Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cederschiöld instämt. af Herr Friherre Cederström, H., som, uuder instämmande i den af Friherre Paijkull här ofvan anförda reservation, för egen del tilläde: »Änskönt det torde vara sannolikt och antagligt, att i de flesta fall det af Utskottet föreslagna minimiantal af tretio personer inom hvarje af våra Riksstånd verkligen förefinnas vid beslutens fattande, i hvilket hänseende således denna föreskrift icke synes vara af synnerligt hehof påkallad, vill jag dock medgifva att det, under nuvarande förhållanden, någon enda gång, och vid ämnen af ringa vigt, tilläfventyrs inträffat, att ett mindre antal vid besluten tillstädesvarit.
Men någon egentlig skada torde ej deraf uppstått, enär vanligen, i sådan händelse, de ledamöter qvarstadnat, som mest intresserat sig för riksdagsären denas behandling, och hvilkas tillstyrkanden äfven, i fall
Ståndet varit talri kare samladt, torde gifvit ledningen af dess beslut.
Härutinnan vill jag visserligen för ingen del söka en giltig ursäkt för de öfriges uieblifvande.
Tvertom är i hög grad önskvärdt, att en varm nitälskan för allmänna angelägenheter och för fosterlandets väl måtte, äfven i sina minsta detaljer, fästa Riksdagsledamöternas uppmärksamhet vid ärendenas pröfning och afgörande.
Detta mål vinnes dock säkrast på helt annan väg, än genom ett lagbud om minimiantal för Stange lill II.
Pral. IXÖ9 &
IStiO. 3 Sami.
S Mft. 4 22 Konstitulions-Utskottets Memorial A:o YS. dens beslutsmässighet.
Moraliska krafter måste härvid verka ett tillfredsställande resultat.” Herr C. L.
Reuterskjöld och Herr Biskop J. /I.
Butsch hafva tillkännagifva, att de icke öfvervarit Utskottets förhandlingar, dä beslutet fattades; hvarjemte reservationer blifvit anmälde af Herrar Prolessorcn H. G.
Lindgren, Hofpredikanten T. Wensioe, Kontraktsprosten C. //. Rundgren och Prosten C. Berg vall.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, i seo \ Ilonstitutions-VtskotteU Memorial N:o 20. 1 JW 30.
Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Maj 1860, kl. 1 e. itu Memorial till Rikets Ständer, i anledning af ett Stånds återremiss af Memorialet N:o 9, innehållande förslag lill ändring i 85 § RegeringsFormen.
Konstitutions-Utskottets, uti Memorialet N:o 9, afgifna förslag till ändring i 85 § Regerings-Formen har. enligt hvad till Utskottet ankomna Protokolls-utdrag af den 28, 30 och 31 näétlidne Mars utvisa, blifvit af Kidderskapet, och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden antaget att hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag; hvaremot Preste-Ständet detsamma återremitterat, med förklarande såsom sin gemensamma tanke, att ifrågavarande § borde erhålla iöljande förändrade lydelse: ”Såsom Grundlagar skola anses: Kongl.
Maj:ts och Rikets Ständers fastställda ”Regerings-Form af den 6 Juni 1809.
Riksdags-Ordning af den 10 Februari 1810, ”Successions-Ordning af den 26 September 1810 och Tryckfrihets-Förordning af den ”IG Juli 1812, med de derefter af Konung och Rikets Ständer antagna förändringar.
Då en sammanjemkning af Preste-Ståndets och de öfriga Ståndens gemensamma tankar icke är möjlig, får Utskottet detta förhållande till Bikets Ständers grundlagsenlig^ behandling vördsamt anmäla och inbjuda Preste-Ständet att sig etter de öfriga Stånden foga.
