Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M e n h u r d e t v a r, v a n n förslaget till sist seger, ett i l ä m p l i g a o r d a l a g affattadt a n s l a g sattes u p p, och n u inträffade det högst m ä r k - liga, a t t en hel ström h v a r d a g s k l ä d d a bad- gäster n ä s t a n hela den r e g n i g a d a g e n om rörde sig fram genom p a r k e n och h e l t tyst och b l y g s a m t l a d e ned n å g o t i en s p a r b ö s s a p å societetshusets v e r a n d a.
P å k v ä l l e n v a r sparbössan full, och j a g ä r säker, a t t b e h å l l n i n g e n s å l u n d a blef större, än den blifvit m e d en m ä n g d k o s t s a m m a e x t r a festafbränningar.
V i d a r e ä r j a g säker, a t t de p å d e t t a s ä t t i n s a m l a d e p e n g a r n e gjorde större n y t t a, än om de p a s s e r a t genom fjär- dens och nöjets k v a f v a atmosfer.
D e m å s t e h a fört en idé om m ä n n i s k o - k ä r l e k och offervillighet med sig r ä t t in i de h j ä l p a n a m m a n d e s h j ä r t a n, t y dagen efteråt u p p v a k t a d e s » direktionen för n y t t a och nöje » af ett h u n d r a t a l så s n y g g t som möjligt k l ä d d a fattiga af b å d a könen, h v i l k a genom ett om- b u d t a c k a d e för den v a c k r a, oegennyttiga gåfvan och b å d o a t t få gratis h j ä l p a bad- g ä s t e r n a ned med b a g a g e till b å t a r n e — ty det v a r r e d a n p å den tiden, d å m å n g a reste.
D e t ä r i b l a n d s v å r t nog a t t t a g a r ä t t p å den verkliga nöden för a t t i n r i k t a sin hjälp p å v ä r d i g a föremål — och för a t t l y c k a s hjälpa, så a t t det blir n å g o t b e v ä n d t med det hela.
Det är näppeligen människokärlek att k a s t a ett m y n t i h a n d e n p å en tiggare och gå vidare, u t a n d e t ä r en b e k v ä m l i g h e t s u t v ä g för a t t l u g n a ett h a l f v a k e t s a m v e t e m e d t a n - k e n: » jag h a r gjort h v a d j a g kunnat! » H u r ofta h ö r m a n ej den eller den göra en hälft N salfvelsefull själfbekännelse: » Jag för min del h a r s v å r t a t t g å förbi en s å d a n d ä r stac- k a r e, u t a n a t t ge något! » V i s s e r l i g e n; men h a n h a r ä n n u s v å r a r e a t t göra sin gåfva f r u k t b ä r a n d e genom a t t t a g a litet n ä r m a r e notis om tiggaren.
T y det kräfver besvär, d e t kräfver till och med s t u n d o m modet a t t n e k a och a t t t a g a emot ett g l å p o r d midt i ansiktet.
N i ser en trasig k v i n n a med ett b a r n p ä a r m e n.
H o n kvider en bön, och ni ger, g l a d a t t v a r a h e n n e så fort som möjligt k v i t t.
M e n i stället s k u l l e ni frågat h e n n e om n a m n, b o s t a d, den lilles å l d e r och h ä l s a etc. och allt d e t t a p å ett sätt, som ingifvit h e n n e för- troende och tillika ställt möjligheten af er hjälp i p e r s p e k t i v för henne, d ä r e s t hon på ett tillfredsställande s ä t t k u n n a t g ö r a r e d a för sig.
N e j, s p a r a ej p å fjäten, men desto mer på er b e k v ä m l i g h e t, följ h e n n e h e m, och ni s k a l l m å h ä n d a i allt få bekräftelse p å sannfärdig- heten af hennes uppgifter, och d å s k a l l ni, gripen af så m y c k e n tilläfventyrs oförvållad nöd, k a n s k e göra er gåfva litet r i k l i g a r e än ni u r s p r u n g l i g e n ä m n a t s a m t tillika h a henne i godt m i n n e, d å ni finner en hederlig syssel- s ä t t n i n g för henne.
