Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore visserligen på det högsta önskligt, om man äfven kunde komma till enhet angående systemet för mynt, hvarigenom alla kursberäkningar skulle försvinna, men dä delta af flera anledningar torde möta större svårigheter, kunde någon förhoppning om framgång i denna riktning näppeligen hysas.
— I afseende på tideräkning vore deremot enhet redan i det närmaste vunnen, ehuru man borde beklaga, att bekännarne af den Grekiska läran ännu ej kunnat förmås att antaga den Gregorianska kalendern.
Men öfverallt eljest inom den Kristna verlden började året numera med den 1 Januari.
Det indelades i 12 månader, dessa i veckor, hvar och en med sju dagar, hvarje dag i 24 timmar, hvarje timma i 60 minuter o. s. v. och detta af alla hyfsade folkslag antagna system torde hädanefter i någon betydlig män ej komma att rubbas.
Man gjorde väl dertill ett försök under den värsta Fransyska revolutionsyran, men, oaktadt den då införda nya tideräkningen var ganska skickligt uppgjord samt månadernas benämningar vida vackrare och lämpligare än de, som vi begagna, skiljde den sig likväl från den gamla uti allt för vigtiga punkter, såsom deruti att utsätta årets början vid höstdagjemningen, och kunde ej heller i längden motstå den starka påtryckning, som fördelen af ett i detta afseende antaget universalsystem utöfvade.
— Men icke blott vid mätning af tid, utan äfven vid mätande af längder, ytor och rymder, funne hvar och en med lätthet, vid betraktande af de ändlösa skiljaktigheterna emellan mått, mål och vigt i olika länder, hvilka vigtiga fördelar skulle ernås, om man härutinnan kunde införa ett system, gemensamt för hela den bildade verlden; och borde då äfven, oberoende af de för hvarje särskildt språk olika benämningarne, antagas vissa tecken för hvartdera af de hufvudsakligaste måtten. —- Om äfven någon längre tid skulle förflyta, innan detta stora resultat 42 Allm. Best.- och Ekon -Utskottets Betänkande N:o 36. kunde uppnås, så borde raan deraf icke afskräckas från att arbeta för saken, enär intet stort mål uppnås med lätthet.
Motionären har derföre föreslagit att Rikets Ständer mätte genom en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t uttrycka den önskan, att de hos oss publicerade nya författuingarne angående mätt, mål och vigt måtte till sin verkan ännu någon tid suspenderas samt att försök måtte göras till inledande af underhandlingar med Europas förnämsta magter om uppgörande och antagande af ett och samma system för mått, mål och vigt.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit anfördt, vill ingalunda neka sitt erkännande af det nit för befordrande af en god sak, som framkallat motionärens förslag i den angifna riktningen, och anser Utskottet sig ej heller ega anledning att motsäga den åsigt, som ifrågasätter huruvida ej det Franska metriska systemet, såsom stödjande sig på vetenskapliga grunder och vida enklare än det hos oss följda, bort läggas till grund för den utfärdade nya sladgan om mått och vigt; men då dels ifrågavarande stadga hittills varit sä litet tillämpad, att ej ännu kunnat erfaras, huruvida någon olägenhet vid dess tillämpning möter, och dels hinder ej förefinnes att, för den händelse framdeles ett gemensamt system uti ifrågavarande afseende de förnämsta handlande nationer emellan kan komma till antagande, då vidtaga de förändringar i lagstiftningsväg, som kunna vara af beliofvet påkallade, så hemställer Utskottet, beträffande motionärens förslag att omförmälde nya Förordning om mått, mål och vigt måtte till sin verkan, ännu någon tid suspenderas, att någon åtgärd, i anledning häraf icke må vidtagas.
Vidare har Motionären föreslagit inledande af underhandlingar med Europas förnämsta magter om uppgörande och antagande af ett och samma system för mätt, mål och vigt.
— Denna fråga, som visserligen förut utgjort föremål för en allmännare uppmärksamhet, har dock, sedan under de sednare åren de stora verldsexpositionerna på en punkt sammanfört industrialster från jordens särskilda delar, först härigenom vaknat til! nytt lif.
