Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
År då den qvinnan tillhörande medverkan till samhällets utveckling så underordnad, att Staten kan ega skäl förbise hennes eget bästa och hennes vigtiga betydelse för det stora hela?
— Mera än halfva befolkningen i vårt land består af qvinnor; deras förmåga att bidraga till folkets lycka och förkofran är mycket stor och inflytelserik, det veta vi, det erfara vi dagligen, det kunna vi ej förbise; men denna deras förmåga, afven när den inskränker sin verksamhet inom de trängre gränsorna för deras bestämmelse, är i hög grad beroende af den upplysning, som meddelats dem.
Är det nu, det ingen torde förneka, ett samfunds pligt att ej allenast beskydda sina medlemmar, utan äfven att genom visa och goda, i mån af na tionens framskridande förändrade och förbättrade lagar och inrättningar söka befordra alla samhällsmedlemmars trefnad och förädling, så frågas, om den Svenska Staten nu i alla afseeuden fullgör sin skyldighet mot en så stor, så aktningsbjudande hälft af sin befolkning?
— Vi kunna ej annat, mine Herrar, än med ett sorgligt nej be svara denna fråga.
— Med undantag af deri ringa kunskap, som kan tilldelas de yngre flickobarnen i våra folkskolor och sednare vid deras beredning till Herrans Nattvard, inskränker sig Statens åtgärd i afseende på den gvinltga befolkningens undervisning till ett nyss inrättadt Seminarium för bildande af lärarinnor.
— Då de uppvexande flickorna skola inhemta någon vidsträcktare kunskap och duglighet, måste de söka dem genom privat-undervisning i pensioner eller i hemmet, i följd hvaraf endast mera bemedlade föräldrar förmå gifva sina döttrar någon bildning, och äfven denna blir allför ofta ensidig, om ej till och med missrigtad.
— Det klagas öfver en allmän kroppssvaghet hos det uppvexande slägtet; såsom botemedel deremot föreslås med rätta, och tillämpas äfven nu partielt för gossar, gymnastik, stärkande öfningar och rörelser i fria luften; men hvad göres för de uppvexande landets döttrar?
Inser man då ej att ett kommande slägtes sundhet och styrka väl mera, men ej mindre bero af den helsa och harmoniska kroppsbyggnad, som de blifvande mödrarne ega?
Hvarföre böra höga, ljusa lärosalar, väl ledda kroppsöfningar, lif och helsa Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
69 jemte vetandets ljus och känslans förädling ej få tilldelas den ena hälften af landets barn så väl som den andra?
— Kanske invänder man att de mera bemedlade ej gerna skola sända sina döttrar i publika skolor, och att utan dessa de högre skolorna få för ringa antal elever!
— Skall då Staten numera ej kunna införa en sådan anda i sina skolor, ej kunna så ändamålsenligt inrätta dessa läro-anstalter, att nästan alla med begärlighet skola omfatta tillfället att låta de der erbjudna stora förmåner komma deras barn tillgodo?
De /lesta unga flickor få nu ej annan ledning än den, en ofta af göromål betungad, sjelf föga bildad mor kan gifva.
Ej sällan ser man att de, i stället för i barnaåren inhemtade kunskaper och färdigheter, hvilka för lifstiden skulle göra dem oberoende, få en tidigt nedlagd öfvertygelse, att de böra genom ytliga företräden söka tillvinna sig en försörjande make.
Intellektuela krafter, dem en allvis Skapare nedlagt i qvinnans såväl som i mannens själ, gå sålunda förlorade ej allenast för henne, utan äfven för dem, hon kunnat och bort få att feda.
Huru stort en moders inflytande är, veta vi alla.
Huru mången utmärkt man har ej en ädelt tän kande och rättskänslig moders outtröttliga, kärleksrika bemödanden att tacka för hvad han är.
Det är oftast modern, som nedlägger första fröet till religion i det späda hjertat, hon, som tålmodigt leder de första stegen på vetandets bana, hon, sorn rättar de sig insmygande felen, hon, som uppmuntrar dygden och fliten; åter hon, som med uppoffrande af egna krafter bevakar och underhåller den lifsgnista, som eljest af sjukdomen i förtid släckts; det är vidare hon, sorn ger hemmet dess rigtning, dess behag, som sammanhåller och stärker den vjdgade kedjan och med kärlek åter sammanfogar de af svaghet skiljda länkarne deri.
— Är andan god i de många hemmen, då är andan god hos nationen, ty hemmen utgöra samhällenas äldsta och säkraste grundvalar.
