Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det erinrade om oväsendet vid en pojkskolas raststund.
Om jag icke blygts att röja mitt upprörda tillstånd, hade jag hållit tillbaka väkterskans hand, då hon satte nyckeln i låset.
Genast vid vårt inträde störtade ett halft dussin dårar mot oss med vilda åtbörder och pratande eller kvidande.
– Var endast lugn och tilltala dem icke, – förmanade väkterskan.
– Men se till att de stackrarna icke rycka något från er.
Det var rörande att iakttaga väkterskans tålmodiga och vänliga behandling, när hon försökte att lugna någon af de vildaste.
Hon använde icke endast ord – hvilka de sjuka måhända icke uppfattade – utan hon hade en alldeles egendomlig färdighet att taga dem om lifvet och ruska dem på ett vänligt smekande sätt, som de tycktes förstå och lugnas af.
För öfrigt äro, som bekant, dessa schweiziska dårhus mönsteranstalter i sitt slag.
De äro grundade på den engelska metoden som, i motsats till den franska, går ut på en i möjligaste måtto mild behandling.
Det låga fängelseaktigt hvälfda rummet var halfmörkt – något som måhända uteslutande berodde på den hastigt tilltagande skymningen.
Dårarna på denna afdelning, hvilka refvo sönder allt hvad de kunde komma öfver, buro inga andra kläder än ett slags säck med hål för armar, ben och hufvud.
Somliga dunkade i väggen, andra krängde sig gränsle öfver bordet och läto träskifvan dåna under sina knogar.
Jag försökte att påskynda min följeslagerska.
Vi stego utför ytterligare en trappa ned i en lång gång, endast upplyst af den blåaktiga skymning, som nedträngde genom ett aflägset gallerfönster.
Här var
Rheinaus hemskaste pinorum.
Här var det nedersta helvetet.
Här var icke blott
Rheinaus utan den menskliga tillvarons skumma, ohyggliga källarvåning, der intet samtal afbryter tystnaden, der ljusskygga vanskapta gestalter med död hjerna fly den inträdande.
Erfara de någon förnimmelse är det ångest utan att ha något att ångra, ursinnigt raseri utan att ha något att hata.
Till en början tycktes detta helvete dock icke blott sakna satan utan äfven djeflar.
Det syntes alldeles tomt.
Först när ögat hunnit vänja sig vid mörkret, upptäcktes besynnerliga, orörliga, mer eller mindre missbildade varelser som stodo eller sutto inne i sidogångarnas vinklar och skrymslen.
I samma själlösa orörlighet hade många af dem stått eller suttit hela dagen.
Då väkterskan vidrörde dem, sprutto de upp ur sin dvala.
Några flydde skrämda på bara, tassande fötter, utan att gifva ett ljud ifrån sig.
Andra utstötte skärande jemmerrop.
Andra åter läto höra ett oartikuleradt murrande eller pipande, hvilket erinrade om en spinnrocks surr eller om fladdrandet och hvinet af en läderlapps vingar.
Vi befunno oss bland dessa missfoster, som hvarken kroppsligen eller andligen förtjena namn af menniskor, men hvilka vetenskapen betecknar som gengångare från slägtets töckniga urtid.
Uppe från den fängelseaktiga salen som vi nyss lemnat hördes våldsam, öfverljudd gråt.
Det var en lisa, det var ett rent välbehag, det var som ett glas friskt vatten att höra detta rent menskliga ljud midt bland alla dessa djurspöken.
Väkterskan hade emellertid öppnat en tung, jernbeslagen sidodörr.
Jag såg in i en cell, hvars väggar voro skylda med madrasser.
Bland orenligheter på golfvet låg en lefvande varelse med ludet apansigte och ...
Dörren gled igen af sig sjelf, och jag skyndade att skjuta för regeln.
Då jag åter stod på borggården i fria luften, häpnade jag öfver att befinna mig i Schweiz.
Jodlande sysslade några män ute på fältet med sitt höstarbete, och allt var fredligt och leende som vanligt.
Då droskan körde fram, berättade kusken, att min »goda vän» blifvit bjuden på hemåkning af några andra medicinare, som hade samma väg.
Som min »goda väns» och min droska emellertid först skulle betalas vid hemkomsten, blef det nu jag som fick betala skjutsen ensam.
Min »goda vän» hade förstått att åka gratis både bort och hem.
Jag begrep hans lilla schweiziska sparsamhetsputs.
Och då måste jag draga på munnen igen.
En dröm i Luzern.
