Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Att, såsom anmärkt blifvit, svenska kyrkans 8 Lag-Vtskottets Betänkande M 8. oberoende skulle genom medgifvande af ifrågavarande slags äktenskap på det allvarsammaste hotas, kan Utskottet icke antaga.
Utskottet anser henne tvärtom, genom sanningen och styrkan af sin lära, vara nog mäktig icke allenast att värna sitt eget oberoende, • utan äfven att afhålla mången af dess medlemmar från ingående af dessa äktenskap, hvilka Utskottet, lika med Kongl. Maj:t, medgifver icke vara önskvärda.
Och det är blott detta — eller att dessa äktenskap, liksom blandade äktenskap i allmänhet, icke äro att önska — som de i öfrigt inom Högvördiga Preste-Ståndet emot förslaget framställda anmärkningar synas ådagalägga.
Att makar icke bekänna samma religion, är onekligen ett beklagligt förhållande, icke minst för de konflikter i afseende å barnens uppfostran, som deraf kunna framkallas.
Men jnosaismens karakter, sådan den af våra dagars historia är vitsordad och enligt hvilken densamma städse utmärkt sig för frihet från proselytmakeri och aktning för andras religiösa öfvertygelse, gifver icke någon skälig anledning att befara, det sådana konflikter skulle snarare uppstå i dessa äktenskap än i dem, som ingås t. ex. emellan lutheraner och katoliker.
Men om ock, på de af Utskottet nu anförda skäl, — hvartill kunde läggas att dessa slags äktenskap redan nu kunna uppkomma, om af två judiska makar den ena öfvergår till kristendomen, — något hinder ur principiel synpunkt icke kan anses förefinnas emot det i förslagets 1 § uttalade medgifvande, återstår dock att tillse, huruvida ett sådant medgifvande nu är af omständigheterna påkalladt.
I motsats mot hvad Herr Doktor Rundgren antagit, finner Utskottet de af Kongl. Maj:t derför åberopade skäl ganska starka och talande.
Ty det gäller här att uppställa ett skyddsvärn för den allmänna sedligheten, — att söka förvandla det konkubinat, som, enligt vår allmänna lags stadganden, kan på vissa vilkor grundlägga familjerättigheter, till ett lagbundet äktenskap, — att skänka de barn, som af ett sådant konkubinat kunde födas, det stärkande inflytandet af ett ordnadt familjelif.
Behofvet häraf, om det ock hittills endast undantagvis gifvit sig tillkänna, synes Utskottet vara ett bland de starkare skäl, som kunna för en ny lag anföras.
Och, enligt hvad Utskottet inhämtat, lära flera sådana äktenskap, fastän ingångna i främmande land, redan nu hos oss existera.
Olika tankar kunna måhända uppstå om rättsverkningarna inför Svensk lag af dessa äktenskap; men blotta tillvaron af desamma utmärker dock ett behof af friare lagstiftning i ämnet.
I afseende å förslagets detaljer eller frågorna om lysningen, om formen för äktenskapets fullbordande samt om den religion, hvari barn bör uppfostras, får Utskottet hänvisa till de motiver, som äro anförda i det vid den nådiga Propositionen fogade Stats-Rådsprotokoll, hvilket redan är i tryck bland Riks-Ståndens ledamöter utdeladt.
Det genom 3 § föreskrifna s. k. civila äktenskapet är visserligen en i vår lagstiftning hittills okänd institution; men denna form för ingående af ifrågavarande slags äktenskap synes Utskottet vara en så gifven följd af tillåtelsen till samma äktenskap, att någon tvekan derutinnan ej torde uppstå.
Att uppdraga förrättande af vigsel i dessa fall åt Svenska kyrkans presterskap, vore, såsom Herr Justitie-Statsministern ock yttrat, en »tvångsåtgärd», som Lag-Utskottets Betänkande M 8.
Ö sora ej synes berättigad.
En sådan vigsel skulle nemligen aldrig kunna blifva en kristligt religiös akt, huru man än förändrade vigselformuläret: den blefve alltid en civil handling, en borgerlig embetsåtgärd, och i sådant fall torde ej finnas något skäl, hvarför presterskapet snarare än en civil myndighet borde dermed belastas.
Slutligen anser sig
Utskottet böra tillkännagifva, att det icke undgått Utskottets uppmärksamhet, det förslaget icke innehåller några bestämmelser, huru förfaras bör vid skilnad i ifrågavarande äktenskap, hvaraf synes följa, att de i allmän lag för sådana fall gifna föreskrifter jemväl här böra iakttagas.
