Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi ha trott att bilden af den talangfulla tyska systern, då hon nu är vår gästvän, borde intressera svenska kvinnor.
göra, lyfta till ett ädelt lif på jorden, till salighet i himmelen.
De möttes en gång för många år sedan.
Det låg nästan bestört- ning i blicken.
Det var, som om hans själ velat dröja hos henne.
Han såg så rörande god och sorgsen ut.
Och den skygga blicken med dess blixt af bedjande smärta grep henne så under- ligt.
Det var allt, hvad hon såg och visste, när han kom och gick.
Hon frågade sitt sällskap hvem han var, och hon fick veta hans namn.
Erik Ivars- son var det, han, som var så rik, så oänd- ligt rik.
Han hade sin stora gård och sina milsvida skogar bakom Östaberget i Selna- byn, som låg där.
Bortom Östaberget!
Det var, som o m hon först nu sett dess tunga, skyhöga vägg.
Det hade rullat fram just nu och gömt hennes framtid och stängt henne från Erik Ivarsson.
Gammalt stickylle, klädningslappar, doffel, ull o. lin * r u r Och dagar kommo och gingo, och är kommo och gingo, och hennes hjärta frå gade och fick ej svar.
Hurudan var Erik Ivarsson?
H v a d tänkte han, hvad gjorde han där borta i Selnabyn?
Skulle han aldrig komma mer till Östa dalen, till henne?
Äl skade han en annan?
Skulle hon kanske snart få höra, att han trolofvat sig?
Hon önskade, att han i stället skulle älska henne, tänka på henne, ej kunna glömma henne Så såg det ut som om det skulle blifva, då de första gången möttes.
M i n n a Cauer.
emottages till all slags spanad.
— Pressning o c h beredning verkslälles.
— Beelt arbete, billiga p r i s.
269 vigt om 1 8 kg.
fraktfritt fram o. åter.
^ Men sedan hade allt sagt nej till denna aning och önskan.
Möttes de åter någon gång, så förlopp allt såsom vid det första mötet.
Han stannade e j, närmade sig ej sade intet.
Hvad annat än brist på kärlek höll honom tillbaka?
Han var ju så rik, och hon var så fattig.
Han kunde j u komma och lösa henne ur allt det bekymmer för dagligt bröd och framtid, som nu tryckte henne.
Och han var j u mannen, som skall taga initiativ, hon var ju kvinnan, som skall tiga och vänta.
Huru lätt borde det alltså ej vara för honom att komma och fråga, om hon ville lära känna och älska honom.
Lära känna!
Ack, man älskar en person långt förr, än man känner honom, och allt hvad man sedan lär känna om honom en- dast förökar kärleken.
Hvad annat än brist på kärlek höll honom borta?
Kunde det fin- nas något annat?
Han hade aldrig kommit i tillfälle att umgås med henne.
Han visste ju knappt, om hon kände honom ens till utseendet.
Han kunde omöjligt ana, att hon någonsin erinrade sig honom, än mindre att hon skulle kunna längta efter honom.
Dessutom var hon känd för att hennes sätt och väsen imponerade på männen och förvirrade dem.
Det sades, att hon var kylig Och afvisande mot sina beundrare, att hon lät dem känna, att hon, så fattig hon än var, visste sig vara dem öfverlägsen.
Hon rådde icke för, att unge män sökte hennes sällskap, att de förälskade sig och kände sig försmådda.
Hon hade ju hela tiden blott längtat efter Erik Ivarsson.
Det var nog denna väntan, som kring hennes hjärta och sätt slagit en sådan mur af oåt- komlighet, kall och gåtfull för andra, all- deles som Östaberget var för henne, där det reste sig mellan henne och den älskade.
Det blef också ibland utspridt och trodt, att hon skulle gifta sig med någon.
Kanske hade dessa rykten hunnit till Selnabyn.
Kanske trodde Erik Ivarsson, att hon älskade någon i Östadalen.
Det var också något annat, som kunde göra honom tveksam.
