Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n visste med sig, att hon var vacker, hade en bril- jant teaterfigur samt en mjuk och behaglig stämma, hvilken hon för sig själf utbildade natur.
n l o l moderlösa Emelie hade af sin J g / ömme far, som var en högre ämbets- (So man, hvilken väl hade goda inkom- ster, men äfven stora utgifter, ty han måste lefva efter sitt stånd och » representera », er- hållit en mycket god uppfostran.
I synner- Nu finns det verkligen godt om stackars människobarn på denna planet, hvilkas lif ej C Men en dag, efter en finare middag med svårsmälta maträtter, upphetsande viner och tvärdrag, fick den ansedde fadern ett slag- anfall, som gjorde honom lam och tankeslö.
P å grund af sin aktade höga ställning fick han, fast oförmögen att vidare sköta ämbe- tet, tjänstledighet från detta med bibehållande af lönen; men han måste däremot lemna en del enskilda uppdrag, af hvilka han haft sina bästa inkomster.
Fråga därför icke, så undviker man att såra.
Förtroenden gifvas, men få icke till- tvingas, och blott den har rättighet att gripa in i andras sorger, som har vilja och förmåga att gå en kärleksrik försyns ärende att hjälpa och styrka och hela, där sådant är möjligt.
Medlidandet är en hjärtats dygd, men den får aldrig vara påträngande.
Tryck sorgens hand; » hvad därutöfver är, » säger Hamlet, » är tystnad. » Denna brist på finkänsllighet är ett lyte, som vidlåder såväl det kvinliga som manliga släktet, men det torde väl knappast kunna förnekas, att det bjärtast framträder hos det kvinliga.
Det är kvinnans stora behof att meddela sig, som ofta drager de indiskreta frågorna med sig i släptåg, oeh i sin ifver märker hon icke, att hon är inne på » fridlyst område ».
Hon tycker ej om en stängd dörr eller ett nedfäldt draperi, om hon där bakom anar en hemlig- het, och en annan människas frampressade suck eller slutna tystnad väcka ögonblickligen hen- nes hela intresse, som gifver sig uttryck i ett: » Hvarför »?
S Fadern, som jämte sitt afhållna parti på sällskapet eller klubben hade nöje i att följa sin dotter på teatern, såg gärna hennes esteti- seriDg, ty, menade han, det finns ingenting så tråkigt i sällskapslifvet som kvinnor, hvil- ka ingenting känna eller tänka af högre art och därför ej heller kunna säga något af in- tresse, något som ligger öfver hvardaglighe- ternas nivå.
Man vill ej exponera det enskilda lifvets an- gelägenheter inför den förstkommande, som be- gagnar sig af » väninnas », » väns » eller » be- kants » rang, heder och värdighet, för att, sedan hon eller han tillstulit sig nyckeln till en själs- smärta, kanhända skynda om gathörnet till en annan bekant att utarbeta kommentarierna till » hela historien » under sentimentala » ack! » och » o! » Mellan frågvisbeten, skvallret och förtalet är gränsen ytterst hårfin, och obemärkt- hetens lugn, den vida slöja, hvari sorgen och bekymret så gärna insvepa sitt böjda hufvud, blir bortryckt af allt annat än mjuka, kärleks- fulla händer.
Skulle den lättsinnige frågaren forska i sitt eget hjärta, månne han skulle finna människo- kärlek och sinnesömhet vara grunden till hans intresse för nästan och hennes angelägenheter?
Åhnej, det händer icke så ofta.
Någon all- varlig orsak finnes icke alls.
Det är blott den tanklösa nyfikenheten, begäret att prata och den dumma inbillningen, att den, med hvilken man för ögonblicket sällskapar, skall känna sig både smickrad och rörd af att för en hälft främmande individ fä bikta sin inre värld.
Den ringaste grad af " finkänsllighet borde dock säga, att man med dylika närgångna frågor söker våldgästa i en annans själ.
