Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Annu må angående denna angelägenhet, till hvars befrämjande danska regegeringen redan en gång tagit initiativet och hvari såväl det skandinaviska Selskab i Norge som Nordiska nationalföreningen i Sverige gjort Göteborgs-kongressens mening till sin egen, erinras, att yrkandet om reciprok näringsrätt ingenting innebär, som är egnadt att oroa de försigtige, eller som kan synas den långsamt mognande öfvertygelsen öfveriladt eller brådstörtadt.
Här är ej fråga om att afstå några delar eller göra intrång på några rättigheter, utan blott om en helt enkel åtgärd af uppenbart gemensam nytta, en åtgärd, som afser att vidga fältet för mensklig verksamhet och duglighet och sålunda i full samklang med tidens ande och rigtning till frihet och humanitet, en åtgärd, som — oberoende af alla politiska syftemål och beräkningar -— påkallas af de tre grannländernas välförstådda intresse.
Tack vare de i alla tre länderna gjorda framstegen på näringsfrihetens bana, förutsätter den ej heller någon stark brytning med bestående förhållanden, utan kan genomföras utan alla rubbningar.
Den är betydelsefull genom sina med sannolikhet beräkneliga verkningar, men ej i den meningen att den med ens skulle förflytta oss in i ett annat tillstånd, vida skildt från det närvaraude.
Hvad särskildt- angår ifrågasatt rättighet för innebyggare i hvart och ett af de nordliga länderna att i de öfriga lika med inföding i “sjötjenst antagas", synes den lika litet som likställigheten i andra näringsyrken kuhna. väcka betänkligheter.
Den till grund för likställighetsförslaget i allmänhet liggande principen, nemligen den nationela enheten mellan de tre grenarna af den nordiska stammen, hvilken manar att till blodsbandet lägga äfven de lika rättigheternas och de gemensamma intressenas förenade magt, har i fråga särskildt om befogenheten att i sjötjenst antagas redan delvis vunnit ett betydelsefullt erkännande genom Förordningen af den 1 Mars år 1841, som i 5 § stadgar, att å svenska fartyg tre fjerdedelar af besättningen skola vara svenskar eller norrmän (styrman och skeppare deremot svenskar).
Här äro således, med undantag för skeppare och styrmän, svenskar och norrmän lika ställda och betraktade såsom eu enhet gentemot utländningar.
Då folkmedvetandet ej anser förhållandet mellan svenskar och danskar såsom i annat afseende, än det formelt statsrättsliga, skiljaktigt från förhållandet mellan svenskar och norrmän; så är det blott en naturlig konseqvens af den åberopade, i Förordningen af år 1841 af Sverige tillämpade, principen, att danske undevsåter, med hänsyn till rätten att i svensk sjötjenst antagas, blifva af den svenska lagstiftningen lika ställda med infödingar, naturligtvis under vilkor af reciprocitet från dansk sida.
Det anförda stadgandet i 1841 års
Förordning bör således ändras derhän, att å svenska fartyg tre fjerdedelar af besättningen skola vara svenskar eller norrmän eller danskar.
Den inskränkningen att å svenskt fartyg styrman och skeppare skola vara svenskar, torde ock kunna bortfalla.
Det lärer nemligen ej bestridas, att de norska och danska lagbestämmelserna rörande kompetens för utöfvande af styrmans- och skeppareyrke innebära lika god garanti för nödig skicklighet, som de motsvarande svenska.
Dessutom bör den enskilda omtanken, skeppsredarnes och köpmännens eget intresse, i detta fall erbjuda behörig säkerhet, att. en i så måtto utvidgad rätt ej kommer att medföra andra än gagneliga följder.
Hvad Sverige beträffar, skulle således denna del af likställighetsfrågan förverkligas utan någon anmärkningsvärd rubbning af nu gällande faktiska förhållanden, såsom blott en tillämpning af en redan erkänd grundsats.
Ej heller från 464 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 315 norsk eller dansk sida synes grundadt skäl till vägrande af reciprocitet, vare sig i förhållande till Sverige eller Norge och Danmark emellan, vara för handen.
Enligt norska lagen af den 26 Augusti år 1854 får högst en tredjedel af besättningen å norska fartyg tillhöra annan nation än den norska.
Emellertid är äfven i Norge grundsatsen att betrakta svenske och danske undersåter annorlunda än utländningar så till vida praktiskt häfdvunnen, att svensk eller dansk man, som “tager Ophold i Norge", kan lika med norsk undersåte i norsk sjötjenst antagas.
