Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Kongl. Maj:t, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers framställda underdåniga ansökan, genom Dess nådiga förordning af den 20 September 1859, angående utsträckt frihet för bergshandteringen, under uttryckande deraf: ”att de näringar i allmänhet, hvilka afse förädling af mineralrikets alster, numera icke synas böra vara underkgtade särskilda inskränkningar eller andra föreskrifter för rörelsens bedrifvande, än dem sorn gälla för likartade näringar, och lossandet af de från äldre tider ännu bibehållna band å bergshandteringen kan verkställas utan samtidig rubbning uti nu fastställda grunder för dess beskattning”, bestämt, att masugnar, hyttor och andra inrättningar, som afse tillgodogörande eller förädling af mineralrikets alster, skola, i afseende å vilkoren för rörelsens utöfning, hänföras till fabriker; samt då vidare, med anledning af under sistlidna riksdag derom väckt motion, Rikets då församlade Ständer för deras del beslutat, att hammarskatten för hela riket och tackjernslionden för alla hyttor, belägna utom de egentligen tackjernsblåsande bergslagen, skulle upphöra, och Kongl. Maj:*, genom Dess nådiga Förordning af den 14 December 1860, åt detta Ständernas beslu* gifvit
Dess nådiga sanktion, har, såväl hvad anläggning och drifning af verkstäder för tillgodogörande af mineralrikets alster vidkommer, som särskildt hvad angar skatternas utgörande af jernhandteringen, en mera fri och tidsenlig åsigt inom lagstiftningen gjort sig gällande, I betraktande häraf, och med speciel hänsyn tili de skäl, sorn tala för förenklingen af skatternas utgörande af jernhandteringen, och hvilka skäl i motionen d\s. 104 af den 30 November 1859 vid förlidna riksdag blifvit så fullständigt utvecklade, synes det vara alldeles klart, att då beredningen och förädlingen af jern och andra mineralrikets alster blifvit satta i likhet, hvad anläggande och drifning af verkstäder för samma ändamål beträffar, konseqvens och rättvisa fordra, det, äfven likhet härutinnan inräder i fråga om grunderna för beskattningens utgörande.
På grund häraf, och under åberopande af de i ofvannämnde motion förebragte skäl, såsom i de f flesta hänseenden tillämpliga på och talande för framgången af förhandenvarande framställning, samt hvad i öfrigt blifvit i ämnet andraget, tager jag mig friheten att till Rikets Ständer hemställa: det, — i öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid nästlidna riksdag fattade, af Kongl. Maj.-t fastställda beslut, rörande skatteforenklingen å jernhandteringen, — all tionde å tillverkningen af öfriga metaller och andra mineralrikets alster, såsom svafvel, vitriol, rödfärg, m. m., der icke samma tillverkning är i be - Motioner i B or gare-Sundet 1862. JV& 110.
221 sittning af särskilda privilegier, matte afskaffa.» och beskattningen j ställa? påläggas endast i form af bevillning.
Stats-Utskottet anhållea.
Stockholm den 26 November 1862. H. E Falhem. jW 110.
Af Herr BlflllcllC:
Om anslag till lön åt en Intendent för Bilcs-musei pa laiontologiska afdelning och förökande af dess samlingar, m. m.
Det naturhistoriska Riks-Museum, hvars förkofran tid efter annan blifvit befrämjad genom af Rikets Ständer beviljade anslag, liar, under Kongl. Vctenskaps Akademiens Styrelse, utbildat sig till en institution, som pä ett fäderneslandet värdigt sätt omfattar ansenliga, för den allmänna bildningen såväl sorn för vetenskapliga studier värderika samlingar i zoologi, botanik och mineralogi.
Men det gifves en gren af naturhistorisk vetenskap, som inom
Riks-museum ännu icke är särskildt representerad, palaeontologion. läran om de förgångna or ganismerna, det organiska lifvets historia, hvilken i våra dagar i alla civiliserade länder, sysselsätter talrika forskare, och genom de lysande resultater hon vunnit vid geologiens sida, i hög grad ådragit sig alla bildades'uppmärksamhet.
Det har ej utan skäl funnits anmärkningsvärdt, att i Sverige för denna vetenskap ännu ej finnes någon fast plats, och isynnerhet hafva, såväl inom som utom Vetenskaps-akademien, de, som af pligt eller intresse tagit en närmare kännedom om det naturhistoriska Riks-museum, länge insett behofvet af en särskild afdelning derinom för palmontologi, med egen Intendent.
