Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Karin var med själ och bjärta fästad vid d ' Orseauerna, det är ej för intet man sliter ut sig och delar glädje och sorg med sitt husbondfolk, släktled efter släktled.
Som helt ung kom hon till Lottys föräldrar, sedan, då Lotty gifte sig, följde hon henne, och nu hade hon följt Henriette.
» Så tråkigt att Karin skall ha sådan gikt, » ut- brast Annie deltagande och smekte den knöliga, värkande handen; ena benet var så ofärdigt att hon måste begagna käpp.
» Man skall något ha till straff för sina synder, lilla fröken Annie, » sade hon blidt och klappade den lilla handen, » man får var nöjd, det kunde vara värre. » Det kunde vara värre, det var hennes tröst.
Annie suckade, hon kunde ej afhålla sig från att trycka en kyss på den vissna kinden.
Karin sken upp.
» Herre Gud, fröken Annie, sä hjärtegod hon är mot en stackare. » » Jo, jag tackar, » sade Annie litet rörd, » hur många gånger har inte Karin varit god mot mig, då jag var liten, och vaggat, gungat, pysslat och vakat, då jag varit sjuk.
Men nu ville jag gärna ha en kopp kaffe, » afbröt hon muntrare och slog sig ned pä en hvitskurad trästol.
» Det blir på sätt och vis en afskedsskål det här, » fortfor hon och höjde koppen med det präk- tiga rykande kaffet, » jag reser i öfvermorgon, som Karin vet, och skall nu ut på ströflåg i skog o c h mark, jag måste magasinera skogsluft i lungorna, så att det räcker, tills jag får komma hitut här- näst.
StoiJchahu, Or man d ' r RiiUi-.-Alllcb.
Fredagen den 29 maj 1891.
N:r 22 (180) Prenumerationspris pr a r: Idun medModetidningochko- lorerade planscher k r.
• 0: 50 Idun ensam &gt; i: — Byrå: Redaktör och utgifvare: H a m n g a t a n 1 6, 2 Va tr. (midt för Kungsträdgården.)
FRITHIOF; P r e n u m e r.
s k e r i landsorten å p o s t a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Utsrifningstid: hvarje helgfri fredag.
För » P l a t s s ö k a n d e » o c h » L e d i g a p l a t s e r » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l s t a f v.
J o s e p h i n e V å r e n i us.
| land förkämparue här i Sverige för våra » stumma brö- ders », de värnlösa djurens, rätt intager fru Josephine Varenius, f. Forsselius, ett mycket framstående rum.
Varm djurvän ända från barn- domen ingick fru V. ge- nast som medlem i Sv.
Djurskyddsförenin- gen, när denna i novem- ber 1 8 7 5 bildades.
Ett par år senare utfärdades på förslag af nu aflidne arkivarien Otto von Fei- litzen ett upprop för bil- dande af en kvinnoafdel- ning i nämnda förening.
För utarbetande af stad- gar tillsattes en komité, i hvilken fru V.
erhöll plats, och vi misstaga oss näppeligen, då vi säga, att hufvudparten af ar- betet föll på hennes lott.
Då afdelningen sedermera konstituerades, valdes ock- så fru V.
till dess ord- förarinna.
Följde så ett par år af liflig verksam- het för anskaffandet af medel till bedrifvande af agitation för djurskydds- saken.
Fru V.
var out- tröttlig, och det energi- ska uppträdandet bar här som alltid frukter, i det för våra förhållanden rik- liga medel inflöto i för- eningens kaäsor.
Vivisektorernas grym- heter hade emellertid kom- mit under diskussion.
All- mänt voro djurvännerna ense om, att någonting måste göras för att åt- minstone söka förebygga alla dessa tusen gagnlösa experiment, som allt för ofta företagas af dessa herrar, hvilka, såsom pro- fessor Cyon själf yttrar, » gå till arbetet med en gripande känsla af fröjd » och med samma njutning stycka, söndersarga, ste- ka, koka, förgifta och på tusen andra sätt pina de ännu lefvande djuren som kirurgen företager en ope- ration, af hvilken han väntar sig utomordentliga följder.
