Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan Kommitté förordnades ock år 1811, och uti underdånigt betänkande hemställde Kommitterade, om ej flere af gällande straffarter, synnerligast spö och ris, borde såsom ändamålsvidriga försvinna och kroppsstraffen i allmänhet utbytas emot fängelse, arbets- och korrektions-straff, hvilka voro använda hos Europas mest upplysta folk.
Detta förslag godkändes af Kongl. Majit och hlef af Honom öfverlemnadt till Rikets år 1815 församlade Ständer, hvilka förklarade, ”att rättsläran och en vis lagstiftnings grunder till alla delar talade för förslagets antagande, samt att Rikets Ständer derföre lemnade Kommittéen öppet, att efter en sådan plan föreslå så beskaffade bestraffningar, som instämde med tidens hyfsning och som, skiljda från förra tiders barbari, voro afpassade efter en bättre hildning, till upplysning och känsla hos hvarje individ af dess eget värde.”
Detta förklarande af folkets representanter var ett nytt uppslag i vår kriminallagstiftnings historia.
Lag-Kommittéen fortsatte sina arbeten på do sålunda gillade grunder.
Det var vid denna tid, som det så kallade penitentiär- eller förbättrings-systemet sökte göra sig allt mer gällande.
Som bekant är sönderfaller Bih. till R.
Prot. 1852 1860. 7 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. detta system i två underafdelningar, det äldre eller Auburnska, så benämndt efter straffanstalten vid Auburn i Nordamerikanska Staten Newyork, oell det yngre eller 1’hiladelphieka, som fått sitt namn efter straffanstalten i Philadelphia.
Det föria fordrade såsom hufvudvilkor dels fångarnes inneslutande hvar i sin cell nattetid, dels ock sträng tystnad under gemensamt arbete om dagen.
Det sednare åter, hvilket icke räknar sin ålder längre tillbaka än från slutet af år 1829, hvilade på principen af fångarnes fullständiga afskiljande från hvarandra både dag och natt.
Af dessa systemer var endast det Auburnska mer allmänt kändt, då Lagkommittéens arbete fortgick, och på detta var ock bygdt det förslag till kriminallag, sorn, under benämning af Straff-Balk, Lag-kommittéen år 1832 från trycket utgaf och som, efter ytterligare undergången revision af samma Kommitté, ånyo allmängjordes år 1839.
I detta förslag voro endast fyra straffarter upptagna, nemligen enkelt dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter.
Förslaget granskades sistnämnde år af Högsta Domstolen, som, jemte framställande af åtskilliga detaljanmärkningar, derjemte hemställde att det under tiden mer utbredda och bepröfvade Philadelphia-systemet måtte, i stället för det Auburnska, läggas till grund för en blifvande ny strafflag.
Emellertid blef Lag-kommittéens arbete ganska snart af praktisk betydelse för lagstiftningen, då, i följd af Rikets Ständers beslut och Konungens sanktion, särskilda författningar, utgifne den 10 Juni 1841, dels afskaffade alla qvalificerade dödsstraff, dels förbjöd att, i brist af tillgång hos sakfälld person till böter, dessa finge förvandlas till spö- eller ris-straff, dels ock i vissa andra fall inskränkte användandet af sistnämnde straffarter.
Rikets Ständer hemställde ock vid Riksmötet 1840—1841, under förmälan, att ”hela landet fästade den högsta vigt vid frågan om ett förbättradt lagverk, särdeles i afseende på brottmåls-lagstiftningen, der behofvet deraf blefve med hvarje dag mera bjudande,” det Kongl. Majk måtte, innan Lag-kommittéens förslag till slutlig pröfning förekom, förordna en Beredning att ytterligare öfverse och jemka förslaget.
En . sådan Beredning blef ock tillsatt och afgaf år 1844 ett förslag till strafflag upptagande endast tre straffarter, nemligen döds-straff, fängelse, antingen i gemensamt ruin eller i enrum, och böter.
Detta förslag, som sålunda icke var uteslutande bygdt hvarken på det ena eller andra af förutnämnda straffsystemer, blef, efter åtskilliga smärre af Kongl.
Majk deri beslutade afvikelser, genom Kongl.
Proposition framlagdt för Rikets Htänder vid riksmötet 1844—1845.
För första gången på mer än hundrade år hade alltså representationen sig förelagdt ett lagförslag af den vigt och omfattning som det förenämnda.