Prot. 1859 & 1860. 3 Sami. 9 Häft i I 2 Konatitutiona-ötakotteta Memorial N:o 21. JV? *1. Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Maj 1860, kl. 1 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, i anledning af Riks-Ståndens beslut, rörande det i Memorialet N:o 11 framställda förslaget till ändring i 15 § Riksdags-Ordningen, om hemmansegares representationsrätt, De till Konstitutions-Utskottet ankomna utdrag af Riks-Ståndens protokoll för den 7 och 18 nästlidnc April, angående behandlingen af Utskottets i Memorial N:o 11 framställda, förslag till ändring i löt; Riksdags-Ordningen, om hemmansegares representationsrätt, utvisa, att Riddcrskapet och Adeln samt.
Preste- och Borgare-Stånden antagit förslaget alt hvila till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag; men att Bonde-Ståndet afslagit detsamma, såsom hvarken nödigt eller nyttigt.
Utskottet, som finnér dessa skiljaktiga meningar oförenliga, får sådant till Rikets Ständers grundlagsenliga behandling vördsamt anmäla, med inbjudning till Bonde-Ståndet, att i förevarande fråga efter de öfriga Stånden sig foga.
Konstitutions-Vtekottete Memorial N:o 22. 3 JW Ank. till Exp.-Utak. den 14 Maj 1860, kl, 1 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till den ändring i 31 § Regerings-Formen, att äfven andra af städernas innevånare, än bor. ger skåpet, må ega att deltaga i val till Borgmästare.
Genom stadgandet i ofvannämnda §, tillförsäkras städernas borgerskap, att framgent få åtnjuta den rättighet, de vid Regerings-Formens fastställande innehade, att till Borgmästare-tjenster föreslå tre behöriga män, af hvilka Konungen egde utnämna en.
För att kunna fatta ett grundadt omdöme, huruvida denna rättighet äfven hädanefter bör vara ensamt uteslutande förbehållen borgerskapet eller utsträckas jemväl till andra uti städerna boende personer, erfordras att för sig hafva gjort klart, hvad uttrycket:
Borgerskap, egentligen omfattar.
Under olika tider hafva dervid varit fästade väsendtligen olika begrepp.
Af ålder förstods med benämningen:
Byamän eller Borgare, i allmänhet och endast med få undantag, en hvar i stad bosatt handlande, näringsidkare, fastighetsegare eller för öfrigt sjelfständig man.
Häri skedde under loppet af 17:de århundradet småningom den inskränkning, att slutligen begreppet borgerskap omfattade endast handlande och handtverkare, hvilka medborgareklasser tillädes rättighet och skyldighet att i stad förvärfva burskap; och öfverlemnades åt dessa sednare eller de burskapsegande uteslutande rättighet att, jemte Magistrats-personerna, icke blott ombestyra förvaltningen inom städerna, utan äfven vid riksdagar dem representera.
Anledningen till (lenna förändring torde till någon del varit hemtad från det förhållandet, att handlande och handtverkare då för tiden varit, inom de flesta städer, de mest betydande klasserna, i anseende så till medlemmarnes antal som förmögenhet, samt till följd deraf jemväl utgjort större skatter och besvär, än de öfriga stadsinnevånarne.
Uti de förhållanden, som då inom städerna egde rum, hafva väsendtliga förändringar försiggått.
Näringslifvet har under sednare tider vunnit en stark utveckling, hvarigenom i städerna uppkommit och uppstå dagligen idkare af nya näringsgrenar, såsom fabrikanter, manufakturister, egare af skeppsvarf, segel- och ångfartyg, delegare i banker, assurans-föreningar m. m., som icke kunna hänföras hvarken till handlandernes eller handtverkarnes klass, i inskränktare bemärkelse.
Af alla dessa särskilda näringsidkare är icke någon förpligtad, att i i stad söka burskap, och få utaf 4 K o n stitu tio ns-Utskottets Memorial N:o 22. dera, som dertill kunna vara berättigade, vilja af en sadan rätt sig begagna.
Till städerna inflytta dessutom numera allt flere och flere ståndspersoner, af hvilka åtskillige der inköpa fastighet.
