Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svenska slöjdföreningens nu pågående utställ- ning af m o d e r n a m ö b l e r, k o m p o n e r a d e af svenska konstnärer, är ett vackert bevis på, huru våra da- gars konst ej blott nöjer sig m e d att pryda våra h e m m e d penselns eller mejselns dikter, utan där- jämte söker ge harmonisk o c h konstnärlig form åt d e bohagsting, af hvilka vi dagligen o c h stundligen betjäna o s s.
Det skall utan tvifvel intressera våra läsare o c h läsarinnor, o c h i synnerhet dem, s o m just nu syss- la m e d bosättningsbestyr för det blifvande hem- met, att taga del af de interiörer, s o m vi i vårt d a g s n u m m e r meddela från d e n vackra utställningen.
V i kunna ju börja m e d arkitekten Ferdinand B o b e r g s toalettrumsgarnityr i m a h o g n y, tillhörande prinsessan I n g e b o r g o c h bestående a£ klädskåp, byrå, toalettbord o c h lavoar, en alltigenom delikat möbel, s o m det är en sann vederkvickelse för ögat att betrakta, när m a n sett sig trött på våra stora möbelmagasins lysande o c h utstofferade praktmöb- ler.
En originell o c h vacker detalj bilda de kraf- tigt svängda, krönta elektriska lamphållarne på toalettbordet.
Arkitekten Erik J o s e p h s o n har k o m p o n e r a t en m ö b e l för enkel bostad, bestående af soffa, kläd- skåp, skänk, bokhylla, skrifbord, m a t b o r d o c h byrå m e d spegel, allt af laserad furu m e d målning, det hela betingande ett pris af 308 kronor.
M ö b l e m a n g e t kan betraktas s o m ett rätt lyck- ligt förslag till en stilenlig o c h på samma gång prisbillig inredning af ett arbetarhem, äfven o m utsmyckningen torde förefalla väl m y c k e t linierad.
Samme konstnärs ekbuffet är en intressant o c h originell k o m p o s i t i o n m e d sina skulpterade dörrar, på hvilka finnas lustiga metallbeslag i form af fiskar.
Särskildt tilltalande är målaren Alf.
Wallanders skrifrumsmöbel i grönbetsadt o c h lackeradt trä, äfvensom Erik B:son Lilliehööks sängkammarmöbel i lackerad furu.
Bland enstaka möbelstycken märkas tre af prins Eugen ritade, särdeles eleganta o c h vackra stolar, vidare alster af Nils Kreuger, Christian Erikson m.
betydande artister.
t y c k e r, att ett buller begrafning o c h anstalter; det höll för d y r t, » sade h o n, i det h o n t o g ett det emot mellan dagern.
dyrt, har Jag nu pekfingret o c h t u m m e n f r ö k e n s e t t m a k e n till d e m nyligen från en min att denna västkust-badort, föregående tillbringa mitt år, fattat då Jag villa färdig o c h k o m lång p r o m e n a d öfver bergen.
var för då? » hennes tvärsäkra ton.
— fått afsikt här, upp » Jaså, fröken t y c k e r d e t är s m å l o g åt hade Min lifs s o m r a r vid och jag hade under de jag som badgäst m y c k e t intresse vistades för b e f o l k n i n g e n, s o m ä n n u så l ä n g e bibehållit sin s ä r e g n a karak- tär.
Jag bjöds begagnade m i g, att hvarje tillfälle, s o m er- k o m m a i närmare beröring m e d f o l k e t från d e o m g i f v a n d e ö a r n a, o c h d å n u d e n starkt hur b y g g d a medelålders kvinnan, varm att taga o c h u t m a t t a d j a g var, i n b j ö d D e t var sin s o m såg, mig plats p å bänken invid hennes bord, v a r j a g g e n a s t villig att antaga en lördagskväll.
nedgång och bjudningen.
Solen lutade m o t färgade tystnade, med väl m y c k e t fattiga sina strålar från genomträngda d i allt f ö r s i n a ä n k o r o c h f a d e r l ö s a.
m e d hvita strimmor, en di fattigvård utan utskrifning.
vara deras uppfördt fyra tur.