Man har allt mera insett behofvet af ett gemensamt system uti ifrågavarande hänseende; och särskilda Kommittéer i olika länder hafva bildat sig för att verka för uppnående af detta mål, hvarjemte under sednare delen af nästiidet är ett allmänt sammanträde af deputerade från alla Kommiitéerne varit hållet i England, dervid varma sympaihier uttalat sig för saken samt ledamöterne enhälligt förklarat sig beslutne att använda alla sina krafter för att förmå sina vederbörande Regeringar att verka för framgången af denna Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 36. 4 5 denna idée.
Då emellertid ännu ej hunnit, blifva bekant, hvilka resultater genom dessa förhandlingar och de dervid fattade beslut kunnat åstadkommas, samt lör öfrigt de Stater, hvilka ega en vidsträcktare handel och en mera utvecklad industri, äro i tillfälle' att säkrare kunna bedöma den praktiska fördelen af ett universalsystem i omförmäida afseende och således skäl torde vara att afvakta hvad framgång sträfvanderne för ett sådant systems genomförande må kunna i nämnde Stater vinna, anser sig Utskottet böra hemställa att motionärens förslag jemväl i denna del ej mä till någon åtgärd föranleda.
Brot 1859 $ 1860. 8 Sami. 9 Haft. 3 Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 4860.
Besvärs- och Ehon.-Utskoltels Betänkande N:o 37. 1 N:o 57.
Ank. till Exp.-Utsk. den 29 Febr. 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, rörande Sveriges och Norges Ömsesidiga förhållanden.
Uti detta ämne hafva hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln Herr Grefve Anckarsvärd, C. II. och Herr Dalman, W. F. väckt särskilda motioner, hvilka blifvit öfrige Riks-Stånden kommunicerade och, jemte deraf föranledda diskussioner, bland hvilka jemväl innefattas ett under öfverläggningen hos Ridderskapet och Adeln, i anledning af Herr Grefve Anckarsviirds motion, utaf Herr Ribbing, A. väckt särskildt förslag om tryckning af den s. k.
Unions-kommitténs betänkande, — remitterade till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet, hvilket äfven fått från Hedervärda Bonde-Ståndet emottaga remiss å en motion i samma ämne, afgifven af Anders Jonsson från Wermlands län, med hvilken Per Ericsson, Olof Olsson i Gershed och Olof Olsson i Olsbyn från nämnda län, samt L. G. Andersson från Elfsborgs län instämt.
I omförmälda motioner anföres: af Herr Grefve Anckarsvärd: att genom freden i Kiel den 14 Januari 18.14 afträdde konungen af Danmark, genom traktatens fjerde artikel, oåterkalleligen och för everldeliga tider, såväl för sig sjelf som sina efterträdare till Danska kronan, till förmån för Sverige, alla rättigheter och anspråk på konungariket Norge, hvilket (med undantag af Grönland samt Ferröarne och Island) dädanefter skulle tillhöra Konungen af Sverige och utgöra ett konungarike, förenadt med Sverige.
Dessa, jemte öfriga i sammanhang härmed stående vilkor i Kielertraktaten, utgjorde Sveriges statsrättsliga rätt till konungariket Norges oinskränkta införlifvande med Sveriges krona, under enahanda förBih. till B.
Brot. 4859 $ 4860. 8 Sami. 40 Häft. 4 2 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utshollels Betänkande N:o 37. hållanden, som Storfurstendömet Finland under så många seklers lopp var förenadt med Sverige.
Det inträffade emellertid att Norges folk, af sin Ståthållare, prins Kristian Fredrik, eggadt till uppror, motsatte sig traktatens fullgörande, hvarigenom Sverige nödgades att ytterligare med vapenmakt tillkämpa sig Norges underkastelse.
Denna blef dock genom den så kallade föreningen ordnad på ett sätt, som ådagaiade huru Sveriges urgamla ära och historiska anseende, såsom från hedenhös Skandinaviens mäktigaste stat• från alla synpunkter åsidosattes af den Svenske Regentens och dess Svenska rådgifvares vidunderliga och allt annat än Svenska politik.
En följd ai denna blef, att det ifrågavarande gynsamma tillfället begagnades så, ait Sverige för allt hvad det uppoffrat, allt hvad det lidit, afspisades med den blott alltför skenbara glansen af en dubbelkrona åt sin nya regentslägt och med den för Sverige nära nog hånande benämningen af en förening med Norge på hvad som i verkligheten vore ingenting mindre än en sådan.