Tidigt en morgon i dymmelveckan lustvandrade jag utanför Luzerns ringmur.
Germaner på väg till Rom och italienare på väg till Berlin gingo framför mig i två skilda grupper.
Vårsolens hvassa ljus öfver snön tvang mig att en kort stund betäcka ögonen med min hand.
Då tycktes mig att italienarna med ryggen vänd mot staden, började hopsamla stenar till ett altare samt ropade:
– Åt forntiden resa vi vårt altare.
Derefter vinkade de mig till sig, drogo upp böcker ur fickorna och började deklamera vers så att luften fylldes af ett sakta nunnande.
– Hvad ha ni att gifva mig? – frågade jag dem.
De pekade i sina böcker som voro fulla af teckningar föreställande ruiner, sönderbrutna kapitäler och venusbilder utan armar.
– Spillror! – svarade jag mig sjelf och gick till germanerna som äfven vinkade mig.
Med ryggen vänd mot staden hopsamlade de stenar till ett altare på andra sidan vägen.
– Åt framtiden resa vi vårt altare! – ropade de och upphäfde ett så bedöfvande stridstjut, att italienarna häpna tvärtystnade midt i en strof af Tasso.
– Hvad ha ni att gifva mig? – frågade jag germanerna
De sågo brydda på hvarandra.
En af dem, hvilken hade ovanligt kortklippt hår, tryckte emellertid fast sin enkeltjusare i högra ögat och utbrast:
– Hvad vi ha att gifva?
Djeflar anamma ...
Den germanska racens framtidsdröm.
– Alltså mindre än spillror, endast en dröm! – svarade jag och tänkte fortsätta min vandring.
Just då jag ville aflägsna mig, stannade en liten schweizare, som drog en kärra med rofvor, mellan de två grupperna.
Han småmyste för sig sjelf på ett småstadsaktigt sätt, ref sig under hakan och hade mycket svårt att komma fram med hvad som låg honom på tungan.
Med kärran framför sig vände han sig slutligen mot sjelfva staden, vid hvars port den belåtna hökaren stod med en stor ost under armen medan den välbergade snickaren satt på tröskelträt till sitt hus och åt en stor smörgås.
Schweizaren slog med handen på sin kärra och framstammade:
– Åt det närvarande viger jag detta mitt altare.
Jag säljer ett lass med krigsbyte i morgon för ett lass med rofvor i dag.
Ser ni, vi schweizare ha det närvarandes lycka i vår hand som en blank silfverslant.
Hihihihi!
Jag ville springa fram och svinga min hatt för den präktige schweizaren.
Jag ville bedja att alltid få stanna hos honom och skrifva vers på »schwizerdütsch» om hans rofvor.
I det samma erinrade jag mig, att jag i fickan hade en kupongbiljett till Berlin.
Med tunga steg gick jag ned mot bangården.
Nu efteråt skulle jag för min del gerna vilja resa ett särskildt litet altare åt Schweiz och beströ detta altare med rosor.
Jag har försökt att göra det i dessa flyktiga Schweizerskizzer.
Men rosorna – om några prosauppsatser förtjena en sådan benämning – ha alltför länge legat i min portfölj och derför blifvit torra och platta.
Det sämsta är, att jag icke alltid gifvit mig tid att skära bort taggarna.
EN NATT PÅ BLOCKSBERG.
Die Hexen zu dem Brocken ziehn,
Die Stoppel ist gelb, die Saat ist grün.
Dort sammelt sich der grosse Hauf,
Herr Urian sitzt oben auf.
(Faust.)
När Bacchus’ barnsligt fylliga ansigte afmagrade ända till oigenkännerlighet, när han, gammal, vanstäld och förlöjligad blef en sinnebild af allt ondt och under skymfnamnet
Djefvulen gick i landsflykt, kunde han i sin förnedring aldrig uppsöka en herrligare fristad än Harz.
Uppe på Blocksberg, hvilket reser sig som en kal klippö ur skogshafvet, som en grå milsten ur en saftig gräsmatta, kunde han lefva försjunken i minnen från det sydliga land, der vinpressen var hans vagga och der han dyrkades som en personifikation af allt godt och glädjande.
Från sin ödsliga fjelltopp kunde han se ned öfver detta Tyskland, der kloster efter kloster steg ur jorden, men der hans ande ännu ropade ur klosterkällaren, ur gillesalarna, ja, ur sjelfva bibeln.
Den älskliga boken om Ruth var äfven en bok om en drucken man och kunde lika väl kallas Bacchus i Betlehem.