Men om ock några af dessa föreskrifter, såsom i fråga örn varning för oenighet i äktenskap och skiljobrefs utfärdaude af Svenskt domkapitel, må för ifrågavarande fall synas mindre egentliga, så förefinnes dock samma oegentlighet i afseende å de äktenskap, hvarom förmäles i den af Riket sednast församlade Ständer beslutade och af Kongl. Maj:t den 23 Oktober 1860 utfärdade Förordning angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning.
Och Utskottet har ansett konseqvensen i lagstiftningen fordra att de förändrade stadganden, som må finnas för omförmälde fall nödiga, icke annorlunda än i ett sammanhang meddelas.
Till en sådan vidsträcktare omarbetning af ifrågavarande lagstiftning saknar dock Utskottet för närvarande grundlagsenlig anledning; och får Utskottet, på grund af hvad nu blifvit anfördt, vördsamt tillstyrka bifall till Kongl. \laj:ts ifrågavarande Proposition.
Af Herr Biskopen, Doktor Bring: »Mot Höglofl.
Lag-Utskottets beslut att hos Rikets Ständer till antagande förorda den genom nådig Proposition föreslagna författningen »angående giftermål mellan kristen och mosaisk trosbekännare» måste jag af följande skäl mig reservera.
Den föreslagna författningen står, såsom hvar och en ser, i strid mot de grundsatser, på hvilka hela vår hittills bestående samhällsordning hvilar, men vill icke desto mindre behålla denna samhällsordning orubbad och dermed förenas.
Häraf har, enligt min uppfattning, blifvit en oundgänglig följd, att förslaget sjelft kommit att utgå från grundsatser, hvilka sins emellan befinna sig i en oupplöslig motsägelse.
Vårt samhälle har hittills varit och är ännu ett kristet samhälle.
Men samhällets rot är familjen, och familjens äktenskapet.
Den motsägelse, som redan här visar sig, framstår ännu större, om den föreslagna lagen betraktas icke blott i sitt förhållande till den kristna staten, utan också i sitt förhållande till kyrkan, till församlingen.
Staten kan, utan att upphöra att vara till, lemna de kristliga grundsatserna å sido; men Christi kyrka kan icke uppoffra sin kristlighet, utan att med detsamma döda sig sjelf.
Och likväl vill den föreslagna lagen, till följe af det nära samband, som hos oss ännu eger rum mellan Stat och Kyrka, blifva lag icke Bih. till 11 St.
Brot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 3 Baft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 8. blott för staten, utan ock för kyrkan.
Den vill och den kan, då den en gång ifrågasattes, i sakernas nuvarande skick icke annat än vilja ålägga Christi församling ej blott att respektera de äktenskap, som byggas på en helt annan grund, än den enda, som enligt församlingens tro lagd är, utan också att såsom i kristligt hänseende fullkomligen oförvitliga anse och behandla de församlingsmedlemmar, hvilka uppenbarligen visa sig akta kristendomen så ringa, att det är dem likgiltigt, om den person, med hvilken de knyta äktenskapets heliga band, tror och bekänner med dem en gemensam Frälsare eller icke, och om det familjelif, de grundlägga, får vara och fortfarande blifva genom Christi ord och anda lifvadt, renadt och välsignadt eller icke.
— Att i detta hänseende svåra betänkligheter kunna möta det ifrågavarande förslaget, har icke undgått Herr Justitie-Statsministerns uppmärksamhet.
Men den åtgärd, som ansetts tjenlig till betänkligheternas undanrödjande, och det yttrande, hvarmed denna åtgärd motiveras, hafva blifvit af den beskaffenhet, att de alldrabäst bevisa verkligheten af den inre, oupplösliga motsägelse, som jag i hela förslaget trott mig finna.
Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern har nemligen afstyrkt ett påtänkt stadgande om de ifrågavarande äktenskapens besegling genom vigsel och såsom skäl till detta afstyrkande anfört, att »äktenskap emellan kristna och judar kunna möta betänkligheter /rån kyrklig sida», samt att »den lagstiftande magten, som icke kan ålägga främmande bekännares presterskap att fullgöra en vigsel, som de anse af religionen förbjuden, icke heller synes böra föreskrifva en sådan tvångsåtgärd emot den Svenska kyrkans presterskap.»