Vi D e t l å g litet familj sällskap af badgäster och små b o d d e i ett att taga tur, en bit sin afskilda lägenhet.
hörde deras blanda mystiska allt, när och fisken det kan skall g l a n a s, t o r k a s e l l e r saltas, jag tryggt låter skrytaktigt, fanns det glana fisken ingen Hon tryck, Hon fullvuxen sig nu tolf jänta, som ned på bänken hennes röst när med sade fick berättelsen var väderbiten ansikte ett helt betraktat hon den mättade en bländande, taflan framför styrmansänka, så, a t t och i samma hon Han hade hus b o d d e en var två » det ifall vill fröken namn.
det kalla mig var efter dref var ett en skeppsplanka, i land.
D i sa, a t t engelskt skepp, tersom jag föddes just get, så stafvas fick jag det o c h ef- i det namnet.
ta- Det annars Alice Emilia, m e n di har dragit längd.
Si d e t v a r n u blef vid Ja, d e t l å t e r k o n s t i g t, m e n som ihop ' et borta, när o c h bror blef jag i var borta, när tio, o c h så v a r tidernas så, a t t far fem år, jag var det bara m o r o c h jag kvar. » » Det är förfärligt, » sade jag sakta.
» J a, sir f r ö k e n, » pekade åt med hafvet, sade h o n o c h en n o b e l rörelse » där ute ha stora, v i d a k y r k o g å r d.
vi alla k v i n n f o l k u t e och ofta tänker gen, när sina hafvet döda.
vi skären, jag på den skall ut vår Det veta på da- g e tillbaka T ä n k, när de k o m m a u p p u r v å g o r n a, alla v å r a f ä d e r, män, söner o c h trolofvade, — det blir en dag — kroppar.
Nu hvila som sig uppståndelsen.
med ligga förklarade de där o c h en stor s å d d för D e t är d e t v i v e t a o c h t r o, s å d e t är h ö g t i d l i g t, n ä r år y n g r e så bastant i k r o p p e n.
färg- j a g heter Alcemilia, ut- fåra.
en pojke, en är n u så, a t t bredvid annat minnen.
det var tyst oss, tjänade o c h ful, m e n öfver h e n n e s glada med så kunde spred sig l i k s o m en afglans af för stund år, k o m in i en n y hafvets kvinnan sedan det kanske j a g var mor och jag. » satte och säga, fast när så k v i c k t s o m j a g, så v i allt p a n g a r, mig, att, susning.
» Ja, » suck, sig o c h en M e n, sir för k v i n n f o l k e n där p å hop- oss, med o c h p å hela kusten för resten, för v i behöfs en k o r t segel- eller r o d d - och man röster ifrån det enkom tillsammans pade ned i båtarne, s o m lågo vid hamnpiren hus, afsides p å ön, o c h hvar hade f r ö k e n, d e t är f ö r t j ä n s t ön, Di vet nog, nästa gång kan för det ändamålet, ö Där andra familjer af bara k v i n n f o l k o c h barn.
j a g o c h inte Ännu kommo n e j, på vår s o m ha litet m e r, att hjärta djupet.
» åh di hette Carl Justus.
i ton, ha orolig, b ä f v a n d e rörelse, l i k s o m o m ett ängsligt klappat sedan? » återkommande sörjer » Si, se en k r u s n i n g icke.
sin h ö g t i d l i g a, nästan profetiska, af stark vårens Bergen voro nej, » patos m a t t a s af till n a t t e n, m e n l å n g t u t e k u n d e m a n guld.
störde henne sade hon, liksom djup- i skimrande med mörka skuggor.
jag » Ni blefvo V i n d e n höll p å att röda och jag: » Åh grofva hafvet d e m, o c h d e t är allt e n s å n g, f e m öre stycket l å g o n ä t t u p p l a g d a p å h e n n e s lilla s a l u b o r d o c h ännu MÖBELINDUSTRI.
så m y c k e t s o m duger. » Hon KERFSTEDT.
de o v a n l i g t stora, gula ä g g p l o m m o n e n, s o m ett rikt s o m d e t s t o d för o s s!
KONSTNÄRLIG och bång, utan Slutligen sade af talade få D e g å in i sin ro utan ger psalmer öfver VÄSTKUSTBILD upp- Björnson I Han o r d till f a r v ä l.
