Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Berättelsen derom är i korthet följande: “Då konungen den 2 April 1697 i sin sängkammare på Stockholms slott låg tärd af de plågor, som tre dagar derefter ändade hans lif, tyckte han sig se ljus i den närbelägna rikssalen.
Han frågade den närvarande riksdrotsen Bjelke och riksråderna Bjelke och Oxenstjerna, hvilka likaledes befunno sig tillstädes, om de märkte något.
De ansågo likväl skenet endast härröra af månljusets återspegling på fönstren.
Konungen, som ändå trodde sig se till och med folk inne i salen, steg upp, klädde på sig, efterskickade vaktmästaren med nycklarne och bjöd de närvarande följa sig.
Vid ankomsten till stället vågade hvarken vaktmästaren eller någon af de höga embetsmännen öppna dörren till det yttre rummet, utan konungen måste sjelf göra det.
Då de kommo till rikssalsdörren, förnyades samma fruktan hos Carls följeslagare, och äfven här måste han sjelf låsa upp dörren.
I rikssalen sågo de då till sin förvåning ett stort bord, kring hvilket sutto 15 gamla män af ett vördnadsvärdt utseende, med stora böcker framför sig, och vid öfra ändan en ung konung om ungefär 17 à 18 års ålder.
På afstånd sågo de en nära omkullstjelpt thron och bredvid densamma en 40-årig man, som tycktes vara riksföreståndare.
Nedanför bordet låg den ena stupstocken bredvid den andra, och vid hvar och en af dem stod en bödel.
Alla bödlarne voro i ständig verksamhet och halshöggo en mängd personer, för det mesta unga män.
Spök-konungen skakade väl stundom på hufvudet, men de gamla männen slogo dervid på sina böcker.
Under tiden fortgick blodsarbetet, och det strömmande blodet svallade rundt omkring, dock utan att vidröra Carls tofflor.
Betagen af häpnad, utbrast han nu: “O Gud, när skall detta ske?“
Då svarade den unge konungen och sade: “Icke skall det ske i din tid, utan i den sjette regentens tid efter dig.
Och han skall vara vid samma ålder och ställning som du nu ser mig; och den, som här står, utvisar att hans förmyndare skall se ut som denne, och thronen skall just vid förmyndarens sista år blifva på sitt fall af några unga adelsmän.
Men dess förmyndare, som under sin regering förföljt den unge konungen, skall då antaga sig hans sak; och de skola befästa thronen starkare, och i Sverige aldrig före och aldrig se’n skall varit eller blifva en så stor konung som den, och Svea folk skall i hans tid blifva lyckliga, och han skall uppnå en sällsynt ålder.“
Efter detta svar försvann synen, och Carl jemte sina följeslagare återvände samma väg de kommit.
Konungen uppsatte nu en berättelse om hvad han sett, hvilken berättelse undertecknades af de närvarande under edlig försäkran om dess sanning.
“Det bör anmärkas“, säger härom en författare, “att det var under Gustaf IV Adolfs minderårighet som denna saga, om icke diktades, åtminstone sattes i omlopp.
Allt deri syntes beräknadt på någon statshvälfning, som man trodde att den unge konungen efter sitt anträde till regeringen skulle antingen företaga eller nödgas dämpa, att aristokratiens makt skulle qväfvas och behöfliga reformer införas.
Händelserna ha tillräckligt utvisat att detta ej blef fallet och sålunda antydt hela historien dess behöriga plats inom diktens område.
I Kalls socken i Jemtland finnes en ganska egendomlig anteckning gjord i en af kyrkoböckerna.
Densamma är af följande lydelse: “År 1690 den 3 Februari kl. 11 förmiddagen, enär Jon Nilsson i Sellsved, kom körande ifrån qvarnen, mötte honom tvänne män, gåendes efter hvarandra, den förut gick syntes honom uti en presthabit i messeskjorta med en bok i handen, hållandes ett finger in uti boken emellan bladen; den andre, som följde efter, hade på sig en svart kappa ungefär af den längd, som ryttare bruka.
När nu dessa nalkades bonden allt närmare, bjuder han till att vika sin häst af vägen; när de det sågo, stego de litet af på sidan, och den hvitklädde vinkade åt bonden, att han skulle hålla vägen, sägande: “Kör medan du hafver tid, jag är lifvet och visar vägen“, gåendes med detsamma bonden förbi; den som kappan hade, följde genast efter, och rätt som han gick fram, drog han ut ett svärd, som var påseendes såsom en eldslåga, och sade: “Jag är döden och förkunnar domen.“
Straxt derefter begynte de sjunga: “Vaker upp I kristne alle“ m. m., sjungandes den första versen helt ut.
