Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-, w T i d e r n a växla och vi med dem, säger ordspråket, och aldrig har det klarare besannats än vid jämförelsen mellan flickskolorna på 1830-40-talet och de nuvarande.
Huruvida allt är bättre stäldt nu än då, det vågar gammalt folk ej döma om för att ej misstänkas att se " den goda gamla ti- den ' i rosenrödt.
Visserligen kan man ha sina dubier, huru- vida ej skolorna med c: a 30 elever, fördelade i olika lexlag och med fri flyttning efter Wallinska skolans föredöme, hade sina företräden; så ock om ej " gamla Eklund " förstods och smältes bättre än Odhners både " lilla " och ' stora ", om ej gamla Peplihres var rätt så god som Olde eller Plötz o. s. v. Men allt det der lemna vi visligen derhän för att i stället språka ett ögonblick med lasaren om skolflickornas nöj en.
Antagligen äro upptågen under skoltinimarna sig täm- ligen lika, ehuru man på den gamla tiden visst icke var så kritisk gent emot sina lärare, som den nutida ungdomen.
Men skolan drömde aldrig om att vidtaga några särskilda åt- gärder för att flickorna skulle få roa sig.
Några lekstunder sattes aldrig i fråga.
Från kl. 9 till ' / 2 3 arbetades oafbru- tet, utom under den korta stund då frukostbrödet förtärdes.
Lekplatser vor0 okända.
Vid Wallinska skolan på stora Nygatan, midt i hjärtat af den tätt bebygda staden mel- lan broarna, fans säkert ej utrymme för lekplats, och i med- täflaren, den Bjurströmska pensionen vid Regeringsgatan, var gården trång och svart som en brunn.
Skridskolof var ett ord som icke fans till, hvarken i Fryxells svenska språk- lära eller i skolans slangspråk.
J a skridskoåkning var och borde enl. tidens sed vara för flickorna ett begrepp, alldeles lika främmande som vissa vetenskapliga uttryck, hvilka före- kommo i ett oskyldigt handskrifvet kompendium i fysiologi, som magister Olof Fryxell företagit sig att diktera för ele- verna i nxlle Bjurströms skola, och som väckte hos mö- drarna en sådan " horreur " att ämnet måste förbjudas!
- Det var, kort sagdt, z ' nddcente att förutsätta, att flickor skulle kunna åka skridsko.
Skolgymnastik var ett okändt begrepp.
Vägen bort och hem från skolan kunde väl för dem, som hade säll- skap med kamrater, vara treflig nog, men aldrig vågade man
45 göra några afstickare till fria platser, der någon lek kom ifråga.
Låg Norrbro eller Drottninggatan i skolvägen, häm- tades man af betjent eller jungfru, t y der gick det alls icke an för unga flickor om 14, 15 år att visa sig allena.
Försig- tigheten var befogad, t y det hände verkligen, att ensamma unga flickor skrämdes eller ohöfviskt tilltalades.
På e. m. hade man ganska träget med lexorna och kom siillan eller aldrig ut.
Promenaderna sparades till söndagarna, då man fick gå " i torget " med den öfriga familjen och visa sin skära hatt eller sin nya " capotte " samt skärskåda kamrater- nas, och rodnande helsa på kadett-dansörerna från sista karl- bergsbalen.
De nu så kallade " sommarnöj ena " funnos ännu icke till.
Hade pappa qvar sitt landtgods, så flyttade man dit efter slutad vårexamen, och då började för många ett friskt lif i naturen och fortfor så länge sommaren räckte.
Några rika grossörsfamilj er hade villor ute på Djurgården eller i grann- skapet af Drottningholm.
Men det stora flertalet skolflickor stannade i sina stadshem och fick aldrig se mer af landet än som bestods vid en och annan sparsamt förekommande färd med kullbåtarna till Djurgården eller Lilj eholmen.
Kur annorlunda mot nu, då skolan har på sitt schema 10 min.
obligatorisk lekstund efter hvarje lektion, då, lekplat- ser följaktligen måste anskaffas, eller, der detta är omöjligt, flickorna promenera radtals åtfölj da af en lärarinna!