En moraliskt god, för bildning varm, af kärlek lifvad mor är en borgen för hemmets inre lycka, för barnens goda utveckling.
— Fadern bör medverka äfven han, men moderns plats kan han ej ersätta.
Som vetenskapsman, embetsman, handlande, handtverkare, jordbrukare eller idkare af annat näringsfång måste han offra sin dag åt sitt arbete, oftast aflägsnad från hemmet, ser blott vissa stunder sina barn och kan ej följa deras utveckling så som nödigt är.
Någon gång saknas beklagligen äfven hågen dertill och föredragas förströelserna framför det ansvarsfulla kallet att hägna dessa ädlare plantor.
Det alltför stora antal qvinnor, som torde förblifva ogifta, liar äfven rätt att för sin egen del få den undervisning, som försätter dem i en oberoende ställning.
Denna rätt är så obestridlig att det måste förvåna att den så länge kunnat förbises.
Deras arbetsförmåga förspilles nu till stor del antingen i föga gagnelig verksamhet, om ej rent af i sysslolöshet, eller i ett förtryckt trälande för en otillräcklig utkomst.
Hvad kunde ej alla dessa gagna, om dem bereddes frihet och förmåga dertill?
Gif dem sjelfkänsla, gif dem tillfälle att utveckla sitt rika inre, att visa sitt värde, och de skola framträda som nyttiga, aktade medarbetare i samhällsbyggnadens förbättring; 70 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862 N:o 28. de»Sskola söka sig ett adell mål, med det tålamod och den sjelfuppoffring, sorn är qvinnan egen, lefva derför, sjelfva Länna sig lyckliga och inverka välgörande på det hela.
Slutligen tillskyndas samhället genom en mera vårdad moralisk uppfostran den stora fördelen att i en snar framtid äktenskapens antal förökes, då qvinnan sjelf mer än nu kan bidraga till familjens underhåll, och då hennes förädlade inre låter henne finna lyckan i redbarare tidsfördrif, än nöjenas och Härdens, samt att antalet af de beklagansvärda qvinnor, som genom fåfängans och svaghetens lockelser blifva ett skadligt element i Staten, betydligt skall minskas.
Så stiger alltjemt nationens moraliska värde, så betryggas varaktigast och säkrast dess utveckling!
På grund af hvad jag här blott ofullständigt framställt får jag vördsamt föreslå: l:o att Rikets
Ständer behagade besluta en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t med anhållan, att Hans Majit täcktes i nåder af erfarne, för undervisningen intresserade män tillsätta en Kommitté med åliggande att inom viss tid, efter inhemtande af utlåtande från städernas innevånare, uppgöra ett fullständigt organisations- och kostnadsförslag för högre, på nyaste erfarenheter byggda, för utveckling af själens, hjertats och kroppens krafter ändamålsenligt inrättade bildnings-anstalter för qvinnor i alla de städer, hvilkas folkmängd i förening med den omgifvande ortens uppgår till det belopp, att en skola der bör grundas, dervid beräknande såväl hvad städerna och orterna äro villiga eller böra åläggas dertill bidraga, som ock hvad Staten för organisationen och sedermera för underhåll af lärare och lärarinnor, materiel m. m. bör tillskjuta; samt att Kongl. Majit täcktes till näst sammanträdande Rikets Stander afgifva ett fullständigt förslag i ämnet.
2:o att Rikets Ständer behagade besluta ett reservations-anslag af 100,000
Ridr, hvilket för denna statsregleringspcriod ställes till Kongl.
Majits disposition för alt användas till organisation, materiel och allöningar vid sådana för flickor inrättade bildnings-anstalter, som före nästa riksdag knnna med bidrag af distriktet sättas i verksamhet i städer, allt efter den plan för undervisning och öfningar, som Kongl.
Majit nådigst tacktes fastställa.
Om remiss till vederbörliga Utskott får jag anhålla.
Stockholm den 15 November 1862.
Th. T.
Bolmstedt.
Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1862.
N:is 29 och 30. 71 M:o $9.
Af Herr »rake, Carl Adolf Willielm, angående befrielse för embets- och tjenstemäns enkor och barn från erläggande af bevillning för dem tilldelade pensioner.
Enligt de före år 1862 gällande Författningar voro de pensioner, enkor och barn efter civila och militära embets- och tjenstemän m. fl. uppburo från kassor och fonder, hvartill män och fäder i lifstiden gjort tillskott, fria från bevillning till Staten; men denna rättvisa och billiga grundsats har blifvit frånträdd uti den nu gällande Bevillnings-förordningen och många fattiga familjer äro derigenom försatta i större bekymmer för sin utkomst än förut.