Så länge likväl museets trånga lokal ej engång medgaf att på ett tillfredsställande sätt ordna de afdclningar, som redan funnos, kunde för palssontologien intet annat göras, än att begagna de tillfällen, som erbjödo sig att anskaffa goda samlingar af försteningar, särdeles från Sveriges egna formationer och att tillsvidare förvara dem i förråden.
Tillika utsågs, när planen för nybyggnaden uppgjordes, en passande loka! för paleontolog], jemte förråds- och arbetsrum, och i Vetenskaps-nkademiens bibliothek anskaffades, i den mån tillgångarna det medgåfvo, det vigtigaste af ämnets rika och dyrbara litteratur.
Det Naturhistoriska Riks-museets stat upptager f. n. fem Intendentslöner. deraf två af 4,000 R:dr samt tre af 3,500 R:dr.
Anslagen tili samlingarna äro sa fördelade, att på zoologiens trenne afdclningar komma 6.700 Kalr. på botaniken 2,000, samt på mineralogien 3.600 R:dr. m Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV? lil» På.grund af hvad jag ofvan anfört, och med ledning af dessa uppgifter samt med afseende på kostbarheten af vissa föremål, sorn ej böra saknas i en samling af ifrågavarande slag, får jag härmed föreslå: att Rikets Ständer ville besluta, att till en Intendent för Riks-musei palseontologiska afdelning anslå en ordinarie lön af 3,500 R:dr samt, till förökande af samlingarna, materiel och vetenskapligt biträde, en årlig summa af 3,000 R:dr eller minst 2,500 R:dr.
Det synes så mycket heldre vara lämpligt att nu vidtaga denna åtgärd, som tillfälle äfven erbjuder sig att åt en insigtsfull vetenskapsman, hvars forskningar öfver nordens palseontologi och geologi så inom som utom fäderneslandet njuta ett rättvist anseende, öfverlemna ordnandet och den vetenskapliga vården om den nya musei-afdelningen, som pä samma gång skulle blifva tillökad med dyrbara och omfattande samlingar, hvilka det är bekant, att mer än en utländsk institution sökt att förvärfva, Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles.
^ A. Blanch'. JW III.
Af Herr Blandie?
Om af skaffande af prygelstraff el.
Då jag nu går att för Rikets Ständer framlägga en motion om prygel- och daggstraffens afskaffande inom Svenska krigsmakten till lands och sjös, torde jag något utförligare få motivera densamma, emedan, om å ena sidan, visserligen mänga, kanhända de flesta, anse nämnde straffsätt som en numera obehöflig, barbarisk och upprörande qvarlelva från fordna tider, likväl ännu åtskilliga finnas, som försvara detsamma både som nyttigt och nödvändigt.
Hvarföre finnes prygelstraffet?
Det är nödvändigt för disciplinens uppehållande, svarar man.
Låtom oss då först undersöka: hvad är disciplin?
Disciplinen är den kraft, genom hvilken tusentals menniskor med olika lynnen, böjelser och åsigter sammanhållas till ett helt och verka för ett gemensamt ändamål, samt genom hvilken de aila kunna ledas af denne ende, som kallas öfverbefälhafvare.
Hvarifrån kommer denna krart, huru uppstår den?
Genom den hos alla djupt rotade öfvertygelsen om nödvändigheten af en ovilkorlig och ögonblicklig^ fastän derföre icke tanklös lydnad hos hvar och en i sin grad mot dem, som stå öfver honom, såvida icke allt skall sönderfalla till ett förvirradt kaos. såvida icke neder - Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JW lil* 223 lag och undergång skola blifva det hela» öde, samt död eller fångenskap' den enskiltes lott.
Men om, ä ena sidan, denna öfvertygelse uppstår hos individen lika mycket af omsorg för krigsändamålets uppnående, som af sjelfbevarelsedrift, så måste den, å andra sidan, äfven grunda sig på ett fullkomligt förtroende till förmans förmåga, att rätt kunna leda, samt pä aktning för hans öfverlägsna vetande och moraliska karakter, hvarigenom allenast den hängifvenhet kan alstras, sorn måste träda i stället för den egna öfvertygelsen i alla de fall, då man ej förstår eller rent af betviflar rigtigheten af gifna befallningar.