Då vidare den svenska lagstiftningen i detta afseende sedan år 1841 betraktar norrman såsom lika med svensk ; och då Norge i århundraden varit med Danmark ännu närmare förenadt, än det för närvarande är med Sverige, eger man all anledning att antaga, att reciprocitetsgrundsatsens fulla tillämpning på detta område ej skall möta motstånd från norsk sida.
Vända vi oss nu till skärskådande af de danska lagbestämmelserna i detta ämne, så finna vi, att äfven i fråga om det tredje brödrariket likställighetsyrkandet endast vill gifva laglig kraft åt en grundsats, med hvilken folkmedvetandet redan är fullt förtroget.
Den danska lagen af den 13 September 1855 “om Adgang for danske Skibsförere til at forhyre fremmende Söfolk“ tillät att, när fartyg utredes från ort i Konungariket, dertill förhyra främmande sjöfolk ända till hälften af besättningens antal; den andra hälften samt skeppare och styrmän måste vara i danska monarkien “hjemmehörende“ personer.
Under det således svenska Förordningen af år 1841 medgaf att använda utländningar (hvartill norrmän emellertid icke räknas) endast till en fjerdedel af ett fartygs besättning, har den anförda danska lagen således ännu starkare brutit med den gamla och antiqverade åsigt, enligt hvilken man trodde sig vinna en garanti eller skydda én rätt, när man åt landets egna barn uteslutande förbehöll tjensten å landets fartyg.
Genom lagen af den 23 Januari 1862 blef den i 1855 års lag stadgade inskränkningen, att hälften af besättningen på danska fartyg måste bestå af personer “hjemmehörende“ inom monarkien med ett penndrag upphäfd.
Ännu qvarstod emellertid detta vilkor för skeppare och styrmän: men äfven i detta fall har — ehuru visserligen blott för en viss tid och i följd af särskilda omständigheter — en förändring varit införd, som eger stor vigt och intresse derigenom, att den så otvetydigt uttalar att svenskar och norrmän i Danmark ej äro att betrakta såsom utländningar, samt att åt dem en rätt kan medgifvas, som ej utsträckes till andra främmande, och funktioner anförtros, som eljest ansetts böra förbehållas åt danske undersåter.
Genom en lag af den 31 Mars 1864 stadgades nemligen, att norska och svenska undersåter, som icke visa sig ega de egenskaper, hvilka enligt deras hemlands lagar kräfvas för att fara som styrmän, skola, så länge de nuvarande krigsförhållandena fortfara, vara berättigade att låta sig förhyra såsom första eller ende styrman å danska skepp i den fart, som omförmäles i lagen om sjönäringen af den 19 Februari år 1861 § 5, jemförd med lagen af den 11 Februari 1863, § 2.
Jag föreslår alltså: antagandet af en lag, hvarigenom, tillerkännes Norrmän och Danskar samma rättigheter som Svenske medborgare, att här i riket idka handel, handtverk, eller annat yrke samt således jemväl i sjötjenst antagas, dock allt under förutsättning af full reciprocitet i detta afseende.
Stockholm den 15 November 1865. A. W. Uhr. från Nerikes län.
N:o 316. 465 \:« 316.
Af Anders Wilhelm Uhr från Nerikes län, att den kompetens, som efter behörigen aflagda kunskapsprof blifvit vunnen i Norge eller Danmark till utöfvande af läkarekonsten eller till tjenstgöring å fartyg såsom befälhafvare eller styrman, äfven må i Sverige tillgodonjutas.
Första skandinaviska nationalekonomiska mötet uttalade genom sin 15:de resolution, 2 morn., den önskan, att innevånarne i hvart och ett af de skandinaviska rikena må berättigas att i de öfriga “tillgodonjuta de inom någotdera riket aflagda kunskapsprof, som för bedrifvande af vissa yrken erfordras“.
I närmaste samband med yrkandet å likställighet i näringsrättigheter står frågan om reciprok giltighet af de för yrkesutöfuing erforderliga kunskapsprof.
Likheten i samhällsutveckling och allmän bildning har medfört väsendtligen lika fordringar inom de tre länderna i speciel vrkesbildning.