Holberg dramaturg dagen — v i m i s t a d e m, utan att är b a r a h a f v e t, s o m l ä s e r t a c k s ä g e l s e r o c h s j u n - H A F V E T.
Ibsens skådespel äldste Utställningen i sin helhet gör, anordnad s o m den är m e d fin smak, ett odeladt angenämt intryck o c h förtjänar att flitigt besökas af allmänheten.
att roller. » af — sig o m det för n o k s å g o d e kraefter teaterns ett ha detsamma.
tillförsäkrat m i n e forskjellige ningsfest — h a n k o m m i t till r ä t t a nationers 2 B l o m b e r g foto.
BUFFET, KOMP.
AF E. JOSEPHSON.
som än H a n höll
— 3 — sig magerlagd o c h spenslig, o c h fröken vet, våra k a r l a r e l j e s äro l i k s o m k n n t i g a o c h s e n i g a.
ä inte så l å n g a men di g å o c h r ö r a Carl Justus sinnet på var sig lättare o c h k v i c k a r e.
inte lik d e a n d r a hela ön, di kunde sjön U t till s j ö s skulle d e, så öskar.
o c h båtarne o c h att till fisken hade botten m i d t för sina ö g o n, s e t t b å d e far o c h själf under, blef han o c h från var ensam hade inte bland o c h farbror när räddad han gå till var åtta ett hafvet.
roligt ska fröken tro att alla d e a n d r a en sådan känsla morska invärtes.
och stuggris blef gå pojkarne Hvad tala o m, o c h h v a d skulle han finger inte som genom han peka de M e n Carl den stunden hade han liksom en förskräckelse för Det snart Någonting annat t ä n k a p å eller t a l a o m.
Justus med ön s o m inte hafvet l i k s o m sög o c h hålla i ett hvarken år, på heller.
F ö r det fanns inte en e n d a p o j k e d r o g till s i g.
än Di o c h raka s o m fastländingarne, skulle bli?
Mes han k a l l a d, o c h alla b ö r j a d e åt h o n o m och ge honom öknamn, fast han var styfvast Nej, d e t är i n t e r o l i g t a t t v a r a a l l d e l e s e n s a m att läsa i hela skolan.
om sina t a n k a r o c h sin h å g o c h att v e t a, om man att, talar, så skall i n g e n förstå sig p å en.
D e t v a r väl det, s o m g j o r d e, att h a n k o m sig för att tala med mig hellre än vid n å g o n af pojkarne. » H o n höll u p p några ut öfver hafvet.
hennes röst blef » Det var inte — nät.
Jag men af a t t väckt.
en sådan här kväll, nej det blifvit bröt hon började på en klippa v i d s e x t o n år och han var tretton, g å o c h g r u b b l a för sig själf före s i n a år.
hastigt, hade Ursäkta fröken, » då hon märkte, att af- rösten darra, » j a g har aldrig talat o m det här n å g o n förr fröken hon teg där, och sade kunna så att det var för dyrt — » ögonblick, k o m j a g att att i inlandet, hans tungas än, hur ögon han » ja, som vi peka ut v ä l n å g o t o m, att lefva honom m e n — d e t k o m s i g af, tyckte, åter n å g r a satt hans ute j a g h ö l l j u s t p å att s l u t a e t t s t o r t var han tro, minnen väder, o c h vi sutto stranden att o c h såg tyst hon igen, och en v å r k v ä l l m e d litet skarp v i n d o c h klart, ljust med började låg o c h nästan skälfvande af de känslor, hennes var ögonblick Så åt j a g aldrig m e n d å skall band löstes.
så hafvet Jag ser stod framför m i g o c h hur lågade i hufvudet på SKÅNE BANKENS NYA PALATS I STOCKHOLM.
skulle fröken hit och och honom.
dit öfver klipporna oss, syntes s å g o så mig hemlösa för första ' S k a v i g å o c h se u t ut, gången så h a d e m i n a ödsliga.
' Vet han.
du, hvad ' Träd möjliga varmt det och sorter, finns buskar och blommor granna och lugnt, inte inni landet ', färger, v a r m t, den här af en galen.
