Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
x morn., hufvudsakligen bestämdes af Juryns eller Nämndens beslut, ägde jag dock att tillse, huruvida Domstolens förfarande med målet varit lagenligl eller icke.
Dervid syntes mig, dels att Domstolens pluralitet, hvad rättegången rörde, ej ställt sig till efterrättelse allt hvad Tryckfrihetsförordningen samt lag och författningar i allmänhet angående dithörande ämnen föreskrifva, dels ock att i afseende å Domstolens tillämpning af de lagens rum, efter hvilka åtalade skriften, genom Juryns yttrande, ansågs brottslig, ofullsländighet eller tilläfventyrs misstag i Domslutet kunde anmärkas.
Af sådana anledningar fann jag mig föranlåten att, medelst anställande af åtal inför Kongl.
Maj:t i Dess Högsta Domstol emot de Ledamöter i Kongl. HolRätten, som fattat ofvanberörde beslut, det ena i rättegången och det andra i sjelfva saken, underställa deras förfarande Kongl. Maj:ls Nådiga skärskådande och pröfning.
Vid den redogörelse för detta åtals utförande, som det tillhör mig att afgifva, torde, enär skriftvexlingen blifvit i tryckta skrifter, som åtföljt Statstidningen, allmänt kringspridd och utom dess kommer att till Rikets Höglofl.
Ständers LagUtskott öfverlemnas, vid loflighet, så vidt möjligt är, böra undvikas, och endast hufvudmomenterne, som till klander eller försvar af åtalade åtgärderna blifvit åberopade, här anföras.
Uti underdånigt anmärkningsmemorial' af den 23 Juli i838 har jag, i frågan huruvida den mot Assessoren Crusenstolpe angifna förbrytelse bordt, till följd af Kongl. Brefvet den 25 Sept. 1777, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas, innan rättegången fortsattes och målet till slutligt afgörande företogs, i underdånighet anfört: 1. att då nyssnämnde förordnande, ehuru utfärdadt under ett annat Regeringssätt, allt hittills fortfarit alt vara gällande, och dess tillämpning städse egt rum, icke blott i afseende å angifvelser om muntliga yttranden af brottslig egenskap, utan ock angående åtal för dylika skrijtliga framställningar, jemväl sådana, hvilka blifvit hos offentliga embetsmyndiglieter gjorda; torde man redan i följd deraf nödgas medgifva, att, vid närvarande tillfälle, såsom det förslå, då, efter sednare Grundlagars snart trettiåriga efterlefnad, åtal af sådan beskaffenhet emot tryckt skrift förekommit, tillämpning af samma Kongl. Författning, så vida ej positiva skäl i?
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 85 deremot kunnat åberopas, destomindre bordt sättas å sido, som frågan derom hufvudsakligast och på det närmaste rörde utöfvandet af en, Konungen sjelf förbehållen, handling, jemförlig med den, enligt Regeringsformens 25 §., Honom i allmänhet tillkommande rättighet, att i brottmål göra Nåd, men i samma mån af större inflytelse än denna, som den förra utgör ett vilkor för målets upptagande; och hvilket Kongl, prerogativ, äfven i tvifvelaktigt fall, Domstolen icke synes vara tillständigt att, genom ett föregående beslut, afskära eller inskränka, utan att derom förut hafva Konungens Egen tanka inhemtat; 2. att förklarandet i 1 §. af Tryckfrihetsförordningen, angående ”upphäfvande af alla förut gällande förbud emot utgifvande af böcker, ”skrifter och handlingar,” hvilket af Kongl. HofRättens pluralile åberopa-' des såsom skäl för beslutet att underdånig anmälan om målet rörande Crusenstolpe ej vore lämplig eller erforderlig destomindre kunde anses åsyfta undanrödjande, hvad tryckfrihetsmål angår, af 1777 års Påbud, som det allmänna upphäfvande af Lagar ^ hvilket i åberopade momentet omtalas, endast afsåge alla dittills angående tryckfriheten gällande författningar och serskildt utfärdade förbud emot skrifters utgifvande, hvarom här icke vore fråga; 3. att i afseende på det andra skälet, hvilket pluralilelen antagit såsom grund för det klandrade beslutet, nemligen att Tryckfrihetsförordningen icke skulle gifva anledning dertill, att i så beskaffadt mål sorn detta, underdånig anmälan hos Kongl.