Många af dessa ega en jemförelsevis icke obetydlig förmögenhet, samt äro, i hänseende till bildning och nit för det allmänna, de burskapsegande borgrarne vanligtvis icke på något sätt underlägsne.
Genom alla dessa omständigheter tillsammantagne, hafva inom städerna uppkommit flera klasser medborgare af ganska stor vigt och betydenhet, sorn finna sig uteslutna från åtskilliga rättigheter, hvilka äro förbehållna ensamt städernas burskapsegande borgare, eller handlande och handtverkare, i dessa uttrycks trängre betydelse.
Härtill kommer att berörde icke burskapsegande klasser, i fråga om utgörande af skatter och onera till Kronan och staden, deltaga hufvudsakligen lika med det burskapsegande borgerskapet.
Det är nemligen endast i vissa städer, som borgerskapet vidkännes särskilda, mer eller mindre betungande, afgifter och besvär.
Såsom en följd af allt detta har uppkommit en benägenhet, att allt mer och mer återgå till de förhållanden, som egde rum före 17:de seklet, eller innan ofvanomlörmälda, icke burskapsegande, stadsinnevånare beröfvades sina förut innehafda kommunala och politiska rättigheter.
Icke utan befogenhet torde kunna, såsom uttryck af en dylik benägenhet, böra räknas, ej mindre Borgare-Ståndets vid 1810 års riksdag gjorda afsägelse af den städernas borgerskap förbehållna lösningsrätt af stadsfastighet och medgifvande för enhvar att sådan fastighet ega och besitta, — än äfven den vid sistlidna riksdag antagna ändring uti 14 § Riksdags-Ordningen, hvarigenom valrätt och valbarhet till riksdagsman inom Borgare-Ståndet utsträcktes till hvarje inom staden bosatt näringsidkare, utan afseende derå om han egde burskap eller icke, äfvensom till fastighetsegare, som icke är frälseman eller till Preste-Ståndet hörer.
Genom denna grundlags-ändring stördes likväl den befintliga öfverensstämmelsen emellan föreskrifterna i 14 § Riksdags-Ordningen och 31 § Regerings-Formen.
Derförinnan deltogo samma personer i riksdagsmannaval och i upprättande af förslag till Borgmästare; dä nu frän sistnämnda rättighet fortfarande äro uteslutna de klasser och personer, som medelst berörde förändring i 14 g Riksdags-Ordningen crhöllo röst vid val till riksdagsman i Borgare-Ståndet.
Konstitutions-Utskottet, hvars uppmärksamhet blifvit af en dess ledamot fästad å detta förhållande, har, vid betraktande af hvad här ofvan blifvit anfördt, ansett, att den störda öfverensstämmelse]! emellan berörda tvänne lagstadganden borde återställas, samt trott sådant lämpligast kunnat ske dymedelst, att föreskriften uti 31 g Regerings-Formen ändrades i enlighet med den uti 14 g Riksdags-Ordningen; och får Utskottet således till Rikets Ständers grundlagsenliga behandling öfverlemna följande förslag till ändring uti Regerings-Formen. § 31. (nuvarande lydelse:) (den föreslagna lydelsen:) Städernas Borgerskap åtnjute framgent Städernas Borgerskap och öfriga till den rättighet de hitintills innehaft, att till deltagande i Riksdagsmannaval inom Bor Borgmästare-tjenster föreslå frenne bellö- gare-Ståndet berättigade innevånare ege, att riga Män, dä Konungen en af dem utnämne. till Borgmästare-tjenster föreslå frenne
Pä lika sätt förhålles med Rådmäns- och behörige Män, dä Konungen en af dem Magistrats-sekreterare-sysslorna i Stock- utnämne.
Pä lika sätt förhålles med holm.
Rådmäns- och Magistrats-sekreterare-sys slorna i Stockholm.
Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 23. 5 Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Maj 1860, kl. 1 e. m.
