Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ingen kan väl neka, att det vore en stor vinst, om i folkskolan finge inläras och sjun- gas, dels våra gamla vackra folkvisor, dels andra tilltalande små sånger, så att dess ungdom icke vore uteslutande hänvisad till visor, » tryckta i år », när den ville sjunga » för ro skull ».
Slutligen är det endast så, som en verklig folksång kan komma till stånd — det vill säga en sång, som lefver på folkets läppar och har sin rot i folkets hjärtan.
Och den sången skall vara en säng om landet, om vårt eget land, vårt gamla, friska fjällhöga land, som tronar på minnen från fornstora dar, och där vi vilja lefva och dö, fast stor- heten blott är ett minne och rikedomen ej består i annat än frihet, friskhet och höga fjäll.
Det behöfver ej vara någon konstrik IDUN melodi och ej heller något skaldestycke, som står sig inför kritikens skarpa synglas.
Me- lodien skall vara sådan, att den lätt fastnar i minne, och orden skola vara väckande varma och i få drag påminna oss om fosterlandet och draga vårt hjärta till detta.
Det vore nog godt, om någon af våra stora skalder hade skrifvit en sådan sång och den hade sjungits in i vårt folk.
Men ingen skald har brukat sin penna därtill, och ingen har tänkt på, att vi behöfde en nationell sång — eller rättare sagdt, ingen tänkte på, att vi redan hade en sådan, ehuru mången beklagade sak- naden däraf.
Helt visst medgifves af alla, att en foster- ländsk sång eldar fosterlandskänslan så som knappast något annat.
Och att fosterlandskäns- lan här hos oss är i stort behof af väckande och närande element, det hafva vi för länge- sedan upptäckt och medgifvit.
Att en folk- sång, allmänt inlärd och allmänt sjungen, skulle vara ett sådant, hoppas jag ej heller skall röna motsägelse.
Och därför ville jag bedja alla, som det förmå, bidraga till, att den vackra sången om hemlandet, det » tysta, det glädjerika sköna », blir i ordets rätta be- märkelse en folksång.
Den, som skrifvit orden till sången, måste väl som skald räk- nas till » de mindre profeterna », men hans kärlek till sitt land och de sånger, som utan honom skulle varit glömda och döda, kan aldrig ifrågasättas.
Skolorna skulle häruti kunna mycket Verka, men för att åstadkomma detta behöfs mera än ens ropande röst i öknen, som ju dessa enkla rader måste blifva.
De finnas dock, hos hvilka mina ord torde vinna ingång — det är mödrarna.
Till dem vill jag säga: läreu edra barn att sjunga goda och glada visor, små sånger om fosterlandet, och först och sist den, som vi skola göra till vår folk- sång — såDgen om det gamla friska, fjäll- höga Norden, vårt eget land, vårt fosterland.
Den sången skall vara dem ett barndoms- minne, som aldrig utplånas, och genom dem skall den tiden komma, då sången om Nor- den skall blifva vår högtidssång och alltid sjungas, när helst en fest firas, ett namn äras, ett minne upplifvas hos vårt folk, bland höga och låga.
Och på så sätt skall fosterlands- känslan väckas hos barnen och underhållas hos ungdomen, och denna känsla manar till godt och skyddar mot ondt mera än någon tror.
18«J3 affärslif?
Nej, mina herrar, säger en af ta- larinnorna, vi måste i edert eget intresse, som vi sätta högre än något annat, afslå att gifva ert kön de politiska rättigheter, som kvinnorna besitta, eller någon direkt andel i statens styrelse.
Vi försäkra er, att vi icke drifvas af ego- istiska bevekelsegrunder.
V i försäkra er också, att vi ha den högsta möjliga aktning för den manliga intelligensen, och just därför att vi sätta er så högt, kunna vi ej tillåta er att förnedra er genom någon slags politisk verksamhet.
Tro oss, när vi säga er, att det finns intet så ödesdigert som rösträtt för män.
Ty eder natur är ej densamma som vår.
I ären långsamma, säkra, solida resonnörer, men I han icke den snabba förmåga af ögonblick- lig insikt, det plötsliga grepp på tingen, som är nödvändigt för en statens styresman och också måste fordras af en väljare.
Tron därför icke, att I ej skullen ha någon röst med i politiken; äro icke edra hustrur och edra döttrar, edra mödrar och svärmöd- rar alltid redo att lyssna till edra uttalan- den och råd och taga vederbörlig hän- syn till desamma?
