Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
V i kunna icke heller lefva i beröring med det fula, utan att vår smak lider eller tar skada.
Hos somliga af oss kunna falska toner och disharmonier i ögats musik framkalla en känsla af verkligt fysisk plåga, men ingen är full- komligt oberörd däraf, antingen de veta det eller ej.
Det är oss kvinnor det tillkommer att från våra hem utestänga hvarje frånstötande och obehagligt element, att tillföra dem allt vac- kert, som vi kunna hämta och låna af natu- IDUN ren o c h konsten, att göra dem till tempel för det skönas tjänst, till gröna oaser i världens öken.
Kronprinsessans hälsotillstånd har rönt ett välgörande inflytande af det milda klimatet i Baden.
Hennes luftrörskatarr har förbättrats, o c h äfven de neurasteniska smärtorna hafva högst väsentligt lindrats.
* 1895 kr.
Därefter framkallades fru Jenkel, fröken Jenkel (skattmästarinna), fröken Forsmark (sekre- terare) o c h fru Eilström — den senare förhindrad att närvara — hvilka af stormästarinnan i säll- skapets namn dekorerades m e d sällskapets he- derstecken.
Sedan prelaten nedkallat välsignel- sen o c h koralen 124 blåsts, var den officiella delen af festen slut, hvarpå en liflig dans tog sin början, s o m endast m e d afbrott af supén fortgick till kl. 2 på morgonen.
Ett rykte om, prins Carls förlofning med prinsessan Alexandrine af Mecklenburg-Schwerin lär, efter hvad ur säker källa erfarits, sakna all grund.
operan återupptog i måndags Flotows komiska opera » Martha » m e d delvis n y rollbesätt- ning.
Titelrollen utfördes sålunda för första gån- gen af fröken Kragballe, hvilken i densamma redde sig ganska bra.
Stämman är liten, m e n •ilÄteris * åt Elfrida Andrée.
Medaljen sympatisk.
Och o m sången ännu förefaller nå- literis et artibus har tilldelats domkyrkoorgani- got osäker o c h famlande, så märkes dock, att den sten i Göteborg fröken Elfrida Andrée, den kän- unga sångerskan härutinnan gjort framsteg till da kompositricen.
det bättre.
I yttre måtto är fröken K.
s o m be- kant intagande.
Nancy ' s, väninnans, parti utför- * des s o m förut af fru Linden, hvilken, ehuru tyd- Kvinnliga apotekselever.
Bland de af me- ligen ej riktigt disponerad för aftonen, dock ut- dicinalstyrelsen senast godkända apotekseleverna förde detsamma på ett alldeles förträffligt sätt.
märkas fem kvinnliga.
A r 1893 användes första På grund af indispositionen vågade h o n ej släppa gången den 1891 beviljade rättigheten för kvinna till sin vackra stämma, m e n den gjorde sig dock att inträda s o m elev å apotek m o t kompetens af på hufvudställena väl gällande.
Hennes spel var afgångsbetyg till sjätte öfre klassen på latinlinien.
ock ypperligt.
V i påminna särskildt o m scenen Under 1894 följde 8 unga fröknar detta exempel.
med Plumkett i fjärde akten.
Lyonels parti hade Från o c h m e d nästa år k o m m e r som bekant stu- ock att uppvisa n y representant för aftonen, i det dentexamen att fordras s o m kompetensvillkor hr ödmann nu för första gången återgaf den- ' för såväl manliga som kvinnliga apotekselever.
A t t han här skulle lägga en n y seger till sina föregående, kunde man taga för gifvet.
I tredje akten blef bifallet så lifligt o c h ihållande, Kvinnliga advokater ha vid några tillfällen att hr Ö. måste framträda för ö p p e n ridå.
H r uppträdt vid Stockholms rådhusrätt o c h därvid Sellergren är fortfarande en alldeles förträfflig skött sin sak oklanderligt.
På några af rådhus- Plumkett, lika m y c k e t i dramatiskt s o m vokalt rättens afdelningar ha de emellertid afvisats un- • hänseende.
