Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skulle på bal till Fanny Borg, som hon afundades.
Inte såsom modern afundades — af kärlek till en annan — utan med allt hvad styggt, lumpet och elakt, som fanns inom henne själf.
Kanske hade faster Karin rätt i alla fall!
Det var något så skeft, så hälft i alltsammans — men att taga det steget ut — det kunde hon aldrig, aldrig!
» Är du inte färdig att kammas än? » ro- pade modern från rummet utanför.
» Jag hjälper mig själf » — kom svaret, snä- sigt och buttert.
» Hjälper dig säjlf! » sade modern, i det hon reste sig upp och slängde undan strumpan.
» Jag undrar, hur du då skulle komma att se ut? » Det gick heller inte, det hade Sigrid redan insett, men det var nära, att hon hade gråtit af förargelse, då hon lemnade kammen ifrån sig.
» Hvad är det barn lilla? » frågade modern ömt, i det hon smekte det krusiga, guldglän- sande håret, men Sigrid vred sig undan, som hade beröringen plågat henne.
Det plågade henne också att se moderns beundrande blic- kar, då hon stod där klädd i en dräkt, så nätt och prydlig, att Fanny Borg knappast hade en vackrare.
» Adjö, » sade hon blott, och slängde på sig kappan; som hade det gällt lifvet.
Hon fick hjelpa sig själf ändå!
» Adjö » kom det ännu en gång, med gråten i halsen, så rusade hon utför trappan.
» Hvad kom det åt barnet? » tänkte fru " Werner, där hon stod kvar.
Sigrid hade ej kysst henne, som hon brukade.
Det kändes så tungt och bittert.
Fru Werner gifte sig sent, och hennes ung- dom hade varit sträfsam och glädjelös, därför njöt hon dubbelt af den lycka en makes kär- lek och omvårdnad beredde henne.
Han var ämbetsman och inkomsterna tillräckliga att föra ett enkelt, behagligt lif; men då han dog, året efter Sigrids födelse, funnos för enkan inga an- dra tillgångar än en årlig pension på trehundra kronor, och hade » faster Karin », den aflidnes syster, ej räckt en hjälpande hand då och då, vete Gud, hur det gått.
Fru Werner, som var en skicklig brodös och flitigt använd, förtjänade visserligen ej så litet på sina arbeten — fanor, kyrkoprydnader, utstyrslar oeh hvad som erbjöds henne; men det förslog s-å litet, helst då Sigrid växte upp och arbetskraften blef mindre och mindre.
Fru Werner älskade sitt barn, som en en- sam moder oftast älskar.
Älskade det som mannens testamente, som minnet af den enda lyckliga tid hon genomlefvat och som allt hon hade kvar att lefva för.
För henne arbetade hon, för henne hoppades hon, för hennes skull drömde hon om en framtid.
Hon skötte henne från första stunden, passade henne natt och dag, gick så att säga upp i henne, och Sig- rid hade blifvit så van att taga, utan att gifva, att hon aldrig tänkte på, att det kunde vara annorlunda.
Hon var alltid väl klädd, medan modern gick i lappade, förslitna klädesplagg, och åt henne sparades hvarje glädje, hvarje njutning, hvarje nöje, liksom hvarje läckerbit.
Just för att hennes eget lif varit så tungt och glädjelöst, ville modern skona sitt barn, oeh då hon tyckte sig förmå så litet mot framti- den, som reste sig hotande och dyster, nekade hon henne aldrig, hvad stunden hade att bjuda.
Så växte Sigrid upp med en rik flickas pre- tentioner och behof, utan blick för att modern arbetade sig till döds för hennes skull.
» En god uppfostran » var det enda kapital fru Werner kunde gifva sitt barn.
