Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon gaf ej åt förnuftet att med oomstötliga bevis stödja satsen om ett sällt tillkommande; men hon nedlade i sedekänslan ett frö till denna stora sanning, och befallte oss, vid samma dyrbara känslas förlust, och således vid vårt lifs lycksalighet, att vårda detssamma.
Hon har ej låtit bero vid denna väsendtliga omsorg: den redlige som följt hennes föreskrifter, finner i deras uppfyllande ännu andra tröstgrunder.
Dagen är förbi, dess möda öfverstånden, man går att hvila i den moderliga jordens famn.
Det stoft man omförde, ger man henne tillbaka, men bilden förvaras i goda menniskors minne.
Och sjelfva det lif, som i detta stoft andades, är det ej likasom fortsatt hos efterlefvande barn?
Jag fruktar ej misstaga mig om naturens mening, då jag kan åberopa hennes orakel genom en af hennes värdigaste tolkar: 10
Det är ej dö, att lifvet sluta
Med hopp att lefva i sin ätt.
Så lefver ännu den förste af Svenska patrioter, den evigt vördade Konung Gustaf Erikson Vasa.
Om mitt ämne tillåtit gena historiska bevis, i stället för de omvägsamma och kanske mindre talande, som Natur- och Sedelära mig lemnat, förgäfves skulle ett större och förträffligare i häfderna kunnat sökas.
Att denna sitt fosterlands hjelte och befriare intill hög ålder med rådighet och styrka besörjde dess allmänna värf, är bekant; men var han derunder lycklig, var hans ålderdom det?
Ack, om så mycken dygd, om millioner likars befordrade väl ej skulle medföra en deremot svarande sällhet; beklagom vårt slägtes öde, sina största och sannaste välgörare skulle det saknat.
Men för att med visshet utröna, om han icke för så stora välgerningar njöt belöningen i sitt hjerta, kastom en spörjande blick på det Tal han höll till Rikets försandade Ständer, kort före sin död11.
Har någonsin vältaligheten, såsom konst betrak- tad, gifvit exempel af någonting lika majestätligt och ädelt?
Nej, utan den gudomliga känsla, som följer medvetandet af de svåraste uppoffringar, de vigtigaste tjenster, jemte de renaste afsigter, skall aldrig någon tala med den sublima försakelse om sig sjelf, med den saktmodighet om sina fiender, med den fullkomliga visshet om efterverldens bifall och tacksamhet.
Det är således utan all gensägelse, att denne krönte åldersman var lycklig.
Men huru mycket mer skulle han varit det, om Himmelen genom ett nytt underverk, lika med det af Sverges räddning, öppnat för honom framtiden, och låtit honom tydligen se, hvad detta älskade land skulle blifva honom skyldigt genom hans höga afkomlingar!
Se sin odödliga Sonsons lysande tidehvarf; se Rikets ära och sjelfbestånd intill våra dagar förbundne med det dyrbara Vasa-namnet; se vördnaden för denna
Ätt och för dess ärftliga dygder försäkra Landets lugn under de vådligaste utrikes brytningar!
Men hvad? njuter han ej denna syn? utgör den ej i detta ögonblick en del af hans lycksalighet, i den höga sfer der han nu vistas, att se den vishet, hvarmed en ung Ättelägg på hans Thron bereder sig samma glada och ärefulla ålderdom.
Jag vill kröna mitt företag med anförandet af en skald, som sedan han, i den öfverskrift jag valt, öppnat för mig utsigten af det rika fält jag öfverfarit, i några få förträffliga rader går att sammanfatta dess gyllende skörd:
Gör godt.
Var nyttig.
Lef i dina mödors minne.
Då skall du, af din dygd och landsmäns aktning stödd,
Gå ålderns dag emot, med oförkrossadt sinne,
Och dödens, – utan blygd att hafva varit född 12.
Författaren, Herr Regnér, framfördes från det hedersrum, han redan i Akademien innehade, till
Direktören, som vid belöningens öfverlemnande yttrade:
Om Svenska Akademien, under en flerårig saknad af det nöjet att utdela sitt högsta pris, begärt i sina önskningar en skrift, som företett sitt ämne i en lycklig dag och prydt det med taflor af en verklig och rörande skönhet, en skrift af onekligt värde, så är dess önskan i denna stund uppfylld.