Men huru stort förtroendet än var till de män, som under en följd af år nedlagt sina krafter på fullbordandet af det nya lagverket, var dock representationen icke böjd att på grund af en blind auktoritetstro obetingadt antaga detsamma.
Deri ville sjelf pröfva hvad don skulle stadfästa såsom lag.
Man måste högakta ett sjelfständigt folk för denna ömtålighet om sin lagstiftningsrätt.
Man bör besinna att hvarje lag, för att blifva lefvande, måste äfven i principernas tillämpning vara ett uttryck af folkets egna tänkesätt och icke endast af dess rättslärdås.
Men härtill kom jemväl en annan omständighet, Den föreslagna strafflagen var nemligen bygd på så godt som alldeles nya principer saint till form och uppställning högst väsentligen olika den gällande.
Bland dessa principer var icke allenast sjelfva straffsystemet nytt: många andra grundsatser voro det äfven och deribland det så kallade latitud-systemet, hvilket innebär rätt för domaren att inom vissa af lagen bestämda gränser, ett maximum och ett minimum, bestämma straffet efter de mil - La,;/- Utskottet#
Betänkande N:o 20.
19 drande eller försvårande omständigheterna vid brottet.
Denna princip, hvilken endast såsom undantag framskymtar i 1731 års lag', var här regel, —- och såsom sådan kunde den icke undgå att väcka tvekan.
Dessa godkändes väl af Rikets Ständer, men tiden medgaf då icke en vidare pröfning af förslaget.
I nämnde godkännande fann Kongl. Majit likväl anledning att för 1818 års
Ständer ånyo framlägga lagförslaget.
Men från godkännandet af en princip till medgifvande! af dess tillämpning är vägen stundom lång, hvarpå exempel äfven torde finnas i andra grenar af lagstiftningen.
Lag-Utskottet ansåg sig ej heller kunna tillstyrka förslagets antagande oförändradt, utan uppgjorde ett nytt, visserligen i mycket öfverenstämmande med det förra, men likväl i åtskilligt väsentligen af vikande derifrån.
Största afvikclsen ägde rum i afseende å straffarten fängelse.
Utskottet sökte nemligen i detta frihets-stralf inlägga olika karakterer och indelade sålunda frihetsstraffet i straffarbete och fängelse samt detta sistnämnda i två underafdelningar, enkelt fängelse och fängelse vid vatten och bröd.
Två Riksstånd medhunno nemligen icke granskningen, och de öfriga två afslogo begge förslagen, likväl med erkännande af det trängande behofvet af brottmålslagens förbättring och med uttryckande af den åsigt att början lämpligast kunde ske med lagstiftningen om stöld och rån samt bedrägeri och förfalskning, äfvensom, och förnämligast, med ordnande af straffsystemet, i synnerhet hvad anginge frihets-straffen.
Denna utgång innebar en tillräcklig antydan om den enda väg, som kunde beträdas för att nå det af alla efterlängtade målet.
Den innebar, att, — med afseende å våra representativa former, med bevarande af representationens sjelfetändiga pröfningsrätt i lagstiftningsfrågor och med nödvändigheten att höra icke allenast teoriens, utan äfven erfarenhetens säkrare vittnesbörd om det nya, som skulle antagas, — ingen annan väg var möjlig än den partiela lagförbättringens.
Denna åsigt stadgade sig ock alltmer, ehuru det var naturligt att mången skulle tycka, det den högt påkallade lagreformen icke gick tillräckligt fort.
Korn så 1853 års riksmöte, och med detta ingick ett nytt skifte i vår kriminal-lagstiftnings häfder.
Enskilde motionärer väckte väl då förslag om antagande af hela den utaf LagBeredningen utarbetade strafflag; men varnadt af erfarenheten från föregående riksmöten, ansåg sig Lag-Utskottet icke böra äfventyra ett lagstiftningsförsök i sådan omfattning.
I stället företog sig Utskottet, i enlighet med jemväl gjordt yrkande, att utarbeta förslag till författning om ansvar för stöld och snatteri samt rån, dervid Utskottet väl egde ledning af Lag-beredningens förslag men ej kunde uteslutande bygga derpå.
Ty vid denna partiela lagförbättriug kunde, såsom Utskottet ock anmärkte, icke blifva fråga om uteslutände antagande af ett nytt straffsystem, utan endast om öfvergång från ett system till ett annat.
Emellertid var genom Utskottets förslag en vidt utsträckt tillämpning gifven åt fri hets-straffet, under benämning af straffarbete, äfvensom latitudsystemet antaget; hvarjemte
Utskottet föreslog upphälvando helt och hållet af spö- och ris-straffen samt af kyrkoplikten.
