Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
vilken betydande roll » grönsaker » inta- ga i våra dagars kokkonst, vet j u en och hvar.
Allt mer och mer har man börjat inse den stora och betydelsefulla nytta, som växtriket kan göra oss i hushållsväg, och de hem torde nu vara få, där ej någon af våra vanliga s. k. grönsaker ingår i den dagliga kosten.
Grönsakerna ha en mycket gammal historia, lika gammal som den mänskliga kulturens, med hvilken den naturligt nog har många föreningspunkter.
Och liksom man vanligen kallar Ostindien för » kulturens vagga », så kan man äfveD, som här nedan skall visas, kalla Indien för de flesta grönsakers rätta hemland.
Men det har gått om många hun- dra år, innan åtskilliga af dessa växtproduk- T 7 ^ + ™ « f \ ™ H / T ^ ™ ^ »!
^ ter banat sig väg till alla de vidt skilda kök, där de nu i våra dagar blifvit så godt som omistliga.
I detta liksom i så många andra fall ha fördomar och dåliga kommunikationer utgjort de förnämsta hindren.
Den tidigare asiatiska kokkonsten berättar åtskilligt om torlmde bönor, detta redan 2000 år före Kr.
Men de egyptiske prästerna gjorde hvad de kunde för att utrota bönätandet, före- gifvande detta vara både farligt och — ogudak- tigt.
Till och med Pythagoras, som hufvud- sakligast fått sin bildning från Egypten, var- nade för bönätande, helt säkert endast på den grund att i de egyptiska religionsbegreppen voro bönor s. k.
» dödsfrukter », d. v. s. ute- slutande näringsmedel åt de aflidnes andar.
Under Karl den Stores tid (1500-talet) blefvo bönfrukter vidt utbredda ända upp mot det nordliga Tyskland till följd af direkta påbud af denne mäktige och framsynte regent.
Från Tysklnnd banade de sig sedan väg till Nederländerna, men först i början af sexton- hundratalet kan man spåra deras tillvaro i engelska kök.
Ungefär i medlet af femton- hundratalet finner man dem först här i Sverige, ehuru rätt sparsamt.
Ärtorna härstamma från mellersta Asien.
Greken och romaren kände redan till deras bruk, och under de romerska eröfringstågen fördes de redan vida omkring bland europeiska folk.
Bruket af s. k. gröna ärtor torde dock i Europa ej vara äldre än högst två hundra år.
Före denna tid användes detta ärtslag hufvusakligast till kreatursfoder, synnerligast åt hästar.
A r 1696 skrifver madame de Maintenon: » D e gröna ärtorna utgöra fort- farande ett ämne till många samtal.
Förar- gelsen öfver att ännu icke hafva ätit gröna ärtor och glädjen öfver att redan ha fått sma- ka dylika och att åter kunna få äta sådana äro de tre vinkelhörn, kring hvilka våra sam- tal sedan några dagar rört sig.
Här finnas damer, som ehuru de redan vid den kungliga taffeln fått smaka denna rätt, dock, innan de gå till sängs, nödvändigt måste hafva ännu ett par skedar ärtor, ehuru man berättat mig, att kroppens välbefinnande lider däraf.
Men rätten har nu blifvit en modesak och hela världen är tokig däri. » Hufvudrätten bland grönsaker, ty till dessa får man väl ändå lof att räkna den, är dock potatisen, som nu är så godt som en stående rätt på såväl de rikes som de fattiges bord.
Historiskt eedt är potatisen yngst bland våra grönsaker och har trots sin stora betydelse haft cirka två hundra års sträfsamt arbete för att ernå sin nuvarande ställning.
Men i Syd- Amerika, särskildt i Peru, var potatisen redan en kulturplanta för många hundra år sedan bland inkas-folket och dess konungar.
Till Europa kom potatisen 1565 genom en irländsk slafhandlare vid namn Hawkins, men blef först i medlet af 1700-talet vidare allmän i Eng- land.
Att Sverige har Jonas Alströmer att tacka för denna nyttiga rotbildning är all- mänt bekant.
