Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e där sångöfningarna få allt bli slut, ska ' jag säga gunsti ' herrn; det här duger sannerligen inte längre. » Doktorn mätte golfvet med stora steg.
» M e n, söta pappa, vi veta j u ingenting ännu, » dristade sig Selma till att säga.
» N e j, det förstås; v i veta inte, att han blef kuggad i höstas heller, o c h att jag fick punga ut för hans fina cigarrer o c h fina punsch o c h handskar o c h allt möjligt; men allt, hvad unge herr Hjalmar gör, är så rart o c h iörträffligt i mammas och dina ögon, o c h bevare väl den, som inte ser hans förtjänster genom ert för- storingsglas. » D o k t o r n s godmodiga ansikte fick ett nästan komiskt uttryck, när han på detta sätt sökte reta upp sig själf.
Hjalmar, äldste sonen, låg i Upsala o c h stu- derade juridik.
Han var en glad själ, god sångare o c h favorit hos kamraterna.
Detta hade menligt inverkat på hans studier, o c h han hade inte så liten del i, att en o c h annan silfvertråd glänste i moderns vackra, mörka hår, o c h att ett o c h annat djupt veck fårat faderns breda panna.
N u ringde det häftigt på tamburklockan och in rusade lilla Ida, åtta år, o c h Erik, t o l f år.
I d a sprang genast i famnen på sin far, men E r i k skulle naturligtvis ansett det djupt under sin värdighet som studerande i fjärde klassen att bära sig så barnsligt åt, han gjorde blott en skolpojksbock o c h slängde mössan på en stol.
Så ut i k ö k e t!
» H u r r a h, kåldolma till m i d d a g e n, » skrek han o c h slog ihop händerna, » o c h stora A i kriaskrifning! » » S t o r a A, vasserra, det var en duktig pojke, » sade fadern belåtet o c h slog h o n o m på axeln.
» N å, hur går det med latinet d å?
» Moderns, Selmas o c h Idas ögon sågo bed- jande på d o k t o r n; gossen tycktes vara så prak- tiskt anlagd, hvarför då plåga honom med latin?
» J a a, vi få väl tänka på s a k e n.
» Faderns hand låg på gossens skuldra, när de gingo ut i matsalen.
— — Efter middagen, när föräldrarne togo sin lilla siesta, hade Selma m y c k e t att bestyra.
Först o c h främst skulle lilla I d a tacka henne för dockklädningen, o c h det höll på att aldrig ta ' slut m e d kyssar oeh smekninger.
Sedan skulle Erik ha hjälp med sin tyska lexa, o c h så skulle hon höra, att Idas öfverspelning gick ordentligt.
» I kväll få ni dras med mig hela kvällen; inga sjukbud ha hörts af, o c h ronden gjorde jag ifrån mig på f ö r m i d d a g e n, » sade doktorn och sträckte sig belåtet i gungstolen.
» T ä n k e r ni er ut något, k a n s k e?
» » Nej då, visst i n t e!
» Selma vinkade ifrigt åt m o d e r n; hon hade en spektakelbiljett till aftonens föreställning, men den fick gärna » frun midt e m o t » öfvertaga; inte ville hon gå bort, när doktorn en afton hade ledigt o c h gladde sig åt att ha de sina omkring sig.
D e t var en munter afton.
Barnen narrade upp alla de äldre att leka blindbock med s i g; sedan sjöng Selma några visor, men det tyckte Erik icke lät något — » h o n bara piper oeh går på, inte ä ' det något lifvadt. » J u s t som doktorn o c h Selma skulle sätta sig o c h spela schack, ringde det.
Ett tele- gram!
A l l a sutto i spänd väntan, när dok- torn slet u p p kuvertet.
» Gått igenom tentamen med glans, min E x a m e n snart.
Hjalmar. » sista.
D e t b l e f tyst i rummet ett ögonblick, men snart började barnen storma.
E r i k höjde ett väldigt hurra, i hvilket I d a instämde m e d ett ihållande tjut.