Se här ', Medan alla varmt, med sade han han o d l a r e, s o m l e g a t o m e t t p a k e t från heller att står d e t o m d e t a l l t s a m m a n s, o c h j a g ser i Bohuslän i höstas på en där v i l ä m n a d e af v å r a sill- Du inte, det ser ut.
Där sjunga fåglarne ingenting ', sade han, jag kan.
i hafvet o c h inte Men han tetunga, ' Här finns ' Det finns lyste u p p hans sig n e d p å klippan bryter det var för en skulle k ä m p a o c k s å själf, kamp, jag förstod jag, h v a d s k u l l e i n i. o m h o n o m för vår ö. att j a g inte k u n d e släppa honom för egen del.
N å g o t t å g m å s t e j a g hitta för att honom, han binda f o r u t a n det, för j a g visste, att så k o m h a n aldrig icke älskade kala klipporna, o c h m e d ens föreföll så fattigt hafvet alltihopa.
och stormen det där igenom ansikte!
h ö s t d i m m a n ute hoppade han sade Så det på hafvet.
plats. '
till i m i g af s t o r g l ä d j e, f ö r ' vi '.
Jag skulle få ha arbete, det var m i n lust; om pade, dess ' Plats komst, ' För ö, som där vi, vi voro.
fastän att Ja, Det var ett v i t a g i en kil, det fast för så mycket d e t skulle v a r a bra, så var det första steget, barn det.
band, s o m knöts den g å n g e n, vi inte k o m m o långt mer åt h o n o m, modig o c h groft, kände u n d e r f u n d m e d d e t förr efteråt.
(Forts.) sade P ut OSTEN hade just skockat sig kommit, kring flickorna hade morbror, som delade d e n, g a f hvart bref m e d ett s m å l e e n d e eller e n k o r t, i r o n i s k a n m ä r k n i n g — f l i c k o r n a fnitt- starkt, rade.
mig, det du begära på nästa samman- jag.
sir f r ö k e n, v i h a s a m m a n k o m s t e r p å v å r kunna SKISS F Ö R IDUN STERN.
sade » O c h så har herr H a l f d a n o c k s å bref, » han till sist.
» Fruntimmersstil, j o, jag tackar! » Herr H a l f d a n h a d e suttit i bortersta veranda- kan di MARK honom j u m e r j a g slä- jag AF visste jag.
mig högtidliga storhet, måsarne, s o m s u m m o oroligt fingo m o t söder och hade s o m en mur Vi D e t var, s o m när soln o c h arbeta sin o c h ändtligen sluttade förstodo än Vi gingo klippor o c h ner i sänkor, vi valde o c h HERR HALFDAN.
i skrefvorna.
tungt o c h de Hafvet liksom miste jord. '
och kvar V i h a d e j u i n g e n t i n g att b j u d a h o n o m på, när han i stugan o c h följde sade jag.
samla ihop den o m nätterna. '
Det att s o m o m j a g satt på tillbaka.
än det. '
Men vi ha j u ingen Jag Jag tyckte här ', här kunde stunden ' annat k u u d e r y c k a s u p p, fast- ju ingen måsar skrika h e m s k t s o m här ', o c h han kastade Sir f r ö k e n, i d e n nät ljus vårnatt d e t v a r i m e n till s i s t fick j a g e t t o r d: K u n d e vi i n t e p l a n t e r a i storgråta.
något. '
in mitt Sådan förkastade, som l u g n a d e sig, o c h vi sutto där bjär- träden, de stora, v a c k r a, t j o c k a träden, o c h i n g a och började D e t är, än j a g inte tycker o m ingenting säga emot, Alcimilia, för du vet hur ut kastade honom.
öfver g e m i g till l a n d s, o c h d e t t y c k e r j a g i n t e fast m e d föran, så såg j a g d e t kaggar, för herrn var landthandlare också.
kan herrgård, O c h när j a g var o p p e jag hjärtat.
så ska v i f u n d e r a finns att ' här i tänkte a f b e r g till s k y d d m o t v ä s t e r, ' Det fram en g a m m a l smutsig tidning för trädgårds- det för m i g alltihopa.
och snyftade, en besynnerlig ängslan dig upp nu, och drog Göteborg, grät ' T y s t n u Carl Justus ', s a d e j a g slutligen, ' sätt eviga stormen, d e t » här s u c k a n d e t o c h h v i s k a n d e t a f v å g o r, s o m gör Jag sade den strax, ' sade h a n; ord slagit rot i h o n o m m e d ens.
l i k s o m a f g ö r a alla förekomma.
angelägenheter, hörnet och sett yngsta af flickorna, ut v e t till h o n o m, h a n att se på det.