Hur göra icke de förnämsta skolorna sitt bästa för att skaffa också lekmaterial, krocketspel, bollspel, käglor m. m.!
Hur öf- verraska de icke sina flickor en eller annan solklar vinterdag med skridskolof, eller påbjuda under våren botaniska van- dringar utåt landet, och hur härligt är det ej då att möta de rosenkindade skarorna med skridskorna eller portöreriia slängda öfver axeln och en mystisk väska, med cakes och an- dra godsaker, i handen!
Att det skulle vara någonting för flickan opassande i att åka skridsko faller nu för tiden lika litet en mor in: som att förbjuda fysiologien som läroämne.
P å senare tiden har man också börjat tänka på, att skolungdomen kunde behöfva en liten sund förfriskning också om sommaren, företrädesvis de, hvil- kas föräldrar icke hafva några sommarhem.
Och så hafva de s. k. ferieresorna eller sommartvmadringarna uppstått.
Poj- karna hafva som vanligt fått brorslotten af det allmänna iii-
46 tresset, i det för deras sommarvandringar betydande insam- lingar gjorts.
Nen flickorna hafva icke häller blifvit lottlösa, ehuru man alls icke gjort väsen af dem.
Läkaren vid en större flickskola tog å r 1886 initiativet till saken och skaffade en liten penningsumma.
E n af de hurtigaste, mäst resvana lärarinnorna, åtog sig att leda färden; en grupp flickor om 15-17 år utvaldes; resdagen utsattes och skol$ickornas första somrnarvandring försiggick på det trefliga, för kropp och själ uppfriskande sätt, som den välkända signaturen L.
E. berät- tat i Dagny häft.
aug.-sept.
Förliden vinter öfverraskades L.
E. en vacker dag af en gåfva från Lars Hiertas fond, hvilken, på den varmhjär- tade skolvännen fru A. Retzii initiativ, blifvit anslagen till ferievandringar följande sommar för ett antal skolflickor, hvilka vandringar L.
E. fick i uppdrag att ordna.
I följd af denna vänliga och kloka insats i saken kunde förliden sommar ej mindre än 26 flickor från 6 skolor, för- delade i flockar, hvar och en stäld under ledning af en för dem och saken intresserad lärarinna, begifva sig ut på fe- riefärd.
Vid hemkomsten vor0 alla hjärtligen belåtna.
Ett n y t t förtroligare band hade förenat så väl de unga med lärarin- nan som de unga sins emellan.
" Jag möter ingen af dem, utan att de stråla emot mig som ett solsken ", berättade fram på vintern en af ledarne.
Derjämte hafva de unga syn- bart vunnit till helsa och lefnadsmod.
Man finner dessa goda resultat helt naturliga, då man läser den berättelse om en a2 dessa sommarvandringar, som L.
E. vänligast meddelat längre fram i häftet, i syfte ej blott att förtälja om resans små äf- ventyr och den gästfrihet hvarmed vandrerskorna mottogos öfverallt och af alla klasser, utan ock att tjena till vägled- ning för andra, som kunna önska ställa kosan åt samma håll.
De förhoppningar, som 1886 uttalades af L.
E., hafva äf- ven så till vida realiserats, att en styrelse för den qvinliga skoluiigdomens sommarvandringar nu kommit till stånd, hvars sekreterare, fröken Lilly Engström, meddelar upplysningar och goda råd.
Blen, frågas det kanske, äro då 15 17-åringarna lyck- ligare och gladare nu än förr?
Svaret måste hänskjutas till ett nytt " uppfinnirgarnas tidehvarP då man lyckats konstruera glädj emätaren och iycko-
1 47 vågen.
Till dess få vi lemna sådana jämförelser derhiin, fröj- das åt att fordom okända, sunda och uppfostrande nöjen komina den nutida ungdomen till del och i vårt sinne tacka dem, hvilka, vare sig som gifvare eller ledare, härtill med- verka.
