Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December pröfvat Hagberg förvunnen att hafva af okynne utslagit en fensterruta hos Tunqvist och derföre saker till ansvar enligt Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 samt skyldig att ersätta så väl Tunqvist honom derigenom tillskyndad skada med 24 sk. och för hans inställelse vid Häradsrätten med 2 R:dr, sorn i målet hörde vittnen med tillhopa 4 R:dr; och Bergstingsrätten genom utslag den 28 Mars 1844 ansett Hagberg öfvertygad att under den tid, han var anställd såsom arbetare vid alunbruket, hafva uppsåtligen med knif sönderskurit och genomborrat en till lutkokning begagnad blypanna, den Hagberg såsom eldare var ställd att vakta, och sålunda tillskyndat pannans ägare stor skada, äfvensom från Bruksarbetaren Boberg tillgripit sju sillar; värderade till 7 sk., samt under åberopande af 7 §. i Kongl.
Förordningen den 15 Maj 1739 och 47 kap.
Missgerningsbalken, äfvensom med tillämpning af öfriga ofvannämnde domstolars beslut dömt Hagberg att för våldet å pannan straffas med fem par spö, för tillgreppet af sillen plikta halfva värdet deraf med 3 sk. 6 r:st och undergå hemlig skrift i Möckleby kyrkas sacristia, för begagnandet af den falska orlofssedeln mista äran och böta 40 daler silfvermynt med 13 R:dr 16 sk., för tillgreppet af hänglåset höta dess halfva värde med 6 sk. och stå hemlig skrift i Rogberga kyrkas sacristia samt för fensterinslagningen böta 3 R:dr 16 sk., allt banko, med förklarande derjemte af Bergstingsrätten, alt 152 R.
Hagberg, hvilken sålunda blifvit för alla sina förbrytelser särskildt dömd, enligt föreskriften i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, komrae att uti ena bot för våldet å pannan samt de begångna snatterierna straffas med sex par spö tre slag af paret, hvilket straff han borde vid alunbruket undergå, samt enär tillgång till de ådömda böternes och rättegångskostnadernes gäldande med penningar hos Hagberg saknades, derföre i stället skulle straffas med tre veckors fängelse uppå Calmar länshäkte; hvarförutan Hagberg skulle varda-ärelös förklarad samt undergå hemlig skrift i Möckleby kyrkas sacristia, derom tillkännagifvande borde ske till Pastorsembetet uti Rogberga församling; så hade efter erhållen remiss från Justitieombudsmannen Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt, med anmärkning, att Bergstingsrättens utslag, derigenom Hagberg blifvit fälld till ansvar för förfalskningsbrott, bordt till Kongl.
Hofrättens pröfning insändas, men Bergstingsrätten sådant icke iakttagit, dels till handläggning af Hofrätten anmält målet, hvilket derefter blifvit af Hofrätten pröfvadt, samt genom utslag den 21 December 1847 afgjordt, dels ock anställt åtal emot Bergstingsrättens tillförordnade Ordförande Geschwornern Erik Tobias Geisler, mot hvilken anmärktes, att det Hagberg för snatteri ådömde bötesbelopp blifvit af Bergstingsrätten förvandladt till enahanda straff af spö, som fastställts för det af Hagberg begångna nidingsverk å lutkokningspannan, fastän allmänna lagen uti 47 kap.
Missgerningsbalken stadgade, att den, som för första resan snatteri sakfälldes, men icke förmådde böterna utgifva, skulle plikta med tre dagars fängelse, samt genom 11 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Brefvet den 8 December 1813 vore uttryckligen förordnadt, att böterne för snatteri, då förbrytaren icke tillika vore för annat brott dömd till högsta kroppsplikt eller fästning, skulle särskildt utgå och förvandlas, och nämnde bötesbelopp följaktligen kunnat och bordt af Hagberg med fängelse i tre dagar aftjenas; att deremot, i strid med den uti berörde Kongl. Förklaring tillika meddelade föreskrift, att då någon gjort sig skyldig till olika straff af böter, fängelse vid vatten och bröd eller spö, domaren skulle uträkna och förvandla de särskilda bestraffningarna till det slag af straff, som vore svårast, efter de allmänna grunder, 5 kap. Straffbalken innehåller, Bergstingsrätten dels icke ovilkorligen dömt Hagberg, såsom för annat brott skyldig till urbota bestraffning af spö, att för det af honom jemväl begångna förfalskningsbrottet, äfvensom fensterinslagningen, utstå kroppsstraff, motsvarande de för dessa förbrytelser eljest stadgade böter 16 R:dr 32 sk., utan endast på den grund, att R.