Portervisan sjöngs m e d vederbörlig der förklaring, att den s o m för andras talan skall kläm.
H r Brag hade öfvertagit lord Tristans vara en » förståndig, ärlig o c h oberyktad m a n ».
roll o c h lyckades rätt väl få fram dess komiska V i d polisdomstolen ha kvinnor redan länge fått pointer.
D e n friska, melodiösa o c h intagande utan anmärkning föra sina mäns, fästmäns o c h operan gick för öfrigt i sin helhet ganska till- andra goda vänners talan.
fredsställande.
Bland den fulltaliga publiken be- fann sig konungen m e d uppvaktning.
Stockholms internationella lärarinne- hem har sedan dess egentliga öppnande den 1 januari i år bevistats af 72 pensionärer, däraf 13 af utländsk nationalitet.
F ö r närvarande vistas därstädes 17 stycken, däraf 15 svenskor, 1 tyska samt en schweiziska.
39 ansökningar för denna termin ha måst återvisas i brist på nödigt ut- r y m m e.
H e m m e t, s o m är beläget i Kungsgatan 26, 4 tr. upp, bestod egentligen från början af 7 rum, m e n har i höst måst utvidgas m e d ytter- ligare 8 rum.
Föreståndarinnan för h e m m e t är, som kändt, fröken Louise Andrié, schweiziska till börden.
* Föreningen för sömmerskor firade i sön- dags afton sin bögtidsdag å Börsen.
D e n m e d flaggor och granar vackert smyckade festsalen var fylld till sista plats.
Efter en anslående re- ligiös betraktelse af komministersadjunkten Lind- ström vidtog det egentliga festprogrammet, s o m upptog körsång af ett antal föreningsmedlemmar, solosång af fru Juel-Bäckström, violinspel af fröknarna Martha och Dagmar Ohlsson samt de- klamation af fru H.
Lifligt bifall följde hvarje nummer.
Efter soaréns slut intogs tesupé.
A f årsberättelsen framgår, att föreningen för närvarande räknar 225 ledamöter, af hvilka 19 åtnjutit sjukunderstöd för tillsammans 515 dagar.
Reservfonden uppgår till 5,300 kr.
Sommarhem- mets fond belöper sig, tack vare frikostiga gåf- vor, till 13,430 kr.
Sommargästernas antal har uppgått till 29, hvarjämte för en m e d l e m be- kostats badvistelse i Norrtelje.
Föreningens in- komster ha under året utgjort * 4,051 kr.
o c h utgifterna 2,752 kr.
Tillgångarne utgjorde den 1 okt.
i år 15,236 kr.
Stockholms förenade fruntimmerssäll- skap (S. F. F.
firade i söndags afton i E.
W:s- stora festvåning sin 19:de årshögtidsdag.
Om- kring kl. 9 intågade sällskapet under tonerna af en festmarsch i stora salen under sina standar, o c h från tribunen, s o m var rikt dekorerad m e d bladväxter, hälsade stormästarinnan, fru Klara Sundgren, sällskapet o c h alla gästerna välkomna samt erinrade o m den utveckling o c h verksamhet sällskapet har att skåda tillbaka på.
Sällskapet utgöres af 276 medlemmar, fördelade på fem grader.
Sällskapets kassakapital uppgår till 6,519 Matinén å Vasateatern i söndags, hvarvid till förmån till herr Gustaf af Geijerstam uppfördes dennes folklifskomedi » Per Olsson o c h hans kä- ring », blef till en vacker framgång såväl för för- fattaren s o m för de sceniska tolkarne af hans verk.
D e t är helt visst en ovanligt äkta o c h natursann folklifsskildring, författaren här åstad- kommit, där visserligen de mörka sidorna ur allmogelifvet med realistisk, ofta uppskakande kraft omutligt framställas, m e n där ock de goda o c h veka, liksom de humoristiskt försonande dra- gen i bondekaraktären k o m m a till sin rätt.
» Per Olssons käring » är en sniken bondhustru i andra giftet, hvilken, förhärdad af sin girighet, icke skyr några medel, vare sig uppenbara lögner eller de gröfsta brott för att kunna tillförsäkra gods o c h gård åt sin son till förfång för en rätt- mätig medarfvinge.