*) Den lyckliga.
ans uppå rosor och.
dröm piii siden, Smekande konstverk och eldigt spann; Frasande drä,gter och pjlne smiden - Allt med ett ögonkast blott hon vann.
Kojan bland björkamas hvita stammar V a r hennes hem, medan barn hon var, Kullen hvars ekskog i solen flammar, Se ’ n hennes slott på sin Iljässa bar.
Leende ’ tjasandc f r a m hon candrat, Varit huart öljas, hvart hjärtas fröjd.
Ingen den kärlek förtydt och klandrat, Som henne lyfte till 7yckans höjd.
Ä r det då sanning, att natt och dagel.
Delas till jorden i lika mått?
, Hon, som så strålande vur, så fager, Har hon af ljus ej f ö r mycket ftitt?
Har hon, skuldlös, oändligt brzctit, Har hon slösat uårt slugtes skatt?
Få, för den lycka hon ensam njutit, Tusen försmäkta i sorgens natt?
*) Vi tillägga här, att Stockholm icke ar den enda stad, hrarsflick- skolor anordnat sommarvandringar för sina elever.
Vi veta särskildt, att en liten vandiareflock f r h Norrköping, med fröken Gerda von Friesen i spetsen, tinder sommaren stälde sin kosa åt samma håll som I;.
l4.
Sed eller osed?
Nya Dagligt Allehanda för den 11 maj förlidet år före- kom bland " Fria ord " en uppsats med öfverskrift: " Skydd åt vår ungdom ", undertecknad " Mödrar ", hvilken sökte väcka allmänhetens uppmärksamhet på den i huf vudstaden rådande seden, att en mängd cigarrbodar hållas öppna ej blott söndagar, utan äfven långt in på nätterna.
Den påvi- sade det demoraliserande inflytande, som i sedligt hänseende kan befaras af en sådan natthandel, och framstälde tvänne frågor att besvaras af dem det vederbör.
Dessa lyda sålunda: " Hvarför skötes cigarrhandeln företrädesz,-is af qvinlig betjening och hvarför göres i valet af denna ofta afseende på ungdom och fägring? "
" Hvarför äro cigarrbodarna öppna på tider, då alla an- dra bodar måste vara stängda, hvilket ej endast gäller om sön- och helgdagar, utan äfven om nattens första timmar ")? "
Oss veterligt hafva dessa frågor ej erhållit något svar, ej häller har den i nämda uppsats uttryckta önskan, " att den allmänna opinionen ville uttala sig så Icrnftigt för en reform af det påpekade missbruket, att man kunde hoppas att snart nog se den genomförd ", framkallat ens en diskussion i äm- net.
Allt går sin gilla gång som förut, och man ser ännu, såsom tillförene, ljus glimina i cigarrbodarna kl. 12-2 på nätterna, under det mörker råder öfverallt annorstädes.
Likväl känna vi, a t t förenämcie uppsats funnit genklang i många hjärtan och att, bakom de " Mödrar ", som under- tecknat den, stå otaliga andra, hvilka ej önska något högre än en reform i ofvan antydda riktning.
Men hur skola de kunna göra denna sin önskan gällande gent emot de makt- egande?
De hafva med qvinnans vanliga tålamod bidat och hoppats, att äfven f ä d e r i den allmänna sedlighetens intresse skulle känna sig manade att uppträda mot ett missbruk, som onekligen strider mot lag och goda seder.
Men nej, de, så väl som ordningsmakten och pressen, förhålla sig tysta och passiva, låtande saken hafva sin gång, och det är j u ett axiom, att " der ingen åklagare är, är in- *) Ett aktningsvärdt undantag i båda dessa hiinseenden, utgör fir- man Tjäder &amp; Son, som hvarken idkar söndags- eller natthandel, ej häller använder qvinlig betjening.
49 gen domare ”.
Det ser således ej ut, som kunde man hoppas att snart erhålla någon rättelse af detta klandervärda ofog, utan det tillåtes att obehindradt fortgå, under det man af- sigt ligt synes blunda för följderna.
