Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då dessa grundsanningar, förut af forntida kyrkofäder prof— vade och antagna, blifvit af kristendomens store reformator, doktor Luther, ytterligare granskade och renade från det slagg af mennisko-tillsatser, hvarmed föregående tide - Kongl. Maj.ls Nåd.
Prop. M 104. 27 hvarf desamma oskärat; då den evangeliska Lutherska läran sedermera är vorden af upplyste och samvetsgranne svenske män ånyo genomgången och såsom med den Heliga skrift enlig godkänd, innan densamma för mera än trehundrade år tillbaka blifvit af en stor svensk konung och af svenska folket allmänt antagen såsom Sveriges religiösa tro eller dess statskyrkas troslära, och sedermera såsom sådan oafbrutet i helgd hållen; — dä slutligen Sveriges största konung, Gustaf II Adolf, jemte flera tusende svenska män, med honom för denna lära uppoffrat lif och blod; då må det väl icke förefalla ovantadt eller besynnerligt, om svenske män icke kunna med likgiltighet åse, att vår kyrka hotas både af söndringar inom sitt eget sköte och af utifrån påträngande irrläror; helst om de akta dyrbar sin religion och anse deras uppfattning af kristendomens sanningar såsom den renaste och den, som närmast öfverensstämmer med den Heliga skrift.
Om vi så betrakta den Lutherska läran, böra vi icke äfven känna oss förpligtade att samvetsgrannt vårda henne, samt fortfarande och allvarligt nitälska för hennes renhet och på samma gång vara angelägna om bibehållandet af bennes enhet?
Ingen har kunnat förneka fördelarne af en sådan enhet, ty om den orubbad bibehålies, innefattar den äfven begreppet om enighet inom både kyrkan och samhället.
Det behöfver ej närmare antydas af huru stor vigt denna är, då deremot de oupphörliga schismer och stridigheter, hvilka äro upphofvet till de olika troslärorna, enligt erfarenheten i andra länder, oupphörligt störa lugnet och friden såväl inom familjerna, som äfven emellan enskilda personer.
Det är äfvenledes bekant, att neppeligen några meningsstrider blifvit förda med så mycken och så långvarig bitterhet, som religionstvister, hvilka äro af beskaffenhet alt sällan kunna leda till något bestämdt resultat.
Hvarföre då likasom upptpana dem till fritt inträde?
De förstå nog ändå sjelfva att leta sig väg, och då de förås af okunnighet och en blind fanatism, skola de förstöra mångens tro och sönderslita mångens hjerta, utan att förmå bela det.
Jag vill likväl på intet sätt utestänga den lärda forskningen i religionsämnen, då den har för afsigt alt deröfver sprida ett klarare ljus; men jag vill deremot söka förekomma ett allmännare införande af de irrläror, som redan medfört nog olyckliga följder, der de fritt fått sprida sig, och jag önskar, att den lära, som kristendomens skarpsinnighets uttolkare gifvit oss, och som vi från vår barndom bekännt och ännu bekänna, måtte hållas i orubblig helgd; ibågkommande härvid slutligen aflidne erkebiskopen Wallins ord:
Blif from och vis min vän, och båll dig vid den tro, Som helgat fadrens dar, och gett dem salig ro.
På dessa skäl kan jag icke med min öfvertygelse förena att tillstyrka svenska statskyrkans uppbäfvande och medgifva en obegränsad religionsfrihet; i följd hvaraf jag anser mig föranlåten att i nu anförde del afstyrka ifrågavarande lagförslag.
Hvad åter angår landsförvisningsstraffets borttagande, önskar jag, att äfven skymten af en inqvisitorisk stränghet måtte utplånas, och att de blifvande lagstadd Kongl. Moj:ls Nåd.
Prop. Jls 104. garne må så mycket som möjligt motsvara fordringarne af en högre upplysning och civilisation.