Maj:t borde göras, huruvida saken må fullföljas eller ej, borde bemärkas, att HofRättens minorité, utan att förbise något stadgande i Förordningen, tydligen anvisat, att icke blott en anledningj utan en bestämd föreskrift i berörde afseende igenfinnes uti Förordningens 5 §. 6 morn., som förmår, att i tryckfrihetsmål tilltalade personer skola åtnjuta deras rättegångsförmåuer enligt allmän
Lag och serskilda författningar uti allt hvad genom denna Förordning icke uttryckligen annorlunda stadgadt är; hvilken föreskrift, i saknad af ett sådant uttryckligt stadgande angående detta ämne, HofRättens minorite' jemväl ställt sig lill efterrättelse; och 4. att då denna föreskrift förekom tydlig och bestämd uti en af Rikets Grundlagar, hvilka, enligt Regeringsformens 83 §., skola efter deras ordalydelse i hvarje serskildt fall tillämpas; då frågan, huruvida mål, af beskaffenhet som detta, bör, enligt 1777 års Kongl. Bref, hos Kongl. Majit i underdånighet anmälas, hvilket ostridigt innefattade en ibland de största rättegångsförmåner, tilltalad person kunde åtnjuta, sålunda vore att 86 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. hänföra till rättegångsordningen i allmänhet, hvars behöriga iakttagande i brottmål
Domaren sjelfmanad ålåge att tillse; då dessutom det serskilda förhållande med denna fråga ägde rum, att densamma skall, på sätt som skett, förekomma innan den tilltalade i saken sig förklarat, således obe roende af hans anspråk å eller eftergift af en sådan rättegångsförmån; och då slutligen hvarken stadgandet i 1777 års Kongl. Bref blifvit i någon måtto ändradt eller undanröjdt genom Kongl. Majrts, enligt Dess och Rikets Ständers Beslut, den 3o Maj 1835 utfärdade Nådiga Förordning an gående ändring i 5 Gap. 1 §.
Missgerningsbalken, eller i öfrigt någon anledning, än mindre laga orsak, gåfves till tvifvel derom, att ju icke högstberörde Nådiga Bref borde i tryck frihetsmil efterlefvas; antoge jag, för min del, såsom med lagliga och klara skäl ädagalagdt, att så snart hos Domstol angifvelse eller åtal för tryckfrihetsbrott af denna art anmäldes, Domaren vore pligtig att, utan minsta tidsutdrägt, enligt ofta åberopade Kongl. Bref, till Kongl. Maj:t inberätta målet och omständigheterna dervid, innan någon annan åtgärd äger rum; hvarföre åsidosättande af en sådan pligt äfven syntes lika otillbörligt förnärma en Kongl. Maj:t Sjelf förbehållen pröfningsrätt, som det, i samma mån, inskränkte hvad till skyddande af tryckfriheten vore stadgadt.
På dessa grunder och enär Kongl. HofRättens beslut, hvarigenom ifrågavarande mål blifvit Kongl.
Maj:ts föregående granskning undandraget, syntes mig uppenbarligen emot lag stridande, begärde jag i underdånighet, att vederbörandes förklaring öfver hvad i delta ämne blifvit anmärkt, måtte varda infordrad.