» N e j, söta barn, förskona våra örhinnor, » bad modern, skrattande, o c h höll händerna för öronen.
Selma satt redan uppkrupen i sin fars och ryckte honom i skägget.
knä » S e r du nu, farsgubben, att mamma o c h jag hade rätt, » sade hon skälmaktigt, » h v a d tjänade det till, att du stormade och brum- made så förfärligt i m i d d a g s?
N u har du in- genting för det ändå. » » J a, kantänka, det var så stort, att gull- gossen ändt ligen tänker sluta sina studier oeh bli något.
H a n skulle kanske ha gått där o c h blifvit öfverliggare; eller h u r?
A t t ni inte ska ' telefonera eller telegrafera, det har j a g väntat på efter en så stor bragd. » Egentligen var det vflle sända sin gosse trande ord, men det visste dock, att intet pappa själf, som så gärna ett vänligt o c h uppmun- kunde han ej tillstå.
Han mera skulle behöfvas.
E t t enstämmigt, ihållande jubel helsade dok- torns ord.
» V i ska ' telefonera, » skrek Ida.
» L i l l a markatta, » utbrast brodern öfverläg- set; » just som du skulle kunna tala i telefon; nej, vi ska ' telegrafera, det ä ' mycket mera stilfullt.
D u går efter bläckhornet, så sätta pappa o c h jag upp telegrammet. » V ä n n e n gifver, när han har för m y c k e t; k v i n n a n till o c h m e d, o m h o n i c k e har n o g.
Bougeart.
Om mat oeh matlagning.
För Idun af 0.
H. O. III.
våra båda föregående uppsatser * hafva vi sett, att många omständigheter kunna in- verka på så väl vår matlust som vår matsmält- ning; det tillkommer oss nu att egna vår upp- märksamhet åt själfva födoämnena och åtskil- liga med deras urval, beredning o c h servering sammanhängande förhållanden.
D e ämnen, hvilka äro ägnade att ingå i vår k r o p p för att nybilda eller ersätta dess be- ståndsdelar, kalla vi med ett gemensamt namn näringsämnen.
V i måste d o c k lägga märke till, att dessa näringsämnen endast undantags- vis förekomma i rent tillstånd i naturen; van- ligen anskaffa vi d e m åt oss i de näringsme- del eller lifsmedel, som vi tillhandla oss.
M e n dessa näringsmedel innehålla merändels jämte sjelfva näringsämnena beståndsdelar, som an- tingen icke omedelbart bidraga till vår näring, eller som rent af äro odugliga för densamma, hvarför vi måste afiägsna dem, Dessutom f ö r e - komma äfven i de dyrbaraste oeh på närings- ämnen rikaste näringsmedel själfva näringsäm- nena aldrig i sådant skick, att v i omedelbart kunna tillgodogöra oss dem, utan vi måste först underkasta d e m en föregående beredning, innan vi kunna förtära d e m.
Näringsämnena utgöras af ägghviteämnen (hönsägghvita, ostämne, ' fibrin i köttet, legumin i ärter o c h bönor m. m), kväfvefria extrak- tivämnen eller s. k. kolhydrat (stärkelse o c h socker), fettarter (fast djurfett, såsom talg, ister; feta oljor, såsom oliveolja, mandelolja o.
, limämnen (i ben, bindväf o c h senor), salter (koksalt, kött- o c h blodsalter) o c h slutligen vat- ten samt, o m man så vill, äfven ren luft, o m hvars stora betydelse för vårt välbefinnande vi redan yttrat oss.
Till dessa de egentliga nä- ringsämnena k o m m e r ytterligare en grupp äm- nen, hvilka icke bidraga till den egentliga nä- ringen af kroppen, men väl förhöja njutningen af näringsämnena o c h därjämte skänka oss en nervretning af upplifvande o c h muntrande slag, hvarför dessa ämnen också erhållit namn af njutningsämnen.