Memorial till Rikets Ständer, med förslag till tillägg i 409 § Regeringsformen ' och 80 § Riksdags-Ordningen, angående uppskof i riksdag.
Enligt Grundlagarnas nu gällande föreskrifter, kan icke riksdag afbrytas eller uppskof deri ega ruin, utan. sedan den väl börjat, måste den oafbrutet fortgå intilldess ärendena blifvit afslutade eller Konungen finner för godt Rikets Ständer åtskilja.
Konstitutions-Utskottet vid 1853 oell 1854 årens riksdag ansåg, att af detta förhållande understundom kunde uppkomma ganska stora olägenheter.
Till Rikets Ständers behandling kunde nemligen öfverlémnas frågor af den stora omfattning och den särskilda beskaffenhet, att de, ehuru förberedda genom Kongl. Maj:ts nådiga Propositioner, likväl, för behörigt utredande, erfordrade, icke blott större tidrymd, än den för riksdagar i allmänhet vanliga, utan äfven, hos de med ärendet närmast sysselsatta, en mera odelad uppmärksamhet, än som vore möjlig under riksdagens skiftande bestyr.
Såsom exempel pä dylika frågor, anfördes förslag till ny civiloch kriminal-lag, hvilka vore af den omfattning, att deras fullständiga behandling svårligen kunde, i förening med den betydliga mängden af andra riksdagsärenden, under ett riksmötes vanliga tidslängd medhinnas, samt derjemte af den stora vigt, att deras genomförande icke borde få uppoffras för brist pä tillbörligt rådrum.
Att, för ett eller annat sådant ärende, låta riksdagen fortfara, sedan alla öfriga ärenden blifvit afgjorda, vore väl en utväg, som stöde öppen och hvars begagnande kunde af ärendets vigt rättfärdigas; men de olägenheter, som derigenom uppstodo, utvisade tydligen, att i detta hänseende förefunnes en brist uti vära Grundlagar.
Vidare kunde i rikets ställning till främmande makter inträffa förhållanden, som fordrade Rikets Ständers sammankallande; men under den händelsernas utveckling, sorn ligger utom gränsen för möjlig beräkning, lemna de oafgjordt, huru ofta Rikets Ständers åtgärder, i anledning af sådana för riket ytterst magtpäliggande ärenden, under längre eller kortare tidrymd komme att erfordras.
Fall läte således tänka sig, dä man försattes i det tveksamma valet emellan, ä ena sidan, Rikets Ständers sammanvaro under en tid, dä deras verksamhet icke vöre af förhandenvarande ärenden bestämdt påkallad, samt, ä andra sidan, en ny riksdag med den i Grundlagen 6 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 23. stadgade nödvändigheten af ny statsreglering och andra till hvarje riksdag hörande särskilda åtgärder.
Ett sätt att afhjelpa dessa olägenheter, utan att i någon väsendtlig mån rubba den i Grundlagarnas nuvarande skick utstakade ordning för riksdagarne samt ärendenas behandling, trodde Konstitutions-Utskottet sig finna uti vidtagande af en sådan ändring, att riksdags fortsättning kunde uppskjutas under en viss lämplig tid, hvarunder ett eller flera Utskott qvarstannade ä riksdagsorten, för att mera omfattande ärenden bereda och utarbeta; och föreslog Utskottet, pä grund af dessa skäl, att i 109 § Kegerings-Formen och 80 § Riksdags-Ordningen mätte intagas följande föreskrifter, nemligen: att, sedan riksdag fortfarit utöfver den tid af tillsammans fyra månader, som är Rikets Ständer för ärendenas afgörande förbehållen, Konungen, när omständigheter ansägos dertill föranleda, kunde, om tre Riks-Ständ det begärde eller dertill samtyckte, för bestämd tid af högst sex månader uppskjuta riksdagens fortsättning, efter hvilken tids förlopp Rikets Ständer skulle sjelfmant ä riksdagsorten tillstädes vara; att det ankomme på Rikets Ständer att förordna, om