Detta antagande bekräftas äfven af förhållandet, at8t eii cigarrhandlare, som ogillade den i fråga varande oseden, gjort flere fruktlösa försök att få den afskaffad.
Myndighe- terna anse det nämligen ej vara stridande mot skick och god ordning, att cigarrbodarna hållas öppna till långt in på nät- t erna.
E j en gång vid det extra sammanträde, som den 1 sist- lidne juni hölls af sällskapet Pro $de et christianismo, der frå- gan om söndagshandelns inskränkande af handlades, tyckes någon röst hafva höjt sig mot cigarrhandelns fortgående, vare sig under sabbaten eller nattetid.
Dock upptriidde vid detta tillfälle flere talare, hvilkas varma nitälskan för be- främjandet af samhällets sedlighet ej kan betviflas.
Är då detta slags handel verkligen i åtnjutande af ett pricilegium exclzcsivum, som står öfver lag och rätt?
Det tyc- kes dock, som tillkomme denna tvetydiga förmånsrätt för- nämligast hufvudstaden, emedan helt nyligen i en landsorts- stad en cigarrhandelsidkerska blifvit pliktfäld för söndags- handel.
Att doma af ofvanberörde förhållanden synes det ej vara att vänta, det från de maktegandes sida initiativet till den önskvärda reformen utgår.
Vi vända oss derför till qvinnofrågans förnämsta och aktade organ i vårt land med en hemställan, att den ville uppträda som dess målsman.
Qvinnofrågan och cigarrhandeln - hvad hafva de ge- mensamt, torde mången fråga med ett ironiskt smålöje.
Vi uppställa såsom svar: kunrin renhjärtade och ädelsinnade qvinnor liknöjdt åse, att hundratals unga flickor, för vinnings skull, utsättas för frestelser och blottställas på ett sätt, att man knappt ’ kan hoppas att de skola förblifva dygden trogna?
Och hafva de en gång beträdt den sluttande plan, somleder till förderfvet, hvad blir då deras slutliga öde?
Om man också endast skulle betrakta frågan ur synpunkten af den orimligt utsträckta arbetstiden, synes en rättelse vara af nö- den.
Hvad skulle man väl säga om andra affärer, der dikt nattarbet e fordrades 3 Dapy.
Vi fråga vidare: kunna mödrar vara likgiltiga för den fara, som lurar på deras unge, kanske svage och njutnings- lystne söner från det flämtande ljuset i cigarrbodarna, inbju- dande till nattliga besök?
Månne ej mången yngling sålunda blifvit lockad till det första afsteget från sedlighetens väg, ett steg, som, Gudi klagadt, sedan vanligen följes af flere an- dra, till dess han mer och mer försjunker i lättsinne och ut- sväfningar '?
Kan ens någon ärbar och tänkande qvinna nattetid gå förbi de upplysta cigarrbutikerna utan att uppröras i sitt sinne öfver den slappa moral, hvilken tolererar ett missför- hållande, som j u rent af är egnadt att lägga hyende un- der lasten?
Fråga då ej längre ironiskt efter gemenskapen mellan qvinnofrågan och cigarrhandeln, utan lyssna till den klagan, hvilken, ehuru tyst och undertryckt, uppstiger från de förorät- tade och uppoffrade unga qvinnorna, från de sörjande och förkrossade mödrarna, ja, från alla de sköflade existenserna, innan den växt till e t t skärande verop öfver den slapphet, som liar sin dryga andel i skulden till allt detta elände.
Vi qvinnor begära af lagstiftarna, så väl som af lagens handhafvare, endast en akt af enkel rättvisa mot de unga qvinnorna, hvilka såsom lockbeten skola t j ena vinningslyst- naden, mot de ännu oförderfvade yiiglingarne, hvillia genom ofvan antydda oskick inledas i frestelse, då, vi i sedlighetens och mänsklighetens namn fordra, att cigarrhandeln måtte un- derkastas samma o ?dningsstadgn och samma kontroll sona a n n a n handel.
X o d e 7 %.