Ni har, M. H., visat att för den dygdige gifves ingen ålder af förlorad sällhet, ingen för den som genom dygden gjort sig oberoende af allt, utom af sitt eget hjerta, ingen för den hos hvilken detta hjerta ingjuter lika lugna känslor i minnet som i förhoppningarne.
Till stöd för er sats har Ni framkallat den krönta Hjelte, hvars höga själ Ni fordom tecknade i föreställningen af en bedragen eller misskänd vän.
Återvänd M. H. till det hedersrum Ni då intog, följd af en ännu större belöning än den Akademien kan skänka, Allmänhetens aktning, aldrig nekad åt den, hvilken likasom Ni, fyllt sin långa bana med nyttiga och stundom obelönta mödor; och bland denna allmänhet skall någon finnas, som vid detta tillfälle erinrar sig dessa målningar af forntidens fester, bland hvars lärorika sinnebilder man ser en förfaren men blygsam hand framsträckt för att fästa lagern på den åldriga förtjenstens hjessa.
Skriften N:o 10, som afhandlat samma fråga rörande Ålderdomen, hade Akademien tillagt den andra Guldpenningen.
Stycken deraf blefvo uppläste, hvarefter Författaren, Grosshandlaren Herr Sven Björck Svensson, framfördes till Direktören, som jemte penningens öfverlemnande komplimenterade honom å Akademiens vägnar.
Direktören gaf vidare tillkänna, att i Skaldekonsten, der fritt val af ämne blifvit de Täflande lemnadt, Tretton försök inkommit, och att Akademien tilidömt det Stora Priset åt N:o 1, Ålderdomen, Skaldestycke som nu upplästes.
Mes organes lassés sont morts pour les plaisirs;
Mon cœur est étonné de se voir sans désirs.
Dans cet état il ne me reste
Qu’un assemblage vain de sentimens confus,
Un présent douloureux, un avenir funeste,
Et l’affreux souvenir d’un bonheur qui n’est plus.
Pour comble de malheur, je sens de ma pensée
Se déranger les ressorts;
Mon esprit m’abandonne, et mon âme éclipsée
Perd en moi de son être, et meurt avant mon corps.
– Jag anför dessa verser sådana, som de flutit ur Voltaires penna (Epître XV à Mr de La Faluere De Génonville).
Vid den tillämpning deraf i Franska Encyklopedien (Art.
Vieillesse, Physiologie), som gifvit anledning att citera dem, hafva de undergått någon förändring, i sanning icke med bibehållande af allt deras behag:
C’est l’âge où les humains sont morts pour les plaisirs,
Où le cœur est surpris &c.
Naturforskare hafva funnit: att sedan kroppen ernått sin fulla utveckling och styrka, tjena de dertill använde näringssafter endast att öka massan och försvaga honom; att detta redan inträffar mellan 30 och 40 års ålder, men sker i småningom och nästan oförmärkt intill det 60:de året, sedan hastigare till det 70:de; men att då inträder den skröpliga åldern, hvars ständigt ökade bristfälligheter slutas med döden, gemenligen före 90:de eller 100:de året.
Encyklopedien på anf. st.
Ungdomens Försvar.
Skaldebref till Grefve Creutz.
Se Vitterh. Arbeten af Creutz och Gyllenborg.
Da spatium vitæ, multos da, Jupiter, annos:
Hoc recto vultu, solum hoc et pallidus optas.
Sed quam continuis, et quantis longa senectus
Plena malis!
Deformem et tetrum ante omnia vultum,
Dissimilemque sui, deformem pro cute pellem,
Pendentesque genas, et tales aspice rugas ....
Plurima sunt juvenum discrimina, pulchrior ille
Hoc, atque ille alio, multum hic robustior illo:
Una senum facies, cum voce trementia membra,
Et jam læve caput – – – – –
Frangendus misero gingiva panis inermi:
Usque adeo gravis uxori, gnatisque, sibique,
Ut captatori moveat fastidia Cosso.
Non eadem vini atque cibi, torpente palato,
Gaudia – – – – – – –
– – – – – – – Adspice partis
Nunc damnum alterius: nam quæ cantante voluptas,
Sit licet eximius, citharœdo – – –
Quid refert, magni sedeat qua parte theatri,
Qui vix cornicines exaudiet, atque tubarum
Concentus?