V a r l u g n för a t t, om ni i h e n n e träffat en n å g o t så n ä r värdig, s k a l l h o n en gång, m a n a d af egen stolthet och r ä t t s k ä n s l a, p å n å g o t sätt gengiilda er!
N i h a r blott gifvit h e n n e ett l å n, ej en a l l - mosa.
T y h a d e ni d e t gjort och sedan följts af n å g r a tjogtal lika k a l l s i n n i g a » välgörare », s k u l l e hon m å h ä n d a för alltid dragits ned till y r k e s t i g g e r s k a n s n i v å, i stället för a t t hon n u genom er fått impulsen och medlen a t t blifva en a r b e t s n y t t i g a r b e t e r s k a.
Men det k u n d e också v a r a så h ä r: E d r a frågor mötas af sväfvande svar, h v i l k a s n a r t öfvertyga er, a t t bon far med osanning.
B a r n e t t. ex. är, n ä r a l l t k o m m e r till allt, b y r d t för tiggeriet i syfte a t t v ä c k a s t e g r a d t m e d l i d a n d e.
D ä r h a r ni a l l t s å en, som r e d a n glidit l å n g t ned p å d e t s l u t t a n d e p l a n e t, och som s k u l l e k o m m i t ä n n u ett s t y c k e l ä n g r e ned genom er t a n k l ö s t gifna skärf.
Därför bör n i n e k a, men tillika göra h v a d ni k a n för a t t l e d a henne in i a n d r a s p å r.
Till en början tör hon ej vilja h ö r a p å det örat, m e n a n t i n g e n skall ni till sist l y c k a s v ä c k a en s m u l a h e d e r s k ä n s l a hos henne och få h e n n e a t t m o t t a g a någon liten hjälp » in n a t u r a », m a t, k l ä d e r e t c, s a m t förmå h e n n e a t t följa er a n v i s n i n g p å n å g o n p l a t s eller p å någon, som b ä t t r e ä n ni förstår d y l i k t — eller också s k a l l hon genom er e n s t ä n d i g a v ä g r a n (j a g f a t t a r er nämligen n u som e n » kollektiv » personlighet) a t t slösa p e n g a r p å en o d å g a slutligen rent af tvingas a t t börja a r b e t a.
&lt; D e t sades, a t t det s t u n d o m ä r s v å r t a t t l e t a sig fram till den v e r k l i g a nöden.
Det finna en stolt, t i l l b a k a d r a g e n fattigdom, som ä r i l i k a stort, om ej större behof af hjälp ä n den, som s k y l t a r i trasor och l a r m a r öfver- ljudt.
Men den f ö r s t n ä m n d a tiger och ä r för- synt s a m t m å s t e m ö t a s med den största fin- k ä n s l i g h e t, för att ej de välvilliga afsikterna skola missförstås och blifva fruktlösa.
Van- ligen ä r den dock så tystlåten och reserverad, a t t den merändels s t a n n a r i d e t fördolda, u t a n bistånd.
Och å d r a g e r den sig verkligen u p p m ä r k s a m h e t, händer, a t t den t i l l ä m n a d e hjälpen bokstafligen s t a n n a r vid tröskeln till dess boning.
T y innanför d e n n a tröskel visar sig så m y c k e n snygghet och ordning, a t t den b e s ö k a n d e t v e k a r och t ä n k e r: » H ä r ä r j u ingen nöd, d e t vore b a r a öfverflödigt, k a n s k e föro- l ä m p a n d e a t t h ä r erbjuda understöd. » — O c h
IDUN 268 dock behöfves det så v ä l och skulle digt mottagas och gåfves p å ett g r a n n l a g a H ä r gällde skarpsinne och stöta.
tränga M e n tade just för saken hållet det tränger oss här i blir trött aktsamhet och förhållandenas medlen dylika ofta fall för y t a att går det o m intet o c h g o d vilja af att söka ej åsyf- på lumpor blir o c h behjärtad, offervillighet, I däremot en rik byggnad knackade sätta sig ren m e d sitt E n tarfligt klädd X.
