Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 108. 491 2,000 R:dr R:mt — men då ett dylikt understöd blifvit gifvet, har det skett på grund af särskild framställning till Rikets Ständer, och följden deraf har varit att understödet då fått karaktären af en national-belöning, hvarföre det icke heller kunnat komma i fråga att begära ett sådant understöd för någon annan än den, hvars rykte redan vore oomtvistadt, men hvars litterära verksamhet dä kanske också redan nått sin kulminationspunkt.
Med den vördsamma framställning jag kännt mig manad att göra, afser jag att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på dessa nu vidrörda förhållanden samt att föreslå en åtgärd, lämplig, enligt mitt förmenande,1 att befria Staten från den förebråelse man synes kunna göra den för bristande intresse för Sveriges vitterhet och dess idkare.
Detta kan ske genom att Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts förfogande anslå å ordinarie riksstat en summa, af hvilken Kongl. Majit, uppå vederbörandes förslag, må ega att, dels tilldela en eller två vitterhetsidkare af erkäp.d ryktbarhet och förtjenst och hvilka uteslutande egnat sig åt litterära arbeten, pensioner att för lifstiden innehafvas, dels åt yngre litteratörer af lofvande anlag anvisa stipendier, att af dem innehafvas under 2 å 5 år, dels slutligen anordna resestipendier.
Förslag å dem, hvilka af sådana pensioner eller stipendier borde komma i åtnjutande, synes mig lämpligast böra upprättas af den institution, som redan nu har sig anförtrodd vården al Sveriges skönlitteratur, och hvarigenom denna institution — Svenska Akademien — äfven skulle blifva i tillfälle att kraftigare hägna Sveriges vitterhet än de ytterst små medel, öfver hvilka hon nu förfogar, kunnat medgifva henne att göra det.
Åt Akademien torde Kongl. Majit äfven lämpligast kunna uppdraga att uppgöra förslag till de allmänna grunder, enligt hvilka stipendierna skulle innehafvas.
Dä jag således vågar hos Rikets Ständer göra vördsam framställning om beviljande af ett ärligt anslag af 6,000 R:dr R:mt för att i uppgifvet ändamål af Kongl. Majit användas, nekar jag icke att jag dermed närmast afsett att bereda Kongl. Majit och Rikets
Ständer tillfälle att åt en af vårt lands mest framstående och uppburne skalder på samma gång gifva ett erkännande af de stora förtjenster han under ett sjelf ständigt, oafbrutet och sträfsamt arbete, uteslutande i vitterhetens tjenst, inlagt om densamma och på samma gång bereda honom utväg att sorgfritt fortsätta sin hedrande verksamhet.
Väl hade det kanske varit enklare att (öreslå, det den pension, som efter en annan Svenska Akademiens ledamot, Herr Strinnholm, blifvit Statsverket besparad, mätte blifva tilldelad Byrons frejdade öfversättare; men då samma mål kan ernås genom den af mig nu föreslagna åtgärd, och jag anser det rätt och billigt samt med Statens värdighet öfverenstämmande, att den för vitterheten och dess idkare ger hvad den redan och sedan lång tid tillbaka, med så mycken framgång, gjort för vetenskapsmannens och konstnärens bildning och utkomst, hemställer jag härmed vördsamt, att Rikets
Ständer ville å 8:de llufvudtiteln uppföra ett anslag af Sex tusen R:dr R:mt årligen, att af Kongl. Majit, efter Svenska Akademiens hörande ■492 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 199 och på dess förslag, fördelas emellan sådane äldre eller yngre vitterhetsidkare, hvilka genom sin litterära verksamhet antingen redan spridt glans öfver fäderneslandets litteratur, eller gifvit grundade anledningar till att de, genom att ostörda få egna sig åt litterära studier och arbeten, skola blifva en prydnad för Svenska vitterheten; börande härvid dock iakttagas, att icke mera än högst halfva summan, 3,000 R:dr R:mt, får användas såsom lifstidspensioner till äldre författare af redan erkänd och stadgad ryktbarhet, hvaremot den återstående hälften bör utgå dels såsom rese-understöd till litteratörer i allmänhet, dels såsom stipendier, för vissa år, till yngre af uppmuntran förtjenta vitterhetsidkare.
Och anhåller jag tillika om remiss af denna vördsamma motion till StatsUtskottet.
Alb. Ehrensvärd.
M:o 199.
Af Friherre Steffan* om civil-åktenskapets införande.