Hon hade så stort anseende.
Hon var så duglig och så be- B l- J 03 æ gåfvad och så allmänt afhållen för sin god- S £ 5 het och hjälpsamhet mot sjuka och fattiga.
Dessutom kunde hon anses mera bildad än mängden i hennes trakt.
Och så hade hon » " S i utseendets och sällskapsgåfvans adelsmärke.
— i S3 TS Hon var så olik andra.
Hon väckte alltid uppseende, hvar hon vi- 3 ° Cfl sade sig.
Hon samlade intresset omkring sig.
Det fanns också hos henne en sådan sprudlande källåder af kvickhet, skalkaktig- bet och lekfullhet.
Den kunde ej af något hämmas.
Icke ens hennes sorgefulla kärlek, icke ens det, att hon hörde till de troende, kunde göra henne dyster.
Man tyckte, att » hon var så obegripligt treflig och rolig och snäll. » Så sade gamla och unga.
Och det fanns entusiaster bland hennes både man- liga och kvinnliga vänner, som uttryckte
Hötorget 12.
Filial Hornsgatan Riks 163.
30435. ro M o
IDUN 270 sig bättre, när det gällde att beskrifva Anna Rehn.
» Det finns hos henne en sådan rike- dom af käckhet och lefnadsfriskhet, intelli- gens och hjärtegodhet; och hennes yttre skönhet är så präglad af allt hvad hon är till sitt inre, att hela hennes uppträdande blir fängslande originellt.
Det finns ej hen- nes make i hela Ostadalen.
Lycklig den, som får henne! » Det var någon, som hade sagt så, och det var många, som af hjärtat kunde instämma i detta omdöme.
Hon var dessutom skild från alla äfven genom en annan gräns, trons ljusa ring, öfver hvilken ingen otrogen ansågs böra få komma.
Erik Ivarsson kunde anse sig ute- stängd.
Kunde hon alltså nöjaktigt förklara hans uteblifvande?
Han var kanske så förståndig och blygsam, att han, om han jämförde sig med Anna Rehn, ställde sig ensam på vå- gen utan sina många hundra tusen.
I så- dant fall tyckte han kanske, att hon vägde mera än han.
Skulle således hennes personliga egenska- per och det anseende dessa förvärfvat henne bilda en bländande och afskräckande strål- glans omkring henne, en osynlig mur, som hon ej ansåg sig kunna genombryta eller komma öfver!?
O, att de hade fått mötas i en fjärran trakt, där båda varit främlin- gar för alla, där hon fått vara endast en flicka och han endast en yngling, där han ej varit omgärdad med guldets glans och hon med anseendets, där de fått dragas till hvarandra endast med andarnas förenings- band, den ömsesidiga kärlekens kraft, så som det skedde vid deras första möte!
Och hvarför knnde man ej nu spränga öfver alla murar, som dag efter dag och år efter år, innan dessa unga människor visste om hvar- andra, hade rest sig högre och högre för att skilja dem åt.
Hvarför kunde ej Anna Rehn och Erik Ivarsson öfver det höga ber- get komma till hvarandra med endast sig själfva.
Hvarför kunde ej den oförgängliga andens oförgängliga kärlek till just det oför- gängliga i den älskades väsen, till just per- sonen själf och icke till dess rikedom eller skönhet eller ära, — hvarför kunde ej kär- leken lyfta öfver de höga bergen?
O, det fanns kanske en annan mur dem emellan, mörkare, hemskare, tyngre än alla andra!
Hon kände dess svarta skuggor kasta sin kyla långt in i själen.
Den andades is, död öfver hvarje uppspirande förhopp- ning.
Här, öfver denna sköna bygd, rufvade ett töcken, en återstod af hedendomens och vidskepelsens dystra natt.
Fatalismen, ödes- tron kramade med järnklo så månget offer.
Där hvilade det gräsliga vidundret, sträc- kande sina tunga, väldiga ramar ut öfver stranden, förlamande sitt sköna rof och kastande sin skugga öfver så månget män- niskolif, som eljes skulle badat i solljus.
