Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då Utskotten således äro af den tanka, att ifrågavarande enskilda banker i deras nuvarande skick icke lenina de för rättigheten till idkande af en så vidsträckt penningerweise nödiga garantier samt i följd häraf anse oktroyer för inrättande af dylika banker hädanefter icke böra beviljas, få Utskotten, som icke eller kunnat förbise nödvändigheten deraf, alt, till bedrifvande af den penningerörelse, privatbankerne utöfvat, andra, för ändamålet mera lämpliga, åtgärder vidtagas, på det omförmälda bankers verksamhet, då de för deni i nåder meddelte oktroyer löpa till ända, må, ulan mehn för det allmänna kunna upphöra, i öfverensstämmelse med dessa åsigter, vördsamt tillstyrka Rikets Ständer att, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, dels att Kongl. Maj.t täcktes låta i nåder utarbeta och för Rikets uästsammanträdande Ständer framlägga förslag om åtgärders vidtagande, hvarigenom penn in ge rör elsen i landet på säkrare och mera bestående grunder må kunna ordnas, att, vid de nu stadgade oktroy-tidernes slut, prival-bankerne, utan olägenhet för det allmänna, må kunna upphöra, dels ock att under tiden till nästa riksdag oktroyer för nya privatbanker icke må meddelas.
Vidkommande slutligen motionärernes framställning i afseende på de s. k. hypolheks-föreningarne, hvilkas upphörande jemväl blifvit ifrågasatt; så och då inrättandet af dylika, till följd af enskildes omtanka och frivilliga öfverenskommelse ingångna, associationer, hvilkas verksamhet hvarken till syftemål eller omfång kan med privatbankernas jcmföras, icke för när*- Lag- sami Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, A’: o 18. varande bör genom någon ålgärd å lagstiftningens sida förekommas, hafva Utskotten ansett sig ega skäl hemställa, ahl motionen i denna del må lemnäs utan afseende.
Stockholm den na Ma] 1848.
Af Herr Grefve Gyldenstolpe, Anton: ”Då 72 §.
Regeringsformen utesluter Kongl. Maj:t från all delaktighet i förvaltningen af rikets förnämsta penningeanstalt banken, hvilken är Rikets Ständer allena förbehållen, synes det mig icke Rikets Ständer tillständigt, att af Kongl. Maj:t begära förslag om de åtgärder, som erfordras för ordnandet af penningerörelsen inom landet, hvarom Rikets Ständer ega att ensamma besluta.
En sådan begäran antyder Rikets Ständers oförmåga att inse huru denna rörelse bör för det allmännas båtnad bedrifvas; en oförmåga, visserligen under fordna skiften påtaglig och i delta betänkande temlig en synbarlig, men sorn dock icke torde böra offentligen erkännas.
Jag anser derjemte att ett förslag, som uppfyller allt hvad Utskotten i Betänkandet synes åsyfta, aldrig kan åstadkommas, ty det är och blir i min tanke en omöjlighet att bibehålla rörelsekapitalet i ett land vid ett belopp, som aldrig förändras.
Det är lika otänkbart, som att vilja, att ett oföränderligt qvantum af säd eller någon annan förnödenhet alltid skall inom landet finnas.
Silfver och guld-, ty jag förutsätter, att sådant bör för de utelöpande sedlar erhållas och alt intet exportförbud för dessa metaller utfärdas — äro nemligen varor, hvilka, likasom andra produkter, gå dit hvarest de slå högst i värde, och kunna således icke inom landet qvarhållas.
Hvarje bank, den må vara privatbank eller riksbank, måste härpå göra afseende och i mån deraf inskränka sin sedelutgifning, hvilket åter verkar till minskning af det utelöpande rörelsekapitalet.
Af hvilken penninge-anslallt alltså privatbänkernes rörelse än må komma att öfvertagas, skall äfven denna stundom blifva tvungen alt inskränka, ja kanske helt och hållet inställa, sin lånerörelse, en olägenhet, som nu lägges privatbankerne till last, men som ålägges Riksbankens styrelse alt vid vissa tillfällen sätta i verkställighet.
På dessa skäl, äfvensom derför, alt jag anser olagligt, att Rikets Ständer hos Kongl, Majit söka utverka monopolium för de nuvarande privatbankerna, Lag- samt Allm.
Eestäts- cch Elion.
