Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionärens egna utskylder hade, enligt hvad motionen bifogade debetsedlar utvisade, före sista riksdagen utgjort endast 3 Riksdaler 32 öre, men deremot efter densamma uppgått till det jemförelsevis höga beloppet af 24 Riksdaler 34 Bevill-nings- Utskottets Betänkande Nso 3. 5 öre, och enahanda stegring i skatten hade säkerligen äfven de fleste andra pensionstagare inom riket måst vidkännas, om också olika ortförhållanden kunde föranleda någon mindre skiljaktighet i afseende på siffran.
Då dessa behjertansvärda förhållanden utgjorde tillräckliga skäl för undaurödjande af ett stadgande, som föranledde så stora anspråk på bidrag, för såväl Statens som kommunens behof, af personer, hvilka till större delen redan förnött sina krafter i det allmännas tjenst och äfven upphört att deraf hemta samma fördel, som de ännu verksamma samhällsmedlemmarne, så har motionären föreslagit, att föreskriften om bevillning å pensioner måtte ur den Bevillningsförordning, som af Rikets nu församlade Ständer uppgöres, utgå, så att alla pensioner af hvad namn och beskaffenhet de vara må, hädanefter icke komme att med bevillning betungas.
Utan att vilja förneka, att många och ömmande skäl kunna tala för bifall till motionärens ifrågavarande förslag, har dock Utskottet, med hänvisande till sista riksdagens förhandlingar i detta ämne, ansett sig böra återföra i minnet, huruledes vådan af att på bevillningslagstiftningens område medgifva undantag från allmänna reglor, hvilka, en gång frånträdda, snart ånyo måste uppoffras för påtrycket af hvarjehanda mer eller mindre berättigade anspråk, samt svårigheten att i afseende på beskattningen bevilja förmåner eller lindring åt personer i en viss samhällsställning, utan att derigenom afvika från grundsatsen om jemlik beskattning eller begå en orättvisa mot andra, som, lika lottade i förmögenhets- eller inkomstförhållanden, icke befinna sig i denna särskilda ställning, ansågos utgöra hinder att fästa afseende å de framställningar, som då blifvit gjorda i samma rigtning.
Genom det i 8 § af nu gällande Bevillningsstadga befintliga och i Utskottets förslag bibehållna stadgande om befrielse och lindring, hafva Rikets Ständer redan sökt, på det enda med Bevillningsförordningens allmänna grunder förenliga sätt, betrygga den mindre bemedlades rätt till frihet från inkomstbevillning för de tillgångar, hvilka för lifvets uppehälle äro oundgängligast erforderliga, och någon annan eller vidsträcktare lindring, än den, som på grund häraf kan komma äfven pensionstagare till godo, torde ej eller nu böra dem medgifvas, hvadan Utskottet hemställer, att förändring i hvad nu är föreskrifvet i afseende å bevillning för pensioner och gratialer icke må ega rum.
Då det emellertid kan anses vara af billigheten påkalladt, att icke när, på grund af gällande reglementariska föreskrifter, tjenstemän nödgas genom årliga inbetalningar till vederbörande pensionskassor förvärfva rätt till framtida åtnjutande af pension, dubbel beskattning må ega rum å den del af deras lön, som till dessa inbetalningar åtgår, nemligen genom påförande af bevillning såväl för denna, ej omedelbart åtnjutna, del af årsinkomsten som sedermera äfven för den pension, hvartill rätt genom inbetalningarne blifvit beredd, så har Utskottet ansett, att vid beräkning af sådan tjenstemans beskatthara årsinkomst afdrag bör få ske för berörda pcnsionsafgifter, och hemställer Utskottet, 6 Bevillnings-Utskottets Betänkande N:o 3. att den i öfverensstämmelse härmed föreslagna ändring i 7 § 2:dra mom. må godkännas.
Uti sin förut omförmälda motion har Herr Liljenstolpe, A. F., jemväl föreslagit nedsättning uti den bevillning, som för närvarande bör utgöras af tjenstemän för deras löner; men då Utskottet icke funnit någon anledning dertill att icke äfven tjenstemän böra, lika med andra medborgare, bidraga till fyllande af Statens behof i mån af deras inkomster, så hemställer Utskottet, att berörda förslag må lemnäs utan afseende. § 7. Vidare har Herr Liljenstolpe, A. F., föreslagit, att, med afseende på beräkningen kf bevillningen för tjenstemäns löner, måtte med tydliga ord utmärkas, hvad som med ''behållen inkomst” menas, och huruvida afdrag dervid må ske för erlagd fullmagtslösen, inbetald pensionsafgift, m. m.