Därför sattes Sigrid i en af stadens dyraste skolor, där hon fick kamrater från rika, öfverförfinade hem, hvilka hon afundades och sökte likna, och genom hvilkas umgänge allt det sämsta inom henne spirade likt ogräs i gynnsam jord- mån, medan kunskaperna däremot växte lång- samt utan must oeh märg — litet barlast kan- ske, men ingen värklig hjälp på vägen genom lifvet.
Huru svårt det var att hålla henne vid det dyra läroverket visste endast den, som trälade sig sjuk därför, och böckerna sedan, och att hålla henne klädd som de andra, helst nu då hon blifvit vuxna flickan, storväxt och stark vid sina fyllda fjorton år!
Faster Karin, som hade ett charkuteri och stod sig godt, var den hjälpande handen, men också törntaggen, som ständigt sårade, ty hon skydde ej att säga sin mening rent ut, och den var bitter nog att höra.
* Det var danstillställning hos Fanny Borg.
Bara ungdom på högst tjugu år; men allt var gjordt som nu för tiden göres, för att de unga skola kunna ha roligt.
Hela den praktfulla våningen upplyst, regementsmusik, dansprogram med den unga värdinnans monogram i guld.
Dyrbara kotiljongsdekorationer, förfriskningar af alla slag samt till sist en splendid supé med många sorters vin.
Det gick också rätt muntert till — isynnerhet efter supén.
Sig- rid var uppbjuden som alltid, ty hon var en af de vackraste flickorna och dessutom genom- trängd af lusten att behaga, att visa det hon — den fattiga flickan — var lika god som någon annan.
» Ni är er inte lik i kväll, fröken Werner, » sade hennes kavaljer, Harald Borg — sonen i huset, ett snobbigt löjtnantsämne, för hvil- ken Sigrid i tysthet flammade.
» Jag fruktar att ni inte har roligt. » » Visst har jag roligt, » svarade hon oeh dansade ut; men en sanning var, att tårarna ville fram, och att prakten i detta hus aldrig plågat henne som nu.
Medan hon dansade, såg hon magra, hvita fingrar, som stoppade på en strumpa.
De dyr- bara dräkterna påminde endast om lappade, nötta klädesplagg på en tärd mager gestalt, och från de granna gemaken l ä D g t a d e hon hem till två små fattiga rum, där hon hade glömt något, tyckte hon, något som måste hemtas, innan det blef för sent.
» Nej, jag kan inte stanna längre, » bedyra- de hon.
» Inte ens, om jag ber? » Det var återigen Harald Borg, som talade.
» Mamma lägger sig aldrig, förrän jag kom- mer hem. »
f DUN IS9G » Fröken brukar vara den sista i laget el- jes.
» Det var, som skyndade dessa ord på henne ändå mer.
» Och hvem följer er hem? » » Portvakten som alltid. » När dörren till det rika huset slog igen ef- ter henne, erfor hon en känsla af lättnad på samma gång som en dunkel förnimmelse af att det var för sista gången.
J o!
Lampan brann som vanligt!
Sigrid ha- de tagit af ytterplaggen i den lilla tamburen och gick på tåspetsarne, utan att veta af det.
Hennes hjärta klappade.
Ack om modern sof- vit ändå!
Men det gjorde hon ju!
Där satt hon med kalkduken nerfallen i knäet, det präk- tiga guldbroderiet bjärt afstiekande mot den grådaskiga, lappade klädningen.
Hufvudet lu- tadt mot den hårda stolsryggen, ögonen röd- kantade, händerna slappt nedhängande och något så dödstrött i hela ställningen, att Sig- rids hjärta krympte tillsammans af fasa.
Var det sömn eller död?!
På bordet, bland sybe- höret — nu föll hennes blick därpå • — låg ett par nya handskar, ljust bruna.
Det sjöd något upp inom henne, något likt bruset af ett stort vatten, så störtade hon till moderns fötter och vätte hennes händer med sina tårar » Hvad är det?
Hvad är det, älskling? » Fru Werner var vaken med ens.
Sigrid kunde ej svara, blott snyfta, som ville hennes hjärta brista.