Kamratvänskapen, denna den kanske mest uppriktiga formen af all tillgifvenhet, var liksom näckrosen: den var en simmande blomma, men vattnet, som den flöt på, innehöll drufsaft och kallades vin.
Med hjernan omtöcknad af ruset bestämde våra förfäder handlingar och besvuro löften, hvars utförande grundade vårt välstånd.
Måtte vi aldrig för de många som Bacchus gjorde till djur glömma de få som han gjorde till mer än menniskor!
Långsamt men säkert såg han dock sitt välde förintas.
Ännu för litet mer än ett halft århundrade sedan kunde en god vän skrifva till Herder, att hans hår »von Abscheu sich senkrecht in die Höhe richteten», då han tänkte på Goethes dryckesorgier.
Söker ett snille i våra dagar icke glädjen på botten af bläckhornet, icke söker han den på botten af bägaren.
Bacchus’ blod har kommit i vanrykte, vinlöfskransen har länge sedan vissnat från hans änne och hans altaren jemnats med jorden.
Till och med i Djefvulens skepnad ser han sina dagar räknade.
Menniskorna dö och deras gudar med dem.
Full af vemod vallfärdade jag vid min hustrus sida upp till den förnedrade gudens ödsliga tillflyktsort.
I Walkenried, på tröskeln till Harz, lemnade vi den trots all sin bekvämlighet tröttande jernvägsvaggonen.
Sedan boklårar och koffertar inkvarterats hos en tillmötesgående värdshusvärd, påsnörde vi de tjockbottnade för fotvandring afsedda kängorna.
Hur lugnt kändes det icke att endast ha en lätt ränsel men vara fri från allt onödigt pick och pack.
Det är först på resor man erfar, hur lätt det käns om sinnet att vara utan lösöre och fastighet.
Tänk att dåsa bort hela sitt lif inom hemmets fyra väggar!
Är det ej en herrlig sak att i sin ungdom vara ledig och fri och anse hela den vackra jorden som sitt hem, som en våning på fem rum.
Europa blir matsalen i klumpig tysk renässans.
Afrika blir ett soligt litet rökrum med palmbastmattor och fantasimöbler.
Så ha vi stora salongen, Asien, praktfull och fängslande.
Australien blir ett skräp- och gästrum, och det tråkiga Amerika, hvars mark ett mildt öde förbjude oss att någonsin beträda, blir naturligtvis köket.
Det var emellertid ej endast påsnörandet af promenadkängorna som tog vår tid i anspråk vid Walkenried, utan det var också en annan vida uppbyggligare sysselsättning.
Det var kringströfvandet i de storartade ruinerna efter det gamla cistercienserklostret, som grundades 1127.
De nu återstående byggnadsresterna tyckas dock förskrifva sig från senare tider.
Af den nästan fullkomligt förstörda kyrkan, hvilken ursprungligen uppfördes i romanisk stil, men hvars återstående sträfpelare och stora bågfönster visa, att äfven gothiken tryckt sin pregel på den, är ej mycket kvar.
Sjelfva klosterbyggnaden är deremot väl bibehållen.
Den ljusa, gräsbevuxna gården är på alla sidor omgifven af en stämningsfull korsgång, som också är hållen i spetsbågestil med omvexlande kapitäler, vackra takrosetter, nötta grafstenar och votivtaflor.
Vid ingången till den forna vinkällaren, der så mången fet frater vaggat kring på svigtande knän och fyllt sin remmare, grinar omgifvet af vinrankor ett Bacchushufvud – ett porträtt alltså af Djefvulen som ung, en erinran om att hans vilda fester icke endast firades der uppe på Blocksberg utan äfven i de fromma munkarnas hus.
Att den raffinerade grymhet, som denna förolyckade gud redan i Bacchi gestalt beskyldes för, äfven följt honom hit in öfver klostertröskeln veta ruinerna också att berätta om.
Icke långt från ingången till vinkällaren träffar man tortyrrummet och om man några steg längre bort viker af den breda och ståtliga trappan upp till kapitelsalen och munkarnas celler, finner man tätt vid trappan ett litet rum, hvars hemska bestämmelse en katolik helst förtiger, men en protestantisk vaktmästaredotter med en glimt af uppflammande sekthat klargör desto lifligare.
Det svagt upplysta, fängelseaktiga rummet håller väl knappt en famn i kvadrat.
Golfvet är en enda stor falllucka, under hvilken ett ovisst mörker lurar.