Man be- gagnar ej dyrk för att träda in genom en stängd dörr, man väntar, till dess att den öppnas in- ifrån.
T V.
Men hon hade ej stannat vid själfva språk- bildningen som sådan.
Den hade för henne verkligen varit nyckeln, genom hvilken hon kom in i de stora världsandarnes Eriksgemak.
Här gjorde hon särskildt bekantskap med Shakspeares oeh andra diktares literärt stora kvinnogestalter.
Det var dock i synnerhet med den britiske bardens, hon införlifvade sig, och det så att hon ville vara både Julia och Ofelia, både kärlekens fröjd och lidande, förkroppsligade i dessa bägge gestalter.
Hur ljuft vore det ej att få vara i fred med sina sorger — äfven de äro heliga.
Det kän- nes godt att anförtro en smärta åt den verk- lige vännen, det kännes som ett friskt, sval- kande regn att få gråta ut vid ett trofast bröst, i hvars djup sorger och hemligheter för- varas under ärans och kärlekens säkra lås; men den lidande känner sig söndersliten och sargad, då den taktlösa nyfikenheten profant våldgästar och lik en detektiv spejar i hans hjärta.
i människor göra oss ofta i vårt umgänge med vår nästa skyldiga till små takt- lösheter, hvilka, utan att vara afsiktliga, kunna förorsaka ganska smärtsamma sår.
Det är, gudbevars, ej vår mening att såra någon alls, det händer till och med, att vi äro alldeles öfvertygade om, det vi genom ett muntligt in- gripande i vår nästas enskilda angelägenheter visa honom ett kärleksfullt intresse, för hvil- ket han eller hon bör vara högst tacksam.
~ C 7 het hade det lagts an på utvecklingen af hennes estetiska sinne.
Och då kunskapen i lefvande språk är på sitt sätt nyckeln till de flesta af de skatter af njutning, som världens stora och små skapande sköna andar erbjuda genom sina verk, så hade Emelie äfven un- dervisats i de tre, fyra lefvande språk, som det tillhör en dam af värld att känna till.
är en beständig dans på rosor, och för hvilka det » soliga, lifgifvande hoppet » ibland ter sig lik en riktigt gråduskig höstdag med surmulna, afmejade träd, mellan hvilka bladen fladdra kring, icke olika vissnade förhoppningar; ocb det kan hända, att dylika människor ej äro så muntra af sig oeh icke heller så meddel- samma.
Det är dä frågorna måste fram — sak samma huru ömtåligt ämnet än är, vare sig det gäller det äktenskapliga lifvet, ett uppsla- get parti, en långvarig förlofning eller de sor- ger, som alstras af kampen för tillvaron, eko- nomiskt betryck och ruin • — den fina dolken sonderar såren allt djupare och djupare, det rycker i offrets hjärtnerver, men hvad gör det.
Det är ju blott af » varmt intresse » man frå- gar, och man är öfvertygad om, att ett då och då medlidsamt, på lämpligt ställe inpassadt: » Stackars ni! » eller » Sä synd det är om dig! » skall utgöra ett läkande plåster på såret.
E R / F I H ö r Sveriges | 11 S 111 Ö d r a P i Spisbröd j försändes Cat.es o. B.scuits öfver h e l a riket. "
i alla modulationer.
Å h, man skulle få se, Sverige skulle få sin Rachel, sin Ristori.
Hon skulle bli något former än Emelie H ö g - qvist, den långa, skrangliga figuren med det lilla hufvudet, som mera dårade med sitt le- ende och sina toaletter, möjliggjorda genom frikostig, furstlig hand, än genom verklig tragik.
Någon hade visserligen sagt, att hos Emelie Högqvist var det ett älskligt, okonst- ladt väsen, ett utomordentligt naturligt behag och den äkta konstnärsnaturen, som grep ocb tjusade; men detta var ej tillräckligt.