» Har någon sårat dig?
Så tala då, » sade modern i ångest.
» Förlåt!
Förlåt! » snyftade Sigrid.
» Hvad har du gjort, då? » Då reste Sigrid sig.
» Faster Karin har sä rätt, så rätt så — fast jag inte ville tro det » — snyftade hon.
» Faster Karin?
» » Ja!
Och jag vill inte gå i skola längre, inte träffa Fanny Borg eller någon af de an- dra, det gör mig bara elak.
Jag vill arbeta för mamma, och mamma får inte passa upp mig — inte slita ut sig för min skull, för det är synd, synd emot mig också. » Hon skrek nästan fram de sista orden.
» Det är ju min glädje. » » Men det är ingen glädje för mig längre. » » Sluta skolan — hvad talar du o m?
» » Mamma vet ju, att faster velat det så län- ge, och att jag får plats med lön hos henne hvad dag jag vill.
Då slipper mamma skol- afgiften, böckerna och allt det där; inte be- höfver jag några granna kläder heller; och så förtjänar jag pengar och kan ge mamma, hjäl- pa mamma på alla sätt. » Sigrids ansikte sken af glädje, men fru Werner satt tyst, medan tår efter tår droppade utför hennes kinder.
Hur hade hon ej tagit miste i all sin kärlek; hur hade hon ej felat mot sitt barn, felat grymt, då hon planterat själfviskheten i hen- öfverraska de sina genom de gåfvor, man för- nes hjärta, i stället för att gifva henne vapen färdigar under timmar, som böra egnas åt hvila i händerna på den knaggliga lefnadsvägen, som oeh sömn, och man kommer vanligen att öfver- hon ändock ej kunde gå i hennes ställe.
Hur raska dem med åsynen af ett par försvagade hade hon ej glömt, att ingen är satt i världen ögon, bleksot oeh nervositet frampå nyåret.
Ett att tjänas, utan att tjäna.
Hur egoistisk hade allt för dyrbart material har blifvit användt, ej hennes kärlek varit, midt i själfuppoffringen!
utom pärlorna, guldtråden och sefirgarnet, näm- » Min präktiga flicka » sade hon sakta, i det ligen helsa och kroppskrafter.
hon smekte dottrens lockiga hufvud, där det Och hur ofta månne det händer, att man i smög sig intill henne, » jag har felat mer än sitt eget hem lyckats bevara julklappshemlig- du. » heten för sina närmaste?
Äfven under förut- sättning, att alla familjemedlemmarne respek- tera hvarandras mystiska paket, lär man väl sällan lyckas att undgå alla tillfälligheter, som röja arten af det arbete man har för händer, och så göra gissningar och slutsatser det öfriga.
Jag minnes en gång, hur jag, af en på golf- mattan tappad tråd, rispad af ett tygstycke, Af Ave.
ögonblickligen förstod, hvad som förvarades i lla människor tyckas vara ense därom, att en mycket omsorgsfullt läst byrålåda, och jag julklappsgifvandet är en lika vacker som minnes äfven, hur det följande julafton pinade god sed, hvilken ej utan stor skada för jul- mig att låtsa en öfverraskning, som var mig glädjen skulle kunna bortfalla.
Men enigheten fullständigt främmande.
Dylikt har nog händt härvidlag är blott, så att säga, officiell; i hem- de flesta af oss, och låtsade känslor, af hvad lighet förargar sig mången öfver denna sed och slag de vara må, bidraga aldrig till en äkta motser både jul och julklappsväsendet med be- julstämning eller en oförfalskad julfröjd.
Sed oeh osed.
M kymmer.
Seden i sig själf är vacker, fast infödd svensk torde den näppeligen vara, ty ännu för 40 ä 50 år sedan tillhörde den blott julen i våra städer, oeh ännu är det ej allmänt bruk på landsbygden att gifva julklappar.
