Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Propositionen närmare omförmälda, underdåniga framställningar, åsyftande förändringar i regleringen af färjefarten; men, efter undersökning i ämnet, hade Kongl. Maj:t icke funnit skäligt att i berörda hänseende vidtaga annan åtgärd, än att Kongl. Maj:t förklarade de om färjefarten mellan Calmar och Öland gifna föreskrifter icke lägga hinder i vägen för hvilka Svenska undersåter som helst att, enligt § 11 i gällande Handels-orduing, emellan Ölands kust och fasta landet fortskaffa varor mot eller utan frakt, hvarom nådigt
Bref under den 9 Februari 1855 afgick till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet.
Sedan derefter Kyrlcoherdarne i Möckleby, Gräsgårds m. fl. församlingar på Öland, äfvensom åtskillige mellan färjeplatserna boende strandegare och hemmansinnehafvare uti en den 17 Oktober 185G till Kongl.
Majit ingifven skrift, med förmälan, bland annat, att omförmälda vitesförbud fortfarande blifvit på det sätt tillämpadt, att strandboer, hvilka vid fart från egna, mellan färjeplatserna belägna, hamnar medtagit andre personer, än sine närmaste grannar, derför blifvit fällde till böter, i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit måtte täckas meddela det nådiga förklarande, att de genom förberörda författningar stadgade vitesbestämmelser icke hade afseende på den fraktfart, som från egna stränder och hamnar idkades at den emellan meranämnde färjeplatser boende allmoge; så och efter det, i anledning af denna framställning, flere i staden Calmar bosatte tjenstemän och handlande samt egendoms-innehafvarc och hemmansegare såväl i närheten af denna stad, som inom de begge Moten på Öland, hos Kongl. Majit påyrkat oförändradt bibehållande af de om färjefarten gällande bestämmelser, enär bifall till sökandernes anhållan skulle snart medföra den påföljd, att färjeplatsernes innehafvare blefve urståndsatte att fortfarande fullgöra de dem åliggande förbindelser att, för de trafikerandes obehindrade fortkomst, tillhandahålla båtar och färjor, kom den sålunda ånyo väckta frågan om förändring i den rörande färjefarten bestående reglering under Kongl. Majits nådiga pröfning den 5 Mars 1858; och sorn Kongl. Maj:t ansåg de i afseende å färjefarten emellan Calmar och Öland gällande bestämmelser ostridigt medföra inskränkning i den fria rörelsen emellan dessa kuster, men, å andra sidan, fann upphäfvandet af dessa bestämmelser och den derpå grundade inrättningen at nuvarande färjeplatser lätteligen kunna leda till osäkerhet och svårigheter vid såväl enskildes fortkomst, som transporter för allmän räkning, så framt icke åtgärder vidtoges att på annat sätt vidmagthålla en ordnad kommunikation, fann Kongl. Majit godt anbefalla Sin Befallningshafvande i länet att, efter Yederbörandes hörande, inkomma med underdånigt yttrande, huruvida, i händelse de nu gällande bestämmelserna komme att upphöra, så att kustfarten mellan Calmar och Öland lemnades fri, behofvet fordrade att, till undvikande af nyss antydda osäkerhet och svårigheter, en eller flere allmänna färjeplatser bibehölles, der säkra båtar eller färjor för öfverfarten städse vore att på anfordran emot bestämd afgift tillgå, samt om och till hvad belopp bidrag utöfver färje-afgifterna kunde blifva till de sålunda nödige ansedde färjeställenas uppehållande erforderligt, äfvensom i hvad mån ortens innevånare kunde finnas villige att sådant bidrag utgöra.