Det är ej nog med att tjusa, menade vår Emelie, man skall uppskaka, väcka ett sargadt med- lidande, och om naturen, äfven i den mo- derna tragiken, ej räcker till för de djupa psykiska utredningar, som utmärka den, så måste konsten användas och tillgripas.
Så invecklade sig den unga flickan i ett hölje af konst och onatur, hvilket än mera in- verkade på hennes drömlif och gaf en viss nervositet åt hennes karaktär.
En dag fick fadern ett nytt slaganfall med stark utgjutning i hjärnan, och läkarne för- klarade slutet vara nära.
Den unga flickan mottog nästan endast halfmedvetet denna un- derrättelse.
Och då - fadern, utan att hafva kunnat vidare meddela sig med henne, drog sin sista suck, grät hon visserligen, men hon erfor ej den djupa smärtan af, att någon sträng gick sönder i hjärtroten.
Så var det verkliga lifvet för henne blott ett skenlif, en- dast i drömmen lefde hon.
D å hennes närmaste släktingar, bland dem hennes farbror som förmyndare, en större godsegare, några dagar efter begrafningen sporde Emelie, hnru hon tänkte sig det för framtiden, ljöd hennes bestämda svar, att hon skulle gå in vid teatern.
Man sträfvade emot.
Ingen i familjen hade förut valt det yrket, mot hvilket vissa fördomar rådde, de kunde vara oberättigade och ogiltiga, men de funnos dock, och det var ej bra för en flicka af familj.
H o n var dock obeveklig.
Hon hade fått sin uppgift här i världen, det visste hon, och hon skulle gifva ära åt sin familjs namn, det kände hon för visst.
Och det var j u för öfrigt hennes egen sak, det gällde, öfver den borde hon ock själf få råda.
Nå, hon fick hållas, och farbrodern gaf henne penningar till att taga den första un- dervisningen i plastik och deklamation.
Lä- rarne prisade hennes anlag och menade, att det kunde göras något af henne; hon hade » gnistan », men särskildt den figur, genom hvilken gnistan skulle tända eld i mången åskådares bjärta, då den adlats af plastiken.
Och en tid fick Emelie anställning vid en teater, där man gaf litet af hvarje, tragedier och komedier, skådespel och lustspel, dramer och farser om hvartannat.
Men Emelie gick i den högre stilen, det var blott de stora skapelserna, som anstodo henne, och då direktören likväl gaf henne en och annan roll af icke tragisk art, brydde hon sig ej om att arbeta sig in i den och dana sitt eget material efter rollens karaktär, utan hon påtryckte den prägeln af sitt eget konstlade lif.
Kritiken fann henne hafva mindre vanliga anlag för scenen, men beskyll- de henne för onatur och tråkighet vid flere tillfällen.
D å teaterdirektören fäste hen- nes uppmärksamhet därpå, gjorde hon blott en axelryckning, som om hon velat säga, att det förstodo de där tidningsherrarne sig icke riktigt på.
D e kunde j u ej känna som hon.
lande handlingsbrus, och därigenom blefvo hennes sceniska skapelser ett slags oting, nå- got hybridiskt.
E n tidningsredaktör hade en dag bedt mig tillfälligtvis recensera ett stycke, hvari Emelie till följd af sin skönhet, sin goda plastik och sin vackra deklamationsförmåga skulle utföra huf- vudrollen.
D e t var trots alla hennes bemö- danden att åstadkomma något riktigt storar- tadt en genom onaturen ytterst klen produkt, som ej heller af publiken applåderades, fast- än balscenen i sista akten tillät henne en dräkt, som framhöll hela den yppiga harmo- nien i hennes gestalt.
Jag tog i följande dagens kritik bladet från munnen och sade, att den unga konst- närinnan skulle gå under i onatur, att fram- ställningen var genom den under kritikens mått etc.
Jag uppmanade henne att i tid vända om, ifall hon ej ville snart försvinna i den stora gemensamma grafven för alla de tusental på scenen misslyckade varelser, som af något gjort intet.
