Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kammarkollegii cirkulär den 23 September 1823 stadgade sätt för expedition och kungörande af utslag i mål af det ifrågavarandes beskaffenhet, att som Konungens befallnings - 37 hafvande icke ägde att egenmäktigt undandraga sig åtlydnad af de Kongl, kollegiernas, å dragande kall och embetets vägnar, gil na bud och befallningar, ehvad dessa grundade sig omedelbart på Kongl. Maj:ts nådiga föreskrifter eller icke, samt dessutöm Kongl. Kammarkollegii kungörelse den 1 Februari 1808 om expedierande och kungörande af Konungens befallningshafvandes utslag i ekonomi- och politimål i allmänhet vore grundad på Kongl.
Maj:ts nådiga bref af den 5 förutgångne Januari, och Kongl. Kammarkollegii cirkulär af den 23 September 1823 egentligen endast innefattade en erinran, att nyssnämnde kungörelse måste tjena till efterrättelse i afseende på vissa i cirkuläret närmare beskrifna så beskaffade mål; och hvad landssekreteraren i afseende på expeditionslösen anfört, vore af allt för underordnad vigt, för att kunna upphäfva eller ens inverka på Konungens befallningshafvandes pligt, att ställa sig behörigen gifna författningar till efterlefnad; alltså och på de af Justitie-ombudsmannen i öfrigt anförda grunder, samt enär både landskamereraren och landssekreteraren måste ansvara för innehållet af det utslag, de, i egenskap af Konungens befallningshafvande, gemensamt utfärdat, påstod advokalfiskalsembetet, att de, för deras lagstridiga beslut, måtte fällas att, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, hvar för sig böla det belopp, Kongl.
Hofrätten profvade rättvist bestämma; och då, beträffande derefter det enskildt emot landssekreteraren, såsom expeditionshafvande, anmärkta förhållande, att han icke ens ombesörjt verkställighet af den ofullständiga föreskrift utslaget, i afseende på dess expedition till vederbörande parter, meddelat, det icke vore tänkbart, att landssekreteraren med Konungens befallningshafvandes koncept-utslag i sin hand och den upplysning tillgänglig, att sex exemplar deraf blifvit ntskrifna, icke skulle kunna bedöma för hvilka parters räkning, utslagsexemplar blifvit utfärdade, så vida nemligen ett exemplar vore utskrifvet, på sätt utslaget stadgade, för hvarje socken eller enskild hemmansägare, som i saken fört talan, stridig mot öfriga parternas, men det ej heller finge antagas, att landssekreteraren af tredska undandragit sig meddela i berörde hänseende af honom äskade upplysning, ansåg advokatfiskals-embetet påtagligt, att landssekreteraren icke låtit utskrifva särskildt exemplar för hvarje socken eller enskild part, som i målet fört särskild talan; och enär, vid jemförelse af 2 kap. 6 § Utsökningsbalken, 24 kap. 5 § Rättegångsbalken och Kongl. Maj:ts förnyade expedilionstaxa den 15 Maj 1821, det vore klart, att Konungens befallningshafvandes oftanämnde utslag, såsom dateradt elen 30 Juni 184-0, samma dag bort vara i tillräckligt antal exemplar färdigt att lill vederbörande expedieras, men, utom det alt landssekreteraren icke uttryckligen bestridt P. Peterssons i Falls - \ 38 berg uppgift, att det för Bjälbo församling utskrifna exemplar icke förr än efter långt dröjsmål var tillgängligt till utlösen, och alt öfriga exemplaren ännu i början af Januari månad år 1842 ej blifvit expedierade, det förekom, att landssekreteraren, såsom anledning dertill, att målet, enligt från landskansliet utfärdadt diariiutdrag, ännu den 9 Oktober 1840 visade sig ej vara med slut afhulpet, anfört, att, ehuru utslaget varit färdigt i slutet af Maj samma år, någon anteckning derom ej behöft i diarium inflyta, enär utslaget ej blifvit efterfrågadt eller till lösen begärdt, hvilket andragande, sammanställdt med landssekreterarens sedermera gjorda uppgift, att utslagen utlöstes allt efter som de hunno utskrifvas, innebure ett erkännande, att de åtminstone ej den 9 Oktober 1840 varit utskrifna; ty ocb då landssekreteraren såmedelst vore förvunnen att åtminstone något öfver tfe månader, utan gällande ursäkt, hafva fördröjt och äfven sedermera till en del aldeles underlåtit expedierandet af Konungens befallningshafvandes ifrågavarande utslag,