Stats- Utskottets Utlåtande N:o 93. 21 Under den vidare behandling, som frågan i följd häraf erhållit, hvarvid ej allenast innehafvarne af färjeplatserna Röhälla, Färjestaden och Fröbygårda, äfvensom Styrelsen för det bolag, hvilket genom Landshöfdinge-embetets utslag den 4 Februari 1857 undfått rättighet till anläggande af en ny färjeplats å Gastholmen, numera benämnd Beijershamn, utanför Fröbygårda, utan ock Ölands innevånare genom socknevis valda ombud blifvit i ämnet hörda, hade, enligt hvad handlingarne, bland annat, utvisa, färjeplats-innehafvarne förklarat sig villige att afstå från det genom ifrågavarande vitesförbud dem lcmnade skydd emot intrång i färjefarten och icke desto mindre fullgöra de dem nu åliggande färjningsskyldigheter, så framt taxan å passagerare-afgifter och fraktlega blefve, i enlighet med ett upprättadt förslag, förhöjd, samt hvarje färjeplats iinge af Kronan eller ortens innevånare åtnjuta cn årlig godtgörelse af Fem Hundra Riksdaler Riksmynt, hvarjemte färjeplats-innehafvarne vid detta medgifvande fästat det förbehåll, att den fria täflan i färjefart öfver sundet, som genom vitesförbudets upphäfvande eller inställelse skulle öppnas, icke finge sträcka sig till frihet för främmande båtegare att idka sådan fart från sjelfva färjeplatserna eller från dertill hörande lastbryggor, utan endast från sådane hamnar eller anläggningsställen, som vore eller kunde blifva emellan färjeplatserna inrättade; och hade sockne-ombuden hufvudsakligen instämt i dessa åsigter, men, i fråga om den af färjeplats-innehafvarne fordrade ersättning, på det bestämdaste undandragit sig och sina kommittenter all skyldighet att nu eller för framtiden genom beläggning på hemmanen eller efter hvilken annan grund som helst lemna större eller mindre bidrag till en sådan ersättning.
Härefter hade Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, — som på anförda skäl ansett det under närvarande förhållanden för den allmänna trafiken vara oundgängligen nödvändigt, att de tre färjeplatserna, Röhälla, Färjestaden och Beijershamn, bibchölles såsom allmänna sjögästgifvaregårdar, med fortfarande skyldighet för deras innehafvare, att emot vissa bestämda afgifter betjena allmänheten och resande med öfverfart till Calmar, att i afseende på färjnings-anstalterna vara underkastade allmän uppsigt och poliskontroll, samt att för öfrigt iakttaga sådana de trafikerandes säkerhet och beqvämlighet åsyftande bestämmelser, som redan blifvit eller framdeles bunde varda meddelade, — vidare, i afseende på frågan om och till hvad belopp bidrag utöfver färje-afgifterna skulle kunna blifva till de nödiga ansedda färjeplatsernas uppehållande erforderligt, hufvudsakligen andragit: att ehuru den nu föreslagna förhöjningen i öfverfarts-afgifterna, om den vunne nådigt bifall, måste leda till ökad inkomst för hvarje färjning, det dock kunde med skäl betviflas, att färjeplats-egarnes behållning derigenom komme att ökas, då på samma gång frihet lemnades närboende strandegare att täfla om färjningsförtjensten; — att, då en sådan täflan under de sednare åren visat sig vara så begärlig, att vitesförbuden endast ofullkomligt förmått att derifrån afhålla kustboerna, det med all säkerhet kunde antagas, att, om förbudsbestämmelserna upphäfdes, flera privata öfvcrfartsställen skulle blifva inrättade, mer eller mindre nära intill färjeplatserna; — att innehafvarne af dessa enskilda färjeställen, hvilka icke voro underkastade någon af do betungande skyldigheter och förbindelser, som innehafvarne af de allmänna färjeplatserna måste vidkännas, sannolikt icke skulle underlåta att, vid marknadstider eller andra mera lönande tillfällen, genom nedsättning i afgiftsbeloppen locka till sig en stor, om icke den största delen af den trafik, som eljest vore att vid de egentliga färjeplatserna påräkna; — att då härtill komme, att de färjeplats-innehafvarne åliggande skyldigheter blifvit genom 22 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93.