Utskott, ett eller flera, skulle under uppskofstiden riksdagsärenden bereda och utarbeta; att, sedan riksdagen äter fortsatt blifvit, Konungen vore obetaget, att Rikets Ständer åtskilja, då Han det för godt funne; att Konungen äfven, när Han sä nödigt pröfvade, egde kalla Rikets Ständer att tidigare, än utsatt varit, den uppskjutna riksdagen fortsätta; att, om under uppskofstiden inträffade ^ något af de fall, då, enligt Regerings-Formens föreskrift, urtima riksdag borde hållas före den dag, till hvilken riksdagens fortsättning blifvit bestämd, Rikets Ständer skulle kallas, att å viss dag derförinnan åter sammanträda; att, i händelse af sådan underlåtenhet, som i 95 omförmäld är, Rikets Ständer skulle sjelfmant sammankomma till fortsättning af riksdagen å den i samma tj bestämda dag; att dagen för Rikets Ständers återkomst icke linge i något fall utsättas tidigare, än efter den tjuguförsta dagen frän kallelsens kungörande i hufvudstadens kyrkor; att Riks-Ständen borde, hvart för sig, utvälja ett lämpligt antal ledamöter, att i de qvarblifvande Utskotten såsom suppleanter inträda i stället för de ledamöter, hvilka kunde blifva af laga förfall hindrade att i göromålen deltaga; saint att ledamöter och suppleanter i sådant Utskott skulle ega att. för den tid Utskottets göromål fortforc, under det riksdagen vore uppskjuten,
njuta underhäll af statsmedlen.
Det sålunda framställda förslaget, sorn, efter omröstning i Förstärkt Konstitutions-Utskott, antogs att hvila till nästlidna riksdag, förföll dä till följd af två Riks-Stånds beslut; men dåvarande Konstifutions-Utskott, som ansåg de skäl, på hvilka förslaget grundades, vara af beskaffenhet att icke kunna jäfvas, samt att det motstånd, detsamma rönt, icke varit riktad t mot sjelfva hufvudsaken, utan mot en eller annan detalj-bestämmelse, förnyade förslaget, efter att hafva deri gjort följande jemkningar, nemligen: att de uti första perioden förekommande orden: ”när omständigheter anses dertill föranleda” blifvit såsom öfverflödiga uteslutna; att för gällande beslut om uppskof skulle fordras alla fyra Riks-Ståndens bifall; att det icke finge ankomma pä Rikets Ständer allena, utan ock på Konungen, huruvida Utskott under uppskofstiden skulle fortfarande vara samladt och arbeta; att sådana Utskott icke finge vara flera än tvä eller utsträcka sin verksamhet till andra, än vissa dem uppdragna riksdagsärendcn; samt att föreskrift om suppleanters val och aflöning, såsom öfverflödig, icke blifvit upptagen.
Sedan det af förra riksdagens Konstitutions-Utskott i berörda hänseende afgifna förslag till grundlagsändring, hvilket antogs att hvila till innevarande riksdag, vid då skedd ompröfning förfallit till följd af två Riks-Stånds afslag, har inom Konstitutions-Utskottet en dess ledamot, under förklarande af sin öfvertygelse om för - Konstitutions-TJtsleottets Memorial N:o 23. 7 slagets gagnelighet för det allmänna, samt med afseende jemväl åden lättnad, som dymedelst bereddes representationen i uppfyllande äf dess mödosamma, och nu med betydliga och kännbara uppoffringar af enskilda angelägenheters vård, betungande kall, — hemställt, att samma förslag måtte varda ånyo till Bikets Ständer öfverlemnadt.
Konstitutions-Utskottet har, vid pröfningen af denna fråga, icke kunnat annat än finna det vara en ofullständighet i våra Grundlagar, att dc icke medgifva något uppskof i riiksdag, utan att denna, en gång börjad, nödvändigt måste oafbrutet fortfara intilldess samtlige ärendena blifvit afslutade eller Konungen finner för godt att Rikets Ständer åtskilja.