Præterea minimus gelido jam in corpore sanguis
Febre calet sola: circumsilit agmine facto
Morborum omne genus, quorum si nomina quæras,
Promtius expediam, quot amaverit Hippia mœchos;
I kvinnofrågan
EMBETET ATT VARA HUSMODER
– 1887 –
Vi ha lyckligtvis kommit så långt, att de flesta af oss inse det stora missbruk, som under årtusenden herskat i mänskligheten, i det att så många värdefulla, fruktbärande anlag legat oanvända på kvinnosidan.
Man har icke råd numera att låta alla de krafter gå förlorade, som kvinnorna kunna erbjuda till det stora samarbetet.
De flesta tänkande och förnuftiga människor äro numera ense om, att så snart en kvinna har en särskild begåfning och därtill lust och energi att utveckla denna begåfning, är det icke endast hennes rättighet att försöka det, utan samhället måste vara henne tacksamt för det plus, hvarmed hon vill medverka till detta samhälles utveckling.
Mot dem, som ännu verkligen på allvar vilja förneka kvinnan rättighet att egna sig åt ett särskildt studium och själfständig verksamhet, tyckes mig, att ett enda af Stuart Mill’s bevis för kvinnans rättighet är nog till att göra dem svarslösa.
Han säger på ett ställe, att, för att bevisa det rätta i att männen framdeles skola behålla sina gamla privilegier, måste man först kunna bevisa, att till och med de dummaste och obetydligaste män kunna sköta ett ämbete bättre än de klokaste och mest begåfvade kvinnor.
Kan detta icke bevisas, följer af sig själft att mänskligheten skulle tjänas bättre genom att utbyta de misslyckade, manliga individer, som ofullkomligt eller dåligt fylla sitt värf, mot duktiga kvinnor, som till belåtenhet skulle uppfylla de fordringar, man ställer på dem.
Att en person, man eller kvinna, som inom sig känner förmåga och lust att utveckla vissa gåfvor, som naturen har gifvit henne, för att därigenom uppnå en själfständig ställning i samhället, att hon också försöker det, förefaller en så naturligt, att man nästan måste göra en ansträngning för att sätta sig in i den föreställningen, att detta naturliga och förnuftiga skulle förefalla någon såsom oförnuftigt eller förmätet; om täflingen är tillgänglig för alla, skall resultatet bäst visa, hvilka segervinnarne skola blifva, och de skulle aldrig komma endast på den ena sidan af mänskligheten.
När de förutsättningar, som samhället uppställer för de olika individerna, från början blifva de samma: likartade grundstudier, med samma rättigheter som mål, då blir det naturen, som kommer att afgöra, huruvida kvinnorna på de olika områdena kunna kappas med männen.
Naturen har, en gång för alla, lagt större hinder i vägen för kvinnan.
Så länge hon är ensam och fri, finns det ingenting, som skulle kunna hindra henne i att utveckla alla sina egenskaper med samma energi och till samma höjd – kanske på ett annat sätt än männen.
Men en kvinna, som blir hustru och mor, skall aldrig med samma lätthet kunna sköta ett ansvarsfullt ämbete som en gift man, därtill är hennes husmoderliga ämbete för stort.
Hvad hon än, innan sitt giftermål, sysselsatt sig med, skall ju alltid komma att bli henne själf, hennes man och barn till nytta, och med energi skall hon också i sitt nya ämbete kunna vidmakthålla och göra framsteg i sitt föregående lifs arbete och studier, men hon skall aldrig kunna sköta ett ämbete, som helt upptar hennes tid, såsom fallet är med de fleste män, utan att hennes hem och barn i hög grad skulle komma att lida däraf.
Hon har då valet emellan att helt egna sig åt den verksamhet, hon har börjat, eller att uppgifva eller dela den, om hon gifter sig.
Man har ju ofta sett gifta skådespelerskor, målarinnor och författarinnor, som delat sig mellan hemmet och en annan verksamhet, men det finns många andra tillfällen, som icke tillåta en sådan delning, utan där det speciella ämbetet utanför hemmet kräfver en människas hela tid.
Framtiden skall visa, hur den kommer att lösa dessa för oss ännu svåra och stridande spörsmål.
Såsom sakerna nu stå, öfvertager en kvinna ett nytt ämbete genom att gifta sig.
Hufvudsaken för henne blir då att vara husmoder.
Denna titel af »husmoder» har börjat råka i misskredit.
Man säger ofta om en ung flicka, som gift sig:
»Ja, förr i världen hade hon de och de talangerna, och kunde det och det; nu går hon alldeles upp i att vara husmor!»