Erkännes nu här, såsom ock onekligen visst är, att ett påbud om äktenskapsvigsel mellan en judisk och en kristen kontrahent skulle i förhållande till Svenska presterskapat innebära en otillbörlig »foårc^såtgärd»; så synes väl med detsamma vara medgifvet, att de religiösa åsigter, som ogilla äktenskaps ingående mellan jude och kristen, icke bero blott på några enskilda, tillfälliga tycken och infall, utan verkligen äro, ur svenska kyrkans synpunkt sedde, fullt giltiga och välgrundade.
Ty vore de ej detta, så förtjenade de väl icke, att lagstiftningen för kyrkans presterskap fogade sig efter dem.
Aro åter nämnde åsigter välgrundade, och kunna alltså, enligt kyrkans lära, de omberörda äktenskapen icke godkännas; så är saken tydligen icke hulpen dermed, att presterskapet befrias från skyldigheten att i ty fall vara vigselförrättare.
Ty den »tvångsåtgärd», som icke särskildt tillämpas på presterskapet, qvarstår i en allmännare form icke desto mindre i förhållande till kyrkan, till församlingen sjelf.
Församlingen blifver nemligen icke desto mindre genom lagen »tvingad» att alldeles oanmärkt och oklandrad låta en förbindelse fortgå, hvilken inför henne är och förblifver högligen förargelseväckande; och på samma gång som hennes egna grundsatser bjuda henne att med de medel, som stå henne till buds, offentligen i en eller annan måtto beifra den väckta förargelsen, blifver hon af lagens arm hindrad att taga ett enda steg, som på fullgörandet af denna skyldighet syftar.
I sanning — hafva någonsin de äfven bland oss ofta höjda klagomålen öfver det tvång, hvarmed statens lagar hämma den kyrkliga friheten, varit berättigade, så blifva de det i fäll, sådana som det ifrågavarande.
Ar det då välbetänkt att åt dessa klagomål gifva så skäliga anledningar?
Lag Utskottets Betänkande M 8. 11 Sedlighetens intresse fordrar den ifrågavarande lagstiftningen — säger man.
Hvilar då icke sedligheten på religionen?
Och är icke den irreligiös», mot religionen stridande handlingen med detsamma en osedlig?
Sannt är, att religion och sedlighet kunna vara till i annan gestalt, än kristendomens.
Men den, som bekänner och fortfarande säger sig vilja bekänna kristendomen, kan dock väl icke bryta mot kristendomens fordringar, utan att med detsamma bryta mot allmän sedlighets.
Skall då samhället, för att undanrödja osedligheten i en form, legalisera densamma i en annan?
Eller handlar icke samhället rättast, om det låter den enskilde bära sin skuld, men icke gör sig i denna skuld delaktigt genom att påtrycka den otillbörliga handlingen laglighetens prägel?
Af nu i korthet antydda skäl har jag ansett mig öfvertygad, att det framlagda lagförslaget icke väl låter sig förena med de samhällsgrundsatser, hvilka ännu bland oss bestå och hvilka förslaget ingalunda åsyftar att rubba.
Så vidt jag förmår inse, har den föreslagna lagen till sin nödvändiga förutsättning en helt annan samhällsordning, än den nuvarande svenska.
Den har till sin förutsättning ett samhälle, som förklarat sig sjelft religiöst-indifferent och till följe deraf inom sig tillvägabringat eller beslutat tillvägabringa en fullkomlig skilsmessa mellan stat och kyrka.
Med ett sådant samhälles natur öfverensstäinmer det väl att medgifva ingående af äktenskap utan allt afseende på ens de största religiösa skilaktigheter; och då inom ett sådant samhälle kyrkan eller de särskilda religiösa samfunden åtnjuta fullkomlig frihet, så lida dessas grundsatser af det nämda medgifvandet ingalunda något intrång, emedan de hvar för sig städse hafva sin rättighet förvarad att inom sig genom sin ordning afgöra, om och på hvad vilkor deras medlemmar kunna tillåtas att, med bibehållna församlingsrättigheter, i de blandade äktenskapen ingå.
Skulle alltså hos oss en sådan skilnad, som den nu angifna, mellan det borgerliga och det kyrkliga området framdeles komma att i lagstiftningen uppdragas, så hänger dermed den nu föreslagna lagen följdrigtigt tillsammans.
Införes den åter dessförinnan, så kan den genom sin inre inkonseqvens och genom sitt bristande sammanhang med vårt samhälles hela öfriga ordning lätteligen föranleda förvecklingar af vida svårare art, än de olägenheter, som man nu genom densamma velat undanrödja.