I de floda andra konsfitutionela länder är en sådan rättighet, eller den sä kallade prorogationsrätten, öfverlemnad åt Monarken; och denna rätts begagnande är ingalunda något ovanligt, utan förekommer i somliga länder vid hvarje representationens sammanträde.
Att i detta hänseende till alla delar efterbilda utländska mönster, är dock i Utskottets tanke icke lämpligt och skulle föranleda till förhållanden, sorn icke vore förenliga med våra, ur historisk och nationel grund uppkomna, Grundlagar.
Sådant har äfven blifvit insedt af de föregående tvänne riksdagarncs Konstitutions-Utskott, af hvilka intetdera velat, att fråga om uppskof i riksdag skulle göras beroende ensamt af Konungens godtfinnande.
Tvärtom hafva, särdeles uti det af förra riksdagens Konstitutions-Utskott uppgjorda förslaget, flera särskilda försigtighetsmått blifvit iakttagna, för att förekomma möjligheten af en sådan rättighets missbrukande eller användande i fall, då sådant icke af verkligt behof vöre päkalladt.
Af l missbruk i detta hänseende skulle kunna ega rum, är icke gerna tänkbart, dä för beslutets fattande erfordrades bifall af Konungen och alla fyra Riks-Stånden; men deremot gifvas onekligen tillfällen, dä saknaden af en dylik rättighet komrne att medföra stora olägenheter.
Uti Memorial N:o 57 antydde äfven 1853 och 1854 årens riksdags Konstitutions-Utskott, att uppskof i riksdag kunde påkallas, dels af rikets yttre politiska förhållanden, dels ock deraf att tili Rikets Ständers pröfning öfverlemnades frågor af större och mera omfattande beskaffenhet, än att de under den tidrymd riksdag vanligen upptager, kunde hinna att med erforderlig omsorg och noggrannhet handläggas och utredas.
När dylika fall inträffade, vore det af vigt, om Rikets ständer kunde åtskiljas för någon tid, hvarunder antingen de politiska förhållanden, sorn kräfde Rikets Ständers yttrande, hunnit sä utveckla sig, att beslut derom kunde fattas, eller ock att de ärenden, angående lagstiftning eller inre förvaltning, som till Rikets Ständers pröfning vore hänskjutna, blifvit af vederbörande Utskott behörigen utarbetade.
Så länge nuvarande stadganden oförändrade qvarstå, skulle, i dylika fall, Rikets Ständer nödgas oafbrutet sammanvara, ehuru alla öfrige på deras åtgärd beroende ärenden vore afslutade.
Detta sätt att tillvägagä innebär väl icke något, som är omöjligt eller overkställbar!; men nekas kan dock icke, att härigenom uppkomme ganska stora olägenheter, bland hvilka icke får förbises den dryga kostnad, som skulle drabba, icke blott Staten, utan äfven valkorporationerna och de enskilda riksdagsmännen.
Dessutom torde härvid böra erinras om ett förhållande, som svårligen kan undvikas, eller att, sedan riksdagen fortfarit omkring tre fjerdedels år och sommaren nalkas, en tidpunkt inträder, dä riksdagsarbetet icke alltid med samma kraft bedrifves.
Sä väl längtan efter hemmet, som nödvändigheten att ombesörja enskilda angelägenheter, föranleder dä ett icke ringa antal Riksdagsmän att från riksdagsorten afresa, såsom äfven synes af de permissions-ansökningar, hvilka vid den tiden uti Riks-Stånden anmälas.
8 Konstitutions-TJtskottets Memorial N:o 23.
Emot förslaget har blifvit invändt, att, då fråga förekomme om något ärende af större omfattning, kunde Rikets Ständer hos Kongl.