Soldaten känner i fält ett naturligt behof att följa och lyda sitt befäl, emedan han inser, att derpå både framgången och hans egen välfärd i främsta rummet bero.
Men saknar han det nödvändiga förtroendet för befälet, då skola inga våldsåtgärder i verlden förmå honom lyda, utan han följer af sjelfbevarelsedrift i mer eller mindre mån sin egen vilja.
Disciplinen hvilar således ytterst på rent moralisk grund, på förtroende, aktining och tillgifvenhet.
Der denna grund saknas, der finnes ingen verklig disciplin.
Nu frågas: är det möjligt, att en sådan disciplin,kan skapas och bibehållas hos myndige män genom prygel, genom kroppsaga?
Ar det möjligt, att soldaten kan hysa nämnda känslor för personer, hvilka när som helst kunna ådöma honom en skymflig och vanärandc bestraffning?
Jag vågar tro, att ingen skall kunna besvara denna fråga med annat än ett bestämdt nej.
Straff mäste, tyvärr, finnas inom krigsmakten, och stränga straff.
Men de få ej vara af sådan beskaffenhet, att de borttaga sjelfkänslan.
Ty saknas denna egenskap, sä försvinner sjelftilliten, utan hvilken en duglig soldat ej kan tänkas.
Men prygelstraffet måste ovilkorligen förqväfva hvarje känsla af eget menniskovärde samt i stället framkalla feghet, dolskhet och liknöjdhet för heder och ära, de förnämsta driffjedrarne till bragder och bedrifter.
Prygelstraffet har också aldrig utvecklat sig i krig, utan blott under fred, der en mängd småaktiga tjensteförhållanden träda i stället för striderna, mödorna och ansträngningarne samt för åsynen af döden i tusende olika skepnader.
Genom fruktan för kroppsaga kan v serligen ett slags sken-disciplin uppkomma och med hvilken man kan hjelpa sig fram under fred.
Men denna disciplin duger ej i krig, der endast soldatens förtroende till befälets skicklighet och till sitt eget mod samt den deraf uppkommande säkerheten och kraften i handlingen bereda framgången.
Fordom åsyftades med de flesta straff blott hämd och vedergällning för anstiftadt ondt, och denna vedergällning utöfvades genom att tillfoga delinqventen kroppslig smärta, kroppsligt obehag, såsom tortyr, gatlopp, spö, svält, köld och osnygghet i dåliga fängelser; derjemte låg äfven i de flesta straff skymf och vanära, hvarigenom vägen till förbättring afskars.
Enligt sednare tiders upplystare åsigter har man betydligt mildrat det kroppsliga obehaget samt i stället satt det moraliska, som uppstår genom en längre förlust af friheten eller af det för hvarje individ nödvändiga umgänget med medmenniskor.
Dessutom har man borttagit skymfen, hvarigenom förbättring blifvit möjlig.
De flesta straff, der icke med obehaget äfven förbättring åsyftas, anses icke öfverensstämmande med vår tids framåtskridande civilisation.
Det säkra är emellertid att prygelstraffet, långt ifrån att förbättra, tvärtemot försämrar, och detta i främsta rummet delinqvinten.
Han kan aldrig undgå att deruti finna mera hämd än rättelse.
Den inför kamraterna tillfogade skymfen tännes bittert.
Mot befälet, som ofta lättsinnigt och hjertlöst tillämpar straffet, 224 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JVs' lil. appstår hat, Mången nykter och ordentlig karl har af grämelse öfver detsamma blifvit drinkare, ja till och med beröfvat sig lifvet, hvarpå man har icke få exempel.
Den beständiga möjligheten, att när som helst för en ringq, ofta obetydlig förseelse underkastas ett smärtsamt och vanärande straff, borttager den för hvarje krigare så nödvändiga hederskänslan samt väcker vildsinthet och hämdlystnad.
Mången dånar första gången vid åsynen af delinqventens sprittningar och vid åhörandet af hans genomträngande skri.
De äldre, vid det bedröfliga skådespelet mera vanda kamraterna göra spe af honom.
Ilan försöker nästa gång dölja sin alsky och fasa; han lyckas och har härigenom förqväft mången ädel känsla i sitt hjerta.