Till dessa räkna vi de jästa, sprithaltiga dryckerna, vidare de s. k. alkaloi- derna, kaffe, té oeh ehokolad, kryddorna o c h åtskilliga ämnen, hvilka egentligen tillhöra gif- terna, men genom sin vidsträckta förbrukning hos många o c h stora folk i etnografiskt hän- seende också måste räknas till njutningsmed- len o c h särskildt till alkaloidernas g r u p p.
T i l l dessa ämnen höra o p i u m, morfin, haschisch, cocain o c h slutligen äfven tobak, fast detta sistnämnda ämne icke ätes.
P å grund af de forskningar angående män- niskans näringsbehof, hvilka åtskilliga fysiolo- ger med Milnchenerprofessorerne V o i t o c h Pet- tenhofer i spetsen giort, har man ansett sig kunna fastställa medelmängden af de närings- ämnen, en fullväxt man vid måttligt arbete b e - höfver för att bibehålla sin kropp vid jämnt och g o d t hull o c h full arbetskraft, till följande b e l o p p: 118 gram ägghvita, 56 gram fett oeh 500 gram kolhydrat.
— Ökas arbetet, måste naturligtvis också mängden näringsämnen ökas, och likaså varierar mängden något för olika ålder o c h olika kön samt efter kroppens olika b e h o f af olika näringsämnen.
V i sade, att vi i de flesta fall emellertid måste tillreda våra näringsämnen, innan vi kunna förtära d e m.
B j ö d e s oss nämligen våra näringsämnen, o m också i de yppersta bland- * Idun n:r 7 &amp; 12.
ningsförhållanden och och af råa ägghviteämnen, stär- slätt kelse, i form fett o. s. det v., vända oss bort från renaste skick, rätt skulle vi med vämjelse en sådan röra och knappt förrän af ytterlig hunger förmås att vidröra dem.
Tillredningen också af af näringsmedlen är fördenskull största vikt, och kokkonstens höga betydelse framgår bäst af följande uttalande af grefve Rumford: » Förhållandet mellan ett folks välstånd och den för detsamma tillgängliga mängden af lifsmedel beror lika mycket af dess framsteg i kokkonsten som af framstegen i dess landthushållning.
Kokkonst och åkerbruk ut- vecklas endast hos bildade folk, hos naturfolk finnas de icke. » Men just i kokkonsten har människan un- der tider af öfverförfining eller kulturens för- fall gjort sig skyldig till stora utsväfningar och gränslös yppighet, liksom hon under alla tider gått till tadelvärda mera öfvcrdrifter och oftast varit betänkt på att kittla en bortskämd och förslappad gom än att tillfredsställa en sund nä- rings fordringar.
har De gamle romarnes fråsseri dock aldrig under någon tidsålder kunnat öfverträffas; Nero, Caligula, Vitellius ruinerade många till bland Roms store genom de gästabud, hvilka fällen de inbjödo sig.
Vid sådana till- kostade endast rosorna, som på vintern hemtades från Egypten, närmare tjugutusen kro- nor och hela det vidsträckta romerska riket lemnade bidrag till läkerheterna, Grekland sina yppersta viner, Asien sina finaste Lucullus, hos hvilken eftervärlden vällukter.
står i tack- sam förbindelse, för att han till Europa lät in- plantera körsbärsträdet från Mindre Asien, hade flere matsalar och behöfde blott åt sin hofmä- stare nämna den sal, i hvilken han ville spisa, för att den denne genast skulle veta, huru målti- borde pejus anrättas.
och Cicero Vid ett besök af Pom- sade han blott: » duka i Apollosalen », och en tafiel serverades, som ko- stade 33,000 kronor.
En rätt näktergalstungor skall en gång hafva kostat bröderna Arrii 90,000 kronor, Domitianus sammankallade senaten för att rådslå om tillredningen af en ovanligt stor flundra, och Pollio matade ålarne i sina dam- mar med svarta slafvar för att därigenom gifva deras kött en finare smak.
I den kristna världen var kokkonsten före- trädesvis en hemmastadd i de andliges boningar; duktig pater köksmästare var för herrar prelater och i klostren den viktigaste personen.