En särskild fråga är, om en författning af sådan art, som den föreslagna, kan vara att tillstyrka med uteslutande hänseende till äktenskap mellan mosaisk trosbekännare och medlem af främmande kristet religions-samfund.
Huruvida så beskaffadt äktenskap är att anse såsom i vårt land tillåtet, har hittills synts mig tvifvelaktigt.
Men utgår man från det antagande, hvilket den nådiga Propositionen gifver vid handen, att för nämnda äktenskap redan nu intet hinder förefinnes, så tyckes äfven i sist omberörda hänseende den föreslagna författningen vara öfverflödig och till och med för sjelfva sitt angifna ändamål mindre lämplig.
Då nemligen, såsom Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern rigtigt anmärker, det ligger utom den Svenske lagstiftarens befogenhet att öfver ett främmande religions-samfund utöfva någon episkopalmagt, och då således svensk lagstiftning ingalunda kan hafva för afsigt att påtruga främmande religions-samfund erkännandet af äktenskap, som stå i strid med dessa samfunds stadgar: så är häraf en nödvändig följd, att 12 Lag-Utskotteta Betänkande Jlf 8. äktenskap mellan mosaisk trosbekännare och medlem af främmande kristet religions-samfund aldrig här kan i andra fall ifrågakomma, än då sistnämnda samfund efter sina grundsatser kan äktenskapet godkänna och då sålunda icke heller från dess sina något hinder möter att detsamma, efter sin sed, med religiös handling besegla.
Att för dylikt äktenskaps ingående stadga en ny rent borgerlig form tyckes derföre af intet behof vara påkalladt och skulle till och med kunna få utseendet af ett sådant ingripande i det främmande religiöns-samfundets inre angelägenheter, som man dock förklarat sig vilja undvika.
Man skulle nemligen dermed lätt kunna synas vilja öppna en väg för den enskilde medlemmen af ett främmande religions-samfund, att på sidan om detta samfunds ordning kunna ingå äktenskap, som samfundet af religiösa grunder ansåge sig förhindradt att bekräfta.
Till följe af allt detta, och framför allt med afseende på den i det framlagda förslaget inneburna motsägelse, att detsamma å ena sidan, genom borttagande af vigseln, erkänner de föreslagna äktenskapen kunna af kyrkan med skäl ogillas, men likväl å andra sidan, genom en äfven inför kyrkan gällande och äfven i kyrkans namn företagen lagstiftning, vill dem legalisera, anser jag mig böra vördsamt hemställa, att Kongl. Maj:ts förevarande nådiga Proposition icke måtte af Rikets Ständer bifallas.
Af Herr Doktor Forssell:
Jemte det jag uti Herr Biskop Brings förstående reservation instämmer, hufvudsakligen i afseende på dess syftning, att visa det vår kyrkas rätt blifvit för nära trädd genom det beslut, som Utskottets pluralitet fattat, har det synts mig, i öfverensstämmelse härmed, vara angeläget ådagalägga, att, likasom man undvikit åt svenska kyrkans presterskap uppdraga förrättandet af vigsel mellan jude och kristen och detta skett af det fullt giltiga skäl, att vigseln är en kristligt religiös akt, hvars verkställande det icke syntes lämpligt och billigt att ålägga detta presterskap i afseende på nu ifrågavarande äktenskap, så hade man ock nära nog på samma grunder bort gå till väga i fråga om lysningen till sådana äktenskap.
I detta fall har dock motsatsen inträffat.
Man har icke dragit i betänkande ålägga vårt presterskap att utfärda lysning till äktenskap mellan jude och kristen, samt att för en sådan lysnings laglighet ansvara, (Jeni för Kongl. Kungörelsen den 19 Januari 1847).
Det har åtminstone inom Utskottet blifvit påstådt, som skulle lysning till äktenskap endast innebära en publikation om det tillämnade äktenskapet, och att på sådan grund både utfärdande och uppläsande deraf skulle kunna, med lika skäl som mången annan kungörelses, åläggas presterskapet.
Denna uppfattning är dock så till vida felaktig och ofullständig, som den afser blott den minsta delen af hvad som med äktenskapslysning efter Svensk Kyrko- och Civillags bestämmelser åsyftas.
På dessa bestämmelser i hela deras vidd måste väl en svensk prest känna sig skyldig göra afseende hädanefter, såsom hitintills, då han anlitas om äktenskapslysnings utfärdande, särskildt då honom uttryckligen förehålles ansvaret för lysningens laglighet.