Slutligen blir han likgiltig, hans sinne hårdnar, medlidandet försvinnner.
Ilan begabbar i sin ordning andra, blir sjelf känslolös för mildare rättelser samt slutligen mogen för ett straff, hvars blotta åsyn första gängen kom honom att darra.
Prygelstraffet verkar försämrande på befälet, sorn anbefaller detsamma eller öfvervakar dess utförande.
Det sednare öfverlemnas vanligtvis åt någon bland de yngre offieerarne, hvilken är tvungen att bibehålla en lugn och sträng uppsyn, huru mycket hans inre än må uppröras, hvarigenom han för manskapet mäste framstå som en känslolös tyrann och sjelf slutligen förhårdnar.
Mer än väl känna äfven de liesta, att straffet hos soldaterna borttager det förtroende, och den tillgifvenhet, som äro nödvändiga för den verkliga disciplinen, samt i dess ställe, såsom den förnämsta driffjedern för lydnaden, sätter fruktan för en ur deras synpunkt nyckfull och oåtkomlig domare.
Härigenom vänjer sig befälet vid ett redigt missförtroende mot manskapet, som ofta föranleder nya bestraffningar.
Långt ifrån att således befästa det band af vänskap och förtroende emellan förmän och underhafvande, sorn är nödvändigt för den sanna disciplinen, för den enda, som duger i krig, verkar prygelstraffet i stället ömsesidigt försämrande samt åstadkommer en klyfta, hvilken alltid blir svår att fylla.
Med säkerhet kan man antaga, att det regemente, der prygelstraffet under fred mest florerar, i krig är det sämst disciplinerade, liksom att den armé, hvilken styres genom fruktan för kroppsstraff, aldrig kan utföra sådana bragder som den, der hederskänslan och det ömsesidiga förtroendet upphålla disciplinen.
Exemplet ligger nära vid handen i förhållandet mellan de Österrikiska och Franska arméerna under det sednaste kriget i Italien.
Prygelstraffet är på samma gäng sin egen orsak och sin egen verkan.
Det försämrar, förfäar och förvildar sinnena, så att det, sä länge det finnes, måste synas oumbärligt för disciplinens upprätthållande.
Men tag bort det. och man skall snart linna, att dess nödvändighet bortfaller.
Sinnena bli mildare, iätthandterligare samt låta sig leda och rätta genom mildare straff.
Majit har äfven i sin förordning, angående förmanskap och extrajudiciel bestraffningsrätt inom armén, gifven Stockholms slott den 29 Mars 1859, anlydt och medgifvit användandet af åtskilliga mildare straff.
Der förekommer § 15 först för lättare förseelser varning, meddelad af befälhafvaren, antingen enskildt elier i närvaro af några utaf den felandes förmän eller kamrater, samt vägran af tjenstledighet.
Vidare a) exercis, vaktgöring och handräckning utom vanlig ordning; b) förrättande af besvärligare eller sä kallade släparbeten, hvilka för krigsmaktens behof kunna förefalla; c) inskränkning i friheten att å eljest tillåten tid vistas utom kassern, läger eller qvarter; d) innehållning af bränvinsportion.
Man skulle härtill kunna Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\G lil.' 225 kunna lägga åtskilliga andra, mildare straff, hvilka, utan att, vara vanärande eller menliga för helsan, likväl kunde medföra ganska betydligt obehag för den felande.
Härefter komma, såsom straff för svårare förbrytelser: första graden: vak!- arrest under högst 6 dagar; andra graden : mörk arrest eller arrest vid vatten och bröd, likaledes under högst 6 dagar: tredje graden: mörk arrest eller arrest vid vatten och bröd under minst 7 och högst 10 dagar; samt först i fjerde graden, och sedan den tredje föregått (S 37) från 25 till och med högst 40 prygel eller (lagg.
Enligt regeln kan fjerde gradens straff blott tilldömas af regements- eller korpschef, samt af öfrige regements-officerare blott då de äro detacherade (§§ 23 och 24).
Likväl kringgås detta stadgande i icke obetydlig män genom den i § 26 gifna något godtyckliga föreskriften, att äfven officerare af lägre grad samt underofficerare, medan de äro detacherade, så framt den högre befälhafvare, som strafträttighet öfver afdelningen egentligen tillkommer, åt dem uttryckligen uppdragit större straffrätt, må kunna ålägga svåraste gradens^straff.