Samtliga dessa förslag blefvo af Rikets Ständer, ehuru efter någon modifikation i fråga om lagen för stöld och rån, antagna och derefter af' Kongl.
Majk under den 4 Maj 1855 sanktionerade.
Detta var den vigtigaste förändring i afseende å vår kriminal-lagstiftning, som egt rum sedan 1779, och innebar en kraftig väckelse till lagreformens ytterligare fortskyndande på den beträdda banan.
De rent affiiktiva kroppsstraffen voro 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. afskaffade, frihets-straffet antaget såsom regel och det så mycket fruktade latitudssystemet äfvenledes såsom regel införd t i lagstiftningen.
Alla dessa genomgripande förändringar visade sig ock i tillämpningen gagneliga, och detta gaf Kongl. Majit anledning att låta utarbeta och vid sednaste riksmöte för Rikets Ständer framlägga förslag till en ytterligare partiel reform, nemligen i afseende å lagstiftningen om bedrägeri och förfalskning.
Med någon förändring blef äfven detta förslag af Rikets Ständer antaget och promulgerades såsom lag den 7 September 1858.
Denna författning är visserligen byggd på hufvudsakligen enahanda principer i fråga om straffsystemet som den förutnämnda; men den uppmärksamme granskaren märker dock lätt hurusom, genom 1858 års författning, mer stadga blifvit gifven åt karaktererna af frihets-straffet, hvilket derigenom blifvit indeladt i straffarbete och fängelse, hvarjemte fängelse vid vatten och bröd icke förekommer såsom sjelfständigt straff, utan endast såsom för va n d 1 i ngsstr aff, i brist af tillgång till böter.
Latitudsystemet är ock genom samma författning ytterligare bekräftadt.
På de sålunda stadgade grunder i fråga om straffsystemet och straffets afmätande efter särskilda omständigheter vid brottet, är äfven bygdt det förslag till ”Förordning angående mord, dråp och annan misshandel”, som blifvit nu församlade Ständer förelagdt och som bildar tredje flocken af de större particla reformer i kriminal-lagstiftningen, hvilka underställts representationens pröfning.
Skulle, hvad dock Utskottet icke vill förmoda, fråga uppstå om förkastande af detta förslag på den grund, att den lagförbättring, det afser, endast är partiel, föranlåtes Utskottet erinra, att förutom det att denna förbättringsmetod redan år vid särskilda tillfällen af Rikets Ständer godkänd, härvid jemväl förekommer dels att, såsom nedan närmare skall angifvas, en förändring i lagstiftningen om ansvar för O ' ö O O våld å person är af trängande behof påkallad och icke utan våda kan uppskjutas, dels ock att Utskottet icke eger någon grundlagsenlig anledning att förelägga Rikets Ständer en helt ny kriminallag, hvars utarbetande Utskottets tid i allt fall säkerligen icke medgåfve.
Af Regeringen hade det måhända ock varit mindre välbetänkt, att vid detta riksmöte ånyo förelägga Rikets Ständer det redan förut tvenne gånger framlagda lagförslaget.
Detta förutsätter nemligen uppbäfvande af vissa ännu qA7arstående straffarter, om hvilkas lämplighet eller olämplighet det icke kan antagas att representationens åsigter ännu blifvit stadgade.
Sådant är isynnerhet förhållandet med landsförvisnings-straffet, hvars borttagande Rikets sednast församlade Ständer icke medgåfvo, oaktadt Kongl.
Majrts derom gjorda framställning.
Ensamt detta förhållande — mångå andra omständigheter att förtiga — synes hafva varit ett fullgiltigt skäl för Konungen att för närvarande icke ifrågasätta straff lagsreformens genomförande i hela dess vidd.
Mot nu ifrågasatta partiela förbättring hafva väl, vid granskning inom Högsta
Domstolen af förslaget, tvenne af nämnde
Domstols ledamöter yttrat betänkligheter; och att den partiela förbättringsmetoden måste, liksom hvarje annan, medföra sina svårigheter, är redan af Utskottet medgifvet.
