Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I detsamma öppnades dörren, och den gamle gubben kom in, klädd såsom konung i mantel och krona, och med honom var hans unga dotter och mycket annat folk.
Alla tackade den raske ungersvennen, att han häft förtrollningen, som så länge hade legat öfver dem.
Men konungen lät tillreda ett präktigt gästabud, och gaf den fagra prinsessan åt ungersvennen.
Då blef lust och fröjd öfver hela konungens gård, och sedan lefde tvilling-bröderna nöjda och lyckliga, hvar i sitt rike.
Småland~ förtäljer, att fiskaren styckade gäddan i fyra delar.
Af dessa gaf han ett stycke åt sin hustru, ett annat åt sin häst; gädd-hufvudet gräfde han ned under apeln i kålgården, och stjerten gaf han åt sin hynda.
Men när tiden var om, födde fiskar-hustrun tvänne raska svenne-barn, stoet kastade tvänne ystra fålar, hyndan fick två starka valpar, och under apeln sköto fram tvänne goda svärd, hvilka alla växte till, lika fort som de begge piltarne.
När nu bröderna voro vuxna, delade fiskaren sitt gods emellan dem, och gaf dem hvardera ett svärd, en hund och en häst.
Derefter drog den äldste svennen ut i verlden att försöka sig.
Men vid skiljsmessan lemnade han sin broder en flaska med vatten, och sade, att vattnet skulle vara klart, så länge det gick honom väl, men om vattnet blef rödt eller grumligt, då vore han i någon stor fara, och behöfde bistånd af sin foster-broder.
Svennen gaf sig nu på väg, och hade många underliga äfventyr, intill dess han kom till en kungsgård, hvarest han frälste konungen ur fiende-hand, och vann den fagra prinsessan.
Men om natten blef ungersvennen varse, att hela berget stod i ljusan låga.
Då sadlade han sin häst, red bort, och såg huru klippan stod på gyllene stolpar; men en stor hop pysslingar lekte och dansade derinunder.
När den unge konungen någon stund hade sett uppå deras lek, kom en liten man och räckte honom ett stort guldhorn att dricka.
Såsom nu ungersvennen var mycket törstig efter ridten, tog han hornet, och drack deraf; men i detsamma sjönk han ned i jorden med häst och allt, och vardt förvandlad till en sten.
Emedlertid märkte den andra fiskare-sonen, att vattnet i flaskan blef grumligt; han gaf sig derföre på väg att uppsöka sin foster-broder.
Sent omsider kom han till kungs-gården, och fick der löfte om den yngsta konunga-dottern, så vida han kunde frälsa sin broder.
Svennen red nu bort till berget om natten, medan trollen hade sin högtid.
Då kom en liten man och räckte honom ett guldhorn; men huru törstig svennen ock var, ville han icke dricka ur hornet, utan spillde drycken på marken.
Då försvann berget, och i dess ställe var der ett präktigt slott; men rundt omkring borgen stodo män och hästar i mångfaldig skapnad, och alla voro af den hårdaste sten.
Ungersvennen vandrade nu igenom det fagra slottet, och fann det ena rummet och den ena salen präktigare än den andra.
Slutligen kom han till ett rum, hvarest stod en gyllene kruka som var full med klart vatten, och jemte krukan låg en viska med handtag af guld.
När nu svennen stänkte omkring med vattnet, kom en droppa att falla på en af sten-bilderna, som stod utanföre.
Då löstes förtrollningen, och stenen qvicknade till och fick lif.
Svennen fortsatte härmed, intill dess alla bilderna blifvit uppväckta, och ibland dem var äfven hans foster-broder.
Derefter vände de samman åter till kungsgården, och svennen fick konungens yngsta dotter.
Han flyttade med henne till det fagra trollslottet, och lefde der både länge och väl, men hans söner togo en fisk såsom skölde-märke, till en hugkomst af den underbara gäddan.