Jemföres härmed det i § 10 förekommande, likaledes ganska godtyckliga stadgandet, att om hinder möter för verkställighet af arreststraff, och det för ordningens och krigstuktens vidmagthållande är af nöden, att bestraffningen ej uppskjutes, tilldess^hindretfkan undanrödjas, — hvem som skall bedöma detta, finnes ej antydt — den felande må åläggas i stället för de frenne första gradernas bestraffning, motsvarande högst 5, 15 eller 25 prygel eller dagg, — sä finner man att ännu ettfganska vidsträckt^utrymme för det vanärande straffets extradjudiciella ådömande är bibehållet.
Slutligen qvarstår detsamma till hela sin vidd i alla de mål, som af krigsrätt skola afgöras.
Nu frågas emellertid, om icke den individ med fullt skäl må kunna anses oduglig för krigstjensten, som ej låter rätta sig genom det flera gånger upprepade användandet af de lättare straffen, jemte de frenne första graderna af svårare straff, hvilka ytterligare kunna skärpas vid sådana mål, som af krigsrätt skola afdömas och hvartill man äfven borde kunna lägga en längre eller kortare tids hållande till straffarbete vid kronoarbetskorpsen?
Hvarföre dä icke skilja honom frän yrket eller om ännu någon större del af hans kapitulationstid återstår, låta honom aftjena den sednare vid kronoarbetskorpsen?
Hvartill gagnar det att medelst demoraliserande straff under fanorna qvarhålla en person, som blott kan göra föga nytta, men i alla händelser mycken skada genom sitt dåliga exempel?
Detta får nästan utseende af ett slags hämnd från Statens sida på individen för hans oförmåga att blifva god soldat.
Må de, som äro odugliga, för krigareyrket, från detsamma aflägsnas; detta är allt hvad Staten, hvad def allmänna bästa kan fordra.
Jag skall straxt visa orimligheten och skadligheten af prygelstraffets qvarstående för beväringen.
Den äsigten, att det skulle vara nödvändigt för disciplinens upprätthållande inom indelta armén, torde numera äfven bland militären hafva få förs varare; den i allmänhet ordentlige, gudfruktige och af sträng pligtkänsla genomträngde indelte soldaten, sjelf ofta make och far, behölver ej, liksom en okynnig pojke genom fruktan för käppen hällas till uppfyllandet af sina skyldigheter.
Inom mänga, indelta regementen har äfven på flera år ingen prygelbestraffning egt rum.
Det vore således egentligen för den värfvade krigsmagten, som prygelstraffet skulle vara nödvändigt, och detta tröttna ej dess försvarare vid att oupphörligt upprepa.
Låtom oss nu antaga, att beväringen räknar 100,000 man och samtliga stående korpser till lands och sjös 40,000 man, af hvilka sednare högst 7,000 äro värfvade, så finna vi att för denna ringa procent, som blott utgör en nittondedel af hela krigsmagten, prygelstraffet skulle bibehållas.
Men äfven inom denna nittondedel Bih. till B.
Prot. 1862 och 1863. 11 Sami. 3 A/d. 29' 226 Motioner i B or gare-Ståndet 1862. J\@ lil. är det naturligtvis blott ett ringa antal individer, som icke anses kunna ledas medelst mildare behandling.
Nu vill jag (Väga: finnes den allägsnaste rimlighet att för dessa få dåliga subjekfers skull inom krigsinagten bibehålla ett förnedrande straff, sorn, utan att medföra den åsyftade verkan, den sanna disciplinens upprätthållande, likväl är så vanarande för liela nationen?
Prygelstraffet är en qvarlefva från de tider, då de flesta arméer uppsattes och flottor bemannades medelst värfning, hvarvid lockning, tubbnin», berusning och falska förespeglingar spelade en stor roll, eller rentaf medelst våldsam press ing.
Dessa sålunda på mer eller mindre godtyckligt sätt sammanförda individer, ofta samhällets drägg, vilda sällar, hoprafsade från alla möjliga håll och utan ringaste moraliska lyftning, måste medelst en ögonblickligt verkande, på kroppslig misshandling grundadt straff-system göras användbara för krigstjensten och lydiga under disciplinens lagar.