Men ingalunda kan Utskottet inse, att antagande af en särskild författning om ansvar för dråp och annan misshandel skulle medföra större olägenheter än de redan utfärdade särskilda författningarne om stöld och rån samt bedrägeri och förfalskning, hvilka, så vidt Utskottet kunnat inhämta, icke åstadkommit någon ”oreda i lagskipningen” eller minskat ”domarens anseende” och ”aktningen för lag”, — en åsigt, som äfven bekräftas deraf, att de öfrige fern ledamöter af Högsta
Domstolen, som i granskningen af lagförslaget deltagit, icke gjort någon anmärkning i anförde syftning.
Minst kan Utskottet beklaga saknaden af de allmänna bestämmelser och reglor angående vissa omständigheters indy - Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. 21 tande på strafftillämpningen, sorn blifvit i Lag-beredningens förslag intagna.
De flesta af dessa satser äro nemligen af beskaffenhet att falla inom doktrinens område, och kunna således icke upptagas i positiv lag utan våda att stänga de friare vyer, som rättsvetenskapen allt mer bör öppna för domaren.
Stelnade i lagen, blifva de förvillande, bortblåsa ur domarens sinne hvarje fläkt af vetenskaplig anda — och i stället för jurisprudensen inträder då den blinda bokstafstolkningen.
Denna betänklighet i afseende å Lag-beredningens förslag autyddes ock af 1848 års Lag-Utskott; och vårt grannrike Norges yppersta rättslärda beklaga högt den missriktning i lagskipningen, hvartill dylika satsers införande i den Norska kriminallagen gifvit anledning.
Det är ofvan anmärkt att en förändrad lagstiftning angående ansvar för våld å person år af trängande behof påkallad.
Ingen del af vår gällande lagstiftning bär kanske tydligare än denna dragen af en förfluten tid.
Å ena sidan en öfverdrifven stränghet, å den andra cn lika vådlig slapphet.
Den gamla regeln ”lif för lif” är med den strängaste konseqvens tillämpad på samma gång som de flesta andra slag af förgripelser' mot person, äfven de, som medföra de svåraste lyten, kunna försonas med penningeböter, de der genom penningevärdets fall blifvit än obetydligare än ursprungligen var afsedt, I sistnämnde hänseende kan man ej heller undgå att anmärka den skärande inkonseqvens, som uppkommit genom den af sednast församlade Ständer beslutade och af Konungen utfärdade författning angående misshandling af djur, enligt hvilken grymhet i behandling af kreatur blifver i dc flesta fäll strängare bestraffad än enahanda behandling af personer.
Men om vår tids förändrade åskådningssätt, våra mildrade seder, vår aktning för menniskorått och personlighetens helgd, högt påkalla skärpta ansvarsbestämmelser för äfven ringare misshandel å person, så att den förolämpade, viss att lagen lemnar honom fullständig upprättelse, må betagas lockelsen till sjelfhäinnd, så fordra dessa samma omständigheter lika oeftergifligt, att ur lagen, detta uttryck af folkets tänkesätt, bortrensas den mängd af dödsstraff, som längesedan förlorat sin rot i den allmänna meningen.
Det är allmänt kändt, hvilken för lagarnes anseende högst betänklig utsträckning
Konungen på sednare tider måst gifva åt sin benådningsrätt, — och då frågan härom är af ett särdeles vigtigt inflytande på bedömande af förevarande lagförslag, är det nödigt att ega en klar uppfattning af denna rätts betydelse och do grunder, på hvilka don hvilar.
I ett konstitutionelt samhälle kan utöfvandet af regentens rätt att benåda ingalunda få vara beroende af personlig gunst eller af godtycke.
Den ställer icke regenten öfver lagen; ty lagen, såsom det högsta i samhället, står öfver regenten sjelf.
Den är icke ens ett nödvändigt attribut till Majestätet; ty dess helgd vore lika stor, benådningsrätten förutan.
Men denna rätt är ett lefvande supplement till lagen: dess utöfning mäste vara ett uttryck af lagstiftarens innersta tanke, den han ej förmått i den skrifna lagen uttala.
Kundo nemligen lagstiftaren, då lian uppställer det abstrakta f lagbudet, förutse alla skiftningarna af de konkreta fall, som derunder skola hänföras, — kunde han på förhand beräkna alla möjliga omständigheter, hvarunder ett brott kan begås, alla driffjedrar, som kunna leda dertill, alla nyanseringar i förhållandet mellan förbrytaren och den förorättade, — 22 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. och kunde han uttrycka allt detta i ett språk, som ej vöre underkastadt misstydning, — då vore all benådning öfverflödig och regenten horde ej tilläggas denna rätt, sorn snarare är att anse för en pligt och, för cn samvetsgrann monark, en af de tyngsta.