Med anledning häraf och då Staten, hvars inkomster ändå betydligen ökats, utan afsaknad kan umbära den bevillning, hvilken af enkor och faderlösa barn utpressas, tager jag mig friheten vördsamt föreslå: att dylik skatt må alldeles upphöra och saken försättas i samma skick, som densamma hade, innan berörda Förordning blef ländande till efterrättelse.
Om remiss till Höglofliga Bevillnings-Utskottet anhålles vördsamt.
Drake. !%T:o 30.
Af Friherre
Sil jernstedt, »Tohan Willielm, angående förhöjning i det af Kongl. Maj t för Flottans nybyggnad äskade anslag.
För att den nybyggnad af Svenska flottan, som är af behofvet högt påkallad, må kunna på, i förhållande till landets krafter och tillgångar, möjligen kortaste tid tillvägabringas, föreslår jag vördsamt: att det af Kongl. Maj:t i nådig Proposition till Rikets Höglofliga Ständer äskade årliga extra anslag af 756,000 R:dr måtte höjas och beviljas till 72 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 18(12.
N:o 31. det af Herr Departements-chefen för Sjö-ärendena alternativt ifrågasatta, årliga beloppet, 1,104,000 R:dr, utgörande under nästa statsregleringsperiod 3,312,000 R:dr R:mt, utom de tillgångar, som i Bilagan N:o 7 vid Sjöförsvars-kommitténs Betänkande påräknats.
Stockholm den 15 November 1862. J. W.
Al Friherre Mortlfnfalhj Joliuil, om anslag för uppförande af en byggnad till inrymmande af Riks-arkivet och Kungl. Bibliotheket
Må det tillåtas mig fästa Höglofliga Ridderskapet och Adelns uppmärksamhet på en fråga, hvars afgörande redan vid nuvarande riksmöte torde visa sig af behofvet synnerligen påkalladt.
Det är angående rikets tvänne vigtigaste och dyrbaraste litterära skatter:
Riks-arkivet och Kongl, eller Riks-bibliotheket, och deras i följd af brist på tjenliga lokaler nuvarande sorgliga belägenhet, som jag utbeder mig få lemna några upplysningar för att derefter, — då jag tror de fakta, som komma att här nedan anföras, skola öfvertyga enhvar att något dervid med första bör göras, — få framställa ett förslag till afhjelpande af nämnda Verks närvarande, behjertansvärda tillstånd.
Hvad först beträffar Riks-arkivet, så blefvo, såsom bekant, äfven Rikets sednast samlade Ständer gjorda uppmärksamma på odugligheten af den nuvarande förvaringslokalen för de dyrbara, omistliga käll-urkunderna till Sveriges häfder, dervid nämnda byggnads, snart sagdt, stundliga fara att ramla af fullt sakkunnige män intygades och upplysning meddelades hurusom man, då byggnadens remnor under de öfre våningarnes tunga belastning allt mer och mer vidgade sig, hade, för att så vidt möjligt minska faran dervid, måst i fuktiga källarhvalf inqvartera massor af värderika, ja till och med ofta efterfrågade handlingar.
Vi minnas huru också Kongl. Majit ansåg det al behofvet påkalladt att för Rikets Ständer framlägga ett förslag, som då strandade mot betänkligheter, rörande den deri ifrågasätta lokalen.
Om äfven nu efter nämnda erinringar och efter det faran under de sistförflutna åren naturligen ökats, ingen Motioner hos Hiel der skåpet och Adeln 1862.
N:o 31. 73 ingen Åtgärd att rädda fäderneslandets ojemförligt dyrbaraste handlingar undan den förstöring, som sannolikt blefve en följd ifall Hiksarkiv-byggnaden äfven blott partielt skulle hastigt dela Norrbrokajens öde, om, säger jag, äfven vid denna riksdag ingenting häremot vidtages, utan den olycka som bevisligen är att alltjemt frukta, beklagligen inträffade innan man gjort Åtminstone något att förebygga den, så kan nu mera, såsom ursäkt till framtiden för den oersättliga skadan, ej ens okunnighet om att faran var öfverhängande förebäras.
Att någon åtgärd häremot suart måste vidtagas, synes mig derföre ovedersägligt.