I sammanhang härmed torde kunna anföras, att den tyska benämningen på potatisen först var Tartiiffel af det italienska tartufo (
I Sverige kallades potatisen föist och äm u delvis i landsorten för jordpäron.
Fransmännen säga jordäpplen (pommes de terre) och engelsmännen potåtoes, hvaraf vi fått potäter och slutligen potatis.
I Tyskland kom potatisen i fart under det 30-åriga krigets nöd och elände.
Det kan synas egendomligt, att de massor svenska kri- gare, som då trampade Tysklands jord, icke (Qualité Jnghilterra) härstädes lagrad alls kommo till insikt om nyttan af potatis- plantan eller hemförde den bland andra seger- byten till fosterjordens fattiga tegar.
Kanske anågs hon då ännu för tropisk för att kunna odlas i vårt kallare klimat?
Gurkan har gamla anor.
Man antager, att denna grönsak härstammar från Indien tch leder sitt namn från det hindostanska Oahira.
Araberna fiogp däraf namnet chijar och gre- kerna augurion.
Att redan egyptierna kände till denna frukt, bevisa bl.
a. åtskilliga af- bildningar af densamma, hvilka man funnit å deras monumentala figurinristningar.
Från Nilens stränder kom gurkan till Grekland och Italien under femte århundratet före Krist, föd.
Romarne föredrogo i synnerhet en stor gurkart, som åts såväl rå som kokt och stekt.
Kejsar Tiberius var en så passionerad gurkä- tare, att han lät uppföra särskilda drifhus för gurkor, på det att han äfven under vintern skulle få färska sådana.
De hos oss brukliga gurksorterna härstamma närmast från Byzanz, hvarifrån de kommo till norra Europa först under 17:de århundradet.
Sparrisen härstammar också från Asien.
Redan de gamle romarne betraktade sparris som en utsökt delikatess.
De kände äfven till den vilda sparrisen (Asparagus officina- lis), som äfven af romarne påträffades i såväl hemlandet Italien som i England och Syd- frankrike.
Äfven i Tyskland och i åtskilliga delar af Sverige kan man finna vild sparris, fastän sparsamt och mindre god sådan.
A n - tikens läkare brukade sparris till läkemedel mot gikt, vattusot och hjärtlidande.
Man antager, att den förädlade sparrisen blifvit förd öfver Alperna af munkar från sydligare klosterträdgårdar vid tiden för reformationens början.
I Sverige odlades sparris veterligt i kl osterträdgårdarn a.
Kål af åtskilliga slag kan räknas till en bland de äldsta grönsaker man känner.
A f gamla grekiska författare erfar man, att kål och kålsoppor ingingo bland antikens maträt- ter.
Såväl Cato som Cicero anbefalla kål så- som en blodrenande föda.
Särskildt omtyckt synes blomkål ha varit sedan gamla tider.
Denna kålart medfördes af romarne från Afri- ka.
Till oss kom blomkålen först i mediet af 17:de århundradet.
Surkålen ' hör sedan gammalt till de grön- saker, som människan brukat till föda.
Hora- tius anbefaller surkål som hälsosam näring dagen efter större gästabud.
Då såsom nu utgjorde sålunda surkålen ett bekant rekrea- tionsmedel för gastronomiska liebhabrar.
Rofvorna tillhöra äfven de gamla tidernas maträtter, först i vildt tillstånd, sedermera för- ädlade i köksträdgårdarna.
D e gamle iudar- ne, såväl som greker och romare, kände till rofvornas bruk.
Till oss ha rofvorna kommit öfver Finland från Ryssland.
Till grönsakerna hör äfven sallat, som veter- ligen först kom i bruk hos romarne under kej- sardömenas tid.
Särdeles omtyckt var där en sallad rätt af riskor, som finskuros, begötos med olivolja, ättika och något honing.
Meren- dels saltades salladen starkt, hvaraf namnet (lat.
Äfven användes ofta af klas- siske skriftställare laktuks-sallat liksom selle- risallat.
Under medeltiden råkade sallatsbe- redningen nära nog i glömska.
Däremot kom lökberedningen då på modet.
Vid denna tid kan man säga, att såväl vildlöken som den portugisiska löken först användes till maträt- ter, synnerligast i Sydfrankrike och Italien.