Beträffande åter sjelfva saken, hvilken kunde utgöra föremål för anmärkning endast i afseende å Domstolens tillämpning af de Lagens rum, enligt hvilka Juryn ansett den åtalade skriften brottslig, ansåg jag nödigt erinra: 1. att då Tryckfrihetsförordningens 5 §., som i 1 mom. stadgade, att lagligheten af åtalade skrifters innehåll alltid skall pröfvas af den dertill utsedda Jury eller nämnd, tillika i 7 momentet föreskrefve att, sedan Nämndens utlåtande sålunda blifvit inhemtadt, Domaren eger att pröfva och afgöra saken, och det ej kunde bestridas, att dessa Lagstadganden, med hvarannan jemförda, otvifvelaktigt utmärkte, att, ehuru den anklagades friande eller fällande berodde af Nämnden, för Domaren likväl återstode rättighet och pligt att äfven pröfva saken och omständigheterna dervid, när det till stöd för den anklagades fällande åberopade Lagens 2?.
Enib.-Ber. den 14 Jan. 1840. 87 rum innefattar flera olika straffbestämmelser, och någon annan än den lindrigaste anses kunna ifrågakomma och böra tillämpas; 2. att om Domaren, lika litet som hvarje enskild person, kunde förmenas att fatta och hos sig stadga en annan öfvertygelse om sakens beskaffenhet, än Nämnden, genom dess utlåtande, tillkännagifvit, måtte han också vara befogad och skyldig att emot den sålunda sakfällde tillämpa
La gens lindrigaste ausvarspåföljd; i hvilket fall Domslutet står allena för Nämndens räkning; 3. att om deremot den sakfällde ålades ett svårare ansvar, borde deraf slutas, att Domaren delade Nämndens tanke om den anklagades brottslighet; men att i sådant fall
Domaren ock vore förbunden — hvad Nämnden icke varit — att efterkomma allmänna Lagens bud i Kap. 3 §.
Rättegångsbalken, som lyder; ”Ali dom bör fästas på skäl och Lag, och ej på godtycko; och skall sjelfva saken — — — tydliga deri utsättas, så ock de hufvudskäl och den Lag, derå slutet grundas.”
I följd häraf, och enär den, medelst Kongl.
HofRättens Utslag, Assessoren Crusenstolpe ålagda bestraffning af tre års fängelse blifvit stadgad med tillämpning af 5 Kap. 1 §.
MissgerningsBalken, som, enligt dess förändrade lydelse i Kongl. Majrts Nådiga Förordning den 3o
Maj i835,. för det der nämnda brott medgifver ett lindrigare straff två års fängelse; men Kongl.
HofRätten, till stöd för detta Utslag, endast åberopat Nämndens utlåtande, hvilket, i detta fall, efter min tanka, icke uppfyllde
Lagens nyssberörde fordran; kunde jag ej undgå, att likaledes, i sjelfva saken, åklaga och anmärka, det Kongl.
HofRättens Ledamöter, hvilka öfver varit och enstämmigt fattat slutliga Utslaget, underlåtit den, Domaren åliggande^ skyldighet att anföra de skäl, hvarå detsamma kunde vara grundadt; anhållande jag i underdånighet alt vederbörande mätte öfver denna anmärkningspunkt höras för att få tillfälle uppgifva de saknade domskälen samt i öfrigt sig förklara.
Uti häröfver från Kongl. HofRättens anklagade ledamöter infordrad och den 23 Oktober i838 afgifven underd. förklaring, har, till försvar för beslutet att icke tillämpa Kongl. Brefvet af 1777 å ifrågavarande tryckfrihetsmål, blifvit andragit: att vid öfvervägande af hvad detta Kongl. Bref, ej mindre till ordalydelsen, än i afseende på de angifna grunderna för detsamma, innehåller, de ibland svaranderne, hvilka i nämnde fråga utgjort pluralitet, funnit tydligt, att den i samma Kongl. Bref meddeldte föreskrift allenast anginge lastligt tal^ d. v. s. mundtliga yttranden af brottslig beskaffenhet om Kongl. Majit och regeringssättet, samt alt följaktligen, 88 J?. St. jfust.
Emb.-Ber. den 14 fan.