Men någon sådan lagstiftare har ännu icke uppstått och skall säkerligen aldrig framträda, — och derföre har man åt samhällets högsta myndighet uppdragit denna magt att tolka lagstiftarens innersta tanke.
Nåd är således icke gunst, än mindre ett personligt ynnestbevis af regenten: det är den högsta rätt, som i samhället kan erhållas.
Det är en yttring af. lagens samvete, klappande i regentens harm.
Men ingalunda innebär benådningsrätten makt att stifta cn lag in casu, med principer främmande för gällande lagstiftning.
Den afser icke att göra en dålig lag utkärdelig: den afser att fullkomna cn god.
Att denna uppfattning af nåderätten äfven är enlig med andan af hela vårt samhällsskick, lärer icke kunna bestridas.
Den ligger ock till en del uttryckt i Grundlagens bud, att öfver alla nåde-ansökningar skall ”Högsta Domstolen höras och Konungen sina beslut uti Stats-Rådet fatta.”
Men ju heligare en rättighet är, desto större blifva vådorna af dess missbruk.
Och ringa är i sanning icke faran af cn missbrukad benådningsrätt.
Utsträckt öfverallt, äfven dit, der inga ovanliga omständigheter äro förhanden, undergräfver den lagarues anseende, betager dem deras kraft — och de stå der snart såsom spöken, dem ingen fruktar, — såsom föremål, icke för vördnad, utan för åtlöje.
Domstolarnes anseende sjunker i samma mån; ty deras utslag blifva endast en formalitet.
Under-rätten afkunnar t. ex. en dödsdom, — Ofver-rätten fastställer densamma, — den högsta domstolen likaså: dock kan missdådaren vara lugn: exekution skall ej följa: man vågar ej verkställa lagen.
Och då det ingalunda är orimligt att nåderätten gör sig gällande likaväl vid de minsta, som vid de grofsta brott, så kunna ordningen och rätts-tillståndet i samhället snart vara upplösta.
Det kan beklagligen icke nekas att hvad som nu blifvit anfördt i viss mån eger tillämplighet på do närvarande förhållandena hos oss.
Vår kriminal-lags bristfällighet, dess många föråldrade, mot vår tids bildning stridande, st ralf bestämm elser hafva nödgat
Konungen att gifva sin benådnings-rätt en utsträckning, som med denna rätt icke är afsedd.
Nåd har i många fall blifvit regel, och lagens tillämpning undantag, — ja, än mer, lagen kan till och med i icke få fall anses vara alldeles upphäfd genom de regelmässiga benådningarna, hvilka till och med utbildat sig till ett helt lagsystem för sig.
— Mau får ej klandra en regering derföre att den förbjudit uppresande af alla dessa stupstockar, dem en barbarisk lagstiftning fordrat; ty, såsom en af den nyare tidens skarpsinnigaste tänkare anmärkt, det är farligare att såra ett folks seder än dess lagar.
Men härigenom har lagstiftaren ock erhållit don kraftigaste väckelse att förbättra lagen och ställa den i harmoni med sederna.
En god lag blir således den, som gör nåden, så vidt möjligt är, öfverflödig.
Och detta är ock, som det vill synas, tendensen af alla nyare kriminal-lagstiftningar; ty hvad innebär väl det numera allmänt antagna latitudsystemet, om icke en af de skarpaste protester mot benådningsrättens utsträckning?
Dessa äro do grundsatser, som i väsendtlig mån ledt Utskottet vid bedömandet af förevarande lagförslag, — och Utskottet har funnit detsamma hufvudsakligen afhjelpa de anmärkta bristerna i denna del af vår lagstiftning.
Det synes egnadt att i allmänhet bryta det för vidt utsträckta nådesystemot, men på samina gång inlägga nödigt allvar i bestraffningen.
Ansvarsbestämmelserna för Lag-Utskottets Betänkande N:o 20.
23 lindrigare våld å person äro, i enlighet med tidens fordringar, betydligt skärpta, hvaremot dödsstraffet är alldeles borttaget i åtskilliga fall, der det är af gällande lag stadgadt, såsom för alla arter af enkelt dråp, äfvensom för barnamord.
Faktiskt innebär dock förslaget i detta hänseende icke någon nyhet.
Ty allt hvad det derutinnan innehåller är redan genom de regelbundna benådningarna sanktioneradt.
Straffsystemet i öfrigt är ej heller nytt.