Ätliga svampar synas hafva varit kända se- dan många århundraden till och med bland vildarne eller kanske rättare först kommit i sedan 1891 Vid un- K. A.
Nvdalll &amp; C:O
IDUN 442 bruk hos naturfolken under deras ströftåg i skog och mark.
Tryffeln anses vara den för- sta matsvamp som fatt användning i Europa.
Brillat-Savarin skrifver 1825 i sin » Sma- kens physiologie » bl.
» Tryffeln var redan bekant hos romarne, dock synes den franska ätten icke varit densamma som romarnes tryffel, som infördes från Afrika och i syn- nerhet från L ' byen.
Dess kött var blekrödt och af en fin aromatisk smak. » Efter att hafva talt om, att svampätandet en längre tid W a t i lägervall i Europa, fortsätter Savarin: » År 1780 var tryffeln ännu en sällynthet i Paris.
Att arten därefttr kommit till heders ha vi närmast våra delikatesshandlare att tacka för. » I 1894 juletid.
Helene spratt till.
I nästa ögonblick lyfte hon upp barnet i sitt knä och tryckte det hårdt intill sig, under det att hon riktade sina tårfyllda ögon mot svärmodern med ett uttryck, som tydligare utsade hennes mening än de ord kunnat göra, dem hon nu förgäf- ves bemödade sig att få fram.
Den gamla frun tryckte varmt hennes hand och nickade bifallande.
Och så hviskade Helene till den Slutligen torde till grönsakerna äfven räk- lilla: » Ja, det skall lilla Astrid få göra! » Das ris, såsom varande en skidfrukt af bety- Så hade då hela denna ömtåliga fråga denhet.
Namnet ris härstammar från det fornin- blifvit afgjord utan ett ord, annat än dem diska ordet arudschi (
Men nu gjorde med skäl antaga, att risets hemland är Indien.
Helene hvad hon hittills aldrig gjort — • hon Sedan tre tusen år före Kr.
har riset varit kastade sig om svärmors hals och kysste ett af Kinas hufvudnäringsmedel.
Genom henne med en häftighet, som bättre än något Alexander af Macedonien kom riset till flod- annat tolkade hennes tacksamhet och glädje.
bäddarne af Eufrat och Tigris och vidare in Hon började tro, att hon gjort svärmor orätt i Europa.
Araberna förde riset till Nilens i — kanske hade denna aldrig tviflat på Helenes stränder.
Det Amerikanska s. k. Karolina- förmåga eller inre djup; och om hon någon riset anses af kännare vara det bästa.
Till gång tviflat därpå, gjorde hon det bestämdt Amerika kom det först i början af år 1700 inte nu vidare.
Och det kom som ett hem- från Madagaskar.
Nästan allt ris, som föres ligt förstånd mellan dessa båda kvinnor, hvil- i handel, är 8. k. sumpris.
Det mera spar- ket aldrig funnits där förr — ett samband, samt förekommande bergriset finnes i Indien som icke vidare skulle slitas, det hoppades på torra höjder och lär betydligt öfverträffa och kände de båda.
Och lilla Astrid satt sumpriset i godhet.
förvånad vid detta för henne obegripliga, stumma språk — • blott en sak hade hon be- gripit, och det var att hon skulle få följa med tant Helene; och då var hon belåten.
Porträtt af pristagarinnan i Iduns stora romanpristäfling, fru Mafhilda Lönnberg, kommer att pryda vårt första num- mer för 1895, samtidigt med att det belöna- de arbetet » Fru Holmfrid » begynner i roman- bilagan.
Till porträttet har den framstående skriftställaren professor Edv.
Lidforss i Lund godhetsfullt åtagit sig att författa den bio- grafiska texten.
V i nämna detta som svar på många intresserades förfrågningar och upp- maningar.
När saken senare underställdes svärfars utslag, visade äfven han sig mera nöjd med anordningen, än Helene vågat hoppas.
Visst hade äfven han fäst sig vid barnet och stun- dom funnit sig road af dess lek och joller; men han var i det stora hela icke heller missbelåten med att inte vidare behöfva ha någon rival om sin hustrus tid och intresse.