Svenska folket hade under nära ett halft århundrade tålmodigt åsett sina representanters skygghet att offentligen undersöka och granska huruvida den så kallade föreningen med Norge i verkligheten medfört åt Sverige de fördelar, som de magtegande under tiden visat sig tillerkänna den, då de i synbar måtto gjort intet för att jemna de allt ifrån dess början föreningen vidlådande missförhållanden för Sverige, hvilket också ej varit lätt, sedan de en gäng blifvit traktatmessigt stadfästade.
Tiden hade emellertid synts motionären vara inne att inom riksdagen bringa detta riksvigtiga ämne till tals.
Norrmännen syntes icke vilja erkänna föreningen för annat än en blott personalförening i den gemensamma Konungens person, och föreningsfördraget hade ända frän början, med mer eller mindre afvogbet mot Sverige, af Norrmännen ensidigt och uteslu. tande i syftningen af deras fåfänga varit tolkadt.
Genom den i Moss den 14 Augusti 1814 afslutade konvention, hade Norrmännen i vissa fall kunnat, från egennyttans synpunkt, visa sig handla i sin rätt, då de, förbiseende likhet i skyldigheter, ända till yt terlighet drifvit anspråken på fullkomlig likhet i rättigheter med Sverige.
Annorlunda måste dock detta betraktas, med afseende pä den tacksamhetskänsla, Norges folk borde känna sig slä till Sverige för en, efter seklers frånvaro, återvunnen sjelfständighet och för den egendomliga grad af konstitutionel frihet, som, genom Sveriges uppoffringar af blod, af dyrbara och kära landskap och af penningar, blifvit ensamt Norges anpart uti den s. k. föreningen, utan några för Sverige motsvarande fördelar.
Otvunget framställde sig härvid den fråga, om historien någonsin visat exempel af en personal-förening, ensamt i den gemensamma regentens person, emellan två konstitutionela stater af så olika statsförfattningar, som Sveriges och Norges, der Konungen i Sverige, efter de magtegandes och deras anhängares understundom yttrade åsigter, egde allena styra riket, då samma Konung i Norge måste ovilkorlig! ställa sig till efterrättelse tre storthings sammanstämmande beslut.
Huru hade det dä varit möjligt att tänka sig någon för båda folken ömsesidig nytta bringande, verklig uppriktig och allvarligt menad förening pä så lösa grunder, som de, å hvilka den s k föreningen mellan Sverige och Norge visat sig hafva Allm,.
Besvärs- och Ekon-Ulskollels Betänkande N:o 37. 3 blifvit uppgjord.
Historien ådagalade hvilka följderna blefvo af Svenska och Polska kronornas förening blott pä ett och samma konungahufvud och hvilka fördelar, särdeles Sve - rige, skördat af Kalmare unionen.
Detta oaktadt syntes man, vid afslutandet af konventionen i Moss och af Riksakten, alldeles hafva förbisett att Sverige egde en historia, några minnen, någon national ära, något politiskt anseende att häfda.
De närmaste följderna blefvo också att Norrmännen, som under 400 år seglat under den Danske suveränens flagga, försmådde att till ett föreningstecken emottaga den urgamla Svenska, hvilken Svenskarne, oåtsporde, tåligt sågo utbytas mot en för dem fremmande och för deras historia föga smickrande tillsats.
Hit hörde äfven Norrmännens jemmer öfver den, i deras mening, Norge förnärmande piatstilldelningen inom unionsvapnet på vårt Svenska mynt, uti inseglet å de ifrån Svenska myndigheter uigående publika akter och handlingar, såsom ett slags åsidosättande af den Norrska statssuveräniteten för hvilken Norge likväl ensam stöde i förbindelse till Sverige.
Förhållandena emellan de lika skyldigheterne visade sig deremot uti Norges vida ringare bidrag till konungafamiljens underhåll och till kostnaderna för diplomatien, samt i det godtyckliga sätt, hvarpå Norges bidrag lill Handels- och Sjöfarts-fonden blifvit, Sverige oåtspordt, af itorlhinget olika bestämdt.