51 En sommarvandring. '
W F d e r sista hälften af maj månad 1887 diskuterades frågan om en fotvandring ifrigt bland flickorna i $: de klassen.
Hvilka skulle komma med, och livart skulle kosan styras?
Jag hade erbjudit mig att leda vandringen, och ändtligen blef det bestämdt, att jag skulle fii 3 af flickorna med mig, och att vi denna gång skulle ströfva omkring, förnämligast i Östergötland.
Såsom rn5l för en turistfärd betraktades detta landskap med någon misstro.
Östgötaslätten kunde ju ej jäm- föras med t. ex. Dalarnas herg.
Der det finnes präktiga bondgårdar, var det ingen utsigt att fG tillbringa natten i en lada, och att få svälta en dag kunde ej häller komma i fråga - och dock hörde allt detta till ett verkligt turistlif.
Jag stod emellertid fast vid min plan; en slätt vore ju också något att se, och dessutom skulle vi öfvertyga oss om, att det i Östergötland finnes mycket annat an en stor slätt.
P å afslutningsdagen bestämdes, att vi den 29 juni skulle sarninan- träffa p5 Jönköpingsbiten Primus, som kl. 8 på aftonen skulle lemna Stockholm, och så skildes vi åt med hopp om ett gladt återseende.
Några af flickorna tycktes frukta, att vi aldrig skulle liinna till den 29, eller att dagen på ett eller annat märkvardigt sätt skulle försvinnd u r tiden - men alla farhågor vor0 onödiga.
Då Primus den ' 29 lem- nade Stockholm, vor0 flickorna ombord, och jag kom med i Södertelje.
Vädret var härligt, och vi sutto uppe på däck en god stund sedan vi passerat kanalen.
Flickorna hade visserligen några spekulationer på att se Hörningsholm i månsken, men som de äfven beslutit att följande morgon stiga upp kl. 3 för att se Stegeborg i soluppgången, så måste de ofrra någon tid åt sömnen och slå Hörningsholm ur hiigen.
Jag visste nog, hvad uppstigandet kl. 3 skulle hafva ined sig, men som er- farenhetens lykta endast lyser på den väg rnan själf tillryggalagt, lade jag inga hinder i vägen för det tidiga uppstigandet.
Under dagens lopp visade det sig också, att Jon Blund är en sträng fordringsegare: då intet märkligt var att se, försvann den ena efter den andra af mina reskamrater från däck.
Dessutom kan jag försäkra, att under de 3 veckor vi reste tillsammans, väcktes aldrig mer något förslag om att stiga upp kl. 3.
Soluppgångar beaktades ej vidare.
% 3 ' *
52 * Som resan på Göta kanal nästan för alla var en nyhet, så fans mycket att se och beundra.
Dagens inål var Bergs kanalstation.
Der skulle två kamrater till flickorna möta oss, och vi skulle följa med till deras hein, Kolfall, en mil från Berg.
3 lemnade vi Primus.
Jag gjorde i Ar samma erfarenhet som i fjol: att ångbåtckaptener äro i hög grad tillmötesgående mot resande skolungdom.
Vi hade bildat en " fa- n-iilj " och reste med 20 ' / o rabatt.
Då vi kommit till Berg, slog0 vi oss ned i gräset under ett stort träd för att äta middag af vår med- förda matsäck.
Vi upptäckte snart en liten flicka, som sålde mjölk, och sii vor0 vi väl försörjda.
Det visade sig vid de olika matsäckspå- sarnas öppnande, att ingen i själfviskhet tänkt allenast på sin egen per- son - nej här fans ett öfverflöd p i smörgåsar, ägg och pannkaka, sa att vi kunnat mätta en half skollofskoloni.
Men då vi ej hade nå- gon sådan i vår närhet, fick mjölkflickan sitt förkläde fullt, och dess- utom undfägnades ett par gamla gubbar.
De tyckte nog, att vi vor0 ett lustigt sällskap, som reste omkring med så mycket mat.
Men hvar vor0 nu Louise och Ida, som skulle möta oss i Berg?