När bonden såg sig tillbaka, blifver han då ingen varse.“
Skalden Johannes Runius berättar om en syn, som han tillika med vice pastorn E.
Scalin och dess broder, en bonde i Skåttsla, skulle ha haft en dag år 1702 på vägen mellan Stockholm och Upsala i närheten af Odensala.
Synen, som dock egentligen tycks ha varit ett luftfenomen eller en hägring, berättas ha börjat med framträdande på himmelen invid horisonten af några underliga, smedjestäd liknande molnstoder, samtidigt hvarmed visade sig på marken en mängd hus, kyrktorn och byar, af hvilka en del tycktes stå i brand.
Då åskådarne på sina hästar närmade sig dessa föremål på marken, veko de undan tills alltsammans stannade vid de förenämnda molnstoderna.
Af ett kyrktorn på östra sidan bildades nu så småningom en gestalt, som antog skapnaden af ett ofantligt svin, i hvars öppna gap byggningar, hus, torn och palats, somliga hela, andra, såsom det tycktes, halfbrända och sönderbrutna, inforo liksom i en afgrund, allt under det svinet avancerade mot vester, tills det tvärstannade, då från motsatta eller vestra sidan trenne lejon nalkades detsamma.
Dessa lejon gingo bredvid hvarandra, men det mellersta, som var det största och präktigaste, hade hela hufvudet framför de båda andra.
Två af dem hade kronor på hufvudet, men enär det tredje var mycket tunnt och såsom en skugga, var äfven dess hufvudbonad otydlig.
Detta sistnämnde lejon tog till reträtten, när de kommit nära svinet, det på andra sidan följde exemplet efter att ha rigtat några lama anfall med ramen mot svinet; men det mellersta inlät sig i en väldig strid med svinet, som dock till slut uppslukade det med hull och hår.
Medan denna strid pågick, “hördes utur det grymma molnet, som svinets kropp representerade, några gånger ett sådant dunder, som då man en hop metallstycken på en gång hörer lösas af, och sågs derjemte en blixt och ett ljungande såsom en eldgördel kring hela horisonten“.
Härefter ilade svinet mot den mellersta molnstoden, der det stannade.
Emellertid uppkommo från molnstoden i nordost tvänne besynnerliga gestalter, den ena i början snarlik en kamel, men sedermera så småningom antagande skepnaden af en menniska, den andra ännu besynnerligare och obestämbarare samt något mindre.
Den förra af dessa gestalter utsträckte sin ofantliga arm öfver svinet, som då, efter att ha några gånger bitit i städet, sjönk tillsammans i en oformlig klump.
Molnstädet i nordvest hade under tiden förvandlats till en stor och vid rundel, hvarur ett par gånger ett annat lejon med kunglig krona på hufvudet framkom, men åter efter en stund drog sig tillbaka.
Det hela var sannolikt ett egendomligt luftspel, som gestaltade sig till stor del efter en liflig fantasis ingifvelse.
Emellertid säger Runius sjelf härom, på slutet af den beskrifning öfver uppträdet, han författat, och hvaraf ofvanstående utgör ett kort sammandrag, följande: “Må ingen göra sig den tanken, att man i en flyktig och ogrundad fantasi eller inbillning torde ha ansett och liknat de här beskrifna underbilder vid något annat än det de verkligen representerade; ty man behöfde här äfvenså litet stå och gissa, t. ex. om man skulle det eller det ett lejon kalla, likasom man har orsak att fantisera eller grunda länge efter namnet, när man ett sådant djur af en konstig mästares hand i koppar stuckit eller af metall gjutit med klara ögon och om ljusa dagen för sig ser.
Och var här ändå mer än alla mästare prestera kunna, nämligen rörelsen och minernas frequente förändring och mer dylikt lefvande väsen.
Ej heller har man behof att frukta, det man i denna berättelsen någon ting exagerat eller med allt för stora ord för mycket utkrusat, emedan man med större skäl är missnöjd med sig sjelf att man intet funnit så vigtiga expressioner som denna synens värde, och rätt till säga majestät väl skulle hafva förtjent.
Mycket mindre må någon tro, att häruti något skulle vara uppdiktadt och allenast för sammanhangets skull tillagt, ty att alltsammans så i sanning verkligen är skedt, det vill och kan man der så ändtligen skulle göras af nöden, med bästa samvete edeligen betyga.