1S40. i fråga om sådana tillmällen och omdömen, då de framställas i tryck gon tillämpning af det Kongl. Brefvet icke vore af dess stadganden eller bestämdt uttryckta syftemål föranledd, emedan uti detsamma handlades om utlålelser, som kunde hafva tillkommit af obetänksamhet och enfaldy i afseende hvarå förtydning af ord och mening vöre att befara, och hvilka genom angifvelse dragne under domarens pröfning, erfordrade och tillstadde vanlig bevisning samt möjligen kunde, medelst falska vittnesmål och andra nedriga utvägar påbördas den oskyldige; — allt innefattande omständigheter, hvilka till den verkan de uti 1777 års Kongl. Bref och såsom grunden för dess bud voro åberopade, icke ägde någon motsvarighet vid förklenliga yttranden, som förekomma i tryckt skrift: att jemte det förklaranderne, som för denna deras uppfattning af 1777 års Kongl. Bref hemtade ytterligare stöd deraf, att vid Brefvets utfärdande, icke blott Svea utan äfven Rikets dåvarande öfrige HofRätter, uti de af dem till underdomares efterrättelse utgifna serskilda universal, rubricerat det Kongl. Brefvet såsom angående huru förfaras borde, då någon angifves för lastligt talj, hvilket uttryck hade uteslutande afseende på muntliga utlåtelser, och enär dess begagnande af HofRätterne samfäldt ej kunde antagas hafva tillkommit utan grund och afsigt, ådagalade, att genast vid utfärdandet af det Kongl.
Brefvet dess tillämplighet af lagens handhafvare ansågs och förklarades vara inskränkt till föremål, hvaribland förgripelser i tryckt skrift icke kunde räknas, på dessa skäl hyst och ännu vidblefvo den öfvertygelse!!, att Kongl.
Brefvet af 1777 för sig sjelf betraktadt, icke påkallade en utöfver dess innehåll och slutföljden af de angifna grunderna sträckt tillämpning jemväl till yttranden och omdömen, sora förekomma i tryck, helst samma Kongl. Bref, som innefattade ett stadgande af undantagsnatur, icke medgåfve någon utvidgande tolkning, hade förklaranderne ej eller uti det Kongl.
Brefvets förhållande till Tryckfrihetsförordningen eller i denna Grundlags stadganden förmått igenfinna något skäl till en sådan tillämpning, enär berörde förordnings innehåll i det å min sida åberopade 6 mom. af 5 §. vore uppenbart, alt det deruti åt boktryckare och skriftställare försäkrade åtnjutande af deras rättegångsförmåner enligt lag och författningar ej kunde hafva tillvägabragt några nya förhållanden i detta hänseende, utan blott bekräftat fortvaron af de förut varande, samt förthy, ännu efter tillkomsten af berörde grundlagsstadgande, så väl som derförinnan, frågan, om 1777 års Kongl.
Bref borde vid åtal för laslliga omdömen i tryckt skrift tillämpas, helt och hållet berodde deraf om en sådan tillämpning — äfven med förutsätt - R.
Emb -Ber. den 14 Jan. 1S40. ning alt elen innefattade en rätlegångsförmån, varit och är af det Kongl.
Brefvets innehåll föranledd; hvadan och då detta, enligt förklarandernes Öfvertygelse, icke vore händelsen, nogsamt skulle finnas, att 5 §. 6 mom.
Tryckfrihetsförordningen icke inneburit hinder för det ifrågakomma tryckfrihetsmålets behandling i enlighet med den åsigt HofRälténs fleste ledamöter yttrat: men att för öfrigt, om äfven, emot hvad förklaranderne för fast anlogo, 1777 års Kongl.