yrkade advokatfiskaIs-embetet, det landssekreteraren, enligt sist åberopade lagrum och författningar, mätte fällas att derför böta åtta riksdaler sexton skillingar; men som Petersson dels visat, att Konungens befallningshafvandes utslag då mera blifvit i häradets alla kyrkor kungjordt, och dels icke fordrat någon kostnadsersättning, fann advokatfiskals-embetet för sin del vidare påföljd af åtalet ej kunna äga rum; öfver hvilket slutpåstående landskamererare!!, så vidt det honom angick, blifvit hörd och aflemnat förklaring af det hufvudsakliga innehåll: att Kongl. Kammarkollegii kungörelse af den 1 Februari 1808 och cirkulär af den 23 September 1823 icke uttryckligen skulle stadga, att den derigenom förordnade föreskrift, angående kungörande och delgifvande af utslag i frågor om bro- och vägdelning, borde i sjelfva utslaget införas, utan vore genom det uti berörda cirkulär förekommande alternativa förordnande att vederbörande kronobetjent eller den vinnande parten, efter hvarje måls särskilda beskaffenhet, skulle föreläggas att ombesörja kungörandet och delgifvande^ tvärtom antydt, att ett slikt föreläggande kunde, efter expeditionshafvandens godtfinnande, meddelas antingen uti utslaget eller genom skrifvelse till vederbörande kronobetjent; hvarföre och då vid sådant förhållande det tillkommit landssekreteraren, såsom expedilionshafvande, att, närkommunikationssättet icke blifvit i utslaget föreskrifvet, derom lemna vederbörande kronobetjent särskildt förständigande, och det icke tillhört landskamererare!! att vaka deröfver, alt landssekreteraren fullgjorde en sådan sin skyldighet, landskamrerare!! bestridt allt afseende å advokatfiskals-embetets mol honom framställda ansvarspåstående. 39 Och har Kongl. Hofrätten, medelst utslag den 9 Juli 1845, sig utlåtit och funnit det hafva ovilkorligen ålegat landshöfdinge-embelels ledamöter att, vid uppfattande af utslaget den 30 Juni 1840 rörande en ny vägdelning inom Göstrings härad, ställa sig till bokstaflig efterrättelse Kongl.
Kammarkollegii kungörelse den 1 Februari 1808 och cirkulär af den 23 September 1823, hvartill hört, att i sjelfva utslaget blifvit inrymdt, huru med dess kungörande och delgifvande borde tillgå, derom underrättelse bort för vederbörande parter genast efter utslagets utfärdande vara tillgänglig, utan att de, såsom landskamereraren i sin förklaring ifrågasatt och förmenat, kunnat hafva behof alt afbida något särskildt förständigande derom genom kronobetjeningen, en tydning den der i alla fall icke uti förevarande mål finge lända landska mereraren till ursäkt, sedan utslaget, försedt med en mot berörde stadganden stridig och ofullständig föreskrift, blifvit af honom godkändt och undertecknadt; och emedan landshöfdinge-embetels ledamöters underlåtenhet och felaktiga förfarande i berörde hänseende haft till följd, att ifrågavarande vägdelnings verkställighet under en längre tid blifvit obehörigen fördröjd; pröfvade Kongl. Hofrätten, med bifall lill advokatfiskals-embetets framställda påstående och i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma merbemälde ledamöter, landssekreteraren och landskamererare!!, att, för hvad de sålunda emot deras embetspligt brutit, hvar för sig böta tretiotre riksdaler sexton skillingar; hvarjemte och enär det dessutom, på sätt advokatfiskals-embetet utredt, läge landssekreteraren till last, att han, hvilken det tillhört att expediera ifrågavarande utslag, utan gällande ursäkt sådant fördröjt och till en del aldeles underlåtit, Kongl. Hofrätten, jemlikt Kongl. Maj:t.s förnyade expeditionstaxa den 15
Maj 1821, jemförd med 24 kap. 5 § Rättegångsbalken, fällde bemälde landssekreterare att, för försummelse härutinnan, plikta tjugufem daler med åtta riksdaler sexton skillingar.
De hos Kongl.
Maj:t å svarandernes sida i underdånighet anförda besvär öfver ofvanberörda utslag äro ännu på nådig pröfning beroende.
Uti en till mig ingifven skrift hade postinspektoren i Lindesberg Cail Erik Jerling, på grund af teaterföreståndaren J. H.