Om de kvinnor, som gifta sig, verkligen ville gå upp i att vara husmödrar, skulle de icke förlora någon förmåga eller talang de förr haft; – de skulle förstå, att alla talanger, all begåfning, alla studier – ju mer, dess bättre – behöfvas för att bli en god och klok husmor, för att bli den styrande regentinnan i en stat i staten, men dess värre fäster man vid benämningen »husmor» snarare föreställningen om en köksa, som delar sig mellan en smör- och en såpfjärding, än ett väsen, som är satt till att skapa arbetsamhet och lycka i ett själfständigt organiseradt helt.
Hemmet är en värld för sig, och det representerar i smått allt, som försiggår i den stora världen utanför.
Det finns egentligen ingen förmåga, hvaraf icke husmodern kan ha användning, och ingen förmåga, hon icke skulle försöka bibringa sig.
Man har ofta sagt, att, för att herska, måste man kunna tjäna.
– För att kunna vara rättvis i allt, som man fordrar af andra, och för att vara tacksam för de tjänster, som bevisas en, måste man själf ha försökt, hvilken tid och hvilka krafter, som fordras till det arbete man pålägger andra, men det fordras icke, att man oupphörligt skall gå och göra alla detaljer själf.
Arbetets fördelning är lika nödvändig i hushållet som i staten.
En hel mängd husmödrar ha den föreställningen eller den vanan att oupphörligt sysselsätta sig med allt, som tillfälligtvis kommer i deras väg, och att därpå släppa det, om de händelsevis få ögonen på något nytt.
Däraf få de själfva detta oroliga, utslitna, som så tidigt tar glädjen ifrån dem, och de göra just icke heller andra glada.
En tjänare intresserar sig mest för ett arbete, som är honom betrodt, och som han i lugn får fullända och så slutligen får sitt tack för, men han blir hvarken en duktig eller pålitlig medarbetare, genom att beständigt afbrytas eller vara under uppsikt.
Om hvar och en i ett hushåll hade sitt bestämda arbete på gifven tid, skulle en sådan mängd tid och krafter inbesparas, att de husliga sysslorna blefve till hvad de skulle vara: medlen, icke målet för tillvaron.
Jag talar om husmödrar af medelklassen, som utan stora inkomster, dock icke lefva i nöd, och till följd däraf i ett öfveransträngdt dagsarbete.
Naturligtvis är ämbetet att vara husmoder underkastadt samma vanskligheter, möjligheter och kriser som alla andra ämbeten, som ingen kan uppräkna och uttömma i deras skiftande mångfald i någon diskussion.
Jag vill blott framhålla de vanliga, normala förhållandena, då en husmor är tvungen att tänka på sitt hushåll, men kan skaffa hjälp till arbetet, såsom de flesta husmödrar af medelklassen i Europa äro ställda.
Det är icke min mening att tala om äktenskapet.
Man vet, att människorna genomgående har en stor talang att taga miste i valet af äkta makar; och frågan om hur äktenskapet skall kunna bli uttrycket för två personers innerliga och välsignelsebringande samlif, är ett ämne, som fordrar en mycket vidlyftig och grundlig granskning, och hvars lösning det oaktadt skall bli lika svår att finna, som det öfver hufvud taget är svårt att i lifvet realisera idealen.
Jag talar därför hvarken om olyckliga eller lyckliga äktenskap.
De första med sina förfärliga konflikter och motgångar skulle föra allt för långt bort från mitt egentliga ämne, och om jag ville skildra ett lyckligt äktenskap!
Ja, har egentligen någon sett ett lyckligt äktenskap i ordets hela betydelse?
En verklig realisering af den största kärlek mellan två personer, som i allt äro skapade för att lyckliggöra och utveckla hvarandra?
Jag vill nu endast tala om ämbetet att vara husmoder, utan att taga hänsyn till alla de mer eller mindre svåra och invecklade själsförhållanden, hvari alla husmödrar, liksom alla människor lefva.
Men jag vill då påstå, att en husmoders verksamhet är för en kvinna den lyckligaste verksamhet.
Den är den lyckligaste därför, att den innehåller de flesta möjligheter till en kvinnas hela utveckling.
Det är mycket vanligt, att höra kvinnor beklaga sig öfver, att deras husliga arbete är ett så materielt arbete, som i längden gör dem slöa och trötta och småningom likgiltiga för andliga sysselsättningar, men orsaken härtill är icke, att arbetet är materielt, utan att det uppfattas på ett materielt sätt.
