Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvart skola vi då gå, ty det är lik öfver allt?
viga oss, ty hofvet och folket fråga sig nu efteråt
För tionde gången: låtom oss fly.
Men först
med hvad rätt vi uppträdde tillsammans.
Och med tåligare, så att man icke mer lider hvad man nyss tolererade.
denna allmänna dödsskräck ha samvetena blifvit öm-
Fly ifrån segern?
bytliga som väder och vind, ha nu tagit en ny riktning.
Det är ingen seger än!
Ty folkets sinnen, om-
öfver drottsvikarne.
Magnus är på väg att bli helig förklarad!
Vet Du ej? att man säger pesten är straffet
Det hade jag icke hört!
stad, jag förmår icke hålla ut denna liklukt.
BISKOP STYRBJÖRN ut från kyrkan.
Men låt oss i Herrans namn komma ifrån denna
Vi kunde frambesvärja stormen, men ej styra den!
Hvad så!
beslutat än vi.
Magnus är frigifven och har undertecknat afsägelseakten.
Den som leder människors öden har annorlunda
Men Erik kan icke och vill icke taga kronan!
Då är saken klar!
ligen lämnat staden och skyndat att möta -- Hertig
Nej, den var aldrig oklarare.
Herrarne ha näm-
Albrecht af Mecklenburg, som inbrutit i landet med sig svenska tronen erbjuden af Herrarne!
Så var
en oemotståndlig Dansk-Tysk härsmakt och har fatt Försynens vilja, och vi äro som ris kastade på elden.
Så skulle Folkungasagan sluta!
stället?
Icke slut än! -- Biskop, vill I viga oss nu, på
Gärna!
Men af hvad skäl just nu?
Jo, vi ämna gå till Mecklenburgaren! BISKOPEN.
I icke trött än af den leken?
FOLKUNGA-SAGAN. INGEBORG.
Leken, ja; men nu kommer allvaret!
Är Hertigen ense med Hertiginnan i denna sak?
I alla punkter!
Låtom oss då skrida till den heliga handlingen!
I Herrans namn då.
De gå in i kyrkan; Porse ger Ingeborg handen.
Gud bevare Eder ingång -- och utgång.
BARBERARN in.
Herr Doktor! DOKTORN.
snaran om halsen!
Såå, är
I ännu i lifvet?
I hade
jag sett världens otacksamhet och folkgunstens ovaraktighet.
Förlåt, men jag är inte böjd för skämt sedan
FJÄRDE AKTEN DOKTORN.
herrars otacksamhet har räddat Er från den sista färden!
Tacka I för att ovaraktigheten af de stränge
släppa mig; det var bara fruktan för att gå i brudstol med ett lik på samvetet.
Det var icke godhet att Hertigen Porse lät
partes i det här målet!
Saken är nemligen den att sjukdomen uppträder i så många former att alla försök till medicinering äro fruktlösa.
Alltså gäller här endast mottaga liken, räkna dem och utlämna dem åt anhöriga!
Lika godt; vill Barberarn nu öfvertaga mina
Jag behöfver sålunda icke ta i dem?
tag Er en slurk vin då och då; det håller smittan ute! -- Farväl!
BAGAREN in.
Akta Er väl för det; men håll elden frisk och
Barberare!
Har I sett Munskänken?
Nej; jag har hvarken sett sol eller måne där
Kom och drick ett glas kryddadt vin med mig på Blådufvan och tala om Era äfventyr.
Då fruktar jag det har händt honom något! --
allvarlig!
Och jag vill inte tala om några äfventyr; jag vill inte tänka på dem en gång!
Nej; jag vill inte gå på krog mer; jag har blitt
och lifvets obeständighet!
Så tala vi om annat då; om världens ondska Kom!
torn ordinerat, så...
Ja, se det blir något annat, och eftersom dokgår med Bagaren öfver till Blådufvan, där de beställa vin.
Skål! dricker.
FJÄRDE AKTEN -- Ja, hvar är vår vän som nyss satt här så
röd och glad!
Jag tror att han stupat!
riktigt sagdt, det var inte så stor skada på karln! -- BAGAREN.
Ja vi måste alla den vägen; och upp-
en pjalt.