H o n tvingar m e d p o c k o c h elakhet sin beskedlige Per att skrifva under ett testamente, hvari han öfverlämnar hela sin gård åt deras g e m e n s a m m e son Erker, medan hans son i förra giftet, Olof, s o m gifvit sig till sjös undan st3 ' fmodern, blir arflös.
Olof k o m m e r emellertid helt oväntadt h e m som en glad o c h lustig sjöman, full af förhoppningar; n u skall han stanna h e m m a för att efter faderns d ö d öf- vertaga sin andel af gården o c h där sätta b o m e d sin barndoms älskade, den vackra Lisa.
H a n får d o c k allt för snart reda på, hurudan hans verk- liga ställning är, o c h bringas nära förtviflan; det enda s o m ännu håller en gnista m o d vid lif hos h o n o m är Lisa, s o m älskar h o n o m, trots det att ej ens h o n själf nu längre kan tro på något gif- termål d e m emellan.
Emellertid får Olof veta, att faderns testamente icke kan vara laggilt; denna underrättelse mottages af hans far m e d oförställd belåtenhet, medan den hos hans styfmor bringar hennes brottsliga instinkter till mognad.
H o n söker förgifta styfsonen, m e n hennes plan blir röjd, innan den hinner utföras, o c h den stac- kars kujonerade mannen blir nu för en gångs skull, under inflytande af sin vrede öfver hust- runs brottslighet, herre i sitt hus o c h förvisar henne från hemmet, hvarpå Olof inställer sin tilltänkta sjöresa o c h förlofvar sig m e d sin Lisa.
Samtliga de spelande löste högst förtjänstfullt sina uppgifter, en o c h annan rent af mästerligt.
Fröken Rustan åstadkom en synnerligen realistisk bild af den leda bondhustrun, o c h hr Hagman som hennes beskedlige mes till man verkade o c k
i D U N 1895 mycket trovärdigt.
En verklig triumf firade hr dL- Wahl i Olofs roll, s o m låg utomordentligt väl för hans temperament, o c h likaså hr V. Lund- berg i en biroll, » fattig-Johan », hvilken lian ut- mejslat till en på kornet träffad typ af dråpli- gaste verkan.
Fröken Borgstre,ns Lisa, hr Ada- rnis Erker o c h hr L " véns pratsamme » skålknalle » voro o c k hvar l ö r sig förträffliga prestationer.
Den fulltaliga o c h distinguerade publikens bi- fall var det allra varmaste, o c h sist framkallades författaren o c h hyllades m e d en präktig lager- krans.
Södra teatern har framfört ett tyskt lustspel, » Två vapen » af firman Blumenberg o c h Kaäelburg, hvars framgång dock torde bli föga långvarig, då det, tiots en och annan lustig scen, i det hela verkar banalt o c h tröttande.
På nere händer är dock spelet godt.
Fru Christiernsson o c h fröken Torssloio samt hrr Varberg, Ekelund o c h Lambert göra allt hvad begäras kan af sina roller.
Helt visst har emellertid teatern uddigare vapen på förråd i sin arsenal, ifall dessa, s o m vi misstänka, snart n o g skulle visa benägenhet att förslöas.
Andra kammarmusiksoarén gafs i måndags af den Aulinska kvartetten i Vetenskapsakade- miens hörsal inför en intresserad publik, s o m d o c k — antagligen på grund af reprispremiéren på k. operan — var mindre talrik än vanligt.
Soarén inleddes m e d L.
Normans intressanta stråkkvartett i a-dur, hvilken erhöll ett vårdadt utförande.
Härpå följde aftonens nyhet, en pi- anotrio af den danske kompositören Louis Glass.
Den effektfulla o c h ganska svårspelta trion ut- fördes af hrr Stenhammar, Aulin o c h Carlson.
Programmet afslöts m e d Beethovens välbekanta stråkkvartett o p.
18 n:r 6.
Fru Eva Nansens romanskonsert äger rum i afton i Musikaliska akademiens stora sal m e d biträde af pianisten Caroline Bergh.