Emb.-Berättelse för år 1SJ9. 153 atl Hagberg, efter hvad Bergstingsrätten antagit, till böterna saknade tillgång, meddelat yttrande om deras förvandling, dels ock härvid icke förvandlat böterna till den svåraste straffart eller till sjutton par spö, utan i stället ansett sistnämnde 2:ne förbrytelser kunna försonas med enkelt fängelse; att vidare den ersättning, som itagberg förpligtats att till målsägande och vittnen utgifva, af Bergstingsrätten betraktats såsom utgörande en del af sjelfva straffet samt, enär Hagberg ansåges icke kunna rättegångskostnaden med penningar gälda, äfven blifvit, jemte nyssberörde böter, till fängelse förvandlad; att oaktadt, enligt flera allmänna författningar, spöstraff skulle verkställas å tingsplatsen eller annat allmänt ställe, Bergstingsrätten förordnat, det Hagberg borde undergå detta straff' å enskild mans egendom eller vid Lovers nya bruk på Öland,1 samt att Bergstingsrätten slutligen åsidosatt att, då Hagberg var ställd under tilltal för det, som å ära gick, jemlikt stadgandet i 25 kap. 5 §.
Rättegångsbalken, till Hofrätten insända ransakningen och domen, att vidare pröfvas och skärskådas, genom hvilken underlåtenhet det inträffat, att Bergstingsrättens utslag kommit att verkställas och Hagberg, sorn enligt hvad Hofrätten genom dess ofvannämnde utslag förklarat, bordt straffas med 22 par spö och tre dagars fängelse, att i stället undergå bestraffning af endast sex par spö med tre veckors fängelse; i anseende hvartill och enär Bergstingsrättens anmärkte förfarande ansåges hafva tillkommit af uppenbar vårdslöshet och oförstånd hos Bergstingsrättens Ordförande, Advokatfiskalsembetet yrkat, att Geschwornern Geisler måtte för de grofva förseelser, han låtit komma sig till last vid domareembetets utöfning, jemlikt 1 kap. 12 §, Rättegångsbalken fällas att böta 300 daler silfvermynt med 100 R:dr, samt tillika, enligt Kongl. Brefvet den 11 December 1766, förpligtas att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan den kostnad, som till följd af Bergstingsrättens förfarande skall blifvit Kronan obehörigen tillskyndad genom Hagbergs underhåll den lid af aderton dagar, lian längre än vederbordt måst fängelsestraffet undergå.
Häröfver har Geschwornern Geisler blifvit börd och afgifvit förklaring, deri han erkänt försummelsen att underställa utslaget Hofrättens pröfning, men för öfrigt med anförda skäl velat urskulda, hvad anmärkt blifvit; hvarefter Hofrätten den 15 Juni 1849 meddelat utslag af innehåll: att i afseende på Bergstingsrättens föreskrift om spöstraffets verkställande vid Lovers alunbruk
Bergstingsrättens föreskrift ej till något ansvar för dess Ordförande lagligen föranledde; men som, enligt hvad Hofrättens ofvanberörde R.
Emb.-Berätlelse för år 1849. 20 154 R.
Emb.-Berättelse för år 18A9. utslag innehölle, Hagberg, hvilken gjort sig skyldig för förfalskningsbrott att mista äran och böta 13 R:dr 16 sk., för första resan snatteri till värde af 19 sk., att böta hälften med 9 sk. 6 r:st och undergå enskild skrift, för det han af okynne inslagit annans fenster att plikta 3 R:dr 16 sk., allt banko, samt för våldet å blypannan att straffas med fem par spö, således likmätigt 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 bordt i ena bot mista äran och straffas med tjugutvå par spö, tre slag af paret, samt dessutom för snatteriet plikta nio skillingar sex runstycken eller i brist af tillgång till dessa böter, i stället hållas tre dagar i fängelse och derefter undergå enskild skrift; alltså och emedan deremot Bergstingsrätten, som af lag icke ägt någon anledning att vid bötesförvandlingen taga i beräkning det belopp, Hagberg ålades att såsom ersättning till målsägande och vittnen utgifva, förklarat, det Hagberg skulle för våldet å pannan samt de begångna snatterierna straffas med 6 par spö samt, enär tillgång till de i anledning af Hagbergs öfriga förbrytelser honom ådömda böters och rättegångskostnadernes gäldande med penningar hos Hagberg saknades, i stället hållas i fängelse under tre veckor; och Bergslingsrätten sålunda felat, på sätt
Advokatfiskalsembetet i afseende å Bergstingsrättens nyssberörde förklarande anmärkt, samt Hagberg derigenom kommit att i häkte qvarhållas under åtminstone aderton dagar längre än vederbordt; ty och enär den af Geschwernern Geisler åberopade omständighet, att Hagberg ej skulle kunnat uthärda den bestraffning af 22 par spö, hvartill han gjort sig skyldig, icke berättigat
Bergstingsrätten att. i uppenbar strid med lagens stadgande, egenmäktigt förvandla denna bestraffning, och således icke i någon mån kunde såsom ursäkt för Bergstingsrättens förfarande betraktas, samt Bergstingsrätten derjemte, oaktadt
Hagberg var ställd under tilltal för brott, som å ära gick, underlåtit att, enligt 25 kap. 5 §.