Då den hufvudgrund, hvarpå förevarande lagförslag hvilar, sålunda icke kan al mig gillas, torde vidare yttrande, rörande de derifrån härledda särskilda föreskrifter, icke erfordras.» Justitie-Rådet Backman utlät sig: «Jag kan ej neka, att jag vid förslagets första granskning ansåg, att något borde i förslagets syftning tillgöras, och trodde att, om än icke rätta liden vore inne för att medgifva en obegränsad religionsfrihet, kunde dock, oro til! en början nödiga inskränkningar derutinnan gjordes, förslaget sålunda erhålla en viss antaglighet; men ju mera jag hunnit införlifva triig med frågan och taga densamma under noggrannt öfvervägande och dervid insett de många och stora olägenheter, som skulle åtfölja så beskaffade inskränkningars genomförande och tillämpning, har jag måst öfvergifva denna min förstnämnda tanke och finner mig nödsakad att, i frågan om tillåtelse attur staiskyjkan utträda, instämma med de Högste
Domstolens ledamöter, som afstyrkt förslaget; hvarvid jag utgår från den synpunkt, att man vid frågans bedömande bör hafva afseende icke företrädesvis på egen subjektiv åsigt om den uppställda principens tbeoretiska giltighet, utan fastmera på den föreställning man under nuvarande förhållanden gör sig om förslagets sannolika följder och den sinnesstämning, hvarmed detsamma skulle af nationens flertal emottagas.
Jag vill härom i korthet yttra mig.
Då mången, som, med begagnande af den i förslaget gifna tillåtelsen att från svenska kyrkan utträda, sålunda öfvergifvit vår församling, måhända sedermera, i stället för att ansluta sig lill i riket varande främmande trosförvandter och med dessa i kyrkligt hänseende i gemenskap inträda, funnit sig bäst vid att ej vidare tillhöra någon kyrka eller känna sig besvärad af någon religion; så skulle häraf det betänkliga förhållandet kunna uppstå, att i ett kristligt Iand mången korn me att finnas, som öppet och författningsenligt saknade all kristlig trosbekännelse; ett förhållande, som tvifvelsutan skulle gifva månget svagt och vankelmodigt sinne anledning att härutinnan efterfölja skadliga föredömen.
Fäster man vidare uppmärksamhet på den benägenhet för separation, som på åtskilliga orter inom landet visat sig, så är fara värdt, att denna benägenhet icke skulle stillas eller qväfvas genom gifven tillåtelse att från statskyrkan utträda, utan tvärtom erhålla ny kraft och näring; och den, som redan ledsnat vid kristliga råd och förmaningar skulle skvnda att af ifämnde tillåtelse sig begagua.
Det är ock att befara, alt denna tillåtelse k om me att störande inverka på den vänskap och det förtroende, sorn böra ega rum emellan åhöraren och läraren samt gifva stöd åt den sednares framställningar.
Den skulle ock förminska aktningen för läraren och, hvad värre är, vördnaden för det Heliga Ord, som han förkunnar; ty rubbas åhörarens öfvertygelse om osvikligheten af de religions-sanningar, i hvilka läraren undervisar och tror åhöraren sig finna, att andra lärosatser jemväl ega antaglighet, så kan nyssberörde följd icke uteblifva.
Det synes äfven vara klart, att Kongl. Majus Nåd.
29 till lugnets störande mänga söndringar och stridigheter icke blott inom församlingarne, utan jemväl inom familjerna, skulle af förslaget blifva följden; och dess innehåll, kungjordt såsom lag, komme otvifvelaktig! att hos de stilla i landet väcka mycken förvåning, i förening med den djupaste oro och bekymmer.
Man får ej för högt uppskatta den omdömesförmåga i religiösa och politiska frågor, som må hos massan af nationen förefinnas.
Denna skulle icke kunna klart inse hvarken afsigten med eller anledningen tili den utvidgade religionsfriheten.
De flestas undervisning har hittills varit inskränkt till det vigtigasle, nemligen kristendomskunskapen, som blifvit dem bibringad under barnaåldren i hemmet och sedermera, före deras första nattvardsgång, dem af läraren mera fullständigt delgifven.
Minnet af denna lyckliga tid, då man med varm känsla och öfvertygelse högtidligen aflade sin trosbekännelse, står ännu lifligt qvar i månget fromt sinne, som ej önskar något högre, än att ostördt få lefva och do i denna tro.
Må man alltså med yttersta varsamhet behandla denna fråga, som är den ömtåligaste af alla och djupt ingriper i hittills beslående förhållanden, hvilkas förtidiga rubbning tilläfventyrs skulle blottställa nationen för vådan att småningom återföras till ett nytt tidehvarf af samma vidskepelse och fördomar, hvarifrån den en gång blifvit och ännu är befriad.
