Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Särdeles vid ett politiskt åtal, der samma opinion, som förföljer den tilltalade, står färdig att förfölja den, som vågar frikänna honom, är domaren minst utsatt för obehag, om han kan urskulda sig dermed, att han lika litet friat som fällt, d. v. s. alldeles icke pröfvat den åtalade handlingen. — 16 — Det är åklagaren, som i stället belastas med ali skuld.
Och i sjelfva verket kan hanT efter detta system, lätteligen ådraga sig den. då det af honom heror, ej allenast att genom ett olämpligt "eller alltför strängt påstående, utan ock att genom ren eftergift sätta domaren i nödvändighet att förkasta åtalet eller frikänna.
På dessa särskildta sätt utöfvar åklagaren fullkomlig benådningsrätt; och endast när han haft vilja och skicklighet att fullgöra sin pligt på ett sätt, som vinner domarens bifall, är det, som rättvisa kan mot den brottslige utöfvas.
. Åtalet, sådant jag i förevarande fall hade att utföra det, var genom remissen bestämdt till Sitt föremål, men icke till de lagstäilen, som skulle vara öfverträdda, eller det ansvar, som borde yrkas.
Föremålet, den angifna handlingen, bestod deruti, att icke hafva tillstyrkt omedelbar verkställighet af ett visst beslut, och det fel, sorn derigenom ansågs begånget, rubricerades såsom en grundlagsöfverträdelse.
Stridigheten mot grundlag, hvaraf dröjsmålets tillstyrkande härrört, utvicklades såsom liggande deruti, att beslutet, som bordt verkställas, blifvit för Konungen orätt föredraget och ansedt beroende af vilkor, antagna endast af två Riksstånd, men i beslutet icke omförmälta.
Det ställe i grundlag, hvilket härigenom skulle vara öfverträdt, var deremot icke uppgifvet.
Ställen i Regeringsformen och Riksdagsordningep voro nämnda, från hvilka hämtades stöd för den meningen, att verkställande af meranämnde beslut ej bordt dröja; men öfverträdelser af dessa lagställen sades icke rent ut vara begångna, och än mindre angafs någon handling, hvari sådan öfverträdelse skulle kunnat bestå.
Huru skulle jag framställa en sådan anklagelseakt, för att’ förmå en domstol, som endast ville pröfva tillämpligheten af åberopade lagställen att yttra sig, huruvida den angifna förbrytelsen var verklig eller ej, och borde ådraga eller icke ådraga ansvar?
Skulle jag sjelf dikta den paragraf, som blifvit öfverträdd’ genom det icke för grundlagsenlig! erkända åberopandet af två Riksstånds förbehåll, då någon sådan paragraf hvarken i remissen omförmältes eller någonstädes stod att finna?
Elier skulle jag, på eget-bevåg, i de sväfvande ordalag, hvarmed omnämndes de till beskattningsrättens skyddande ämnade grundlagsparagrafer, inlägga den mening, att dessa paragrafer voro öfverträdda och skatt obehörigen folket ålagd genom en handling, som fördröjde en eftergift i utskylder, hvilken Konungen kunnat underlåta att föreslå eller bifalla, eller att i denna handling legat ett användande af statens medel annorlunda, . än till de af Rikets Ständer pröfvade behof och efter den upprättade staten ?
Men om jag än velat och rimligen kunnat på detta sätt förfara; så hade jag dock dermed ingenting annat uträttat, än att vederbörande kunnat frikännas från vissa dem pådiktade fel, utan att derföre afgjordt blifvit, huruvida de genom den åtalade handlingen gjort sig skyldiga tili förebråelsen att hafva öfverträdt Rikets Grundlag, eller icke.
Visserligen hade någonting hufvudsakligt till Svarandernes rättfärdigande varit vunnet, om jag påstått, utöfver remissen, att folkets beskattningsrätt blifvit genom öfverträdande af Regeringsformens 57 och de flera §§ förnärmad, och Riksrätten från denna tillvitelse frikändt; men olyckan var, att sådant' icke lät med remissen förena sig, och således skulle blifvit ett företag af mig på eget bevåg.
— Jag måste således förkasta dessa särskilda utvägar, och vidtaga det enda sätt, som var möjligt, nemligen att öfverlemna saken til! pröfning, sådan den var remitterad, och åberopa allt, hvad remissen innehöll till grund för påståendet, att grundlag var öfverträdd.
Till den af Riksrätten följda rättegångsordning hörer för öfrigt, att den genom Konstitutions-utskottets remiss anhängiga talan ej skulle kunnat i andra delar till pröfning upptagas, än densamma blifvit af mig fullföljd.
Men orri den grundsats, hvilken härmed är tillämpad, ens ingår i den rent ackusatoriska proceduren, åtminstone strider den mot svensk rättegångsordning.