och ytan.
v i d västra kusten v a r infann kvinna skulle lofvade ett sedel sig en bittra Något glömt sin pirat, gick i ej grof svepning, kusken vända o m.
u p p till D å steg grälande hennes h o n in häpnadsväckande vinds- skådespelet, af hurusom » liket », ä n n u i full s v e p n i n g, slogs m e d » änkan » om e n butelj H o n fick verkligen hennes arbete i mindre kritiklöst klienternas gick tunga plus ett tjänst — hennes till något egen båtnad.
gon slags i n ä s t a n:r.)
det hans förtjusning återfann vaktmästaren » Nej, modernt baden slottet &lt;§kg&gt; med sig.
sedan att unga upplifva gamla förstår och n u är bitterhet i när är en roligt du få din vilja laren såg ö m t p å » Så hvad tyst och Se, alldeles växt löfhvalf.
i gamla är, Bertil, lindarne J a g undrar, h u r många » Sådana utöfva sien, » sade trädens » Det den skygga är sitt liksom störa byggt tyckes föras bo kring i de upprepa de af vindeD, sekelgamla vemodsfulla v a r en gång. » D e t hjälper att säga oss, att egentligen s a m m a för sätt den ännu, ytlige det j u öfverallt betraktaren i släk- fötter, » Det icke, är p å den värld, s o m förefaller så besväret.
upp- riktigt o c h så h a r herr- J a g » Ja, om af nästan förstår, salarne, » inte sant, m a n bara Det fordras det ser herrn som går att ni sade Bertil tempo att ut sedan den att på silfverpjäserua D e h a för K a n s k e sitta p å tungan någon, det lifligt honom siden, metallvär- gärna bredvid så för och lyfta hit u p p.
d e n n y a tiden en.
munnen lätt, när den orden att det Herrskapet ni inte be intresserad, » vänligt k o m m a är får väl o m.
J a g har sade Bertil o c h handen.
v i tillbaka nästa år och p å er. » » Välkomna vara skapet mitt någon vara M e d ten somliga, och m a n känner, behöfver varit » Kanske det finns mig. » » Det hälsa det, o c h beräkna händer s o m förstår ursäkta själf af tiden.
till möbeltyget, riktigt h a r j a g pratat gången, i g å r j a g inte mycket här D e t nypa f ö r att F ö r sådana ögon ha.
o m det är af det, för den flydda slags f ö r att känna, unga annan säkra, finns längre. » till ljud föll nycklarna unga skuggrika fästmö allén, höga herrskap, och skulle i mitt ställe, k a n herr- tämligen ett d o f t igen, de m a n lär sig hålla ett visst hit tillfredsställelse ansikte.
h a r sinne att det.
barnslig den gamles att inte den tunga gamla slottspor- skramlade, och Bertil och vandrade tysta d ä r det susade längs den så dystert i träden.
helt gubbrösten skall herrskapet v ä l, sedan Nålpenningar.
jag v a r en Fortsättning j a g är född sedan lämnar er son, » till n u är er syssla f i för tjugu tagit.
gång taga sedan, förut är o c h h a r stora barn.
och bedt u p p gamla år m i g k o m m a — H a n dit ut n u, m o r d o g f ö r m e n m a n rycker träd m e d rötterna; inte d e sitta den unga skulle bli » Tror inte skall falla fästmön J a g skulle tecken att ifrigt, till här.
tas, försyn J a g h u r sönder, kungliga inne åtminstone, » » tänk, vet hvad ni allt stol k o m m a precis, aktas i h u r lyfta vänder föreställa.