I fru Varenii salong bildades den 2 juni 1882 en andra afdelning af Allmänna föreningen med syftemål att kraftigt gripa in i kampen mot de vi- visektorer, hvilka ohölj- dast i vår tid predika satsen från barbarismens dagar: att ändamålet hel- gar medlen.
Åtskilliga skäl gjorde det emellentid för ledar- ne af kvinnoafdelningen önskligt, att denna om- bildades till en själfstän- dig förening.
Denna om- bildning verkställdes ock- så 1885..
En rörelses framgång är alltid ovilkorligen i
DET ÄR EN PÅ ANDRAS OCH UPPÅ SIN GANSKA TYCKE RYKTETS LEFNADSREGEL SLIPPRIG GRUND BYGGA LÖSA SÖK UR MUND TRYGGA.
FRAM DIN BLINDHETS OCH LÅT FÖLJ DU RENA SKYLDIGHET MÖRKA DEN, VÄRLDEN SEDAN fl.
viss mån beroende af ledarnes duglighet.
Säll- spordt lycklig var därför den nya föreningen, när den som sin ordförarinna erhöll afdelnin- gens förra ordf., fru Varenius.
Föreningens och fru Varenii verksamhet sammanfalla helt naturligt; och hvad ordf. i spetsen för sin förening uträttat är icke ringa.
Dels har man sökt inverka på det uppväxande släktet genom bildandet, hufvudsakligen i Stockholm, af barn- djurskyddsföreningar.
Det betungande arbetet med dessa har nästan uteslutande fallit på fru V. Dels ock har man sökt på allt sätt verka för införandet af ett mildare slaktsätt för våra husdjur.
Rekvisition af olika slags apparater ombesörjdes länge af styrelsen.
Sedan tid- skriften » Djurskyddet » tillkommit, ombesörjas dock numera dessa rekvisitioner genom dess expedition.
Därjämte har föreningen utöfvat en mycket storartad verksamhet genom spri- dandet af skrifter — några författade af fru V. personligen —, berörande olika sidor af djurskyddssaken.
Föredrag ha under sommarmånaderna på många ställen hållits af fru V., och till och med föreningar ha bildats på hennes initiativ, t. ex. den i Mörsil.
Fru Josephine Varenius, som härstammar från en gammal, aktad vestgötasläkt och i äk- tenskap är förenad med f. d. generalkrigskom- missarien Varenius — jämväl han en varm djurvän —, har helt naturligt från menings- fränder fått mottaga lifliga erkännanden för sin gagnande verksamhet.
Så var hon den första, som erhöll Sv.
allmänna djurskyddsför- eningens silfvermedalj, och Nordiska djurskydds- föreningen har kallat henne till sin heders- ledamot.
Hennes största betydelse ligger må- hända dock däri, att hon visat hvarje ädelt tänkacde kvinna ett sätt, på hvilket denna kan taga verksam del i det stora humanitetsarbe- tet.
Lifvet är ju hårdt, och kampen för till- varon är hård.
Sedan sekler tillbaka har ci- vilisationen dock arbetat för att i denna kamp införa rättvisa och barmhertighet.
Länge gällde striden befrielsen af bröder, som trycktes af slafoket.
Sedan slaffrågan emellertid lyckligt lösts, har en ädel grundtanke kunnat utveck- las i sin naturliga konsekvens, och man fordrar nu med skäl rättvisa mot alla och barmhertig- het mot det stora oförskyllda lidandet — de lidande må vara hvilka som helst — t. o. m. värnlösa djur, hvilka, åtminstone hvad de högre beträffar, såväl i förmåga att känna välbefin- nande och smärta som i kroppsligt afseende föröfrigt i del stora hela föga skilja sig från oss.
Grymheten mot djuren är så mycket mer tadelvärd, som de, i saknad af förmåga att tala, ej kunna klaga öfver nöd och hård lott.
F, A.