Då likväl nu gällande föreskrifter angående beräkningen af de beskattningsbara inkomsterna af kapital eller arbete torde vara tillräckligt bestämmande äfven med afseende på tjenstemäns löneinkomster, och någon annan ändring i detta hänseende, än sorn Utskottet här ofvan föreslagit rörande rättighet till afdrag för inbetald pensionsafgift, icke synes erforderlig, så hemställer Utskottet, att äfven detta förslag måtte lemnäs utan afseende.
Af Herr Liljenstolpe, A. F., har i hans förut omförmälda motion äfven blifvit föreslaget, att tjensteman, som ej har embetslägenhet, måtte få njuta frihet från bevillning, i Stockholm för 300 Riksdaler af sin inkomst och i landsorten för 100 Riksdaler deraf; men då förmånen af bostadslägenhet, enligt nu gällande Bevillningsstadga, inberäknas i de inkomster, lör hvilka tjensteman, som deraf är i åtnjutande, påföres bevillning, så har Utskottet icke funnit skäl att tillstyrka bifall till detta förslag. § 9.
Angående förändring, med afseende på enskilda banker af nu gällande bestämmelser om ordningen för bevillnings påförande, hafva framställningar blifvit gjorda: af Herr Grefve Posse, A., som (uti motionen N:o 20 hos Ridderskapet och Adeln), under framhållande af det olämpliga deri, att på grund af nu gällande Bevilluingsstadga, den enskilda banker med sedelutgifningsrätt åliggande bevillning för närvarande måste debiteras i den stad, der bankens hufvudkontor är förlagdt, till följd hvaraf kommunalutskylder för det kapital, som till bankrörelsens bedrifvande blifvit från olika orter sammanfördt, kornme att utgöras der hufvudkontoret är beläget, men ej der egaren af kapitalet är bosatt, föreslagit, att den bevillning å ifrågavarande banker, som Rikets Ständer vid innevarande riksdag kunna fastställa, må fördelas å hvarje särskildt Bevillning s- Utskottets Betänkande N:o 3. 7 lottbref i banken och i öfverensstämmelse dermed påföras egaren af lottbréf, der han är boende; af Herr Fr.
Hjertström, som (uti motionen N:o 60 hos Borgare-Ståndet), under erinran att, till följd af nu gällande stadgande att bevillning skall påföras enskilda banker, der hufvudkontoret är förlagdt, det obilliga förhållande uppkomme, att någon kommunalafgift för den inkomst, som erhålles vid bankens afdelnings- och kommissionskontor, icke kommer de kommuner, der dessa kontor äro belägna, till godo, föreslagit, att den bevillning å sedelutgifvande banker, som vid innevarande riksdag kan fastställas, må fördelas äfven på bankens afdelnings- och kommissionskontor i förhållande till de inkomster de lemnat; af Herr Åkerblom, som (i motionen N:o 83 i Borgare-Ståndet) fästat uppmärksamhet på den motsägelse, som förefunnes emellan bestämmelserna i l:sta och 2:dra momenten af 9 § i nu gällande Bevillningsstadga.
Då nemligen i l:sta momentet föreskrifves, att ”bevillning skall påföras bolag, der bolagets rörelse förnämligast drifves, eller, ifall sådan bestämd ort icke förefinnes, der bolaget har sin styrelse”, men deremot 2:dra momentet, i fråga om fabriksegare, handlande eller näringsidkare, innehåller, att bevillning skall sådan skattskyldig påföras ”der fabriken är belägen, eller handeln, yrket, eller näringen idkas”, så måste, vid sträng bokstafstolkning, af dessa bestämmelser, desamma leda derhän, att en enskild person, som drefve bank- eller annan rörelse på flera orter, skulle på hvarje af dem påföras bevillning för sin derstädes idkade rörelse, men, att, om samma person med sig förenade andra om denna rörelses bedrifvande bevillning derför skulle erläggas endast på den ort, der rörelsen förnämligast bedrefves.
En sådan tillämpning af bestämmelsen i Esta momentet skulle dock vara lika stridande mot Bevillningsstadgans syfte i öfrigt, som mot allmän billighet och motionären trodde ej heller att den i allmänhet egt rum.