Denna laglighet beror alldeles väsendtligen deraf, att i vårt land uttagandet af äktenskapslysning är den allmännaste form, hvarunder stadgandena i Kyrkolagens 15 Kap. 10—12 §§ samt Giftermalsbalkens 3 Kap. om trolofning, måste komma i fråga att tilläm - Lag-Utslcottels Betänkande JM 8. 13 pas på förut enskildt ingångna aftal om äktenskap.
Likasom således äktenskapskontrahenter blifva fästehjon i detta ords lagliga betydelse om ej förr, åtminstone från den stund de hos pastor anmäla sig till erhållande af lysning, så måste, hvad dem beträffar, om ej förr, åtminstone då ifrågakomma, huruvida de vilkor förefinnas, som qvalificera dem att anses såsom trolofvade och på samma gång såsom berättigade till lysning.
Dessa vilkor äro, utom upphunnen laga ålder (Giftermålsbalken 1: 6.), hufvudsakligen, enligt ofvan åberopade lagrum, tvänne, nemligen giftomans jemte kontrahenternas frivilliga ja och samtycke samt desse sednares egenskap att »kunna Lutheri Catecliismus och hafva begått Herrans Nattvard.»
Detta sistnämnda stadgande, ovilkorligt såsom det är i sig sjelft, och derjemte hittintills icke upphäfdt eller ens för nära trädt genom stiftade dissenterlagar, om man nemligen tolkar både dessa och stadgandet efter deras syftning och rätta mening, innehåller vårt samhälles och vår kyrkas sammanstämmande grundsats om den innersta beskaffenheten af de äktenskap, man hos oss velat anse såsom lagliga och för hvilkas stadfästande man anlitat vårt presterskaps embetsåtgärd så väl vid lysning, som vid vigsel.
Afseendet på båda kontrahenternas kristliga kunskap och kristliga bekännelse, således på kristen tro, har alltså hitintills varit oundgängligt för svensk prest i dess embetsutöfning med utfärdande af lysning till äktenskap.
Han kan icke anses hafva handlat lagligt om lian hitintills underlåtit ett sådant afseende; och kan väl icke hädanefter anses annorlunda, så länge Kyrkolagens 15 Kap. 11 § icke är upphäfd.
Nu vill man likväl, utan ett sådant upphäfvande, ålägga honom att med lagligt ansvar utfärda lysning till äktenskap för mosaisk trosbekännare.
Detta strider, enligt min uppfattning, icke stort mindre mot billigheten, än om man velat ålägga honom äfven vigseln.
— Men frågan har äfven en annan sida.
Lysning till äktenskap har, såsom sådan, enligt svensk lag, olikt de aldraflesta publikationer, en bestämd rättsverkan.
De, för hvilka lyst är, kunna ej skiljas eller annat äktenskap ingå, så vida ej deras förbindelse blifver genom Domkapitlets skiijobref upplöst.
(Jemför Kyrkolagens 15: 1, 16: 1., Giftermålsbalkens 4: 4., Kongl.
Brefvet den 8 Mars 1797.)
Om nu svensk prest ålägges utfärda lysning för jude och kristen, är ju han redan derigenom satt i nödvändighet att i väsendtlig mån genom sin embetsåtgärd bidraga till en så beskaffad deras förening, att en möjligen önskad upplösning deraf ej kan tillvägabringas utan
Domkapitlets mellankomst.
Men ett Svenskt Domkapitels befattning roed en medlem af mosaiska trosbekännelsen måste ju för en svensk prest vara lika otänkbar, som den synes hafva varit otänkbar för nu ifrågavarande lagstiftning, om till sådant får slutas deraf, att dervid all hänsigt till upplösning så af trolofningen som äktenskapet blifvit lemnad derhän.
— Af hvad jag sålunda tagit mig friheten anföra, jemfördt med hvad i Herr Biskop Bringa reservation tydligen är ådagalagdt, tror jag tillräckliga skäl vara framhållna för den öfvertygelse, som bestämmer mig att först och främst yrka på afslag till förevarande lagförslag.
Men under förutsättning att ett sådant afslag ej står att vinna, hemställer jag vördsamt, att förslagets 2 § måtte återremitteras till ändring af Utskottet i den syftning, att utfärdandet af kungörelse om tillämnadt äktenskap mellan jude och kristen äfvensom ansvaret för en sådan kungörelses laglighet måtte åläggas samma myndigheter, hvilka en - 14 Lag-Utskottets Betänkande S. ligt 3 § ega att taga befattning med förbindelsens lagliga afslutande, samt att det skall åligga pastor i den församling, der qvinna» bor, att föranstalta det sådan kungörelse, efter inhändigandet, varder under tre på hvarandra följande söndagar från predikstolen uppläst, hvarom han sedermera, på särskild begäran, skall meddela intyg.