E n Minsta bidrag ' emottagas tacksamt.
DU DEN VET, DÖMA.
p. J^ORDENFLYCHT.
Umgänget med naturen.
Några vårerinringar till alla mödrar %) et är bal, och ljusen glimma Än i dunkel midnattstimma Genom fönstrens täta imma Uti festligt smyckad gård.
Valsens toner örat smeka, Ystra välljud muntert leka Genom salen, ån i veka, Än i brusande ackord.
Sal i präktig ljusskrud prålar, Glädjen alla kinder målar, Fram ur hvarje öga strålar Under munter dans och lek.
Ungdomsfriska röster strömma Mot mig, skämtande och ömma.
Här en stund man tyckes glömma Världens split och kif och svek!
Och musiken brusar, klingar ...
Själf i dansen om jag svingar, Buren som på lätta vingar — Lustig lek det är minsann!
Till mitt bröst min mö jag trycker, Rusig utaf fröjd, jag tycker, Ätt den yttre värld sig lycker Och vi äga blott hvarann '!
Magiskt hennes ögon låga ...
Skall jag nu, månn ' tro, mig våga Ställa till dem denna fråga, Som mig bränner ...?
Törs jag ...?
Hennes läppar ej sig rörde, Blicken till mig svaret förde, Jag med själens öra hörde, Hur hon jublade ett » ja »!
Som en eldström blodet brände, Fast sig hvarje muskel spände, I ett ögonblick jag kände Mig mer stolt ån någon kung!
Åck, med henne vid min sida Modigt jag i världen vida Vill mot onda makter strida, Ständigt fri och stark och ung.
Wingborg.
Glömmen ej Iduns skollofskoloni!
GÖMMA, NÄR Underligt de nornor spinna, Underligt sin lycka finna, Underligt en brud att vinna Midt i dansens hvirfvel het- .. Underligt att här omkring en, Trängas hundra väl i ringen, Men af alla vet dock ingen, Hvad jag ensam, ensam vet ...!
) et finnes många slag af njutningar: kostnjutningar, bordets njutningar, dans, sport o. s. v.
; museer, teatrar, konserter, värdshus, allt inbjuder till njutning, n. b. om man har en fylld börs.
Men det finnes en njutning, tillgänglig för alla, om rik eller fattig, ung eller gammal, ovansklig och för- ädlande, och den borde hvarje fader och mo- der söka tillförsäkra sitt barn, d. v. s. alla föräldrar borde bilda barnets sinne för nju- tandet af naturens storartade slwnhet.
Den, som en gång fått ögat öppet för denna skönhet, bär inom sig en skatt af outtömlig rikedom; den behöfver ej resa till Rom och Paris för att se mästerverk, dem ingen män- niskohand kan efterbilda; den har njutning nog inom det egna hemmets område och fin- ner där skönhet nog för att tillfredsställa äfven den mest förfinade konstnärssmak.
Man kunde tycka, att då barnen dagligen omgifvas af naturens härligheter, de också af sig själfva borde lära sig att uppfatta dem.
Men denna förmåga måste utbildas, likasom sinnet för musik, målning o. s. v. Om ock barnet växer upp i ett hem, där väggarne äro fullt behängda med de utmärk- taste konstnärers arbeten, får det likväl ej sinne för skön konst, om i detta hem ingen riktar dess uppmärksamhet däråt.
Barnet har blifvit vant att alltid se dessa taflor på väggarne och fäster sig ej vidare vid dem.
Så är det äfven med naturen: barnet står midt inne i all dess härlighet, men fäster sig ej vidare därvid.
På sin höjd kunna de lysande blom- morna, de skimrande fjärilarna eller en glitt- rande sten för en stund fängsla dess upp- märksamhet.
Likgiltigt sönderrifver barnet det fula grå spindelnätet och bortkastar tanklöst de af- rifna bladen, då det finner en lysande blom- ma.