Vid bortersta väggen fans fordom ett litet altare.
Då munkarna ville rödja någon besvärlig person ur vägen, bådo de honom stiga dit in och hemta en bok som låg på altaret.
För att ej väcka misstanke yttrade de förmodligen sin begäran med en ödmjuk åtbörd full af kristlig broderlighet.
Knappt beträdde den olycklige golfvet, innan det öppnade sig och uppslukade honom.
För att göra hans död så mycket säkrare, lär det mörka, om en brunn erinrande djupet på botten varit försedt med uppstående jernspetsar.
Då munkarna slutligen under trettioåriga kriget nödgades fly från klostret, samlade de böcker och halm i det trånga rummet och antände allt sammans för att med hjelp af elden utplåna alla spår, som kunde angifva hvartill rummet nyttjats.
Lågorna gjorde dock icke större skada än att man ännu ganska tydligt ser hela mekanismen samt golfvets delvis förkolnade svängaxel.
Det är en bitter slumpens lek att medan denna mörka kvarlefva af det en gång så mäktiga klostrets brott blifvit jemförelsevis väl bevarad, har förstörelsen dess mer vanställande gått fram öfver de många arkitektoniska skönheterna och de många i trä och sten formade bilderna, hvilka med sin svärmiska lutning på hufvudet, sin pregel af drömmande blidhet återgåfvo det innerliga känslolif, den djupa hänförelse som i klostertidens morgon äfven bott inom dessa väggar.
Det är otroligt hvad menniskan, som annars fordrar dryg betalning för sitt arbete och som med skäl anser hvilan för en eftersträfvansvärd njutning, kan svettas utan dagspenning, då det gäller att förstöra.
Det är så naturligt att hon, då hatet flammar upp, vill förstöra det förhatade; men det förhatade var härvidlag munkligan.
Att sköfla en byggnad, som är den slutliga produkten af så många hundra menniskors gemensamma arbete, är ju egentligen att förstöra något som indirekt är allas gemensamma egendom.
Det är att slå ut en tand på sig sjelf.
Det är emellertid icke tiden utan menniskan som sköflat Walkenried.
Förgäfves slungades vid klostrets grundläggning mot den som vågade tillfoga det någon skada en förbannelse, hvilken jag tar mig friheten att afskrifva efter en tysk uppsats i all sin dråpliga längd, ehuru sjelfva språkbehandlingen dess värre väl är något moderniserad:
Renässans
Så väl inom litteraturen som inom de bildande konsterna eger endast en skola sundhet och lifskraft så länge hon ännu hyser hopp att i sin riktning kunna utföra något, som ännu är ogjordt.
Så snart skolan icke längre eger ett sådant hopp, inträder en tid af stiltje, af långsamt bortdöende, af liflös efterbildning, eller också följer hastig kris.
De nya talanger som framträda vägra att följa skolans program.
De brinna af otålig längtan att manifestera sig sjelfva, att göra en sjelfständig insats, att, med ett ord, frambringa något relativt nytt.
Som det emellertid icke längre fins något nytt att uträtta inom den till mod förstenade skolan, öfvergifva de henne, upptäcka och angripa hennes sårbara punkter samt vika af i rät vinkel mot den af henne utstakade vägen.
Protesten är merendels sjelfva det bultande hjertat i liffull och ungdomsfrisk konst.
Den röjer sig ena gången i innehållet, andra gången i framställningssättet, oftast i båda.
Man får dock naturligtvis icke föreställa sig, att protesten innerst är upprunnen ur endast motsägelsebegär, ur lust att göra sig sjelf originell genom att ställa en äldre generations åskådning och smak på hufvudet.
Den är mer eller mindre oreflekterad, den är framåtskridandets beständigt återkommande sjelfkorrigering.
Protesten är nödvändig och sund, om den också vanligen slår öfver till en våldsam trotsighet, en ny ensidighet, som en efterverld, hvilken bedömer saken mer objektivt, möjligen kan förstå, men sällan gilla.
Så torde till exempel näppeligen någon af oss nu lefvande vilja instämma i renässansens häftiga verop öfver gotiken, om vi också till fullo inse, att den stackars förkättrade spännbågen var ett oting och att halfcirkelbågen och den helleniska stilens horisontala linier deremot förtjenade all ära.
Vi tjusas af renässansen, af dess form- och färgglädje, dess subjektivitet och realism, som lade grunden till vår tids smak, men vi hysa det oaktadt ingen fasa för gotiken.