Visko Hens Betänkande, H:o IS. 5 na, anhåller jag, att Rikets
Ständer måtte helt cch hållet afslå elen föreslagna underdåniga skrifvelsen Af Herr v. Hohenhausen'.”
Emot sednare delen af den föreslagna underdåniga skiifvelsen får jag anmäla reservation, hufvudsakligen af det skäl att grundlagens förbud emot monopolier derigenom synes mig vara för nära trädd.
Efter min tanka hade denna sednare del af omför mälda skrifvelse i stället bordt innefatta en underdånig anhållan, att oktroj för någon ny pri valbank inom de povinser, der sådana redan finnas med hufvud-eller filialkontor inrältade, icke må beviljas; äfvensom att, derest Kongl.
Maj:* skulle f nåder finna för godt alt tillstädja upprättande afen ny privatbank uti något af de län, der de för närvarande icke finnas, oktroytiden icke må utsträckas längre än lill slutet af det år, då nuvarande privat-bankei s oklroyer i allmänhet upphöra;’*'
Af Herr Uggla'.
”Emot
Utskottens beslut i denna fråga får jag äfven anmäla reservation.
Hvad den sednare delen uti en den föieslagna underdåniga skrifvelsen vidkommer, så skulle, derest Kongl. Maj:t fästade afseende å Utskottens hemställan i denna del, de nuvarande privat-bankerne derigenom tilldelas ett monopolii m, som ej allenast vore obilligt, utan äfven stöde i uppenbar strid emot 60 § regeringsformen.
Hvad åter angår den förra punkten, så vet jag ej hvarföre, då Rikets Ständer enligt 72 §.
Regeringsformen ensamt ega alt sköta och föi valla deras bank, Kongl.
Majit skall besväras med ett så brydsam! företag, som utarbetande af ett föslag till utvidgande af bankens lånerörelse, helst Utskotten ej kunnat uppgifva någon enda grund, hvaruppå, ett sådant skulle baseras.”’
Uti denna reservation instämde herr Coijet och herr Prosten Arrhenius; Af herr Berg ron Linde'. ”På de af herr Uggla* anförde skäl har jag ansett någon underdånig skrifvelse rörande ifrågavarande ämne icke vara lämplig eller af behof påkallad; men då de förenade Utskottens pluralitet annorlunde beslutat, synes mig den underdåniga skrifvelsen hafva bordt erhålla den lydelse, herr v.
Hohenhausen föreslagit.”' Häruti instämde herr Cedelstråhle.
Sih. tilt Erot 1817 och 1818.
T Sami. 2 A/d. 4 häftet.' 2 STOCKHOLM, f. d. ScbalUe’s Boktryckeri, 1848.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19.
V» 10 Ank. till Exp.-Utsk. den 20 Juni, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om ändring uti nu gällande bestämmelser, rörande stängselskyldigheten.
Genom serskilda remisser hafva Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskotten fått till behandling emottaga följande framställningar i detta ämne, nemligen: från Häglof.
Bidderskapet och Adeln: af Herr Friherre Baab, Adam Christian, som anfört, hurusom, med frånträdande af det hittills antagna sättet att genom kostsamma hägnader freda för fremmande eller instänga egna kreatur, den åsigt, till följd af sednare tiders stigande kultur, börjat vinna insteg, att vården om kreatur tillkommer egaren, som det i följd häraf bör åligga att, antingen genom djurens tjudrande eller vallning, såsom inom mera odlade länder och jemväl inom åtskilliga delar af rikets bördigaste provinser härmed tillgår, en dvlik vård handhafva.
Jemte instämmande i öfrigt uti de motiver, som uti en hos Vällofl.
Borgare-ståndet gjord och här nedan upptagen framställning blifvit i ämnet utvecklade, har motionären, under förmälan tillika, det han åsyftade en större utsträckning af frågan, än den, omförmälda motion omfattar, föreslagit, att Utskotten, med ledning ej mindre af det betänknade, som vid 1844 och 1845 årens riksdag af sammansatte Lag- och Ekonomi-utskotten i ämnet är vordet afgifvet samt af de åsigter om stängselskyldigheten, som vid 1846 års landtbruksmöte gjort sig gällande, än ock af lag-komittéens derom afgifna förslag, måtte uppgöra och till Rikets Ständer inkomma med fullständigt förslag till ny stängsel-stadga samt till de ändringar i 9 kap. Byggninga-balken, hvilka deraf kunde föranledas; från Vällofl.