Det har, såsom ofvan blifvit anmärkt, redan vunnit häfd i vår lagstiftning.
Karaktererna å de särskilda brotten synas i allmänhet klart och bestämdt angifna, visserligen i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Lag-Beredningens förslag, men dock i åtskilligt afvikande derifrån.
Detta är ock en nödvändig följd af den Europeiska Kriminal-rättens ständigt fortgående utveckling.
Denna rätt är nemligen, såsom vetenskap, ännu helt ung: den begränsas af detta århundrades början, och den har sålunda ännu alltjemt nya landvinningar att göra.
Och lagstiftaren får icke vara blind för dessa rättsvetenskapens dagliga framsteg.
Derföre hafva ock de nyare Europeiska Kriminallagarne, i synnerhet den Österrikiska, hvilken är långt yngre än Lag-Beredningens förslag, icke kunnat undgå att utöfva inflytande på det lagförslag, som nu blifvit Rikets Ständer förelägdt.
Men ehuru Utskottet anser detta förslag hufvudsakligen uppfylla tidens fordringar på en god kriminal-lag, skulle dock
Utskottet illa uppfylla sin pligt att häfda representationens sjelfständiga lagstiftnings-rätt, om det ryggade tillbaka för att uttala de anmärkningar, hvartill förslaget gifvit anledning, och föreslå de modifikationer deruti, som Utskottet funnit nödiga och nyttiga.
De åsyfta icke några mer genomgripande förändringar.
Hufvudsakligen hänvisande till de motiver, som innehållas i de vid den nådiga Propositionen fogade och till Riks-Ståndens ledamöter utdelade protokoll, hållna inför Högsta Domstolen och Stats-Rådet, äfvensom till Lag-beredningens jemväl i tryck tillgängliga motiver, går Utskottet att här nedan under de särskilda afdelningar, som äro uppställda i det Kongl, förslaget, redogöra för de afvikelser derifrån, Utskottet funnit nödiga.
Förut anser sig dock Utskottet böra särskildt angifva grundén för den första och vigtigaste af dessa afvikelser, helst densamma eger inflytande på åtskilliga af do följande.
Såsom af den Kongl. Propositionen synes, har dödsstraffet blifvit för vissa brott bibehållet.
Om rättmätigheten af detta straff hafva ända från Beccarias dagar och intill vår tid stridiga åsigter bekämpat hvarandra.
Men vore äfven denna strid slutad inom vetenskapens verld och segern vunnen för den åsigt, att detta straff bordo alldeles försvinna, så vore det dock vådligt för lagstiftaren att genomföra denna teori förr än den jemväl upptagits utaf och införlifvat sig med det allmänna tänkesättet, hvaraf lagen städse bör vara ett uttryck.
Och att den allmänna meningen ej ännu hos oss uttalat en ovilkorlig förkastelsedom öfver dödsstraffet torde med visshet kunna antagas.
Derföre, om ock Utskottet ansåge den tid komma, då detta straff kunde alldeles afskaffas, skulle dock Utskottet tveka att nu borttaga detsamma, utan delar Utskottet således i detta hänseende Kongl. Mi ij:ts åsigt.
Ett faktum är emellertid att en betydlig inskränkning i straffets användande högt påkallas af den allmänna rösten, och statistiska uppgifter bekräfta ovedersägligt att, äfven i länder med nyare kriminal-lagar, en stor mängd af de dödsdomar, sorn af domstolarne afkunnas, genom nåd förvandlas i annat straff.
Icke minst talande är i detta hänseende vår egen erfarenhet.
Det är hos oss ingalunda sällsynt och har äfven på sednaste tider inträffat, att dödsstraff, ådömdt för mord, hvaribland äfven giftmord, blifvit efterskänkt genom Kongl. nåd.
Men om detta varit fallet hittills, då lagen vid begreppet mord fästat de stränga karak - 24 Lag-Utskottets Betänkande N:o 20. terer, att det skett försåtligen och i löndom, skulle väl benådningsrätten än oftare komma att efterskänka dödsstraffet för mord, då, såsom förslaget innehåller, detta brotts karak terer hädanefter skulle blifva jemförelsevis mer omfattande och utgöras af uppsåt att döda och berådt mod, hvarigenom begreppet mord i sjelfva verket erhåller en ej obetydlig utsträckning.
Att det likväl för lagens helgd är af yttersta vigt att, så vidt möjligt är och utan våda kan ske, inskränka nåderättens utöfning, är redan af Utskottet antydt.