Rörande det andra af Rikets båda värdefullaste historiska och litterära institutioner: det Kongl, eller Riks-bibliotheket, så tror jag ej att detta, hvad beträffar lokalen, varit föremål för Rikets Ständers uppmärksamhet sedan riksdagen år 1844.
Det hade då i 76 år varit inhyst i dess nuvarande förvaringsrum, en trappa upp i ena Logårdsflygeln af Kongl. Slottet.
Nämnde år utgjorde det vid pass 60,000 band och 3,000 manuskripter.
Utrymmet derför var redan då blifvet så trångt och under tillvexten hvarje möjlig utväg till utvidgning inom lokalen så till det yttersta begagnadt, att enhvar erkände det rikets första bibliothek ej längre borde eller kunde der qvarblifva, utan allmänt inseende dess betydenhet och värde för hela landet, beslöt man att en våning i det nya Riks-muséet skulle afses derför; denna lokal, som uppgafs kunna rymma 200,000 volymer, hoppades man skulle i långliga tider blifva tillräcklig.
Nu hafva emellertid resultaten af Rikets Ständers vid 1840 års riksdag frikostigt ökade års-anslag för inköp af utländsk litteratur, af den mångdubblade tryckproduktionen inom landet samt af flere enskilde högst betydande gåfvor under de sistförflutna 18 åren, visat sig deri, att boksamlingen vext till proportioner, dem ingen vid förenämnda tidpunkt anade.
Enligt en denna höst gjord räkning utgör nu böckernas antal något öfver 120,000 band, utom vid pass 11,000 häften af oalslutade verk och tidskrifter samt närmare 300,000 småskrifter förvarade i mer än 7,000 portföljer samt 3,300 manuskripter, oberäknadt en af Rikets Ständer inköpt gravyr-samling, nu uppgående till 14,000 numror, samt några hundrade större portföljer med nybildade samlingar af kartor, planer, historiska plancher m. m.
Med erfarenhet om denna hastiga tillvext, kan man med temlig visshet antaga att redan innan ytterligare 20 år förgått, bibliotheket skall hafva vunnit en tillökning, stor nog att göra äfven den påtänkta nya musei-lokalen otillräcklig; heldst sorn denna enligt noggrann uppmätning, oaktadt största hushållning i inredningsplanen, icke kan lemna rum för mer än omkring 185,000 band, då från totalutrymmet afräknats lokaler för handskrifter, gravyrer, kartor &c. Härtill kommer att museivåningen är långt ifrån väl afpassad för ett bibliothek, enär der finnes ytterst få väggytor, men väl pelare och vida fönster, som göra en fullt ändamålsenlig inredning ytterst kostsam, ja nästan omöjlig.
Lämpliga arbetsrum och en i alla större offentliga bibliotheker numera såsom nödvändig ansedd läsesal, der det stora antalet skrifter, som ej Uth. till H St.
Prot. 1862 * 1863. 11 Sami. 1 A/d. 10 74 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 31. kunna ersättas och derföre ej böra utlånas, kunna hållas allmänheten tillgängliga, dessa skulle, äfven de, i nämnda lokal komma att saknas.
Musei så kallade bibliotheksvåning är en präktig lokal, egnad att mottaga skulpturarbeten och andra fristående föremål och har dertill förmodligen äfven af architekten blifvit i sista hand afsedd, under beräkning att det i ett museum något oegentliga bibliotheket med tiden skulle bortflyttas.
Statens samlingar af statyer, rustningar, troféer &c. &c. behöfva också redan detta utrymme och kunna enligt uppgift ej derförutan i deras helhet ens nu dit ordnas.
På grund af hvad här anförts, synes det mig derföre ur alla synpunkter, äfven den ekonomiska, föga välbetänkt att ej genast afse hela byggnaden för dess rätta och hufvudsakliga ändamål.
Ty vore det ej bortkastad kostnad, möda och tid att nu för några få tiotal af år och med utsigt att snart åter nödgas göra omflyttning, för Riks—bibliotheket aptera en lokal, som dertill icke är ändamålsenlig, icke tillräckligt stor, ej kan utvidgas och sorn genast behöfves till det ändamål hvarför den bäst passar?
1 allo lämpligare och klokare än att för Riks-bibliothek vidare tänka på musei-lokalen torde deremot under ofvansagda förhållanden vara, att Rikets
Ständer till de båda så nära beslägtade och hvarannan supplerande Riks-arkivet och Riks-bibliotheket, gåfve en ändamålsenlig och åtminstone för någon längre tid tillräcklig, gemensam byggnad, på hvars tomtplats derjemte utrymme funnes för framtida tillbyggnad.