Efter mycket spejande syntes ett par stora röda parasoll, som närmade sig, och under dessa igenkände vi snart vara vänner.
Tillsammans med dem besågo vi först Vreta kyrka, och sedan började fotvandrin- gen.
Ehuru det var på eftermiddagen, var hettan tryckande, och vi började just att känna oss " uppgifna " och trösta hvarandra med, att vi endast hade ' / 4 mil qvar; vägen gjorde i detsamma en skarp sväng åt öster - och så var all trötthet liksom bortblåst.
En ny utsigt öpp- nade sig: Roxen låg spegelblank framför oss, och till venster reste sig Stjernorps ståtliga slottsruin ur en tät bädd af löfskog.
Utrop af be- undran ville aldrig taga någon ända.
Vi uppmanades emellertid att ej fördröja oss med att beskåda Stjernorp.
Vi skulle sedan se det bbde i solsken och månsken: programmet var redan uppgjordt.
I rask fart bar det nu af fram till Kolfall.
Sista biten var en uppförsbacke, som gerna kunde haft Vermland till hemort.
Kolfall är en idyll, der det ligger på en höjd, inbäddadt i björk- och furuskog.
Höjden stupar åt ena sidan brant ned mot en å, som drifver en såg.
I ån skjuta löfklädda uddar ut, och der funnos skuggiga tillflyktsorter mot sol och hetta.
Att Roxens norra strand ej hör till det skita Östergötland, konimo vi snart underfund med.
Vi kommo fram just lagom för att i solnedgången skåda ut öfver Roxen och det midtemot liggande Linköping med dess vackra kyrktorn.
Följande dag vor0 vi uppe i Stjernorps 4 våningar höga ruin.
Slottet ödelades i slutet af 1700-talet, som det påstås genom mord- brand, anstiftad af en tatterska, som blef nekad herberge.
53 bild finnes på en af väggarna i ruinen, och den, som vid betraktandet af densamma högt uttalar sig om hennes grymhet, kan vara siiker på att råka ut för någon olycka, innan han lemnat ruinen; det troligaste är, att han bryter benen af sig.
Då vi kommit ut förtrodde mig en af flickorna, att hon högt ropat: elaka käring, men jag kunde ju själf öf- vertyga mig om, att båda hennes ben vor0 oskadda.
Innan vi lein- nade ruinen hade vi påmint oss Snoilskys dikt " Vapenbröderna '.
Det var ju på " Stjernorps tinne flagga gul och blå steg upp ' 7.
Allt här i verlden har ett slut, och så äfven vårt besök påKol- fall.
Öfver Berg fardades vi till Motala, der vi togo allt sevärdt i be- skådande.
Sedan vi ätit festmiddag i gästgifvargårdens vackra träd- gård vid strömmen, fattade vi det beslutet att vandra till Vadstena.
Och nu vor0 vi på slätten!
Rundtomkring oss böljande sädesfält, en- dast afbrutna af bondgårdar med slörre eller mindre trädgårdar - det var den utsigt vi hade, så långt ögat kunde nå.
Medgifvas inåste att för trötta fotvandrare är en slätt icke lika angenäm soni en skog.
Då vi på slätten skulle hvila, måste vi endera slå oss ned på dikes- kanterna eller ock gå in i en gård och bedja om lof att hvila på en bänk utanför.
Vi valde den sistnämda utvägen, blefvo öfverallt väl mottagna och ofta bjudna att stiga in och hvila i " kammarn " ".
En verklig fördel har dock slättlandet framför bergslandskapen: korna äro ej på sommarnöje uppe i fäbodarna, och det är verkligen både ange- nämare och mer stärkande att släcka sin törst med söt mjölk än med surt svagdricka, som man får göra sommartiden i Dalarna.
Då vi på aftonen kommo till Vadstena, uppsökte vi en skolkam- rat och blefvo af hennes mor inbjudna att bo hos dem.
i4tt gästfri- het alltid varit en nordisk dygd, det visste vi af gammalt; nu började vi tro, att den hade sin rätta blomstringsort i Östergötland.