Landshöfdinge-embetets utslag af don 4 Februari 1857 i flera afseenden skärpta, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande hvste den öfvertygelse, att fårjnings-afgifterna, äfven om de pä föreslaget sätt förhöjdes, likväl, efter upphörandet af det hittills åtnjutna skyddet emot intrång i färjefarten, icke kouime att bereda färjeplatsernas innehafvare så stor inkomst, som deras rörelse under nuvarande förhållanden inbringade ; — samt att, då den förlust, som genom förändringen i nu bestående förhållanden skulle färjeplats-inneliafvarne tillskyndas, säkerligen komme att för hvarje färjeplats öfverstiga det belopp af 500 R:dr Kant, hvilket de fordrat såsom årligt bidrag utöfver nyssnämnde afgifter, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande ansåge billigt, att ett så beskafladt bidrag blefve färjeplats-inneliafvarne på ett eller annat sätt boredt, och det icke allenast för Röhälla och Färjestaden, utan äfven för den nya färjeplatsen vid Beijershamn, alldenstund hamnbyggnadsbolaget derstädes, i följd af Landshöfdinge-embetets ofvanberörde utslag, redan med cn kostnad af omkring 10,000 R:dr Runt iordningställt den nya färjeplatsen med tillhörande byggnader och farkoster, m. m., utan att bolaget, när det inlät sig i dessa betydliga utgifter, kunde föreställa sig annat, än att färjeplatsen vid Beijershamn skulle, lika med de gamla färjeplatserna, få åtnjuta hittills stadgadt skydd emot intrång af närboende båtegare.
Ölands innevånare enhälligt vägrat att åtaga sig något bidrag till de ersättningar, som i förevarande hänseende kunde färjeplats-innehafvarne tillerkännas, samt öns innevånare icke heller syntes kunna emot sin vilja förpligtas till någon betalningsskyldighet härutinnan, hade Kongl. Maj:ts Befallningshafvande hemställt, att det för ändamålet erforderliga belopp af tillhopa 1,500 R:dr Runt årligen måtte af statsmedel beredas, helst denna utgift å Statsverkets sida voi-e af underordnad betydenhet i jemförelse med de vigtiga fördelar, som genom regleringens tillvägabringande på föreslaget sätt skulle för det allmänna uppkomma.
Uti häröfver afgifvet underdånigt utlåtande hade Kongl.
Maj:ts och Rikets Kammar-kollegium, hvad anginge frågan om upphörandet af vitesförbudet för obehörig fraktfart emellan ifrågavarande kuststräcka på Öland och staden Calmar, — efter en framställning om orsakerna till detta först år 1824 stadgade förbuds tillkomst samt do förhållanden, som syntes böra föranleda dertill att denna fraktfart nu åter blefve fri, — till Kongl. Maj:ts nådiga bepröfvande öfverlemnat, huruvida icke, utan äfventyr för färjeplatsernas bestånd, vitesförbudet måtte kunna upphöra och blott gälla för det fall, att främmande personer idkade fraktfart från sjelfva färj platserna eller från dertill hörande lastbryggor.
Beträffande derefter frågan, huruvida, i händelse nu gällande vitesförbud komme att upphöra, aå att kustfarten mellan Öland och Calmar lomnades fri, behofvet fordrade bibehållandet af en eller flera allmänna färjeplatser, der säkra båtar eller färjor för öfverfarten städse vore att, emot bestämd afgift, på anfordran tillgå, delade Kollegium fullkomligt Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes åsigt om nödvändigheten af att på den gent emot Calmar belägna vestra kusten af Öland funnes ordentliga, under allmän uppsigt ställda och med gästgifveri förenade färjeplatser för besörjande af den lifliga rörelsen mellan denna folkrika ö och staden Calmar, som utgjorde öns hufvudsakliga afsättningsort, och hvarifrån den äfven hemtade största delen af de förnödenheter, som på ön icke frambringas, hvarförutom färjeplatserna erfordrades för allmänna transporter och resandes obehindrade fortkomst.