Sen I icke, att I nu spelen en långt vackrare roll i staten, än om I voren politiskt likställda med oss?
Nej, vi vilja på intet villkor ge vårt sam- tycke till, att I tagens bort från edra bety- delsefullare och ädlare plikter.
Sanningen är, att om blott först ert kön finge tillträde till de offentliga angelägenheterna, så skulle snart alla manliga ideal dragas i stoftet.
V i vilja som hitintills styra och lagstifta för bägge könen; hafven blott tillit till oss.
Nöjen er med våra kärleksbevis och verken i ert kall, utan att låta störa och förvilla er.
De sanna männen ibland er äro ense med oss och känna ingen önskan att träda utom sin verksamhetskrets.
D e veta, att det finns intet på mars, som vi kvinnor ej äro redo att göra för deras intressen; och de veta, hvilken de- ras plats är.
Ett faktum är, att denna agi- tation är uteslutande ett verk af några få samhällsfientliga radikaler.
Skulle de finna något gehör, blef ve följderna rent af förfärliga.
Ty dessa vilsekomna och vilseledande män, som satt till sin uppgift att efterapa kvinnor, dessa könlösa väsen, neutra och icke män — de äro vårt tidehvarfs obetingadt beklagligaste och förhatligaste utväxt.
att Måtte det aldrig lyckas dessa vettvillige draga ned det sanna manliga idealet!
Låtom oss alla samfäldt arbeta därför.
% Mathilda Lang / et.
Iduns På Mars.
VKgpå planeten Mars är det kvinnorna, som « !i$F utöfva den politiska rösträtten; männen äro utestängda därifrån, men på de senare åren har en del af dessa begynt agitera för att få del i statens styrelse.
Detta väcker motstånd i kvinnornas läger, och det öfver- vägande flertalet bland dem har en massa argumenter till hands mot en sådan om- störtning.
De säga, att naturen har be- stämt männen för vanliga handtverk och yrken och till att drifva handel, men att staten icke är deras sfer, och de uppdraga en högst oroande framtidsbild af männens poli- tiska emancipation.
Om männen få rösträtt, komma de naturligtvis allesamman att öfver- gifva det arbete, de sysslat med i århundra- den, och hur skall det då gå med världens pristäfling.
å framställda förfrågningar få vi i följande punkter ytterligare komplettera våra förut gifna regler för pristäflingen om ordet Fosterland.
Inga provinsialismer äro tillåtna.
Sammansättningar däremot, som icke äro rent af krystade, tillåtas.
Då punkt 5 i våra förut meddelade regler tyckes ha gifvit anledning till åtskillig tvekan, vilja vi nu förtydliga den så, att likaljudande af ord, som tillhöra olika ordklasser eller ha olika betydelse, få endast upptagas en gång.
Om man således t. ex. har ros (
Eller om man hår leda (substantivet), har man ock rätt upptaga verbet, om man kan få det i en olikljudande form, så- ledes t. ex. ledas (passiven).
I DU N 1893 Flere brefskrifvare ha uttryckt sin harm öf- ver det geschäft, som af en del personer an- nonseras i tidningarna, nämligen ord till salu, bil- dade ur » Fosterland ».
Vi behötva väl ej ännu en gång betona, att vi stå utom alla dessa af- färer och tillbakavisa alla annonser i den rikt- ningen, som till oss ingå.
V i tro oss tryggt kunna försäkra, att ingen behöfver känna sig afskrämd från att deltaga i täflingen genom de höga siffror på antal ord, som dylika g e - schäftäinakare annonsera, då flere sådana listor af lurade köpare förevisats oss, hvilka inne- hållit en betydande mängd rena befängdheter, som aldrig kunna komma att gillas i täflingen, och vi afråda lifligt enhvar att spilla sina penningar på dylikt.
Redaktionen af / dun.
Londonskt sällskapslif.
London i februari.
ällskapslif — det är j u något som damerna sär- skildt ha intresse för — så kanske några af Iduns ärade läsarinnor ville höra litet om sällskaps- lifvet i den stora världsstaden.
Sällskapslif kan och bör vara ett godt — och det kan vara och är ofta ett ondt.
Ett ondt, då det drifves till öfverdrift och har en oädel anda, men en god och nödvändig sak, af stor, uppfostrande betydelse, då det kommer som vederkvickelse och förfriskning efter arbete.
Här finnes naturligtvis sällskapslif af alla tänk- bara slag, men det är blott ett par sidor däraf, som vi skola tala om nu.