Östaberget skulle ej lyfta sig.
Mörkrets furste, det starka lejonet, skulle ej släppa sitt rof.
Ödestrons töcken skulle ej skingras.
T y den var kristnad nu, den gamla ödes- tron.
Den var iklädd nittonde århundradets helgonskrud.
Och den hade blifvit upphöjd på sin förra tron, och dess undersåtar voro många.
Och dess nya namn var » Guds vilja sker ».
Om Erik Ivarsson var bland dessa kristna fatalister, så skulle han anse sig pliktig att icke själf göra något för att sammanträffa med Anna Rehn.
Han skulle vänta, tills han sig ovetande fördes tillsammans med 1897 henne.
Ja, han skulle t. o. m. undvika de ställen, där han med säkerhet kunde veta, att hon var.
Blott på sådant sätt skulle han kunna trygga sig mot faran att » komma i förväg », att » själf ställa för sig och ej låta Guds vilja ske ».
Då skulle han kunna vänta hela sitt li f på ett de yttre omstän- digheternas tecken till att han finge anse, att han och Anna Rehn voro » bestämda » för hvarandra.
Äfven om han finge veta, att hon älskade honom, skulle han ej våga komma och hämta henne.
Med bägaren framför sig skulle han kunna dö af törst hellre än att tömma den, förrän visaren på Guds klocka visade, att » tiden var inne ».
Hon kunde icke veta, hvilka insikter han hade.
Hans b y var så oberörd af den nya tidens strömdrag af upplysning.
Där fanns intet bönehus, ingen friförsamling, ingen nykterhetsförening.
Inga talare, vare sig religiösa eller politiska, förirrade sig dit.
Huru skulle han, som bodde där, kunna blifva en sann kristen?
Huru skulle han komma lös ur de hedniska föreställningarna om Guds styrelse?
Och huru skulle han för- stå, att det högsta i lifvet är kärlek?
Och huru skulle han inse, att rika och fattiga äro bröder med samma arfsrätt till jordens skatter?
Huru skulle väl allt detta ljusets svall, som brutit in i hennes själ, nå äfven till h o n o m?
Genom det mörka berget!?
För många år sedan, då hennes kärlek till honom tändes, då skattade hon som andra hans rikedom högt.
Hon hade läng- tat efter Erik Ivarsson äfven för att genom honom blifva rik.
Alltid hade hon ju dock tänkt, att rikedomens högsta värde är, att den sätter sin ägare i stånd att hjälpa fat- tiga.
Endast helt ringa glädje väntade hon sig af att själf få vara vackert ' klädd, bo i stora fina rum, åka i präktig vagn och få sin mat lagad och huset städadt utan egen möda.
Hon hade dock tänkt sig, hur trefligt och smakfullt hon skulle hafva, när hon blefve Erik Ivarssons hustru, och hur älsklig och ståtlig hon skulle gå i hans präk- tiga hem, en prydnad och stolthet för sin man, en fägnad för hans öga och hjärta, en värdinna, för hvilken ingen behöfde skäm- mas.
Hon hade t. o. m. tänkt på, hur alla skulle säga, att hon gjort ett godt parti, och prisa henne lycklig.
(Foits.)
ÖQitt landtliga bås.
1 grönskande dalen står hyddan min, r En näpen, en fin, Med knutar så hvita som Rörstrands porslin, Med väggar af murgröna prydda.
Att henne beundra man kan icke nog; Hon är som ett löje i allvarlig skog, Min lilla förtjusande hydda.
En täppa vi ha så förtrollande skön.
Kors, hvad hon är grön!
Vi sådde i den alla möjliga frön En strålande soldag i våras.
Och när jag nu tittar på blommor och blad, Så blir jag i själen så innerligt glad, Att nästan mitt öga vill tåras.
Vid strand kretsar måsen vid skrän och vid skrin.
Den gossen är fin I Han nafsar all fisken, jag kallar för min, Fast tillstånd till det han fått inget.