Säkert är emellertid att mången syn, hvarom här och der i orterna berättelser äro i svang, icke varit annat än hägringar.
Hägring är ett luftspel, som under vissa förhållanden uppkommer af solstrålarnes brytning mot dunster, hvilka uppstiga ur jorden eller vattnet.
Särdeles äro dessa luftsyner vanliga kring
Medelhafvet och i Afrikas och Asiens sandöknar, der man icke sällan får se de herrligaste landskap, städer och slott vinka på afstånd; men hvilka försvinna allt som man närmar sig dem.
I Sverige finnas äfven ett slags hägringar, ehuru ej jemförliga med de nämnda.
De visa sig isynnerhet öfver Wettern och dess stränder, samt i Kattegat.
Vid sistnämnda trakt synes stundom från svenska landet det eljest utom synkretsen belägna Jutland ganska tydligt med sina kyrkor och kullar, och anses detta såsom ett förebud till regn.
Ett annat slags hägring är, då skären synas liksom sväfvande öfver hafsytan i luften, och hvilket skärgårdsboen kallar att “sjön apar“, och hvilket bådar godt väder.
Då det förra åter visar sig, säges att “sjön bygger“.
Biskop Göran Wallin i Göteborg har i sina “Gotländska samlingar“ antecknat, att Diedrik Grönhagen, som 1722 blef landshöfding på Gotland och dog derstädes 1738, lät vid Roma kloster uppbygga ett prydligt residenshus, och då han vid östra gafveln af klosterkyrkan lät uppkasta en iskällare, så påträffades derstädes en stor hop af de döda munkarnes ben, som utfördes till vägfyllnad.
Några dagar före Grönhagens död stodo munkar för hans ögon, dem han efter österländningars sed kallade dervischer, begärande af de kring sängen stående, bland hvilka äfven Göran Wallin var, att man skulle låta dem vara i fred och fägna dem väl.
Om Johan Göransson, en isynnerhet i nordiska antiqviteterna och orientaliska språken lärd och beryktad man, hvilken år 1769 såsom prost i Gillberga slutade sina dagar, gå i hans födelsebygd i Wermland åtskilliga sägner angående syner och uppenbarelser, som han skall ha haft.
Den onde säges ha sökt göra honom allehanda förfång, men alltid kommit till korta.
På en resa uppenbarade sig denna fiende en gång under skepnaden af en svart hund, som följde med honom ett långt stycke.
I en svår backe lyckades det den onde att skaffa bort den ena hjulvålen, så att hjulet rullade undan.
Då befallde G. ovännen att sjelf hålla under axeln, der hjulet fattades, och biträda härvid under hela återstoden af resan.
Om samme man berättas äfven, att han på sin dödsbädd haft en syn, som gifvit honom anledning till en spådom.
Då prostinnan nämnde dag satt ensam inne hos honom, sade han hastigt: “Jag ser alla mina barn omkring mig och mågar äfven.“
Prostinnan blef förskräckt, då ingen af barnen var inne och ingen gift.
G. fortfor emellertid:
“Af Jan (enda sonen) får du hvarken glädje eller sorg, och ingen hustru ser jag för honom.
Johanna får en liten osynlig man; många barn har hon och får mycket bekymmer.
Anna Stina får en lång, hygglig man.
Han sitter vid ett bord och skrifver och har mycket folk omkring sig, men jag kan ej se, hvad syssla han har.
Ellika och Sara få prester, men jag kan ej se några barn med dem.“
Alla dessa förutsägelser gingo fullständigt i fullbordan.
Om en prest i Wirestads socken i Småland berättar folket åtskilliga sägner, af hvilka man kan draga den slutsatsen, att han varit en kraftig andans man.
Han såg, heter det, “längre än till tänderna“ och kunde meddela andra samma förmåga, blott man höll hans handske i handen.
En bror till honom, som fått denna klenod, såg huru folket kom in i kyrkan, hvar och en omgifven af sina skötesynder såsom små svarta pysslingar.
Egaren till Wirestadnäs, en girig man, leddes af en mager demon genom en i näsan fästad hökrok.
De små pysslingarne lade sig som dynor framför sina herrar, som snart insomnade makligt, men då presten i predikan väckt dem i ordets dubbla betydelse, måste detta småfolk ut, ängsligt seende tillbaka, men då de sågo rörelsen och tårarne, trängdes de häftigt för att snart komma ut genom den halföppna kyrkdörren.