Men skulle barnet göras uppmärksam på spindelnätets underbart regelbundna spets- väf, skulle det se nätet en morgon, då dagg- perlorna skimra på detsamma, skulle det få veta om bladets betydelse för den vackra blommans lif, då skulle det helt visst en an- nan gång behandla dem med mera intresse, och det skulle snart lära sig att ej tanklöst förinta ett lif, hvaraf det ej har någon skada.
Ju mera man söker fästa barnets upp- märksamhet vid naturens under, desto flere rikedomar finner man äfven själf, man gör den ena upptäckten efter den andra, och man ledes från skönhet till skönhet.
Kanske man första gången endast för att frigöra barnet från en dum rädsla, då det såg en otreflig » timmerman » på sin hand, gjorde det uppmärksam på insektens fina, regelbundna teckning; barnets vakna sinne tillämpade genast intresset på alla insekter och fann den ena vackrare än den andra.
De oansenliga myrorna väcka intresse ge- nom sin klokhet och flit, de obehagliga lång- benta steklarne genom den nytta de göra vid förstörandet af för fruktträden skadliga lar- ver, spindeln genom sin konstfärdighet; troll-
sländan med sina fina, lätta vingar och fjärilarne behöfva hos barnen ingen rekom- mendation.
Mera likvisst än af insekterna tilltalas bar- nen af fåglarnes glada skara.
Må likvisst inga föräldrar tillåta barnen vare sig att samla ägg eller instänga de små sångarne i bur.
Att söka väcka barnets intresse för djuren genom att låta det hålla åtskilliga sådana i fångenskap är att från början leda barnets känsla in på en falsk väg.
Äfven utan att vara öfverdrifvet klemig, måste man inse, att det är ett grymt öfvergrepp af män- niskan att blott för sitt nöjes skull fängsla ett djur, som fostrats i frihet.
Annat är det, om barnen söka tämja fria djur eller söka vårda ett djur, som råkat ut för någon olycks- händelse.
Det är ganska lätt att med ett utsatt bräde, på hvilket man utströr säd, dagligen samla hos sig en skara bevingade gäster, och åtskilliga af våra småfåglar blifva så hemma- stadda, att de knacka på rutan, om ej bor- det är dukadt, då gästerna infunnit sig.
Den finske skaldekungen Euneberg ansåg sig ej för god för en sådan sysselsättning.
Man berättar om en grönsiska, hvilken han vårdat, sedan den som fjäderlös unge föll i hans hand, och som sedan gladt sjungande troget följde honom i skog och mark; och under hans långa sjukdomstid, då han var fjättrad vid sängen, måste en spegel ställas så, att han i den kunde se sina bevingade vän- ner, då de vid hans fönster hemtade sin all- tid färdiga frukost.
Blommor och blad locka redan den lille treåringen; från smörblomskransen, som skö- terskan binder åt barnet, växer snart lusten att själf förfärdiga en bukett eller en krans att därmed fägna mamma.
Må man då ej låta de enkla gåfvorna af » kattfötter » och smörblommor ligga att vissna på sybordet.
De äro väl värda att taga vara på; de äro det första uttrycket af barnets vaknande in- tresse för naturens skönhet.
Visar mamma ej något intresse för den lilla gåfvan, bryr barnet sig snart ej heller om några blom- mor; men med litet uppmuntran och ledning skall barnet snart själft lära sig finna vackra färgsammansättningar och snart nog fylla rummen med buketter och blomsterkorgar och med dem flytta in en bit af naturens ljufva poesi i det dagliga lifvets enformiga prosa.
Himlen med sina skiftande moln, skogen med granarnes mörka skugga eller björkar- nes lätta leende skrud, hafvet med skum- mande hvita vågtoppar eller i majestätiskt lugn erbjuda taflor af så storartad skönhet, att äfven det mest likgiltiga sinne måste fäng- slas däraf, och till och med det lätta, glada barnasinnet finner sig tilltaladt, om dess upp- märksamhet därpå blir väckt.
Ett stort intresse hafva barnen af att i de olika molnformationerna föreställa sig än stora städer, än skogar och sjöar, än eldsprutande berg, än människor och djur, än dansande elfvor eller vilda krigshordar.