Så hade äfven Norges landt-armée, oaktadt den betydliga tillökningen i folkmängden, efter föreningen blifvit nedsatt till omkring hälften af hvad den under Danska väldet utgjorde, hvarigenom Norge, medelst föreningen, vunnit en högst betydlig årlig besparing, under det Sverige icke, i följd af föreningen, erhållit minsta nedsättning i kostnaden för sin försvarsstyrka.
I stället hade Unionskabinetlet, genom den till Norges skyddande mot inträng frän Ryssland afslutade traktaten af den 21 November 1855, satt Sverige i ett komprometteradt förhållande till Ryssland.
Såsom bevis på den sinnesstämning, som hos Norrmännen rådde mot ailt, som inom Föreningen utginge från Sverige, borde äfven ihogkommas det sista storthingets afslag å propositionerne derom, att laga kraft egande doniar och utslag i det ena af de förenade rikena skulle få exekutiv kraft uti gods äfven i det andra, samt om reglering af handelsförhållandena de båda rikena emellan.
Emot sjelfva åtgärden vore naturligtvis ingenting att invända, då Norska storthinget egde obestridd rätt att äfven förbise sitt lands omisskänneliga fördelar; men det anmärkningsvärda läge i den ton af vresig misstänksamhet mot Sveriges afsigter, som vid detta tillfälle och städse gifvit sig luft emot brödrariket.
Denna sinnesstämning hade äfven uttalat sig med särdeles uihällande bitterhet emot de unionelt diplomatiska angelägenheternas förvaltande af endast inom Sverige ansvarige embetsman, och dock saknade, i fråga härom, de norska fordringarne pä jemlikhet med Sverige allt stöd, vare sig i Grundlagen eller i Riksakten.
Utlandet kände ej något annat konungarike Norge, än det, genom traktaten i Kiel, från Danmark afsöndrade och med Sverige förenade, till följd hvaraf unions-representationen tillhörde och måste ensamt tillhöra Sverige, såsom det främsta af de förenade rikena.
Striden härom hade 4 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande N:o 37. bort blifva och säkert blifvit ganska kort, utan Svenska regeringarnes eftergifter i detta, som i andra fall, der det varit fråga att värna den statshöghet, sora inom unionen måste lemna Sverige främsta rummet, och hvilket åtminstone icke af Svenska folket ännu blifvit bortskänkt, om det också af dess fullmägtige varit lemnadt utan uppmärksamhet.
Likaledes påginge i Norge en stark agitation för Svensk mans uteslutande frän Ståthållare befattningen, dertill, enligt Norska grundlagens 14 §, äfven en Svensk kunde nämnas.
Förslag om denna förändring hade redan vid sednaste storthing blifvit väckt och Svenska regeringen hade härvid, likasom vid alla andra tillfällen, gifvit närande luft åt
Norrmännens oafbrutna bemödanden att undanrödja allt hvad som i deras ögon kunde hafva något sken af en inom unionen underordnad ställning tili Sverige.
Den Svenske Regentens och förenings-stiftarens politik syntes icke hafva afsett något högre mål än den dynastiska glorian att regera tvänne riken, inom hvilka det svagare uti sjelfva förenings-fördraget lemnades anledningar att nära anspråken på undanrödjande af allt, som kunde antyda ens det minsta sken af yttre företrädesrätt för det mägtigare riket och talrikare folket.
Svenska regeringarne hade äfvenledes varit eftergifvande i allt, och detta i naturlig följd af Regentens större makt inom den mäktigare staten, än inom den svagare, der han blott vore folkviljans lagbundna verkställare.
När Föreningen icke afsäge någon verklig och innerlig förening, kunde derigenom icke uppkomma någon starkare kraft, hvarken till gemensam förkofran eller gemensamt försvar.
I sjelfva verket vore, förenade länder emellan, ingenting så försvagande, sorn det ena landets afundsjuka och misstänksamma ovänlighet emot det andra.
Sådan hade Lkväi omisskänneligen sinnesstämningen inom Norge varit emot Sverige allt ifrån Föreningens början, då man deremot inom Sverige utmärkt sig genom idel eftergifter och undfallenhet.