Allmänt torde medgifvas, att läkarebildningen i hvart och ett af de tre länderna befinner sig på den ståndpunkt, att inga grundade betänkligheter kunna andragas mot norska eller danska läkares rätt att praktisera i Sverige och tvärtom.
Riktigheten af detta antagande bestyrkes deraf att, som väl bekant är, Danska Regeringen till betydligt antal anställt svenske och norske läkare i dansk tjenst under såväl första som andra Sleswigska kriget, liksom ock Svenska Statsmyndigheten icke tvekat att låta dansk läkare bekläda provincialläkarebefattning i vårt land.
Den kännedom om svenska rättslörhållandeu, som fordras af svensk läkare, men som ej kan förutsättas hos den, hvilken studerat och aflagt kunskapsprof vid brödrarikenas läroanstalter, är till omfånget ringa och lätt förvärfvad; derest så finnes nödigt, vore genom föreskrift om särskildt förhör inför svensk myndighet all behöflig garanti i det afseendet vunnen.
Det sist anförda gäller äfven om tilläfventyrs beböfligt supplementarförhör till de för farmaceuter stadgade prof å de insigter, som apotekareyrkets utöfning förutsätter.
Att en annan klass af yrkesexamina —■ de för sjökapitener, skeppare, styrmän af alla grader föreskrifna — måtte, i hvilket af de nordiska länderna de äro aflagda, förläna kompetens att föra fartyg tillhörande hvilken af de tre nationerna som helst, fordras såsom supplement till det förut yrkade upphäfvandet af den inskränkning, sorn åt infödde förbehåller befälsbefattniugarne och är i betraktande Rih. till Ii.
1865 Se 1866. 11 Sami 4 Afd. 59 466 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 317. af såväl den högt uppdrifna yrkesskickligheten i brödrarikena som der stadgade kunskapsprof ej egnats att väcka någon tvekan.
Under åberopande af den närmare allmänna motivering, hvarmed jag inledt min föregående motion om likställighet i afseende på rätt att idka vissa näringar, får jag äfven föreslå en lag, hvarigenom stadgas, att den kompetens, som, efter behörigen ajlagda kunskapsprof, blifvit vunnen i Norge eller Danmark till utöfvande af läkarekonsten, eller till tjenstgöring å fartyg såsom befälhafvare, skeppare eller styrman, vare sig af en eller annan grad, får äfven i Sverige tillgodonjutas; allt under förutsättning af full reciprocitet i detta afseende för Svenske medborgare hvad nämnda två länder angå.
Stockholm den 15 November 1865. A. W.
Uhr, från Nerikes län.
Af Anders Wilhelin I hr från Nerikes län, om inrättande af förlikning skomitéer och omfattningen af deras verksamhet.
I mångå församlingar hafva förlikningskomitéer blifvit inrättade och allestädes hafva de medfört mycket gagn, ja så stort, att hvarje fosterlandsvän, som erfarit nyttan deraf, ifrigt önskar att de måtte komma till stånd öfverallt i landet.
Motioner hafva äfven vid flera riksdagar varit väckta för sådant ändamål, och vid 1850 och 1851 årens riksdag gick Lag-Utskottet motionärernes önskningar till mötes, då det föreslog, att vid hvarje ting skulle en förlikningskomité vara att tillgå för parterna, och att intet tvistemål finge af domstolen företagas innan det af förlikningskomitéen varit handlagt.
Detta betänkande godkändes, tyvärr, dock ej af Ständerna och sedan dess har Utskottet äfven helt enkelt afstyrkt alla motioner om inrättande af förlikningskomitéer och vid de tvänne sistlidne riksdagarne ansågos de med så stort förakt, att Utskottet ej ens behandlade dem; åtminstone afläts ej något betänkande derom.
Jag måste derföre ånyo försöka, om jag vid denna riksdag kan få något utlåtande öfver mitt förslag.
I alla andra civiliserade länder finnas fredsdomstolar, men här i riket vill man att embete - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
467 männen skola blanda sig i allt; ja tvister, äfven om de gälla blott några öre, ser man ej sällan passera alla instanser af domstolar.
Man bar väl sökt minska dessas antal genom indragning af Lagmansrätterna, men man bar uraktlåtit att i deras ställe inrätta fredsdomstolar och följden har blifvit Hofrätternas förstärkning.
När dertill kommer, att vänskapen ingalunda kan återställas genom laga dom, men väl genom lörlikning; så ligger deri förlikningskomitéernas stora företräde, äfven om man ej skulle göra afseende på skilnaden i kostnader.