Detsamma i smått upprepas om vintern på den frusna fönsterrutan.
Detta är naturligtvis endast några små antydningar; hvarje moder skall nog själf finna otaliga anledningar att väcka barnets naturintresse.
Och då hon så med barnet beundrar naturens skönhet, är det ej blott en flyktig njutning hon bereder detsamma.
Nej, umgänget med naturen renar och för- ädlar barnets sinne, det lär sig hysa ömhet och kärlek för äfven det minsta af Guds skapade verk, och genom naturens underbara ordning och skönhet lär det sig vördnad och kärlek för dess skapare.
Den, som älskar naturen, är äfven skyddad för mången frestelse.
Mången kväll, som kanske skulle tillbragts i sus och dus vid glasens klang, tillbringar naturvännen i skog och mark.
Med naturens rena skönhet trif- vas ej orena tankar, och så länge densamma skattas har det förvillade sinnet ej helt dukat under för råhet och cynism.
Nu just stundar den skönaste tiden i vår nord, nu klär sig ängen i sin vackraste blomsterskrud, nu jubla alla våra glada, be- vingade sommargäster i skog och mark, och nu, just nu må ingen moder försumma att med vaket sinne föra sitt barn ut i Guds fria, härliga natur.
WpSevisorn satt efter slutad måltid med Jl^ * kaffekoppen framför sig i sin vackra salong.
Brasan brann trefligt i fajanska- kelugnen, en präktig björkvedsbrasa, som spred sin behagliga värme öfver rummet.
Hans hustru, smakfullt och hemtrefligt klädd, satt med sitt bandarbete vid sitt eleganta sybord.
Barnen sprungo där stojande ut och in, glada, friska, rosenkindade barn, nätt och ändamålsenligt klädda efter årstiden.
Men stojet störde inte den hedersmannen; det kloka, godmodiga ansiktet uttryckte tvärtora stor belåtenhet med tillvaron.
Inga ekonomiska bekymmer tryckte honom, han var hvad man kallar välbergad, » gumman » och han kommo väl öfverens, barnen voro välartade och friska.
Revisorn var en mycket lycklig man.
Hans största bekymmer voro, när hyresgästerna hade allt för stora fordringar, ty han var hus- egare i en större landsortsstad, samt att hitta på presenter åt » gumman » till jul, födelse- och namnsdagar, hon som hade allting så fullt upp.
Just i dag hade fattigvården haft samman- träde.
Revisorn, med sitt kloka, rediga af- färshufvud var naturligtvis medlem af den- samma, och många förståndiga beslut hade fattats.
Ibland andra var att aldrig gifva, så länge föräldrarne lefde och kunde arbeta för barnen.
Skaffa dem arbete skulle de om möjligt göra, men aldrig gifva.
» Hör du, gumma », sade revisorn nu plöts- ligt, där han satt, » brukar du ge barnuugar och sådana där, som komma upp och tigga?
Jag fruktar, att du brukar det. » » Nej, i allmänhet gör jag det inte, åtmin- stone inte annat än mat, som de äta upp, när jag ser det, » svarade frun.
» Ingenting är mera demoraliserande än att ge utan ur- skiljning.
Men jag försöker att ta ' reda på deras förhållanden, och om det är verklig ' nöd, så ger jag. » » Verklig nöd, hvad menar du med verklig nöd, det skulle jag bra gärna vilja veta? » Revisorn såg spetsig ut.
» Kära gubben, det är väl inte så svårt att förstå. » Frun såg litet förvånad upp.
» När barnskaran är så stor, att föräldrarne inte kunna försörja dem; om man och hustru äro slarfviga eller så. » » Joo, se där ha vi det!
Då ger du då, och barnens naturliga försörjare sitta och se på, hur ungarne bli uppklädda och mättade och få allting fullt upp utan deras åtgörande, och så super karlen, och hustrun springer till grannarne och dricker kaffe.