Enligt hvad hittills varit vanligt hade ett handelsbolag, som haft försäljningslokaler i olika städer, blifvit i hvarje af dessa påfördt bevillning för sin rörelse derstädes.
Likaså bade, för att begagna ett kändt exempel, det bolag, som eger Motala mekaniska verkstad, och som på sednare tider förlagt en filialafdelning deraf i Norrköping, blifvit särskildt för sin inkomst af densamma påfördt bevillning i sistnämnda stad.
Endast hvad beträffade enskilda banker hade man tillvägagått på annat sätt och tolkat berörda stadgande efter bokstafven, till följd hvaraf dessa banker på det ställe, der hufvudkontoret var beläget, påförts bevillning för inkomsten af rörelsen, icke allenast vid hufvudkontoret, utan ock vid de på andra orter inrättade afdelningskontoren.
Då likväl ej något skäl förefunnes, hvarföre icke bankbolag borde, i likhet med andra bolag, beskattas för sin inkomst å hvarje ort, der rörelsen drefs, så har motionären, till förekommande af framtida misstydning i detta fall af bestämmelsen i 9 § l:sta morn., föreslagit, att i samma paragraf införes en bestämd föreskrift, att den derstädes omförmälda bevillning skall påföras bankbolag å den ort, der hufvudkontoret finnes, endast för inkomsten af den vid samma kontor bedrifna rörelse, och å den ort, der afdelningskontor finnes, för den inkomst dess rörelse lemnat.
8 Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3.
Efter pröfning af dessa framställningar har
Utskottet för sin del funnit sig böra biträda den af samtlige motionärerne uttalade åsigt angående behöfligheten af en förändring, med afseende på enskilda banker, af nu gällande stadganden om ordningen för bevillnings påförande.
Att, på sätt Herr Grefve Bosse hemställt, fördela bevillningen å hvarje särskildt lottbref i banken, torde dock möta allt för stora svårigheter vid verkställigheten, hvadan Utskottet hemställer, att detta förslag icke må vinna afseende.
Hvad deremot beträffar den af Herrar Hjertström och Åkerblom tillstyrkta åtgärden, så synes densamma vara både af billigheten påkallad, såsom ledande till en rättvisare fördelning af de efter 2:dra artikelns bevillning utgående kommunal-afgifterna, och äfven praktiskt verkställbar, enär det, med afseende på den fullständighet, hvarmed bankräkenskaper måste föras, ej bör möta någon svårighet, att från bankstyrelse erhålla sådana uppgifter, som utvisa huru stor del af bankens vinst, som härledt sig från den vid hufvudkontoret bedrifna rörelsen och huru stor del deraf, som uppkommit af rörelsen på hvarje afdelnings- och kommissions-kontor.
Utskottet har alltså ansett sig böra med hänsigt till bankbolag i 9 § af bilagda författningsförslag inrymma ett särskildt stadgande, i det af sistnämnde begge motionärer angifna syfte, hemställande Utskottet, att detta stadgande måtte godkännas.
Till vinnande af större tydlighet i afseende på syftemålet med och omfattningen af föreskrifterna i nuvarande Usta och 2:dra momenten af 9 §, har Utskottet ansett nödigt att åt dessa momenter gifva en något förändrad redaktion, hvilken torde godkännas.
Uti motionen N:o 23 hos Borgare-Ståndet har Herr Lindstedt anfört, hurusom det i 9 § 2 momentet af Bevillningsförorduingen befintliga stadgande, att bevillning enligt 2:dra artikeln skall påföras ”fabriksegare, handlande eller annan näringsidkare, der fabriken är belägen eller handeln eller yrket eller näringen idkas”, inom vissa orter ansetts böra tillämpas äfven på skeppare och öfrigt handelsflottan tillhörande sjöfolk, hvilka seglat från annan plats än deras mantalsskrifningsort, hvaraf mycken oreda i debiteringen skulle uppkommit, då nemligen dessa personer till följd deraf stundom blifvit påförda bevillning på två ställen och stundom äfven helt och hållet undgått bevillning.