Det kom till och med fram, att hon själf mer än en gång yttrat en viss oro för, hur redan åldrade fosterföräldrar skulle kunna vara för barnet allt hvad det behöfde.
» Och när den lilla kommer i så goda händer, » slöt farfa- dern, i det han tryckte sons och sonhustrus hand, » vore det orätt af oss att söka hålla henne kvar. » En sida af saken började emellertid att göra grosshandlaren litet bryderi.
» Vi ha då egentligen inte något rum, som lämpar Första priset i don » fosterländska täflan&gt;, sig bra för henne, » sade han samma afton hvilken af Tekniska fabriken R ö d a korset anord- något betänksamt till sin hustru, med en nades o c h annonserades i n:r 34 af denna tid- obestämd fruktan för att Helene skulle komma ning, har nu, enligt hvad oss meddelas, tiller- känts fröken Beda Sandell, Wäderstad, som in- fram med förslag om att de skulle flytta.
sändt uppgift pä icke mindre än 522, i nämnda Men Helene slog honom i stället lekfullt på fabriks lista och almanackan ej förut upptagna armen och sade skämtande: » Ack, ni herrar namn.
äro er då alltid lika!
— först nu kommer du fram med en fråga, som jag för länge- sedan tänkt på att ordna. » » Men hvilket rum har du då menat? » » Det finns inte mer än ett.
Mitt lilla skrif- rum ligger ju bredvid sängkammaren och passar alldeles förträffligt att inreda åt vår som ännu ej förnyat prenumerationen för lilla flicka, och jag behöfver — • — » här sväf- nästa år, följa med dagens nummer pre- vade hon ett ögonblick på rösten, men fort- numerationsblanketter, som härvid kunna satte genast i helt glad och bestämd ton — användas.
De som vilja vara säkra att i ordent ig tid erhålla alla nummer, måste » jag behöfver det ju inte alls. » nu ofördröjligen verkställa prenumera- » Men Helene — • ditt lilla skrifrurn, ditt tionen.
älsklingstillhåll — —?
» » Jag skrifver ju aldrig annat än bref och hushållsräkenskaper, och det kan jag lika bra göra i sängkammaren, där bordet har god plats vid andra fönstret — och det är nu i U r notisboken.
Till bekvämlighet för alla, Fotogénltöket " 1 ' i t l.
H l S är h i t t i l l s oöfvertrkltadt 100,000 s t.
ru t i l l v e r k a d e o c h s å l d a.
£ Varnas för värdelös » efterapningar.
H j o r t h &amp; C o.
alla fall redan afgjordt! » tillade Helene med ett friskt skratt och tystade sin man med en kyss.
Men hon var glad, att det var skym- ning, s å att Axel inte rätt kunde se uttrycket i hennes ansikte.
Ty Axel visste inte, och skulle aldrig få veta, hur mycket denna upp- offring kostat på hans hustru, innan den blef bestämd — hur hon legat vaken halfva den natten, innan han kom hem från Göteborg, och hvilken strid då utkämpats i hennes sinne mellan lilla Astrid och skrifrummet, innan Astrid afgick med segern.
Men nu hade hon gjort det en gång för alla.
Och Helene kände nu en så sann glädje, öfver att hon kunnat göra denna försakelse för barnets skull, att hon höll af den lilla mera, bara för det.
Och hon kom nu ihåg, hur hennes erfarne, gamle far brukat säga: » att den för hvars skull man gör en uppoffring, den älskar man mera därefter — och desto mer, ju större upp- offringen varit. » Hon visste inte, om det alltid gick så — men hon visste, att det gått så nu!
När Axel och Helene dagen efter nyårs- dagen åter sutto i jernvägskupén på återväg hem, hade de lilla Astrid emellan sig, som satt där utan aning om allt det goda hon åstadkommit och gjorde frågor om de många nya föremål hon såg under vägen.
Denna gång hade Helene med verklig saknad skilts från det gamla stället, hvars innevånare hon tyckte sig stå närmare än förr, och dem hon först nu lärt rätt känna och värdera.
Hon kände, att hon aldrig skulle glömma denna jul, som utgjort en vändpunkt i hennes lif och blifvit en af milstolparna på hennes lef- nadsväg.