Men i samma mån som de urgamla jullekarne och upptågen försvinna från allmogehemmen, hålla julklap- parne sitt intåg därstädes; men icke alltid vin- ner den äkta julglädjen därpå.
Julklappar skulle ju vara uttryck för en jul- glädje så stor, att man måste meddela däraf åt sin nästa.
De äro eller borde vara symbol på Guds kärlek till människorna i dess högsta potens: Guds sons födelse på jorden.
Så upp- fattades äfven denna sed under äldre tider, och gifvarne sökte då äfven att sända sina gåfvor till dem, » som sutto i mörker », i fattigdomens eller sorgens mörker, på det glädjen måtte klappa på deras dörr och lemna ingång åt kär- lekens fest.
Sedd i detta ljus, få julklapparne en både hög och skön betydelse för hemlifvet, ty hvarje liten gåfva blir då liksom en glitt- rande stråle från stjärnan öfver Betlehem.
Men äfven om icke våra julklappar sändas oss, burna på detta stjärnljus, kunna de förhöja vår julglädje, när vi se, att hvarje gåfva är ett uttryck för personlig vördnad, tillgifvenhet eller kärlek, ty hvarje prof på, att någon håller oss kär och tänker på oss, värmer hjärtat och lockar fram det bästa, som finnes inom oss.
Men för att väcka glädje hos emottagaren fordras, att denne kan märka, att gifvaren tänkt på honom med kärlek.
Det är ur denna tanke- gång, som den seden, att man själf skall för- färdiga julklappar, framvuxit och ännu till en del bibehåller sig, trots vår tids starka arbets- delning.
Äfven i denna prisvärda tankegång insmögo sig dock skefheter, hvilka gjorde den vackra seden till en klandervärd osed.
Man ville väcka uppseende, bli berömd, väcka afund i sin um- gängeskrets genom att förfärdiga granna, dyr- bara saker, lyxartiklar, hvilka kräfde en oer- ' hörd flit och möda, och så fingo stundom lejda händer utföra arbeten, åt hvilka gifvarinnan lånade sitt namn, och for hvilka hon uppbar beundran och beröm, fast litet hvar anade eller visste, att det var humbug.
Detta var en sida af den skefva tankerikt- ningen.
En annan, ännu vanligare är att för- störa eller åtminstone försvaga helsan genom nattvak i och för julklappsarbete.
Man vill Hvad som dock i ännu högre grad egnar sig till att förstöra julstämningen, är familjemed- lemmarnes osed att gifva hvarandra dyrbarare julklappar, än de hvar för sig hafva råd till.
I de hem, där kärlek och förtroende råda emel- lan makarne, kan det naturligtvis ej komma i fråga, att de gifva hvarandra annat eller mera, än som är fullt förenligt med deras gemensamma ekonomiska ställning, och ej heller kräfva barnen i ett sådant hem några julklappar, som det skulle kosta föräldrarne bekymmer att anskaffa.
Men tyvärr händer det mångenstädes, att hustrun ej känner mannens affärsställning och därför betraktar hans kassa som ett slags bank, pä hvilken hon, utan ersättningsskyldighet, kan draga vexlar, och han å sin sida behandlar henne som en, på en gång enträgen och farlig gäldenär, hvilken han ej kan rent afvisa, af fruktan för att hon skall misstänka hans soli- ditet och kanske genom sparsamhet göra hans kredit vacklande.
— Bättre då, att han själf tar sin hustrus och barnens dyrbara julklappar på kredit samt skänker frun en kontant summa, för att hon må kunna köpa någon onyttig sak åt honom.
Dock i sitt sinne önskar mannen, att han lefde i ett land, där man hvarken känner till jul eller julklappar.
Må de verkligt förmögna och rika bland oss gärna köpa guld, juveler, siden, spetsar, blom- mor och de tusen slags andra lyxartiklar, som fröjda allas ögon under våra julutställ- ningar!
De, som hafva råd därtill, de göra väl uti att låta penningarne komma i omlopp.