Borgare-ståndet: af Herr Bohnstedt, som, enär interesset för landthushållningen, på sednare tider, åtminstone partielt och bland den upplystare delen af Sve - Bih. till B.
Prut. 1847 och 1848. 7 Sami. 2 Afd. 5 Iläft. \ 2 Lag- samt Allm.
Bes t års- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. riges landtbrukare, stigit hastigare, än nian för några få år sedan kunde förmoda, anmärkt behofvet af en total förändring uti nu gällande föreskrifter rörande hägnadsskvldigheten, helst dessa, efter motionärens förmenande, voro olämpliga för landtbrukets nu varande ståndpunkt och vidare utveckling.
Skyldigheten att värna sina egor mot skada af andras kreatur, ehuru rättvis och löga tung, då landet var glest hehodt och föga odladt, betet på skogarna gemensamt och nödvändigt för alla samt skogen sjelf af så ringa värde, att den ansågs och behandlades såsom en fiende, eller då sädesproduktionen, såsom högst ringa, var underordnad boskapsskötseln, hade, efter motionärens tanka, för hela landet i allmänhet och synnerligen för dess mest bebyggda och befolkade delar länge utgjort en börda, som ensam återhållit öfvergången till ett bättre hushållningssätt och säkrare ekonomisk förkofran.
Denna kostsamma skyldighet fördröjde i många och försvårade i alla orter det så nyttiga skiftesverket, bidroge i väsendtlig mån till utarmande af mången mindre hemmansegare, som, i följd af ojemnheten, stundom orättvisan af fördelningsgrunden, finge en förmågan öfverstigande andel att hägna, utödde i allmänhet de bästa unga träden i våra skogar, hvilka redan i många trakter af landet voro otillräckliga för andra nödvändiga behof, kostade rikets innebyggare årligen millioner dagsverken, som nyttigare kunde användas, gåfve anledning till en mängd åver kansmål vid domstolarna, äfvensom till tvister bland grannar, hvarigenom, och då bevisning härutinnan ofta vore svår att åstadkomma, folket lärde sig att förakta eganderätten och de densamma svagt skyddande lagar, som belägga den betydligaste åverkan med lindrigare stralf än den minsta stöld; hvartill komme, att nämnde skyldighet tillskyndade ohägn och stora förluster på den mark, som derigenom skolat skyddas, helst den tvunge till förlitande på gärdesgårdar, hvilka ofta ej kunde lagenligt underhållas, och ej heller alltid uppfyllde ändamålet samt dessutom medförde den stora olägenhet, att om vintern orsaka drifvor, hvarigenom landtmannen, med uppoffring af otaliga dagsverken, måste, ehuru ofta förgäfves, hålla serskilda vägar, — ett förhållande, som, utom dröjsmål för transporter, hade till följd, att oberäkneligt mångå tunnor säd vissa år sålunda förstördes.
I likhet med hvad vid förenämnde landtbruksmöte blifvit yttradt af den kommitté, som nedsattes för behandling af detta ämne, har motionären ansett den grundprincip, att: ''hrar och en ansvare för den skada dess kreatur göra å andras egorT utgöra det mål. man borde eftersträfva att i en ej aflägsen framtid söka uppnå; men att med ens öfvergå till detta stadgande, så motsatt nu gällande lagbestämmelser, vore måhända en alltför våldsam brytning, helst Lag- sami Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. 3 en stor del af de mindre upplyste jordbrukarne ej ännu vunnit öfvertygelsen om dess företräde.
Utgående från denna synpunkt, hade omförmälda kommitté föreslagit: att vissa modifikationer i förevarande iagstadganden må bestämmas för olika delar och trakter af Sverige, eller att skiljas borde på slättland och skogsort, ehuru öfvergången der torde blifva svår. ofta omöjlig att finna;— att bildandet af sådane frivilliga föreningar borde underlättas och genom premier uppmuntras, hvarigenom jordegare, tillhörande samma ort, öfverenskommo att utan stängsel vårda sina kreatur och ersätta den skada dessa göra; hvilka förbindelser, en gång ingångna, skulle för jordegendomarna ega framtida bindande laga kraft, äfven om dessa sedermera ombyta egare.
— Sakens verkställbarhet, nytta, den deraf blifvande besparing in. 11. oberäkneliga fördelar skulle sålunda hafva tid att pröfvas och fattas, och de ännu tviflande öfvertygas om fördelen att antaga principen i sin helhet med kanske några få lokala modifikationer.