Under den nuvarande religiösa rörelse, som under olika benämningar och yttre former genomgår icke blott vårt land, utan hela den Europeiska och Nordamerikanska kristenheten, hafva många nya, förut under vanans, fördomarnas och okunnighetens påtryckande och förlamande inflytelse undertryckta behof, framstått och oemotståndligt gjort sig gällande.
Mångå i sig sjelfva ganska enkla och för det sunda förnuftet och den oförvillade religiösa känslan lätt fatlliga sanningar, hafva dykit upp utur det djup, hvarest menniskomeningar och den hierarkiska fyndigheten under århundraden hållit dem fördolda.
Bland dessa sanningar, hvilka nu redan i de flesta protestantiska länder, till trots af presterskapets motstånd och bigotteriets fanatiska ifver, tilltvingat sig ett fullt erkännande och tillkämpat sig ett eget gebit i det praktiska lifvet, är läran om äktenskapet.
Väl har det icke lyckats de protestantiska theologerna att inpassa i det hos oss antaga lärosystemet den papistiska dogmen om »Vigselns Sakrament», men i sjelfva verket har man dock lyckats att, både i läran och lagstiftningen, ställa denna saken så, att man gjort af äktenskapet en sådan handling, hvilken icke skulle få anses giltig hvarken i andligt eiler rent borgerligt hänseende, utan att presten och kyrkan Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
493 lågt sina händer dervid, och genom dessa heliga kanaler himmelens välsignelse skulle tillströmma de respektive kontrahenterne.
Det är emot detta grofva våld på naturen, denna alldeles förvända uppfattning af det verkligt sanna förhållandet, som både kristna, tänkare och jurister hafva framstått i andra länder och, om ock efter mycket motstånd, lyckats kalla till lif den sunda och i sina följder så högst vigtiga läran om Civil-äktenskapet.
Som jag förbehåller mig att framdeles få till Höglofliga Ståndet aflemna en fullständigare utredning af denna sak, så vill jag nu, för tidens vinnande, endast andraga skälen, hvarför jag önskar att institutionen om civil-äktenskapet äfven hos oss måtte vinna fast fot, med några få ord. l:o.
Skulle derigenom mycket trassel, onödiga omsvep och bekymmer, hvilka, under nuvarande tvångslagar om lysning och vigsel, icke blott försvåra, utan till och med omöjliggöra äktenskaps ingående, helt och hållet upphöra. 2:o.
Blefve sjelfva theorien om äktenskapet ställd på sin rätta punkt, då den icke längre inginge såsom en för kristendomen karakteriserande beståndsdel i dess troslära och kyrkolagstiftningen. 3:o. Skulle den Svenska lagstiftningen och lagskipningen erhålla en lika så nyttig som nödvändig förenkling; ett mål, till hvilket jag hoppas och är öfvertygad om, att hvarje jurist ex professo sträfvar med oförtröltadt allvar och nit. 4:o.
Skulle derigenom Statskijrkans egna tjenare blifva befriade ifrån många olägenheter och ganska betänkliga evenementer, hvilka hittills ej sällan inträffat, så länge presten skulle haft hand om och ombestyrt en i sig sjelf helt och hållet borgerlig fråga. 5:o.
Skulle det vara ytterst påkalladt i sedlighetens — icke pruderiets och koketteriets — intresse om civil-äktenskapet inträdde i fullt gällande kraft, jemte och bredvid den bestående kyrkliga lysningen och vigseln, likasom i England, Danmark, Frankrike och (lere Tyska stater och derstädes bevisat sig på det högsta nyttigt och för folkets bästa ändamålsenligt.
Ur anförda grunder får jag derföre anhålla om remiss till vederbörligt Utskott å denna min motion, att, med det snaraste äfven hos oss, en efter vårt lands förhållanden afpassad lag om civil-äktenskapet måtte utarbetas och inträda i fullt gällande kraft.
Det är med äktenskapet eller den fria kärleken, såsom med religionsfrihetens princip, att den föga annat än till namnet skiljer sig från en viss smak af papism, med mindre verkligt fria institutioner uttrycka dess väsen och betrygga dess existens.
Intill dess måste hvarje naturens som nådens sanning sakna sitt fulla deltagande hos det egentliga folket eller den stora mängden, hos hvilken traditionela fördomar vunnit en vidskeplig häfd.