Lika med Kongl. Maj:ts Befallningshafvande funne väl Kollegium äfven att, med hänseende till vattnets uppgrundning vid Fröbygårda färjeplats och deraf föranledda olägenheter för öfverfarten till Calmar, samt då den närbelägna färjeplatsen Gastholmen eller Bei - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93. 23 jershamn syntes för de färdande vara till läge och beskaffenhet i öfrigt vida fördelaktigare än Fröbygårda, rörelsen vid sistnämnda färjeplats sannolikt kommo att i en icke aflägsen framtid betydligen minskas och ledas till Beijershamn; men Kollegium ansåge dock Fröbygårda färjeplats böra, jemte do öfriga tre för allmänna rörelsen oundvikligen nödiga färjeplatserna, fortfarande cga bestånd, så länge färjeplatsens innehafvare fullgjorde de med färjehållningen förenade skyldigheter; — och hade Kollegium slutligen, efter framställande af åtskilliga anmärkningar vid det afgifna taxeförslaget, vidkommande frågan om och till hvad belopp bidrag utöfver färje-afgifterua kunde blifva till de nödiga ansedda färjeplatsernas uppehållande erforderligt, i underdånighet anfört, att: då båtlegan och färje-afgifterna, i händelse desamma blefve på föreslaget sätt förhöjde, komme att betydligt ökas i jemförelse med hittills gällande taxa; — då Staten genom upplåtande af jord till färjeplatserna och särskildt medelst anslag af medel till hamnbyggnaden vid Beijershamn redan gjort uppoffring för kommunikationen mellan Oland och fasta landet ; — då tillfället att på viss timma få inskeppa sig å ändamålsenliga farkoster och af skickliga färjemän mot lindrig afgift öfverföras till afsättningsorten för landets produkter ostridigt medförde så stora fördelar för allmogen på Öland, att de syntes försäkra färjeplats-cgarne om en säker inkomst, som under vanliga förhållanden sannolikt icke komme att minskas genom någon större täflan med egare af privata öfverfartsställen, derest färjeplats-egarne noggrannt fullgjorde sina skyldigheter; — då färjeplats-egarne, hvilka först i sednare tider fått uteslutande rätt till fraktfart på kuststräckan mellan Röhälla och Fröbygårda, icke kunde ega något lagligt anspråk på ersättning af Staten för den minskning i inkomst, som genom den förändrade regleringen kundo i en framtid för deni uppkomma; — då Ölands innevånare icke syntes kunna undgå att, i likhet med innovånarne i öfriga delar af riket, bekosta hvad som till resandes fortkomst erfordrades, i händelse färjeplats-egarne icke skulle kunna åläggas att vidkännas dessa kostnader; — och då dessutom, innan 1111 ifrågavarande reglering kommit till stånd och någon tid varit i verksamhet, ingen tillförlitlig grund förefunnes för bedömandet, huruvida färjeplats-egarne komme att genom förändringen lida någon märklig förlust;
— kunde Kollegium, på alla dessa skäl, för närvarande och innan någon erfarenhet vunnits örn det inflytande, ifrågavarande åtgärder komme att på färjeplatserna utöfva, icke tillstyrka något anslag af allmänna medel till förenämnde färjeplatsers innehafvare, och ansåge Kollegium, hvad särskildt angick Beijershamns färjeplats, något anslag för denna färjeplats desto mindre kunna ifrågakomma, sorn densamma nyligen blifvit anlagd och ej hade att åberopa någon äldre häfdvunnen förmån, hvilken deremot innehafts af Fröbygårda färjeplats, som, genom anläggningen af Beijershamn, ostridigt tillskyndats minskning i sina inkomster.
Den 3 sistlidne Februari hade ärendet derefter blifvit inför Kongl. Maj:t i underdånighet anmäldt; och då vid det af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande den 12 Februari 1859 hållna sammanträde med Ölands innevånare, samtlige tillstädeskornne sockne-oinbud enhälligt förenat sig om det yttrande, att de ansågo de nuvarande färjeplatserna vara för den dagliga trafiken öfver Calmar sund nyttiga och nödvändiga; att do önskade det dessa färjeplatser måtte fortfarande bibehållas med samma skyldigheter sorn hittills; samt att, enär upphäfvande af nu gällande vitesförbud i afseende på färjefarten öfver sundet, så att denna lemnades fri, otvifvelaktigt komme att medföra minskning i färjeplats-innehafvarnes nuvarande inkomster, det vore billigt, att dessa finge åtnjuta en deremot svarande ersättning; — då genom tillerkännande åt färjeplats-innehafvarne af en sådan ersättning, det Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93. gagnande ändamål vunnes, att färjeställena äfven för framtiden komme att fortfara utan rubbning i deras skyldighet att uppehålla en säker och ordnad kommunikation emellan Öland och fasta landet, under det att det nu öfvcrklagade hindret mot den enskilda fria rörelsen kunde på samma gång upphöra; — då den ersättning, som åt färjeplats-innehafvarne blifvit ifrågasatt och hvarmed desse förklarat sig nöjde, icke kunde anses åligga Ölands innevånare, mot deras bestridande, att bekosta; samt då denna ersättnings belopp icke vore af någon särdeles betydenhet i förhållande till det ändamål, som afsåges och i jemförelse med hvad för kommunikationens underlättande å andra orter blifvit af statsmedel anvisadt,—har Kongl. Maj:t föreslagit Rikets Ständer att, för uppehållande af de tre, af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande nödiga ansedda, färjeplatserna vid Röhälla, Färjestaden och Beijershamn, bevilja ett årligt understöd af Fem Hundra Riksdaler Riksmynt åt hvardera, med vilkor att i sådant fall det genom gällande vitesförbud lagda hinder för rörelsen på kuststräckan emellan färjeplatserna skulle upphöra; samt att det härtill erforderliga belopp af Femton Hundra Riksdaler årligen måtto uppföras å Riks-statens Sjette Hufvud-titels anslag till “Färjor och Färjekarlar", att från och med nästkommande år 1861 utgå; hvarjemte Kongl. Maj:t förklarat sig vilja med nådig pröfning af det ingifna förnyade taxeförslaget låta anstå, till dess Rikets Ständor meddelat sitt beslut i anledning af denna Kongl.