Halls skriftligen lemnade uppdrag och öfverlåtelse af hans rätt, anmält och med företedda handlingar sökt visa, huruledes borgmästaren i Lindesberg Salomon Rubin, sorn på Magistratens vägnar den 14 December 1839 låtit hemsöka Hall med kraf, i afseende på erläggande af bevillning med flera afgifter för åtskilliga i staden 40 gifna teater-representationer, nästderpåföljde dag eller den 15 December, enligt borgmästarens utbänrligade qvitto, af Hall uppburit, för fern stycken uppförda representationer, stadgade afgifter till ett belopp af tjuguen R:dr 32 sk., men likväl icke blott underlåtit att dessa afgifter, hvilka lill en del utgjorde bevillningsmedel, i behörig ordning leverera och för desamma visa redo, helst de alldeles saknades uti de af borgmästaren öfver samma års kronouppbörd afgifna räkningar, utan äfven sedermera, i anledning af Konungens befallningshafvandes i länet derom gjorda förfrågan, å Magistratens vägnar, den 30 Oktober 1840 skriftligen inberättat, att under loppet af näslföregångna året några skådespel i Lindesberg icke blifvit uppförda, för hvilka bevillning och afgift till -Kongl, teaterns pensionskassa bort erläggas; i sammanhang hvarmed Jerling uppgifvit, att, efter hvad i orten vore kändt, en mängd representationer mångfalldiga år i Lindesberg ägt rum af sådana personer, som i bevillningsförordningen, till särskild bevillnings erläggande uppräknas, och bland hvilka Jerling äfven namngifvit åtskilliga, men att ingen visste, hvart .P. o ö 7 ^ o 7 bevillning och afgift lill teaterns pensionskassa tagit vägen, ehuru otvifvelaktigt syntes, att den måste vara till någon erlagd, så vida bevillningsförordningens föreskrifter blifvit iakttagna.
Anhållande
Jerling för öfrigt, att öfver hans sålunda förda talan, hvilken icke anginge Magistratens öfrige ledamöter, borgmästaren Rubins förklaring måtte varda infordrad och Jerling derefter delgifven, för att densamma med påminnelser bemöta och sin talan närmare bestämma.
Sedan ej mindre borgmästaren Rubin, än Magistratens öfrige ledamöter, i anledning af Jerlings berörde skrift, inkommit med infordrade utlåtanden, blef den förstnämndes till Jerling, enligt dennes begäran, utlemnadt och af honom bemött med skriftliga påminnelser, dervid han ytterligare angifvit borgmästaren att hafva, under flera år sedan han tillträdt sitt embete, pä förr omförmälda sätt undanhållit både bevillningsmedel och Kongl, teaterns pensionskassa tillkommande afgifter; i afseende hvarå Jerling med bifogande af handlingar sökt ådagalägga, att borgmästaren år 1833 utfärdat utmätningsordres till betäckande af afgifter för de representationer, teaterföreståndaren Mellblom då i Lindesberg uppfört, men icke destomindre underlåtit att i kronoräkenskaperna för samma år redovisa en dylik afgift och derjemte hos Konungens befallningshafvande i länet den 20 Maj 1836 skriftligen anmält, det några representationer år 1833 icke blifvit i staden gifna: att, ehuru derstädes likaledes år 1838 flera representationer ägt rum, för hvilka afgifter - 41 lill Kongl. Maj:t och kronan samt teaterns pensionskassa hort erläggas, sådane afgifter icke blifvit i årets kronoräkenskaper upptagna och redovisade, eller till Konungens befallningshafvande särskildt insända, hos hvilken embetsmyndighet borgmästaren i stället tillkännagifva, såsom skrifvelse derom af den 31 Januari 1839 utvisade, det några representationer år 1838 icke blifvit uppförda; och slutligen, att, efter hvad dessutom i hela orten vore allmänt kändt, allt ifrån år 1828 till och med år 1838, nästan hvarje år skådespel af flera slag blifvit i Lindesberg uppförda utaf åtskilliga till namn äfven uppgifna personer; men att för dessa år, med undantag af året 1831, inga afgifter för sådana representationer lill teaterns pensionskassa influtit, hvilka afgifter, äfvensom de deraf Kongl. Maj:t och kronan tillkommande bevillningsmedel, borgmästaren således förmentes hafva obehörigen sig tillegnat.