Då likväl rättast vore, att skeppare och sjömän i allmänhet påfördes inkomstbevillning inom de kommuner, der de voro boende, äfven med afseende derpå, att dessa kommuner, hvilka det ålåge att, i händelse af behof, lemna dem fattigvård, i annat fall skulle beröfvas förmånen att af dem åtnjuta någon kommunalskatt, under den tid de vore i stånd att bidraga till fyllande af samhällets behof, så har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte till Bevillningsförordningens 9:de §, eller den §, som i ny Bevillningsstadga kan komma att bestämma ordningen för bevillnings påförande, besluta ett tillägg, så lydande: ”Skeppare och andra sjömän påföras bevillning af kapital eller arbete, der de äro mantalsskrifne.” Kongl.
Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3.
9 Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 20 Juli 1861, angående mantals-och skattskrifningarnes förrättande, innehåller i 3 § 3 morn., att ”Fartygsbefälhavare och besättning, som icke i egenskap af fastighetsegare eller af särskild anledning tillhöra annat distrikt, mantalsskrifvas å den ort, dit fartyget hörer.”
Då en bestämd och oförtydbar föreskrift sålunda redan finnes, angående ifrågavarande personers mantalsskrifningsort, och sista punkten i 9 § af nu gällande Bevillningsförordning stadgar, att alla de i 9 § icke särskildt uppräknade skattskyldige, således äfven sjömän, skola påföras bevillning, der de äro mantalsskrifne, så synes något nytt stadgande i det af motionären föreslagna syfte ej vara behöfligt, hvadan Utskottet hemställer, att något afseende å berörda motion icke må fästas.
I afseende på den i § 9 intagna föreskrift, att egare af fartyg, hvari flere hafva del, skola, derest hufvud- eller korrespondent-redare ej finnes, påföras bevillning ”der skepparen är mantalsskrifven”, har Utskottet ansett sig böra föreslå den ändring, att de sist citerade orden ”der skepparen är mantalsskrifven”, utbytas mot det mera egentliga och med sjölagen öfverensstämmande stadgandet: ”der fartyget har sin hemort”; och hemställer Utskottet, att denna förändring må godkännas.
Då bestämd föreskrift för närvarande saknas angående den ort, der bevillning skall påföras utrikes boende pensionstagare för de pensioner de åtnjuta från Svenska Statsverket eller allmän inrättning, så har Utskottet ansett nödigt att i 9:de § inrymma det stadgande härom, som bilagda författningsförslag utvisar; hemställande Utskottet, att detta stadgande må gillas. § 16.
Uti den handelstraktat, hvilken den 14 Februari sistlidet år blifvit afslutad mellan Sverige och Norge å ena samt Frankrike å andra sidan, deruti ömsesidig rättighet blifvit medgifven för Franske fabriksidkare och handlande eller deras reseagenter att i Sverige eller Norge, och för dylika personer från sistnämnda länder att i Frankrike göra uppköp för sin industris behof och att emottaga beställningar med eller utan prof, men icke att till försäljning kringföra varor, har, såsom följd af den för närvarande i Bevillningsstadgan föreskrifna skyldighet för utländska handlande och agenter att, för rättigheten att härstädes utbjuda eller afsluta handel om utländska varor, erlägga särskild bevillning, den bestämmelse blifvit i traktatens 15:de artikel införd, att, så länge den Svenska lagstiftningen pålägger utländska reseagenter särskild bevillningsafgift, en afgift till lika belopp skall kunna i Frankrike affordras Svenske reseagenter; hvarjemte, i sammanhang med ratificerandet af omförmälda traktat den 10 sistlidne Mars, Kongl. Maj:t genom en särskild deklaration förbundit
Sig att vid innevarande riksdag föreslå nedsättning till åtminstone hälften af den bevillningsafgift, som af reseBih till K, St. Brot. 1866 åf 1866. 5 Sami. 1 A/d. 2 2 10 Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3. agenter för utländska handelshus i Sverige nu erlägges.
På grund häraf har Kongl. Maj:t i nådig Proposition af den 22 November sistlidet år, hvilken blifvit af samtliga Riks-Stånden till Bevillnings-Utskottet remitterad, föreslagit, att förberörda i 16 § af nu gällande Bevillningsstadga föreskrifna afgift må, med bibehållande i öfrigt af de för samma afgift meddelade bestämmelser, till beloppet nedsättas från 100 R:dr till 50 R:dr för de första tre månaderna, och från 40 R:dr till 20 R:dr för hvarje följande månad, eller till likhet med hvad som, enligt Bevillningsstadgan den 6 April 1858, var faststäldt.