Jo, det där blir bra det! » » Nej, söta gubben, så menade jag visst inte, jag menade bara, att det Jean finnas undantag. » » Inga undantag, absolut inga.
Ser du, lilla vännen, ni kvinnor duga inte i fattig- vården, de må skrika därom aldrig så myc- ket, ni låta alltid hjärtat springa bort med förståndet, och det får man inte, om man skall kunna göra något verkligt gagn, » sade hennes man moraliserande och öfverlägset.
» Men ni låta förståndet springa bort med hjärtat, åtminstone i teorien, » svarade frun skälmaktigt, » och göra fattigvården till en affär i stället för ett kärleksverk, det är mycket sämre.
Hellre då för mycket än för litet hjärta. » » Äkta kvinnologik, riktigt äkta, » utbrast revisorn ironiskt.
» Ser du, min lilla vän, man måste synas hård ibland och inte låta förvilla sig af sin känsla. » » Och helt lugnt se på, hur de små oskyl- diga små barnen frysa och svälta, bara af idel förstånd, » sade frun.
» Om jag en gång kunde få dig att se saken mera i stort och inte bara i detalj, » utropade hennes man, » men just för denna brists skull äro ni kvinnor så absolut odug- liga till alla offentliga värf.
Det är inte in- dividen, utan samhället i stort, representerad!
genom arbetaren, som skall räddas.
Tro mig, det är rätta vägen, den kommer jag inte att frångå. » » Nej, kära gubben, håll ut du, om du kan, * sade frun lugnt.
Det ringde på tamburdörren, jungfrun öppnade.
Revisorn spetsade öronen.
En späd, af tå- rar kväfd röst bad att få tala med frun.
» Sitt stilla du, gumman, jag skall ta ' reda på saken, » sade han och lyfte ned sin lilla rödkindade Ida från sitt knä, dit hon krupit upp.
En blek liten flicka på fem ä sex år, tero- ligen snygg, men med tunna, otillräckliga kläder, blickade upp på honom med stora, rädda ögon.
Hon ledde en liten bror vid handen.
» Hvad heter du mitt barn? » började han examen.
» Serafina Eulalia Svensson, » svarade hon.
» Det var granna namn det, kära du.
Hur många syskon är ni? » » Di ä ' fyra hemma å ' så lilla bror. » » Jaså, sju.
Ä r det din bror den där lilla också?
Hvad heter han? » » Leonard Ferdinand Svensson. » » Lefver era föräldrar? » » Jaa. » » Hvad har din pappa för sig då? » » Han ä ' arbetare, men han har inte nå- got arbete nu. » » A r han snäll emot er? » » Jaa. » Gossen, som hela tiden stillatigande stirrat på revisorn, blandade sig nu helt oväntadt i konversationen och utropade: » Men när pappa super, då ä ' han inte snäll, då ä ' han så elak så. » » Jaså, pappa brukar supa.
Hvar bor ni? » » Vi bor på södra gatan, Anderssons hus inpå går ' n. » » Fryser du inte?
Har du inga varmare kläder än de där? » » Nej, schalen har mamma på lilla bror. » Revisorn hade öfverrocken på sig.
» Traska före ni småttingar, jag kommer efter jag, » sade han mildt.
Han var borta en god stund.
När han kom hem igen, såg han allvarsam, nästan förlägen ut.
Om man kunnat misstänka nå- got sådant om en så förståndig man, som han var, så kunde den röda kanten kring ögonen vittna om utgjutna tårar, men här vid lag var det ju otänkbart.
Troligen var vinden orsaken därtill.
Den lilla knubbiga Ida kröp åter upp i hans knä.
Hans arm slöt sig ömmare än vanligt omkring den späda lilla kroppen, och då hon med det för barn egendomliga, hän- gifvet förtroendefulla sättet lutade sitt hufvud mot hans breda bröst, syntes åter en förrädisk fuktighet i ögonvrån.
Frun såg förstulet på honom.
» Hör du, gumman? » sade han slutligen och lekte förläget med lilla Idas hårfläta.