Hvad en svensk kyrkans pelare, biskopen i Lin- köping Hans Brask, C.
E. Hagdahl säger, hälle och nödtorft », förteckning på ansåg nödigt, såsom d:r » till detta lifvets uppe- framgår bäst af följande » Till gestabodh rätther: Groof- stek oc pastell, Groofmat Groppenbradh (gryt- stek), Koköt med salta waten, Lumber, Steckt gås fylta, heel höns med bigoth, Paahöns (på- fogel) med utslagen stiärt, Järpar duffwor och botthermoos, eller Borgher (slott) eller backad trää diur med struflwor aff rusin och mandol Bachada retther och äggiaosth.
För tider öfrigt hafva lekmännen äfven i senare icke stått efter för prester och munkar.
Sålunda steg under trettioåriga krigets tid frås- seriet till en fruktansvärd höjd; och Londons City gaf t. ex. för Georg I I I ett gästabud med 414 rätter, hvilket kostade 6,900 pund sterling, d. v. s. 124,200 kronor.
Kvinnan att lidande har det gemensamt med änglarna, varelser synnerliga omsorg.
äro föremål för hennes lar på tygsidan rundt o m med ej allt för långa stygn.
Arbetet bör ligga på ett bord och händerna föras öfcer, aldrig under arbetet.
På framstyckena får men alltidi akttaga, att de klippas så mycket större än mönstret, att man (Hedersomnämndt svar å prisfrågan XIV).
har tillräckligt att vika in vid knapphålen, o c h då man fogar samman tyg o c h foder, dragés en tråd igenom på fodersidan, i midten af bröstvecken ag är visserligen ej så särdeles » underkunnig » och i kritstrecket efter sammanfästningen framtill.
i klädsömnad, men j a g har i flere år hjälpt Då man viker in för knapphålen, göres detta en mig själf o c h ibland äfven andra därmed och kan- half centimeter utanför den genomdragna tråden.
ske därvid fått så pass erfarenhet, att den skulle Knapparna sättas i tråckellråden å andra fram- kunna vara till någon nytta för den, som vill taga stycket.
del däraf.
Med klädsömnad förstår jag nu egent- ligen klädningssömnad.
Linne o c h andra under- Innan lifvet hopsys, böra knappar o c h knapp- kläder har j a g alltid funnit bäst att sy efter någon hål vara färdiga, o c h lifvet profvas ånyo.
Ärmen modell, s o m j a g först kunnat profva, o c h därvid hopfästes först från axeln till armbågen, sedan fästat största afseende vid, att denna varit stor hopfästes framsömmen uppifrån nedåt o c h sist tillräckligt, ty om sådana kläder äro trånga eller undersömmen från handleden till armbågen, då små på någon led, så — oafsedt att det kännes det, som behöfves för en rynkning, där faller af mycket obehagligt o c h är skadligt — håller ej sig själf.
plagget halfva tiden emot, om det är stort nog.
Vid klippningen ligger mesta besparingen uti Kappor o c h ytterkläder kunna nog också förfärdi- att lägga tyget dubbelt; man slipper då så många gas i hemmet, men j a g tror likväl, att man blir smålappar, som det eljes blir, då man har tyget bäst belåten med att köpa dem färdiga.
De fordra enkelt.
Foderkjolen klippes af domestik eller al- förutom en noggrann profning o c h sömnad en packa med två raka framvåder, som sys ihop o c h oerhörd pressning, o c h denna kunna endast vana sedan sneddas med två så stora kilar, att nedra och skickliga händer utföra, i synnerhet o m det vidden blir ungefär 1 \ meter.
Den raka bakvåden är halfylle eller annat ömtåligt tyg, som ej tål vid är 75 — 80 centimeter bred.
Framtill o c h öfver att fuktas på i sömmar o c h veck.
Utan denna höfterna afsys de veck, s o m vid profningen synas pressning erhålla de ej den varaktiga glans o c h nödvändiga; bakvåden rynkas eller veckas.