Men om icke slyngelen vill låta bli Att handla så där, som ju är snatteri, Så stämmer jag honom till tinget.
En källare ha vi med hängande lås, Fast söndrigt gu ' nå ' s; Därinne finns unghöns och småsvin och gås, Som är en present ifrån Skåne; Och där finnes rågbröd och stångkorf på spett Och skinkor och torrfisk, som svärmor oss gett, Och ost lika rund som en måne.
En barnkammar ' ha vi, en liten och skum.
Jag kunde ju redt mig ett diktarerum I stället för barntomma båset.
Jag tänkte på kommande dagar förstås, Men än ingen skrikhals vi hafva, gu ' nå ' s.
För storken är kringvridet låset.
Men vi ha tre rum, och det ena är mitt, Det andra är ditt, Min käraste skatt uti stugan, och ett Jag fullt utaf vänner vill proppa; Om dem vi se komma hem till oss en dag, Så bli vi så glada, båd ' gumman och jag, Att högt upp i taket vi hoppa.
Vi hafva en hund, som är platsens polis, Och en liten gris, Som nog blir just lagom till julen precis, Ty » grymt » är ditt öde, o, nasse!
En kossa vi ha och en dansande kalf, En fårkätte full och en dräng, som är half, Ty träben han har lille Lasse.
Det bästa som finns i mitt landtliga bås Är gumman förstås; Och far hennes, stormrik, tyvärr heter Lås, Men gumman min hon heter — duga.
Ja, lycklig är jag, och jag säger nu blott, Jag ville ej byta mot konungens slott Min lilla förtjusande stuga.
G u s t a v u s.
Turist- och sportutställningen, J S f i, mina damer, älska ju skön natur och fri- 7 r luftslif i icke mindre grad än mannen, och när sommaren kommer, längta ni ut och bort från städernas kvalm, hän till skogarnas doft, till fjällets rena luft och till de vida vattnens klara speglar.
Och om vintrarna, när snö och is klädt naturen i sin hvita, kalla skrud, äro ni lyckligtvis icke längre rädda för att träda stålsko på er fot, för att hurtigt och muntert deltaga i årstidens friska nöjen.
Därför, mina ärade läsarinnor, är jag fullt öf- vertygad om att ni med icke mindre lefvande intresse än vi män taga i betraktande den syn- nerligt tilltalande och innehållsrika turist- och sportpaviljongen på vår utställning.
Ritningarna till den vackra byggnaden äro utförda af » tusen- konstnären », arkitekten Fredrik Liljekvist, och de inre anordningarna äro fullbordade under öfverinseende af ryttmästaren friherre S. Her- melin.
Det är sanning att man genast vid inträdet i den ljusa och luftiga hallen erfar en frisk och upplifvande känsla!
Låtom oss börja vår van- dring härinne med midtelpartiet, där genast det stora och praktfulla panoramat vid fondväggen fängslar vår uppmärksamhet.
Det är Storbofal- let i Jämtland som här är framstäldt i vinter- skrud.
Naturligt vatten forsar här i vilda ka- skader ned mellan de på hvarandra hopade sten- blocken.
Bilden är storslagen, nästan hemsk, men synnerligt lockande för turisten som älskar fjällnaturen.
Det är artisten Anton Genberg som framtrollat detta vackra återgifvande af en bland de mest sevärda naturföreteelser i hans hemort.
Framför detta panorama och i paviljongens midt hafva vi prof på de vackraste segelbåtar och ett flertal roddbåtar, bland andra en sådan där paddelkanot, där man » skall hålla tungan rätt i mun » för att icke kantra.
Vackrast är dock den stora fenkölsbåten at teak och ceder- trä, med sin eleganta segelskrud.
I den kunna damerna känna sig ganska säkra under godt be- fäl för en lustig färd på skummande böljor.
Närmast ingången ha vi en särdeles tilltalande modell af Visby, de sköna ruinernas, det vilda vinets och rosornas stad, där den ligger badad af Östersjöns svala vågor.