» At H o m e » har från att begagnas blott för att beteckna, hvilken dag den eller den damen » var hemma » för att taga emot besök, kommit att an- vändas för både enklare och större privata och äf- ven stundom offentliga tillställningar.
Låtom oss nu se, hur det tillgår på en » A t H o - me », privat och af ganska vanligt slag; t. ex. hos general D.
, tillhörande » Science and Art Departe- ment ».
Omkring 4 veckor förut ha vi fått tryckta kort, tillkännagifvande, att general och mrs D.
äro » at Home » den och den dagen och » request the pleasure of mr and mrs X: s company (anhålla om nöjet af mr och mrs X: s sällskap) etc. V i äro bjudna kl. 10 och infinna oss » i god tid » närmare kl. 1 1.
Ef- ter det vi blifvit förda till våra respektive kapp- och toalettrum och aflagt ytterplaggen, tillfrågas vi af en betjänt, om vi önska intaga förfriskningar och visas in i salen (som alltid i de enskilda engelska husen är på nedre botten).
V i begära en kopp te vid buffeten och taga en liten smörgås — en tum i kvadrat — eller en bit tekaka af samma storlek.
Sedan detta inmundigats, gå vi uppför den mattbe- lagda trappan till första våningen.
Trappafsatserna äro dekorerade med lefvande växter.
V i d ingången till » the draving room » (förmaket) tillfrågas vi af en annan betjänt om våra namn, hvarpå dessa ut- ropas inåt salongen.
Några steg innanför dörren finna vi värden och värdinnan, som vi helsa på: » H o w are y o u?
» med en handskakning.
Åtskilliga gäster är samlade, och hvarje ögonblick anlända nya.
Rummet är af de vanliga tvådelade, ljust deko-erade förmaken.
Något annat rum står ej till gästernas disposition, så här blir snart mycket trångt, fastän en stor del möbler tycks vara utrymd och rum- met är ganska stort.
Sittplatser är det tydligen ej beräknadt på, ty stolarne äro mycket fåtaliga; alla äro på stående fot och snart så packade, att vi kom- ma att tänka på » sillar i en tunna&gt;.
Där borta se vi en bekant, han har äfven upptäckt oss; men skall han lyckas tränga sig hit fram?
Efter många svå- righeter.
V i försöka komma till en stol, och en stund sätter jag mig ned, men det är ej trefligt att sitta, när alla stå.
Och så står man igen en kvart eller så; smått samspråkande om ett och annat, fin- ner man därpå, att det är tid att smyga sig af, ty klockan är framåt 1 2.
Där nere anmodas vi åter att intaga några förfriskningar innan affärden.
V i d den sidan af buffeten, där kall fågel, sallad m. m. serveras, få vi oss en liten portion af något dylikt, som intages på stående fot.
Därpå gå vi till kapp- rummen; nya gäster anlända alltjämt, medan an- dra j ä m t e oss afresa.
jag Detta vill är fullkomligt tecknadt efter naturen, men tillägga, att ofta vid dylika tillställningar musik och sång äro anordnade för gästernas nöje.
För närvarande är mycket fashionabelt att bland andra » entertainments » bjuda på » skirt dance » (kjoldans).
E n eller tvänne danserskor uppträda, klädda i nästan till golfvet nående ofantligt vida, goffererade kjort- lar, med hvilka under dansen utföras med händerna allehanda svängningar och kastningar, alltunder det den dansande rör sig rytmiskt efter musiken.
Den unga lady Russel — ryktbar för sitt mål om skils- raessa från sin man för ett eller par år sedan — har alltsedan dess slagit sig på denna dans som en » professional » och uppträder nu som betalad dan- serska i den societet, där hon förut var en beundrad och afundad medlem.
V i d baler eller andra stora tillställningar tillgår här i allmänhet så, att en entreprenör vidtalas, som kommer ett par dagar förut (eller kanske blott sam- ma dag) för att ordna allt som behöfves.
H a n spän- ner t. ex. ett tält med dubbla väggar öfver trädgår- den, som belägges med golf, därpå en linnematta, dekoreras med speglar, lefvande växter, ljuskro- nor, lampetter m. m.
— och balsalen är i ord- ning.
O m det är kallt, eldas ett par dagar mellan de dubbla väggarna, och en stor brasa brinner un- der dansen i en nyuppförd kakelugn.
Vackra, luf- tiga och behagliga balsalar får man på detta vis, men nog kostar det pengar.