En annan öfverlemning, upptecknad hos våra Svenska stamförvandter i ~Nordvestra Finland~, lyder i korthet sålunda:
Det var en gång en gubbe, som hade två söner och en dotter.
Dottern var icke hemma, ty hon hade blifvit bortröfvad af en drake.
Men sönerna, som voro tvillingar, uppväxte hos sin fader, och liknade hvarandra inbördes, så att ingen visste skillnad emellan dem.
En dag skulle gubben gå att hemta vatten ur källan.
Vid han nedsänkte ämbaret, fångade han deruti en stor gädda.
När nu fisken märkte, att han icke kunde få lefva längre, sade han: »tag mina ögon, och göm dem.
När de svartna äro dina söner i lifsfara.
Då svennerna blifvit vuxna, tog den äldste sonen orlof af sin fader, och drog ut i verlden att pröfva sin lycka.
Under vägen besökte han sin syster, som skänkte honom ett ypperligt svärd.
Derefter drog han vidt omkring, intill dess han kom till en kungs-gård, hvarest konungen utlofvat sin enda dotter till ett hafs-troll.
Svennen dödade trollet, och vann den fagra prinsessan.
Någon tid derefter fick den unge konungen stor lust att besöka en ö, »som flöt omkring uti sjön», och dit ingen menniska tordes sätta sin fot, emedan ön var förtrollad.
Prinsessan afrådde sin man ifrån färden, men det halp icke.
När nu svennen kom till den flytande ön, fann han på stranden en liten, usel koja.
I den lilla kojan var en gammal stygg käring, som skälfde af köld, ehuru hon satt och värmde sig öfver en trefot med glödande kol. Hexan bad ungersvennen vara välkommen, och gaf honom ett halm-strå för att binda sin fåle.
Derefter begärde hon, att han skulle hjelpa henne maka kol på elden.
Men när svennen lutade sig ned, förvandlades halm-strået till en stark fjetter, så att hästen icke kunde röra sig.
Hexan dödade nu konungen, och kastade hans lik ned i en mörk håla, som var under kojan.
Emedlertid svartnade det ena gädd-ögat.
Då begaf sig gubbens andra son på väg, för att uppsöka sin broder.
Under färden kom han till sin syster, och erhöll af henne ett ypperligt svärd, och dertill en flaska lifs-vatten.
Så utrustad anlände han till kungsgården, och blef af alla hållen för den unge konungen sjelf.
Om natten sof han hos drottningen, men lade ett draget svärd emellan sig och henne.
Slutligen for han till den flytande ön, och fann hexan och hennes koja.
Men svennen lät icke bedraga sig af käringens falska ord, utan lönade svek med svärds-hugg.
Sedan nu trollpackan var dräpt, uppsökte han sin broders lik, och väckte honom till lifs med det underbara vattnet.
Bröderna skiftade så allt det gods troll-qvinnan hade egt, och drogo derefter sina färde.
Men sedan den dagen har ön aldrig mer varit synlig.
Wallare-mannen.
Det var en gång en fattig vallpojke, som inte hade någon huld eller skyld i verlden, utom sin styfmoder.
Men styfmodern var en elak qvinna, och unnade honom hvarken att få något i sig eller på sig.
Den stackars pojken led så mycken nöd.
Hela Guds långa dag måste han valla fä; men aldrig fick han så mycket som ett skapandes grand, utom en ringa beta bröd, morgon och afton.
En vacker dag hade styfmodern gått bort, utan att lemna fram någon mat.
Vallpojken måste således drifva till skog, fastandes, och såsom han nu var mycket hungrig, grät han bitterligen.
Men när middagen kom aftorkade han sina tårar, och gick upp på en grön kulle, hvarest han hade för sed att hvila sig, när solen brände varm om sommaren.
På kullen plägade alltid vara friskt och daggigt under de löfviga träden; men nu var daggen borta, marken torr, och gräset nedtrampadt.
Detta föll vallpojken sällsamt före, och han undrade hvem som trådat i gröngräset.