Att lösa dessa band på ett folks frihet och utveckla den till en sann kultur, det är Lagstiftarens högsta uppgift.
Fåfängt väntar man den 494 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 18t>2.
N:o 199. stora mängdens gensvar till sina bemödanden, med mindre lagstiftningen tagit iniativet och framlagt den enkla, den naturliga sanningen i hvarje sak, och sålunda likasom stulit slumrande känslor ur allmänhetens bröst, framläggande för densamma uttrycken deraf uti naturliga lagar, som skola komma den att, igenkänna sin egen outvecklade inre aning om det sanna och det rätta, och säga: så hade vi velat tänka.
Äktenskapets stora sociala institution, grundvalen för alla andra, kräfver i högsta måtto Statens uppmärksamhet, och dess lagstiftningar utöfva det djupaste inflytande på samtid som efterverld.
Hedningarne omgåfvo gemenligen äktenskapet och kopulationen med betydelsefulla ceremonier, som stodo i förbindelse med deras gudadyrkan, hvilken, som man vet, stod i det mest oupplösliga samband med deras statsrättsliga förhållanden.
Hednakyrkan och hednastaten stodo till hvarandra i förhållande såsom själ och kropp, och hvilket förhållande hedendomen icke nog kunde beprisa, ändock den enklaste fördomsfria slutkonst hade gjort origtigheten af denna theori uppenbar, om man ock kunde blunda för den förfärligt praktiska öfverbevisningen genom det utgjutna blodet från martyrerne för denna grundsats.
Med kristendomens antagande kunde derför icke dess sanningar magta bryta alla hedendomens traditioner, hvilka så inmängde sig, att kristendom och hedendom sammansmälte i Statens och Kyrkans sköte till ett helt.
Man gaf Staterne en halft gammal-hednisk och halft kristlig karakter genom deras institutioner, och kallade dem kristna Stater.
Hurn oegentligt ett sådant uttryck var, borde likaledes vara klart vid det minsta betraktande af kristendomen, hvilket är ett rike »som icke är af denna verlden», då Staten är »ett verldsligt rike» till skydd för det lekamliga lifvet.
Såsom med allt annat, sökte således de så kallade kristna Staterne, att sammangjuta det kyrkliga och det borgerliga vid äktenskapet i en enda kombinerad lagstiftning.
Det hedniska
Rom, från hvars lagar de flesta Stater äfven hemtade sina, hade haft det så i uråldriga tider, och med Kejsar Constantin den Stores vidunderliga omhvälfning, hvarigenom hela det hedniska
Rom förvandlades till ett kristnadt Romerskt rike (år 321), följdes efterdöme! snart af andra Stater, hvilka sammalunda med sina hedniska institutioner döptes till kristna.
Det var icke tillräckligt för Staterne att kallas »verldsliga Stater», hvilka skulle regeras efter »naturliga lagar», utan kristendomens helighet skulle omskimra dem, ändock densamma i allmänhet icke duger att tillämpa i den verldsliga lagstiftningen, då det går utom möjligheternas gräns för denna lagstiftning, att döma och bestraffa »tankar och hjertans uppsåt».
Såsom Staten methamorfoserades i kristendomen med bibehållande af alla inre som yttre hedendoms former, så blef äktenskapets hedniskt-religiösa karakter förvandladt till kristligt och således heligt.
Det var nu icke tillfyllestgörande att äktenskapet var en helt och hållet verldslig sak, en naturlig, en borgerlig inrättning, utan det skulle blifva kristeligt, och således, ehuru emot sakens natur — — andeligt, för att vara homogent med kristendomens andeliga vä” sende.
Motioner hos Riddersknpet och Adeln 1862.
N:o 199 495
Att äktenskapet är menniskoslägtets nödvändiga behof, har af hedningar som kristna varit erkändt, ehuru en viss ällan till de sednares perfektionerande slagit öfver målet, och i en ultramontansk rigtning sökt att göra det till andligt och heligt, som aldrig kan blifva annat än naturligt och borgerligt.
Man har således velat skilja på kristligt äktenskap, och icke kristligt, och, för att gifva det karakteren af kristligt, skulle prestvigseln vara ett vilkor.
Mystifikationen af vigseln skulle vara ett förandligande af saken och göra äktenskapets inre borgerliga väsende till ett kyrkligt faktum, som skulle gifva det sitt egentliga värde, sedan en uppläst handboksritual belagt det med kyrkans andeliga välsignelse.