Dansen är långsam och säflig samt pågår, så länge musiken varar; man samtalar under tiden, och mellan danserna går man till förmaket, blomsterrummet eller till salen, där buffeten är.
A l l t är omskapadt och gästerna äro flere hundra.
Tillökning i möbler, som kan behöf- vas, alla förfriskningar, uppassning m. m. anordnas af samme entreprenör, utan annat bråk för värdfol- ket än att blott — betala.
Dagen därpå hämtas allt, och huset är snart åter i sitt gamla skick.
Låtom oss nu betrakta ännu en sida af engelskt sällskapslif, nämligen de s. k.
» Conversaziones », som gifvas, oftast i museer och stora samlingslokaler, af t. ex. en president i ett sällskap för detta samfunds medlemmar och deras damer: » the Society of A r t s », » the Society of Antiquaries », » the Colonial Society » m. fl.
mångfaldiga sådana.
Gästernas antal kan upp- gå till 1 0 a 1 2, 0 0 0; lokalen (som t. ex. South K e n - sington museet) erhålles gratis, men belysning, upp- passning, förfriskningar, musikalisk och annan un- derhållning betalas af inbjudaren, och, som man kan tänka sig, går detta till en betydande summa.
E t t sådant presidentskap är dock i allmänhet blott för ett år.
Man ropas ut, helsar på » värden och värdinnan » och går sedan omkring och ser på museet eller hvad som i annan lokal kan vara anordnadt och utstäldt, studerar programmet och gå dit detta an- visar, att musik, sång, deklamation m. in.
utföras, samt intager däremellan något af de alltid rikliga förfriskningarna.
Det har blifvit sagdt, att » det engelska folket ta- ger sina nöjen allvarligt », och det är också fallet.
Allt är mycket väl anordnadt, mycket underhållan- de, men ingen ser ut — eller vill på något vis se ut — som hade han eller hon roligt.
Det ligger en bel del af » reserve » i den engelska karaktären, men dessutom — det går ej an, det är ej » good mari- ners » att visa sig glad och road.
M a n får ej visa sina känslor, det är en af det engelska lifvets första lagar.
53 På fönsterbrädet låg en katt utsträckt och solade sig — var jag nära att säga — nej, så djupt in i den trånga gränden hittade al- drig en solstråle, och därför var också den knaggliga stenläggningen våt och slipprig af nattluften till långt fram på dagen.
Den gamle juden såg dock ej modfälld ut, där han satt vid sitt arbete.
Bristen på sol och den unkna luften i gränden tycktes ej inverka på hans sinnesstämning.
Att döma af det tillfredsställda uttrycket i hans ansikte, fann han sig väl på sin trefot, och han sjöng med skroflig stämma en mor- gonsång, hvilken ljöd underlig och främman- de i den eljes så tysta passagen.
Jag har aldrig hört en gammal örn sjunga och har en aning om, att det vore olämpligt att inre- gistrera en sådan bland sångfåglarnes stora släkte, men om en gammal örn verkligen ge- nom något undantag blefve begåfvad med sångens sköna gåfva, skulle han ej kunna frambringa mera hesa och kompakta toner än dem, som Ebenezer tvingade fram ur sin gamla strupe denna morgon.
Ett par pojkar — på väg till skolan — kröpo upp, så tätt de kunde, till väggen midt emot och lyssnade till den underliga sången.
» Nej, men se på den, du!
En så ' n näsa han har, alldeles som en nedfälld markis.
Å ' så han sjunger se ' n.
H v a ' kan den ro- liga figuren ha kommit från? » » Ebenezer, Ebenezer snart till Palästina reser. » » Nej, hör du, han kraxar om att resa till Palästina. » Gossarne närmade sig försiktigt till fönst- ret, och juden fick nu syn på dem.
Katten blef också oroad, reste sig med krökt rygg från fönsterbrädet och började att fräsa.
» Hvad vill ni, pojkar, » frågade den gamle israeliten, » äro era skor trasiga?
D å finnes den här, som kan sätta sulor under dem, på hvilka ni kan vandra till Kina, utan att de gå sönder. » » Nej då!
Men om vi få följa med er till Palästina, så vore de ' mycke ' stiligare.
Ni sjöng så vackert om de ' nyss, att en just kunde få lust att göra er sällskap. » » Ja, hvarför inte, » svarade juden.
» Lämna bara hit duktigt med gamla skor, ty det fat- tas ännu litet i reskassan. » » Ebenezer, Ebenezer snart till Palästina reser. » Ebenezer.