Bref ursprungligen afsett lastliga omdömen om Kongl. Majit och Regeringssättet utan undantag och således äfven de, som framställas i skrift och tryck, kunde dock underdånig anmälan eller angifvelse af ett åtal elier en angifvelse, som på grund af det Kongl. Brefvet ägt rum, icke hänföras under begreppet om en rättegång.?/örman _, sådant samma begrepp, enligt allmänt och juridiskt språkbruk måste fattas och bestämmas, så framt med svarande parters rättegångsförmänerj beneficia jurisj. i brottmål ej borde förstås annat, än tillgodonjutandet af sådana i allmän lag eller serskilda författningar medgifne rättigheter, formaliteter och utvägar, som röra sjelfva processen, och hvilka i afsennde på tiden för deras begagnande infalla ifrån rättegångens början och intilldess åtalet upphört att utgöra föremål för domarens pröfning, samt, i fråga åter om deras verkan, mäste vara af beskaffenhet att åtminstone kunna för hvarje tilltalad i allmänhet medföra fördel: att ansökning om nåd och erhållande af benådning, sedan dom i saken fallit och vunnit laga kraft, ingalunda kunde anses för en rättegångsförmån: att lill sådan egenskap lika litet kunde räknas den genom Kongl.
Brefvet af år 1777 för en angifven person beredda möjlighet att genast, innan angifvelsen blifvit af Domstolen företagen till undersökning och pröfning eller ofta ens kommit till den anklagades kännedom, få åtalet nedlagdt, och således undslippa all rättegång: att stadgandet i 5 §. 6 mom.
Tryckfrihets-Lagen, det svarande parter böra åtnjuta deras laga rättegängsförmåner i öfrigt, icke afsåge några sådana, utom sjelfva målet liggande förhandlingar, som de nu omförmälda, utan endast anginge förhållanden, som rörde rättegången och hvilka kunde uppslå, sedan svarande parten blifvit kallad och tillstädeskommit samt undersökning i målet sålunda tagit sin början: att om än obestridligt vore, att den verkligen brottslige borde anse för en serdeles vinning att befrias ej blott från straffet utan ock från olägenheterna af sjelfva rättegången, det deremot icke kunde förnekas, att ju den oskyldigt anklagade skulle genom ransakningens inställande röna det bårda öde, att vara angifven för ett groft brott, men icke få tillfälle att förklara sig och ådagalägga sin oskuld, Bih. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. 12 i?
Emb.-Ber, den 14 Jan. 1840. än mindre alt bereda sig upprättelse för den ogrundade beskyllningen: att då den uti 1777 års Kongl. Bref föreskrifna anmälan således icke hörde till rättegången, utan fastmer kunde utesluta allt företagande af en sådan, samt denna anmälan vore till sina följder så olikartad, att den i ena fallet kunde bereda brottslingen straff-frihet, nemligen medelst ”en föregående benådning”, men i det andra kunde verka i strid med den oskyldigt angifnes önskan och föreställning om hans sannskyldiga fördel, berättigades man till den slutsats, ali tillämpning af ifrågavarande Kongl.
Bref icke utgjorde någon r ätt egäing sförmän eller kunde hänföras lill hvad Tryckfrihetslagen uti 5 §. 6 mom. angående sådane förmåner stadgade: att utom hvad sålunda blifvit anfördt, vidare vore att anmärka, hurusom Tryckfrihetsförordningen i öfrigt, långt ifrån alt påbjuda, deremot syntes icke ens tillstädja
Domaren att vidtaga en sådan åtgärd, som den uti 1777 års Kongl. Bref föreskrifna, såsom varande i de fleste fall ändamålslös och i andra oförenlig med väsendtliga stadganden i Tryckfrihetsförordningen; till stöd för hvilken åsigt förklaranderne dels andragit åtskilliga förmenta skäl, hemtade från det egna rättegångssätt för tryckta skrifters åtalande i allmänhet, som genom Tryckfrihetsförordningen blifvit infördt och åtskilliga i samma förordning förekommande stadganden, ibland hvilka, såsom exempel på den uppenbara strid hvari efterlefnaden af 1777 års Kongl. Bref i fråga om tryckt skrift skulle i serskilda fall råka med oitanärande förordning, i synnerhet åberopades 8 mom. i 5 §. deraf, angående Domstolens skyldighet att, då åtalad tryckt skrift blifvit med qvarstad belagd, inom åtta dagar efter det målet gjorts anhängig! pröfva om qvarstaden skall äga bestånd, dels ock i afseende på ändamålslösheten af underdånig anmälan om ifrågavarande tryckfrihetsmål, sökt ådagalägga, att derigenom de med en sådan anmälan åsyftade väsendtliga upplysningar angående målet, angifvaren och hvaruti brottet består, hvilket ville säga angående den anklagades person och omständigheterna vid förbrytelsens inträffande, efter hvad angifvelse!! derom innehölle, icke skulle kunna vinnas, emedan angifvare eller angifvelse i tryckfrihetsmål icke existerar, utan allt hvad