Om jag skall säga hela meningen, så var det
BARBERARN dricker.
som vi alla, sina små förtjänster.
Nu var han visfår vi skrifva opp i den stora boken...
En pjalt! det är ordet!
Dock hade han ju också,
serligen skyldig mig liten smula pengar, men det
Bättre stryka ut det ur boken...
Alldeles riktigt: vi stryker öfver det.
Öfver det; ändå bättre!
BÖDELN synes.
Se där är den röde fan!
I tycker inte om att se honom!
BARBERARN ändrar plats så han vänder ryggen utåt.
med honom!
Må vi tala om något annat!
BÖDELN synar liken.
Nej jag tål honom inte; jag har aldrig kunnat
tagare ha fyllt krogar och jungfruhus och lefva som aldrig någonsin!
Man har till och med dansat på Pelikanen; och -- höjden af gudlöshet! -- en tärna som på gyckel klädt ut sig till pestflickan, drabbades af himlens hämd då hon stöp musdöd till golfvet!
Vet I att staden är galen?
Alla festens del-
Det var rätt åt na! -- BAGAREN.
lilla dronningen, hon dansa på -- som om ingenting händt, och så drog hon af med en soldat!
Men den andra tärnan -- de tjänte båda hos
har gått omkring så att han nu står midt framför Barberarn.
FJÄRDE AKTEN BARBERARN
som har glaset lyftadt, stannar i gesten, häpen.
Hä! hvad är det frågan om?
Barberare; räcker ut tungan åt Bödeln. BÖDELN. BARBERARN
fast jag sett många tungor räckas ut -- däruppe pekar åt galgen
Jag är inte doktorn, men den tungan var ful,
men det kan jag säga: håll magen varm!
Och strupen fuktig.
Bagare, I har eri vän som ligger därborta; är det grafölet I dricker?
Tala inte om strupen i hängd mans hus! --
En vän!
Det är väl aldrig...
BARBERARN reser sig.
Munskänken!
FOLKUNGA-SAGAN. BAGAREN reser sig.
sista!
Vår vän! -- Gör Er plikt Barberare -- den
honom, det får jag inte, sa doktorn.
Ja, jag skall räkna honom; men att röra vid
Men, om han lefver!
Han kan väl icke lefva när han är död!
Men, om han...
Kanske det är meningen att jag ska raka'n och
Så dör han, ty sjukdomen anses obotlig! --
tvätta'n och svepa'n så att jag sjelf sätter lifvet till!
Tack! -- om pesten är ett Guds straff, så ligge den döde ogill!
Tala sig inte så het!
Hetsa inte opp sig!
BARBERARN vid rakstugan.
kallt, om fötterna i synnerhet; men medan vi tala
Är jag het? -- jag tycker tvärtom det är så
FJÄRDE AKTEN flyr tiden... nu är det kallt i knäna -- stanna där! -- Tar upp timglaset ur sin väska.
ner, och kylan stiger upp, upp!
Det är ju som om jag sjönk ner i kallt vatten; hu!
Hemta mig hett gare!
Hjälp mig hastigt! vin, sjudande hett med Ruta och Fenkol! -- Ba-
...Hvad är det åt mig... sanden rinner ner,
sjukdom!
Pesten! rör honom icke!
Det är en obotlig
BARBERARN skriker.
Nu är jag nere till lifvet... drag opp mig ur vaken... jag sjunker ner, sjunker; jag vill inte; jag för korn.
Ell'n är lös, det brinner! vill inte dö; och sanden rinner, korn för korn, korn Vatten på!
Satan, nu stiger det åt hjärtat!
Skryt inte med det Du saknar!
Faller på liken med ett skrik.
Det brinner!
Munk; slå på vatten!
BAGAREN korsar sig.
Guds straff!
FOLKUNGA-SAGAN. BARBERARN
reser sig och faller åter.
Ja: Guds straff! -- Nåd!
Dör.
MUNKEN OCH KORGOSSEN
lägga liket tillrätta bredvid de andra.
MUNKEN stänker vigvatten på liket och läser.
KORGOSSEN.
Domine, exaudi vocem meam!
Reqviescat in pace!
KORGOSSEN, BAGAREN, BÖDELN.
TÄRNAN II in rusig med en Soldat som har henne under armen.