Angående fru Edlings konsert i tisdags hän- visa vi till detta nummers bilaga, emedan huf- vudnumret måste läggas i press redan före kon- sertens början.
* Min blinda syster.
Från engelskan för Idun af B i e n.
så sätt upptäckte jag det!
Lettie o c h jag sutto vid fönstret m e d vårt arbete, det var sorgkläder till pastorns familj, o c h de skulle nödvändigt vara färdiga till dagen därpå; då sade h o n: » Jane, det är alldeles som o m solen upp- hört att skina, så mörkt o c h dystert ser allt ut. » Jag fäste mig ej då därvid, ty det var ännu en timme kvar af dagen.
H o n strök sig m e d han- den öfver pannan, liksom den värkt, så jag bad henne gå ut i trädgården ett slag, ty h o n var ju så ung o c h kände sig säkert trött, liksom jag själf gjorde.
H o n spatserade litet fram o c h tillbaka vid blomsterrabatten o c h plockade några rosor, hvilka h o n räckte mig g e n o m det öppna fönst- ret sägande, att hon gick in till staden för att köpa en del småsaker till vår sömnad.
Jag ville hellre, att h o n stannade hemma, så jag svarade, att bodarne snart skulle stängas.
Men h o n ville ej höra på mig, utan skyndade ned för gångsti- gen.
Det var mörkt, då hon k o m tillbaka, jag hade stängt fönstret o c h tändt lampan; h o n satte sig tyst bredvid mig o c h återtog sitt arbete.
D å h o n hade sytt några minuter, lät h o n händerna sjunka i knäet, o c h där k o m ett så besynnerligt, hopplöst uttryck i hennes ansikte, att jag blef alldeles förskräckt.
få » H v a d går åt dig, Lettie, hvad har händt? » frågade jag, fruktande jag vet ej hvad.
H o n såg en stund under tystnad dystert på mig, sedan sade h o n hastigt: » Jag må så godt säga dig det på en gång, Jane — jag håller på att blifva blind. » Mitt arbete föll till golfvet, o c h jag utstötte ett smärtsamt skri.
» Tag det ej så hårdt, kära Jane, det kan j u icke hjälpas. » » Du inbillar dig det endast, Lettie, huru har du kunnat få sådana tankar i ditt hufvud; » jag trodde, att det endast var ett nervöst infall, ty Lettie hade blifvit rätt bortskämd under vår moders lifstid o c h var ibland både envis o c h egen.
» Nej, Jane, det är ingen inbillning.
Jag har varit hos doktorn, o c h han sade bestämdt, att jag höll på att blifva blind.
Jag har varit hos h o n o m två gånger förut, så jag var beredd på hvad s o m skulle hända ..
O Jane, hvad skola v i göra — hvad skola vi göra! » T y nu var det slut m e d hennes styrka, hon.snyftade högt o c h dolde ansiktet i händerna.
» Det skall gå bra för oss, skall du få se, ty för det första tror jag ej, att vår doktor förstår sig på den här saken, så jag skall resa m e d dig till hufvudstaden till en b e r ö m d läkare o c h höra h v a d han säger, innan jag tror, att du skall blifva blind hela din lifstid. » H o n blef då litet muntrare.
» Till hufvudstaden, Jane, m e n hvarifrån skola vi få p e n n i n g a r?
» Lämna den saken åt mig, det skall jag nog ställa o m på ett eller annat sätt. » Sanningen att säga, visste jag ej det ringaste, huru det skulle gå till, men jag har den fasta öfvertygelsen, att en stark vilja öfvervinner alla hinder.
H o n tog upp sitt arbete, men jag tog det ifrån henne.
» Du får ej taga ett enda styng, Lettie, » sade j a g; » d u kan ju hellre spela o c h sjunga litet eller gå ut i ^friska luften; du har blifvit så blek o c h mager på senare tiden; hvila dig nu, jag- skall nog hinna m e d det ändå. » » Men det är ännu så m y c k e t kvar, Jane. » » Ej något för dig, Lettie; så kyss mig nu vac- kert o c h gå din väg. » » Och du tror ej m y c k e t på, hvad doktorn sagt? » frågade h o n oroligt.