Domstolen om målets tillkomst bade att inberätta vore inskränkt till den uppgift, att JustitieKansleren, på TIofKanslerens anmodan, förordnat om skriftens åtalande, hvilken uppgift vore destomera öfverflödig och ändamålslös, som den ej innehölle annat, än att åtalet tillkommit i den ordning, som i så beskaffadt mål vore, enligt Tryckfrihetsförordningens stadganden, den enda möjliga, samt något redogörande för brottets beskaffenhet och omständigheterna dervid ej eller kunde äga rum vidare, än medelst en blott hänvisning till det ställe i å - R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. 91 talade skriften, som förmenades vara af lasteligt innehåll; hvartill komme, att då den underdåniga anmälan, enligt föreskriften i 1777 års Kongl. Bref, borde ske genast och utan minsta tidsutdrägt efter det remissen angående åtalet ankommit till domstolen och således innan rättegången börjats samt namnsedel blifvit öppnad eller parterne tillkallade, samma anmälan i de flesta fall eller då författaren icke utsatt sitt namn, icke ens skulle kunna umbära den väsendtliga underrättelsen, hvem författaren vore; Och hafva förklaranderne i denna fr åga vidare tillagt: att å den af mig gjorda erinran, att Kongl. Brefvet af år 1777 skall blifvit efterlefvadt jemväl i afseende på lastliga yttranden i skrifna handlingar, vore det svar tillräckligt, att berörde förhållande destoinindre innefattade någon bevisning för det Kongh Brefvets tillämplighet i tryckfrihetsmål, som härvid flera omständigheter, deribland förnämligast de i sjelfva Tryckfrihetslagen liggande hinder, voro för handen, oberoende af hvad den tryckta och skrifna handlingen hade gemensamt, i motsats till den muntliga, utgjorde tillräckliga skäl för sig att icke tillämpa 1777 års Kongl. Bref vid förbrytelser, tillkomne i tryck; att samma Kongl.
Bref väl icke blifvit uppliäfdt eller förändradt genom förändringen af 5 Kap. 1 §.
MissgerningsBalken, men att detta förhållande förklarades deraf, alt det Kongl. Brefvets stadgande aldrig varit intagit i nämnde lagrum, hvarigenom ock den slutföljd skulle förfalla, som jag från berörde omständighet velat draga: att anmärkningen det, genom underlåten anmälan af ifrågavarande tryckfrihetsmål, ett Kongl.
Maj:ts prerogativ blifvit åsidosatt, destomindre syntes befogad, som Kongl.
Maj:t, i afseende å Majestätsbrott, begångna i tryck, vid stiftandet af Tryckfrihetslagen icke förbehållit eller åtagit sig någon föregående pröfning, och den tvekan, som förmentes hafva bordt uppstå i följd af yttrade skiljaktiga meningar, mer än tillräckligt blifvit motvägd af Tryckfrihetslagens vid ansvar stadgade förbud emot allt icke bestämdt påkalladt uppehåll af Tryckfrihetsmåls skyndsamma behandling, äfvensom deraf, att det ifrågavarande åtalet, blifvit, efter anmälan al Hof Kansleren, genom aktor utfördt af Kongl. Maj:ts högste ombudsman JustitieKansleren, hvars berörde embetsåtgärd ej rimligen kunde misstänkas innebära åsidosättande af ett Kongl. Maj:ts prerogativ; samt slutligen alt min anmärkning derom, att, genom underlåten tillämpning af 1777 års Kongl. Bref, skulle hvad lill skydd af tryckfriheten är stadgadt, varda inskränkt, besvarades dermed, att på sätt förut vore anfördt, stadgandet i samma Kongl. Bref alldeles icke innefattade någon rättegångsförmån, och att genom dess tillämpning, ehvad Kongl. Maj:t förklarar åtalet böra fullföljas eller anbefaller sakens nedläggande, det åtminsto - 92 R.