Då ligger stenen i Grönan Dal! BÖDELN.
Hål käft där; ser Ni inte hvad vi göra?
FJÄRDE AKTEN TÄRNAN
till Soldaten.
Hvad är det för en röd man?
ur tjänsten.
Jo, han brukar ge ris åt unga slinkor som lupit
att herrskapet inte kunde betala lönen. -- SOLDATEN till Bödeln.
Jag har inte lupit bort, jag är entledigad för
Säg ingenting bara!
Det är en hofdam i nådigt afsked!
de bot och bättring, och så fasta de på både vått och torrt.
Då tyckte jag: dö hinner man alltid vi lefva... lefva... lefva! med, men lefva?
Kom långa
Albert så ska
Hon dansar med Soldaten ut åt venster.
För öfrigt ha de pesten i slottet och där göra
Biskop Styrbjörn, Porse och Ingeborg ut ur kyrkan.
Ingeborg, Folkungamodren upphört att finnas, och Hertiginnan Porse kommit till, skall jag min plikt
Då nu med den heliga akten Enkehertiginnan
likmätigt bedja få öfverlämna denna akt åt Hertig Porse, såsom rätter målsman.
Lämnar ett pergament.
Läs högt!
till Mecklenburgaren, ha vid hot af evigt fängelse och helvete!
Herrarne, riksråd och biskopar som gått öfver
landsförvist Hertig Porse och hans gemål! -- Död
INGEBORG till Biskopen.
Niding!
synens hand, har jag endast uppfyllt min plikt till det yttersta.
Som det icke ingick i min kallelse dem! -- Gån i frid och varen så lyckliga
I förFaren väl! att befordra
Era äregiriga planer, så korsade jag tjänar, sedan I njutit den stulna lyckan i förväg! -- Går in i kyrkan.
Det förstår jag inte!
Ett svagt redskap i För-
O, hvad jag hatar Dig!
Och jag Dig! INGEBORG.
som hade spelet i min hand...
Jag bära ditt halsband, vara din hynda, jag
åt Dig, om icke ditt öde var vordet mitt! -- Vill
Det skötte Du väl!
Jag skulle ha lust att skratta
Du komma med mig nu, så ska jag pina ihjäl dig!
Gif mig Er arm, min fru!
Så, stanna inte, för då kommer antingen pesten eller fångvaktaren.
Känner Kärna!
Det fins att välja på!
I folkungafinkorna?
Håtuna, Nyköping, Stockholms Likbärare in med bårar.
INGEBORG förskräckt.
Hvad skall här ske?
Liken!
Er arm, så börja vi bröllopsfärden!
Det är inte alla lik som lukta Algotson! --
ser sig villrådig omkring.
Här finns ingen utgång annan än vid min arm...
FOLKUNGA-SAGAN. INGEBORG spak.
Och den leder till helvetet! gråter.
Fru Leonora
Filosofie doktor Hans Haxton, 37 år.
Fru Leonora Haxton, hans hustru, 28 år.
Fröken Katrine Haxton, hans syster, 39 år.
Fröken Emilie Haxton, hans styfsyster, 23 år.
Max Bruun, löjtnant vid flottan, 33 år.
Agent Bunsen, 40 år.
Fabrikör Schwarts-Hansen, 55 år.
Fru Kally Schwarts-Hansen, 35 år.
Nielsen, murare.
Anna, jungfru hos Haxtons.
(Handlingen föregår i Köpenhamn hos Haxtons.)
(En stor salong, möblerad med gamla danska empiremöbler, hvaribland en del moderna; familjeporträtt på väggarna och ett par stora taflor.
I fonden två dörrar, en till tamburen och en till Haxtons rum.
Till vänster dörr till matsalen, och till höger (i förgrunden) till fruns kabinett.
Till vänster, närmast förgrunden, en stor, öppen kamin med stolar omkring och till höger soffparti med bord.
Midt i rummet står för tillfället ett mindre dukadt frukostbord.
Klockan är ungefär ett på dagen.)
LEONORA.
(i förmiddagsdräkt sitter vid frukostbordet läsande en tidning.
Hans kommer in från tamburen.
Han går fram och kysser henne flyktigt).
Nå, var det skönt med duschen?