Hvad jag nu yttrat, afser förslagets l:a, 4:e och 5:e mom. med undantag af 4 momentets sista punkt.
Beträffande åter förslagets 2:a och 3:e mom. omförmälda sista punkt af 4:e, äfvensom 6:e mom. har jag ej något att tillägga de anmärkningar, 3ustitio—Rådet Thyselius mot lörslaget i dessa delar framställt.»
In fidem N. A. Heurlin. 30 Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. Jtä 101, Förslag till författning, angående en utvidgad religionsfrihet, hvarigenom stadgas sorn följer: l:o Första kapitlet 3 § Missgernings-Balken och sednare punkten i 1 kapitlet 2 § Kyrko-lagen, rörande straff för den, som från vår rätta evangeliska lära affaller och till annan trosbekännelse öfvergår, varda till all kraft och verkan upphäfda, äfvensom, till följd häraf, 7 kapitlet 4 § Ärfda-Balken upphört att vara gällande; skolande, i händelse någon vill ur svenska kyrkan utträda och icke låter sig genom sin själasörjares förmaningar och undervisning derifrån afrådas, han om sitt utträdande hos pastor i den församling, han tillhör, göra anmälan, för anteckning i kyrkoböckerna, och intill dess sådan anmälan skett, vara skyldig att i kyrkligt hänseende ställa sig till efterrättelse de för svenska kyrkans medlemmar gifna föreskrifter. 2:o
Med ändring af 1 kapitlet 4 § Missgernings-Balken och uppbäfvande af hvad för öfrigt varit stadgadt om ansvar för villfarande lärosatsers utspridande, skall nämnde lagrum erhålla följande lydelse: »Hvar som annorstädes än inom sådan församling, hvilken icke tillhör svenska kyrkan, offentligen framställer eller på annat sätt utsprider lärosats, som mot den rena evangeliska lärans grundsanningar stridande är, straffes med böter från och med Etthundra till och med Femhundra daler eller med fängelse från och med två månader till och med ett år.
Beträdes någon, som till prest i svenska kyrkan antagen är, med villfarande lärosatsers predikande eller utspridande, ansvara som för embetsfel.
Åtal för villfarande lärosatsers utspridande må likväl ej ega rum mot annan än den, som till prest i svenska kyrkan antagen är, med mindre Konungens
Ju stitie-kansler, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förordnat om åtalets anställande.
Har utspridandet skett genom tryckt skrift, gälle hvad derom i Tryckfrihetslagen sägs.» 3:o.
Den som genom öfvertalande söker förmå någon till affall från svenska kyrkan, eller genom bedyägliga medel, hotelser eller löften om timliga fördelar lockar någon till sådant affall, vare, der gerningen ej efter annan lag är belagd med högre straff, förfallen första gången till böter från och med Etthundra till och med Trehundra Riksdaler Riksmynt, och hvarje gång det oftare sker till fängelse från och med två månader till och med ett år.
Prof. M 1 Oi. 4:o.
Barn af föräldrar, som äro svenska kyrkans medlemmar, skall anses samma kyrka tillhöra och uppfostras i den rena evangeliska läran, ändå att föräldrarne, efter barnets födelse, till annan trosbekännelse öfvergå.
Har, efter äktenskapets ingående, blott endera af makarne till annan troslära öfvergått, vare om alla barn, som i det äktenskap födas, lag som nu är sagdt.
Församlingarnes kyrkoråd åligger att hafva tillsyn derå, att hvad om barns uppfostran sålunda blifvit stadgadt, utaf föräldrar och målsmän iakttages.
Har någon af föräldrar eller målsman fått sig anförtrodt att uppfostra eller undervisa barn, sorn tillhör svenska kyrkan; och bibringar uppfostraren eller läraren,under utöfningen af sådant uppdrag, barnet annan religionstro, än som med den rena evangeliska läran öfverensstämmer, vare förfallen lili enahanda ansvar som i 3 mom. sägs. 5:o.
I de delar, hvaruti förändring genom denna författning ej skett, skall hvad redan stadgadt är, rörande främmande trosförvandter, fortfarande tjena till efterrättelse och ega tillämpning jemväl på de svenska undersåtare, som från statskyrkan sig skilja.
Ej må någon, på grund af sin trosbekännelse, anses frikallad från efterlefnad af rikets gällande lagar.