M a n D e t är sitt ssräcktare rätt giftermåls gare, än att allmänt rörande en mindre enligt hustruns viss träffades årlig hvars personliga är måste jag, s o m i en » nål- träDgre en kvinna an- » diverse », i ingående, det mitt s o m att Idun antagen, en v i d - toaletten inbegripen.
väl den äkte p å af att än en vill s o m bekant, de kontanter att inte n: r 20 afsikt m i g o m kapitlet enskilda och i m i n för fruarna, hvarmed, pä i yttra med, möbeltyget, och hvilka det där.
orda borde allting f ö r att m a n skall till nämndt, utan h e m igen o c h skulle så o c h j a g passa u n g stympare måste det hvilken porträtterna i längta någon öfverdraget p å och visa vara p å n o g det, m e n A m e r i k a ängslig, ställe o c h hälsa välkommen. » ihop.
vara ett res styrkt bemärkelse, förstås V i d m e n uppmuntran år penningar », fast. » sade en vänlig detta h a r d e n n y a tiden h a n gift sedan, lätt gamle.
ni kanske A m e r i k a flickas S.
A f p å den frågade h a n.
då, honom reste en gammal funderingar.
jag också. » » Och åt p å då? » här, och n u väntar d ö här såg medlidsamt » Ja, rädd att m e d orden: v i M a n ett f ö r g å n g e t aldrig förtorkad.
ni v a r här redan p å att få » Nej så oss unga.
det ändå o m de gamla drag öfver pojke. » H a n för generationen flydda rösten, glädje s o m allt förr, det mycket Bertil arf fanta- u r qui vive t i l l s o m hvirflande ekarna, v a r fester » Ja, slotts- som hviskade r o.
, S a n d e n, s o m k n a s t r a r u n d e r v å r a fåglarne, den lät så h o n — intill sig.
öfvar många ut genom de höga år makt Ett flög roll i hvardags- ansträngda tre ofrivilligt löfven, Bertil hesa, så här ensam h a n.
bullrande riktigt och öfvergifna mister för vaktmästaren sin förra kvar skrifvit dunkel tvekande, är j a g blifvit en underlig jag alltsammans. » tycka hans när här gamla parker gjorde ut.
matsal har a r m fastare undertryckt m e n entonigt blickade D e n minns bara och sätt. » hennes Saltsjö- i s o m v i t v å och drömt och hop- tryckte sett » Tack inte det här h a n dock och p å samma är till låg generationer h ä r just Bertil folk tala möbleringen » Jaså, där h a j u o c h bilda ett det ord, m e n det v a r de kungligas » H ä r skall skriftstäl- sig obetydlig i d e n jättestora de pats tes här frå- f ö r slag, att få raskt, o c h fastän h ä r h a v i biblioteket, skall dragen.
o c h beskrifva.
hela J a g henne.
tillsamman gått sänker D e n unge ensligt m a n känner parken.
sin fram. » sina gamle slappa D e t gamles s i p n l å f g ä a s d t m e a n h o n o m: sådan l i t e n s v ä r m e r s k a s o m d u, o c h n a t u r l i g t v i s sig i den någon; skall godt återföll fortsatte liten m a n m e d barnslig Bertil d e trötta, o m.
» den tydligen fönstren.
varit här, minnen. » jag, fästmö det heter sig verk, B e - det s o m berömde tiden. » otåligt det så rummens och fördjupade N u hvad ingen lag; D e n drog » D u v e t j u, att j a g inte jag v a r barn, » Det fästmön genom nå- beskrifva aldrig längre.
Tankfullt också! » harklade af många främlingar, » är m e d åren.
känns trött att g å h ä r o c h ideligen detsamma, räckte eller » H ä r Kuylenstierna.
se slottet att iakttog m e d här berätta v i måste h a n mös- gade h a n.
och j,^ (s2ertil, uppdragen unga barndomsminnen, Plötsligt Skiss af Elisabeth skramlande och inredning.
Under honom Den gamle vaktmästaren.
och m e d v a n hand de rörelse lade liksom mekanism fast h a n det, s o m intresse.
borstade s i g p å e n stol i vestibulen, ändamål bryr (Slut d e m m e d sin en vördnadsfull ifrån o c h började gjorde välgörenhetens såväl var- under för långvarig och öppnade » Besökes sin pirat ansikte slottsportarna.