Man kan med blic- ken följa de smala och krokiga gatorna fram
IDUN 1897 till den eller den kyrkoruinen, som särskildt tilltalade ens skönhetssinne vid ett besök där i flydda dagar, och man kan i minnet vandra i den dunkla stämningsfulla allén längs stadsmuren, där bofinken sjöng så vackert de ljumma som- maraftnarna.
För att ännu hålla oss vid turistafdelningen, så hafva vi till vänster om stora ingången äfven ett panorama framställande Stora sjöfallet i Lapp- land.
Det fyrtio meter höga fallet lär vara ett af de mest storslagna i Europa.
Den vackra målningen, hvilken är utförd af artisten Kall- stenius, är synnerligen präktig och gör konstnä- ren all heder.
Midt emot på högra sidan se vi redan en hel liten kö bildad, mest af damer, nyfikna att se hvad som dölj es så väl bakom det tunga drape- riet.
Gifva vi oss litet till tåls, så få vi nog vår nyfikenhet tillfredsställd.
Väl inne och när våra ögon hunnit vänja oss vid mörkret, blifva vi hänförda af den syn vi skåda.
Vi äro åter i Jämtland, men högt uppe på fjället en vinter- natt under tindrande stjärnljus från den matt- blå himlen.
Där h vilar den stora renhjorden i spridd ordning och midt ibland den slumrar den lilla lappen helt trygg.
Det är den stora still- heten som råder här uppe på fjället i vinter- natten.
Blott stjärnorna däruppe på firmamentet blinka och nicka en hälsning från okända världar.
Hela synen är så skön att den väcker andakt.
Det är artisten Tirén, som har hedern af detta lilla mästerverk.
Vidare hafva vi ute i hallen en stor samling af taflor och fotografier af de mest sevärda plat- ser i vårt land, däribland flere präktiga vägg- målningar af den välkände artisten V. Andrén.
Allt här bidrager att väcka en längtan att resa och själf med egna ögon skåda huru mycket af skönhet och storslagna naturföreteelser vårt vackra land äger att bjuda på och att älska.
Om vi nu skulle öfvergå till sportafdelningen.
Något litet är redan nämndt om segelsporten.
Men så ha vi först och främst velocipedsporten, hvilken har tagit en häpnadsväckande fart i vårt land och på sista tiden icke minst bland våra unga damer.
Vi se här på utställningen en vac- ker samling af våra bäst konstruerade velocipe- der från de bästa fabriker, såsom Anton Wik- lunds, Froms, Sveabolaget, Svenska Humber- bolaget i Malmö samt Huskvarna med flere.
Huskvarna utställning är särdeles vackert anord- nad.
Man ser ett täckt skogsparti, hvarur en liten grupp velocipedturister, såväl damer som herrar, störta en till mötes, — åskådaren är nä- stan färdig att hoppa åt sidan för att ej bli öf- verriden.
Toaletterna, isynnerhet damernas, äro särde- les smakfulla och praktiska för dylik sport och kunna väl rekommenderas till mera allmänt an- läggande än som ännu är fallet bland våra ve- locipedryttarinnor.
För den ädla hästsportens idkare finns här också en särdeles vacker utställning, såsom rid- sadlar och betsel, däribland magnifika fruntim- merssadlar, samt dessutom ett helt stall inrät- tadt och utstyrdt med en lyx, som väl kan kal- las furstlig.
Det är firman Leja som här visat hvad den kan åstadkomma äfven i denna väg.
För de] damer, som älska skridsko- och skid- åkning, finns här en storartad samling af alla sorters agremanger, såsom en mängd modeller till skridskor från de förnämsta fabriker, isyn- nerhet af Eskilstunas utmärkta tillverkning.
Ak- ta lappskidor och de omtyckta vanliga norrlands- skidorna finnas äfven i stort urval, samt dess- utom sparkstöttingar i mängd.
För sporten under sommarvistelsen på lan- det är äfven väl sörjdt.