I form, som dessa kläder måste hafva.
nedra kanten sättes tyg på rätan, » skoning » på afvigan o c h ett band i färg så lika klädningstyget Vid klädningssömnad är förslå vilkoret, att man som möjligt, o c h får aldrig något krus eller kjol- har tillförlitliga mönster, o m det skall bli » stil » garnering räcka nedanför detta band.
Detta är nu på arbetet.
Bästa sättet är rilmetoden, då måtten grundformen till klädningen, och kan man förfär- af figuren föras direkt på fodret o c h man klipper diga den, så lär man sig snart efter journalerna därefter, men detta är en konst, som jag ej tror de olika garneringarna.
att någon läser sig till, utan måste det läras munt- ligt o c h åskådligt.
Den, som ej är i tillfälle här- Det lönar ej mödan att beskrifva någon af dem till, ger bäst att ur en modejournal uttaga ett ej här, ty hvad s o m är modernt i dag är nära n o g allt för litet mönster.
Det b ö r vara af de större odugligt inom en liten tid.
Då ben eller fjädrar därför, att dels äro mönstren alltid knappt till- skola sättas i lifvet, sträckes sömmen hårdt, dä tagna, då de uppritas i mönsterbilagorna, och dels dessa ditsys, och lifvet kantas därefter.
Lifvet får är det lättare att förminska än att förstora ett vara väl pressadt förut.
Är tyget tnnnt o c h löst, mönster.
bör man vid sömmarna lägga lappar emellan tyg och foder af samma slag.
För att ej skada tidningen vid mönstrens ut- tagning, förfar man sålunda.
En filt eller schal Bissan.
lägges dubbel på ett bord, därpå lägges ett, helst obrutet, omslagspapper o c h därpå mönsterbilagan.
Papperen fästas vid filten med nålar, så att de vid ritningen ej glida isär.
Denna ulföres med Ett godt lynne verkar mildrande på sinnena något föremål, s o m ej vid den något lunda fasta i en hel familj.
Om det påträffas hos hust- tryckningen skär hål på papperet.
Jag brukar an run och modren, skall man också finna leen- vända kanten af ' en slant.
Då man ritat eller En liten själf hjälp vid kläd- sömnad.
f följt konturerna rundt om en mönsterdel, bortta- ges tidningen, o c h i underliggande papper synes aftrycket så tydligt, att man kan klippa ut däref- ter.
Så förfares, tills man ritat o c h klippt alla mönsterdelarna.
Härpå tager man följande mått af figuren: ryg- gens längd från nacken till midjan, ryggens bredd emellan armarna, axelns från halsen ut till armens början, framlängd från axelsömmen till midjan framtill, bröstlängd från halsgropen till midjan och bröstbredden från sida till sida strax under armarna samt ett mått i sidan från armen till midjan.
Ärmmåtten tages så, att armen böjes framåt o c h ett mått tages, först från skuldran till armbågen o c h sedan från armbågen till bandleden.
Alla dessa mål t läggas sedan på motsvarande mönsterdelar.
Befinnas dessa för små, måste för- storingen ske jämt o c h m e d lika mån i alla delar, så att ingen bit blir sned eller oproportionerlig; detsamma måste iakttagas, o m de skola förmin- skas.
Det händer ofta, att själfva lifvet är för långt, då man får lägga ett veck ofvanför midjan på alla mönsterdelarna o c h fästa dessa med nålar och klippa kanterna jämna.
Då monsterna äro i ordning, läggas de på fo- dret, o c h man klipper därefter.
Foderlifvet h o p - tråcklas med små slygn o c h stark tråd, i det man börjar alla sömmar uppifrån, där de läggas jämna.
Marker- o c h axelsömmar fästas först ihop med nålar, o c h då de se släta ut, tråcklas de på rygg- sidan.
Vid profningen tagas sömmarna utåt, och hop- fästes lifvet framtill tätt o c h säkert med nålar.
Nödiga intagningar och ringningar märkas med nålar, tråcklas, o c h lifvet profvas ånyo.