Med N å ja, sig, m e n h v a d växer slottet, eget varit Ja, m e d sin hofm.annahåll- slätrakade före Sådant mitt lära s k e p å ett förstå.
sig, det är att älska någon gånger j u lära det skall de skola hjärtligt.
H a n han att han gör.
obekväma v e - och så k o m den m e d medalj nyckelknippa kunde skapet.
och den omsorgsfullt prydd trogen brännvin.
nande erfarenhetsrön, s o m för framtiden som rocken, inte J o, ut.
ut kunde römmer för barn, för det sitt — sagor sätt, repa slottet?
väntade, åldriga, uniformsmössan sig bese sig p å d e n smala, s å g ståtlig dör- lås.
1 sitt bostad breda därinifrån.
få och flygel- d e m s o m hans ljödo vaktmästaren H a n san d e n lilla klumpiga kunde satte ning, knack- o c h möttes steg berätta visst jag till — gamle och for v i - förvåning dörren.
beaktades, en h o n, att h o n en gång m e d fram- lämnade änkan upptäckte h o n ännu hörde o c h grät stora, de D e H o n k o m u p p stod o c h befallde innanför ning henne.
senare och röster till en välgörenhetsrond den bedröfvade dare.
kupan göra M e n d u p å den hvitmålade, randabänken mot de hos henne och b a d under där kvinnan manslik till Själf just titta ett kyffe, det malplacerad ransakat för sin välgörenhet dag strax.
o m begrafningshjälp f ö r sin aflidne m a n.
F r u för af en obser- öfver N u skola vi g å och fram m a n anvisat och allmänhet blott stad fru känd fattige.
tårar ofta s o m också en betydande i prosa; påtagligt och glömskan.
direkt p å O m mera vaktmästaren. » gingo skri hvardagslifvets p å m i g, liten!
brist o c h m e d ett s k ä r a n d e i tystnaden Afmätta i läpparna verad inramad sig starkare, u p p D e i den.
Nöden i och sätt.
rätta i så vär- blott så uet under, de resultatet blick o m det att m e d både utfundera in motsvaras, 1893 denna nödvändig, annan, sin sent häri, summa utgifter?
mannen kolumn den sä o c h annat d å o c h dä, utan bestämda » anslag ».
— naturli- större Allt vara väl öfverklassen, utgiftskonto är tillräckligt hon och en att gifva bidrag, h o n måste D e t är ingen till början p å det klara s o m hvar frivilligt att eller — fiån på hans det medgitver nog enhvar.
tillhörande vore öfverenskommelse o c h ens tillgångar o c h att d e t icke f r u ett hvad en pre- hafva obillig sitt fordran T y en kvinna, m å nu vara sä
IDUN 1893 förståndigt och sparsamt uppfostrad scm helst och icke höra till de » bortskämda », har än- dock rätt många behof och kan ej känna det trefligt eller ens drägligt utan en egen hand- kassa.
Men en så rättvis och som man tycker själffallen bestämmelse iakttages långt ifrån alltid, efter hvad jag hört gifta vänner säga.
Stundom lagar väl en omtänksam far, att hans dotter, äfven som gift, skall hafva det sörjdt för sig i detta afseende, men detta endast när han har en vacker hemgift att skänka henne — och icke alltid då — och i allmän- het är denna för huBtruns trefnad och hem- fridens bevarande så viktiga angelägenhet helt och hållet öfverlåten åt mannens godtycke.
Vi ogifta äro ju icke utan våra nålpennin- gar.
I ett välbergadt och ordentligt föräldra- hem utfår den vuxna dottern dem vanligen kvartalsvis af sin far, och i hem, där dennea inkomster ej äro stora nog att tillåta det, skaf- far hon sig dem genom eget arbete.
Men så f nart hon blir gift, blir det annorlunda.
Icke alltid — det måste jag dock från början er- känna, ty det finns ju män, som äro mycket villig a att gifva sina hustrur det, dem med rätta bör tillkomma, ja, som rent af äro ge- nerösa mot dem — men allt för ofta, tyvärr!
Allting är nämligen gemensamt, kantänka, och då hon vill hafva något, har hon blott att » säga till ».