» Ja, hvad är det, gubben? » Hon såg småleende upp.
» Talade du inte om, att Eriks grå jacka var alldeles urväxt och Gerdas kappa och hvad det var? » » Jo, det gjorde jag visst det.
Ville du, att jag skulle försöka att få sälja dem för några kronor?
Plaggen är riktigt bastanta och bra än. » » Ånej, prata inte så där nu, » svarade hen- nes man, fullkomligt bragt ur fattningen, » jag tänkte bara, att om du kunde plocka ihop litet af hvarje, kläder och linne och matva- ror, och låta Kristin följa med dig till de där små barnens hem, så — » » Så kunde de arbeta af det sedan, om du går i borgen, » ifyllde frun oefterrättligt.
» Ånej, var inte retsam nu gumman.
Ser du, det här var ett alldeles särskildt fall.
Hustrun har nyss fått den sjunde och kunde knappast stå på benen, och för mannen att försörja hela den där bunten är väl kinkigt, förstås.
Och dessutom var han utan arbete nu, och litet slarfvig är han förstås, och — • barnen hade ett fat med någon grötröra i, som de åto med svagdricka, till och — mo- dem höll på att tvätta deras små linnen, och de sutto där halfnakna, ungarne.
Och då kom jag att tänka på våra egna små och — » Här stockade sig rösten för den för- ståndige mannen, och han slutade sitt tal med en eftertrycklig snytning.
» Och så kan du gärna erkänna, att du låtit hjärtat springa bort med.
förståndet, » ifyllde hans hustru, småleende genom.
tårarna, och smög sig intill honom.
» Och så skall alltid kvinnorna ha sista ordet, det var gifven sak, det, » småmuttrade han.
» Men mina ord frångår jag i alla fall inte, att man bör gifva med urskiljning och förstånd och inte planlöst kasta ut sina al- mosor. » » Ja, det tycker ju jag med, då äro vi ju af samma tanke, » svarade hustrun leende, «och då duga vi nog i fattigvården till slut, om du tänker rätt på saken. » » Ja, det tål att tänka på, det, » svarade revisorn och kysste sin hustru.
Aurore Meddelande till tidningen böra till I d u n s R e d a k t i o n Expedition, Lundqvist.
adresseras eller Iduns Stockholm, ej till någon person inom redaktionen.
Förbiskymtande skuggor ur förra seklets kvinnovärld.
För Idun af Birger Sehöldström.
En eclipserad actrice.
f en Elsa Fougts samtida i Stockholm, hvars täcka och pikanta fysiognomi Idun (efter en bild i förfns teaterhistoriska samlin- gar) här presenterar, förvärfvade sig på 1780- talet ett lika stort rykte, ehuru inom en annan sfer.
Primadonna vid Gustaf IILs franska teatertrupp var madame Sophie Hus.
År 1784 blef Sophie Soullier-IIus engagerad vid nämnda trupp och inom kort för sina ut- märkta sceniska talanger både konungens, hof- vets och i öfrigt den stockholmska teaterbesö- kande publikens förklarade gunstling.
Hon var — för att citera gamle Gjörwell, i ett i hans, å Kungl.
biblioteket förvarade, otryckta bref — » uti sit kön det samma som hr de Mouvel uti sit, kort sagdt en aldeles divine actrice ».
Emellertid trifdes ej den franska skådespelerskan i Stockholm; särskildt fann hon — säger Gjörwell — » climatet så aldeles odrä- geligt », hvadan hon ock 1786 begärde sitt af- sked.
Då detta af Gustaf I I I afslogs, beslöt madame Hus att i hemlighet resa från Stock- holm.
Den 22 juli samma år hade hon spelat å Drottningholm och, som vanligt, hänfört med sin talang.
Klockan två följande morgon körde genom Hornstull ut en långvagn, försedd med kur och dragen af tre hästar.
Ini vagnen satt den » divina », uppvaktad af en major Aminoff och sin kammarjungfru Therése Charles.