Tillstädjer honom ej hans troslära att aflägga i lag föreskrifven ed, då sådant erfordras, och är derom ej särskildt stadgadt, förordne Konungen, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, huru förfaras bör. 6:0.
Rättigheten för svenska kyrkans medlemmar att äfven utom den offentliga gudstjensten sammankomma till gemensamma andaktsöfningar skall vara fri och obehindrad, så vidt vid sådan sammankomst ej företages något, som mot lag och sedlighet stridande är elier eljest allmän ordning störer; och varder i följd häraf Kongl. Plakatet den 12 Januari 1726 mot särskilda religions-sammankomster till ali kraft och verkan upphäfdt, tillika med öfriga i samma ämne meddelade föreskrifter.
Ej må dock vid sammankomst för religionsöfning, som sker under annan än vederbörande presterskaps omedelbara ledning och ej är att hänföra till enskild husandakt, tillträde vägras presterskapet i församlingeti eller den offentliga myndigheten i orten eller staden, hvilken sistnämnde myndighet, vid inträffad olaglighet eller oordning, eger att, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Ej heller må så beskaffad sammankomst, som nu sagdt är, utan särskildt tillstånd hållas å den tid offentlig gudstjenst i församlingen förrättas, vid påföljd af böter från och med Femtio till och med Etthundrade Riksdaler Riksmynt för den eller dem, sorn sammankomsten föranstaltat eller dertill upplåtit hus och till högst Tio Riksdaler samma mynt för annan deltagare. 32 Kongl.
Prop. jtf 104.
Transsumt ur Protokoll öfver Justitie-Departements-är enden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott, Lördagen den 30
Maj 1857, i närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Stats-Ministern Gunther, Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Momet, Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Friherre af Ugglas, Justitie—Råden:
Backman, Alexanderson.
Hans Excellens, Herr Justitie—Stats—Ministern anmälde i underdånighet, att sedan Kongl. Maj:t under den 21 November nästlidet år, jemlikt 87 § Regeringsformen, infordrat Högsta
Domstolens underdåniga utlåtande öfver ett inom Juslilie-Departementet upprältadt förslag till författning, angående utvidgad religionsfrihet, af följande lydelse:
(Se bilagan till Högsta Domstolens protokoll.) så hade, vid handläggning af delta ärende inom Högsta Domstolen den 16 sisllidne Januari yppats skiljaktiga meningar och, på sätt protokollet för samma dag utvisade, Justitie-Rådet Backman yttrat:
Sedan, i sammanhang med omförmälda lagförslag jemväl blifvit anmälda åtskilige rörande en utvidgad religionsfrihet till Kongl. Maj:t på särskilda tider inkomna underdåniga petitioner, bland hvilka största delen kort efter innevarande riksdags öppnande blifvit allemnade i Kongl. Maj:ts egna händer af vissa deputerade, som fört talan för ett större antal personer af olika samhällsklasser och uti hvilka petitioner hufvudsakligen blifvit hegardt, att de band på samvetsfriheten och rättigheten till fri religions-utöfning, som innefattas dels i 1 kap. 3 och 4 §§ Missgernings-Balken, jemte deremot svarande stadganden i 1 kap.
Kyrko-lagen och dels i Konventikel-Plakatet den 12 Januari 1726, måtte genom dessa lagstadgandens upphäf - Kongl. Maj:ls Nåd.
Prop. 404. lss Upphäfvande blifva lossade, afgaf Justitie-Stats-Ministern följande yttrande: »I enlighet med Eders Kongl.
Maj:ts vid Riksdagens början för Rikets Ständer lillkännagifua afsigt, har ifrågavarande lagförslag blifvit upprätladt i ändamål att bringa allmänna lagens stadganden rörande de så kallade religions-brotten till öfverensstämmelse med den i 16 § Regeringsformen uttryckta grundsatsen, att hvarje svensk medborgare skall ega fritt utöfva den religion, till hvilken han sig bekänner, så framt han derigenom ej störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkommer.