Bäst han nu satt i djupa tankar, märkte han någonting, som låg och glimmade emot solen.
Pojken sprang dit för att se efter, och fann så ett par små, små skor af det aldra hvitaste glas.
Då blef han åter förnöjd, glömde sin hunger och lekte hela dagen med de små glas-skorna.
Om qvällen, när sol gick i skog, lockade vallpojken sitt fä, och dref till bys.
När han nu hade kommit ett stycke på vägen, mötte honom en liten, liten gosse.
Pilten helsade vänligt:
»god qväll!» ’God qväll igen’, helsade vallpojken.
Den lille sporde:
»har du hittat mina skor, som jag på morgonen tappade i grön-gräset?»
Vallpojken gaf till svars: ’ja, jag har funnit dem.
Men, kära du! låt mig behålla de små skorna; jag har tänkt gifva dem åt min styfmoder, så får jag kanske litet mat, när jag kommer hem’.
Pilten bad nu så innerligen vackert: »gif mig åter mina skor! en annan gång vill jag tjena dig igen.»
Då gaf pojken tillbaka de små glas-skorna; men den lille blef mycket glad, nickade förtroligt, och sprang sina färde.
Vallpojken lullade nu ihop sin boskap, och gaf sig på hemvägen.
När han kom till gården var det redan mörkt, och styfmodern bannades att han kom så sent. »Det står gröt qvar i fatet», sade hon, »ät nu och packa dig i säng, så att du i morgon bittida kan komma upp med annat folk.»
Den stackars vallpojken tordes icke svara till dessa hårda ord, utan åt, och smög derefter bort till hö-skullen, hvarest han plägade sofva.
Men hela natten drömde han om intet annat, än den lille pilten och hans små glas-skor.
Arla om morgonen, innan sol sken östan, väcktes pojken af sin styfmoders rop: »upp med dig, din lätting! det är ljusan dag, och kräken böra inte stå och hungra för din skull.»
Han steg nu genast upp, fick en beta bröd, och lullade sitt fä i vall.
När han kom till den gröna kullen, som alltid var så sval och skuggig, tycktes det honom underligt, att daggen var bortskakad ifrån gräset, och marken torr, ja nästan mera än dagen förut.
Bäst pojken nu satt i djupa tankar, fick han se någonting, som låg i grön-gräset och skimrade emot solen.
Han sprang genast dit, och fann en liten, liten hätta (mössa); men hättan var röd till färgen, och små gyllene klockor voro fästade dervid på alla sidor.
Då blef han mycket glad, så att han glömde sin hunger, och lekte hela dagen med den fagra hättan.
Om qvällen, när sol gick i skog, samlade vallpojken sitt fä, och lagade sig att drifva till bys.
Vid det han nu kom på vägen, mötte honom en mycket liten och dertill mycket fager jungfru.
Hon helsade vänligt:
»god qväll!» ’God qväll igen!’ helsade vallpojken.
Den lilla sporde: »har du funnit min hätta, som jag på morgonen tappade i grön-gräset?»
Pojken svarade: ’ja, jag har hittat den.
Men, kära du! låt mig behålla den lilla mössan; jag har tänkt att ge den åt min elaka styfmoder, så får jag kanske litet mat, när jag kommer hem’.
Jungfrun bad nu så innerligen vackert: »gif mig åter min hätta! en annan gång vill jag tjena dig igen.»
Då gaf vallpojken henne den lilla mössan; men jungfrun blef så glad, så glad, nickade vänligt, och sprang sina färde.
Pojken lullade nu ihop sitt fä, och gaf sig emot hemmet.
När han kom till gården var det redan mörkt, och styfmodern hade länge väntat honom.
Hon var nu mycket misslynt, och sade:
»alltid skall du komma så sent, att jag får sitta uppe halfva natten och mjölka.
Der står gröt qvar i fatet, ät nu och packa dig i säng, att du i morgon bittida kan komma upp med annat folk.»