Uti de, öfver Jerlings sålunda gjorde angifvelse!-, å särskilda tider inkomna utlåtanden, hade borgmästaren Rubin, med förmälan, att nämnde angifvelser icke anginge Magistratens öfrige ledamöter, utan borgmästaren ensam, anfört, beträffande uppgiften i afseende å tealerföreståndaren Hall, att enär de år, skådespel eller mekaniska konster i Lindesberg förevisades, hvilket ganska sällan inträffade, sådant vanligen skedde vid någon af de årliga marknaderna i Februari eller Augusti månad, skulle den ovanliga tid, Hall år 1839 vistades i staden, af försummad anteckning derom, hafva föranledt till ett misstag och förflyttat hans representationer lill 1840 års vintermarknad, ända till dess Jerlings första angifvelseskrift upplyste borgmästaren om rälta förhållandet, då äfven t vänne andra representationer funnits uteglömda; hvilket borgmästaren erkände kunna, såsom en försummelse, läggas honom till last, men trodde ej rimligen böra anses uppsåtligt eller tillskrifvas egennytta.
Med redovisningen af de för sådana tillfällen inflytande afgifter hade sålunda förfarits, att dessa medel icke ingått i kronoräkenskaperna, utan alltid blifvit till Konungens befallningshafvande i länet öfversända, på sätt äfven nu med de ifrågavarande iakttagits, enligt Magistratens till Konungens befallningshafvande under den 12 Januari 1841 aflåtna skrifvelse, med åtföljande '”räkning öfver teaterafgifter för uppförda representationer i Lindesberg åren 1839 och 1840,” nemligen år 1839 för sju representationer, bevillning och teaterkasseafgift, tretio R:dr 16 sk. och år 1840 för tvänne representationer åtta R:dr 16 sk., tillsammans tretionio R:dr banko.
Vidkommande dernäst förhållandet med de år 1833 teater Just. -Ombudsma.ns 42 föreståndaren Mellblom affordrade afgifter, lill hvilkas betäckande utmätning blifvit förordnad, skulle borgmästaren, som i egenskap af riksdagsman bivistade 1834 och 1835 årens riksmöte, hvilket börjades i Januari månad 1834, innan den tid, räkenskaperna för teatermedlen vanligen redovisades, således icke hafva ägt tillfälle att kontrollera, huruvida bref till Konungens befallningshafvande ingått, som upplyste om representationer varit hållna, och sedermera, då skrifvelse härom från Magistralen den 20 Maj 1836 expedierades, icke erinrat sig Mellbloms vistande i Lindesberg år 1833, samt följaktligen ej heller efterhört, hvad åtgärd blifvit vidtagen med dennes under qvarstad satta teaterdekorationer, men först år 1837, efter ett tillfälligt besök i auktionskammarens förvaringsrum, fått anledning att utfärda kungörelse om deras försäljning å offentlig auktion, hvilken ock den 30 Januari samma år förrättades af rådmannen Fröberg, som äfven hade bort emottaga auklionsmedlen.
Omsider och sedan borgmästaren, vid erhållen kommunikation af Jerlings sednare skrift, under den 14 Juni 1842 affordrade Fröberg dittills uteblifven redovisning för auklionsförrättningen, hade Fröberg den 16 derpåföljde Augusti skriftligen anmält, att vaktmästaren Schöldberg väl inställt sig för att betala de af honom å auktionen inropade dekorationerna, men att Floberg af uppgifven anledning icke ville befatta sig med någon liqvid för nämnde auktion, utan finge Schöldberg lemna auktionsmedlen till den, som vederborde.
Erkännande borgmästaren äfven i afseende å detta fall, att honom kunde till last läggas, det han dels tillåtit Mellblom skådespels uppförande innan afgiften derför blifvit erlagd, dels åsidosatt att påskynda redovisning för auktionsmedlen, hvilket dock, efter borgmästarens förmenande, icke kunde anses såsom en förskingring.
Hvad åter anginge Jerlings uppgift om de flera, under loppet af åren 1828 till och med 1838, nästan hvarje år i Lindesberg uppförda skådespel, för hvilka ingen bevillning och afgift till teaterns pensionskassa blifvit redovisade, ville borgmästaren icke bestrida, alt ju icke alla de af Jerling uppgifna personer tid efter annan besökt staden och äfven dels med och dels utan att kungöra derom, roat mindre sällskapskretsar med sina föreställningar eller så kallade aftonunderhållningar, hvarvid hela inkomsten knappast varit tillräcklig att betala afgiflerna till kronan och förutnämnda pensionskassa, och hvaraf följden understundom' blifvit ytterligare bidrag af allmänna välgörenheten, för att icke fortfarande belastas med underhåll åt dessa för kommunen främmande och likgiltiga personer; men om än borgmästarens förfarande att, vid sådana tillfällen, underlåta de stadgade afgiflernas uttagande, icke kunde 43 i juridiskt hänseende försvaras, trodde han likväl, att det ej skulle anses så fördömligt, som Jerling velat antyda.