Jag kan derföre ej underlåta att ånyo framhålla idéen om förlikningskomitéer, dervid jag tror mycket reglementerande ej vara af nöden och vill derföre blott föreslå några allmänna grunder, under önskan att Utskottet, derest de ej godkännas, måtte göra de ändringar eller tillägg, som pröfvas lämpliga för vinnande af målet.
Jag föreslår: l:o att i hvarje församling, eller åtminstone i hvarje härad, bör finnas en förlikningskomité.
Ledamöterne, hvilkas antal kommunen må bestämma, kunna väljas antingen å kommunalstämma eller inför ortens domstol och bör anmälan derom efter valet göras hos Konungens Befallningshafvande och Domaren; 2:o vissa dagar torde böra bestämmas för deras sammanträde kort före hvarje ting, på det att parterna må utan särskild kallelse kunna iakttaga inställelse; och 3:o om man ej skulle vilja ålägga vitén för försummad inställelse, torde ena eller andra partens uteblifvande dock böra anses såsom försvårande omständighet; hvadan underrättelse bör Domstolen meddelas; hvilka vid förlikningssammanträdet närvarit eller uteblifvit; äfven torde böra bestämmas, 4:o att den öfverenskommelse, som genom förlikning frivilligt trätfas och af komitéen bestyrkes, bör vara lika bindande, som hade laga dom åkommit; 5:o på det de tvistande ej må frukta gå hvarandra till mötes vid fråga om förlikning, torde äfven böra stadgas att de eftergifter och medgifvanden, som för sådant ändamål kunna göras, ej skola vara bindande, i den händelse att förlikning ej träffas, utan målet måste af domstolen afgöras.
Stockholm den 15 November 1865. A. W. Uhr, från Nerikes län. 468 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
Hl:O 318.
Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs län, att det för sänkning af sjön Weselävgen, belägen pä gränsen mellan nämnda och Hallands län, ett bolag beviljade lån af allmänna medel mätte till anslag utan återbetalningsskyldighet förändras.
Sjön Weselången, belägen på gränsen mellan Elfsborgs och Hallands län, har ansetts genom sänkning kunna bereda fördelen att dels förbättra derinvid och ofvanom belägen sank mark och dels lemna ny landvinning å den sjöbotten, som genom en sådan åtgärd kunde försättas i torrt och brukbart skick.
Ett så allmännyttigt företag som denna sjösänkning har länge varit önskad t ; men de dermed förenade kostnader och svårigheter hafva deremot uppstäldt hinder, som verkat afskräckande intill dess år 1854 egarne af 50^1 hemman, belägna till största delen inom Istorps pastorat af Elfsborgs län och återsto den inom Weddige socken af Hallands län, ansågo sig icke längre böra tveka att äfven med de känbaraste uppoffringar, och, med hänsyn till företagets stora, allmänna och framtida nytta, i förlitande på det understöd, som företaget från det allmännas sida billigtvis kunde påräkna, vidtaga de för sänkningen erforderliga åtgärder.
Ett bolag bildades derföre af ofvannämnde strand- och jordegare och undersökningar verkställdes som visade, dels att påräknade landvinsten och jordförbättringarna omfattade cirka 2000 tunnland jord och dels att kostnaderna ansågos uppgå till 168,083 R:dr R:mt, deri inberäknade expropriation af fiske och qvarnverk omkring 43,000 R:dr, och dels att den vid undersökningarne då beräknade sänkning af sjön uppginge till 12 fot under sjöns förutvarande vattenyta.
Hvad som dock icke tillfullo beräknats eller troligen kunde beräknas såsom förhållandena sedermera i verkligheten visat sig, var den för gräfningen utomordentligt svåra jordart, hvari sänkningsarbetet måste verkställas, såsom bestående, ju djupare man kommit, af nära nog bergfast sammansatt sten och grus, hvarigenom kostnaderna uppgått vida utöfver beräkning och hvartill kommer att sedan sänkningsarbetet fortgått derhän att den i det af Kongl. Maj:t i nåder gillade förslag och arbetsplan upptagna sänkningen till 12 fot vunnits, det afsedda ändamålet med landvinsten och dess försättande i odlingsbart skick icke var säkert och i sig förenade den påräknade framtida nyttan, med mindre ytterligare sänkning egde rum.