» Nej, inte det ringaste. » När h o n då hörde mig vara lugn o c h glad — ty min oro dolde jag för henne — gick h o n ut, tröstad o c h hoppfull.
Men själf fortsatte jag m e d min sömnad o c h mina sorgsna tankar till långt in på natten, m e n ofta måste jag låta mitt arbete hvila för att borttorka de frambrytande tårarne.
V i hade j u endast hvarandra, Lettie o c h jag, ty far o c h m o r v o r o döda, o c h vi visste ej af några andra släktingar.
Lettie var endast sjut- ton år o c h jag några år äldre.
V i v o r o både klädsömmerskor o c h arbetade både borta o c h hemma.
V i b o d d e uti en liten stuga m e d tre rum, omgifven af en nätt trädgård utanför sta- den.
Många människor sade till oss, att vi sä- kert skulle få större förtjänst, o m vi flyttade till staden; m e n både Lettie o c h jag föredrogo den plats, där vi v o r o födda, så vi hvarken önskade eller tänkte på någon flyttning.
V i betalade ej mycket i hyra, m e n äfven denna lilla summa var ibland svår att anskaffa på dagen, o c h då måste vi utsätta oss för vår värdinnas skarpa tunga o c h ovänliga bemötande.
Jag ansträngde hela min tankeförmåga för att utfundera, hvarifrån penningar skulle anskaffas till Letties resa till hufvudstaden, men hvarken denna natt eller dagen därpå fick jag någon in- gifvelse.
V i hade förut m e d flit o c h omtanke kunnat draga oss någorlunda fram, m e n huru skulle det blifva framdeles med endast en till att arbeta.
Bikt folk tänker ej m y c k e t på, huru svårt det är för många af oss stackars daglönare att lefva på vår lilla förtjänst eller kunna lägga af något för framtiden.
Söndagen fann mig ännu obestämd, m e n efter- s o m vi då v o r o lediga, beslöt jag att själf gå till doktorn, medan Lettie var i kyrkan.
H o n klädde sig alltid väl o c h trefiigt, ty h o n ville gärna, s o m unga flickor önska, se bra ut.
Jag tyckte själf, att h o n var m y c k e t vacker, o c h så tyckte äfven våra grannar.
H o n hade fina drag, vacker hy, brunt hår o c h ljusbruna ögon, på hvilka man ej upptäckte något ovanligt, utom vid närmare på- seende.
H o n tänkte nu ej längre på sig själf, utan var glad som en lärka, där hon gick vägen fram i sin hvita hatt o c h ljusa klädning.
H o n vinkade åt mig, där jag stod i dörren, o c h skrat- tade gladt o c h lyckligt.
Jag var stolt öfvér Lettie, som äfven vår m o d e r varit, ty hon var en sådan älsklig, varmhjärtad varelse.
Då hon var ur syn- håll o c h kyrkklockorna upphört att ringa, klädde jag mig i hast för att gå till staden o c h söka doktorn.
H a n var hemma, m e n jag måste stanna i väntrummet öfver en timme.
Då jag sedan fick gå in, frågade han mig skarpt, o m mitt ärende var så angeläget, att jag ej kunnat uppskjuta det till måndagen.
H a n betänkte ej, huru dyrbara arbetsdagarne v o r o för oss, eljes skulle han ej hafva talat så, ty han var en välvillig man, som var m y c k e t g o d m o t vår mor under hennes sista sjukdom.
Jag sade honom, hvarför jag kommit.
Han blef då vänligare, men kunde ej förändra sin åsikt o m Lettie.
» H o n har varit hos mig tre eller fyra gånger, » sade han.
» Hon är en snäll, intagande flicka, det är stor synd o m henne — m e n jag tror verk- ligen ej, att hennes syn kan räddas — nej, jag tror det sannerligen ej, Jane! » H a n förklarade för mig, hvarför detta var hans E x t r a fin Marsala 388 åsikt, o c h att sjukdomen skulle framskrida lång- samt.
