.)
(behåller hennes hand).
Tack, Berta – ingen har någonsin skymfat mig såsom du – jag skulle inte ha tålt det – om inte själfföraktet hade förlamat mig – – ja, hade du blifvit min hustru, Berta – du skulle inte ha förgått dig mot mig en gång till, det svarar jag för – men du skulle ha gjort mig till en helt annan man.
Åh – tro inte det – den som inte kan upprättas utan hjälp af en annan – den – inifrån måste det komma.
(Går med Lissi ut till höger.)
Det var bra – då har du sluppit nya scener.
Vet du, hvar mina nycklar äro – jag kunde inte finna dem i morgse och min låda var läst.
Jag vill taga de där papperen.
Du måtte hysa misstroende till din mor, min flicka.
Misstroende – till mamma!
Då ville jag inte lefva längre.
(drar sig tillbaka).
Jag skulle inte undra på, om du hade misstroende till mig, Berta.
Inte till min goda vilja – men till min motståndskraft.
Jag är bara en svag kvinna – jag, liksom Lissi.
(kommer, följd af kamrern samt ett stadsbud, som bär ett par champagne-buteljer; tar emot dem och lägger upp dem på matbordet, samt betalar stadsbudet, medan kamrern hälsar på fru Bark och på Berta, som mycket kallt besvarar hälsningen).
God middag – min söta Julie – god middag, Berta.
Hvar har du din syster?
Jag har ju inte ännu fått hälsa på henne.
Gustaf Vasa
Gustaf Vasa Skådespel i fem akter
Uktiebolag, Stockholm
Gernandts förlags
Pris Kr. 2.25
VASA-SAGAN II.
GUSTAF VASA SKÅDESPEL I FEM AKTER AF
STOCKHOLM C. & E. GERNANDTS FÖRLAGS AKTIEBOLAG
Vasasagans del I är MÄSTER OLOF. » » III blir ERIK XIV.
De anakronismer som förekomma i denna pjes äro nödvändiga offer åt dramats teknik.
PERSONER: KONUNG GUSTAF I PRINS ERIK.
PRINS JOHAN. DROTTNING MARGARETA LEJONHUFVUD. EBBA KARLSDOTTER, äfven kallad Eriksdotter, nunna i Wreta kloster, Konungens svärmoder.
MAGISTER OLAUS (OLAUS PETRI).
KRISTINA, hans hustru.
REGINALD, hans son.
HERMAN ISRAEL, rådsherre från Lübeck. JAKOB ISRAEL, hans son.
MÅNS NILSON I ASPEBODA, bergsman från Dalarne.
ANDERS PERSSON PÅ RANKHYTTAN, d:o. INGEL HANSSON, d:o.
NILS I SÖDERBY, d:o. GÖRAN PERSSON, sekreterare hos Erik.
MAGISTER STIG, prest vid Kopparberget.
MÅNS NILSSONS HUSTRU.
BARBRO, dess dotter.
AGDA, värdshusflicka.
KARIN (MÅNSDOTTER), blomsterflicka.
MARCUS, kontorister hos Hansan, DAVID, ENGELBRECHT, numera bergsman från Dalarne.
(E. var en af de skidlöpare, som upphann Gustaf Vasa på norska gränsen).
BIPERSONER.
Hos Måns Nilsson vid Kopparberget.
Hanseatkontoret.
På Blå Dufvan.
Konungens arbetsrum.
Torg utanför Hanseatkontoret.
Petri's arbetsrum.
AKT V. Stockholms slotts terrass. _______
invid Kopparberget (Falun).
I fonden dörr; fönster på ömse sidor, hvarigenom ses stadshus med snö på taken, och flammorna från smältugnar.
Till höger stor öppen spis med stockeld.
Stolar framfor spisen.
På samma sida mellan spis och fond en dörr. ändan högbänkstol med dynor och bonader.
Till venster väggbänkar.