Uti ett, med anledning af denna nådga Proposition hos Ridderskapet och Adeln afgifvet anförande, hvilket vid remissen varit densamma följaktigt, har Herr von Koch N. S., yttrat den åsigt, att, då erfarenheten visat, att det icke är på de vackra och oegennyttiga föredömenas väg, utan på underhandlingarnes, på köpslagandets, som äfven föråldrade och onyttiga skrankor och hinder mot nationernas fria samfärdsel bäst undanrödjas, klokheten bjöde, att, till dess mera känsla för rättvisa och billighet gjorde sig gällande hos andra folk, Sverige icke vidare gjorde några eftergifter, i andra fall än då dessa folk gjorde deremot svarande å sin sida.
Af detta skäl och då det vore önskligt, att pålagor af den art, som ifrågavarande bevillning å utländningar, hvilka sluta handel om varor äfven för egen del, icke i vårt eller något land gifva anledning till andra kontroller å desse än å öfrige resande utländningar; då, om afgifterna endast nedsättas till hälften, rättigheten för Franska regeringen att pålägga Svenska handlande eller deras ombud motsvarande afgift, likväl qvarstode; då chikanen eller den vexatoriska kontrollen för många kändes tyngre än sjelfva afgiften, samt då det torde vara tvetydigt om 17 § kunde och borde tillämpas å alla de magters undersåtar, med hvilka fördrag äro afslutade, äfvensom huruvida samma paragraf icke kunde vara hinderlig för nya öfverenskommelse^ afslutande; så har Herr von Koch föreslagit, att Kongl. Maj:ts förberörda nådiga framställning endast må på så sätt bifallas, att vid slutet af Bevilluingsstadgans 24 § tillägges en punkt så lydande: ”Har Konungen träffat öfverenskommelse, hvarigenom stadgadt blifvit, att Svensk undersåte i annat land icke betungas med annan skatt eller afgift, än inföding derstädes vidkännes, ege för sådant lands undersåte afgift, af den beskaffenhet hvarom i 16 och 17 §§ förmäles, icke rum.” Enligt hvad af den nådiga Propositionen synes, kommer det beslut, som Rikets Ständer kunna fatta, i afseende på den-af Kongl. Majit nu gjorda framställning angående nedsättning uti bevillningen för reseagenter, icke att utöfva något inflytande på beståndet af den handelstraktat, sorn mellan de förenade rikena och Frankrike blifvit afslutad och redan af Rikets Ständer godkänd.
Vid sådant förhållande och då nedsättning till halfva nuvarande beloppet af ifrågavarande bevillning skulle i betydlig mån förminska den med samma bevillning åsyftade verkan, att nemligen förhindra utländske krämare att, under förevändning af profvers utbjudande, på landsbygden afyttra sina varor, så har Utskottet, som af berörda skäl ej ansett sig kunna tillstyrka Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3.
11 bifall till den sålunda föreslagna nedsättningen och ej heller kunnat biträda den af Herr von Koch yttrade åsigt, om lämpligheten af ett tillägg, i det af honom augifna syfte, till Bevillningsstadgans 24 §, alltså skolat hemställa, att hvad för närvarande är stadgadt, angående beloppet af bevillningen för utländske handlande och handelsagenter, må oförändradt bibehållas.
Enär de i 16 § åberopade 5 och 7 Kapitlen af Handels-Balken numera på grund af Kongl.
Förordningen den 15 Juni 1864 upphört att vara gällande, har Utskottet i afseende på denna paragraf föreslagit en behöflig mindre redaktionsförändring, hvilken torde godkännas. § 27.
För att underlätta tillämpningen af det vid 9 § föreslagna stadgande angående bankbolags bevillning, har Utskottet, i öfverensstämmelse med Herr Åkerbloms derom gjorda framställning, ansett sig böra tillstyrka det tillägg i föreskrifterna om de uppgifter, hvilka enligt 27 § böra af aktiebolag meddelas, att berörda uppgifter skola, hvad beträffar bankbolag, utvisa bolagets vinst, fördelad på hvarje hufvudkontor samt afdelnings- och kommissionskontor; hemställande Utskottet, att detta tillägg måtte godkännas. § 32.
Uti motionen N:o 159 inom Hedervärda Bonde-Ståndet har Samuel Johnsson från Jönköpings län anfört, att på grund af den Kongl. Maj:ts Befallningshafvande uu medgifna rätt att utse ordförande i Bevillningsberedningarne, hade på många orter, särskildt inom Jönköpings län, kronofogdarne blifvit dertill utsedde, hvar och en inom sin tjenstgöringsort.