Han sade äfven, att o m vi så önskade, han kanske kunde få plats för henne på något institut för blinda, att jag måste sköta väl o m henne o c h låta henne vara m y c k e t i fria luften.
Och så gick jag h e m m e d m y c k e t litet hopp.
Jag sade ej för Lettie, hvar jag varit, o c h h o n misstänkte det e j.
På eftermiddagen gingo vi ut på vår vanliga söndagspromenad längs flodbanken o c h mötte då vår granne, fru Croft, o c h hennes son Harry, hvilken skulle blifva läkare.
De v o r o båda kära vänner till oss, o c h Lettie o c h den unge mannen hade tyckt o m hvarandra sedan barndomen, men jag tror ej, att han friat ännu.
De följde m e d oss hem, o c h Lettie frågade Harry, o m han ej ville gå ut i trädgården o c h se den b l o m m a n d e törnrosbusken vid köksfönstret, m e n de samtalade hviskande sä länge, att jag ej tror det var endast härom de talade.
Sedan gick Harry ut genom trädgårdsporten, sorgsen o c h nedslagen, o c h Lettie k o m in m e d ett besynner- ligt uttryck i sitt ansikte.
Fru Croft frågade, o m Harry gått, o c h min syster svarade helt kort och gick in i sitt rum.
Fru Croft berättade, att Harry snart skulle resa till universitetet igen, m e n då hon såg min tankspriddhet, frågado hon, o m jag var ledsen för något, o c h då berättade jag för henne Letties olycka.
» H o n ser ej ut att blifva blind, Harry har al- drig sagt ett ord härom, det måste vara ett miss- tag. » Men jag var säker på, att min syster sagt allt för Harry, då de stodo bredvid rosenbusken, o c h jag önskade blott, att hans m o d e r ville gå, så jag finge trösta henne.
Slutligen gick hon.
Jag ropade då på Lettie, hvilken genast k o m in, men då jag såg, att h o n försökte dölja sin sorg, gjorde jag ingen anmärkning, utan vi förtsatte sedan vår promenad längs flodstranden under tystnad.
Den första person vi mötte var Harry Croft, men Lettie tycktes taga illa upp, att han k o m fram till oss, - och hon vände o m.
Vi sågo henne sedan i sällskap m e d vår värdinna.
Harry såg sig o m ett par gånger, ifall h o n följde efter oss.
Sedan, då han såg att ej detta var händelsen, föreslog han mig att vänta på henne.
V i satte oss båda på en trädstubbe vid floden.
» Det är rysligt sorgligt m e d Letties ögon, Jane, » sade han hastigt.
» Ja, nog är det så — hvad tänker du härom, tror du det finnes något h o p p?
» » Doktorn säger nej härtill.
M e n Jane, nästa vecka k o m m e r en b e r ö m d ögonläkare från huf- vudstaden hit, du b ö r rådfråga honom. » » Hvilken lycka för oss — jag funderade just på någon utväg att kunna resa m e d henne till hufvudstaden. » » Det behöfs ej nu, kära Jane.
A c k, o m jag blott själf hade genomgått min kurs. » » Tror du dig veta något m e d e l?
» » Nog vet du jag vill försöka, Jane.
Jag älskar Lettie o c h frågade henne nyss, o m hon ville blifva min hustru, m e n hon svarade nej o c h be- rättade mig o m siaa svaga ögon.
Det var endast af denna orsak, förstår du, ty hon kunde ej för- neka, att jag ej var henne likgiltig. » » Det kan jag nog tro, Harry, ni ha ju varit så mycket tillsammans, m e n nu kan det ej blifva fråga o m giftermål. » » Detsamma säger hon. » » H o n har rätt — hon måste nu stanna hos mig — huru skulle du kunna slå dig fram m e d en blind hustru. » Han steg u p p o c h sade sorgset: » Hvarför skulle just Lettie träffas af denna förfärliga olycka! » Se- dan lämnade han mig, då han såg henne komma.
De talade sedan en lång stund m e d hvarandra.
Ja, nog var han älskad af min stackars syster.