Vi förstå alltså renässansens protest och jubla öfver att den kom, men i somliga enskildheter kan den synas oss orättvist sträng.
På samma sätt förstå vi, om vi vända oss till Sverige, fosforisternes protest mot akademisterne, men äfven Tegnérs protest mot fosforisterne; vi finna såväl de förres som den senares protest i vissa stycken orättvis ända till ytterlighet, men det oaktadt i grunden sund och nödvändig.
Protesten behöfver tydligen en smula öfverdrift för att verka.
Våra dagars naturalism är också en ljungande protest.
Det vore barnsligt inbilla sig, att icke äfven den innehåller många öfverdrifter.
En objektiv framtid skall helt visst blotta dessa öfverdrifter och bryta stafven öfver dem, men det oaktadt skall den inse, att naturalismens protest icke var ett tecken på andlig förruttnelse, utan att den var sund och nödvändig.
På grund af hvad som nyss anfördes kunna vi emellertid med visshet förutspå, att då naturalismen icke längre kan säga något nytt i sin riktning, kommer den att falla.
En ramlad skola har dock icke verkat förgäfves.
Det har ingen skola gjort.
För det första efterlemnar den många njutbara arbeten, som öfverlefva århundradet.
För det andra gifver den i arf åt efterverlden en estetisk erfarenhet, som förr eller senare ånyo kommer till godo på något sätt.
En skola har alltid, för att tala i liknelse, skänkt menniskan ännu en ton, ännu en tangent på estetikens piano.
Fråga är nu om naturalismen, åtminstone hvad litteraturen angår, icke redan når den kritiska punkt, der ursprungligheten och ungdomen sluta samt efterklangen och ålderdomskrämporna taga vid.
Smaken är ett hjul, som går rundt och plötsligt lyfter i dagen den sida, som nyss vändes mot marken.
I vår tid, som utmärker sig för nervös brådska, tycks detta hjul snurra ännu fortare än till förene.
En viss stiltje har afgjordt redan visat sig inom den naturalistiska strömningen, och detta är ett ominöst tecken.
Har naturalismen ännu något nytt att säga oss, att öfverraska oss med ?
Naturalismen i Frankrike har skänkt århundradet Zola och kulminerat i honom.
Vi kunna nemligen väl svårligen förmoda, att någon verkligt begåfvad skriftställare skulle framträda och gå ännu längre i naturalistisk riktning än han.
Visserligen ha redan författare försökt att tillämpa några af naturalismens yttersta konsekvenser, under hvilka Zola aldrig sjelf helt förmått att böja sig, nemligen att, med åsidosättande af all komposition och all konstnärlig omarbetning af stoffet, skildra en eller annan tilldragelse rätt och slätt refererande.
Men dessa arbeten ha endast verkat som experiment, som kuriositeter.
Deras författare ha icke gjort intryck af att besitta det snille, hvars alster inverka på tidens smak och öfverlefva dagen.
Zola är ju en man i sin bästa ålder och bör alltså ännu kunna producera i många år, men vi sågo nyss, att har ingen hopp att kunna frambringa något sjelfständigt och nytt i den af Zola utpekade riktningen, lockas icke heller längre någon verkligt begåfvad skriftställare att störta sig in på den vägen.
Endast medelmåttorna, hvilkas ärelystnad icke höjer sig öfver efterbildandets lönlösa tidsfördrif, komma möjligen att ännu en tid följa den.
Naturalismen torde i följd häraf ha sagt sitt ord, och det var ett modigt och nödvändigt ord.
Upprepanden vilja talangerna ej vara med om, och inom en ej alltför aflägsen framtid blir derför naturalismen, som skola betraktad, gammalmodig.
Nu är emellertid den franska naturalismen sjelfva ledstjernan, sjelfva fanan, hvilken en stor del af samtidens författare följer närmare eller fjermare.
Ett vägrande att följa denna fana blir alltså liktydigt med ingenting mindre än en frontförändring utefter hela linien.
Ryssarne och norrmännen, som förmått omgestalta naturalismen efter nationallynnet och derigenom gjort sig någorlunda sjelfständiga, beröras naturligtvis jemförelsevis minst af en dylik förändring.
Men äfven hos dem kommer förr eller senare talangens motvilja mot upprepanden att alstra försök i nya riktningar.
Naturalismens inflytande på prosaberättelsen måste betraktas som utomordentligt välgörande, men detsamma kan icke sägas om dess inverkan på den rytmiska diktningen.