Ombiidsm. Emb.-Ber. deri 14 Jan. 1840. ne förekom tvifvelaktigt, i hvad män något skj^dd eller någon båtnad för tryckfriheten deraf tillskyndades, hvaremot möjlighet, enligt förklarandernes tanka, ej saknades, att en sådan tillämpning snarare kunde till våda för tryckfriheten föranleda, enär, fastän man icke borde förmoda, att yttre inflytelser någonsin skulle inverka på Jurymäns öfvertygelse, en dylik förutsättning dock ej läge utom gränsen för det möjliga, och tryckfrihetens utöfning onekligen blefve äfventyrad , om Kongl.
Maj:t, i följd af gjord förfrågan, anbefallte åtalets fullföljd, och således hade jemväl för de blifvande Jurymännen yppat
Sin åsigt, att den anmälda skriften innefattade brottsliga yttranden om Konungens person och gerningar; med stöd af hvilket allt förklaranderne förmält sig hysa den tillförsigt, alt Kongl. Majrt, vid pröfning af klandrade förfarandet i omförmälde del, i Nåder skulle anse detsamma öfverensstämmande med Lag, och att jag således skulle saknat fog och anledning alt derför mot förklaranderne anställa åtal; äfvensom att, genom detta åtal och tillvitelsen att hafva handlat uppenbarligen emot Lag, jag med förbiseende af 7 §. uti den för JuslilieOmbudsmansEmbetets utöfning gällande Instruktion, förnärmat deras domarevärdighet på ett sätt, som icke borde aflöpa ulan påföljd.
I afseende på min sednare rörande IIolRättens slutliga Utslag framställda anmärkning, hafva de bland Svaranderne, som bidragit till samma Utslag, hufvudsakligen anfört; att, enär pröfningen af den anklagades brottslighet och skyldighet till ansvar, enligt vissa Lagrum, i tryckfrihetsmål vore öfverlemnad till Juryn eller Nämnden, efter hvars förklarande att en skrift vore brottslig, Domarens befattning med målets afgörande, enligt 5 §. 5 mom.
Tryckfrihetslagen, icke sträckte sig vidare, än att afkunna Utslag, med tillägg af den bestraffning, hvartill den brottslige gjort sig förfallen, något motiverande i sjelfva saken icke skulle vara Domaren ens tillåtet och hade följaktligen ej heller i Utslaget öfver Assessoren Crusenstolpe kunnat komma i fråga.
Det vore icke påstådt, att straffbestämmelsen stöde i strid med de åberopade Lagbuden, utan skulle anmärkningen emot Utslaget inskränka sig dertill, att Domstolen bordt men underlåtit tillkännagifva de grunder, hvarpå Crusenstolpe blifvit dömd lill tre och icke till två års fängelse å fästning.
Det vore dock i allmänhet lika 0- verkställbart, som af Lag och rättegångsbruk opåkalladt att anföra bestämda skäl, hvarföre, vid tillämpning af ett Lagbnd, som innehölle olika grader af en och samma straffart, icke den lägsta utan någon annan blifvit i det serskilda fallet använd.
I nästan alla brottmål kunde förekomma serskilda omständigheter, som ökade eiler minskade brottets straffbarhet.
Emb. Ber. den 14 Jan. 1840. g3 borde tagas i betraktande vid de tillfällen,, der Domaren bade rätt att inom vissa gränsor ”arbitrera” vid slraftgradens utmätande.
Lika litet som Lagstiftaren på förhand kunnat uppgöra positiva reglor för