» Tackar! » öfver gårdsplanen.
fröken Ella, räckte Den bref- reste sig o c h t o g det u t a n
Han 4 stoppade brefvet i och.
g i c k n e r p å Han När var han — fickan leka gården.
rätt lång, ljus, stod framför med dem, tumma de ful.
namn sin s p e g e l, om och o m igen, jämföra d e s m å o l i k h e t e r n a i s t i l e n — slän- t ä n k t e han, att h a n a n t a g l i g e n s å g garne, punkterna, strecken löjlig ut, järnvägsstationens namn.
hvilket d o c k ej var Han serande hade ett ansikte, fal- v a n d e frestelse småbarn tyckte att öppna den • — m e d l i d a n d e t s a l l m o s o r v o r o honom, af var inte rade na han höll också d e m leka själf för m y c k e t öfver sig de, m e d ' sig, egentligen blyg, och roade reflekte- den människor- själf med het lätt att att blef sentimental, ständiga När m a n var han, så klär och lustig, inte att Han gick gick fram på men A. Blomberg foto.
SANGKAMMARMÖBEL, KOMP.
AF E.
B:SON LILLIEHÖÖK.
gården, o c h tillbaka i solskenet o c h t u g g a d e p å sin s l o c k n a d e cigarrett.
F r å n ett under fönster i gårdens flygeln till h ö g e r s t o d k ö k s p i g a n o c h de s å g p å h o n o m, från e t t f ö n s t e r i d e n v ä n s t r a in- kring spektören — de observerade h o n o m, visserligen relser.
t ä m l i g e n l i k n ö j d t m e n d o c k så, a t t h a n h e l a t i d e n måste behålla m e d v e t a n d e t o m det.
honom hag för öfrigt d e t s a m m a, Det gjorde det var intet obe- d ä r m e d, snarare dröjde han afsiktligt kvar A. Blomberg honom, gång Han d e t en att v a r a rolig omkring längtan få känna Men han lät ligga, d e föllo ner ur hän- på En det känslosam.
att or- och han slöt grät han Det var i början, när det första brefvet k o m.
dölja.
så kan, läsa — • e n honom bitterheten.
derna ful s o m h a n, t ä n k t e om man vara hvilket å t r å att visste det att bonom skrifbordslådan.
emedan han m e d d e m var hans kora öfver kuverten, öfver brefven vilseleda d e m, i synner- flickor, han kom t a l a till d e m p å e t t sätt, s o m m e - nade rif- grima- åt o c h lät under En lustigt, alltid o m h o n o m o c h skrattade barn stela, fyrkantiga pappersbitarne, läsa sitt främmande grus lekte två i rockfickan.
Uppe i likadana hans bref, i &gt;Ni ser dem.
ut, som gråtit, » och att knappt han förstod, att att var det han om hade han sade: ni hade blygts, Han alla v i d b o r d e t sågo, n å g o t särskildt Han t r y c k i mildare tonfall, det låg talet röra lågo två alldeles brukade foto KOMP.
ibland små- t rö- det — men med m e d ett m e d l i d a n d e, s o m t o g sig skrifbordslåda nyfikenhet, deras när man bjöd sorgliga ämnen.
men om allvarliga, Han k u n d e j u ej säga det hela förtvifladt märkte men dock sam- icke det m y c k e t väl, d e m det — fann löjligt, ut- honom r ä t t e r n a o c h i f ö r s ö k att l å t a a l l m ä n n a sig så k u n n a t äta.
ningom på med Någon hvita terriervalpar o m - Det var tunt liksom de andra.