Dylika ritualer och ceremonier, mer eller mindre vidskepligt omfattade, kunde hafva sin förklaring och ursägt i de första kristna tiderna, vid ofta förefallande blandade äktenskaper mellan hedningar och kristna, men då Stat som Kyrka alltid måste stå uti en oupphörlig utveckling, för att komma sanningen så nära som möjligt i det praktiska lifvet, och ännu mera nu, under inflytelsen af den religiösa frihetens idé, så är det af vigt att gifva Staten hvad staten tillhörer, och Kyrkan hvad kyrkan tillhörer.
Kyrkan, den må hafva hvad namn och form som helst, har med hänsyn till det allmänna lifvet, såsom sitt hufvudsakliga valspråk: »Vårt borgerskap är i himmelen» (Phil. 3: 20, 21), men Staten, och allt hvad denna verlden, hvad naturen till hörer så länge den vandrar i stoftet: »Vårt borgerskap är på jorden».
Staten de borgerliga institutionerne än så mycket med kyrkliga vigelser, så förblifva de dock samma verldsliga, borgerliga institutioner, som förut, men hela saken blir, för den fördomsfritt tänkande, endast ett gyckel med ordet, som i sig sjelft och i sanning är ett heligt ting, ty Gud är ordet (Joh. 1).
Äktenskapet behöfver således icke några kyrkliga vigelser, för att vara hvad Skaparen, vid verldens begynnelse ämnade det till vid dess inrättande, det är helgadt af evighet med detta hans eget evighetsord: »och han välsignade dem och sade till dem: varer fruktsamme, förökens och uppfyller jorden» (1 M. B. 1: 28).
Äktenskapet, då det är ingånget »i Herranom» (1 Cor. 7: 2, 9, 10, 39.) i en sann tro och förtröstan, har i sjelfva naturen såsom sådan, sin välsignelse för tiden, ej mindre än för evigheten i ett saligt återseende, och skall man förgäfves återfinna den minsta motsvarighet till vigseln, uti den heliga Skrift, det vare sig gamla eller nya Testamentets böcker.
Desamma synas fast mer hafva vördat Guds egen uttalade välsignelse för högt, för att tomma ceremonier skulle behöfva föröka dess värde.
En af menniskor fritt uttalad välsignelse, är något helt annat, såsom utgången från i sanning deltagande hjertan, men en kyrkas välsignelse, personifierad i en assisterande prest, kan aldrig blifva något annat, än i bästa fall en form, som ju alltid friheten bör tillstädja hvar och en att bruka, eller derifrån vara befriad efter sin vilja.
Staten har, vid äktenskapets kontraherande, att bevara och skydda dess existens genom helgden af ett fördrag, men kyrkan har dervid intet uppdrag, utan för så vidt den påkallas genom kontrahenternas fritt uttryckta önskan.
Och, som det är 496 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 199. kyrkans uppgift — för sä vidt den är ett sannt uttryck af kristendomen — att genomtränga alla lifvets förhållanden, så kan hon icke, utan att förlora egenskapen af evangelisk, uppfylla denna bestämmelse utan på ett fullkomligt fritt, ett obetvingadt sätt.
Det är således af vigt, att Staten icke intränger pä det kristliga området med sina lagar, eller jemte kristendomen uppträder med någon kombinerad lagstiftning, ty ett sådant förhållande ikläder kristendomen prägeln af formalism, på samma gäng det fullkomligt blottar deu på karakteren af evangelisk, Då Staten har att beakta ordningarne i äktenskapets naturliga institution, och detta i stort, för folket, för uationen, så går kristendomen individuelt, på öfvertygelseus väg, att vinna styrka åt de naturliga lagarne och gifva dem en kraft, som Staten genom tvångsåtgärder fåfängt skulle söka att vinna.
Detta, mera i den mån Statens lagar stå i öfverensstämmelse med naturens.
I vidrigt fall skola aldrig de svåraste konflikter kunna undvikas, ty kristendomens, och således kyrkans i egenskapen deraf, dess uppgift är, att då mensk lighetens bemödanden gå derpå ut, att i sanning ställa sig pä naturens ståndpunkt i lagstiftningen sorn i allt, så vill den rena alla institutioner så att de kunna tillegna sig dess lifgifvande anda.
Det är derföre vi återfinna uti vår Frälsares bergspredikan de mest speciela föreskrifter rörande ed, rättegång, skiljsn.essa m m. och dessa så omfattande och djupgående, att den borgerliga lagen förgäfves bemödar sig att följa med.