Då de långvariga stridigheterna bland fackmän om hvar
Riksmuséet borde byggas nogsamt visat huru vanskligt det är att utfinna det ur alla synpunkter bästa läget för en byggnad sådan som den här ifrågasatta, vore det förmätet här föreslå någon viss plats derför.
Såsom möjligen värda att diskuteras, torde emellertid kunna bland andra uppräknas: den af Konung Oscar till det allmänna skänkta vestra delen af Helgeandsholmen; de båda tomterna, som Kommers-kollegii oell Riksgälds-kontorets hus nu upptaga; högsta delen af Kongl. Skeppsholmen; Humlegården, f. d. Enkedrottning
Desiderias stalltomt med bredvid liggande trädgård å Blasieholmen.
På grund af färska exempel både i utlandet och hemma, tror jag en utan onödig prakt, men i enkel och allvarlig stil hållen byggnad, för det uppgifna ändamålet kunna, utan öfverdrifna kostnader, blifva både lämplig, tillräcklig och en prydnad för staden.
Om Staten eller staden uppläte tomtplatsen, borde efter erfarenhet med, för exempel, Teknologiska institutet och Vetenskaps-akademiens nya byggnader, en summa af 400,000 R:dr R:mt blifva tillräcklig för byggnadens uppförande, helst om nämnda belopp finge ökas med försäljnings—värdet för det nuvarande Riksarkiv-huset.
Rikets så betydande litterära skatter förtjenar sannerligen här ifrågasatta utgift; det är en pligt mot efterverlden att dessa väl förvaras, likasom det är en gifvarnes och inalles den nu lefvande generationens rättmätiga, fast hittills ej uppfyllda fordran, att de blifva fullt tillgängliga och begagneliga.
Jag får derföre härmed vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte anslå en summa af 400,000 Riksdaler Riksmynt till en ny byggnad för Riks-arkiv och Riks-bibliothek, att så fort sig göra Motioner hos Riddersknpet och Adeln 1862.
75 later upp/öras å den inom hufvudsladen tillgängliga plats, som Kongl. Maj.t, efter sakkunnige mäns hörande, finner dertill lämpligast.
Stockholm den 19 November 1862. J. Nordenfalk.
W:o 32.
Al Herr von Mentzer, Carl Fredrlk, angående åtskilliga ändringar i nu gällande Förordning rörande bränvins-tillverkning.
Vid hvarje industriel lagstiftning, ligger en icke ringa vigt deruppå, att icke några lagstadganden uppställas, som, utan att medföra ökad kontroll, verkar hämmande på sjelfva den industriel handteringen, eller på den frihet, som är ett nödvändigt vilkor för all ändamålsenlig och planmässig utöfning af densamma, enär hvarje sådan föreskrift lätteligen åstadkommer både allmän och enskild förlust.
Bland lagstadganden, som af denna anledning synes mig böra erhålla förändring är g 23 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning angående vilkoren för bränvins-tillverkning af den 26 Oktober 1860.
Denna § stadgar nemligen i fråga om restitution af erlagd bränvins-brännings afgift, att hvad som sålunda får återlyftas ej må öfverstiga »en femtedel af den erlagda afgiften». — — — — — — — — — — — — — — — — — För att, i öfverensstämmelse med detta stadgande, kunna anmäla sig för tillverkning af ett visst belopp bränvin, är sålunda nödvändigt, att på förhand hafva noggrann kännedom om den tillgång på rudimaterier, som å tillverkningsorten förefinnes, äfven som om åtskilliga andra omständigheter, som kunna inverka på bränvinspriset.
En sådan kännedom är likväl i mångå fall svår, om icke omöjlig att i tid förvärfva.
A tillverkningsorten kan t. ex. vara att förutse en rik potatisskörd och af sådan anledning anmäler sig tillverkaren för det största tillåtna belopp, men efter tillverkningens början visar sig, att i angränsande orter skörden blifvit klen; tillverkaren måste då detta oaktadt, för att skydda sig mot en större förlust i skatt, underkasta sig den mindre, som uppkommer af att till högt pris inköpa råämnet, och hvaraf skadan således drabbar icke blott honom, utan äfven de orter der skör - 76 Motioner hon Ridder skåpet och Adrin 1862.
Ih':o 32. den blifvit sämre.
En likartad olägenhet inträffar, om i följd af förutsedd klen skörd å tillverkningsorten, anmälan sker för ett ringa belopp, men genom sjukdom å potatisen eller rikare skörd i angränsande orter, en större tillverkning skulle vara önskvärd.