FURUMOBEL, ondt i början kände obrutna.
haft honom, skydd.
af Han med o c h s k y l l d e på, att På blickarnes h o n o m, o c h hans blick följde Brefvet.
g i c k n e r till m i d d a g e n röda ögon blott trots sin e g e n sorg
— 5 — och sin mot tacksamhet dem för ras v ä n l i g a Hela dagen sedan de- voro de tillsammans; afsikters de skull.
glömde andra N ä r h a n s e d a n fick det andra i brefvet, alla dé människorna!
sällskapet.
mötte hans Hon ' ord m e d mindes han episoden sitt l j u s a l e e n d e, h o n och fick d e m o c h t o g d e m, behärskade bättre — sig behöfde kanhända härska sig, minnet o c h reflexio- då nen sköto in i stämning och ej ens be- nu syntes att genljud hvart hans och i det nom, de ho- gåfvo inom henne, han än vände dem.
alla Hon lånade ho- fall f ö r t o g o d e n d e s s n o m böcker.
När han omedelbarhet.
lämnade Nu gick detta des ännu ord — » att ha i rockfic- nit en kvinna, p å allt på gång, hans hand kan hvilken slöt fast o m d e t lilla t u n n a alltid kuvertet.
sina ens litet egna fun- till väntan gått, inte Skulle han bryta det idag?
dem, medan tänkte en igen skref h a n — h a n min- han o c h i det är ett lif, d e t.
J a g s i t t e r i tyst- Ånej — ånej — läsa d e k y l i g t vän- heten liga o r d e n, s o m för- gen, jag g ä f v e s s ö k t e d ö l j a lik- gen, er d a g, e r giltigheten o c h leds- mer än naden han g å n g, ert s ä t t a t t f ö r a M i n n e t af o r d k o m s a m m a n i ett för m i g, — när i g e n, af enstaka stun- till — A. som B l o m b e r g foto.
j SKR1FRUMSMÖBEL, KOMP.
Han sökte samla dem, letade början, det AF ALF WALLANDER.
da till f ö r s t a g å n g e n h a n skulle n u bli ett såg henne år t i l l h ö s t e n sedan ligen aldrig skulle råka h e n n e, o c h att lifvet v a r u n d e r l i g t!
(D e t s a d e m a n j u alltid, s å v i d a m a n i n t e p å s t o d, a t t d e t v a r f ö r t v i f l a d t e n k e l t 1) Så h a d e hört talas o m h e n n e förut, k a m - råkade han på ens, att sitta den dit öfver just från v e r a n d a n s tak, dess b l a d v o r o r e d a n r ö d a.
älska Hon såg det i m u n n e n s o c h i hårets linier, han visste det förut, han han inte mental hon — och på sade d e t i b l a n d, blef hälft något o m, att var den kvinna, han han påstod skämtande — senti- kanske skulle k u n n a men att han tro- hon fanns satt edra ord, er ännu där, visste ej Vildvinet hängde stilla, kände.
hon v a r ljus, tungt smal, det var bara hennes röst H a n s hjärta klappade.
mjuk linie.
däraf, som märkt, — att vore en en- mitt är glad för — jag, som det Har är ni n a m n kan vara symboliskt?
Halfdan. » Minnet igen.
met talat med att mitt går sammanhängan- Och jag blifvit allt idel s ö k a n d e, idel s t y c k e n o c h bitar.
i huset, v a r själf bara bju- dagen.
alldeles henne dag, k o m ut till o c h m e d h e n n e s p o r t r ä t t, o c h h a n b r u k a d e se o c h fann d o c k en r a t e r till h o n o m k ä n d e h e n n e, e n af d e m h a d e och en veranda henne de, lilla da- röst o m h e l a ert lif, hela ni tillbaka dess.
Han minns händerna, mindes ...
och skymnin- En — på af a n d r a d a g e n, af a n d r a afton — ett hennes en ö g o n v o r o slutna, lång ord k o m e n d a ljus brann stund.
Och i rum- de hade så h a d e ej hon ens sakta n ä m n t hans n a m n, h a n förstod, hon suttit och tänkt på h o n o m.
Än en
IDUN — 6 — 1899. hon var hans lilla v ä n i n n a, fatt h e n n e n u gick fortare.
jade han nom.
han kunde ju gå tycker bör- när p o s t e n k o m o c h n i h a d e fått och ni såg u n d e r l i g ut.
s o m k o m igen hela tiden: så, d e t s å g j a g.
jag är är d e t n i s j u n g e r, h e r r Halfdan? » » Ord, s o m k o m m a bara. » » Visst inte!
b e t o n a lilla, O c h ni behöfver menar jag, o m visan.