Då det nu sitter slätt o c h väl, drager m a n ett kritsträck i tråcklingen på ömse sidor af sömmarna för att, sedan tyg o c h foder äro sammanfogade, kunna tråckla o c h sy i dessa kritstreck.
Alla sömmar klippas jämna, men ej smalare, än att man sedan kan stoffera dem tillsamman med tyget.
Foder- lifvet tages i sär, o c h klippes tyget efter detta.
Då foder o c h tyg skola sammanfogas, lägges fodret under, tyget ofvanpå, o c h öfverkanten fästes j ä m n med nålar; man stryker med flata handen nedåt och fäster äfven där med nålar, hvarefter man tråck- | den, vänliga ord och blickar hos barnen, och frid och hemmet.
behålla än kärlek — Sök gjuta ett godt lynne.
guld; till lifvets sitt därför att inflytande förvärfva Det är öfver och värdefullare det fängslar mer än skönhet; och slut bibehåller det hela sin frisk- het och makt.
* Motgångar äro förklädda välsignelser.
Bötelföreslällningarna börja nästa vecka.
Biljettförsäljningen begynte i onsdags med de betydligt höjda biljettpris, s o m betingas af den ryktbare gästens höga engagementsvilkor.
Vid första föreställningen uppföres » Trubaduren ».
Dramatiska teatern gaf i onsdags för första gången Gogols 5-akts lustspel » Revisorn ».
Närmare därom i nästa nummer.
Vasateatern har upptagit den välkända operetten » Teblomma » med fröken Anna Pettersson som Cesarine o c h fröken Johnson i titelrollen.
S o m fröken Anna Petterssons gästspel vid denna teater utgår med månadens slut, gifves operetten endast åtta gånger.
Fröken Anna Pettersson gifver o m söndag en in- tressant matiné å Svenska teatern.
Programmet upptager dels en konsertafdelning, dels en drama- tisk afdelning med det populära stycket » Kolhand- larne » o c h ett nytt särskildt för detta tillfälle skrifvet stycke, kalladt » Ung kärlek », i hvilket de båda rollerna utföres af fru Hartman (ung flicka) och fröken Anna Pettersson (ung gosse).
Att denna matiné blir talrikt besökt kan man taga för gifvet.
IDUN 206 Striden om hjärtan.
U r ett k v i n n o l i f s historia af Johan Nordling.
(Forts.) V. Antonio Bosca.
® 5 o m ungdomen plägar, var ock den unga) «g %) sommaren nyckfull.
ii^i Efter en grundlig tvagning af surmulen grät, visade redan den följande dagen ett strålande solklart anlete, mot hvilket den vårparanla huf- vudstaden ej kunde annat göra — lätt hänfördt som Stockholm alltid är — än att af hjärtans grund le tillbaka.
Det hade ock varit ett brokigt stim på prome- nader o c h gator hela den sommarljumma dagen.
Ännu hade ej den eleganta världen spridt sig till sina sommarnöjen, badortssejourer och resor.
Ännu prunkade det ljuslöfvade » torget », där blomstergruppernas hyacinter och narcissor spredo sin rusande doft, af de unga damernas brokiga toaletter och prunkande parasoll, de uppvaktande kavaljerernas sydländskt färgrika toaletter.
Ännu sprängde » den vackra grefvinnans » ka- stanjeröda spann vid promenadtid i glänsande selar fram efter Kungsträdgårdsgatan och vidare Strandvägen ut mot Djurgården, medan beun- drande blickar och gentlemannamessiga bugningar helsande följde den eleganta unga kvinnan, som, infattad af den tillbakafällda suflettens svarta ram, bekvämt lutade sig mot vagnens blåa sidendynor under spetsparasollens genomskinliga skugga^ ... Kurt hade hela dagen varit i rörelse, oaflåtligt upptagen af allsköns hopade bestyr.
En uppvakt- ning hos regementschefen hade afslutat dagens uträttningar.