I Holländska och Engelska marinerna utvecklade sig detta system först till sjös samt öfvergick sedan till andra nationer.
I Preussen nådde det sin högsta fulländning under Fredrik Wilhelm I och hans son Fredrik den store, hvarifrån det genom efterapning sedan öfvergick till åtskilliga andra arméer, emedan man i detsamma trodde sig se ett arcanum för de segrar, den sednare genom sitt snille hade tillkämpat sig.
Detta system, nyttigt och användbart, så länge landets krigsmagt sålunda uppsattes och så länge de i allmänna lagarne föreskrifna straffen voro
,af enahanda natur, mäste naturligtvis försvinna öfverallt, der landets söner af alla klasser frivilligt trädde under länorna, och såsom konskriberade beväringar eller guerillaskaror stridde för fosterjordens oberoende.
I Frankrike upphäfdes prygel-straffet genom revolutionen, i Preussen genom frihetskriget 1813; dessa länders exempel följdes efter hand af en mängd andra; för närvarande qvarstår det, för mig veterlig!, blott i Ryssland, der armén rekryteras genom tvungen utskrifning, i österrike, der lederna Jfyllas genom tvungen konskription, och i England, der värfning ännu eger rum, samt dessutom i några få mindre stater.
Bland dessa sednare måste jag, tyvärr, äfven finna Sverige, och detta fastän bevärings-inrättningen hos oss existerat i ett halft århundrade, Prygelstraffets qvarstående är äfven utan tvifvel en af de förnämsta orsakerna, hvarföre nämnda, med våra nationella förhållanden så öfverensstämmande och för värt försvar så nödvändiga institution ännu pä långt när icke erhållit den behölliga utvecklingen, ja fortfarande af allmogen betraktas med en sådan ovilja, att Bonde-Ståndet vid flera tillfällen försökt afskudda sig den för hvarje medborgare vigtiga och heliga pligten att med egen person försvara fosterjorden.
Och likväl finnes intet folk i verlden, sorn i ari' frän lädren har en sä naturlig böjelse och fallenhet för krigareyrket som det Svenska.
Den lätthet och hastighet, med hvilken landets ynglingar bildas till ganska hjelpliga rekryter och läras uppfatta disciplinens fordringar, är lika känd sorn förvånansvärd samt har ofta väckt utländningeus beundran.
Utom denna naturliga fallenhet skulle äfven hela vår krigs-organisation, med dess i förhållande till andra länders sä ytterligt korta öfningsmöten, vara ett oting.
Och likväl är bevärings-inrättningen icke populär, eller kan någonsin blifva dot, så länge man genom prygelstraffets bibehållande systematiskt motarbetar den medfödda hågen lör krigareyrket.
Med rätta säger bonden: ”jag sänder ruin son till öfning,smötena att såsom fri man lära sig försvara sitt fädernesland, men ej pä vilkor att han under tiden skall underkastas, möjligheten af att undergå ett vanärande straff, hvarifrån numera de värsta brottslingar äro befriade.”
Han ansträn - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 111 - 227 ger sig ofta öfver liöfvan för att friköpa sonen från en förpligtelse, hvilken han annars i,/le flesta fall säkerligen med nöje skulle se honom utöfva.
Afven de högre folkklasserna göra af samma skäl allt för att undandraga sig bevärings-skyldigheten, hvilken härigenom får utseende af en börda, som blott linnes till för den mindre bemedlade delen af nationen.
Huru kan man under sådana förhållanden någonsin hoppas, att bevärings-inrättningen hos oss skall erhålla sin behöriga utvecklingen?
Såsom en besynnerlig orimlighet och som en skriande inkonsequens måste slutligen alltid det förhållandet qvarstå, att, då tjufvar, skälmar och brottslingar numera äro befriade från kroppsstraff, då husagan är afskaffad, ja, sjelfva djuren genom lag äro skyddade för misshandling, prygelstraffef likväl dagligen k an utöfvas icke allenast mot dem, som valt krigareståndet till yrke, utan äfven mot landets hela manliga befolkning under en tid af 5 år.
Blott i dessa fä ord, blott i denna ernla omständighet ligger, enligt min åsigt, ett så kraftigt stöd för prygelstraffets afsk a ilan de, att detta ensamt vore tillräckligt, äfven om inga andra lika vigtiga och af mig nu anförda skäl funnes vid handen.