Du kom bra sent hem i natt, Hans.
HANS
(sätter sig ned och breder ut servetten).
De förbannade valmötena – det drar ut på tiden.
(lägger ifrån sig tidningen).
Du ursäktar väl, att vi måste äta här inne i dag.
Kaminen i matsalen ryker in.
Jag har redan skickat bud på mitt allt i alla, gamle Nielsen.
(förströdd, utan att höra på henne).
(ser på honom).
Du hör inte.
Jag kunde lika så gärna tala till väggen.
Och värre blir det väl, när du en gång blir vald.
(vaknar upp).
Men, Leonora!
Tar du dig verkligen den där valhistorien så nära!
Gud skall veta, jag kämpade emot, innan jag lät dem ställa upp mig som kandidat.
Nu tycks du emellertid finna dig i det.
Ja – nu börjar det intressera mig.
Nu vill jag bli vald.
(ironiskt).
För det att du tror ditt parti i dig skall göra en så utmärkt akvisition, inte sant?
Se så, Leonora – du vet ju, jag kan inte hålla tal.
Och jag har inte heller något särskildt, som ligger mig på hjärtat, men jag kan åtminstone rösta på den rätta sidan, och det är det, det kommer an på.
Men uppriktigt sagdt, vore det icke för att vår familj är en af de få verkligt betydande vänsterfamiljerna i landet, med inflytande och förpliktelser, och för det att min gamle far och allesamman där hemma är till den grad intresserade af valet, skulle jag mer än gärna göra dig till viljes, draga mig tillbaka och skänka bort mina chancer till en annan.
Men som det nu är, måste jag kämpa kampen ut.
Noblesse oblige!
För resten kan jag inte förstå, att du så ofta på sista tiden klagar öfver att du är allena.
Max är ju hemkommen, och – som vanligt – är han ju här bittida och sent.
(med armbågarna på bordet och bägge händerna under hakan).
Svartsjuk – käre Hans?
En liten smula?...
Ja – en liten smula.
Vore det mycket underligt, om jag vore det?
(rycker på axlarna).
Jag kan inte döma om det – från din synpunkt!
För resten kan du trösta dig med, att det tydligen är hela världens mening – och förmodligen hans egen också – att Max en gång i tiden skall fria till din syster Emilie.
I brist på bättre!
Men uppriktigt sagdt ...
(reser sig).
Nej, låt nu bli att vara uppriktig.
Det är mer spännande, när jag inte riktigt vet, hvar jag har dig.
(allvarligt).
Du har på sista tiden, Leonora, börjat att tala så, som om – du saknade något.
Förr hade jag en man, som sysselsatte sig med mig – som delade sina intressen med mig, var glad öfver att tala med mig, när helst jag öppnade min mun, red ut med mig om morgonen och pratade med mig om kvällen.
En förtjusande man, som jag knappt minns längre!
Stackars Leonora!
Och nu har du alltså bara Max?
Ja, nu har jag bara Max. Jag har upptäckt, att det icke är nog.
Ändå en tröst! (Allvarligare.)
Men du brukar ju ha många intressen.
Du har ju till exempel ditt umgänge.
Mitt umgänge!
Ja, ditt umgänge.
Du har ju lika trefligt umgänge, som dina bekanta.
Nej, de ha mig – och jag är verkligen trefligare än de andra.
Jag skall säga dig något, ifall du inte redan vet det: det värsta, som finns i fråga om sällskapslif, är att tillhöra en »liten utvald krets».
Det är som att släppas in i ett akvarium, där vattnet aldrig bytes om.
Och det lifsens bröd, man fodras med, är oföränderligt från samma bageri!
Du tycks i alla fall trifvas där rätt bra ...
(tager fram ett kolossalt förgylldt kort bland sina bref och visar honom det öfver bordet.
Med dystert eftertryck):
Hos Schwarts-Hansens!
Hvad skall jag svara de där människorna?
De låta oss ju aldrig vara i fred.
Fru Schwarts-Hansen springer ju här dag ut och dag in och vill, att jag skall introducera henne hos mina bekanta, som rynka på näsan åt mig, för det jag är tvungen att taga emot henne.
(tröstande).
Den bekantskapen är ju öfver med valkampanjen.
(nickar menande).