Med biträdande af dessa åsigter, har motionären, såsom medel för uppnående af det åsyftade ändamålet, föreslagit, att nu gällande stränga och detaljerade föreskrifter om stängslets beskaffenhet matte genast uppbäfvas, så att åtminstone ej andra än större kreatur deraf behöfde utestängas, hvaremot de mindre, såsom får, svin, gäss m. fl., skulle af egaren vårdas; att landtbruks-instituterna må åläggas att dana herdar, kunnige i kreaturens vård och vallning; att sanktion af lag för framtiden må gifvas åt inbördes ingångna föreningar, fritagande från stängning, med ersättningsskyldighet för af betande djur vållad skada; att till sådana föreningars bildande må uppmuntras; och slutligen att på förhand må bestämmas den tidpunkt, då nya lagens grundprincip göres gällande i sin helhet, dertill motionären föreslagit 10 år, intill hvilken tid dess nytta ansäges kunna vara praktiskt ådagalagd, och de nu befintliga hägnader ej mycket värda; samt från Hederv.
Bonde-slåndet:
Af riksdagsfullmäktigen Pehr Nilsson från Christianstads län, sorn fästat uppmärksamhet å behofvet af rättvisare och ändamålsenligare grunder för stängselskyldigheten än de, som uti Kongl, förordningen den 9 Februari 1802 finnas bestämda.
I detta hänseende har motionären, bland annat, anmärkt, hurusom, efter hans tanka, den antagna methodrn för stängseldelning vid laga skiften innebure en hög grad af orättvisa, enär dervid icke 4 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. toges i beräkning den omständighet, att, då så kallad naturlig stängsel, eller sjelfva rågångs-stängseln mot angränsande by, möta, deraf inträffar, att den härigenom uppkommande lindring i hägnadsbestyret ensamt åtnjutes af en eller annan enskild delegare, under det de andra få sin hägnadsskyldighet öfver höfvan utsträckt.
Denna brist i nuvarande stadganden vore, efter motionärens förmenande, afhjelpt genom ett af kommissions-landtmätaren C. J.
Grönvall från trycket utgifvet förslag till nya grunde]1 för stängselskyldighetens fördelning, hvilket både på ett rättvist sätt iakttoge gemensamhetsprincipen och tillika, genom vissa föreskrifter om sättet att vid skiftesförrättningarna åskådliggöra de på stängseldelningen inverkade förhållanden, lemnade tillfälle, till en önskvärd lätthet såväl för delegarne, som för egodelningsrätten att göra sig reda för skiftesförrättningens resultater, hvarigenom en billig stängseldelning säkert befordrades; hemställande motionären, att nämnde förslag måtte af Iiikets Ständer varda antaget; af Riksdagsfullmäktige!] Christen Pehrsson från Gottlands län, som anmärkt, att stadgandet uti I § af nu gällande stängselordning, hvarigenom bestämmes, att, då by eller enstaka gårdar gränsa till hvarandra, hägnadsskyldigheten skall efter oförmedladt hemmantal utgöras, för motionärens hemort är både olämplig och orättvis, helst hemmanen derstädes merendels hafva spridda och med andra hemman mer eller mindre sammanblandade egor.
Då, såsom ofta inträffar, ett helt hemman med en mindre egovidd möter annat mindre hemman med större egovidd, t. ex. ett åttondedels hemman, måste, till följd af nämnde stadgande, det förra stänga åtta gånger sä mycket som det sednare, äfven om åttondedelshemmanet egde lika stor areal som helt mantal.
Denna § vore, efter motionärens förmenande, endast lämplig inom hvarje hemman eller skifteslag, då hvar och en efter egen lotts storlek bör i stängselskyldigheten deltaga.
Till afhjelpande af nu anmärkta missförhållande, har motionären föreslagit, att, åtminstone för ön Gottland, den ändring uti ofvanåberopade § måtte göras, att, då hemman möter annat hemmans egor, hvartdera hemmanet, utan afseende på hemmantal och egornas beskaffenhet, skall, för så väl in- som utegor, till hälften deltaga uti hägnaden; dock att innehafvare af afrösnings- eller sådan i aldra lägsta grad taxerad jord, som icke kan anses lemna innehafvare]] stängselkostnaden motsvarande afkastning, må från stängselskyldigheten befrias, intill dess han samma jord inhägnar; och af riksdagsfullmäktige]] O.