En lyxartikel, köpt oeh betald hos en man, som redligt sträfvar framåt på konstens eller indu- striens mödosamma fält, är en bättre välgören- het än en handfull slantar, kastade åt tigga- ren, ty genom att förfärdiga lyxartiklar åt de rika förvärfva tusentals andra människor en nödtorftig bergning.
Och hvem vet, om ej dessa tusen och åter tusen, som arbeta i lyxens tjänst för sin utkomst, utan att ens själfva ega ett uns guld eller en enda af de granlåtssaker, som de förfärdiga, ändå ej ega förutsättningar för att lefva ett lyckligare lif än detta fåtal rika, som köpa dessa lyxartiklar?
Att klandra lyxen, som ger arbete och bröd åt otaliga skaror af våra medmänniskor, vore lika så orimligt som att klandra den vackra seden att gifva julklappar.
Må vi glädja oss åt allt det vackra, det dyrbara och eleganta, som julutställningarna ha att uppvisa; men må hvar och en blott köpa de julklappar, hvilka
han med lätt sinne kan betala, så att ej nyårs- räkningarna framför sig kasta en tung skugga öfver julfröjden oeh fördunkla skenet från jul- granens tända ljus.
Men må vi tillika vid våra uppköp, ämnade att bereda våra kära julglädje, ej glömma att tillika bereda säljaren en glad jul!
Till de oseder, som insmugit sig vid julklapps- gifvandet, finnes äfven den att hos säljare, om hvilka man vet eller anar, att de äro i trångmål, passa på och pruta ned den önskade varan till ett vida lägre pris, än den kan erhållas för hos den välbergade försäljaren.
Detta är icke alle- nast ett okristligt ocker på fattigmans nöd, utan tillika ett rof af nästans rätt till en julfröjd, som borde medfölja ett sträfsamt, ärligt arbete.
Människor, som med allvar söka att hvarje jul bereda glädje åt allt flere och flere perso- ner, skola helt visst märka, att den därmed ökade summan af julfröjd pä jorden skall lända äfven dem själfva till välsignelse, i det de för hvarje år blifva allt mer och mer samvetsgranna och eftertänksamma i både handel och vandel och därigenom bereda en ständigt ökad fond af en tolf mänaders lång julfröjd åt sig och sin omgifning.
Ty man tänker sig aldrig rätt klart in i en god tankegång, utan att flere andra goda tankar därvid spira upp som snöklockor vid islossningen.
Och här, liksom i så mycket annat, som rör hemmets värld, tillhör det oss kvinnor att an- slå rätta tonen, så att julglädjen må kunna bli både fulltonig och harmonisk, så väl i stugan eller kammaren med den alnshöga julgranen som i gemaket, där granens ljus bryter sig mot rika förgyllningar och blänkande kristallprismor.
Det hela beror på, om där finnes hjärteguld och hjärteklang i julhelsningen: en glad, god och välsignad jul åt eder alla!
1 Det är något underligt gripande i att tänka på, hur hela den kristna världen, annars så splittrad af skilda intressen, i detta ögonblick enas i en enda känsla: julens glädje.
Och medan jag i den stjärnklara decem- berkvällen ensam ströfvar af och an mellan de upplysta husraderna, förefaller det mig, som hade för några ögonblick all strid, all äflan upphört, — genom aftonens stillhet, likt ett pulsslag från mänsklighetens bjärta, vibrerar den stora jultanken: » ära vare Gud i höjden, frid på jorden och människorna en god vilja! » Men då kommer plötsligen som ett skärande missljud i den sköna stämningen en annan tanke.
Finns det då icke ställen, dit julens glädje icke förmår tränga, ställen, där det glada budskapet endast ljuder som tomma betydelse- lösa ord?
Och fantasien ilar ut i vidare kiet- sar.
Den målar sig nästen af synd och skam, af lidande och kval, så mörka och oge- nomträngliga att ingen stråle från Betlehems- stjärnan förmår bryta ditin.