Ingen kunde högre än motionären värdera den Norska statsförfattningen och Norrmännens derifrån utgående aktningsvärda känsla för frihet och sjelfständighet; men såsom Svensk vore motionären berättigad till de påståenden att Norrmännens sjelfständighetskänsla aldrig bort anse sig förnärmad af det främre rum inom Föreningen, som på grund af all rättsprincip obestridligen tillkomme Sverige, och att det ingalunda hos Norrmännen ådagalagt någon sannt fosterländsk, politisk blick att söka bestrida detta.
Ensamt i den omständighet att Norge till unionens upprätthållande blott skulle erlägga 5/17-deIar mot Sveriges 12/17-delar läge, i motionärens tanke, all den erforderliga bevisningen, hvilketdera af de båda rikena den yttre representationen för unionen tillkomme.
Det öfverginge nära nog all fattning, huru unionens stiftare från Sveriges sida fränträdt allt afseende å dess urgamla sjelfständighet, å dess fordna historiska betydelse, ä alla dess minnen, då det i Riksakten medgafs, att vid ett nytt konungaval det skulle kunna komma att bero på den förseglade sedeln, att Norge skulle tillsätta Konung i Sverige, som likväl gifvit Norge den så kallade Föreningens förste Konung.
För öfrigt skulle motionären för Sveriges räkning mycket gerna finna sig uti alla de eftergifter, Norrmännen yrkade emot Sveriges formela företräden inom unionen, Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottets Betänkande N:o 37. 5 blott med det enda vilkor, att benämningen nFöreniug» finge för de båda rikena helt och hållet utgå och alt såmedelst den dunstbild af ära, nytta och politisk vigt, som man under nära femtio år för Sverige sökt tillägga föreningen, måite, såsom ett innehållslöst ting, skingras och försvinna.
Då de unionela förhållandena inom Norska pressen, så väl som inora storthinget» blifvit behandlade på ett sätt, sora understundom ådagalagt det föga värde, man i Norge fästade vid dess förening med Sverige, hade det synts motionären vara tid att de svenska folkombuden äfven bröto tystnaden, i fall de. liksom motionären, voro öfvertygade att man jemväl inom Sverge egde grundade anledningar att för ingen del prisa föreningen, sådan den af Norrmännen uppfattas, eller i minsta män hålla pä dess fortfarande bestånd.
Sitt syfte hade motionären uppfyllt, om hans framställning kunde föranleda Rikets Ständer att taga föreningsförhållandena i ett närmare skärskådande, i hvilket, fall motionären gjorde sig förvissad, att Rikets Ständer skulle inse vigten och det obestridliga behofvet af en noggrann och allvarlig revision af föreningsfördraget.
I öfvertygelse derom föresloge han, att Rikets Ständer ville uti underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl. Maj:t måtte täckas till Sveriges Rikes Ständer och lill Norges storlhing afgifva nådigt förslag, huru föreningsfördraget kunde ordnas till de båda folkens mera ömsesidiga belåtenhet, för att, så vidt möjligt vore, derigenom förekomma en, förr eller sednare inträffande, allvarsammare förenings-förhällandenas brytning; Af Herr Ribbing: att han, hvilken, lika med Herr Grefve Anckarsvärd, önskade att föreningsfördraget måtte, bättre än nu, kunna ordnas, ansåge första åtgärden härför böra vara att få veta resultatet af hvad som för detta ändamål med mycket arbete och många öfverläggningar samt icke utan kostnad blifvit ätgjordt, hvarföre han föresloge, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj-.t i underdånighet anhålla, att det af unionsKommittén, sammansatt af Svenske och Norske män, den 4 November 1844 afgifna förslag till föreningsakt mellan Sverige och Norge, med de dervid afgifna reservationer och tillhörande handlingar, måtte, sä fort ske kunde, tryckas samt till medlemmarne af Riksstånden under innevarande riksdag utdelas; af Herr Dalman: att sedan det dåmera blifvit officieit bekannt, att det med Konungariket Sverige förenade Konungariket Norges storthing fattat beslut om upphäfvaude af Konungens öfver Sverige och Norge rätt att, enligt 12 och 13 §§ af Norges Grundlag, under Konungens frånvaro öfverlemna Norges inre styrelse uti de mål, Konungen föreskrefve, till en Ståthållare, tillika med minst fem af Stats Rådets medlemmar, till hvilket Slåthållare-embete Konungen, enligt 14 § af samma Grundlag, kunde nämna antingen en Norrman eller en Svensk, ansåge sig motionären böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på detta beslut, hvilket på det närmaste rörde Sveriges rätt i dess förhållande till Norge.