Den stackars gossen tordes icke svara till dessa hårda ord, utan åt, och smög derefter upp på hö-skullen, hvarest han plägade sofva.
Men hela natten drömde han om ingenting annat, än den lilla jungfrun och hennes röda mössa.
Arla om morgonen, innan dagen grydde, väcktes pojken af sin styfmoder, med det vanliga ropet:
»stig upp din lätting! icke böra kräken stå och hungra för din skull.»
Den stackars gossen steg genast upp, och lagade sig att drifva vall; men innan han gick, bad han sin styfmoder om en beta bröd.
»Bröd!» sade den elaka qvinnan, »en odugling, såsom du, är inte bröd värd.»
Pojken måste således gå bort helt fastande, hvilket gick honom hårdt till sinnes.
När han nu kom ut i den gröna skogen, och satte sig ned på kullen, hvarest han plägade hvila under sommar-hettan, föll det honom sällsamt före att marken var ännu mera torr än de föregående dagarne, och gräset trampadt i stora rundlar.
Då rann det honom i hugen hvad han hade hört om de små Elfvorna, att de tråda sin dans om sommar-nätterna i det daggiga gräset, och han förstod att detta månde vara en Elfve-ring eller Elfve-dans.
Vid han nu satt i djupa tankar, stötte han med foten emot en liten pingla, som låg i gräset; men den lilla bjällran klingade dervid så ljufligt, att all boskapen lopp tillsammans, och ställde sig att lyssna.
Då blef pojken åter glad, och lekte med den lilla pinglan, till dess han förgat sin sorg och korna glömde sitt bete.
Och så förgick äfven den dagen, långt hastigare än han kunnat tänka.
När det led emot qvällen, och solen stod jemns med skogstopparne, lockade vall-pojken sitt fä, och redde sig att återvända hem.
Men huru han ock måtte lulla och ropa, ville boskapen icke skiljas ifrån betet, ty der var ett fagert och gräs-rikt ställe.
Då tänkte pojken vid sig sjelf: »kanske lyda de bättre den lilla pinglan.»
Han tog så fram sin bjällra, och klingade vid det han gick utåt vägen.
Genast kom skälle-kon löpandes efter honom, och med henne följde det öfriga fäet.
Då blef vallgossen glad i hugen, ty han förstod väl hvad gagn han kunde göra sig med den lilla bjällran.
Bäst han nu gick, mötte honom en liten, liten gubbe.
Gubben helsade vänligt:
»god qväll!» ’God qväll igen!’ sade pojken.
»har du funnit min pingla, som jag på morgonen tappade i grön-gräset?»
Vallpojken genmälte: ’ja, jag har hittat den’.
Gubben sade: »gif mig den tillbaka!» ’Nej,’ ’svarade pojken, ’jag är icke så dumm, som du tänker.
I förgårs hittade jag två små glas-skor, dem lockade en liten gosse ifrån mig.
I går fann jag en hätta, den gaf jag åt en liten jungfru; och nu kommer du och vill taga ifrån mig den lilla pinglan, som är så god att locka kräken med.
Andra hittare få hitte-lön, men jag får aldrig något.’
Den lille gaf nu många fagra ord, att han skulle återfå sin pingla; men ingenting halp.
Då sade gubben: »gif mig åter den lilla bjällran, och jag vill här gifva dig en annan, hvarmed du kan locka ditt fä; dertill skall du få önska dig tre önskningar.»
Pojken tyckte att detta var ett godt vilkor, och samtyckte gerna dertill.
Han tog så till orda:
»efter som jag får önska mig hvad jag vill, så önskar jag att bli konung, och så önskar jag att få en stor kungs-gård, och så önskar jag att vinna en fager, fager drottning.» ’Du önskar icke ringa önskningar,’ återtog den lille, ’men lägg väl på sinnet hvad jag nu säger dig.
I natt, medan alla sofva, skall du gå hemifrån, tills du kommer till en kungs-gård, som ligger rätt nordan ut.
Här har du en pipa af ben.
Om du kommer i nöd, så blås deruti.
Kommer du åter i stor nöd, blås om igen.
Men kommer du tredje gången i stor farlighet, bryt då sönder pipan, och jag vill hjelpa dig, såsom jag har lofvat.’
Pojken tackade mycket för gubbens föräringar, och så gick Elfve-konungen sina färde.
Men vallpojken drog hemåt, och gladde sig att snart slippa valla fä åt sin elaka styfmoder.
Då pojken kom till bys var det redan mörkt, och styfmodern hade länge väntat hans hemkomst.
Hon var nu mycket förbittrad, så att den stackars gossen fick hugg i stället för mat.
»Detta räcker väl inte så länge», tröstade pojken sig sjelf, vid det han smög upp på hö-skullen.
Han lade sig derefter att hvila, och sof en kort blund.
Men vid midnatts-tid, långt innan hanen gol, steg vallpojken upp, smög bort ifrån gården, och begynte sin färd rätt nordan ut, såsom gubben hade sagt.
Han vandrade så utan rast eller ro, öfver berg och dalar, och två gånger gick solen upp, och två gånger gick solen ned, medan han ännu var på vägen.
På tredje dagen, emot qvällen, kom vallpojken till en kungsgård, som var så stor att han aldrig tänkt få se dess like.
Pojken gick in i köket, och bad om tjenst.
»Hvad är din kunskap och idrott?» sporde köksmästaren.
’Jag kan gå vall med fä’, genmälte pojken.
Köksmästaren sade:
»konungen behöfver en vallare som aldrabäst; men det går väl med dig, såsom det gått med de andra, att du hvarje dag mister något af din hjord».
Pojken svarade: ’jag har hittills aldrig satt bort något kräk der jag gått vall’.
Han blef nu tagen i tjenst på den stora kungs-gården, och vallade konungens fä; men aldrig ref ulfven något kräk för honom, och så vardt han väl ansedd ibland alla konungens tjenare.
En afton, när vallaren dref sitt fä till bys, märkte han en liten fager jungfru, som stod vid vind-ögat och lyssnade till hans qväden.
Pojken låtsade som ingenting, ehuru han blef helt varm under tröjan.
Det led så någon tid bortåt, och vallpojken gladdes hvar gång han såg den lilla jungfrun; men han visste icke ännu att hon var konungens dotter.
Då hände sig en dag att den unga mön kom gåendes bort till honom, der han dref sitt fä i bet.
Hon hade med sig ett litet snö-hvitt lamm, och bad honom så vänligt, att han skulle akta det lilla lammet för ulfvarne i skogen.
Härvid blef vallaren så till mods, att han hvarken kunde tala eller svara.
Han tog nu lammet med sig, och hade sin käraste lust att vårda det; men djuret hyllade sig till honom, såsom hunden leker efter sin husbonde.
Ifrån den dagen fick vallpojken ofta se den fagra konunga-dottern.
Om morgnarne, när han lullade i vall, stod mön vid vind-ögat och lyssnade till hans sånger.
Men om qvällarne, när han kom hem ur skog, gick prinsessan ned, för att smeka sitt lilla lamm och tala några vänliga ord med vallgossen.
Vallpojken växte till en rask ungersvenn; men konunga-dottern rann upp, och blef den fagraste mö som stod att finna när eller fjerran.
Likväl kom hon hvarje afton att smeka sitt lamm, såsom hennes sed var.
Men en vacker dag var prinsessan borta, och kunde icke finnas igen.
Då blef en stor sorg och uppståndelse öfver hela kungs-gården, ty alla höllo henne kär; men konungen och drottningen sörjde aldramest.
Konungen lät så utgå ett påbud öfver all land, att hvem som kunde frälsa hans dotter, skulle få prinsessan och dertill halfva konunga-riket.
Då kommo konunga-söner, och ungersvenner, och kämpar ifrån både östan och vestan; de klädde sig i jern, och drogo ut med vapen och följe, för att söka den bortröfvade jungfrun.
Men icke många voro de som vände tillbaka ifrån den färden, och de som komma hem igen hade hvarken hört eller sport någonting.
Konungen och drottningen sörjde nu öfvermåttan, och menade att de hade lidit en skada, som aldrig kunde botas.
Vallaren dref, såsom förr, sitt fä i skog; men han var litet glad, ty den fagra konunga-dottern lekte i hans hug både dagar och stunder.
En natt tycktes det vallare-mannen i sömnen, såsom stod den lille Elfve-konungen framför hans säng, och sade: »åt norr! åt norr! der har du din drottning».
Då blef svennen så glad att han spratt upp, och vid han vaknade, se, då stod den lille ännu qvar, och vinkade: »åt norr! åt norr!»
Derefter försvann gubben, men vallaren visste icke rätt om det hade varit en syn-villa.
När nu dager vardt ljus, gick svennen upp i borgstugan, och begärde komma till tals med konungen.
Häröfver undrade alla konungens tjenare, och köksmästaren sade:
»du har vallat i så många år, att du väl kunde få tillökning i lön och kost, utan att tala just vid konungen sjelf».
Men vallaren stod fast vid sin begäran, och lät förstå, att han hade någonting helt annat i sitt sinne.
När han så kom upp i salen, sporde konungen efter hans ärende.
Svennen tog till orda:
»jag har tjenat dig troget i många år, nu bedes jag orlof att få draga bort och uppsöka prinsessan».
Då blef konungen vred, och sade:
»huru vill du, som går vall med fä, tänka på det som ingen kämpe eller konunga-son mäktat uträtta?
Men vallaren svarade frimodigt, att han skulle uppsöka prinsessan, eller för henne tillsätta lifvet.
Då lät konungen sin vrede fara, och tänkte på det gamla språket:
»ofta sitter skarlakans hjerta under vadmals kappa».
Han gaf så befallning att vallaren skulle utrustas på det bästa, med gods och gångare, och hvad annat han behöfde.
Men svennen sade: »jag passar icke på att rida, gif mig blott edert ord och orlof, samt tillräcklig vägkost.»
Konungen önskade honom derefter lycka på färden; men alla små-drängar, och andra tjenare i kungs-gården, logo öfver vallarens vågsamma företag.
Svennen vandrade nu emot norr, såsom Elfve-gubben hade lärt honom, och kom så lång en väg, att det väl icke kunde vara mycket igen till verldens ända.
När han så hade färdats öfver berg och öde stigar, kom han slutligen till en stor sjö; midt i den sjön var en fager ö, och på ön låg en kungs-gård, ännu mycket ansenligare än den hvarifrån vallaren hade kommit.
Svennen gick ned till sjö-stranden, och beskådade kungsgården på alla sidor.
Bäst han nu såg sig omkring, blef han varse en jungfru, med fagergult hår, som stod vid vind-ögat, och vinkade med ett silkes-band, sådant konunga-dotterns lamm plägat bära.
Då hoppade hjertat i svennens bröst, ty det rann honom i hugen, att mön icke kunde vara någon annan än prinsessan.
Han satte sig nu att eftersinna, huru han skulle komma öfver vattnet till den stora kungs-gården; men ingenting stod honom till råda.
Ändteligen föll honom i minnet, att han väl kunde pröfva, om de små Elfvorna ville hjelpa honom.
Han tog derföre fram sin lilla ben-pipa, och blåste en lång, uthållen ton. »God qväll!» sade i detsamma en röst bakom honom.
»God qväll igen», helsade svennen, och vände sig om.
Då stod framför honom den lilla pilten, hvars glas-skor han en gång hade funnit i grön-gräset.
»Hvad vill du mig?» sporde Elfve-gossen.
Vallaren sade: ’jag beder, att du för mig öfver sjön till kungs-gården’.
Pilten genmälte:
»sätt dig upp på min rygg!»
Svennen gjorde såsom honom var tillsagdt; men i detsamma skiftade pilten sin hamn, och blef till en stor, stor hök, som for genom luften, och stadnade icke förr än de kommit till ön, såsom vallaren äskat.
Svennen gick nu upp i borg-stugan, och begärde tjenst.
»Hvad är din färdighet och idrott?» sporde köksmästaren.
’Jag kan gå vall med fä!’ genmälte vallaren.
Köksmästaren sade: »Jätten behöfver nu en vallare som aldra-bäst; men tilläfventyrs går det dig såsom det gått de andra; ty om du mister något kräk, gäller det ditt lif.» Svennen tog till orda:
’detta tyckes mig vara ett hårdt vilkor; men jag vill antaga det’.
Då bad köksmästaren honom vara välkommen, och sade att han skulle börja sin tjenst den andra dagen.
Svennen gick nu vall med jättens fä, samt sjöng sina qväden och klingade med sin pingla såsom hans sed var.
Men konunga-dottern satt vid vind-ögat och lyssnade, samt vinkade tillika åt honom, det han icke skulle låta märka sig.
Om qvällen lullade vallaren åter hem ur skog.
Då kom jätten gåendes emot honom, och sade:
»du är i stället för den som fattas»; men intet kräk var borta, huru jätten ock ville räkna.
Nu blef tussen vänlig, och mälte: »du skall blifva min vallare, i all din dag.»
Han gick derefter bort till sjö-stranden, lossade sitt förtrollade skepp, och rodde tre gånger omkring ön, såsom han plägade göra.
Medan jätten var borta, ställde sig konunga-dottern vid vind-ögat, och qvad:
»I natt, i natt, du vallare-man! går molnet undan min stjerna.
Och kommer du då, så blir jag väl din, min krona ger jag dig gerna.
Vallaren lyssnade till sången, och förstod, att han borde komma om natten och befria konunga-dottern.
Han gick så bort, utan att låta märka sig med något.
Men när det blifvit sent, och alla sofvo sin djupaste sömn, smög han åter fram till tornet, ställde sig nedanföre vind-ögat, och qvad:
»I natten väntar din vallare-man, står sorgsen under ditt galler; och kommer du ned, så blir du väl min, me’n skuggan så vida faller.»
Konunga-dottern hviskade:
’jag är bunden med länkar af guld, kom och bryt dem!’
Då visste sig vallaren ingen råd, utan tog fram sin lilla pipa, och blåste en lång, uthållen ton.
»God qväll!» sade i detsamma en röst bakom honom.
’God qväll igen!’ helsade vallaren, och såg sig om.
Då stod framför honom den lille Elfve-mannen, af hvilken han en gång fick bjällran och ben-pipan.
»Hvad vill du mig?» sporde gubben.
Vallaren genmälte: ’jag bedes, att du förer mig och prinsessan härifrån’.
Den lilla sade: »Följ mig!»
De gingo så upp i tornet till jungfru-buren; men borga-dörren öppnades af sig sjelf, och när gubben rörde vid kedjan, brast den sönder i stycken.
Derefter gingo de alla tre neder till stranden.
Då qvad Elfve-mannen:
»Liten gädda, i vassen månd gå, kom, kom så hastelig!
Din rygg en prinsessa skall rida uppå, dertill ock en konung så mäktig.
I detsamma kom den lilla jungfrun, hvars hätta vallaren hade funnit i gröngräset.
Hon hoppade ned i sjön, och blef till en stor gädda, som lustigt lekte om uti vattnet.
Då sade Elf-konungen:
»sätten eder uppå gäddans rygg.
Men prinsessan må icke blifva rädd, ehvad som händer; ty då är min makt till intet.»
Så taladt, försvann den gamle; men vallaren och den fagra konunga-dottern gjorde såsom han hade sagt, och gäddan förde dem hastigt fram genom böljorna.
Medan allt detta tilldrog sig, vaknade jätten i högan loft, såg sig ut genom vind-ögat, och märkte hvarest vallaren for på vattnet tillika med den unga konunga-dottern.