Dystra minnen stiga upp för tanken, halfutplånade bilder tränga sig fram taga form och gestalt, börja lefva igen, — och slutligen, midt under detta grubbel, som skymmer julgranens ljus, reser sig i inbill- ningen en tung byggning med grågula sten- murar och en hög, svart tillstängd port.
blick är fylld af denna egendomliga församling af lika klädda, gråhvita gestalter, — lösdrifver- skorna på läktaren, straffångarne nere i kyrkan.
Gudstjänsten börjar; en julpsalm sjunges, och därefter håller presten ett föredrag.
Det är eget och gripande att iakttaga de stackars kvinnornas olika uttryck därunder.
Hos straff- fångarne märkes på fleres ansikten en djup rörelse; de flesta af dem äro barnamörderskor, bondflickor, som komma hit direkt från sina hem, och då de nu sitta i kyrkan och lyssna på pastorns ord, är det som om de ville fram- tvinga en stämning från fordom, med hvilken de stilla sin längtan eller insöfva sin oro.
De vagga sakta på kroppen, liksom bondgum- morna i kyrkan pläga göra, niga eller buga sig, då Frälsarens namn namnes, läsa ifrigt i psalm- boken och deltaga i sången.
Och öfver en del ansikten breder sig så småningom en stilla frid.
Minnen från fordom tyckas uppstiga i deras hjärtan.
de drömma sig tillbaka till den gamla landskyrkan, där de suttit så många gånger med mor och syskon, där de försökt att uppmärksamt lyssna på prestens ord, ända tills lavendeldoften döfvade deras sinne och sömnen smög sig öfver dem, och de förskräckta sprutto till vid klockarens gälla toner: » Allena Gud i himmelrik »!
där de en gång gråtan- de stodo vid det löfsmyckade altaret oeh aflade sina löften och gjorde så många vackra före- satser att hålla dem.
Det är kvinnofängelset på Norrmalm, de af brottet stämplades, af samhället förkastades bostad.
En del åter har ett ovanligt, nästan förtvifladt Hur månne de fira julen där — hvad har den haft att säga åt d e s 3 a olyckliga, för hvilka uttryck i sina drag.
Det synes, att julen berör den vackra decemberkvällen, de snöhöljda gatorna dem, men icke för att bringa en helsning om med deras slädar och bjällror, de lysande frid, utan för att störa och oroa dem, kanske butikerna, julgranarna bakom de upplysta fönst- väcka ett slumrande samvete, kanska tända en ren, hemglädje, julbrådska och julfrid — allt, allt dröjande ånger ...
Hos lösdrifverskorna förmärkes däremot icke är endast vemodiga drömmar från förflutna tider?
Hur ha de emottagit budskapet om frid på en skymt af rörelse; det är som alla religiösa känslor stelnat hos dem, som om alla minnen jorden oeh god vilja åt människorna?
Och omedvetet följa stegen den riktning, dödt bort, som om i deras inre icke längre hvari tankarne gå: uppför Drottninggatan, inpå fanns enresonnansbotten för öfversinnliga tankar.
Barnhusgatan, bort till det gamla f. d.
» Spinn- Slöa eller fräcka stirra de framför sig, de sköna huset », som ligger där mörkt och ensamt i orden om frid och försoning klinga meningslösa för dessa olyckliga, åt hvilka lifvet icke bragt julaftonens glädje.
En ringning på porten, och några sekunder annat än ofrid och kval.
Då gudstjänsten är slut, då de sista tonerna därefter höras steg, nyckeln vrides om i låset, Skiss af porten öppnas, och jag står inne på gården.
af julpsalmen: » En jungfru födde ett barn i De nakna stenarne, som på alla håll om- dag » förklingat, stiga fångarna upp och begifva Mathilda R o o s.
gifva gården, se lika dystra och kväfvande ut sig till logementen för att fira julafton.