Skiss för Idun af Sophie Lin ge.
varifrån han kom, den gamle juden, eller när han först flyttade in i det mörka rummet vid gränden, kände ingen af grannarne till, men en ljum höstmorgon stod fönstret till hans bostad öppet och själf satt han därinnanför, ifrigt sysselsatt med att laga ett par gamla skor.
Den murkna fönsterkarmen, grå och mask- stungen af ålder, bildade till hans gula, skrynkliga ansikte — från hvilket en väldig näsa sköt ut i en imponerande buktniug — en så passande ram, att en nutida konstnär ej skulle kunnat välja den med mera ur- skillning.
Nu var den första bekantskapen gjord, och snart var den gamle, besynnerlige lappsko- makaren känd öfver hela kvarteret under namnet elfenbensnäsau, en förvrängning af hans namn Ebenezer, men på samma gång en.
väl funnen beteckning för det karaktäristi- ska utsprånget i hans ansikte.
I fall juden hade varit mindre besynner- lig, så hade han kanske ej fått så många kunder, men nu dröjde det ej länge, innan fönsterbrädet var garneradt med gamla tra- siga skodon i alla upptänkliga former och storlekar, och kisse måste till sist taga plats längst upp i ett snedvridet stöfvelskaft för att få vara när sin herre.
De små gossarne och flickorna i grannskapet hade heller aldrig varit så tjänstvilliga att själfva bära sina skodon till lagning, och mödrarna ville också göra en titt till den egendomlige grannen, som försåg kvarteret med samtalsämne under de första dagarne.
Ty, det var ej nog med att han lagade
IDUN 54 gamla skor.
Därinne i det mörka rummet hade han också en besynnerlig blandning af de mest olikartade föremål, dels uppställda på en bred hylla, som löpte längs den ena väggen, dels placerade på golfvet — ett an- tikvariat i smått — och det var denna sam- ling, som tilldrog sig största uppmärksamheten.
» Men hvad skall ni då göra med alla dessa gamla saker, » frågade en dag den lilla blonda timmermanshustrun från huset midt emot.
» De där kopparna t. ex., som inte ha några öron, så att en hygglig människa knappt kan hålla i dem, ifall man skulle dricka kaffe ur dem?
Och det där gamla fatskräl- let se ' n, som har lika många sinkor, som ni själf har rynkor i ert ansikte?
Hvad ska ' ni med det att göra? » Ebenezer log ett bredt, medlidsamt leende.
» Göra geschäft med dem, lilla frun.
Göra geschäft.
Det finns kanske en och annan, som tycker mera om de där gamla pjäserna än om allt det granna, nymodiga krämet i bosättningsmagasinen. » Timmermanshustrun ryckte på axlarna och tänkte med välbehag på sitt halfva dussin koppar därhemma i skänken.
Tänk, hvad de ändå voro mycket vackrare.
Med riktiga guldkanter och kulörta blomkvistar.
D e där öronlösa, bukiga tingesterna ville hon då visst inte hafva i stället, om hon också finge en hel krona i mellangift.
Snart var den första nyfikenheten stillad, men likafullt hittade man vägen till » Elfen- bensnäsan » med sina slitna skodon, ty man hade nu kommit underfund med, att han var billigare än någon annan lappskomakare i trak- ten — ja, han hade ibland vägrat att taga betaldt för sitt arbete, om han såg, att kun- den hade svårt att komma ut med betalnin- gen.
Ett par gånger hade man till och med funnit väl inlindade silfvermynt inpetade längs fram i tån på någon usel gammal stöfvel eller känga, som gått igenom hans konstför- farna händer, och gjorde man försök med att återlämna den funna skatten, skakade han blott på hufvudet och sade: » Den katten, den katten!
Han är dock ett förunderligt djur! » Ingen kan därför undra på, att katten uuder sådana omständigheter snart blef lika populär som hans herre, och det fanns mera äu en af grannarne, som var nog enfaldig att tro historien och skulle varit glad öfver att äga en sådan sparbössa.
Också gjorde en ung, förhoppningsfull man i grannskapet ett dumdristigt försök att sätta sig i besittning af det märkvärdiga djuret, men måste snart släppa sitt byte och gick ifrån striden med många och föga ärofulla blessyrer.
Så gick tiden framåt, och «Elfenbensaäsan » hade nu bott i gränden nära ett år samt un- der tiden blifvit allt mera afhållen af dem, som kommo i beröring med honom.