Maj:ts Proposition.
Hvad sålunda uti denna fråga förekommit och de uti deu Kongl.
Propositionen åberopade handlingar i öfrigt innehålla har Utskottet tagit i öfvervägande; och då, enligt hvad ombuden för Ölands innevånare enhälligt förklarat och de i ämnet hörda embetsmyndigheter sammanstämmande vitsordat, den Miga rörelsen mellan Öland och fasta landet vid Calmar svårligen kan på ett tillfredsställande sätt ombesörjas, om icke några under allmän uppsigt ställda fortskaffningsanstalter framgent blifva dervid att tillgå, synes nödvändigheten fordra, att de för sådant ändamål inrättade färjeplatserna vid Röhälla, Färjestaden och Beijershamn fortfarande bibehållas, med rättighet för deras innehafvare att uppbära färje-afgifter enligt af Kongl. Maj:t fastställd taxa.
Men då emellertid detta behof — en genom Statens försorg ordnad och betryggad kommunikation — bör kunna uppfyllas, utan att, på sätt hittills egt rum, hinder läggas i vägen för enskilda strandegares frihet att hvar i sin mån bidraga till den allmänna rörelsens underlättande, finner Utskottet angeläget, att, enligt den i detta hänseende i orten allmänt uttalade och af embetsmyndigheterna jemväl förordade önskan, de inskränkningar i nämnda rättighet, som innefattas uti ännu gällande vitesförbud, måtte varda af Kongl.
Maj:t undanröjda.
Huruvida åter bidrag af statsmedel skäligen böra beviljas till ersättning för den minskning i inkomster, som fraktfartens frigörande skulle medföra för innehafvarne af ifrågavarande färjeplatser, synes Utskottet icke kunna med tillförlitlighet bedömas, innan eriarenheten visat i hvad mån den af denna förändring befarade påföljd verkligen inträffat; men frågan om en dylik ersättningkan dock, enligt Utskottets tanke, desto mindre betraktas såsom ett vilkor för fraktfartens frigörande, som färjeplats-egarne först i sednare tider, eller genom ofvanberörde Kongl. Resolution af don 16 Juli 1824, fått uteslutande rättighet till oftanämnda fraktfart och således icke kunna ega något lagligt anspråk på ersättning - Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93.
25 ning af staten för den förlust, som en förändrad reglering möjligen kan tillskynda dem.
Utskottet kar derföre vid bedömandet af förevarande fråga trott det böra i första rummet tillses, huruvida det ändamål, som från det allmännas synpunkt härmed åsyftas, nemligen uppehållandet af en säker kommunikation mellan Öland och fasta landet, icke kan, när omförmälda vitesförbud blifva upphäfda, ernås annorlunda än genom statsmedels beviljande.
Härvid förekommer emellertid, att ifrågavarande fraktfart kunnat tillförene allt intill början af 1820-talet af färjeplats-egarne till deras fördel och de trafikerandes belåtenhet ombesörjas utan inskränkning i andra strandegares rättighet att deltaga i samma fraktrörelse och utan bidrag af allmänna medel; hvadan det icke synes osannolikt, att sådant äfven framgent kunde låta sig göra, om den ifrågaställda förhöjningen i 1813 års taxa för fraktafgifterna bestämmes med behörigt afseende dels å ena sidan på färjeplats-egarnes anspråk att erhålla skälig vedergällning för dem åliggande skyldigheter och dels, å den andra, derpå att allt för höga afgifter skulle föranleda allmänheten att anlita andra, om ock mindre säkra och ändamålsenliga kommunikationsmedel; hvarförutom äfven kunde ifrågasättas, huruvida icke, såsom Kongl. Kammar-kollegium jemväl erinrat, Ölands innevånare vore skyldige att, i likhet med hvad i öfriga delar af riket eger rum, i någon mån bidraga till kostnaderna för resandes fortkomst.