Förmälande borgmästaren slutligen, att han framdeles icke skulle blottställa sig för anmärkningar rörande ifrågavarande afgifler, då han med år 1843 förändrat det hittills brukliga uppbördssättet och öfverlemnat till kronouppbördsmannen att dessa medel i kronans öfriga räkenskaper upptaga och redovisa.
Vid öfvervägande af hvad sålunda å ömse sidor anfördt blifvit, och ehuru, på sätt de af postinspektoren Jerling företedda handlingar utvisade, kronouppbörden i lindesbergs stad ombesörjdes och redovisades af Magistraten derstädes, å hvars vägnar borgmästaren ocb en af ledamöterna undertecknat de deröfver, enligt uppbördsförfattningarnes föreskrift, afgifna räkningar, ansåg jag likväl de i detta mål anmälda förhållanden, sådana de blifvit uppgifna och erkända, icke röra Magistraten gemensamt, utan blott dess ordförande, borgmästaren Rubin, hvilken jemväl åtagit sig ensam ansvarigheten för desamma; såsom följd hvaraf och då borgmästarens afgifna förklaringar fastmindre rättfärdigade honom och hans förfarande, som han tvertom sjelf erkänt, att han, i afseende å de ifrågaställa bevillnings- och andra till intägt föreskrifna medel, låtit komma sig till last, i vissa fall, försummelse att för ti vlika medel redovisa och, vid andra tillfällen, åsidosättande i/ ' ' helt och hållet af sin pligt att desamma utfordra, jag äfven fann mig föranlåten att ställa borgmästaren under laga åtal för b vad han i ofvanomförmälda delar funnes hafva, i strid mot sina åligganden, handlat eller åsidosatt.
Och som detta borgmästarens förfarande egentligen rörde befattningen med kronans uppbörd och annan inrättning tillkommande medel, de der skola, jemte kronouppbörden, emottagas och redovisas, öfverlemnade jag, likmätigt. 5 och 13 §§ af Kongl. Kammarrättens instruktion den 15 Oktober 1831, till advokatfiskals-embetet derstädes att ett sådant åtal i laga ordning utföra; hvarvid borde anmärkas: l;o att, ehuru Rikets Ständers bevillningsförordning af år 1835 och, i likhet dermed , deras författningar i samma ämne af åren 1824 och 1830 stadgade för Teaterdirektörer och andra personer, hvilka med tillstånd gifva representationer af mekaniska konster m. m. eller visa främmande djur m. m., en viss bevillningsafgift för hvarje representation, hvilken afgift, innan dessa personer från orten afreste eller pass den meddelades, skulle vara erlagd och qvitto derå kunna företes å den ort, dit de sig begåfvo, samt genom särskild författning, för dylika representationer, en ytterligare afgift lill Kongl, teaterns pensionskassa blifvit påbjuden, uti ofvanberörde stad det förhållande icke dessmindre ägt rum, u att, vid åtskilliga tillfällen under loppet af åren 1828 till och med 1838, sådana personer gifvit representationer eller så kallade aftonunderhållningar, hvartill inträde emot betalning leinnats, utan att någondera af nyssnämnda afgifter synts vara utfordrade, erlagde eller redovisade; hvilket förhållande, om än icke kunde i bevis ledas, att, såsom angifvaren velat antyda, de stadgade afgifterna vid omförmälda tillfällen verkligen utgått, men blifvit olofligen undandragna, åtminstone, efter borgmästarens eget erkännande, att hafva tillåtit sådana representationer utan afgifternas gäldande, ådagalade en lika egenmäktig, som obehörig och derföre ansvarig eftergift af kronans och annan inrättnings tillständiga rätt; 2:o att borgmästaren, som år 1833, i egenskap af utmätningsförrättare, förordnat qvarstad å teaterföreståndaren Mellbloms tillhörigbeter, för att dermed gäldas måtte de afgifter, Mellblom för de af honom då gifna representationer ålegat att utgöra, icke förr än år 1837 fogat anstalt om det i qvarstad satta godsets försäljning å offentlig auktion, ej heller sedermera förr än i Juni månad år 1842 affordrat vederbörande redogörelse för samma auktion, och under tiden år 1836 hos Konungens befallningshafvande i länet anmält, alt någon teaterrepresentation år 1833 icke blifvit i Lindesberg gifven, hvarigenom borgmästaren låtit komma sig till last icke blott en sanningslös och missledande uppgift,