“Wirestads prest“ såg, då han begrafde lik, uppåt kyrkspiran.
Der satt då själen efter den döde, men då han kastat mullskoflarne, flög antingen en hvit dufva mot himlen eller en svart korp mot en närliggande skog.
Deraf fann han den aflidnes öde.
Kunde man oförmärkt stå på hans kappa, så såg man det också.
Fick man stå på hans fötter, så hördes himmelrikets klockor.
Han hade lefvat ytterst rättfärdigt.
En ond ande herrskade på ett ställe, och alla prester, som kommo att undanjaga honom, fingo blott höra sina hemliga brott nämnas och måste sjelfva gå ut.
Men “Wirestads prest“ eftersändes.
Anden ljög på honom åtskilligt, men frimodigt nekade presten och öfverbevisade anden om hans lögnaktighet.
Genom denna lefvernets oskuld blef han mäktig att använda Frälsarens makt mot anden, som, då han måste fly, förskapade sig i stora förfärliga gestalter; men presten stack med en syl ett hål i fönsterblyet och tvingade honom, att smal som det onda bettet krypa ut derigenom.
Af den märkvärdige teosofen och andeskådaren Emanuel Svedenborgs många syner och uppenbarelser meddelas här några, som blifvit intygade af de mest trovärdiga personer.
Berättelse om drottning
Lovisa Ulrika, Adolf Fredriks gemål och syster till Fredrik den store i Preussen, hade hört mycket talas om Svedenborg och hans underbara andesyner.
Hon bad derför en dag grefve Höpken, som hon visste vara nära bekant med Svedenborg, att föreställa honom för sig på hofvet.
Drottningen, som någon kort tid förut mistat sin bror, August Wilhelm, frågade nu Svedenborg, med erkänd afsigt att roa sig med gubbens underliga inbillning, om han ännu träffat hennes aflidne broder i andeverlden.
Då Svedenborg härtill gaf ett nekande svar, tillade hon:
“Om ni skulle råka honom, så helsa honom ifrån mig och fråga, hvarför han ej efter löfte skref mig till rörande det vi vid afskedet talade om“; hvarefter hon vände sig med sitt samtal till någon annan.
– Åtta dagar derefter kom Svedenborg åter på hofvet, men så bittida, att drottningen ännu icke lemnat det så kallade “hvita rummet“.
Ehuru inträde i detta rum endast var förunnadt åt personer af en viss upphöjd rang, steg dock Svedenborg dristigt ditin, trädde fram till hennes majestät och anhöll om ett särskildt företräde, emedan han hade något af vigt att framföra ifrån hennes salig bror i andeverlden.
Skrattande bad drottningen honom då att öppet omtala detsamma; men då han försäkrade att detta icke ginge an och att hans uppdrag endast var stäldt till hennes majestät sjelf och af den beskaffenhet, att det inför fleras öron icke kunde uttalas, reste drottningen sig ändtligen upp, ingick i ett annat rum, sedan hon likväl befallt en vid hofvet tjenstgörande grefve Schwerin att följa sig, men stanna vid dörren.
Då förde Svedenborg henne ända till fonden af rummet, och sade: “Eders majestät befallde mig att helsa eder aflidne broder, då jag råkade honom; detta har nu skett, och jag har punktligt utfört eders majestäts befallning.
Till bevis härpå har eder broder gifvit mig förtroende om följande händelse:
Eders majestät tog, vid sin hitresa, afsked af denne sin broder på Charlottenburg den och den dagen samt den och den timman på eftermiddagen.
Men då eders majestät en stund derpå händelsevis återkom uti långa galleriet af nämnde slott, mötte ni åter eder broder, som då tog eders majestät vid handen och förde eder till en fönsternisch, hvarest ingen kunde höra det högst förtroliga samtalet.
– – – Hvad prinsen då sade, känner jag.“
Härvid hviskade han helt sakta några ord uti drottningens öra, hvarunder drottningen började blekna.
– – – “Beträffande vidare det brefvet“, fortfor han, “som eder broder lofvat skrifva, så ligger det verkligen påbörjadt uti hans skrifpulpet; men hans inträffade sjukdom och straxt derpå följande död hindrade honom från att afsluta detsamma.
“ – Betagen af förvåning och fasa började drottningen genast derefter att blifva illamående.