Afsigten härmed vore icke att upprifva sår, som redan borde vara läkta, icke att åberopa traktater, tillkomna i följd af krigets och styrkans rätt, således icke att i någon män hvarken beklaga, än mindre protestera emot Norges förening, så - 6 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. som ett sjelfständigt konungarike, med Sverige.
Tvärtom ansåge motionären Norges framsteg både i politiskt och ekonomiskt hänseende ganska glädjande; äfvensom det Norska folkets sjeifs*andighetskansia och ömtålighet om sin nationela frihet utgjorde föremål för hans sanna högaktning.
Det vore likväl att befara, ait denna sjelfständighetskänsla vid ifrågavarande tillfäiie fört Norska folkets representanter på en betänklig afväg: ty känslan af en individs eller ett folks eget värde och egen rätt bemyndigade icke till förbiseende och förnärmande af en annan individs eller ett annat folks iagiiga rätt.
Till ett sådant förbiseende och ett sådant förnärmande syntes emellertid Norska storthinget hafva gjort sig skyldigt, då det, utan att ens ifrågasätta ett samtycke från Sveriges sida, för sin del beslulit upphäfvande af Ståthållare embetet, ehuru Konungens i de förenade rikena rätt, att tili Ståthållare i Norge utnämna äfven en Svensk man innebure ett af hufvudviikoren för föreningen de båda rikena emellan.
När dåvarande Kronprinsen af Sverige.
Cari Johan, medelst konventionen i Moss, ingick uppå att antaga den af Norska folket vid riksförsamlingen i Eidswold beslutade konstitution, skedde, sådant med förbehåll om vissa ändringar deri, hvilka, efter öfverläggning med Norska folkets representanter, skulle bestämmas..
Denna öfverenskommelse ratificerades af Konung Carl XIII, efter anmälan och pröfning i Svenska Stats-Rädet, den 30 Augusti 1814, hvarvid uttryckligen förklarades, att den Norska statsförfattningen skulle vinna laglig kraft sedan de för begge rikenas förening oundgängliga jemkningar och rättelser deri egt runi I enlighet med detta Svenska Konungens, af Svensk embetsman konirasignerade beslut, egde sedermera, vid det i Oktober månad i Christiania sammankomna urtima storthiug, underhandlingar rum mellan å Sveriges sida utsedda Kommissarier samt storthinget, dervid bland annat, den förändiing i Eidswoldska konstitutionen beslutades, att Konungen skulle ega att till Riksståthållare i Norge utnämna antingen en Norrman eller en Svensk.
Det var först i följd af och med bekräftelse af denna traluatmessiga öfverenskommelse mellan Norska folkets representanter, å den ena, och Sveriges Kommissa rier, å andra sidan, som Konung Carl XIII gaf sin sanktion åt Norges grundlag.
Vid sådant förhållande och då det för en hvar torde vara uppenbart, att det stadgande i Norska Grundlagen, som bemyndigade Sveriges och Norges gemensamme Konung att utnämna en Svensk man tiil Norges Ståthållare, icke af någon annan tänkbar anledning kommit att der inllyta, än i följd af föreningen med Sverige, såsom en garanti å Sveriges sida för samma förenings fastare bestånd och såsom utmärkande en företrädesrättighet, den Sveriges Konung, med afseende på sitt fädernesland, vid nämnde förening åt sig för Sverige förbehöll, hvartill komme att § 112 i Norges Grundlag, som anginge sättet huru Grundlagen kunde ändras, uttryckligen stadgade, att en förändring deri aldrig finge strida mot Grundlagens principer, af hvilka föreningen med Sverige utgjorde en af de mest väsentliga, samt då, i följd deraf, de ur denna förening härflytande stadganden måste ega international giltighet och således icke kunna ensidigt uppbäfvas, funne sig motionären böra föreslå, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. 31aj:t 1 Allm.
Besv- och Elcon.-Ulskotlets Betänkande N:o 37. underdånighet anhålla, att innan Kongl.
Maj:t meddelade sitt nådiga svar, i anledning af Norska storihingets beslut om Slålhällare-embetets upphäfvande, Kongl.
Maj:t i nåder täckles delgifva Rikets