Grundsatsen är, att endast åklagaren, men icke domaren, tillkommer att afgöra, om ett brottmål, sorn kommit för rätta, skall fullföljas eller ej.
Afven om denna sats öfverhufvud gällde i vår kriminal-rättegång, vore dock derföre icke gifvet, att den skulle gälla i sådana fall, der talan föres af ombud för en åklagande myndighet, hvilken sjelf icke från denna talan afstår.
Men vår rättegångsordning tillåter icke i något fall, att allmänt åtal i mål, sorn' af enskiid målsägare icke kan eftergifvas, får nedläggas af allmän åklagare.
Då nu således en allmän åklagare icke är behörig att låta förfalla någon anhängig sak rörande äfven — 17 — äfven ett ringa brott, som den enskilde målsägaren ej kan eftergifva, såsom ett slagsmål, der minsta blodvite inträffat, eller ett fylleri; så kan väl än mindre ett åtal, hvars vigt är den högsta möjliga för samhället, bero af en åklagares godtfinnande att det fullfölja, eller ej.
Om jag, i stället att yttra en mening, enligt hvilken en viss del af remissens innehåll ej kunde rätteligen förstås såsom innefattande en särskild anklagelse, och i stället att fästa uppmärksamheten på förhållanden, hvaraf i en annan del tvifvelsmål om åtalets befogenhet hos mig uppkommo, hade nedlagt och förklarat mig icke fullfölja min talan i saken; så skulle väl Konstitutions-utskottets remiss och hela åtalet icke hafva derigenom förfallit.
Det torde således kunna medgifvas mig, att den rjittegångs-ordning, som Riksrätten följt, och till hvilken jag i svensk lag ej funnit någon grund, ej heller varit egnad att befrämja det anställda åtalets ändamål, utrönandet af de tilltalades skuld eller oskuld och, i följd deraf, antingen deras bestraffande eller frikännande.
Härmed är dock icke mitt förfarande nöjaktigt utredt, i anledning af det tadel, jag fått uppbära.
Det återstår att undersöka, hvad jag bordt göra, under förutsättning af en annan rättegångs-ordning, den jag i sjelfva verket trott vara gällande, och om jag efter denna kan försvara, hvad jag gjort.
För egen del har jag haft ingen talan att föra, ingen behörighet att, endast i egenskap af Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, ställa Konungens Rådgifvare till ansvar.
Rikets Ständers Konstitutions-utskott är sådant förbehållet; remissen var det bemyndigande, hvarutöfver jag i denna sak ingenting kunde företaga, och hvaraf jag ej heller ägde makt att någonting eftergifva.
Om denna gränsbestämning för inin behörighet uppstod fråga, när Herr Statsrådet Gripenstedt uti sitt tal, och med honom sedermera öfrige Svaranderne, så uppfattade remissen, som skulle den gått ut derpå, att uppskolvet med den omtvistade omedelbara verkställigheten, hvilken åsyftat lindring i de skattskyldiges utgifter, utgjort kränkning af svenska folkets rätt att sig sjelft beskatta.
Då jag i remissen icke fann en sådan kränkning vara Konungens Rådgifvare tillvitad; kunde jag ej heller för Konstitutions-utskottets räkning understödja denna tillvitelse; och som jag saknade rättighet att för egen räkning göra det; så kunde jag ej annat, om jag ock velat, än förklara, att jag icke lunne en sådan uppfattning af remissen öfverensstämmande med dess verkliga lydelse.
Hade jag gjort annorlunda; så skulle jag i domen halt alt vänta den tillrättavisning, att jag lemnat till pröfning ett ämne, som icke var mig uppdraget att utföra, och som derföre ej heller kunde till pröfning upptagas; hvaremot, 0111 denna förväntan icke inträffat, utan tillvitelsen blifvit af Riksrätten pröfvad, Konstitutionsutskottet skulle haft att förebrå mig, det jag låtit Utskottet bära skuld för ett af mig olofligen anställdt åtal, hvari en rättvis motgång blifvit, så vidt af mig berodde, skrifven på Utskottets räkning.
Jag trodde icke Utskottet hafva velat förneka den tanken, hvilken i allt fall måtte stå läst, att kränkning af folkets rätt att sig sjelft beskatta endast kan bestå i påläggande af ny skatt eller ock i användande af statens medel annorlunda, än Rikets Ständer fastställt.
Det undföll mig visserligen icke, att äfven ett fortsatt uppbärande af en utskyld, som enligt giltigt beslut borde upphöra, kunde leda till enahanda, mot folkets beskattningsrätt förgripliga följd, som påläggande af en icke rätteligen beviljad skatt, helst om en annan i stället beviljad utskyld blifvit imellertid uppburen.