Allt mänskligt arbete har en yttre form och behöfver ett material för att uttrycka sig, men en husmoder har i sitt arbete det mest omfattande material till sitt förfogande; – hon har lifvet själft i hela dess omväxling.
När man vet, hur många andliga resultat ett synbart materielt arbete kan ha, borde man icke nedsätta det materiela arbetets värde.
Man vet, hur mycket lyckligare de människor äro, som få ordentlig mat, när de äro hungriga, en väl bäddad säng att ligga i, när de äro trötta, som lefva i renlighet och med en bestämd indelning af tiden, i hela det välgörande tillstånd, som består i att icke plågas eller hindras af yttre ting.
Det är en husmoders uppgift att för flere eller färre skapa en sådan tillvaro, alltså lägga grunden till, att en del människor gå gladare, lyckligare och friskare till sitt arbete – hon själf inberäknad.
När man en tid har lefvat på hotell eller, ännu värre, har sett, hur ett oordentligt, oroligt hem kan förstöra och förslappa all handlingskraft, ser man, hvilken stor betydelse ett välstyrdt hem har.
Ja, ett hem!
De flesta veta nog, att det är en god sak, men de glömma, att den, som hufvudsakligen skapar ett hem, är husmodern, och att därför hennes ämbete är ett välsignadt ämbete.
Allt, som kan lätta, förbättra, försköna tillvaron för hennes omgifning, bör därför vara henne kärt, och till allt arbete, som hennes hushåll bjuder henne, bör hon gå så lätt och lycklig, som den går, hvilken vet, att hon gör ett nyttigt arbete.
Det finns ingenting i ett hushåll, som är tråkigt, och ingenting, som skall vara en husmoder likgiltigt, när hon vet, hur stor betydelse alla enskildheter ha.
Hennes kök och skafferi, hennes linneskåp och husgeråd, allt är viktiga ingredienser i det hela, och hon skall icke endast icke finna dessa detaljer tråkiga, utan hon kan gärna svärma litet för dem, först då bli de ett uttryck för hennes personliga natur och smak, och ju bättre denna natur och smak äro, dess bättre för det hela.
I kaos kan ingenting skapas, men ordningens poesi är en god poesi.
Det hem, som en husmor skapat genom att väl öfverse och hjälpa till att alla detaljer utföras väl, det hemmet skall ju utgöra de omgifningar, i hvilka lifvets drama uppföres.
Dessa omgifningar äro icke hufvudsaken, men de bidraga ofantligt till, att hufvudsaken kan komma till sin rätt.
Vid den olikartade hjälp, som en husmor af vår medelklass får af många personer ur arbetsklassen, kommer hon i beröring med många olika människor och lär sig, att på ett naturligt och verkligt sätt förstå den arbetande klassen, hvad de fleste män sällan ha tillfälle till.
Alla dessa specialiteter, för hvilka så många lefva, lär hon sig att intressera sig för.
Tvätterskor, strykerskor, sömmerskor o. s. v., alla ser hon närmare i deras arbete än hvad mannen kommer att göra, och hon lär sig icke blott förstå och beundra ett sådant arbete, om det är bra gjordt, utan hon lär sig otvifvelaktigt att förstå dessa människor bättre, än hvad en ensam stående människa får tillfälle till, och har ju dessutom den lyckliga möjligheten att åtminstone bereda några sorgfria dagar för dem, hvilka arbeta i hennes hus.
Hvad en kvinna eger i sina barn, kan icke uttryckas eller uttömmas i någon bok.
Jag vill icke tala om lyckan att vara mor, utan också endast betrakta denna lycka från en husmors ståndpunkt.
Finns det väl någon ställning för en kvinna, som bättre kan gifva henne anledning att trösta och hjälpa, att deltaga i andras sorg och glädje, och om hon icke kan bringa hjälp i besvärligheterna, åtminstone hjälpa till att bära dem, och när sjukdomarne komma, lär hon sig också på ett direkt och naturligt sätt något af den erfarenhet och kunnighet i sjukvård, som annars blott de kvinnor lära sig, som egna sig åt en sköterskas kall.
I det hela förefaller det mig, att en husmoders kall ställer sakerna i de rätta förhållandena till hvarandra, i det att lifvet blir det viktigaste, studierna det näst viktigaste.
Ty hur förträffliga och betydelsefulla än de olikartade studierna kunna vara, så är dock lifvet, när allt kommer omkring, ännu betydelsefullare.