De voro heller icke till den ändan uttalade, ty den naturliga lagen är ett, kristendomens och de kristnas kraft deråt, är ett annat.
Det är således af vigt att äktenskapslagarne ställas på en naturlig grund, oberoende i sin uppkomst af kristendomen och kyrkan, för att af dess andeliga inflytande fritt och otvunget kunna meddelas individuelt sin rätta styrka och sin oändliga kraft, och icke mera kalla det för kristligt, som aldrig skall vara annat än — borgerligt äktenskap.
Äktenskapet, principielt taladt, skall icke vara kristeligt, ty kristendomen är en helt andelig sak, här som vid dess fullbordan i en bättre verld, och »der tager man sig icke hustru eller qvinna gifves man» (Matth. 22: 50).
Äktenskapets institution, uttryckt uti Statens lagar, är således en rent verldslig, en borgerlig, en helt och hållet konventionel sak, och fullkomligt oberoende deraf, från Statens sida, om kontrahenterne äro kristna eller ej.
Det har icke mera kristendomens karakter, än hvar och en annan association fritt ingången, redligt handhafd elier uppfylld, och får först då kristendomens karakter, i den mån kristendomen derinom, af kontrahenterne eller individerne tillämpas.
Under inflytelsen af dessa tänkesätt, har jag trott min pligt vara att afgifva min motion om införande äfven i Sverige af det borgerliga, eller, som det äfven kallas, civila äktenskapet.
Innan jag går att vidare utveckla ämnet, och med några citater ur lärda mäns skrifter och synnerligast Doktor Rudelbach, hvilken blifver en auktoritet genom sina djupa Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
497 djupa forskningar i ämnet, gifva styrka ät mitt anförande, så vil! jag nämna, att benämningen civilt äktenskap, till motsats mot det uniforma prest-äktenskapet, härleder sig frän den nyare tidens tolerans, hvilken bär aktning för olika öfvertygelser, sedan den stränga vidhängsenheten vid den katholska kyrko-enheten alltmera sjunkit, och erkänner naturens förhållanden såsom grundvalen för de verldsliga institutionerna, bildande en återgång till den apostoliska tidens sanna uppfattning, der det borgerliga eller civila äktenskapet aktades såsom det enda rätta.
Detta visar 1 Cor. 7.10. 11. 12. 13., der det fullkomliga erkännandet af civil-äktenskapets giltighet och dess karakter som institution, bringar till klarhet den ståndpunkt kristendomen redan ifrån dess aldra första begynnelse intog.
Äktenskapets yttersta och egentligaste substans och väsende, är kontrahenternas intima, innerliga och hemliga förbund, påbegynt, fortsatt och fulländadt utaf redliga hjertan, hörsamma utaf naturens som nådens gemensamma, alltid öfverensstämmande, hvarandra förklarande lagar.
Detta det hemliga äktenskapet, naturens äktenskap, har ingen annan egentlig notorietet, än barnafödelsen.
Detta är naturens, och således kristendomens rätta äktenskap, sammanlänkadt af Gud genom troheten, och i kärleken, hvilka äro hemliga ting för verlden, tills de uppenbara sig genom frukterna i gerning och sanning.
Ett kärlekens hemliga äktenskap, till motsats mot det uniforma kyrkoäktenskapel, har till sitt enda och egentliga fundament — naturen.
Kärlekens samvetsenliga ansvar inför Gud, är dess ledstjerna för lifvet, och har detta äktenskap i alla tider varit erkändt och vunnit legitimitet, till och med under den klerikala orthodoxiens strängaste tider.
Det är äfven kristendomsenligt, och i sin uppkomst det enda rätta, ty kristendomen har till uppgift, att till en sann trohet förnya och gifva kraft åt naturen i dess sanna frihet, ej att binda den i formalismens fjettrar.
Kristendomen känner icke något socialt äktenskap, den känner endast naturens äktenskap som är kontraheradt i kärlek.
Och, sorn Gud är kärleken, så är han detta äktenskapets rätta upphof.
Men sedan begreppet Stat, börjat taga den omfattning, att lagstiftarne likasom velat anse menniska n vara till för Statens skull, och dertill, ifrån antikens hednacivilisation till den nu rådande, man städse velat omkläda Staten i dess karakter af rent verldslig institution, med religiositetens mantel, så har det hemliga äktenskapet, hvars idé är kristendomen, nödgats, att med eller mot sin vilja, låta utbasuna för hopen sin ljufva tillvaro, genom en socialt-religiös akt.