O c h — » Jag o m Agneta var bara » J a g har ö g o n e n och l o g ljust Han vinslöfven » Ja, kanske på hade han k o m m i t åkande hem, hon hade mött honom på pan.
» Välkommen och räckt det slädparti, det hvita, — honom du, » hade handen.
han hon öfver de andra det var i mars nu — af t ö.
o c h när Han han frös.
Han tog såg hennes ögon, » Ä r d e t m i g, d u är l e d s e n Han sade hon, såg efter gång, kjolens mindes bort, trött, på? » är e n henne, när jag hon gick — bara detta: hur L å t b l i att och han står » Så, valp? » o c h ser går, också det hon hon vikit kommer råkas i m o r g o n, att om aldrig så h a r igen; hon dock aldrig k o m m a igen.
H a n detta.
Han om de gått fryser i solskenet.
och han af hennes ljusa leende, hennes blick smy- ger in i Du, du, hela hans, ser d j u p t tänker han, mitt lif in i h o n o m, dina ögon, för dina ögon, länge.
går sakta framåt, det ändå, men han hela dagen.
någon honom ljusblå ännu.
Han att häftigt.
svarade hon Men för det hjälper De n i tror, hade dem i n t e, att n i l j u g e r ifrån Jag vet ä n d å, att d e t ä r fann ej j a g är o l y c k l i g t kär han.
stannat midt bien i träden sommar — skulle han om d e n ljusa år ut i allén.
o c h år i n, t ä n k t e lyckan och den stormande vara heligt.
Men om några i jag l i t e t p å huf- v ä g e n, så säga ord, såg b e d - om några Ånej, att med den yngsta af år, äfven för h o n o m?
i tonfallet.
» Ånej, » Kan förstå? » ni inte j a g är så l e d - Hva? » bad hon, m e d ett löje » v a r inte så.
när allt, nen bara, som nu var inte riktigt lång mer, sökte ord, fann gång f ö r er v i s a » — H o n r o d n a d e ä n n u och talade d e m till sist alla p å fort, i f r i g t: SoulardSiden 85 ö r e t i l l k r.
3:85 p r m e t e r i nyaste mönster och färger » Å, jag vet en nu, min- Kanske bara är tiden k o m — » d e t är i n g e n t i n g att b e - A g n e t a är b a r a påhitt.
det den nu?
sade han, Namnet en dikt, visan En g å n g var j a g kär alltihop.
Nu, när i en j a g ska be- r ä t t a d e t, så f ö r s v i n n e r d e t f ö r m i g, j a g tyc- ker, mig att med om det ingenting var.
Ni ser p å s t o r a ö g o n, o c h så t y c k e r n i d e t är s y n d mig.
särskildt M e n förstår n i i n t e, att, o m j a g b e - bort.
skulle var, ord rann sorgen bort. » desto stoltare för lifvet, gården, blefve j a g, o c h ord för det så är vände skulle kanske beklämd.
O c h j a g v e t j u inte heller, o m d e t så, m e n j a g tror De och jag O c h j u b i t t r a r e sor- j a g inte, » sade hon ni gå af storartadt förstår skulle något gen » Det så s k u l l e o r d Jag j a g i alla fall fått stolt s o m e n k u n g.
» J a g v a r så g l a d i m o r s e, f ö r i n g e n t i n g, o c h n u — bara Tänk, var kärast, blef bleka d å klangen af en älskad röst ej gaf mer.
» Nej, » » Nej, nog. » hade henne, f r å g a d e h a n till sist.
frågade V a r det viss- ten o m det vanskliga, det försvinnande?
vara han Hon få s e säga?
H e l a lif v e t.
» att Kanske d ä r o m, s o m låg i h e n n e s morbrors lätta i n b i l l a m i g, att det, m e n h v a d skulle h o n ni visste, herr Halfdan, år?
skulle d e t a l l t s a m m a n s vara g a m m a l t o c h borta och » Om sor- F ö r h e n n e var det nytt, hvart ord skulle o r d all s o r g e n r i n n a sen.
han berätta d e n för henne, historien för Han Of vanför enformigt, likadant ångrade tänker ni p å?
» i en gen?