I betraktande häraf och då ännu ali utredning saknas i fråga om beloppet af den minskning i inkomster för färjeplatserna, som Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande väl antagit komma att inträffa i följd af vitesförbudens upphäfvande, men Kongl.
Kammar-kollegium deremot ansett böra uppvägas genom afgifternas förhöjning, anser Utskottet ersättning i sådant hänseende icke kunna, såsom Kongl. Maj:ts nådiga framställning afser, färjeplats-egarne för all framtid tillerkännas.
Men då det onekligen är af vigt för det allmänna, att oftanämnda kommunikations-anstalt uppehälles, samt för närvarande icke kan med visshet förutses, om och i hvad mån svårigheter derför kunna uppstå genom den nu ifrågaställda förändringen, synes det vara angeläget, att i sådant fäll erforderliga medel linnas för Kongl. Maj:t att tillgå under den närmaste framtiden, helst det icke vore med billigheten öfverensstämmande, att de nuvarande inneliafvarne af färje-platserna skulle få vidkännas någon större uppoffring i följd af den nu ifrågaställda inskränkningen uti dem förut medgifna rättigheter; — och har Utskottet, på grund häraf, funnit sig böra i så måtte förorda högstberörde nådiga framställning, att ett reservations-anslag af 1,500 R:dr Hunt måtte på Rikets Ständers Riksgälds-kontor till Kongl. Maj:ts disposition anvisas, att — i händelse färj hållningen vid Röhälla, Färjestaden och Beijershamn, sedan nu gällande vitesförbud blifvit upphäfda, icke kan utan understöd af statsmedel uppehållas — uppå anmälan af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande och i den mån sådant efter undersökning för hvarje år finnes vara erforderligt, intill dess förhållandena kunna göra ett dy likt understöd umbärligt, för ändamålet användas. Härmed har Utskottet jemväl besvarat en inom Bonde-Ståndet väckt, till Utskottet remitterad motion, deruti Riksdags-fullmägtige Johan Johansson och Olof Andersson från Oland, angående ordnandet af färjefarten emellan samma ö och staden Calmar gjort enahanda framställning, som innefattas uti förberörde nådiga Proposition.
St. Prot. 1859 fr 1860. 4 Sami. 1 Afd. 2 Band. 2 Käft. 4 26 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 93.
Jordbruket, Handeln och iVäringarne.
Skiften och afvittringar. 21;o) Utöfver clet till skiften och afvittringar å Riks-staten upptagna anslag af 63,000
R:dr hade Rikets sednast församlade Ständer för fortskyndande af storskiftes- och afvittrings-förrättningarne i Riket å Riksgälds-kontoret anvisat ett extra anslag till belopp för tre år af tillhopa 171,000 R:dr; och har Kongl. Maj:t nu, ■— med anförande, hurusom det vore af synnerlig vigt så väl för det allmänna som för de enskilda jordegarne, att berörda förrättningar äfven under nästkommande statsreglerings-period kunde hedrifvas med ökad arbetspersonal och sålunda till fullbordan påskyndas, samt billigheten fordrade, att de vid dessa mödosamma, med mångfaldiga försakelser förenade, befattningar, sysselsatte Landtmätare inom Norrbottens och Vesterbottens
Län erhölle den af vederbörande embets-myndigheter föreslagna mindre betydliga förhöjning i sina arfvoden — i nåder äskat att, jemte bibehållande af ofvanberörda ständiga anslag, Rikets Ständer måtte bevilja ett till 70,575 R.-dr förhöjdt särskildt anslag årligen för den tid, under hvilken nästa stats-reglering kommer att gälla, eller för tre år tillsammans 211,725 R:dr, att från Riksgälds-kontoret utgå och till ifrågavarande ändamål af Kongl. Majit disponeras.