Det var bara en sak hon inte riktigt kunde bli klok på, och det var om bjudningen till julbesöket varit en fin » krigslist » af svärmor, eller om alltsammans blott skett » händelse- vis », som man i dagligt tal kallar det.
Men som hon aldrig rätt kunde f å veta det, brydde hon sig heller inte om att längre fundera därpå, utan tackade Gud för det som var!
Men hon tyckte, att hon aldrig så som nu förstått de orden: » Då tog Han ett barn och ställde midt ibland dem. » Vandringsmannens oeh san- ningens tempel.
Allegori.
Från engelskan af Ellen Borgström.
jet var en gång en vandringsman, som, trött och utmattad af den långa väg, han tillryggalagt, mödosamt stretade uppför sista branten af den stig, som ledde t i l l top- pen af ett högt berg.
Där på toppen stod ett tempel, och vandraren hade gjort ett löfte, att han skulle hinna dit upp, innan döden lade hinder i vägen därför.
Han visste, att resan var l å n g och besvärlig och att just detta berg var det svårtillgängligaste p å hela den kedja, man gifvit namnet Idealerna.
Men i hans s j ä l brann hoppet, och han gick med fasta steg.
Tiden glömde han, men sitt hopp uppgaf han ej.
» Åfven om jag skulle stupa pä v ä g e D, » sade han till sig själf, » och ej lyckas nå toppen, ä r det i alla händelser något värdt " P R I M U S M A T T A N, Pris 75 öre st. f ö r e k o m m e r absolut a l l ö f v e r k o k n i n g
I DUN 1894 att gå den väg, som leder uppför Idea- lerna. » Med dessa trösteord intalade han sig nytt mod, när han tröttnade.
Mer modlös blef han icke, och det var vackert så.
Nu hade han hunnit fram till templet.
Han ringde på, och en gammal man med isgrålt hufvud öppnade porten.
Denne log sorgset, då han varsnade vandraren.
» Ännu en, » mumlade han.
» Hvad månde då detta betyda? » Vandringsmannen hörde icke, hvad gubben mumlade.
Säg mig, gubbe, » sade han, » är jag nu ändtligen framme vid det underbara Sannin- gens tempel.
Hela njitt lif har jag varit på väg hit.
Men ack, hvilket styft göra att klättra uppför Idealerna! » Gubben lade sin hand på vandrarens arm och sade i vänlig ton: » Detta är icke San- ningens tempel och icke heller äro Idealerna någon bergskedja.
Idealerna äro en sträcka af slätter, och midt på den ligger Sannin- gens tempel.
Ni har gått vilse, och jag be- klagar er, stackars vandrare. » Glansen i hans ögon hade slocknat.
H o p - pet i hans hjärta dog, och med ens blef han gammal och vissnad.
Han stödde sig tungt mot sin staf.
» Kan man få hvila här? » frågade han med matt stämma.
» Nej. » » Finnes det någon väg, som leder utför berget på motsatta sidan? » » Nej. » » Hvad heta dessa berg? » » De hafva intet namn. » » Men templet då, hvad kallas det? » 443 » Det har heller intet namn. » » Då vill jag kalla det Det svikna hop- pets tempel, » sade vandraren.
Och därpå vände han om och gick där- ifrån; men gubben följde efter honom.
» Broder, » sade han, » ni är ej den förste, som kommit hit, men ni kan blifva den siste.
Återvänd ned till slätterna och förtälj för inbyggarne där, att Sanningens tempel står midt ibland dem, och att hvilken, som vill, får ingå i det, portarna äro ej stängda.
Temp- let har alltid stått på slätten, vid själfva härden för det rastlösa lifvet och arbetet.
Tänkaren får ingå där, men äfven dagsver- karen.
Ni måste ha sett denna enkla och vördnadsbjudande byggning, om hvilken jag talar. » hit upp, kan ni bedja gå tillbaka, och dem, som just äro i färd med att börja vandrin- gen åt detta håll, kan ni föreställa, hvilken orimlighet det vore att antaga, att Sannin- gens tempel skulle blifvit uppfördt på ett afsides liggande berg, hvars bestigande är förenadt med många faror.