Rättegångsbalken, ransakningen och utslaget till Hofrättens pröfning insända, funné Hofrätten, det Geschwornern Geisler, som varit Ordförande i Bergstingsrätten, när målet derstädes handlades, skulle, för de flera grofva fel, hvilka han sålunda låtit vid domareembetets utöfning komma sig till last, och som måste anses hafva af oförstånd härrört, jemlikt 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken, böta två hundrade daler silfvermynt med sextiosex R:dr 32 sk. banko; hvarförutan Geschwornern Geisler, enligt Kongl. Brefvet den 11 December 1766, förpligtades att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Hagbergs underhåll i häktet under de aderton dagar, han till följd af Bergstingsrättens felaktiga beslut kommit att längre än ske bordt i häktet qvarblifva, och i sådant afseende betala En R:dr 40 sk. 6 r:st banko, hvar - R.
Emi.-Berättelse för år 155 till, enligt hvad Konungens Befallningshafvande i Calmar län upplyst, nämnde kostnad uppgått.
För min del har jag icke funnit skäl till klagan öfver detta utslag, hvilket äfven mot den tilltalade, så vidt jag vet, vunnit laga kraft.
I anledning af fånglistorna hade hos mig blifvit anmärkt, att Rådstufvurätten i Skenninge, som genom utslag den 8 Oktober 1846 dömt Pigan Christina Palmgren för andra resan stöld af gods i värde till 2 R:dr, att bland annat böta 8 R:dr banko, derjemte förordnat, att hon, vid bristande tillgång till dessa böter, skulle umgälla dem med tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället för med rätteligen belöpande sju dagars sådant fängelse, hvilken förstnämnde bestraffning Christina Palmgren också undergått; hvarföre jag anmodat Advokatfiska Isembetet i Kongl. Göta Hofrätt att emot Rådstugurätten inför Kongl. Hofrätten anställa den talan, som lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Sedan, i följd häraf, ansvarspåstående blifvit gjordt samt vederbörande deröfver hörde; hvarvid Rådmännen C. J. Cnattingius och C. M.
Carlsson, hvilka jemte Fältkamereraren C. T. Strömberg till det klandrade beslutet bidragit, anmält, att den sistnämnde sedermera aflidit; så har Kongl. Hofrätten den 19 sistlidne Oktober genom utslag dels förklarat, att då Fältkamereraren Strömberg aflidit, innan han ens hunnit blifva hörd öfver åtalet, detsamma, i hvad det honom rörde, måste anses hafva i följd deraf förfallit, dels ock beträffande Rådmännen Cnattingius och Carlsson sig yttrat, att enär ifrägakomne, Christina Palmgren ådömda böter, jemlikt tydliga stadgandena i 40 kap. 1 och 3 §§.
Missgerningsbalken, 5 kap. 1 och 4 §§.
Straffbalken, sistnämnde lagrum sådant det lyder i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, samt Kongl. Förordningen af samma dag angående kroppspliktens utsättande i fängelse vid vatten och bröd, då förvandling sker i brist af tillgång till böter, rätteligen bordt förvandlas till sju dagars så beskaffädt fängelsestraff, och sistbemälte Rådmän följaktligen så mycket heldre måste till last föras, ,att de af uppenbar vårdslöshet ådömt Christina Palmgren den origtiga bestraffning af tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, hon fått undergå, som någon annan anledning till erkända felaktiga beslutet ej ens föreburits; alltså pröfvade Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 §.
Rättegångsbalken samt Kongl.
Brefven den 2 Maj och den 11 December 1766, rättvist döma Rådmännen Cnattingius och Carlsson för berörde vårdslöshet 156 R.