Det vill säga, att om fjorton dagar har jag en fiende mer på halsen.
Om hon inte redan är det!
Håll nu bara humöret uppe denna korta tid som återstår.
Bara jag kunde finna på något, som roade dig.
Det finns blott två saker, som roa mig.
Att tycka om någon eller något riktigt, och att någon tycker om mig – riktigt.
Någon – Max?
Max är också »någon».
(dröjande, litet forskande).
Men du bryr dig inte om honom?
Nej, tyvärr!
Jag bryr mig inte om honom – på det sättet.
Hvarför »tyvärr»?
Det är ju egentligen rätt väl för oss bägge två, Leonora.
För dig kanske, men inte för mig.
Tänk så roligt för mig, om jag under denna tid hade kunnat förälska mig i Max.
Det hade utvidgat mina inskränkta chancer till behagliga sensationer i betydlig grad.
Nej, jag anser det för en olycka att vara så känslolös.
(bakom hennes stol).
Du är icke känslolös, Leonora.
Du håller ju af mig.
Ja, det gör jag väl.
Men det är för litet.
Du älskar mig kanske en half timme om dagen – högt räknadt.
De öfriga femton och en half timmarna, som en normaldag varar, är det ingen, som ...
Bryr sig om dig?
Jo, men ingen, som jag kan visa, att jag bryr mig om.
Det är kanske dumt, att pojkarna skall vara hos din mor just nu ...
Å, låt dem bara vara i fred på landet, du vet, att de må bäst af luften där, och då måste vi finna oss i det.
De tycka ändå inte, att mamma är rolig längre.
Nej, men jag är snart trettio år.
Det är en kritisk period.
Passa på mig, Hans.
Är det ditt allvar, Leonora?
Nej, jag skämtar naturligtvis bara.
Om du ändå kunde ha något intresse för mitt val, som syster Katrine har.
Men, älskade Hans!
– När har du gått och blifvit så ohyggligt lik andra människor?
Lik andra människor?
Jag vet, att det i din mun är det värsta du kan säga mig.
Men, har du aldrig tänkt dig den möjligheten, att jag kunde vara äregirig?
Nej, – gud ske lof.
Du gör det värre och värre.
Äregirig, det vill säga girig efter lokalt inflytande, efter att blifva föremål för medborgerliga subskriptionsmiddagar, skåltal, deputationer och mottagare af på ett ohyggligt sätt sammanskrapade silfverserviser.
Ett auktoriseradt, folkvaldt orakel, som icke törs öppna sin mun af fruktan att säga för mycket eller för litet.
Hans – käraste Hans!...
Och för det – för en så kallad offentlig position vill du offra din frihet – din frihet att bruka din tid, som du vill, att umgås med hvem du vill, att utveckla, ja, ändra dina meningar, om du så för godt finner, utan att någon har rätt att ställa dig till ansvar för det – kort sagdt, du vill med hull och hår inrangera dig i ett »parti?»
Ja, det har ju några aber med sig, tror du inte jag har tänkt på det?
Men som det moderna parlamentariska lifvet numera har utvecklat sig, måste man för att uppnå några resultat finna sig i att blott manövrera »en masse» – det är ju den enda vägen.
Till subskriptionsmiddagarna!
Å, Leonora – nu tala vi ju allvar!
Jag är verkligen så allvarlig, jag kan vara, Hans.
Jag finner det till den grad heroiskt af dig att göra dig till politisk kanonmat ...
(reser sig, knäpper sin rock med bestämdhet).
Det kan nu icke hjälpas, Leonora.
Jag har tagit förpliktelsen på mig.
Ja, men jag har också ett ord att säga i detta – ty det kommer att leda vårt lif in i en annan strömfåra, och jag är icke den, som lyder parole, om än du kan finna dig i det.
Jag hade icke tänkt så noga öfver det från början, men nu har jag saken klar för mig.
Du ta’r fel, när du säger, jag icke har något »intresse» af ditt val – kanske inte, som du och Katrine mena – men jag har i alla fall det allra största intresse af ditt val: och det är, att det inte går igenom.
Nu vet du mina skäl.
Du, som är så lojal – du vill stå emot din man!
Det är för resten bra sent att börja på att motarbeta det.