Det hemliga äktenskapet — till motsats mot det Statskyrkliga offentlighetens — har sitt ideal i kristendomen, hvars tro, till brudgummen Återlösaren, är en hemlighet till sin uppkomst, hvilken verlden icke känner, men den vexer i sin mognad till en fruktsamhet så offentlig, att den omgestaltar verlden.
Huru sålunda, det hem liga äktenskapet till sin uppkomst och sin utveckling, blomstrande i naturens frihet, är en reflex af den heliga brudgummens Christi kärlek till sin ur syndens och otroBih. till R.
Prot. 1862 * 1863. 11 Sami. 1 Afd. 63 498 Motioner hos Itidderskapet och Adeln 1862.
N:o 199. hetens betvingande formalism, frigjorda brud, visar Eph. 5: 22—33.
Men huru det blifvit en Statskyrklig religionsakt, visar en blick på reformatorernas ord, samt huru litet de af sjelfva protestantismen blifvit hörda; dessa ord, som återfinnas i Augsburgiska Bekännelsen, men i dess praxis blifvit utplånade af det föregifns nitet, nemligen thel verldsliga och thel andeliga Regementet måga icke sammanmängias.
Man kan med skäl här uttrycka sig med en konungslig tänkares ord: »Le faux Zéle est un tyran, qui dépeuple les provinces; la tolerance (la liberté) est une tendre mere, qui les soigne et les fait fieurir.»*) (Fredrik II.)
Det hemliga äktenskapet — till motsats mot det redan före sin begynnelse till offentlighet betvingade — har, utaf den papistiska rigtning som bemästrat tidehvarfven, stundom blifvit undertryckt och stundom erkändt, och framträder i den nyare tiden, såsom all annan naturlig frihet, med de rättmätiga anspråken att blifva erkändt för hvad det är — en sanning.
Det är det borgerliga eller civil-äktenskapet som så framträder, och nu uti vårt land, med en häfdvunnen rätt från de flesta civiliserade länder.
I dessa länder är det borgerliga äktenskapet regel, den kyrkliga benediktionen och kopulationen genom prestehänder, frihet; de densamma åstunda, begagna sig deraf; de, som icke vilja, äro befriade.
Redan i det nionde och tionde århundradet, då kyrkopapisteriet stod på sin höjd, och kyrkan trodde sig böra ingripa med sina diktatoriska och disciplinära bestämmelser i alla lifvets förhållanden, måste man dock erkänna »matrimonia clandestina occulta», de hemliga äklenskapers giltighet (Doktor Rudelbach).
Ändock kyrkans kanoniska lagar bestämde: natt ingen troende finge gifta sig utan att hafva anammat prestens välsignelse», så måste de dock vid sidan af denna lag. fasthålla den gamla difinitionen af äktenskap efter den Romerska rättens principer, att nemligen »endast den ömsesidiga öfverenskommelsen om att vilja lefva samman och fasthålla ett oåtskiljeligt lifs-samqväm, utgjorde äktenskapets väsende.» Flera Romerska biskopar afgåfvo underrättelser om sådana hemliga äktenskaper, och förklarade sig för deras både borgerliga och kyrkliga validitet, blott som äktenskaper betraktade.
Bland dessa, i synnerhet Alexander III, som 1180 reskriberade till biskopen af Beauvais: »att när ett äktenskap var afslutadt så hemligt, att rätt visshet icke var att erhålla derom, så skulle man icke gå tillväga med kyrkliga tvångsmedel mot sådana personer; men| åstundade de att göra deras äktenskap bekant, så hade kyrkan, förutsatt att ingen annan giltig grund (såsom t. ex. de förbudna leder) vöre deremot, att erkänna och bifalla ett sådant äktenskap, likasom om det strax ifrån begynnelsen hade blifvit ingånget i den församlade menighetens närvaro.» (Kap. 27 de sponsalib. — citat, af Rudelbach).
Innocentius lil först, förböd (vid den allmänneliga kyrkofprsamling i Rom 1215) obetingadt de hemliga äktenskaperna och upphöjde kyrkans *)•
Det falska nitet är en tyrann, som ödelägger provinserna ; fördragsamheten (friheten) jir en örn moder, sorn vårdar dem och kommer deln att blomstra.