utan äfven en mångårig försummelse, med den påföljd, alt allmänna medel under tiden icke kunnat redovisas och levereras; samt 3:o alt borgmästaren dels den 15 December 1839, enligt qvitto af teaterföreståndaren Hall, emottagit de stadgade och honom afFordrade afgifter för flera då gifna representationer, dels, efter hvad borgmästaren äfven erkänt, samma år uppburit dylika, för tvänne andra representationer erlagda afgifter, men icke dessmindre den 30 Oktober 1840 till Konungens befallningshafvande inberättat, att, under nästföregångna årets lopp, några skådespel icke blifvit i Lindesberg uppförda, för hvilka bevillning och afgift lill Kongl, teaterns pensionskassa bort utgå; en uppgift, som likväl, efter erhållen del af Jerlings första anklagelseskrift, borgmästaren återkallat och, under den 12 Januari 1841 till Konungens befallningshafvande, med anmälan om förra uppgiftens oriktighet, insändt sådana medel, influtna år 1839, jemte påföljda året 1840, till det belopp, hvartill de, enligt bifogad räkning, uppgingo; hvilket förfarande, det borgmästaren sökt förklara sålunda, att han, i anseende till den ovanliga tid på året, då ifrågavarande afgifter för år 1839 influtit, af glömska och misstag ansett dem tillhöra 1840 års uppbörd, ändock destoheldre påkallade beifran och ansvarighet, som, oansedt härutinnan en brottslig afsigt 45 icke bevisligen kunde borgmästaren tillvitas, det i allt fall uppenbarade en grof vårdslöshet samt frånvaro af all ordning och reda i hvad till uppbördsverket hörde.
För öfrigt och beträffande det af borgmästaren begagnade sätt att för meranämnde afgifter redogöra; så enär, enligt hvad förut var sagdt, desamma dels tillhörde bevillningen och dels borde jemte denna uppbäras och redovisas, vore det äfven anmärkningsvärdt, att borgmästaren, i strid mot de tid efter annan utfärdade bevillningsförordningar och deri till efterlefnad åberopade instruktioner och förordnanden rörande räkenskaperna öfver kronouppbörden och redovisningen derför, uteslutit alla medel af förut omförmälda beskaffenhet utur de öfver uppbörden afgifna räkningar samt vid andra tider och tillfällen, än för dessas afgifvande stadgades, upprättat och aflemnat särskild redogörelse för sådana medel; hvilket förfaringssätt var icke allenast förbudet, utan äfven med ansvar belagdt.
Allt detta meddelades advokatfiskals-embelet genom min den 20
Mars 1843 aflåtna skrifvelse, med uppdrag alt, vid åtalets utförande enligt sålunda angifna grunder, jemväl iakttaga Kongl.
Majrls och kronans samt Kongl, tea terns pensionskassas af målet beroende rätt.
Då advokatfiskals-embetet inför Kongl.
Kammarrätten anställt en sådan talan, har borgmästaren Rubin uti afgifven förklaring hufvudsakligen åberopat hvad han förut i målet anfört, med tillägg endast, hvad angick den anmärkta uraktlåtenheten att af åtskilliga personer, som i Lindesberg uppfört mekaniska konster och aftonunderhållningar, fordra bevillning och teaterafgift, att bevillningsförordningen icke uttryckligen bemyndigade Magistraten att på förhand utfordra sådane afgifter, utan endast lemnade Magistraten öppet, att genom nekadt pass sätta skådespelaren i nödvändighet alt desamma betala, samt att, enär, i afseende å sättet för redovisningen af omförmälde represenlationsafgifter, dermed, under borgmästarns företrädares tjenstetid, skall förfarits på enahanda sätt, utan att någon anmärkning dervid blifvit gjord, borgmästaren förmodat någon annan ordning för denna redovisning icke vara föreskrifven.
Uti afgifvet slutpåstående har ad vokatfiskals-embetet derefter, med åberopadt stöd af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken samt Kongl, brefven den 10