De personer, som egna hela sin tid till ett specialstudium, visa sig ofta vara märkvärdigt opraktiska och ovetande i lifvets mångfaldiga förhållanden.
Det är, som om de hade fått ett eller annat organ utveckladt på de andras bekostnad, och resultatet blir något abnormt och oharmoniskt i mänskligt afseende, hur stora och förträffliga än resultaten af deras arbete kunna vara.
Lifvet måste dock alltid förbli det viktigaste för en lefvande människa, men den stora hjälp, som alla studier gifva en i att lefva, är också en viktig sak, och kanske att en del husmödrar ofta ignorera deras betydelse.
Har en kvinna en verkligt stor begåfning i ett eller annat afseende, en brinnande vetgirighet, ett vaket intresse för olika sysselsättningar, en bestämd talang, då är det alldeles säkert, att hon får tid att odla dessa gåfvor.
Det beror endast på hur varmt hon känner därför.
Liksom man alltid får tid att träffa dem eller den, som man måste träffa för att kunna existera, så får man alltid tid till den sysselsättning man mest älskar.
Och ju mer man längtar efter att komma till detta sitt käraste arbete, dess mer skall man lära sig att genom ordning och bestämd tidsindelning få en hel mängd saker lätt uträttade, som kanske falla långsamt och tungt för den, som ingenting har att längta efter.
Det är visserligen sant, att en husmor måste anstränga sig för att eröfra vissa timmar af dagen för att få tid till ett studium eller ett arbete, som hennes natur och anlag fordra utveckling af, men det är väl icke någon orsak att uppgifva det.
Det vore, som man skulle uppgifva att träffa en person, som man älskar, därför att det vore förbundet med besvärligheter.
En sådan kärlek är icke mycket värd.
Men för att få tid till hvad man helst vill, fordras också, att man uppger en hel del arbete, som är onödigt, och våra hushåll äro öfverhopade af en mängd fullständigt onödigt arbete, därför att de flesta familjer underkasta sig en hel del onödiga plikter med hänsyn till sällskapslifvet.
Det fordras vissa skålpund sylt och kompotter att inkoka, grönsaker att torka och nedsalta, safter, champignoner och många andra läckerheter att bereda, som upptaga husmödrarna under de vackraste sommardagarne.
Och hvartill skola alla dessa härligheter användas?
Det är naturligtvis icke hvardagskost, utan saker, som gömmas till middagar och supéer, dessa utväxter på det civiliserade samlifvet, som taga folks tid och pengar, utan att gifva den ringaste ersättning därför.
Rikt folk har naturligtvis rättighet att använda en del af sina pengar till festligheter, men mindre förmögna familjer borde en gång växa ifrån den föreställningen, att det är deras plikt att »se» vissa familjer, hvilka man blott umgås med på det sätt, att man ger dem mat ett par gånger om året.
All den tid, som förberedelserna till detta onödiga sällskapslif upptager, och all den tid, som användes på att mottaga och aflägga visiter efter dessa respektiva supéer, utgör ett större antal timmar än någon tänker.
Och det är icke blott den eviga syltningen och bakningen, som upptar så många husmödrar, utan också en hel mängd onödig sömnad, då man ännu har kvar den föreställningen – åtminstone i Sverige – från den tid, då man bestod sig med många tjänare, att ett hederligt hus skola ha ett dignande öfverflödigt linneskåp, och de kvinliga medlemmarne skola sysselsätta sig med att märka och sy massor af saker, som sedan blott ligga och gulna.
Jag vill nu icke tala om de beständigt öfverflödiga toalettartiklar, som allt onödigt umgängeslif medför.
Alla dessa sysselsättningar, som upptaga många timmar, voro nödvändiga på en tid, då man ej kunde köpa någonting färdigt, utan husets kvinnor själfva måste spinna och väfva, brygga och baka, och dock funnos på den tiden högt bildade kvinnor, som icke blott voro duktiga arbeterskor och kloka, styrande regentinnor, utan också mångsidigt bildade.
Nu, då allt arbete är lättadt och fördeladt, äro husmödrarna ofta hvarken det ena eller det andra.
De pålägga sitt hushåll en mängd onödiga bördor, och själfva röra de dem icke med ett finger.
Det skulle vara bättre, om man droge fördel af, att allt arbete blifvit förenkladt och lättadt, genom att icke skapa sig onödiga och glädjelösa behof, utan själf förstode litet mera af de absolut nödvändiga sysslorna.