Med syftningen af detta grundlagsbud, sådan den otvetydigt uppenbarar sig i förhandlingarna vid grundlagens antagande, låter sig icke förena, att allmänna lagen med påföljd af landsförvisning och förlust af all arfsrätt belägger öfvergång från svenska kyrkan till annan trosbekännelse, likasom dermed ej heller stå tillsammans de föreskrifter från äldre tider, som lägga hinder för svenska kyrkans medlemmar att utom den offentliga gudstjensten sammankomma för gemensamma andakts-öfningar
Hvad lagförslaget derföre i främsta rummet åsyftar är att borttaga dessa stadganden, såsom stridande mot den religionsfrihet grundlagen utlofvat; och detta har synts desto angelägnare, som erfarenheten visat, att lagskipningen icke ansett den af grundlagen endast i allmänna ordalag uttalade grundsatsen göra tillfyllest för all undanrödja vidare tillämpning af de äldre lagbuden, så länge dessa icke blifvit uttryckligen upphäfda.
Val hafva några ledamöter i Högsta
Domstolen yttrat den åsigt, att ett sådant upphäfvande, hvad straffpåföljden för affall från den rena evangeliska läran angår, icke skulle kunna ega rum utan en i behörig ordning tillkommen förklaring, såsom det sages, af ofvannämnda grundlags-paragrafs rätta förstånd och mening; men denna åsigt torde svårligen kunna påräkna många anhängare, då i betraktande tages, att nu gällande grundlagar ingenstädes binda svenska medborgare i allmänhet vid någon viss trosbekännelse och att följaktligen 16 g Regeringsformen, hvilken tydning man än deråt för öfrigt må gifva, icke kan innefatta förbud för statsmakterne att i den ordning som för allmän lags stiftande eller förändring finnes bestämd, upphäfva de stadganden om ett slikt religionstvång, som numera endast i allmänna lagen qvarstå.
Beträffande åter de betänkligheter mot detta tvångs borttagande, som jemväl ur andra synpunkter blifvit i Högsta Domstolen framställda, så torde de icke heller förtjena sådant afseende, att de böra utgöra hinder för den ifrågasatta lagförändringen.
Den Luthersk kristna kyrkan, som har det uppenbarade ordet ensamt till grundval och leder sin upprinnelse från behofvet af forskningens, tankens och samvetets frihet i trossaker, kan mer än andra kyrko-samfund umbära stödet af verld sliga tvångslagar, men manar ock i samma mån mera till fördragsamhet mot olika tänkande.
Om än således begreppen i äldre tider om nödvändigheten för det borgerliga samhället af kyrklig enbet framkallat en mot protestantiska lärans väsende stridande lagstiftning, som endast i dessa begrepp har sin förklaring, låter dock Bih. till 11.
St. Prat. 485G & 4837. 4 Sami. 4 Afd. 2 Band. 43 Haft, S 34 Kongl. Maj:ts Nåd.
Prop. M 104. vidhållandet af en sådan lagstiftning svårligen försvara sig i strid mot de rättsbegrepp, som numera nästan öfverallt annorstädes och äfven inom den katholska kyrkans område gjort sig gällande.
Att tiden hos oss, såsom det blifvit antydt, ännu icke skulle vara inne för en så beskaffad förändring, och att svenska nationen följaktligen skulle stå så långt tillbaka i upplysning, att den icke kunde anses mogen för ett steg på samhälls-utvecklingens bana, som flertalet af andra civiliserade nationer redan tagit, än en farhåga, som jag icke kan dela.
Den vederlägges ock af de många röster, som höjt sig för upphäfvande af en lag, hvilken ej vidare kan tillämpas, utan att våldföra den allmänna rättskänslan och dessutom förlorat en stor del af sin ursprungliga betydelse, sedan i riket finnas en mängd svenska med borgare, som ej bekänna sig till svenska statskyrkan.
En annan fråga är deremot, huruvida en medgifven trosfrihet äfven må medföra en fullkomlig lärofrihet och öppet utrymme sålunda lemnäs för offentligt förkunnande af hvilka irrläror som helst.
Fran rättigheten att fritt utöfva den religion, hvartill en hvar af inre öfvertygelse sig bekänner, kan icke härledas någon rätt, alt äfven utom eget trossamfund söka utbreda sina lärosatser och derigenom sprida söndring och oro inom både stat och kyrka.