Allt som hör till fiske och jakt finns här särdeles vackert och åskåd- ligt ordnadt och dessutom de präktigaste kä- gel- och bollspel samt all slags gymnastikatti- ralj.
Det är måhända mycket bland allt detta, som läsarinnorna med en viss likgiltighet gå förbi, men där finns nog äfven en del som vin- ner deras lifliga intressse, ty den friska och hälsosamma sporten, idkad utan öfverdrift, har ju redan vunnit en berättigad anklang hos så väl det starka som det svaga könet och ingår nu mera som en viktig faktor i ungdomens upp- fostran.
Helt visst bör därför ingen, som besöker ut- ställningen, försumma den vackra paviljongen, där turist- och sportväsendet slagit ned sina bo- pålar.
Den välordnade expositionen förtjänar att ses.
I daff firas som bekant i den danska hufvudsta- den prins Carls bröllop med prinsessan Ingeborg af Danmark i närvaro af danska konungahusets medlemmar, konung Oscar, kronprins Gustaf och hans gemål, prins Eugen, änkekejsarinnan af Ryssland samt prinsessan Alexandra af England m. fl.
Vigseln äger rum i Köpenhamns slottskyrka och förrättas af k. konfessionarius, stiftsprosten Pauli.
Kyrkan blifver präktigt dekorerad, och vid ingången paraderar ett kompani af lifgardet.
Sedan den kyrkliga akten afslutats, åka de kungliga och deras gäster till Christian VII:s palats på Amalienborg, där frukost intages.
Först och i » Guldbryllupskarethen » åka danska konungaparet och konung Oscar, därefter komma de nygifta i Christian V:s guldkaross.
Frukosten på Amalienborg bör- jar kl. half 3, och när den slutats, draga de nygifta sig tillbaka för att kläda om sig till bröllopsresan som äntrades i afton.
Fur- steparet landstiger i Warnemünde och reser därpå till Sachsiska Schweiz.
När de nyförmälde återkomma, skola de bo hos kronprinsparet på Charlottenlund till dess resan efter danska drottningens födel- sedag (den 7 september) äntrades till Stock- holm, dit ankomsten sker den 16 september.
Om prinsessan Ingeborgs utstyrsel meddelas från Köpenhamn att allting utgått från etablisse- ment inom landet.
Brudklädningen är af hvitt duchesse-siden, besatt med äkta spetsar, orange- blommor och myrten; släpet är sex alnar långt.
Bland klädningarna finnas tre robes de cour af det traditionela, kanske etthundrafemtioåriga snit- tet.
Den ena roben består af ett rödt sammets- lif med långa hof ärmar; lifvet är garneradt med äkta guldspetsar, som följa längs med ärmarne.
Det sju alnar långa släpet af rödt sammet är garneradt med äkta guldspetsar.
Kjolen ned till släpet är af gult duchesse-siden, öfverdraget med en garnering af äkta spetsar och inväfdt med guld och paljetter.
Den andra af dessa klädningar är af grönt ciel duchesse, inväfdt med äkta silfver i buket- ter, och kjolen är garnerad med äkta silfverspet- sar.
Släp och ärmar äro här alldeles af den fa- son, som de svenska hof dräkterna fordra.
På den tredje, svarta klädningen äro lifvet, ärmarne och det sju alnar långa släpet garnerade med hermelin; kjolen är öfverbroderad med stenkols- pärlor.
Till utstyrseln hör vidare en ljusblå robe, hvars tyg är duchesse-siden inväfdt med skära rosor.
Lifvet är garneradt med äkta » points å l ' aiguille&gt; och ett blomstergarnityr.
Dessutom märkes en skär klädning, hvars tyg är duchesse, inväfdt med stora buketter af guld.
Lifvet är garneradt med äkta guldspetsar, silkesflor och blommor.
Ytterligare finnes en blå velours-miroirdräkt.
Lifvet är här besatt med gult silkesflor och fyra stora knappar i diamanter.
Till denna dräkt hör en cape, öfverbroderad med guld.