Korteligen, jag gisslade henne af all makt, slutande därmed, att j a g ej skulle gjort mig det besväret, om den unga skådespelerskan icke haft » gnistan », anlag som borde tagas vara på och ej for- störas af ensidig, oriktig uppfattning om kon- sten och dess kraf.
Aldrig förr hade hon så strängt behand- lats, aldrig förr så hudflängts.
Den gången träffade också den andliga spöslitningen, så att den stackars delinkventen grät af smärta.
Hon besökte mig, ställde först till en stor scen i den larmoyanta genren, antog att jag dömt på grund af andra skäl än kon- stens o. s. v. Jag gitte i början ej att svara henne, men därpå utvecklade jag mina skäl, hvilka i korthet gingo ut därpå, att den sceniska konstnären främst hade till uppgift att så mycket som möjligt offra sig själf för att uppgå i den karaktär, som skulle fram- ställas.
Det hade hon ej gjort.
Karaktären kräfde käckhet och lifsglädje, och hon hade gjort den surmulen, som om den bure på en inre sönderslitning, hvilken gjorde, att de glada momenten blefvo i framställningen osan- na, onaturliga och i följd däraf tråkiga, hvaraf återigen hela stycket led.
Jag tillade, att jag nästan befarade, att det var med den unga damen själf på samma sätt.
(Forts.) Kinesiska tänkespråk.
Människan lefver ej hundra år och plågar sig med tusen års sorger.
A f vägens längd känner man hästens styrka, och af tidens längd känner man människans hjärta.
När hemmet råkar i torftighet, lär man känna den gode sonen; när riket råkar i oro, lär man känna den trogne undersåten.
När man kommit till ett brant ställe, är det för sent att gripa till betslet för att hålla hästen tillbaka.
Sedan båten kommit ut på den stora flo- den Kiang, är det ej mera tid att företaga dess erforderliga lagning.
När tid, då Har ni ni var tänk ej ni betalar er skuld, så tänk på den ni var nödsakad att låna penningar!
blifvit rik, kom då i håg den tid, då fattig, men har ni blifvit fattig, så mera på den tid, då ni var rik!
På detta sätt fastnade Emelie alltmera i maner, och hon lade tragik i allt, äfven om rollen kräfde käckhet, direkt lifskraft i sval- jA .. LAMBEriG-S BLappaffär 4 4 Vesterlånggatan 4 4, S t o c k h o l m.
H u s m o d e r l i g almanack.
November borde med större skäl än oktober kal las för slaktmånad — ty en klok husmoder dröjer nog med slakten tills vintern nalkas; eljes har hon ingen säkerhet för, att hennes möda blir belö- nad, d. v. s. att korf oeh slaktkött stå sig nog länge.
Förberedelserna till slakt — äfven om därmed endast menas att köpa upp kött, fläsk och räntor till insaltning och korfgörning — - äro rätt många, men alldeles nödvändiga, om arbetet skall kunna utan afbrott fortgå, när det gäller.
Skrockfulla mat- mödrar laga så, att slakten sker i ny o c b ej i nedan (likasom de baka äfven då, emedan brödet jäser lät- tare och håller sig längre än eljes).
Några dagar förut synas alla träbyttor och bönas med enris.
En tillräcklig kvantitet med kryddor (hvit-, stark- och kryddpeppar, kryddnejlikor, ingefära, koriander, mu- skotblomma, salpeter etc.) stötas; korfnät bindas, i hvilka de tjockaste medvurstarne sedan upphängas i rök; korfstickor skäras; allt segelgarn, som skall användas, förvälles förut och torkas sedan; alla kru- kor till ister, sylta o. d. rengöras och ställas till hands.
Måste man företaga korfstoppningen i köket, så borttager man alla mattor och beströr golfvet med fin sand.
Väggarne skyddas, där stänkning kan för- utses, genom tidningspapper; köttknifvarne slipas; stora skifvor och hackbräden framsättas.