Säg dem, att ehuru Gud stundom kan förefalla sträng i sina vägar, hård är han icke.
S i g dem, att Idealerna icke äro en bergsträcka, utan deras hembygds slätter, på hvilka deras deras stä- der äro belägna, på hvilka säden växer och män och kvinnor arbeta, visserligen stundom under vedermöda, men också dessemellan i fröjd och gamman. » » Ja, jag skall återvända, » sade vandraren.
Men han hade blifvit gammal och trött, och vägen var lång.
Att gå tillbaka mödar mer än gå framåt.
Vägen uppför hade varit tillräckligt mödosam den, trots det att han då haft till hjälp både hopp och krafter; vägen utför utan kraft och utan hopp blef honom nästan outhärdlig.
» Ja, jag vet nu, jag har sett barnen leka utanför den, » sade vardraren, » och själf bru- kade jag ock leka där som barn.
O, hade jag blott vetat!
Men det förflutna kommer aldrig mer igen! » Han ville hvila sig och sätta sig på en sten vid vägkanten, men gubben hindrade honom.
» Hvila er icke, » sade han, » ty ni skulle sedan ej kunna fortsätta vägen igen.
Först när man hvilar sig, känner man huru trött man verkligen är. » » Jag har ingen önskan att gå vidare, » sade vandraren.
» Min vandring är fullbor- dad; låt vara att den ledt till orätt mål, fullbordad är den lika fullt. » » Nej, nej, ni får ej dröja här, » ifrade gub- ben.
» Vänd om!
Ehuru ni fått edra för- hoppningar svikna, kunna andra ej behöfva göra samma sorgliga erfarenhet.
Ni kan rädda dem därifrån.
Dem, ni möter på väg Så det var icke sannolikt, att han med lifvet uppnådde slätten.
Men vare sig han gjorde det eller ej, så bjöd han likväl till.
Och icke alla vandringsmän göra det.
Fredrika Ehrenborg, född Carlqvist; af Johanes Sandblad.
— Pä nyäisaftoneu; poem af Fanny Crysan- der.
— » Fällor »; af Emy.
— Det vackra julnumret.
— Om kalenderåret.
— Hvarje moder.
— Till grönsakernas historia; anteckningar af Axel En.
— Porträtt af pristagarinnan — U r notisboken.
— I j u l e l i d; b rättelse af Hedvig Indebelou.
o. B l u t.)
— V a n d r i n g s m a n n e n och sanningens t e m p e l: allegori, fran engelskan af Ellen Bergström.
— Tidslördrif.
— E n fyrväpling.
Triangelgåta.
Aritmogryf af 6 — g.
1 Redigeras af Sophie IÄnge.
En seglare mitt första är.
Som ånga i eitt sköte bär.
Mitt andra är en liten dam För hvad man ej vill släppa fram.
Mitt hela, som mitt första, just Med vinden har ibland en dust Och drifves då ett redlöst ting På ändlös ocean omkring.
L. Anagram.
Såvida milt första du riktigt får in, På gissningens knaggliga bana, Så hittar du vägen, och äran blir din, Att höja på segrarens fana.
Vid gästabud, fordom, mitt fjärde fick g * Kring bordet till gästernas nöje; Hur simpelt!
Nu vore det ej » com- rue il faut » (Ijh skulle bli hälsadt med löje.
Ji \ ^r^« 1 TftfllhAI ' 9 ' 4 5 1 5 4 10 10 2 4 22 14 19 17 3 10 1 5 4 10 9 23 5 7 16 14 15 6 9 11 14 7 3 9 10 7 6 7 8 9 9 3 1 19 13 23 16 15 21 19 12 1 2 10 6 11 12 3 4 13 14 15 5 4 6 4 6 6 9 2 11 8 8 4 15 3 2 19 8 21 3 8 16 4 16 8 8 17 5 1 ' 4 11 18 11 11 11 15 23 8 20 13 5 4 9 9 9 10 16 6 10 3 19 * 19 9 16 5 10 9 1 6 9 4 10 19 9 20 3 4 22 10 1 18 7 20 15 9 1 1 6 21 1 23 3 19 17 14 9 8 7 9 11 2 8 7 1 22 9 6 7 21 14 19 6 21 10 16 12 19 6 10 18 3 23 9 8 9 9 17 19 19 4 14 18 3 9 24 7 ' 25 4 16 19 16 8 11 2 10 10 7 10 15 17 17 3 4 1 22 22 17 12 11 7 4 17 10 15 16 6 8 10 2 19 16 10 13 8 23 6 17 4 22 3 16 17 8 14 15 8 4 15 Om hastigt mitt tredje ditt nöje för- stör, När du i det gröna vill vandra, Så blir du förargad, ja, hän tydan gör Att: » ständigt det är då mitt andra.