Vi rådfrågade sedan den namnkunnige läkaren från hufvudstaden, m e n han var af samma åsikt som vår doktor.
Lettie blef ej så öfverväldigad af sorg, s o m jag fruktat; h o n kunde till o c h m e d säga ett glädtigt farväl till Harry, då han reste till universitetet.
» Seså Jane — nu hoppas jag, att han skall glömma mig, » sade h o n till mig.
» Det gör mig så ondt, att han är så här sorgsen. » Samma dag fick h o n en biljett till en konsert, gifven af blinda.
Då hon k o m hem, sade h o n mig, att de som sjungit, hade haft ett sådant förnöjdt o c h lyckligt utseende.
» Och hvarför skall det ej blifva på samma sätt för mig, jag har j u mera skönt att minnas än de flesta af dem, » tillade h o n m e d en suck.
Efter denna tid försvann hennes synförmåga så småningom, jag märkte, att hon kände fram- för sig m e d händerna, då hon till o c h med gick öfver golfvet.
Vår doktor erbjöd oss då åter att (Qualitó I n g h i l t e r r a) härstädes lagrad sedan 1891.
Finnes e n d a s t bos K. A. Nydahl &amp; C:c Stockholm, 2 Stureplan Kika- och Allm.
IDUN 384 försöka anskaffa plats f ö r henne i skolan för blinda, m e n h o n bad d å så b e v e k a n d e: » Låt m i g stanna h o s dig, Jane, » att jag ej hade hjärta att lämna henne, ehuru jag ej kunde skaffa h e n n e de fördelar, s o m erbjödos där.
Icke långt från oss b o d d e e n gammal tysk ur- makare, hvilken var en särdeles skicklig musiker.
V i hade känt h o n o m sedan vår b a r n d o m; Lettie brukade ofta bära till h o n o m b l o m m o r från v å r trädgård, o c h hans barnbarn k o m m o ofta till m i g och fingo dockkläder sydda.
Muller såg ej myc- ket u t för världen, m e n han hade ett hjärta af guld.
H a n var anspråkslös, vänlig och välgörande, och jag tror, att det var hans inflytande s o m mer än något annat försonade Lettie m e d hennes hårda öde.
Han var så fattig, m e n likväl nöjd, så pröf- vad, men likväl tålig.
» Lär d i g spela, jag vill undervisa dig, » sade han till min syster.
Så k o m han ibland till oss, och stundom gick h o n till h o n o m o c h lärde sig spela o c h sjunga.
Det var e n stor njutning att höra henne, t y d e t var alldeles s o m o m h o n känt djupare än förr, o c h de ljufva tonerna liksom uttryckte hennes sorg o c h kärlek.
Jag tror, att tanken p å Harry gaf henne mildhet o c h tålamod.
H o n, s o m förr var så häftig, yttrade nu mera aldrig ett skarpt ord.
Jag har ej talat m y c k e t o m vår fattigdom, ehuru den naturligtvis kändes tryckande många gånger.
Men vi åtnjöto många bevis p å människors god- h e t; till o c h m e d vår värdinna var ej så noga som förr m e d att hyran betalades p ä dagen.
Lettie gick ibland till skolan för blinda, hvarest hon lärde sig fläta korgar, knyta fisknät o c h sticka strumpor o c h muddar.
Vår g o d e kyrkoherde var outtröttlig uti att skaffa h e n n e arbete.
Nu, då olyckan kommit, var den ej p å långt när så för- skräcklig s o m förut i föreställningen.
Lettie var- för det mesta glad, jag hörde henne aldrig klaga, utan sade h o n ofta, att h o n hade m y c k e t att vara tacksam för.
H o n hade e n stark religiös känsla, hvilken var henne ett värn m o t melan- koli.
O c h, s o m jag sedan fick veta, närde h o n en hemlig förhoppning, att hennes olycka ej skulle vara f ö r evigt.
Harry hade satt dessa tankar i hennes hufvud, o c h jag tror mig ej säga för mycket, d å jag tillstår, att hans manliga til 1- Eedigeras af SOPHIE LINGE.