Potatis till bräckkorf (
När kött och fläsk blifvit isärdeladt, vattlägges hackmaten, tarmarnas rensning pågår och den frisk- aste lukt söker man gifva dem genom blötning i dricka, saltvatten, lösning af öfvermangansyradt kali eller friskt källvatten, hvari läggas en mängd selleri- blad.
Ister och mellanfläsk till skirning skares i täningar och vattlägges.
— Andra morgonen kokas hackmaten och korfköttet till sådana sorter, hvartill man begagnar kokt fläsk.
Fett och ister skiras; af halskotor, lägg o. d. kokas en sorts ragu, som genast redes med mjöl, ättika och sirup samt står sig sedan i flere veckor; äfven svålrullader kokas nu.
Under tiden skares det råa köttet och fläsket till korf samt males flere gånger på köttkvarn.
Något seniga, sämre bitar lägger man genast i ett tråg för sig till den ofvannämnda råa potatiskorfven.
Alla fläsktärningarna skäras jämte talgen, där man bru- kar ha sådan i köttkorf.
Den kokta potatisen rif- ves, och om man hinner, väger man på kvällen alla satser i ordning.
Dagen därpå börjar man tidigt med blandningen och arbetandet af korfsmetarne (mjölken till kött- och bräckkorf bör vara uppkokt förut och kallnad) och stoppar korfvarne, helst med korfstoppningsmaskin, som underlättar arbetet be- tydligt.
En sådan kostar endast 6 kronor och re- kommenderas af erfarenhet; endast till hackkorfven kan man ej begagna sig af maskinen, emedan denna korf bör stoppas varm i tarmarne; och medan en person värmer en liten portion i sänder, stoppar en annan för hand.
Till att » binda » korfvarne höra ganska mycken vana och skicklighet — ty för hårdt eller för löst kan skämma allt.
Gryn, lefver och hackkorf förvällas samma dag och utläggas därefter på halm.
När så allt korfarbete är öfverstökadt, skrider man den fjärde dagen till insaltningen af skinkor, fläsk- sidor, saltkött m. m. samt ställer med surstekarne.
Har man köpt ett grishufvud, så lagas af ena hälf- ten (tillsammans med kalfkött) pressylta, den andra halfvan förvandlas till rullsylta, i hvilket fall alla ben frånlösas; eller ock saltar och röker man det.
— Om husmodern för bok öfver slakt-resultatet, har hon en god ledning däraf till ett annat år; i alla händelser kan det vara både roligt och nyttigt för henne att jämföra, beräkna kostnaden m. m.
(Om svinslakt på landet hänvisas till Theas uppgifter i Hjälpredan sidan 176) * Där gåsslakt bedrifves i större skala, söker man förvara en del genom inkokning i ättika samt genom rökning af gåsbröst.
— Att koka såpa och stöpa ljus förefaller mumera endast i landthus- håll.
Där god färsk sill kan fås, inlägger husmodern kaggar med kryddsill.
Förråden i källaren synas flitigt och skyddas för frost.
I trädgården sår man några spenatsängar, af hvilka man kan vänta sig en tidig skörd nästa vår.
* Det ofvanstående gäller för sådana hem, där hus- modern är med från början till slut och reder sig utan främmande hjälp, utom vid korfstoppningen, där 3 personer samtidigt sysselsättas.
Rekommenderar sitt stora och välsorterade lager af moderna Höst- och Vlnter-Dame-Kappor till här på platsen lägsta pris.
Genmäle i gymnastikfrågan.
R&gt;-&gt; rilteN^n artikel i Idun o m kvinnogymnastiken i j f t j.
1 Finland har framkallat tvänne genmälen, - ~
Det förstnämnda genmälet är hållet i en så öfver- lägsen ton, att, man vore frestad att antaga det där bakom stode en stor auktoritet.
Men månne en sådan behöfde tillgripa ett medel sådant som stenkastning?
Annorlunda kan man ej beteckna yttranden såsom detta: » Möjligen kan grunden till uppsatsen sökas i något personligt förhållande ».