Drottningen har visserligen aldrig berättat hvad det var som Svedenborg tillhviskat henne, men uti ett större sällskap, bestående af medlemmar af Vetenskapsakademien i Berlin, betygade hon heligt, att det var alldeles samma ord som hennes salig bror sagt henne vid afskedet, och hvilka voro af den ömtåliga beskaffenhet, att han omöjligen under sin lefnad för någon menniska kunnat upptäcka desamma.
Om enkan Martevilles.
Ej mindre underbar och oförklarlig än den föregående berättelsen är den vi nu gå att anföra om enkan Martevilles.
Hennes man hade varit holländsk minister i Stockholm och afled helt hastigt år 1760.
Bland andra fordringsegare, som nu inställde sig i det gäldbundna boet, var äfven en viss guldsmed.
Denne presenterade en räkning på en förfärdigad silfverservis, hvilken fru Martevilles bestämdt visste vara af hennes man betald, ehuru hon olyckligtvis ej kunde påträffa det erhållna qvittenset.
När guldsmeden en tid derefter hotade med stämning och hon således fruktade blifva nödsakad att ännu en gång utbetala en för henne högst känbar penningsumma, beslöt hon att i sin förtviflade belägenhet vända sig till den beryktade andeskådaren Svedenborg, om hvilken hon hört omtalas så många underbara saker.
Hon begaf sig verkligen också en dag till Svedenborg, omtalade för honom med största noggrannhet alla omständigheter som på något sätt stodo i förbindelse med sjelfva hufvudsaken och bad honom söka vinna upplysning af hennes mans ande om stället, hvarest han hade gömt betalningsbeviset.
Några dagar förgingo emellertid efter detta besök, utan att den arma enkan derunder vann någon vidare reda på det olyckliga qvittot.
Ändtligen inträdde Svedenborg en eftermiddag med ett glädjebådande ansigte till enkan och berättade, att han nu vore i tillfälle att kunna lemna henne underrättelse om det förlagda qvittenset.
Herr Martevilles hade nämligen tillkännagifvit för honom att detsamma, jemte åtskilliga andra för huset angelägna papper, blifvit inlagdt i en viss lönnlåda i en af honom för någon tid sedan begagnad skrifpulpet.
Enligt hvad boets utredningsman, legationssekreteraren Letocard, med flera andra åsyna vittnen intygat, så väl skriftligen som muntligen, återfanns också det förlorade betalningsbeviset just på samma ställe som Svedenborg hade angifvit.
En annan berättelse om samma tilldragelse afviker i några mindre detaljer ifrån den ofvananförda.
Det uppgifves nämligen i denna, att Svedenborg, i stället för att sjelf underrätta hvar qvittot blifvit förlagdt, endast tillkännagifvit för enkan Martevilles att han sammanträffat med hennes man samt att denne sistnämnde för honom nämnt, att han (Martevilles), som snart skulle förflyttas till ett nytt englasamfund, redan följande natt ämnade besöka sin hustru.
Verkligen skulle den aflidne kl. 2-tiden på natten och klädd i en nattrock, som liknade den han i lifstiden brukat, hafva inkommit till enkan, hvilken på Svedenborgs ord, jemte sin kammarjungfru, vakande afbidade sin mans ankomst.
Anden hade då sett mycket allvarsam ut och med sitt finger påpekat det ställe, hvarest qvittenset var undangömdt.
Derefter hade den, utan att yttra ett enda ord, ögonblickligen försvunnit.
Svedenborgs förutsägelse om branden i Stockholm.
Af alla de berättelser man eger om Svedenborgs andeskåderi och hans dermed sammanhängande förmåga att, oberoende af rummet, kunna skaffa sig de mest underbara, snart sagdt ögonblickliga underrättelser om tilldragelser på långt aflägsna ställen, finnes ingen mera öfvertygande än den om “branden i Stockholm“.
Vi vilja om denna högst förvånande händelse, hvars verklighet är satt utom allt tvifvel, anföra ett bref ifrån den störste af förra århundradets filosofer, ifrån sjelfva – Kant, till en af dennes vänner.
Säkert skall läsaren med nöje läsa hvad denne snillrike man, som annars just ej hörde till de lättrognas antal, tänker om denna händelse, hvilken på sin tid väckte ett så oerhördt uppseende.
Vi citera nu brefvet:
“Följande händelse synes mig innefatta ett det kraftigaste bevis (nämligen för Svedenborgs andeskåderi) och förtager verkligen hvarje tvifvel.
Mot slutet af September år 1756 anlände Svedenborg, en söndagseftermiddag kl. 4, ifrån London till Göteborg.