Mot detta mitt förslag kan anmärkas, att det undanskjuter all hänsigt till möjligheten af nu ifrågavarande äktenskapsförbindelsers upplösning.
Samma anmäl klling framhåller dock jag emot sjelfva lagförslaget, och anser bristen i detta hänsende så stor, att jag ensamt deraf skulle vilja hemta ett väsendtligt skäl till dess förkastande.
Men då det väl torde, äfven med denna sin stora brist, böra förutsättas varda antaget, och i följd deraf äfven måste förutses, att innan kort en särskild lagstiftning måste komma i fråga för ordnande af dylika förbindelsers upplösning, skall det, efter mitt förmenande, blifva till åtminstone någon lättnad vid denna lagstiftning, om man icke nu binder sig vid sådana former, som då kunna blifva besvärliga.
Det skall nog visa sig, att denna lagstiftning ändå blir tillräckligt svår, så vida man på allvar vill undgå sådana förfoganden, som göra äktenskapet endast till ett tillfälligt, verldsligt bolag, oberoende af den högre grundsats, som kristendomen ensam har uppställt och förmår göra gällande.
Af Herr Domprosten, Doktor Björling:
Emot ofvanstående lagförslag reserverar jag mig af följande skäl. l:o Förslaget måste förkastas från den kristliga statens ståndpunkt.
En stat, som vill vara kristlig, och det vill ju den Svenska staten ännu vara, affaller på ett väsendtligt sätt från sina kristliga grundsatser, om den genom sin lagstiftning förklarar sig vara likgiltig för kristligheten i familjen, som är den grund, från hvilken staten uppkommer.
Då familjen åter har sin rot i äktenskapet, så är alldeles klart, att den stat, som genom lag tillåter att äktenskap får ingås emellan kristen och icke-kristen, har förklarat att den ej längre anser kristendomen vara sin nödvändiga grundval.
Man talar om att ofvanstående lagstiftning skulle befordra sedlighet; men man må besinna att en kristlig stat alltid måste anse kristendomen för sedlighetens grund, samt att den derföre aldrig kan skilja sedlighet från kristendom eller befordra den förra med åsidosättande af den sednare.
Uppstår ett osedligt förhållande emellan en icke kristen man och en kristen qvinna eller tvärtom, så blir förhållandet ingalunda sedligare derigenom att staten, i strid emot det kristliga äktenskapets väsende, förklarar detta förhållande vara ett äktenskap; utan derigenom blifver fasthellre sedlighetens kristliga grund i det stycket antastad och rubbad. 2:o
Förslaget måste förkastas från den kristna kyrkans ståndpunkt.
Mot vår Lutherska kyrkas grundsatser är det stridande att stadga, att ett äktenskap får ingås, som ej kan af religionen helgas.
Äktenskapet afslutas för sedliga och himmelska ändamål.
Dessa ändamål kunna, enligt vår kyrkas tro, ej uppnås utan i och genom Christum; och derföre afsluta vi alla äktenskap i Christi namn.
Kyrkan kan således icke, utan att affalla från sina grundsatser, erkänna att ett äktenskap får ingås mellan en jude och en christen; och Lag-Utskottets B etänkande M 8.
15 derföre måste jag från den kristna kyrkans ståndpunkt protestera emot ofvanstående lagstiftning, som vill vara en lagstiftning ej blott för den Svenska staten, utan äfven för den Svenska kyrkan.
Jag måste protestera såväl emot den i lagförslaget uttryckta allmänna grundsatsen, att förbindelse emellan jude och kristen är att anse såsom ett äktenskap, hvilket blifvit med vigsel fullbordadt, som ock emot alla de följder, som deraf kunna dragas.
Af nämnde grundsats följer nemligen, att kyrkan i många stycken tvingas att handla emot sin tro och sina grunder.
Kyrkan tvingas att genom sina tjenare, medelst lysningens utgifvande, erkänna kristligheten af en trolofning emellan jude och kristen, samt medelst lysningens afkunnande från predikstolen bland kristliga trolofningar äfven offentligen gifva denna förbindelse prägeln af ett kristligt äktenskap.