Maj:t anhålla om nedsättande af en Kommitté för detsammas utarbetande, hvarigenom Ständernas åtgärder så underlättades, att det blefve möjligt, att, under den för riksdagar vanliga tidrymden, ett sådant ärende afgöra.
Härvid torde likväl icke böra förbises, att en dylik, af Kongl.
Majit förordnad, Kommitté i de flesta fall komme att utgöras af andra personer, än de, hvilka sedermera finge sig uppdraget, att inom vederbörande Utskott ärendet handlägga.
Det kunde således icke sällan inträffa, att Utskottet funne sig föranlåtet frångå sjelfva de grundsatser, på hvilka Kommitterades förslag vore upprättadt; då jemväl förslaget mäste till dess minsta detaljer omgöras, och endast ringa fördel stöde att hemta från Kommitterades föregående åtgärder.
Då det dessutom icke saknar sin vigt, att riksdagsärendena förberedas af personer, som blifvit, dertill af representationen utsedde; men då ledamöterne i Utskott, såsom jemväl medlemmar af Riks-Stånden, under nuvarande förhållanden icke kunna odeladt egna sin uppmärksamhet åt Utskotts-arbetet, utan måste jemväl bestämma sitt. omdöme om öfriga riksdagsärender!, blir deraf en nödvändig följd, att den tankekraft, som bäst kunnat användas för genomträngande af en enda art af ärenden, splittras åt särskilda håll, hvarigenom pröfningens omsorg och noggrannhet icke kan annat än förlora.
De svårigheter och olägenheter, som, på sätt ofvan antydt blifvit, nu förefinnas, lära således icke kunna undanrödjas genom att åt Kommittéer öfverlemna vissa frågors utredande.
Jemväl har emot den föreslagna ändringen blifvit anmärkt, att, om Utskott sålunda qvarstannade å riksdagsorten, sedan öfrige ledamöter af Riks-Stånden lernnät densamma, skulle dels Utskotts-Iedamöterna sakna de råd och anvisningar, sorn de nu kunna hemta af sina Stånds-kamratcr utom Utskottet, dels ock att, då riksdagen åter fortsattes, vore de återvändande riksdagsmännen i fullkomlig okunnighet om den riktning, de qvarvarande Utskottens arbete tagit, samt blefve sålunda nödsakade att använda en längre tid för att dermed göra sig förtrogne.
Häremot torde kunna elimas, att äfven nu, dä riksdag oafbrutet fortgår, riksdagsmännen i allmänhet om arbetena i de Utskott, af hvilka de icke sjelfva äro ledamöter, sakna närmare kännedom intilldess
Utskotts-betänkanden blifva färdiga ät dem utdelade. samt att de således dels sällan äro i tillfälle lemna Utskotts-Iedamöterna något väsendtligt biträde vid arbetets förberedning, dels äfven under nuvarande förhållanden icke kunna undvara behörigt rådrum till bestämmande af sitt omdöme örn de utlåtanden, Utskotten afgifva.
Likaledes har den förmodan blifvit framkastad, att, i händelse riksdag uppskjötes, blefve riksdagsmännen, som då under en längre tid fått vistas i sin hemort, derefter icke vidare så angelägna att påskynda riksdagens afslutande, utan komme möjligen att, genom vidlyftiga debatter, densamma onödigtvis uttänja.
En sådan farhåga tror Utskottet desto mindre vara befogad, som sjelfva riksdagsmannakallet, hos dess innehafvare förutsätter såsom ett oundgängligt vilkor, att, med åsidosättande af alla biafsigter, endast söka befrämja det allmännas bästa; och örn, efter ett dylikt uppskof i riksdagen, hos Stånds-ledamöterne uppkomme ett lifligare intresse för riksdagsärendena, innebure det, i Utskottets tanke, icke någon olägenhet, utan tvärtom, samt undvekes derigenom det klander, man någon gång hört tramställas, eller att Riks-Ståndens ledamöter mot slutet af en långvarig riksdag icke skola visa samma nit och lifliga intresse, som vid riksdagens början.