Besyn- nerlig var han, det kunde då ej förnekas, och ändå besynnerligare såg han ut, men trots detta, hade han emellanåt en sådan vär- dighet i sitt sätt, att till och med grannska- pets värsta tjufpojkar fingo munnen tillstop- pad, om de någon gång blefvo frestade att roa sig på hans bekostnad.
Benämningen » Elfenbensnäsan » hade nu nästan öfvergått till ett hedersnamn och var långt mera po- pulär än namnet Ebenezer.
Mot slutet af den andra sommaren kom timmermanshustrun en dag in till Ebenezer, blek och förgråten.
Hon ledde sin lilla flicka vid handen och bar dessutom på en korg, som hon varsamt satte ned framfor juden.
1893 » Hur är det fatt, » sade denne och såg upp från sitt arbete, » några skor, som be- höfva nya lappar? » » Nej, nej, » sade hon sorgset.
» Inga skor.
V i få nu slita på trasorna så länge.
Gub- ben min ligger på lasarettet sedan en vecka tillbaka, och Gud allena vet, om han nå ' nsin blir karl att ta itu med sitt arbete igen.
Han föll ner ifrån ställningen och skadade sig mycket illa.
Det är inte mycket med ho- nom nu, ska ' jag säga. » (Forts. o. slut i nästa n:r.)
Några ord om Sveriges enda kvinnliga trädgårdsskola.
om jag tror, att många mina medsystrar sväfva i okunnighet om, att i Sverige finnes en träd gårdsskola, där äfven kvinnliga elever mottagas, an- ser jag det vara lämpligt att i Idun, » damernas egen tidning », låta dem få några korta notiser om densamma.
Norrvikens trädgårdsskola, med vackraste läge, nära Bråviken, ' / « ' från Ä b y station, har nu fort- gått i 2 år.
Den är indelad i två kurser, en ett- årig, en tvåårig — den senare afsedd för dem, som tänka helt ägna sig åt trädgårdsskötsel.
Kurserna börja 15 januari och fortgå med 1 4 dagars sommar- lof till 15 december.
Undervisningen sker dels te- oretiskt, dels praktiskt.
D e unga flickor, som hit- tills besökt skolan, ha lagt hand vid de flesta prak- tiska arbeten — naturligtvis ej de tyngsta och gröf- sta — och funnit det både nyttigt och nöjsamt.
o m i D å det tycks råda allmän förvåning öfver, att det vintertid kan finnas arbete vid skolan, ber jag att få särskildt påpeka, att just den här tiden äi synnerligen viktig, då de flesta förökningar nu för- siggå, tidig drifning af vin, persikor etc. börjar, om- planteringar verkställas m. m.
In i februari till- kommer fruktträdens beskärning etc. att såsom vicepresident deltaga i den kongress för skolfrågor, hvilken kommer att hållas i Chicago nästa sommar i samband med den stora utställningen.
* En hundraåring.
E t t jämnt sekel fyllde i måndags Charlotta Wilhelmina Fiirstenhoff, dotter till kammarmusikus J.
G. Fiirstenhoff.
Den gamla, hvilken sedan 0 år tillbaka vistas på det s. k. Drott- ninghuset, asylet för ålderstigna kvinnor, Johannis- gatan 1 6, är oaktadt sin höga ålder vid den full- komligaste hälsa och vet att med fullkomlig minnes- klarhet berätta om händelser, som passerat för många, många år tillbaka.
H o n mottog på sin hedersdag många besök och lyckönskningar från när och fjär- ran, bland dessa senare från både konungen och drottningen.
D e t torde hända, att vi återkomma för att närmare presentera den gamla för Iduns lä- sarinnor.
Victoria Benedictssons (Ernst Ahlgrens) moder, änkefru Helene Sofie Bruzelius, född Sinerus, har aflidit i H ö r b y i en ålder af nära 8 0 år.
Kvinnofrågan i Frankrike.
Ibland kvin- nosakens förkämpar i Paris råda något olika åsikter om, hur man bäst bör gå till väga för att vinna sitt mål.
Några anse, att man » bör begära allt för att få något », andra anse, att man bör gå så små- ningom och börja med att begära sådana reformer, som äro så naturliga, att de knappast kunna röna motstånd, blott uppmärksamheten fästes på dem.
Några representanter för sistnämnda riktning ha till flere tusen personer utfärdat en inbjudning till bildande af en kvinnosaksförening.