Herr William Castel (efter andra direktör Sahlgren) emottog Svedenborg vid landstigningsbryggan och beledsagade honom genast hem till sig, hvarest han tillställt en liten fest, till hvilken han inbjudit omkring 14 personer, alla vänner till andeskådaren.
Till en början syntes det lilla sällskapets medlemmar alla glada och upprymda, men helt plötsligen förstummades Svedenborg; på hans uttrycksfulla ansigte syntes tydliga spår af djup bedröfvelse.
Klockan var nu 6 på eftermiddagen.
Svedenborg gick derpå ut, men återkom efter en kort stund högst förfärad och bestört.
Då man nu närmade sig till honom för att få veta orsaken härtill, berättade han att en häftig eldsvåda hade utbrutit i Stockholm, i trakten af Maria kyrka, och att densamma utbredde sig högst förhärjande.
Emellertid förblef Svedenborg alltjemt högst orolig och gick tidt som oftast ut ur rummet.
Bland annat berättade han att en af hans vänners hus, hvilkens namn han äfven nämnde, redan låg i aska, och att hans eget sväfvade i den allra största fara.
Då han vid pass kl. 8 på qvällen ånyo gått ut och en kort stund derefter återkom, steg han hastigt in i rummet och utropade med glad röst: “Gud vare lof! nu är eldsvådan släckt – och blott trenne hus ifrån mitt.“
Emellertid bragte denna underrättelse hela sällskapet uti största oro, hvilken utbredde sig, inom loppet af några timmar, rundtomkring hela staden.
Slutligen hann ryktet äfven till landshöfdingen, som följande morgon lät uppkalla Svedenborg till sig och tillsporde honom närmare derom.
Svedenborg lemnade då landshöfdingen en den mest utförliga beskrifning, så väl om brandens utsträckning som ock om antalet af hus, som genom den blifvit förstörda, samt slutligen tiden då densamma upphört.
Snart blef det äfven bekant att Svedenborg varit kallad till landshöfdingen, och härigenom blef oron och rörelsen i staden ännu större, helst många der funnos som hade anförvandter och vänner – ja, äfven egendom i Stockholm, för hvilket allt de sväfvade i största bekymmer.
Sent på måndagseftermiddagen inträffade redan en estafett, som under branden i Stockholm afsändts från ett köpmanshus derstädes till ett dylikt i Göteborg.
Så väl detta budskap som den tisdagsmorgon ankommande kuriren till landshöfdingen bekräftade i alla hänseenden de af Svedenborg förut gjorda uppgifter om eldsvådan; icke ens beträffande de nedbrända husens antal eller på tiden för brandens släckande hade han det ringaste misstagit sig.
Hvad vill man nu anföra emot trovärdigheten af denna tilldragelse?
Den högst pålitlige vän, som tillskrifvit mig derom, har med egna ögon sjelf sett och bepröfvat alla dermed i sammanhang stående omständigheter, besökt och samtalat med flera af de personer, som voro tillsammans med Svedenborg hos Castel, då branden skedde.
(Königsberg den 10 Augusti 1758. J.
Kant.)
Förutsägelse om Peter III:s död i Ryssland.
Denna berättelse om Svedenborg är en af de minst kända, men om hvars trovärdighet man eger den för sin religiositet vidtbekante doktor Jung-Stillings intyg.
“En för sin gudsfruktan och redlighet högt aktad man, herr Sch ... i Nederländerna“, skrifver Jung, “berättade mig att han en gång bevistat ett bröllop, hvarunder en stark dispyt uppstått om Svedenborg och hans lära.
Händelsevis befann sig bland gästerna äfven en person ifrån Amsterdam, som kände och ofta varit i sällskap med Svedenborg.
Som bevis på denne sistnämndes utmärkta andeskådareförmåga och för att slita dispyten om bonom, anförde den främmande från Amsterdam ett slags förutsägelse af Svedenborg, som han sjelf både hört och haft tillfälle att kontrollera.
Han var nämligen hos en af sina vänner i Amsterdam, på sjelfva Peter III:s dödsdag, tillsammans med Svedenborg, som, midt under ett ifrigt samtal, plötsligen förändrades till hela sin fysionomi och till den grad, att man näppeligen kunde tro att hans själ var qvar uti kroppen.
Efter en kort stund återkom dock andeskådaren till sig sjelf, då vi som voro tillstädes något hvar efterfrågade hvad som hade förefallit med honom.