Pehrsson från Blekinge län, sorn, enär föreskrift saknas, huruledes den, som är missnöjd med väg- eller stängseldelning, då den sednare verkställes utan sammanhang med laga skifte, der - Loij- samt Allin.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. 5 utinnan må söka ändring, hemställt, att nödig bestämmelse i detta hänseende mätte meddelas.
Ofver dessa motioner, hvilka Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskotten till behandling i ett sammanhang förehaft, gå Utskotten nu att gemensamt utlåtande afgifva.
Hvad dervid först vidkommer Herr Bo/mstedts framställning, hvilken har till syftemål att, genom förändrade bestämmelser i afseende på stängslets beskaffenhet samt tillvägabringande af föreningar jordegare emellan , söka bereda en öfvergång dertill, att, med upphäfvande af det nu gällande stängsel-vitsordet, på kreaturens egare öfverflytta skyldigheten att desamma vårda, så att de ej göra skada å andras egor, — uti hvilket förslag Herr Friherre Baab äfven instämt, under tillägg, att han åsyftade en större utsträckning af frågan, än den, förstberörda motion omfattar; så, — utan att vilja ingå i bedömande af eller afgöra, huruvida stängselskyldighetens afskaffande kan medföra alla de fördelar, som mången deraf förväntar, — hafva Utskotten likväl icke kunnat undgå att anmärka, att förpligtelsen till sådan vård om hemdjur, dem man å egna egor utsläpper, att de ej skada annans tillgränsande oinstängda egor eller derå befintlig gröda, utgör en, i mångfaldiga förhållanden så djupt ingripande, förändring, att densamma endast kan vidtagas, i den mån svenska jordbrukare vänja sig att inom egna egor, till hemdjurens qvarhållande på det till bete upplåtna området och afhållande frän det öfriga, begagna andra medel än stängsel.
I olika orter kan dertill erfordras ganska olika tid, måhända mångfaldigt längre i en ort än uti en annan; och hägnadsskyldigheten emellan enskilda egoområden torde, i följd häraf, i framtiden för vissa orter kunna genom lag upphäfvas, medan den i andra ännu länge och måhända alltid måste fortfara.
Lagstiftarens åtgärd härutinnan kan således, efter Utskottens tanka, nu icke sträcka sig längre, än att åt en på erfarenhetens väg säkrast vunnen öfvertygelse om hvad, som på hvarje ort må vara lämpligast, bereda tillfälle att genom frivilliga öfverenskommelse!- sig i detta ämne uttala.
Utur denna synpunkt har lagberedningen behandlat denna vigtiga fråga; och Utskotten äro för deras del, rörande sättet för beredande af en dylik öfvergång, hufvudsakligen af enahanda åsigter med dem , som inom lagberedningen gjort sig gällande.
Såsom medel för uppnående af ett sådant mål har nemligen blifvit föreslaget, att grannar, om de enhälligt så vilja, må tillåtas att sig emellan för alla sina egor, eller för en del deraf, öfverenskomma om afsägelse af stängsel-vitsord, med den verkan, att hvar och en 6 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. o vilkorligt ansvarar för skada, sorn lians kreatur göra å annans under öfverenskommelsen inbegripna egor, äfvensom att en dylik öfverenskommelse, när dervid blifvit iakttaget hvad efter lag iakttagas bör, ej kan brytas genom en nyck, som faller egaren af hvilken del som helst i den under öfverenskommelsen innefattade jorden, kanske af den minsta, in, utan ega bestånd, intill dess egarne af minst tvåtredjedelar af den jordrymd, den gäller, finna återgång till gamla stängselskyldigheten nyttig.
Uti denna senare punkt, eller hvad angår grunden för beräkning af delegares rätt, i fråga om en sålunda ingången öfverenskommelses rubbning eller återgång till den gamla stängselskyldigheten, äro likväl Utskotten af en skiljaktig tanka, och anse, för deras del. en dylik beräkning icke, såsom af lagberedningen blifvit föreslaget, böra grundas å större eller mindre delaktighet uti den jordrymd, sorn under föreningen inbegripes, utan att delegarnes antal i stället bör såsom den rättsenligaste beräkningsgrund i detta hänseende antagas.