Och nu trädde han just, efter slätad middag, ut mellan marmorkolonnerna på » Ryd- bergs » trappa, i detsamma som klockan i Jakob slog sju.
Det första fästmansbrefvet till Sonja, rikare på ömt nonsens — dock, ack, hur innehållsrikt!
— än på något egentligt nytt, var nyss afslutadt vid cigaretten och gravensteinern därinne.
Det skulle visserligen ej nå henne ännu på tvänne långa dagar, hon var j u ej själf ens vid resans mål — men aftalet fick ej svikas.
Nu kände han sig helt upprymd och glad, värmd till sinnet af den unga kärlekens charme.
Och där den svala vinden från strömmen slog honom till mötes, fylld af tonerna från Strömparterrens jauilscharmusik, funno de genast resonnans, och han stämde sorglöst gnolande in, medan » turcens » blåa rök drog sig i långa strimmor genom den klara luften efter honom.
* * Öfver Skeppsholmen hade han kommit ut till Djurgården.
Det var j u icke möjligt att besluta sig för att vända hem en sådan afton som denna.
Det hade slagit h o n o m ett ögonblick som en förebråelse, att han kunde vara så lätt till sinnes, under det dock stackars lilla Sonja, hans egen Sonja, helt visst med allt annat än gladt mod gjorde ilfärd till en sjukbädd — men det var som förgjordt, han kunde ej betvinga det.
Och när allt dock kom omkring, var det väl ej så farligt med farbror Axels sjukdom — och den där andra affären — bah — — slikt var j u så vanligt, och finge ej tagas för seriöst!
På Djurgårdsslätten kände han plötsligt ett kraf- tigt slag på sin axel.
Han vände sig o m och stod ansikte mot an- sikte med baron Ruda, en gammal god kamrat och vän från regimentet, allmänt uppburen i huf- vudstadens militäräristokratiska kretsar för sitt glada humör o c h angenäma umgängessätt.
» Nej se Kurt Stråle », brast denne ut.
» Ryktet talade då sannt, och du är helskinnad återkom- men från klimatfeber o c h kabyler.
Välkommen igen! » » Tack, tack — ja, det är verkligen jag, fastän jag knappast hunnit hemta mig och finna igen mig själf här hemma ännu, så brådstördt har allt gått undan de sista dagarne. » » Hur s å?
» » Ah, du kan väl tänka dig.
Ångbåtsfärd till Marseille.
Marseille — Paris.
Paris — Stockholm.
Järnväg, båtar, resor genom natt o c h dag.
An- komst i går morgse.
Väntande telegram — genast retur till Stjärneholm.
Det var min vackra kusins födelsedag » — här rodnade den unge löjtnanten helt vackert, hur oändligt likgiltigt ogenerad han än sökte se ut — » och då ville farbror Karl gärna ha mig där.
Tillbaka till Stockholm samma kväll, och i dag tusen bestyr. » » Godt; dess större skäl kan du nu ha att riktigt hvila upp dig och förströ dig, och jag gra- tulerar mig att vara den förste af kamraterna, som får rå om dig.
Vi bli väl tillsammans i kväll — eller hur?
Ett och annat nytt, som rör gossarne, har dock allt hunnit passera, sedan du sist tömde en pokal ibland oss, och du intresse- rar dig kanske ännu en smula för gamla minnen. » » Accepterar — accepterar med förtjusning!
Jag kände mig just i behof af något rikligt angenämt sällskap för aftonen.
Men hvart skola vi egent- ligen ta vägen? » » Vet du hvad.
Jag har just gått och studerat circus Waldenfeldfs röda plakat här — det skall vara en riktigt piffig trupp.
Jag hörde just i går » Kulan » tala om lilla miss Evelyne, och får man tro den gamle liebhahern, så måtte hon vara något rent öfverjordiskt.
Tycker du som jag, göra vi först en titt på gubben Mothandors hästopera.
Sen kunna vi j u supera på » Backen. » » Jag följer dig med förbundna ögon — så myc- ket hellre som programmet låter högst lockande. » Sagdt och gjordt.