(lugnare, i lättare ton).
Nej, tyvärr kan jag inte göra mycket, men jag skall redligt göra, hvad jag kan.
Jag ämnar icke längre vara vänlig mot din professionelle folkuppviglare, inte heller mot den tjocke fabrikören, som har inflytande.
Jag ser inte åt dem mera.
Jag har nedlåtit mig till att dansa med den tjocke på en subskriptionsbal – jag, som aldrig går på sådana tillställningar!
Jag har inviterat hans mer än tvifvelaktiga fru, trots jag mer än misstänker, att hon varit min egen särdeles gode vän Max’, hvad skall jag säga?
... behagliga tidsfördrif.
(ser på uret).
Nej, det är på tiden!
Farväl, min tös, nu går jag.
Vi kan väl få äta klockan fem?
Då hinner jag inte med visiten hos fru Bramsen.
Nå, det kan också vara detsamma!
Hvarför skall vi äta klockan fem?
(litet generad).
Jag har ett möte i afton.
Då äta vi naturligtvis klockan fem!
Ja, farväl ...
(går efter honom till tamburdörren, lägger händerna på hans skuldror och ser på honom).
Kom ihåg, Hans, nu har jag varnat dig: kan jag göra något för att du icke blir vald, så gör jag det.
Var så god, min ängel!
Jag tror inte, du har mycket inflytande i Bröndshöj och Utterslev.
Vi få se!
(Kysser på fingret åt Hans och ropar ut i tamburen):
Anna, duka af bordet.
Och låt mig få de där blommorna, så kan jag ordna dem här inne.
(kommer in med en stor lerskål med drifhusblommor, hvilken hon sätter på bordet.
Därefter plockar hon ihop servisen på sin bricka).
Tycker inte frun, de ha hållit sig riktigt bra?
Klockan var knappt åtta i morse, då löjtnantens upppassare kom med dem.
(förströdd).
Hör på, Anna, Nielsen – där inne?
Han har väl fått sig en kopp kaffe?..
(förnärmad).
Om han har fått kaffe?
Han har druckit ur hela kannan, vi satte in till honom!
Och en half öl.
Sådana gamla ungkarlar, som bara hyr sig ett rum och inte har någon hustru – de äta tio gånger mer än andra.
(afbryter ointresserad).
Fyll vaserna med vatten, Anna.
(Hon ordnar blommorna och gnolar på en visa.
Det ringer i detsamma Anna går.)
(in igen med vaserna, som hon ställer på det nu afdukade bordet).
Det är löjtnanten, frun.
(Går, i det Max Bruun i danska flottans släpuniform kommer in.)
MAX.
(går emot honom med blommor i bägge händerna, räcker honom högra handens lillfinger).
Är det Hans ni söker eller mig?
Naturligtvis er, fru Leonora.
(sätter blommorna i vaserna och anvisar honom plats på andra sidan bordet).
Ni har ett förtjusande sätt att säga sådant där, Max – man tror det.
Det är också i hög grad meningen, att ni skall tro det.
Jag tror det, käraste Max.
Jag tror verkligen, att ni är så kär i mig, som en karl kan bli, när hans förnuft säger honom, att det är fullständigt hopplöst.
Det säger hans förnuft honom aldrig, fru Leonora.
Redan i skolan lärde man honom, att vattendroppen urhålkar klippan, och när han är officer, bör det vara en trosartikel hos honom, att ingen fästning är ointaglig, om den belägras på rätta sättet.
Nå ja – så tro då!
Jag försäkrar er, det är mig icke det ringaste emot.
Ock jag kan gärna säga er, att inuti en fästning sitter där en stackars liten själ, som långleds, och fastän den lilla själen verkligen är en oskyldig och krithvit liten själ, tycker den ändå, det är roligt att se den demoniske belägraren släpa fram batterierna.
Nå – gif eld!
Fästningen är i försvarstillstånd.
Vet ni, att ni talar lättsinnigt?
Det är just det pikanta med mig, säger Hans, att jag inte själf vet om det.
(spatserar upp och ned på golfvet.
Långsamt):
Om jag ändå kunde utfundera något sätt att göra intryck på er!
Ni kunde ju för omväxlings skull en gång försöka att enlevera mig.