Såsom onekligt lärer väl ock kunna antagas, att till förekommande af dylika söndringar kyrkans enhet alltid mäste betraktas som en fördel för samhället, hvars vidmakthållande, der den förefinnes, lagstiftningen icke bör underlåta att befordra, så långt det utan samvetstvång kan ske; och det är med afseende härå, som ifrågavarande lagförslag förklarar läro- och prediko-friheten utom eget trossamfund icke får sträckas till ett offentligt framställande eller till ett allmännare utspridande på annat sätt af sådana lärosatser, som äro stridande mot vår antagna Irosläras grundsanningar, med hvilket från 1781 års religions-edikt hemlade uttryck man i lagförslaget ansett sig lämpligast kunna beteckna sådana till sjelfva grunden för vår troslära hörande sanningar, om hvilka intet tvifvel är att lärarne af den rätta trosbekännelsen äro enige, såsom det i 1 Kap. 4 § Missgernings-Balken heter.
Men omvändelsenitet, särdeles då det, såsom ofta är fallet, ledes af maktbegär eller andra verldsliga afsigter, framträder ej alltid med ett offentligt förkunnan de, för att genom en mer eller mindre hänförande framställning förleda de enfaldiga.
Det söker äfven att vinna sina ändamål genom direkt inverkan på särskilda individer och begagnar dervid ej sällan medel, som stå i strid med den allmänna moralens bud; hvadan, och då lagen ännu mindre synes böra gilla ett sådant sätt att värfva trosbekännare, båda dessa yttringar af ett obehörigt proselytmakeri blifvit i lagförslaget belagda med den straff-påföljd, som för hvarje fall ansetts lämplig.
Härvid har man, å ena sidan, föreställt sig, att om på sådant sätt lagen mera verksamt än hittills vände sig mot förledarne, Svenska kyrkan derigenom skulle finna sig mera betryggad mot befarade anfall, än genom bibehållande af ett mot de förledda rigtadt straffhot, som har det allmänna tänkesättet allt för mycket emot sig, för / Kongl. Maj:ts Nåd.
35 att fortfarande kunna uppfylla sitt ändamål.
Men å andra sidan har man ock, genom föreskriften att åtal för villfarande lärosatsers utspridande ej må ega rum utan ett af högsta åklagaremakten derom meddeldt förordnande, ansett angeläget att undanrödja all farhåga för lagens användande såsom medel till förföljelse i en alltför sträng ortbodoxis intresse.
För öfrigt har vid detta lagförslags upprättande jemväl blifvit taget i betraktande, huruvida, i sammanhang dermed, några nya eller förändrade föreskrifter kunde erfordras i afseende på alla från Statskyrkan afvikande religionsbekännares förhållande till denna kyrka och det borgerliga samhället.
Men då den nya lagen, hvilken åsyftar att åt de Svenska medborgare, som blifvit uppfödda uti den Svenska kyrkan, bereda samma rätt att bekänna och fritt utöfva den religion, de i sitt hjerta och samvete hylla, sorn redan finnes förunnad alla andra här i Riket bosatta och Svensk medborgarerätt åtnjutande trosförvandter, icke är ämnad att utgöra en dissenterlag eller en sådan, som bestämmer de vilkor, hvarunder de särskilda trossamfunden må ega att bilda sig och njuta sin fria religionsöfning till godo, har man trott, att åtminstone för närvarande, och intilldess behof af mera omfattande stadganden visat sig, de föreskrifter, som i detta ämne redan finnas gifna för främmande religionsförvandter, fortfarande kunna och böra tjena till efterrättelse, med till— lämpning äfven å dem, som från svenska kyrkan till annan trosbekännelse öfvergå.
Att vid detta tillfälle inlåta sig på ett fullständigt reglementerande i berörda hänseende har så mycket mindre bordt komma i fråga, som åtskiilige af hithörande ämnen äro af den beskaffenhet, att de icke synas böra utgöra föremål för allmän lag, utan ankomma på regeringsmaktens förfogande efter sig företeende omständigheter; och man har, till följd häraf, desto hellre ansett det tillsvidare böra bero vid hvad äldre författningar derom stadga, som man härvid varit ledd af öfvertygelsen, att under ett nitiskt presterskaps ledning, och med de garantier, som förslaget uppställer mot utifrån gjorda försök att inkräkta på Svenska kyrkans område, de fall skola blifva sällsynta, då någon Statskyrkans medlem skulle finna sig benägen att utträda ur Svenska kyrkans gemenskap, för att ansluta sig till en helt och hållet derifrån afvikande.