Det låter ju rätt bra och vac- kert detta i teorien, men i praktiken är sy- stemet förkastligt.
I bästa fall är det oprak- tiskt, därför att det inkommoderar å ömse håll; men för öfrigt visar det sig så lätt vara blott tomma ord och urartar vanligtvis till ett för- hållande, som innebär förödmjukelse för hust- run, ja, rent af är oförenligt med hennes vär- dighet.
Ty att » bara säga till », det blir att ödmjukt som en barnunge komma och begära det hon behöfver eller önskar och underställa mannens pröfning, huruvida det är nödvändigt eller ej.
Man kan t. ex. vara viss på, att i samma hem, där hushållspenningarne- sutto så hårdt inne, nålpenningarne sitta ännu hårdare.
Och var det tungt för henne att tigga och bedja om de förstnämnda, sårar afslaget eller det ovilliga bifallet mycket djupare, när den begäran hon framställt gäller henne personli- gen.
Nålpenningarne göra mången gång skäl för sitt namn, ty de hafva en egen förmåga att sticka.
Är hustrun för stolt att upprepa sin begäran om en ny hatt eller klädning, händer det allt, att hon får gå där i sina fula, gammalmodiga kläder och se otrefiig eller åt- minstone mindre bra ut, och mannen skall måhända göra jämförelser mellan henne och unga, » stiliga » flickor och tycka, att gumman börjar se passerad ut.
Men det är icke blott till kläder hon be- höfver sin handkassa.
Det är i vårt samhälls- lif så bestäldt, att äfven en kvinna litet emel- lan får vara färdig med portmonnäen.
Hur ofta t. ex. blir ej en fru, som sitter i ett vackert, godt och varmt hem, anlitad af armodets bleka barn!
Mana henne ej hjärtat och samvetet att då hjälpa, och hafva icke dessa nödställda medmänniskor nära nog pocks- rätt på henne?
Hon kan ej komma undan med, att hennes make årligen skänker en tia hit och en femtia dit till välgörande stiftelser och inrättningar.
När en varmhjärtad kvinna ser nöden pä nära håll, känner hon det som sin plikt att i sin mån söka lindra den, och hon lider, då hon ej kan det.
Och den gråtande änkan eller den till arbete oförmögne stackars mannen, som blifvit afvisad, fäller en hård dom öfver henne.
Ack, de veta icke de, att den fina frun ej hade mer i sin portmonnä än de själfva, och att hon, midt i välståndet, kände sig så fattig, så fattig.
Hade hon haft något eget att förfoga öfver, hade hon varit i sin fria rätt att spara in något på sig själf och gifva det motsvarande beloppet åt de hungrande, men nu.
Som en motsats till det, som sist blifvit sagdt, kan jag berätta, huru i ett mycket rikt hem, där jag var guvernant, frun hvarje fö- delsedag i sia skrifbordslåda fann ett kuvert med en inneliggande tusenkronoesedel, på hvil- ket hennes man skrifvit: » Åt dina fattiga ».
Juveler och spetsar roade henne 3J längre, och hennes man visste, att detta var den bästa födelsedagsgåfva han kunde glädja henne med.
Vidare, ehuru hon hvarken röker eller till- bringar sina aftnar » ute », är det en hel mängd på förhand obestämbara saker som en fru, dels för egen del, dels till följd af sina familjeför- hållanden, behöfver penningar till.
Hon kan ju vilja köpa sig en nyutkommen bok, dricka en kopp choklad en förmiddag hon är ute, lyckönska en vän med några blommor, skänka en släkting, ja, hvarför icke sin man en fö- delsedagsgåfva o. s. v. A t t vid sådana till- fällen och för dylika ändamål anlita mannen om en femtioöring, en krona eller femma, re- dogöra för hvad penningarne skola vara till samt måhända blifva förbjuden det tilltänkta nöjet eller den önskade småsaken, tyckes mig snart sagdt barockt.
Som fri människa hun- ' nen mogen ålder bör det väl i dylika fall vara hennes moraliska, om ock efter svensk lag ännu ej hennes juridiska rätt att handia efter eget godtfinnande.