Jag tackar er för den vänliga vinken, min nådiga.
Men det vore just likt er att strax slå allarm, det första jag gläntade på fönstret.
Jag tror också, det vore likt mig.
Men det är ledsamt för mig själf ...
Vet ni för resten, hvad som är det mest spännande motivet i hela kärlekssymfonien?
Det är preludierna till att rymma sin väg.
Men efter dessa kommer ett så ohyggligt, högtidligt Niebelungentjut, att den, som har en smula öra, stannar vid preludierna.
Ni har visst mycket – öra?
Det har den bildade kvinnan i allmänhet, lille Max, det lärde jag i skolan.
Och anständigt klavérspel à quatre mains befordrar sedan ens gehör.
Anständigt klavérspel à quatre mains?
– Är det tillåtet att öfversätta det med äktenskapligt samlif?
Alla öfversättningar, till och med de friaste, äro tillåtna.
går litet fram och tillbaka på golfvet med tummarna i armhålen.
Lenora håller ännu på med sina blommor.
Han stannar framför henne och betraktar henne).
Vet ni, hvad jag tror, fru Leonora?
(Leonora skakar på hufvudet utan att se upp.)
Att ni är kär i er egen valkandidat.
(ser upp, och därpå med en stämma, som om en stor sanning plötsligt gick upp för henne).
Vet ni hvad – det tror jag egentligen själf också.
På mitt sätt.
Men orsaken – fru Leonora, orsaken?
Hans är icke ett dugg bättre än jag, och han har till på köpet den dåliga chancen att redan vara er man.
(ser på honom och skrattar).
Men Max!...
»Vet ni, att ni talar lättsinnigt»?
Jo, ni vet det, och det är just det pikanta med er.
(utan att höra på henne, ironiskt):
Jag finner det blott märkvärdigt, att ni så litet tycks intressera er för kandidatens val, när ni intresserar er så mycket för honom själf.
Jag är allt för gammaldags för att intressera mig för politik.
Jag önskar bara ...
Bara?...
(betänker sig litet, slår bort det, och säger i lätt ton):
Jag vill bara resa till Nizza, som jag nu blifvit lofvad i nära två år.
Åka i en blygsam fiacre med blommor efter råd och lägenhet på Promenade des Anglais.
Och vara med om att kasta confetti på ryska furstar – möjligtvis ha den turen att bli presenterad för Milan.
Det är nu mitt ideal af lifvet – i februari.
Ni är lättsinnig.
Säg det inte oftare, söta Max.
Nu vet jag det ju, och så är min charme förbi!
(tager plötsligt hennes hand).
Inte för mig, Leonora.
För mig är ni alltid – medveten eller omedveten – lika förtjusande.
(drager sakta handen till sig).
Ni accentuerar mig för starkt, Max – det är inte artigt.
Ni är nu en af de kvinnor, som nittio män af hundra gå förbi utan att märka – men de öfriga tio ville ge hälften af sitt lif för att äga er.
Å, det är ju en rätt anständig procent.
Jag var så rädd, att ni bara ville ge mig en af de hundrade.
Naturligtvis förutsåg jag, att ni själf ville reservera er platsen, men ändå ...
Men, Leonora, ni vet då, att ni icke är en af de damer, som »slå an»?...
(med händerna för öronen). Å, Max, spara mig – mina stackars illusioner!
Nej, ni kan gärna betänka det, så tar ni kanske nådigare upp den hyllning, som bjudes er.
Ni är otillgänglig, exklusiv i en ohygglig grad, mycket kall mot edra fiender, inte allt för varm mot edra vänner.
Hör nu, Max.
Jag trodde inte, ni kunde göra mig till den grad orätt.
Ni gör mig ju till bara hufvud.
Hufvud och temperament, Leonora.
Hufvud och temperament – de flesta kvinnor ha intetdera.
(bedjande).
Ni tar fel.
Jag har lika mycket hjärta, som andra kvinnor.
Fråga Hans!
Jag tackar för tillåtelsen, fru Leonora.
Men då det är troligt, att en diskussion om ert hjärta mellan er man och mig skulle utveckla sig mindre behagligt, så tror jag hellre, jag afstår.
(som inte tycks ha hört på honom, plötsligt, tvärt):