* 3 2 oo Bidrag mottagas med tacksamhet.
2 1 2 15 8 16 16 14 14 17 8 T 16 8 O 9 11 17 18 19 20 10 27 18 19 16 11 17 19 22 21 4 1 3 9 7 10 4 5 29 24 25 26 27 28 29 21 22 23 10 Jag är en person — kan ock vara en fågel — men tag bort min första bokstaf,så är jag ett fortskaffningsmedel.
Kvadratens fyra sidor 1 — 15 29 — 15 bilda namnet på en maträtt.
A nästa diagonalt återfinnas orden: 1 en konsonant; 2 — - 2 två vokaler; 3 — 3 en solid egenskap; 4 — 4 är godt att ha och att kunna hålla; 5 — 5 sjöns beskaffenhet sommartid; 6 — 6 någonting lätt; 7 — 7 ett sgå-bort-arbete »; 8 — 8 en plats för sagans barn; 9 — 9 står i efterfrågan i februari; 10 — 10 en fågel; 11 — 11 2 slags pälsverk; 12 — 12 brädgårdsvara; 13 — 13 kökskärl; 14 — 14 en inkomst; 15 — 15 en plikt; 16 — 16 hör till järnvägar; 17 — 17 en lisa; 18 — 18 tvänne titlar for kvinnor; 19 — 19 brukas af fruar; 20 — 20 en blank yta; 21 — 21 hvad man ej bör vara; 22 — 22 en åkomma; 23 — 23 ett läger; 24 — 24 en blomma; 25 — 25 spefullt talesätt; 26 — 26 ett skydd; 27 — 27 göres af repslagaren; 28 — 28 2 vokaler; 29 en konsonant.
rekommenderar till i u l e n sitt stora orh förstblaBsio-n im » er » f niin Jag om krigslist dig påminner.
Sök i Asien, där j » g rinner.
Du i alla slott mig finner.
Om j » g tänds, jag också brinner.
Säkert finns jag uti vinner.
26 28 6 1) 2) 3) 4) 5) Charad-logogryfen: Farkost; kors, ros, rost, T o r, tro, torska, prost, kraft, tok, skatt, stork, torsk, ras, rak, arf, fart, fot, sko, r o, ost, saft, Oskar, ask, os.
Julgåtan: Julklappar och julstök Ska fliten i både förmak och kök.
Palindromen: tal — lat.
Vokalförändringsgätan: läst, löst.
cnricr » Charaden: Lamphatt.
wr .ni.r - WTi * Last, list, lust, låst,
domar; d:r A. Levertin, badbehandling: d:r Asthy Levin, sjukgymnastik och massage; drF.
Norden son, ögonsjukdomar; d:r E.
S. Perman, olycksfall och kirurgiska sjukdomar; d:r O. Sandberg, magsjuk- domar; prof. B. Tiger&amp;tedt.
våra näringsämnen; d:r F. W. Warfeinge.
infektions- och bröstsjukdomar; d:r O. G. Wetterstrand, hypnotism; d.r A. Wide, yrväplingen är lyckans sjmibol.
En oförmodadt kroppsliga missbildningar och snedheter; d:r Karo- funnen fyrväpling anses medföra lycka.
Och lina Widerström, fruntimerssjukdomar.
A f huru stort vill Ni, ärade läsarinna, låta lyckan bestå i den framgång, Ni kan vinna inom hemmets värld, värde en dylik artikelserie från sakkunnigt håll bör och den tillfredsställelse, denna framgång kan skänka, varda, ligger i öppen dag.