Slutligen kan nämnas en aftonkappa af oliv- grönt velours moiré, kantad med hvitt tibet, fod- rad med skärt siden, en hermelin-cape, som ba- res till de stora hof dräkterna, en cape af crépe duchesse, inväfd med guld i stora buketter samt besatt med äkta strutsfjädergarnityr och silkes- flor, samt ytterligare flere andra sammetsdräkter med cape, enklare sidendräkter och promenad- dräkter.
* 25 års-jubileum.
Lärarinnan vid Skepps- holmens skola fröken Bilda Gustafson kan i denna månad fira sitt 25-års-jubileum som lära- rinna i hufvudstaden.
* Sjuttio år fyllde den 25 d:s friherrinnan Louise Falkenberg, född Sprengtporten, den sista af sin ätt.
Friherrinnan Falkenberg, som är dotter nil en af Stockholms mest populäre öfverståthållare, frih.
J. V. Sprengtporten, är änka efter kabinetts- kammarherren frih.
I kretsen af de sina firade hon nu sin 71:sta födelsedag på det gamla Falkenbergska fideikommisset Lag- 271 mansö, där friherrinnan F. hos sin son, kammar- herre frih.
C. Falkenberg, brukar tillbringa som- rarna.
* En hjältinna i mänsklighetens tjänst.
Den nyligen aflidna ryska kvinnliga läkaren frö- ken Serebrennikoff var ett framstående exempel på de många ryska kvinnor, som hjältemodigt offrat hela sitt lif i mänsklighetens tjänst.
Efter att ha aflagt en vacker examen som lä- kare, började fröken Serebrennikoff sin offentli- ga verksamhet genom att deltaga som läkare på den rysk-turkiska krigsskådeplatsen 1877.
Sedan har hon under allehanda motigheter utöfvat en ofantligt vidtomfattande verksamhet bland den fattigaste befolkningen i sin hembygd i trakten af Ural.
För att kunna hämma en elakartad ö- gonsjukdom, som rasade i dessa trakter, reste den unga damen till Petersburg och studerade hos de bästa ögonläkare, hvarefter hon återvän- de och fortsatte sin verksamhet.
Hon slog sig då ned i Perm, hvarest hon grundade ett » gra- tis-ambulatorium » för ögonsjuka.
Sedermera in- rättades ett särskildt sjukhus för hennes räkning.
Rörande omfattningen af den öfvermänskligt energiska verksamheten kan man göra sig en föreställning, när man hör, att hon under loppet af 10 år behandlat öfver 30,000 patienter och verkställt mer är 6,350 operationer.
Dessutom fann hon tid att deltaga i konferenser och skrif- va flere afhandlingar.
Men slutligen ådrog hon sig genom öfveransträngning en sjukdom som lade nenne i en för tidig graf.
Hon var vid sin död endast 43 år gammal.
De tvänne Saint-Saens-konserterna å k. operan i lördags och i tisdags hade egendomligt nog ej lockat en fulltalig publik.
Säkerligen hade emel- lertid de flesta af dem, som infunnit sig, allt skäl att vara belåtna öfver att hafva fått stifta en närmare bekantskap med en — säga hvad man vill — så framstående tonsättare som Saint- Saens.
Af gedignare saker förekommo visserli- gen endast en pianokonsert och en symfoni (a-moll), men dessa visade tillräckligt ' mästarens behärskning äfven på detta område.
För öfrigt utgjordes flere nummer af s. k. programmusik.
Men då tonsättaren ju flitigt rört sig på detta område, och då dessa nummer äro af så fram- stående art som » Danse macabre », » Suite Alge- rienne », sPhaéton » och » Herkules vidskiljovägen », fanns rikt tillfälle till såväl njutning som intres- santa jämförelser.
Hvartdera programmet inled- des med en ståtlig och anslående marsch samt upptog för öfrigt några balettnummer af pikant och lättsmält art, hvilka dock naturligtvis göra sig bäst i samband med scenisk utstyrsel.