Emb.-Berättelse för år 1840. vid domareembetets utöfning att hvar för sig plikta sex R:dr 32 sk. till treskiftes, oell att gemensamt icke allenast återgälda Kongl. Maj:ts och Kronans kostnad för Christina Palmgrens utspisning med vatten och bröd under de fem dagar, hon längre än vederbordt i fängelse qvarhållits, med 23 sk. 4 r:st, utan äfven till Christina Palmgren såsom ersättning för det henne tillskyndade obehöriga lidande utgifva fordrade fem R:dr allt banko; och skulle de andelar af stadens lott i nyssberörde höler, som eljest kunnat tillkomma de sakfällde, i enlighet med föreskriften i Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1790, tillfalla Östergötlands läns lazarett.
Klagan häröfver är af mig icke förd, och ej heller, mig veterligen, af de tilltalade.
Ett vidlyftigt mål var vid mitt tillträde till embetet anhängigt hos Kongl. Göta Hofrätt, efter angifvelse af här i staden boende Hökareenkan Helena Andersson rörande den behandling, henne skulle hafva under en resa till Jönköpings län vederfarits dels derstädes och dels i Linköpings stad, bestående deruti, att sedan hon i December månad 1845, försedd med pass, begifvit sig härifrån, för att enligt Direktionens öfver Stora Barnhuset härstädes meddelade tillståndsbref afhämta ett till uppfostran i Båraryd socken inom Jönköpings län utlemhadt gossebarn, under vägen dit nära Ekesjö stad blifvit af okända personer öfverfallen samt beröfvad håde passet och de penningar, hon innehade, sedermera besökt nämnde stad och, förpassad derifrån till Jönköping, derstädes erhållit Konungens Befallningshafvandes pass för återresan, tillika med omförmälte gossebarn, hon skall hafva blifvit kort efter sin ankomst till Linköping den 25 Februari 1846 af tvenne polisbetjenter anhållen och afförd till Stadsliskalen samt vidare till länshäktet, der tvenne vaktkarlar, uppå föregifven misstanka, att hon vore en förklädd mansperson, och utan afseende på hennes föreställningar, tillåtits att under gyckel och smädeord afrycka henne kläderna och, såsom deras betyg lydde, genom undersökning utröna, att hon tillhörde qvinnokönet; hvarefter hon ytterligare, oaktadt sitt innehafda pass, qvarhållits tvenne dagar i häktet, samt slutligen derifrån, utan att förut varda å Landskansliet hörd, skickats med fångskjuts tillbaka till Jönköping; och hade hon i sistnämnde stad blifvit än vidare uppehållen, under uppgift, att
Barnhusdirektionens förnyade yttrande borde inhämtas, samt först efter fem veckors förlopp den 1 derpå följande April undfått pass, för att till Stockholm återvända.
Hon hade derföre anhållit R.
Emi.-Berättelse för år 1849.
157 orri laga åtal å dem, som genom öfverklagade förfarande tillskyndat henne lidanden och förluster, för hvilka en ersättning af 500
R:dr banco yrkades.
Häröfver hade vederbörande, efter erhållen kommunikation, sig utlåtit och klaganden, i anledning deraf, afgifvit en ytterligare skrift; hvarefter Justitieombudsmannen funnit vara utredt, att de till stöd för Konungens Befallningshafvaudes i Östergötlands län beslut andragna omständigheter saknade laglig grund, samt följderna af detta laglösa beslut ha£va varit, att Enkan Andersson, ehuru försedd med gällande pass, stadd i rätt ärende och å rätt väg samt icke förvunnen till brott eller förseelse, hvarigenom hennes frihet lagligen förverkats, ändock blifvit i häkte hållen och såsom fånge jemte medförde barnet fått återvända lill Jönköping, men icke, på sätt ske bordt, fortsätta resan till sin hemort Stockholm; och har derföre Justitieombudsmannen funnit sig föranlåten att ställa vederbörande, som i beslutet deltagit, till ansvar derför, för att såmedelst äfven bereda Enkan Andersson ersättning för det svåra lidande och de kostnader, som genom berörde förfarande blifvit henne åbragta; varande härvid åberopad den anmärkning, som emot samma Konungens Befallningshafvande i ett annat mål (det här ofvan upptagna angående Skräddaregesällen Per Olof Berggrens återforslande till Jönköping) blifvit af Justitieombudsmannen gjord emot Konungens Befallningshafvandes äfven nu vidhållna åsigt, att anhållen persons återsändande till den ort, hvarifrån han blifvit förpassad, städse borde iakttagas, och, enligt hvilken anmärknings grunder tillämpningen af anmärkte åsigten i afseende å Enkan Andersson klandrades såsom i högsta grad lagstrid ig, helst bon icke rimligen kunnat såsom lösdrifvare eller försvarslös person betraktas.