Då likväl kronofogdarne ofta saknade full kännedom om de särskilda hemmansdelarnes verkliga värden, och sällan egde kännedom om handlandes och näringsidkares iudustriela förhållanden, så följde deraf, att beredningsförslagen, hvilka merändels utgjorde hufvudsakliga ledningen för taxerings- och pröfnings-komitéernas förslag, och sålunda utöfvade väsendtligt inflytande på beskattningen, voro beroende af tre eller två och stundom af blott en enda persons sakkännedom.
Men då såväl röstberäkningen i kommunens angelägenheter, som den drygaste delen af kommunalskatten vore grundad på bevillningstaxeringen, syntes det vara billigt och ändamålsenligt, att beredningsförslagens upprättande helt och hållet lemnäs åt kommunerna sjelfva, synnerligast som dessa förslag ändock skulle granskas af taxerings- och pröfnings-komitéerna, dervid vissa tjenstemän uppträdde som Statens ombud.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har. motionären föreslagit, dels att 32 § måtte i det augifna syftet ändras, och dels att motsvarande ändringar af de med nämnda § sammanhang egande föreskrifterna i §§ 33, 36, 37, 40, 42 och 76 måtto vidtagas.
Då det, enligt Utskottets åsigt, med visshet kan antagas, att den Konungens Befallningshafvande nu lemnade rätt att utse ordförande i Bevillniugsberedningen städse 12 Bevillnings- Utskottets Betänkande N:o 3. utöfvas med behörig urskiljning och med iakttagande af det i stadgandet uttryckligen föreskrifna vilkor, att den person, som härtill förordnas, skall ega ”tillförlitlig kännedom om ortens ekonomiska ställning och industriela förhållanden”, och då det af flera skäl torde vara olämpligt att helt och hållet borttaga denna rätt, så har Utskottet endast i så måtto ansett sig kunna tillstyrka afseende å motionärens framställning, att, på sätt bilagda förslag utvisar, orden ”helst, inom distriktet boende” inskjutas emellan orden ”förordnad” och ”person”; hvarjemte i följande punkt af samma § en annan mindre redakt ionsförändring funnits lämplig; och hemställer Utskottet, att berörda förändring måtte godkännas. § 33.
Då det i denna § nu förekommande stadgande, att den inom orten boende Beredningsledamot, som i egenskap af tjensteman eller utsedd ledamot af taxeripgskomitéen, skall vid dess sammanträde sig inställa, bör dit medföra Beredningens förslag, synes alltför litet betryggande mot möjligheten af uraktlåtenhet å vederbörandes sida att detta för taxeringskomitéens arbeten nödvändiga förslag medföra, så har
Utskottet ansett en förändring af ifrågavarande föreskrift vara afbehofvet påkallad; hemställande Utskottet, att denna förändring måtte, enligt bilagda förslag, gillas. § 53.
Då vederbörande kommunalstyrelses eller kommunalstämmas omdöme om de mantalsskrifne personernas förmåga att erlägga de så kallade kapitationsafgifterna väl borde vara den egentliga och enda grunden för bedömandet huruvida afkortning i och för fattigdom eller sjuklighet skall med afseende på dessa afgifter ega rum, men nu gällande föreskrift i 53 § af Bevillningsstadgan beredde tillfälle åt taxeringskomitéerna att, oberoende af förutnämnda omdömen, påföra eller afskrifva berörda afgifter, hvilket tillfälle å vissa orter icke lemnades obegagnadt, synnerligast som kronofogdarne, hvilka på landet voro sjelfskrifna till Kronans ombud vid taxeringarne, voro angelägna att, till lindring i besväret med restlängder och afkortningslängder, få dessa afgifter afskrifna för en mängd personer, hvilka vid mantalsskrifningarne ansetts böra påföras desamma, så har, uti motionen N:o 160 inom Hedervärda Bonde-Ståndet, Samuel Johnsson från Jönköpings län hemställt, att till inskränkande af taxeringskomitéernas ifrågavarande rätt, 53 § måtte erhålla följande lydelse: ”Taxeringskomitéen bör äfven noga granska de inom taxeringsdistriktet sednast upprättade mantalslängder, samt taga kännedom om de anmärkningar, som vid mantalsskrifningsförrättningarne eller vid samma längders derefter verkställda granskning förekommit.