Att förlust äfven uppstår om genom en hastig förändring af bränvinsprisen i allmänhet inom landet, en motsvarande förändring i tillverkningsbeloppet blefve be höflig, men genom Författningen omöjliggjord, är äfven ögonskenligt.
Till undanrödjande af dessa olägenheter, får jag derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville besluta att slutet af ifrågavarande § skall få följande förändrade lydelse: — — — »Dock må» skilnaden mellan den erlanda af giften och hvad som sålunda åt er håres, icke i något fall understiga den afgift, som svarar mot den minsta tillverkning hvarför anmälan enligt § 4 får skr.
I sammanhang härmed och för att sätta den bränvinsbrännande landtbrukaren annu mer i tillfälle att under höstmånaderna lämpa tillverkningsbeloppet efter tillgången å och beskaffenheten af rudimaterierne samt öfriga landtmanna-göromål, får jag ytterligare vördsamt föreslå, att den, sorn har för båda höstterminerna sig anmält och denna bränvinstillverkning utöfvar, men under deri första icke tillverkat hela det kanntal, som i anmälan blifvit upptaget, må eg8 rättighet, att under den andra tillverka lika mycket mera, oberoende af hvad i § 22 medgifves, samt att första momentet af denna § ändras, så att den i stället för: »utgår afgiften för hela öfverskotts-tillverkningen», kommer att lyda:
Utgår afgiften för hvad som öfver
En tiondedel af det anmälda beloppet blifvit tillverkadl med En fjerdedels förhöjning öfver hvad i § 10 finnes bestämdt, och det öfriga öfverskotlet med hvad denna § föreskri/ver.
Under förutsättning att nu föreslagna förändringar vidtagas och i allt läll, bör, till undvikande af missförstånd, äfven I momentet af § 25 erhålla följande lydelse:
Varder bränneri genom vådeld eller annan olyckshändelse förslördt och bränvinslillverkningen till följd deraf inställd, må afkortning eller återbäring af bränvinshllverknings-afgi/ten beviljas till ett belopp lika med skilnaden mellan den erlagda afgiften och del belopp, som svarar mot den före vådeldens eller olyckshändelsens limande tillverkade qvantitet bränvin; samt för vinnande af nödig kontroll <§ 20 fä det tillägg att, den som sig begagnar af rättigheten att bränvins-skatten erlägga för halfva bränvins-terminen i sender med hälften af den för hela terminen belöpande afgift, kontrollör eger bränvmsbränningen inställa, då tillverk - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N'o 33. 77 ningen blifvit för erlagda afgiften verkställd, intill dess öfriga delen af skattebeloppet medelst qvitto visas vara erlagd.
Om remiss häraf anhålles ödmjukast.
Stockholm den 19 November 1862. C. F. v. Mentzer.
Af Herr Wolffelt, Mauritz Constantin y angående ändring i gällande Legostadga, i fråga om orlof ssedels innehåll.
Husagans afskaffande var en gärd, lemnad af husbonderätten åt menniskorätten och menniskovärdet, ett steg framåt på civilisationens och den allmänna sedlighetens väg.
Men husbonderätten, nära befryndad med familjerätten och från den ledande sitt ursprung, är sjelf en alltför verksam orsak och kraft till samhällets ordning, och med denna dess lycka, för att icke af lagstiftaren omhuldas med det hägn, som gagnar utan att skada.
Granskar man de lagar, hvilka för närvarande hägna denna rätt, finner man bland andra följande ofullständighet deruti:
I den rätt och den pligt husbonde eger att gifva tjenstehjon betyg eller s. k. orlofssedel tvingas den förre att om den sednnres frejd lemna intyg, icke på grund af sin öfvertygelse om denna frejds beskaffenhet, utan endast om hvad som rörande densamma, bevisligen och med vittnen kan styrkas.
Husbonde må hafva funnit tjenaren aldrig så oärlig i sin tjenst, sjelf sett honom tillgripa eller förskingra husbondens egendom, men saknande derpå fulla bevis, tillåtes det honom ej att utelemna intyget om tjenarens frejd, utan han tvingas derjemte att lemna ett godt vitsord om samma frejd, ehuru detta strider emot sanningen och hans inre öfvertygelse.
På grund häraf får jag föreslå det nu gällande Tjenstehjons-stadgas 21 § må omredigeras med uteslutande af orden »Tjenarens frejd».