Storstugan hos Bergsmannen Måns Nilsson i Aspeboda,
Midt på golfvet långt bord med bänkar, och vid ena kort-
föreställande Gustaf Vasas äfventyr i Dalarne; till venster om dörren i fonden är Gustaf I hos presten Jon i Svärdsjö; till höger Gustaf I hos Anders Persson på Rankhyttan (tröskningen).
Klocka höres klämta ute i byn.
På väggarne ofvan panelen synas stora enkla målningar
MÅNS NILSSON vid bordet; skrifver.
HUSTRU N. ställer silfverkannor och bägare m. m. på spiskransen.
GUSTAV VASA MÅNS N.
Klockan klämtar fyra; icke sant?
HUSTRU N.
Förvisso.
MÅNS N.
Det ljuder som till brand.
HUSTRU N. Är det något särskildt ljud?
MÅNS N. Ja, det låter som nöd nåd, nöd nåd!
Det synes mig ha klungit så ända se'n kungen tog kyrkklockorna.
MÅNS N. Tyst Du!
Inte tala på baken! och kungen är snart sjelf här.
Har kungen bjudit sig till Dig, efter som Du ordnar till hans mottagande?
MÅNS N. Bjudit sig har han väl inte, men när han budat sin ankomst till Kopparberget, kan han icke gå förbi
FÖRSTA AKTEN sin vän Måns Nilsson i Aspeboda, som hulpit honom i hårda tider och tagit hans parti både mot Mäster Knut och Peder Kansler och icke minst mot Daltjufven eller falska Sturen.
För öfrigt har han ju vatt fadder åt min flicka.
Det var så länge sedan det; men när kungens fogde för två år sedan var här och tog klockorna, då var Du med och slog ner honom.
Det var två år sedan dess; och han ville nog upp och nacka oss den gången.
Men då bröt Kristian Tyrannen in från Norge.
Kungen vårs föll till föga och när han bad oss Dalamän om hjälp, stodo vi som en man på hans sida och hulpo honom.
Och så kunde vi vara kvitt!
Det menar Du, men kungen kvittar aldrig annat än sig till godo.
MÅNS N. Väl!
Men så länge Kristian är lös, vågar han icke bryta med oss.
Är Kristian verkligen lös ännu?
Inte har jag hört annat!
För öfrigt, kungen är skyldig mig så många tusen daler, så, frånsedt gammal vänskap...
HUSTRU N. Gud välsigna Dig och bevara
Dig för sådan vän som bryter ord och lejd!
MÅNS N. Inte rifva opp de gamla såren, och vi skola vara försonliga.
Om Du är försonlig men han inte, så kommer ju ingen förlikning till stånd.
Tag Dig till vara!
MÅNS N. Klockan låter verkligen illa derute!
HUSTRU N. I mina öron säkert, ty den talar alltid om den stora Mariaklockan, som fogden stal.
Mins Du Mariaklockan när den göts af finaste garkoppar och hela byn kom med mjölk och grädde till lerformen för att göra henne fast -- och när smältan var färdig, så kastade vi halfva vårt bordsilfver i för att öka klangen!
Och så döptes hon vid Kyndelsmessotid.
Hon sjöng vid min fars likfärd första gången...
Så gick hon till Herman Israel i Lübeck, som gjorde dalrar af henne.
FÖRSTA AKTEN MÅNS N.
Det där äger allt sin riktighet, men det måste glömmas nu; eljes få vi aldrig frid!
BARBRO NILSSON, dottern, henne småflickor, likaledes med korgar och klädda i svart och hvitt; de risa golfvet, utan att säga något. in, med en korg hackadt granris; klädd i svart och hvitt; efter
HUSTRU N. till Måns N.
Skall det bli begrafning?
Nej, men det skulle löfvats, om det varit den årsens tid.
Men barnen kunde lagt af sorgen åtminstone.
Nej, det skulle vi däremot icke; ty när kungen kommer och frågar barnen:
»hvem sörjen I», -- hvad skolen I svara då, Barbro?