Sedan vi besett staden tyckte flickorna, " att Vadstena stod alldeles för lite6 omtaladt i geografien ".
Man fråssade ju riktigt i minnen från forna dagar, och nutiden var ej häller att förakta.
Planteringarna utmed Vettcrn och vår värdinnas lilla vackra trädgård gå ej lätt ur vårt minne.
Men framåt, gälde det ånyo - till Oinberg.
Och så åter en marsch öfver slätten.
Vi hade på Alvastra gård betingat oss rum hos patron Rhenströni, som tager emot Ombergsresande.
Först cent på yvällen konimo vi till en gård, som vi antogo vara Alvastra.
Vi vå- gade en sakta knackning på en dörr, hvilken dock ej hördes, så att vi en god stund fingo stå der i halfmörkret.
(Ett rättvist straff der- för att vi vor0 så sent ute.)
Slutligen kom en jungfru ut och förvis- sade oss om, att vi vor0 på Alvastra, och så fördes vi in i en flygel- byggnad, der två stora ruin stodo till vårt förfogande.
De, som själfva
någon gång varit trötta fotvandrare, kunna fatta den känsla af välbe- hag, som grep oss vid åsynen af trefliga rum och bäddade sängar.
Som en välkomsthelsning stodo doftande rosor på ett bord.
Under de dagar vi tillbragte på Omberg, ströfvade vi omkring på berget ända upp till hjässan.
Ombergs skönhet är prisad af så många, att jag ej ens vill försöka att öka deras tal.
Sista aftonen tillbragte vi vid ruinen.
Då inan är 16 år kan man väl ej begära bättre än att få svärma i månsken i en klosterruin!
" Gymnasterna " - två af flickorna, som hade A i gymnastik, hedrades med detta namn - sutto naturligtvis högt uppe på en gammal mur.
- Gymnasterna ville hälst ga 3 mil om dagen (hvilket dock aldrig beviljades) och vor0 vid alla marscher vira lätta förtrupper.
Då vi slog0 läger, och det gälde mat och sömn, måste jag likväl sanningsenligt erkänna, att de bildade hufvud- styrkan.
- Innan vi lemnade Alvastra, gjorde vi en roddtur till Röd- gafvels grotta, ocli så begåfvo vi oss på väg till Grenna.
Då vi kominit in i Småland, blef vägen sällsynt vacker.
Den ligger högt mellan berg och skog, och emellanåt ser man Vetterns klara spegel.
I närheten af Grenna fingo vi syn på ruinerna af Brahe- hus uppe på ett berg ocli befunno oss sålunda på " Grefve Pers " område.
Grenna har 3 mil till närniaste järnvägsstation!
Der är också lugnt och stilla i den lilla staden, som ligger inbäddad i trädgårdar med berget som en mur bakom sig, och Vettern framför sig.
Om jag skulle sjunga någon af de svenska sjöarnas lof, s i blefve det hvarken Mälarns eller Siljans - de ha fått lofsånger nog - utan Vetterns.
Den har något af hafvets matur, den är så frisk och rörlig och liar om aftnarna så underbart vackra färger.
I Grenna hade vi vårt hem i prostgården.
Nigra af flickorna bodde nere i trädgården i " gamla prestgården ", der inan med visshet vet, att Gustaf Adolf bott vid sina besök i ' Grenna.
Hvad kunde man biittre begära!
Första dagen vi vor0 i Grenna inträffade något högst ovanligt - det hällregnade.
Vi vor0 i god hamn, och dessutom hade vi ju hört landtmännens suckan efter regn.
Om qvällarna hade vi som goda patrioter instämt i denna suckan - men om morgnarna hade vi som glada turister fröjdats öfver solskenet.
Nu var emellertid regnet väl- kommet.
Följande dag var vadret åter vackert, och den segelbåt våra Grenna-viinner beställt frin " ön " väntade oss kl. 9.
Efter ett par timmars treflig seglats landade vi på Visingsö ocli styrde först kosan till Visingsborg.
Kyrkan, fasaneriet, ekplanteringarna -- alltsammans be- sågs.