Genom ett ensidigt yrkande af en större jordegare skulle nemligen, efter Utskottens tanka, i annat fall, och derest den af lagberedningen föreslagna grund bestämdes, det kunna inträffa, att de öfrige delegarne, hvilka, under förlitande på föreningens fortfarande bestånd . redan borttagit alla hägnader, blefvo tvungne att stängsel åter uppsätta, hvarigenom, oberäknadt den osäkerhet, som alltid häraf blefve en följd, ett stort mehn, synnerligen å de orter, der tillgång till stängsel-ämnen är mera knapp eller alldeles saknas, komme att den mindre jordegaren tillskyndas.
Då i öfrigt möjligheten för något flertal, vare sig huru stort som helst, att påtruga någon enda granne den föreslagna förändringen sålunda är förebygd, svnes erfarenhetens utsago på denna väg utan våda kunna inhemtas.
Vid sådant förhållande och då alla meningar torde förena sig i den önskan, att uti en så vigtig fråga inhemta denna utsago så skyndsamt, som utan fara är möjligt, få Utskotten, som af ofvan uppgifna skäl ansett sig för hindrade att i vidsträcktare mån förorda motionärernes framställningar i denna del, vördsamt föreslå Rikets Ständer att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, alt, der delegare i hemman eller bylag, ett eller flera, enhälligt öfverenskomma, att stängsel emellan deras egor, eller viss del deraf, ej upprättas eller hållas skall, sådana föreningar skola för giltiga anses; i hvilket fall hvarje jordegare skall ansvara för vården af dess kreatur och gälda den skada, sorn å de under öfverenskommelsen inbegripna egor af dess kreatur Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 19. 7 kunna göras; samt att en sådan öfverenskommelse icke må brytas, utan att minst två tredjedelar af de tegarne samtycka till dess förändring eller upphäfvande, delegare dock ej förment alt sina egor serskildt instänga, der han stängseln ensam hålla vill.
Utskotten öfvergå härefter till besvarande af Herr friherre Baabs motion, så vidt den afser andra bestämmelser rörande stängselskyldigheten, än dem, som uti Kongl, förordningen den 9 Februari 1802 äro gifna.
Motionären har till ledning för Utskotten i detta hänseende anvisat de grunder, som dels af sammansatta Lag- och Ekonomi-utskotten vid föregående riksdag, dels ock uti det af Lagberedningen afgifna förslag i detta ämne, blifvit antagna.
Dessa förslag hvila hufvudsakligen på den s. k. hälftenprincipen vid stängselskyldighetens utgörande, såväl byalag och enstaka hemman emellan, som äfven inom sjelfva skifteslagen.
Ehuruväl Utskotten medgifva, att de uti nu gällande stängselförordning bestämda grunder för hägnadsskyldighetens fördelning mången gång i till— lämpningen medföra verklig orättvisa, samt att förvissa lokala förhållanden och der jorden i allmänhet är af någorlunda jemngod beskaffenhet samt betydlig skillnad icke eger rum mellan hemmansdelarnas storlek, den af motionären föreslagna delningsgrund är lämplig, likasom den eger en bestämd fördel deruti, att den är enkel och för hvar och en lättfattlig; torde härvid likväl å andra sidan i lika noggrannt öfvervägande böra tagas, hurusom, genom antagande af denna delningsgrund , den mindre hemmansegaren får vidkännas en betydligt ökad, dess förmåga mången gång öfverstigande, stängselskyldighet, äfvensom att de jordegare, hvilka vid verkstäldt egoskifte fått taga af den sämre jorden till större rymd, eller de, hvilka erhållit sina egor i flera serskilda lotter, såmedelst skulle, utom dessa olägenheter, äfven få vidkännas deri af ökad, ända till fördubblad, stängselskyldighet.
I öfrigt och då, genom antagande af en ny, från den förut gällande så väsendtligen afvikande, grund för hägnadsskyldighetens fördelning, rubbning skulle komma att ega rum i de redan bestående förhållanden jordegare emellan i detta afseende, samt ändringar i stadganden, som äro af en större allmän omfattning och inverkan på medborgares enskilda ekonomiska ställning, böra med yttersta varsamhet tillvägabringas, hafva Utskotten, uppå dessa sammanlagda skäl, icke tvekat tillstyrka, att hit/dis gällande stängsel-delningsgrund må jemväl hädanefter bibehållas; samt att, i följd häraf, Herr Friherre Raabs framställning i denna del må förfalla. 8 Lag- samt Allm.