Väl har den äfven der medfört en och annan behöflig väckelse, men i det hela stod den i följd af sin natur allt för fiendtlig gent emot denna konst för att icke spränga och döda i stället att skänka nytt lif.
Den rytmiska dikten kan skildra drastiskt, kan lika väl tala om fyllbultar som gudar, men innerst måste hon röja en betydlig portion idealism, eljes gör hon – förutsatt att hon ej är skämtsam eller satirisk – intet intryck.
Här hjelper ej att resonera om idealismens fel eller förtjenster.
Här stå vi framför ett faktum, det nemligen, att en rytmisk dikt, som ej i ett eller annat afseende innehåller idealism, blir intetsägande.
I Richepins ’Les Blasphemes’ blandas naturalismens tankar och uttryck med Hugos lysande stil och metaforer.
Genom sammanförandet af dessa ytterligheter, hvilka liksom brottas i hvar strof, göra dessa stycken intryck af våldsam kraft och blifva i viss mening burleskt pittoreska.
De verka på läsaren ungefär som en tafla föreställande en scen ur bondekriget.
Man tycker sig se en skara vilda sällar kläda ut sig i den bortjagade slottsherrens högtidskläder, spänna hans lysande rustningar kring sina plumpa och skräckinjagande gestalter samt gapskrattande förstöra konstverk och dyrbarheter.
Men det är just dessa konstverk och dyrbarheter, dessa hånfullt påtagna rustningar och högtidsdrägter, som gifva scenen färg; det är Hugos metaforer och lysande stil, som gifva färg åt dikterna.
I Karl Gjellerups diktsamling ’Rödtjörn’ förekommer en längre dikt, som kallas Tubal- Kain.
Tubal-Kain, apmenniskan, har funnit på att fästa en flintspets vid ett skaft och med detta första mordvapen genomborrat ett villebråd, som blödande ligger vid hans fötter.
Hans panna är låg, och i ögat lyser en gnista från hjernans fosforrika mingångar.
Hans kropp är hårbevuxen, och inför hans djuriska fantasi ter sig den röda fullmånen som ’en Mandrillehans haarlöse Bag’.
Tubal-Kain känner ingen annan glädje än grymhetens och blodtörstens.
Han drömmer om hur det nyuppfunna mordvapnet skall befria honom från andra rivaliserande hanar, hvilka vid parningstiden kämpat med honom om honorna, och så småningom tar drömmen allt större proportioner.
Då han slutligen aflägsnar sig med ett vrål, som kommer alla skogens blyga mimosor att sammandraga sig, har hans breda och platta fot lemnat ett intryck i den fuktiga sandjorden.
Detta vår stamfars fotspår fylles af blod, som långsamt rinner fram ur det mördade, oskyldiga djurets ådror.
– Dikten är gripande.
Det skulle den dock näppeligen ha blifvit i så hög grad, om författaren icke låtit sin idealism skymtas i den indignation, hvarmed han tecknar det hela, och om han icke, som kontrast mot det naturalistiska innehållet, bitvis ingjutit i dikten en romantisk färgprakt.
Romantiken framträder redan från diktens början i målningar af urskogens smaragdhaf, der mammutdjuret och noshörningen rödja sig väg för att dricka ur floden.
Ju mindre dikten är mättad af tankar och djerfhet, ju mer den sysslar med obetydliga och rent hvardagliga företeelser, dess lättare skall den blifva torr, trivial och intetsägande, om den ej som motvigt mot det prosaiska innehållet förmår yppa en tillräcklig portion idealism i sjelfva framställningssättet.
En tvåbent fotografiapparat kan reda sig bra på prosa, der så vidunderligt urmodiga egenskaper som inbillningskraft och hänförelse icke blott anses obehöfliga i våra dagar utan nära nog förderfliga.
Men han blir tråkig som poet.
Han vill fortfarande gå handtverksmessigt till väga.
Han vill tillämpa naturalismens konsekvenser samt referera, och hans dikt blir endast en rimmad förteckning på föremål och situationer.
Målarkonstens inflytande på litteraturen har aldrig tydligare framträdt än i vår tid.
De moderna målarnes benägenhet för skizzer och studier återfinna vi äfven hos våra moderna författare.
Hur nära beslägtad skönlitteraturen än må vara med de bildande konsterna, är den dock dem allt för olik och allt för öfverlägsen i mycket för att ej åtskilligt, som blir mästerligt på en duk, skulle bli själlöst och platt i en dikt.
De obetydligaste synliga företeelser kunna i form och färg bereda ögat estetisk njutning.