I en offentlig tidskrift är det väl saken och prin- ciperna, som böra dryftas, icke det personliga för- hållande, hvari den eller den befinner sig.
Att » Gymnast » talar o m saker, s o m han icke känner, röjer han i yttrandet: » Till allt detta måtte åtgå mycken tid ».
Det tar icke mera tid att öfva rörelser i vexlande former, utan alldeles tvärtom, ty man vinner under samma tid mera, då man har barnens håg och uppmärksamhet på ett mera tilldragande sätt fängslad.
För öfrigt har » Gym- nast » fullkomligt rätt i påståendet, att » själfva gåen- det » icke är finländskt, utan » alldeles kosmopoli- tiskt », men frågan gäller att såsom öfning utföra denna konst på det mest uppfostrande sättet för att uppnå det bästa möjliga mål.
Att » ett icke alldeles obetydligt antal finska, isyn- nerhet kvinliga gymnaster, årligen besöka Sve- rige », är en sanning, men de besöka äfven Dan- mark, Tyskland, Schveitz o. s. v. efter råd och lä- genhet, stundom med stipendier af staten.
Omdömet att såsom resultat af besöken i Sve- rige uppstått en » behaglig blandning » i metoderna, kan bero på icke allenast tycke och smak, utan olika synpunkter.
Den ene ser i gymnastiköfnin- garna en » t e r » (förvexling med sjukgymnastiken), den andre en pli-exercis (förvexling med militärisk yrkesinöfning), den tredje ett pedagogiskt skolämne (fysisk o c h psykisk uppfostran), den fjärde litet af hvarje.
Genom brytningen mellan olika meningar bely- ses saken från alla sidor o c h kommer ett steg närmare fullkomning.
Vänner af den tyska metoden anse den sven- ska oskön, enformig och militärisk samt framför allt icke lämpad för kvinnor, ej heller för barnens olika stadier.
I Idun n:r 40 står under rubrik » Från kvinnans arbetsfält » o m » kvinliga sjukgymnaster och gym- nastiklärarinnor » följande: » Äfven vid flicksko- lorna, åtminstone de större, har man oftast man- liga lärare i denna bransch.
De flesta kvinnor, s o m genomgå Central-institutet, egna sig väl åt sjuk- gymastiken, dels s o m biträden å de sjukgymnas- tiska privatinstituten, dels s o m själfständigt utöf- vande sjukgymnaster, fältskärer och massörer. » — Hvarför känna sig icke kvinnorna tilltalade af kallet att leda kroppsöfningarnainom flickskolorna?
Ingen vill väl betvifla, att icke detta vore ett af » kvinnans arbetsfält » och ett af de viktigaste.
Hvad fru Kallios genmäle beträffar, kan jag fatta mig kort.
Äfven här har Idun kommit mig till hjälp.
Hon har nyss berättat o m partiförhållan- dena i Finland ganska målande saker och tyvärr sanna.
Att jag skulle utöfvat » förmyndareskap » öfver fruntimmersgymnastikföreningarna i Finland är ett påstående, som förtryter mest den, som sagt det, emedan det icke är faktiskt.
Hvad öfningarna i fru Kallios förening beträffar, som hon i Idun för- säkrar vara svenska, så vet den allmännhet, som i Finland åsett hennes vackra o c h väl anförda uppvisningar, att hon begagnat stafvar, gungringar, räck, bord, vågrät stege, lutande dito o.
s. v., allt tyska redskap, äfvenså ordnings- o c h friöfningar, t. ex. sprången.
Mathilda Asp, i förra artikeln undertecknad Fack, Som lduns strängt begränsade utrymme omöj- liggör en polemiks utdragande i oändlighet, måste vi med ofvanstående uppsats förklara meningsut- bytet i föreliggande fråga afslutadt.
" ' " AA » » ' S e n till, finnes a t t Idun hos alla med edra _ - - __ __, • Ifl .KAn K 1 1 1 I P SI V WA.SJ V A U U C O Modetidning bekanta!