Beträffande åter hennes klagan deröfver, att hon i Jönköping blifvit en längre tid qvarhållen, har Justitieombudsmannen likaledes ansett vara uppenbart, alt Konungens Befallningshafvande derstädes icke ägt lagliga anledningar att, efter Enkan Anderssons återkomst till Jönköping, frångå sin egen, genom första passets utfärdande tillkännagifna mening och förständiga henne att i staden qvarstanna, i afbidan på infordrade upplysningar, hvilka imedlertid på enskild väg genom stadens fiskal bibragta, ej heller ådagalagt något för Enkan Andersson besvärande, utan i allo till hennes fördel utfallit.
Vid detta förhållande och då Konungens Befallningshafvandes vägran att genast lemna Enkan Andersson nytt pass ej funnes af någon omständighet rättfärdigad samt otvifvelaktig! syntes, att bemälte Enka, ehuru under tiden å fri fot lemnad, likväl genom nödtvunget vistande å en för henne främmande ort saknat den i hemorten vanliga utväg till sin försörjning och möjligen varit nödsakad att 158 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. större kostnad, än derstädes varit af nöden, för sitt och barnets bostad och underhåll vidkännas, kunde Justitiaeombudsmannen icke underlåta att emot vederbörande, som till senare beslutet bidragit, fullfölja anmärkning och talan, på det Enkan Andersson måtte äga tillfälle att sitt ersättningsanspråk i denna del uppgifva och af vederbörande till godo njuta.
Pä sådana grunder och skäl hade Justitiaeombudsmannen uppdragit åt Advokatliskalsembelet i Kongl.
Göta Hofrätt att inför Hofrätten emot dem, som för i fråga varande af Konungens Befallningshafvande i Östergötlands och Jönköpings län vidtagna åtgärder och beslut vore redo skyldige, anställa och utföra den talan om ansvar och ersättning, sorn lag och sakens beskaffenhet kräfde, i hvilket senare afseende Advokalfiskalsembetet, efter det Enkan Andersson äfven blifvit hörd och närmare, än i klagoskriften skett, bestämt sina påståenden om ersättning för lidande, förlust och kostnad, ägde att understödja dessa påståenden, i den mån skäligt funnes, så ock att yrka godtgörelse åt Kongl. Maj:t och Kronan för den i och för hennes afsändande från Linköping till Jönköping liafda kostnad, enligt den räkning deröfver, som borde vederbörande afförd ras.
Öfver den sålunda remitterade och af Advokatfiskalsembetet derefter utförda talan har Hofrätten, efter vederbörandes hörande, meddelat sitt utslag den 20 sistl.
Augusti, deraf inhämtas, att Enkan Andersson uti slutligt yttrande förklarat sig icke kunna till siffran utföra eller bestyrka värdet af hennes lidande och de deraf uppkomna menliga följder för hennes och barnets helsa, men förmenat det skadestånd, hon ansett billigt, eller 500 R:dr banco böra, i mån af hvardera Konungens Befallningshafvandes vållande till hennes lidande, utgifvas med 300 R:dr af Konungens Befallningshafvande i Östergötland och 200 R:dr af Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län; hvarefter Advokatfiskalsembetet yrkat, att de af Konungens Befallningshafvande i Östergötlands och Jönköpings län, hvilka, så vidt handlingarne föranledde, bidragit till anmärkta besluten, nemligen, Herr Landshöfdingen, Ståthållaren, f. d.
Öfverste Kammarjunkaren, Riddaren och Kommendören af Kongl. Majrts orden Friherre C. O. Palmstjerna, Landssekreteraren och Riddaren af Kongl. Nordstjerneorden G.
Nordström, Herr Landshöfdingen, Generaladjutanten och Kommendören af Kongl.
Svärdsorden C. G. Bergenstråhle samt Landssekreteraren C. O. Brorström måtte, för hvad dem i of vanberörde måtto till last läge, jemlikt 9 kap. 5 §.
Rättegångsbalken, till treskiftes böta de belopp, Hofrätten pröfvade rättvist bestämma, samt Herr Landshöfdingen Friherre Palmstjerna och Landssekrete - R.
159 raren Nordström förpligtas godtgöra Kongl.
Majrts och Kronans kostnad för1 Enkan Anderssons och barnets underhåll i häktet och forsling till Jönköping med 11 R:dr 43 sk. 10 r:st. banco; och enär, hvad anginge hennes ersättningsanspråk, hon icke med läkarebetyg eller annorledes visat, att den henne och barnet öfvergångne behandling medfört någon framtida olägenhet i afseende på deras helsa och sinnesbeskaffenhet; ansåge Advokatfiskalsembetet för sin del det at henne fordrade skadestånd skäligen böra nedsättas till 50 R:dr banco, hvilka med afseende å så väl den våldsamare behandlingen i Linköping, som det längre uppehållet i Jönköping, de tilltalade borde åläggas alt till lika andelar gälda; vid öfvervägande hvaraf, jemte de deröfver af de tilltalade afgifna förklaringar, Kongl.
Hofrätten funnit förekomma, dels alt ehuru Enkan Anderssons föregifvande, det hon för sin vandring från Stockholm till Jönköpings län haft pass af Öfverståthållareembetet, befunnits sanningslöst, och hennes uppgift, att samma pass i trakten af Ekesjö blifvit henne frånröfvadt, således varit diktad, dels att hon, som vid sin ankomst till Jönköping i December månad 1845 icke styrkt sin föregifna behörighet att å sin Systers Emilie Pålssons vägnar afhämta dennas sexåriga son Olof Anton Pålsson från fosterföräldrame i Båraryd socken, då kunnat af Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län, hvilken endast baft kännedom om något af Enkan Anderssons förra lefnadsöden i Skåne, behandlas såsom passlös och icke tillförlitligen känd person, och dels att sedan Konungens bemälte Befallningshafvande, med förtroende till Enkan Anderssons uppgifter, den 22 i samma månad och år lemnat henne pass för resan till Båraryd och åter till Stockholm, Enkan Andersson under sin vandring med gossen Pålsson ifrån Båraryd lill Linköping tillbragt längre tid, än som bevisligen erfordrats och, enligt Borgmästaren Abelins afgifne tjensteintygande, hvilket måste anses gällande, ut i staden Linköping besvärat allmänheten med bettlande och derföre blifvit gripen samt till Konungens Befallningshafvande derstädes insänd, i följd hvaraf Konungens sistnämnde Befallningshafvande kunnat hafva anledning att, efter det om Enkan Andersson, som gjort sig misstänkt, blifvit infordrade nödiga ansedda upplysningar, i vederbörlig ordning besluta om hennes och den af henne medförda gossen Pålssons affärdande till den ort Stockholm, dit de hörde och varit af Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län förpassade; likväl som det läge Konungens Befallningshafvande i Östergötland till last, att innan Enkan Andersson der blifvit hörd samt utan stöd af lag och endast i förmodan, att upplysning om benne i Jönköping vore att tillgå, hafva henne och gossen Pålsson med fångskjuts till Konungens Befallnings - 160 B.
Emb -Berättelse för år 184-9. hafvande i Jönköping afsändt, för att efter omständigheterna behandlas; alltså och enär Konungens Befaliningshafvandes i Jönköpings län sedermera vidtagna åtgärd, att infordra och afBida närmare underrättelse om Enkan Andersson O ' och det uppdrag, hon åberopat, förr än nytt pass för henne utfärdades, varit af både Konungens Befaliningshafvandes i Östergötland beslut och saknad kännedom om verkligheten af nyssberörde uppdrag jemte Enkan Anderssons missbruk af förra passet föranledt; hvadan ansvar eller ersättningsskyldighet i åtalade afseendet icke kunde-Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län åläggas, pröfvade Kongl. Hofrätten, med tillämpning af 9 kap. 5 §.
Rättegångsbalken, rättvist döma de Konungens Befaliningshafvandes i Östergötlands län Ledamöter, som i berörde tillgörande deltagit, att böta, Herr Landshöfdingen, Riddaren och Kommendören Friherre C. O. Palmstjerna 16 R:dr 32 sk. och Landssekreteraren och Riddaren Gustaf Nordström 8 R:dr 16 sk. till treskiftes imellan Kronan, Linköpings stad och Advokatfiskalsembetet, samt att gemensamt utgifva i ersättning till Kongl. Majit och Kronan för skjuts och vagnslega 11 R:dr 15 sk. 6 rist. och lill Enkan Helena Andersson, sorn icke styrkt grunderna för sitt högre ersättningsanspråk, skäligen ansedde 25