Här är verkligen en skymt af jultrefnad.
|ifulaftonens underbara stämning hvilar som vanligt; vinterkvällens mörker genombrytes, J&amp;Mm \ öfver staden.
Decemberkvällens mör- endast här och där af en sömnigt brinnande Fångarne ha i dag haft ledigt sedan klockan lykta; då och då kommer någon gående öfver 12, och de ha användt sin ledighetstid till att ' " ^^Mérfi ker, som ute på landsbygden lägger gården, ibland någon af befälet, ibland en fånge, efter bästa förmåga pryda logementen.
De sig tätt kring skogar och stigar, skingras här af alla de tusentals ljus, hvilka göra gatorna hvars hvitgrå dräkt spöklikt framskymtar i dunk- nakna otrefliga rummen se också nästan in-, nästan lika upplysta som under dagen.
Män- let.
Här är allt så olika emot därute, — - så bjudande ut, upplysta som de äro af ljus, hvilka, niskorna strömma af och an; i butikerna råder stilla oeh tyst, så dödt.
Eodast de stora, gnist- julen till ära, ha ersatt de vanliga lamporna.
feberaktig brådska, kunderna vimla om hvar- rande vinterstjärnorna, 3 o m lysa öfver den En del af fångarne ha förstått att göra det rik- andra, ifriga att bli uppassade, stora sändningar mörka gården, äro de samma här som därute.
tigt jullikt omkring sig; liksom i kyrkan försöka Medan jag står och ser mig omkring, blir af paket skickas åt olika delar af staden.
Men så småningom upphör den ifrigaste här plötsligen lif och rörelse.
Från logementen rörelsen på gatorna.
Stunden, då julljusen skola i straffängelset, som upptager södra och vestra tändas, nalkas; alla de, som ega ett hem, begifva sidan af gården, från östra porten, som vetter ' &lt;€ ' M i k sig dit.
Fadern eller brodern i det rika hem- åt den s. k. Smedsgården, där lösdrifverskorna met kommer tillbaka lastad med paket och hållas till tvångsarbete, komma skaror af fångar, bespejad af nyfikna tindrande barnaögon; den hvilka skynda öfver gården, in genom en på fattiga modern, som i sista stunden varit ute venstra sidan liggande port.
Det långa sorgliga tåget skymtar hastigt förbi; för att få en liten gran för billigt pris, skyn- dar hem med sin skatt under armen oeh mötes endast från lösdrifverskornas led höres ett i dörren af jublande skrik från en väntande kväfdt skratt eller prat, men straffångarne gå stilla och tysta, och deras hvitklädda gestalter barnaskara.
Tystare och tystare bli gatorna, det är som med de skygga ljudlösa rörelserna glida förbi sänkte sig öfver jorden en dröm om kärlek och som underliga dystra drömfigurer.
Det är den stund, då julgudstjänst skall firas frid, som förjagar världsbullrets oro.
Det är något egendomligt i att en dylik i kyrkan, dit fångarne äro beordrade att in- stund gå ut i staden — vandra gata upp och finna sig.
Jag följer således efter det långa tåget, som, ned — se hur ljusen tändas i fönstren — före- stulla sig dessa olika hem, där öfverallt julen alltjämt i samma hastiga takt, går uppför trap- pan, in i kyrkan, hvilken inom några ögon- firas.
De fångnas j u l.
1890 (DUN de äfven här att frammana det förflutna, genom att, åtminstone på julafton, få något af det gamla hemmets luft in i det dystra fängelset.
Lösdrifverskorna däremot, som i allmänhet icke ha några barndomsminnen att upplifva, pryda sina logement med bandrosetter och trans- paranger och vilja helst fira julen med att gä omkring och prata.
För öfrigt finna de julhelgen lång och tråkig, längtan efter frihet, som ständigt bränner dem, blir då häftigare än annars.
Endast några af de äldre, för hvilka fängelset blifvit likt ett hem, tycka om, att det är jul.