Men denna åtgärd påkallade dels expropriation af Nyqvarns qvarn- och fiskverk och dels y tterligare försvårad rensning längs hela den nybildade kanalen.
N:o 318. 469 Ehuru bolaget nogsamt fann att dess egna krafter svårligen kunde bära den ökade kostnaden, rnåste dock i beräkning tagas, att utan dessa ökade arbeten och kostnader, den framtida nyttan af företaget icke vore så omfattande och säker, som önskadt, påräknadt och nödigt vore, och derföre tvekade icke heller bolaget att vidtaga den ytterligare sänkningen, hvilken nu innan arbetets slut detta år uppgår till 15 fot under sjöns fordna vattenyta och sålunda 3 fot mera än hvad nådigst faststäldt blifvit.
Det erkännes med stor tacksamhet att företaget så tillvida erhållit uppmuntran och understöd som Kongl. Maj:t nådigst beviljat ett statslån k 40,000 R:dr med återbetalningsskyldighet och ett anslag af 10,000 R:dr utan återbetalningsskyldighet, å hvilka belopp 47,000 R:dr bekommits, men återstoden, 2,500 R:dr, äro att lyfta när arbetet blifvit afsynadt och godkändt.
Att. arbetet under innevarande år skulle med säkerhet slutas, vörificeras med vördsamt bilagda besigtningsinstrument af Löjtnanten vid Kongl. Väg- och Vatteubyggnads-korpsen Herr Ph. Otterdahl.
Deraf inhemtas, bland annat, att sänkningen uppgår till nära tre fot mera än hyad bolaget ålegat, i och för tillgodonjut aude af statsbidraget.
Men de kostnader, hvartill företaget uppgått, utgörande vid afslutandet den 14 Februari detta år af sistlidet års räkenskaper 341,962 R:dr 49 öre, och hvilka kunna antagas vid arbetets afsyning ökade med 20,000 R:dr, samt således sammanräknade till 361,962 R:dr, tynger dock, efter afdrnget af anslaget 10,000 R:dr R:mt och en enskild delegares gåfva till bolaget 30,000 R:dr R:mt, med en löpande uppsägbar skuld 321,962 R:dr 49 öre på ifrågavarande 50^3 hemman, eller mera än 6,300 R:dr på hvarje, och det är detta förhållande som under den nu allmänt rådande penningebrist inger de allvarligaste farhågor att för flere af delegarne i detta för framtiden så nyttiga företag följden blir att för kostnadernas betalande tvångsvis frånträda den jord, der de äro födda och som är dem dubbelt kär derföre att den i framtiden i mångfaldig mån ger en säker utkomst åt många tusende personer just genom de försakelser och kostnader, som göra de nuvarande innehafvarne stora bekymmer.
Det är sannt att dessa ökade kostnader till någon del härrört af felaktiga beräkningar af dem, som uppgjort kostnadsförslaget; men detta förslag uppgjordes på en tid, då insigten i dessa ämnen var mindre än nu och har inledt i företaget en fattig befolkning, som saknar utvägar att gälda hela den skuldmassa, som såmedelst. trycker deras hemman.
Om det icke kan nekas, att den befolkning, sorn i sina företag och arbeten afser icke allenast ögonblickets utan kommande framtida fördelar, rättvisligen bör röna all den hjelp, sorn kari och bör lemnäs, så torde Weselångs sjösänkningsbolag vara nog lyckligt att kunna påräkna Höglofliga Rikets Ständers samverkan och välvilja för iindrande af de ekonomiska bekymmer, som nu trycka de i företaget deltagande idoge och sträfsamme jordbrukarne.
Direktionen för sjösänkningsbolaget har genom underdånig framställning till Kongl. Maj:t anhållit, det Kongl. Majit nådigst täcktes till Rikets Ständer göra framställning att ifrågavarande statslån måtte till anslag förvandlas; men Kongl. Majit har i nådigt meddeladt svar funnit förevarande underdåniga ansökan icke böra till någon Kongl. Majits åtgärd föranleda.
I följd af förenämnda omständigheter och anledningar, får jag hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt föreslå, 470 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 319. att det statslån af 40,000 R:dr R:mt, sorn blifvit Weselångens sjösänkningsbolag meddeladt, måtte till anslag förändras, och återbetalningsskyldigheten dymedelst bolaget efterskänkas.
Stockholm den 15 November 1865. J. P. Andreasson, från Elfsborgs län.
Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs län, örn befrielse fran erläggande af ränta ä det för anläggning af jernväg från Borås till Herrljunga beviljade lån.
För anläggande af Borås’ jernväg beviljade Rikets Ständer vid 1859—1860 årens riksdag ett låneunderstöd, motsvarande två tredjedelar af den verkliga anläggningskostnaden, som då beräknades till 2,558,000 R:dr och statslånet således till 1.700.000 R:dr högst.
Till följd deraf att vägen gjordes smalspårig nedsattes kostnadsförslaget till 2.155.000 R:dr och två tredjedelar af detta belopp, eller 1,436,000 R:dr, äro således lyftade i Riksgälds-kontoret.
Den verkliga anläggningskostnaden utgör nu 1,994,086: 63, hvartill bör läggas kostnaden för 30 st. godsvagnar, med hvilkas anskaffande Kongl.
Maj:t lemnat bolaget anstånd till detta års slut, i kostnadsförslaget upptagna till 64,000:
•— samt diverse kompletteringsarbeten — hvadan verkliga anläggningskostnaden blir 2,061,000: -r två tredjedelar häraf utgör 1,374,000: skilnaden mellan detta belopp och det i Riksgäldskontoret lyftade 1,436,000: eller R:dr 62,000: skall således till Riksgälds-kontoret återbetalas.
471 Derjemte fordrade Rikets Ständer vid beviljande af detta lån ränta under anläggningstiden, ett anspråk, som icke gjorts gällande vid låns beviljande för andra jernvägsbolag, hvilka åtnjutit räntefrihet under tre år från den dag hvarje särskildt belopp lyftats.
Borås’ jernväg anlades såsom bekant ar förnämligast med afseende å bomullsväfnadsindustrien i de sju häraderna af Elfsborgs län.
Det Amerikanska kriget och den deraf föranledda oerhörda stegringen i bomullspriserna hafva till den grad nedtryckt denna industri, att den, under den tid, som förflutit från det jernvägen öppnades för trafik, kan sägas hafva nästan legat neder.
Trafikinkomsten för år 1864 utgjorde 86,909: 83.
Förvaltnings-, drift* och underhållskostnad 51,127: 36.
Ränta och amortering å statslånet 71,800: —- -^22 927- 36 Således brist, som af bolagets medel måst fyllas 36,017: 53.
Trafikinkomsterna för 1865 beräknas förslagsvis till 102,000: — Förvaltnings-, drift- och underhållskostnad, hvilken något ökats dels till följd af ökad trafik, dels ock hufvudsakligen till följd af vunnen erfarenhet om nödvändigheten af större personal, då den personal, som, anställd vid anläggningsarbetena, jemväl biträdde vid trafiken, blifvit förafskcdad, beräknas förslagsvis till 68,000:
— Räntan och amortering å statslånet 71,800: — ^qq.
Således brist, att af bolaget fyllas 37,800:
— , Det är uppenbart, att ett bolag icke i längden kan stå ut med att årligen utbetala 36,000 R:dr öfver sina inkomster.
Det är likväl att förutse, att, om trafikinkomsterna ökas såsom nu, oaktadt de ogynnsamma konjunkturerna, skett med 15,000
R:dr årligen, bolaget efter loppet af tre år, under hvilken tid andra jernvägsbolag fått åtnjuta räntefrihet af Staten, skulle kunna gälda ränta och amortering till Statsverket.
Frågan är således: om detta bolag visat,sig förtjent af att åtnjuta samma rätt som andra jernvägsbolag fått åtnjuta.
I detta afseende förekommer: att bolaget uppburit 264,000 R:dr mindre än såsom lån till detsamma anslogs; att bolaget af det mindre belopp, det uppburit, kommer att återbära 62,000 R:dr, hvilket andra bolag ej gjort; att bolaget, som före den bestämda tiden fullbordat vägen, punktligt hittills fullgjort sina inbetalningar; och slutligen att, enligt intyg af Kongl. Styrelsen för Statens jernvägstrafik, den stambanan tillskyndade bruttoinkomst genom Boråsbanans anläggning' utgör för år 1864 . . . . . 144,967: 86, eller, enär samtliga utgifter för Statens jernvägstrafik ulgjort 65,5 procent af bruttoinkomsten och således från berörda bruttoinkomst afräknas 94,953: — en nettoinkomst af 50,013: 91; 472 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.