BARBRO. -- »Vi sörja vår älskade lärare, pastor Jon i Svärdsjö.
Om då kungen frågar hvarför, så svaren I?
GUSTAV VASA BARBRO.
-- »Därför att han var Kung Göstas ungdomsvän och räddade hans dyra lif åt fosterlandet.» MÅNS N. Hvilket år var det?
BARBRO. -- »Samma år som Kristian Tyrannen tog hufvudet af svenska adeln.» MÅNS N.
Det är rätt, barn!
Och där sen I mäster Jons bild när han håller handklädet åt den biltoge tröskaren, som kommer från ladan!
Till hustrun.
Onödigt är det däremot att säga barnen det kungen lät taga sin väns hufvud för två år se'n!
Så mycket förstånd har Du ändå kvar!
Men tror Du att kungen älskar erinras om detta dåd, som icke samkar ära åt honom?
Han må älska't eller förtryta't, men han skall ha't i sig, skall han.
Ty det var en ful gärning, och Jon i Svärdsjö var en helig och en martyr, ty
FÖRSTA AKTEN han dog för sin tro, sin barndomstro, som han ej ville öfvergifva.
BARBRO vid högbänksstolen.
Är det här kungen skall sitta, far?
Ja, barn, där skall Guds underman sitta, hos sin vän Måns Nilsson i Aspeboda.
Hans lif, barn, är en mirakelhistoria, huru Gud förde honom ur fångenskapen hos Juten upp till Dalarne; och huru han genom många farligheter slutligen befriar sitt land ur träldomen.
Det kan ni allt se på väggbilderna där, ända till på den sista, där skidlöparen hemtar honom vid Sälen på norska gränsen.
BARBRO betraktar bilden.
Är det sant, far, att den skidlöparen hette Engelbrekt, liksom den store rikshöfvidsmannen i förra sekulet?
Det är sant, barn, och det kallade vi då Guds finger, men nu nämnes det vidskepelse!
HUSTRU N. Stå inte och lär barnen sånt där!
Åh, tyst Du!
Jag lär endast barnen hvad rätt och godt är.
-- Och det skolen
I minnas, töser, att aldrig tro eller säga ondt om kungen, hvad än I hören; ty en otacksam människa är den tyngsta börda jorden bär!
Därför ska Ni sjunga visan om Kung Gösta när han kommer hit.
I den i håg! BARBRO.
Säg den, får jag höra!
BARBRO reciterar.
Kung Gösta rider på högan häst i fältet af och an:
Tacka vill jag mina Dalkarlar för Eder trohet sann.
BARNEN. Tacka vill jag mina Dalkarlar för Eder trohet sann!
BARBRO.
I hafven med mig ståndit
Som trogne svenske män.
Vill Gud mig lifvet unna Jag gör Eder godt igen.
FÖRSTA AKTEN BARNEN.
Vill Gud mig lifvet unna Jag gör Eder godt igen!
Det är väl, barn!
Gå nu in igen och håller Er i ordning tills stunden är när!
BARBRO OCH BARNEN gå ut till höger.
Ja, men om vi bli rädda för kungen?
Han är icke farlig och han håller så mycket af barn.
Och så är han din gudfader, Barbro! HUSTRU N. Vet Du hvad Du gör?
MÅNS N. Hoppas det; men jag vet hvad Du menar.
HUSTRU N. Hur, då?
Att jag skall följa dina råd; det gjorde jag förr, men hvar gång gick det mig illa!
GUSTAV VASA HUSTRU N. Försök en gång till!
HUSTRU N. Ske Guds vilje då! -- Paus.
MÅNS N. Aldrig har jag lefvat en så lång eftermiddag! -- Och vännerna komma icke.
HUSTRU N. Jag tycker mig höra dem därute.
MÅNS N. I sanning, denna gång har Du rätt!
Man hör buller i förstugan; in komma: