Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på frågan, angående det liufvudsakliga ändamålet med straff, och hvilka grunder, som vid straffarters bestämmande böra förnämligast följas, hafva, i senare tider, skiljaktiga meningar uppstått derom, huruvida Lagstiftaren företrädesvis borde söka, antingen, genom botet af stränga straff, afskräcka från brott, eller, medelst stadganden om brottslingens mildare behandling, verka till hans förbättring.
Ulan att behöfva ingå i en vidlyftig undersökning härom, helst ämnet redan blifvit i offentli - Lag-Utskottets Betänkande, A7:o 25. 5 ga skrifter afhandladt och icke bör vara någon obekant, tror Utskottet det kunna antagas, att en straff-lag, för att vara ändamålsenlig, bör innehålla sådane straffbestämmelser, sorn äro lämpade efter den bildningsgrad , hvarpå samhället sig befinner, samt, jemte det de afskräcka från brott, lemna den felande tillfälle till förbättring och återförening med samhället.
Att vår nu gällande
Lag icke tillfredsställer dessa fordringar, torde, hvad de ifrågavarande kroppsstraff^ beträffar, af en hvar medgifvas; ty betraktar man nämnde straffs nesliga beskaffenhet och offentligheten af deras verkställande, så finnér man från dem oski!jäktige en grymhet oell ett nedsättande af menniskovärdet, som äro i hög grad stridande emot härvarande tids bildning i seder och tänkesätt, samt måste hos den straffade verka en lill fortsättning på brottets bana eggande förhärdelse och göra hans försoning med samhället nästan omöjlig.
Desse straff äro således, efter Utskottets tanka, högst olämpliga, och Utskottet skulle ej tveka, att helt och hållet tillstyrka deras upphörande; men sådant skulle, på sätt Justitias-Ombudsmannen anmärkt, ej kunna ske utan omarbetning af hela straff-systemet, enär spö- och ris-straffen utgöra en hufvudsaklig beståndsdel af de stadgade straff-arterne, hvilkens försvinnande ofelbart skulle slöra sammanhanget i Lagen, ej sällan upphäfva det en gång bestämda förhållandet emellan brott och straff, samt åstadkomma en lucka i sjelfva strafflagen.
Af sådan anledning kan Utskottet ej eller biträda deras mening, sorn åsyftat totalt afskaffande af spö- och ris-straffen, hvilket ej torde kunna för sig gå, förr än förslaget till ny Criminal-Lag, derifrån desse straff-arter äro uteslutne, kan komma under pröfning; hvaremot Utskottet, jemte uttryckande af den åsigt, att en önskvärd minskning i den vanära, som spö- och ris-straffens undergående i allmänhetens åsyn medför, kunde, genom lämpliga föreskrifter om en mera enskild verkställighet, till vägabringas, anser hinder icke möta för bifall till Juslitiae-Ombudsmannens gjorda hemställan örn upphäfvande al desse kropps-straft för sådane brott, hvilka kunna försonas med penningar och — endast i brist deraf ådraga kroppsplikt, — en förändring, destomera af mensklighet påkallad, som, enligt hvad Justiliae-Ombudsmannen jemväl anfört, böternas förvandling alltid medför en olikhet i bestraffningen för den förmögne och den fattige, hvilken senare oftare mäste träffas af bestraffningen med kroppsplikt; äfvensom Utskottet håller före, alt, i sammanhang härmed, inskränkning i spö- och ris-straffens användande bör ske äfven för vissa andra brott, hvilka, ehuru första gången föröfvade, dock, såsom förenade med försvårande omständigheter, nu äro 6 Lag-Utskottets Betänkande, JV:o 25. med urbota bestraffning belagde.
I sistnämnde afseende förekommer, att Lagen i 4° Gap. 6 §.
Missgernings-Balken utsätter spö- och ris-straff för inbrott, i afsigt att stjäla, men att detta brott kan ske under förhållanden, som lenina ruin för den brottsliges mildare behandling, hvadan Utskottet tror, att det bör vara Domaren tillåtet, att, för första resan inbrottsstöld, äfven tillämpa straff af fängelse vid vatten och bröd.
Vidare får Utskottet äfven fästa uppmärksamheten derpå, hurusom förordnadt blifvit, dels genom Kongl. Förordningen den 9 December i"56, att del tjenstehjon eller den lösa person, som bl fver funnen att hafva hos sig dyrkar, dubbla nycklar eller Imfvudnycklar, utan husbondens minne, eller falska nycklar af hvad slag de vara må, skall, fastän någon skada ej skett derigenom, straffas, mannen med nio par spö, och qvinnan med sju par ris, eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd; dels, uti Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, att den, som stjäl litet eller mycket ur fickorne i kläder, som någon bär på sig, skall, utom den i Lagen stadgade kroppsplikt, uträknad efter tjufnadens värde, dertill straffas, första gången, mannen med tio par spö och qvinnan med åtta pai? ris; dels ock, genom Kongl. Förordningen den 21 Januari 1778, jemförd med Kongl. Brefvet den 36 Oclober 1790, att den, som olofligen mjölkar annans ko, får eller get ute på marken, skall, utom det som Lagen i ^3 Cap. l\ §.
Missgernings-Balken innehåller, straffas, första gången, mannen med sex par spö, och qvinnan med fem par ris; Och anser
Utskottet dessa slag af brott vara af den isolerade beskaffenhet, att utbyte af bestraffningen med spö eller ris, emot den af fängelse vid vatten och bröd för den, som dermed första gången beträdes, kan, ulan menlig inverkan på Lagens sammanhang, tillåtas.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskot tet vördsamt hemställa: r:o att ilet af ätskillige motionärer väckta förslag, det spö- och ris-straffen böra helt och hållet af skaffas, icke mätte bifallas ; 2:0 att deremot en författning mätte utfärdas af detta innehäl!:
Aro efter
Lag eller sers/a/de författningar böter lidö md e j i stället för hvilka, vid bristande tillgäng hos den sak fällde, kroppsplikt enligt 5 Cap. Straff-Bal ken stac'gas bör, då må icke spö eller ris ådömas, utan skall i sådane fall, kropps plikten alltid utsättas till fängelse vid vatten Lag-Utskottets Betänkande , A7:o 2,7. 7 och bröd, efter de grunder , f §• nyssåberopade Cap. innehåller; dock är härigenom icke någon ändring gjord i hvad // punkten af Kongl.
Förklaringen den 20 ålars i8o~ föreskrifva', angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar till ett slags straff; 3:o alf, med ändring af första momentet i fo Cap. 6 Missgärnings- Balken , genom allmän Kungörelse, måtte stadgas : Hvar , som bryter sig in i något runi eller hus till att stjäla, ändock han allsin tet finnér eller tager, skal! straffas, första gången, med nio par spö eller sju par ris, eller deremot svarande fängelse rid vatten och bröd; 4:o om utfärdandet af en Kungörelse, hvarigenom Kongl Förordningen den g
December ij56, angående straff' för inneha f vande af dyrk, rn. m., sålunda ändras, att af de deruti utsatta två straffbestämmelser af nio par spö för man och sju par ris för qvinna, eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnde bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid valten och bröd, får tillämpas, då brottet första gången föröf vas ; 5:o att en författning likaledes måtte beslutas, hvarigenom, med ändring af Kongl. Förklaringen den 2.3 Mars 180J samt Kongl. Förordningen den 21 Januari iyy3 och Kongl. Brefvet den 26 October iygo, så vidt derigenom är stadgad ovillkorlig bestraffning af spö eller ris, dels för tillgrepp ur ficka, dels ock för mjölkning af annans ko, får edler get ute på marken, föreskrifves, att, då någon af desse förbrytelser första resan begås, fängelsestraff vid vatten och bröd, motsvarande det i nämnde författningar, för hvarje falt, utsatta spö- och ris-straff, alltid skal! åd ömas.
Stockholm ».len 2 April 1840.
Reservation: af Herr Hegardt: ”Sedan Utskottet beslutat, att, till den framställning, som Rikets Ständers Juslitias-Ombudsman gjort om afskaffande af 3 Bag-Utskottets Betänkande, N:o a5. spö- och lis—straff för hrot!- af icke urbota egenskap, foga del förslag, alt tillämpning af berörde straff hädanefter ej eller må ega rum för åtskilliga andra förbrytelser, hvilka, efter nu gällande Lag, ej kunna försonas ulan kroppslig bestraffning; så får jag, med åberopande afdeåsigter, som. jag uttalat under frågans behandling inom Utskottet, anmäla min reservation mot det af Utskottet fattade beslut om ändring i 6 §. 4° Gap. Missgernings-Balken , med afseende på straff för inbrottsstöld.
Jag kan nemligen ej
Långå den öfvertygelse, att första resan inbrott i annor mans rum eller hus, i afsigt att stjäla, om ock någon gång nöd och brist skulle dertill föranleda, likväl i allmänhet är att anse såsom en förbrytelse af så grof och svår egenskap, att jag måste afstyrka den i min tanka för allmänna säkerheten vådliga åtgärd, att derföre alternativt stadga så lindrigt straff, som fängelse vid valten och bröd.
Mera conseqvent synes mig vara, att, om spö-straffet för första resan inbrottsstöld skulle afskaffas, i dess ställe, såsom motsvarande den urbota bestraffning af Nio pär spö eller Sju par ris, som afses uti ofvanåberopade §., bör stadgas Sex månaders arbeteå fästning eller spinnhus, så mycket hellre, som detta straff står i närmaste öfverensstämmelse med den bestraffning, hvilken, enligt Kongl. Brefvet den i April 1773 och Kongl. Förklaringen deröfver den 3o April samma år, nu eger rum för a:dra resan inbrottsstöld; Och hvad angår de framställde svårigheterne, med afseende på verkställigheten af sådant straff, i anseende lill nuvarande beskaffenheten af Rikets fängelser; så tror jag, att, om eller när spö- och ris-straffet anses böra afskaffas, Rikets Ständer ej lära undgå att vidtaga sådane åtgärder, att de fängelser, som anvisas för undergående af ofvanberörde straff, varda så ändamålsenligt inrättade, att Tångarne icke må, af umgänge med än mera förderfvade brottslingar, ytterligare lida i moraliskt hänseende.”
Uti denna reservation instämde Herr Gunther} med tillämpning af deri yttrade åsigter, jemväl på öfrige qvalificerade stölder, för hvilka Utskottet tillstyrkt spöstraffets borttagande.
Lag-Utskottets Betänkande_, N:o 26.
]\T:o 26.
Ank. till Exp. Utsk. den i5 April, kl. ii f. m.
Betänkande, i anledning af väckt fråga om den uppenbara kyrkopliktens af skaff ande.
Uti detta ämne äro, så väl af Rikets Ständers Justitiae-Ombudsman, uti dess sista Embetsberättelse, som af flere enskilde motionärer, förslag gjorde, hvilka blifvit af Respective Riks-Stånden till Lag-Utskottets handläggning öfverlemnade.
Justitiae-Ombudsmannen omförmäler, hurusom uppenbar kyrkoplikt, dels, enligt 10 Cap. i 1686 års Kyrkolag, eger rum för den, som genom den större bannlysningen blifvit skiljd från Församlingens gemenskap och i vissa fall för en hvar, som icke undviker den bannlystes umgänge, dels ock, såsom tillägg till straff för brott, är stadgadt: 1:0 för den, som, obetänkt och af hastighet, lastar Gud, Hans heliga ord och Sacramenter; 1 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken; 2:0 för den, som efter lag gjort sig skyldig till dödsstraff, men njuter förskoning derifrån; dock med undantag för ett brott, derom i Kongl.
Brefvet den 27 Juni 1765 är serskildt förordnadt; Kongl. Förklaringen den a3 Mars 1807, punkten 1 momentet; 3:o för den, som begår stöld, eller står tjufsrätt; ibidem, 7 morn.; 4:o uti tvegiftesbrolt, för den förut gifte personen; ibid., i3 morn.; 5:o för den, som föröfvar blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, derå dödsstraff är utsatt, men af Nåd eftergifves; ibid. 14 morn.; 6:0 för den, som varit drucken eller eljest gjort oljud i Kyrka under Gudstjenst; ibid. 16 morn.; 7:0 för den, som drucken eller oskriftad, går till nattvarden, eller gör det, oaktadt han af Presten är varnad att afhålla sig derifrån; ibid., 17 morn.; 8:0 för den, som i kyrka, under Gudstjenst, öfverfallet’ någon med hugg och slag; ibid. 18 morn.; 5:0 för den, som skuffar eller stöter annan, eller kifvar och träter med honom i vredesmode i kyrka under Gudstjenst, eller annorstädes, der Gudstjenst hålles; ibid. 19 morn.; Bih. till R.
Sl. Prot. 184.0. 7 Sami. 1 dfcl. 7 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande } N:o 26. j 0:0 för den, sorn slår eller smädar sina föräldrar; Kongl.
Brefvet den 28 Febr. 1798; ji:o för kona, hvilken, för vållande till sitt fosters död, dömes till straff efter senare momentet i 16 Cap. 1 §.
Missgeraings-Bulken, såsom Kongl. Rescriptet lill Götha Hof-Rätt den 12 Oclober 1787 alltid sedermera blifvit tillämpad t; 12:0 för den, sorn dömes till hel mansbot; Kongl. Brefvet den 14 November 1746; och 13:o för Apothekare, som i annan, än tillåten ordning, ullemnar arsenik, och såmedelst vållar någons död; Kongl.
Förordningen den i5 Juni 1787, §.6.
Härefter är af Justilias-Ombudsmannen anfördt, att uppenbara kyrkoplikten ledde sitt ursprung från Chrislendomens första tidehvarf, då ett offentligt erkännande och afbedjande inför Gud och Församlingen af begångne synder var ett oeftergifligt vilkor för affällingens eller brottslingens återupptagande i kyrkans gemenskap, derifrån laster eller brott honom utestängt, samt att vilkoret småningom och allt eftersom kyrkostyrelsens magt tillväxt, öfvergått lill bestämda lagbud, som, lill befrämjande af den så kallade kyrkotukten, genom Canoniska lagen fastställdes och sedermera i flere länder samt jemväl hos oss, under olika modificationer, bibehållit sig intill närvarande tid; men alt, oagtadt århundradens häfd således kunde åberopas för helgden af en inrättning, som i början medförde omisskännliga fördelar, tankarne om dess verkningsförmåga och nytta i senare tider dock varit delade.
Redan år 1784 hade uttalats den mening, soto föranledde uteslutande från lagen af hvarje stadgande om kyrkoplikt, med undantag af det, som i 1 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken förekommer; och ehuru kort derefter, på sätt af Kongl.
Brefvet till alla Hof-Rälterne den 20
December 1735 inhemtades, utverkats ett serskildt, genom Kongl. Brefvet den 20
December 1737, ytterligare bekräftadt påbud, att med kyi koplikten borde förblifva efter förra vanligheten, intill dess den redan föreslagne nya kyi ko-ordningen kunde vid näslderpåföljde Riksdag öfverses, var dock anledning till den förmodan, att de förra betänkligheterne deremot, åter väckta och öfvervägda, snart skulle göra sig gällande; men likasom den förväntade nya Kyrko-Ordningen sedermera uteblifvit, syntes hufvudfrågän, eller den om sjelfva inrättningens lämplighet, icke hafva kommit under vidare skärskådan, åtminstone ej vunnit ett förtjent afseende, då i stället, tid efter annan och slutligen genom 1807 års Kongl. Förklaring, kyrkoplikten dels blifvit i vissa fall upphäf - Lag-Utskottets Betänkande, JY-o 26. 3 ven, dels i andra åter stadgad; i sammanhang hvarmed föreskrifter jemväl meddelats, i ändamål att, oagtadt den dömdes motvilja, bringa kyrkoplikten till verkställighet.
Vidare yttrar Justitiae-Omhudsmannen, att det stundom varit tvifvel underkasladt, om den uppenbara kyrkoplikten borde anses endast såsom ett försoningsmedel, eller såsom en del af bestraffningen, och att
Kyrkolagen lemnade stöd åt den förra meningen, hvaremot, å andra sidan, kunde invändas, att hvarje offentlig botgöring egentligen vore främmande för den Protestantiska trosbekännelsen, äfvensom att lagen, då den för personer, som ej tillhörde Lutherska kyrkan, utsatte stockstraff i stället för kyrkoplikt, syntes antyda alt begreppet om straff vöre med den senare förenadt.
Ehvad man ulginge från den ena eller andra af dessa olika synpunkter, och äfven om icke någondera af dem ville erkännas såsom allena rigtig, hvilket ansågs komma sanningen närmast, kunde, efter Justitiae-Ombudsmannens tanka, bibehållandet af denna slags påföljd nu mera svårligen försvaras, så vida densamma, från begge synpunklenie betraktad, syntes i närvarande tiri lika olämplig, som ändamålslös.
Förbrytarens ånger öfver brottet, om den vore upprigtig, bodde nemligen i hjeilat, och den offentliga förödmjukelsen bidroge hvarken att förhöja dess värde, eller att stärka de goda föresatser till bättring, han kunde hafva fattat.
Sättet, huru han borde söka försona sig med Gud, kunde och borde deslomindre genom menskliga lagar föreskrifvas, som det låge utom gränsen af mensklig förmåga, att bedöma halten af hans moraliska förderf eller felsteg; och försoningen med församlingen för den förargelse, som åstadkommits, bestode icke i det offentligen aflagda, stundom aftvungna löftet om förbättring, utan i ett förbättradt uppförande, som småningom kunde återställa del förtroende, som han förverkat.
Betraktades åter kyrkoplikten såsom en bestraffning, så gällde emot densamma alla ile inkast, hvilka blifvit gjorda emot skamstraffen i allmänhet; och ehvad desse straff kommo att afskaffas eller icke, hvarom fråga först i sammanhang med pröfningen af det föreslagna nya straffsystemet i det hela torde kunna lämpligen väckas, borde del tillika anmärkas, alt kyrkan vore det minst passande ställe och Gudsljensten det sämst valda tillfälle för verkställigheten af sådant straff, ty en brottslings utställande på pliktepaIlen eller, såsom det vanligen benämndes, skampallen, störde andakten, så väl hos hvarje ömtåligt sinne, som hos den obildade åskådaren, hvilkens nyfikenhet derigenom tillfredsställdes.
Härtill komme dessutom, dels alt, genom den dömdes motvilja eller tredska att underkasta sig domen, för - 4 Lag-Utskottets Betänkande_, JV.o 26. argelse väckande uppträden icke sällan inträffade, samt svårt, stundom omöjligt blefve, att genom tvångsmedel förmå honom dertill, helst det berodde på hans undergifvenhet eller hallsstarrighet, huruvida lagen kunde verkställas eller icke, dels ock, att fullgörandet af uppenbar kyrkoplikt, sorn endast å Söndag kunde ega rum, merendels ådroge den brottslige en längre tids häckte, än eljest varit af nöden, hvarigenom äfven det allmännas kostnader för hans underhåll förökades.
På desse grunder, och då det vore betänkligt att på en gång upphäfva alla i detta ämne gifne föreskrifter, utan alt utsätta någon annan påföljd förden, som skulle afskaffas; samt enskildt skriftermål, dervid förbrytaren, ostörd af andra föremål för betraktelser, endast sysselsattes med andliga, mäste uppfylla Religionens sanna fordran, i afseende på hans försoning med församlingen, lika tillräckligt som uppenbar kyrkoplikt, utan att medföra de olägenheter, som ifrån denna äro oskiljaktiga, bar Justitiae-Ombudsmannen ansett det förstnämnde lämpligen kunna användas vid alla de tillfällen, då den senare, enligt nu gällande stadganden, borde ådömas; i följd hvaraf Justitiae-Ombudsmannen föreslagit, att, i grundlagsenlig ordning, en allmän författning måtte beslutas och utfärdas af innehåll: ”att, med upphäfvande af hvad genom lag och serskilde ”författningar är vordet stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ”ansvar för den, som vägrar att den undergå, i stället varder förordnadt, ”att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat ”straff, såsom påföljd för brott, hittills egt rum, skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas.”
En härmed öfverensstämmande hemställan har äfven blifvit gjord af Herr Friherre Cederström_, Thurej Herr B.
Örström och Riksdagsfullmägtigen Per Mårtensson från Jönköpings
Län, hufvudsakligen på den grund , att uppenbara kyrkopliklen numera förlorat dess ursprungliga betydelse af en försoning med församlingen och i stället betraktades såsom ett straff, hvarigenom den brottslige blefve föremål för offentlig vanära; och är kynkopliktens upphörande derjemte yrkad, dels af Herr Prosten Sävej för de fleste i Lagen utsatte fall och ovilkorligen för första resan stöld, dels ock af Riksdagsfullmägtigen Eric Marmén från Upsala Län, för sistnämnde art af brott.
Äfvensom Riksdagsfullmägtigen Sven Isacsson från Öland fästat uppmärksamhet derpå, att man genom förändrade föreskrifter borde söka att förekomma den förargelse, som ofta förorsakades af en brottslings vägran att kyrkoplikt undergå. Lag-Utskottets Betänkande_, JY:o 26.
5 Utskottet har tagit delta ämne i öfvervägande och får vördsamt anföra, alt, ehuru uppenbar skrift och kyrkoplikt, enligt sin natur och bestämmelse, icke utgör ett verldsligt straff, utan är, jemlikt 1 §. 9 Cap. af 1686 års Kyrko-Ordning, ”den syndabekännelse, som en syndare, lagvunnen och sakfällter, gör inför församlingen, då han tillstår sig vara ”uti den sak brottslig, för hvilken han uppenbart skriftas, och betygar ”sin ånger öfver bemälte synd, beder Gud och församlingen om förlålel”se, samt utlofvar bot och bättring-” Likväl och då, på sätt JustilicCOmbudsmannen fullständigt utvecklat, ovedersägligt är, att den uppenbara kyrkoplikten, såsom numera i allmänna omdömet ansedd för ett skamstraff, dels helt och hållet motverkar sitt egentliga ändamål, eller brottslingens försoning och återförening med samhället, dels ock alltid, men i synnerhet när den felande, såsom icke sällan händer, vägrar alt brottet erkänna, är störande för den till Gudstjenst församlade menighetens andakt; så delar Utskottet den af Justitiae-Ombudsmannen och flere Motionärer yttrade tanka, att uppenbar kyrkoplikt bör alldeles upphöra, samt att i stället må dömas lill enskild skrift, som, jemlikt Kongl. Förordningen den 18 November 1741» sker i Sakristian, eller i kyrkan före eller efter Gudsljensten, i närvaro af tre til! fyra utaf Presten valde personer bland församlingens äldste, och hvarigenom den brottslige ater upptages i församlingen, utan att någon af de i förenämnde afseende öfverklagade olägenheter derigenom inträffar.
Ulskoltet, som för denna åsigt hemlar ytterligare stöd från Lag-Comiléens förslag till allmän Criminal-lag, der kyrkoplikt icke blifvit bibehållen, anser dock lämpligt alt, så länge det nuvarande slraffsystemet fortfar att gälla, emellan enskild skrift, undergången i anledning af de brott, för hvilka offentlig kyrkoplikt förut egt rum, och annat för vissa förseelser i Lag och Författningar stadgadt enskildt skriftermål, den skillnad göres, att, i förra fallet, den felandes namn och brottets beskaffenhet från predikstolen kungöras, samt den hittills vid offentliga kyrkoplikten vanliga varning till folket meddelas; äfvensom dervid i öfrigt synes böra iagttagas hvad 4> 5 och 6 momenten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, i fråga om uppenbar kyrkoplikts verkställighet, stadga för de händelser, då någon på en gång lagföres för flere på serskilda orter begångna brott af lika eller olika art, då den ort är aflägsen, der kyrkoplikten bordt ske, eller då den brottslige, efter ulståndet straff, af en eller annan orsak kyrkoplikten undsluppit. 6 Lag-Utskottets Betänkande , N:o 26.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamt, att en allmän författning utfärdas, hvarigenom påbjudes: att , med upphäfvande af hvad genom lag och serskilda förf attningar är vordet stadgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvar för den , som vägrar att den undergå, i stället varder förordnadt, att, i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt , i förening med annat straff, såsom påföljd för brott., hittills egt rum , skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas, såsom dä någon, obetänkt och af hastighet lastat Gud, Hans heliga ord och Sacramenter ; dä någon efter lag gjort sig skyldig till dödsstraff, men njuter förskoning derifrån; dä någon hegått stohl eller dömes att std tjufsrätt; då någon gjort sig skyldig till tvegiftesbrott; då någon föröfvat blodskam eller lägersmål i förbjudna, leder, derå dödsstraff är utsatt, men af nåd blifvit ef ter gifvet; då någon varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst; dä någon drucken eller oskriftad gått till nattvarden, eller gjort det, oagtadt han af Bresten blifvit varnad att afhålla sig derifrån; dä någon i kyrka, under Gudstjenst, öfver fali it annan med hugg och slag; då någon skuffat eller stött annan eller kifvut eller trätit med honom i vrede smode i kyrka under Gudstjenst eller annorstädes, der Gudstjenst hålles; då någon slagit eller smädat sina föräldrar; då kona för vållande till sitt fosters död blifvit dömd till straff efter senare momentet i 16 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken; då någon är vorden dömd till hel mansbot; och dä Apothekare i annan, än tillåten ordning, utlemnat arsenik samt såmedelst vållat någons död; dock att, i dessa fall, med bibehållande af den vanliga varningen till folket, på sätt förut tillgått, underrättelse från predikstolen i kyrkan, der skriftermålet sker, bör meddelas om den felandes namn och brottets beskaffenhet; äfvensom, i fråga om sättet och orten för sådan enskild skrifts verkställande i de serskilda fall, som omförmälas i 4, 5 och 6 mom. af Kongl. Förklaringen den 2.3 Mars i8oy, tagit agas skall hvad der, angående uppenbar kyrkoplikt, stadgadt finnes.
Slockholm den 6 April 1840.