Fordrar familjens eko- nomiska ställning, att hon i ifrågavarande fall 269 åsikterna hos denne fine kännare och bedömare af kvinnlig skönhet.
I likhet med många andra och som de gamle anser han kroppens skönhet för en återspegling af själens skönhet, en mycket idealistisk att ej säga optimistisk åsikt.
H a n s princip är densamma som användes af flere andra: sammanställande af de skönaste kroppspartier hos enskilda till åstadkommande af högsta skönhet.
Han definierar uttrycket hos de färger, som förekomma hos hud och hår, och ger såsom den skönaste företräde åt blonde (blond), hvarvid är att märka att han där- med förstår e n mild, åt brunt lutande gul färg.
Håret måste vara tätt, lockigt och långt, byn klar, men icke dödsblek, ögonbrynen mörka, sammets- mjuka, tätast i midten och afsmalnande mot båda sidor, det hvita i ögat af ett lätt blåaktigt skim- mer, iris icke alldeles svart, ehuru alla poeter sucka efter » oceAi nerh (svarta ögon) som en Cytheres nåd, detta fastän det himmelsblå varit- ' något utmärkande till och med för gudinnor och det milda, vänligt blickande mörkbruna är allra älskligast.
Själfva ögat bör vara stort och uttrycks- fullt; ögonlocken åro vackrast hvita med knappt synbara röda fina ådror; ögonhåren böra hvarken vara för täta eller för långa eller för mörka.
Ögonhålan måste ha kindernas färg.
Örat bör vara medelstort, fast och väl byggdt, måste i de svängda delarna vara lifligare färgadt än i de fla- tare, öronsnibben genomskinlig och rödglänsande som en granatkärna.
Tinningarna äro vackrast, när de äro hvita och jämna och icke för smala.
På kinderna måste dot röda tilltaga med rundnin- gen.
Näsan, som väsentligen bestämmer profilens art och skönhet, måste uppåt aftaga mycket lind- rigt vch likformigt.
Där näsborrarne upphöra, kan finnas en liten upphöjning, dock icke så stor, att det blir en örnnäsa, som icke är vackert hos kvinnor; undre delen måste vara lindrigare färgad än öronen, men icke hvitfrusen, mellanväggen öf- ver läppen skall äga en lätt rodnad.
- Författaren fordrar, att munnen skall vara liten, dock hvarken spetsig eller platt, läpparna icke allt för subtilt och symmetriskt passande mot hvar- a n d r a; vid tillfälligt öppnande (det vill säga utan att le eller tala) bör man på det högsta se sex öfvertänder.
Särdeles förtjusande äro groparna i öfverläppen, en vackert svällande underläpp, ett kärleksretande leende i vänstra munvinkeln och så vidare.
Tänderna skola vara: icke för kupiga, vidare likformigt vackert delade, tandköttet icke för mörkt, ja, icke en gång som rödt sammet.
Hakan bör vara rund, hvarken platt eller spetsig, med en lätt rodnad uppåt; dess bästa prydnad är hakgropen.
Hakan måste vara hvit och rund pch snarare för lång än för kort.
Skuldrorna begär Firenzuola skola vara breda och, hvad barmen beträffar, an- ser h a n bredden som första villkoret för dess skönhet.
Dessutom bör hos den allt af och tilltagande knappt vara märkbart och färgen can- didissimo (snöhvit.)
Foten vill Firenzuola ha liten, men icke mager, hvälfningen hög, färgen hvit som alabaster.
Ar- marna skola vara hvita med en lätt rodnad på de upphöjda delarna; deras konsistens beskrifver han som köttig och muskulös, men » mjuka som armarne hos Pallas, då hon stod framför herden på Ida. » Handen fordrar han skall vara hvit, i synnerhet försakar, må hon göra det, — men frivilligt, ofvantill, men gärna en smula stor och fyllig, att taga i som sammet, dess rosiga inre försedt med ej nödd och tvungen genom maktspråk.