Afliden åldring.
Vid den höga åldern af nära 92 år afled härstädes i lördags borgmästaren i Falköping Settergrens enka E v a Johanna, född Richert.
Den vördade gamla, dotter af häradshöf- dingen i Vadsbo härad i Vestergötland, lagmannen J. Richert och Margareta Christina Bergendahl samt syster till vår utmärkte rättslärde, förste expeditionssekreteraren Johan Gabriel Richert, in- gick 1822 äktenskap med borgmästaren Settergren samt var enka sedan 1867.
Hon sörjes af sönerna, kaptenen Chr.
Settergren o c h advokatfiskalen i Svea hofrätt Evald Settergren, samt barnbarn och barnbarns barn.
I söndags på aftonen afled härstä- des i en ålder af 63 år enkefru Lotten Huss, född Bergenstråhle.
Den aflidna var enka efter fram- lidne generaldirektören Huss o c h har liksom sin make städse gjort sig känd för sin hjärtegoda karaktär och varma religiositet.
Alltid ömmande för sina likars nöd, har hon också utvecklat en liflig verksamhet i välgörenhetens tjänst.
Från Chicago skrifves den 14 oktober: Fröken Jetta " Westerlind, öfverlärararinna vid Stock- holms stenografiska institut, har ankommit till Chi- cago o c h skall här tillbringa några månader i af- sikt att verka för den Arendtska stenografiens utbredande bland svenskarne härstädes.
Om ett tillräckligt antal deltagare anmäler sig, kommer fröken Westerlind att öppna en undervisningskurs i stenografl.
Fröken Westerlind hade för ett par år sedan en tid anställning vid lduns redaktion.
Koda korsets sjuksköterskehem.
Svenska föreningen R ö d a korset, hvars verksamhet under fredstid — likasom de utländska föreningarnas af samma namn — afser vidtagande af förbere- delser för att under krigstid bringa hjälp åt sårade och sjuke i fält, har för främjande af detta syfte under sin 27-åriga tillvaro låtit utbilda ett ganska stort antal sjuksköterskor — omkring 200 — hvilka kunnat utöfva sitt människovänliga kall i den all- männa och enskilda sjukvårdens tjänst.
Hittills ha så väl sköterskorna som eleverna varit i sak- nad af ett gemensamt hem, i hvilket de kunde hafva huld och skydd samt äfven bostad.
Sedan sköterskorna själfva i fjol höst i en till föreningens verkställande utskott ställd skrifvelse anhållit, att åtgärder måtte vidtagas till anskaffande af ett för dem gemensamt hem, o c h frågan blifvit närmare utredd genom en damkomité, medgaf ut- skottet, att de årliga bidrag, som under senaste tiden lemnåts sjuksköterskeeleverna under deras utbildning, nu skulle få användas till det ifråga- satta hemmet, hvarjämte genom ett upprop till allmänheten för ändamålet inflöto omkring 11,300 kr.
Frikostiga bidrag lemnades af bl.
a. drott- ningen, kronprinsessan af Danmark, hertiginnan af Dalarne m. fl.
Hemmet, för hvilken en våning på 10 rum för- hyrts i huset nr 60 Mästersamuelsgatan, 2 tr. upp öfver gården, invigdes förliden söndag e. m. i närvaro af styrelsen, sköterskor o c h elever samt flere medlemmar af föreningen R ö d a korset.
I hemmet, s o m hestår af expeditionsrum för före- ståndarinnan, samlingsrum, matsal, boningsrum, badrum m.
m., är plats beredd för 6 sjuksköter- skor samt 3 ordinarie och 2 extra elever.
Den teoretiska undervisningen meddelas därstädes af d:r Göransson, under det den praktiska delen af kursen genomgås å Sabbatsbergs sjukhus.
pr kurs, hvilka afgifter nu, som nämndt, äro anslagna till hemmets underhåll.