Ett sådant förfarande hade här icke företedt sig, men skulle om det än inträffat, dock icke inneburit öfverträdelse af någon grundlagsföreskrift.
Man kan fråga i hvilken afsigt de grundlagsparagrafer i remissen åberopades, hvilka lända folkets beskattningsrätt till skydd, om icke meningen var, att samma paragrafer blifvit förnärmade.
Jag har icke underlåtit att göra mig denna fråga, fastän jag deraf kunde ingenting hämta, då jag ej kunde besvara den.
Men fanns i framställningen intet annat ändamål; så trodde jag det hafva varit att med räsonnerandet om nämnde §§ förstärka anmärkningarne emot uppskofvet med det omtvistade beslutets verkställighet, utan att derföre detta uppskof, fastän ansedt för felaktigt och förtjent af ansvarspåföljd, vore betraktadt såsom lika It. SI.
Emb-Berältelse för år 1854. 3 — 18 — brottsligt med öfverträdelse af beskattningsparagraferna och ådragande lika svår påföljd, som denna.
Samma omtanka, som sålunda var nödig, att icke öfverskrida gränsen för mitt uppdrag, erfordrades ock, att deruti ej någon inskränkning göra.
Det såsom grundlagsvidrigt bestämdt angifna föredragningsfelet, (att två Riksstånds förbehåll blifvit jemte samtliga Ståndens beslut åberopadt), och den deraf uppkomna, lika bestämdt klandrade följd, i sjelfva saken, att en omedelbar verkställighet af det ifrågavarande beslutet icke följt, dessa voro de ostridiga föremål för beifran, som jag bade att fullfölja, och hvaraf ingenting kunde eftergifvas, hvad skäl dertill jag för min del än måtte hafva funnit.
Att till deras utvicklande eller förfäktande någon ting tillägga, eller från deras uppställning härleda något påstående, ansåg jag mig hvarken skyldig, då jag hyste tvifvelsmål om sjelfva deras grunder, eller berättigad, då jag ej borde tilltro mig att åstadkomma något understöd åt tankar och meningar, som ingalunda voro för mig klara.
Jag hade då endast att framlägga den talan, som blifvit mig uppdragen, och påyrka dess pröfning på de grunder, remissen innehöll.
Hade dessa grunder funnits giltiga, och följaktligen tillvitelsen grundad; så hade hvarken sakfällandet eller ansvarets bestämning tarfvat någon min åtgärd, för att kunna i laglig ordning (efter svensk procedur) försiggå.
Sådan jag till
Domstolen öfverlemnat denna talan, blef den likväl icke i domen pröfvad, då deruti skildes imellan hvad jag af remissen fullföljt och hvad jag icke fullföljt.
När jag nemligen uppgifves hafva förklarat, dels att åtalet icke ginge derpå ut, att i det åtalade förfarandet innefattades kränkning af folkets rätt att sig sjelft beskatta, dels ock att den anmärkta uraktlåtenheten att för utväljande af Bondeståndets deputerade vid markegångssättningarne tillvägabringa den ändring, som för den nya anstalten erfordrades, icke vore att anse såsom lagöfverträdelse, för hvilken åtal inför Riksrätt kunde äga rum; och när Riksrätten på grund häraf finnér all, fråga i dessa delar förfalla; samt derefter till pröfning endast upptager min talan å den grundiagsöfverträdelse, som jag ansett vara till åtal hänvisad; tillerkännes mig härigenom en behörighet att nedlägga eller inskränka åtalet, hvilken mig för ingen del tillkom, och som, i fall jag försökt att tillvälla mig den, hade bordt mig frånkännas.
Jag bar dock ej allenast icke gjort ett sådant försök, då jag endast yttrat min mening om hvad remissen verkligen innehöll och betydde, utan jag har ock uttryckligen till sint förklarat, det jag åberopade, hvad Konstitutions-utskottets remiss till grund för åtalet innehölle, utbedjande mig, att så väl frågan, huruvida öfverträdelse af Rikets grundlag vore begången, som ock frågan, hvad ansvar derå borde följa, måtte med yttersta stränghet pröfvas.
Någon otydlighet i detta förklarande har jag ej kunnat misstänka.
Att nedlägga en del af åtalet och fullfölja en annan, kunde här desto mindre komma i fråga, som remissen icke bestod af särskilda ämnen eller delar, hvilka kunde från hvarandra skiljas.
1 ett sammanhang och såsom grund för anmärkningen om det klandrade dröjsmålet äro remissens samtliga räsonnementer uppställda, och endast i detta afseende, men icke såsom särskilda anklagelsepunkter, kunde de åberopas.
Jag hade anfört skäl, hvarföre jag ej fann mig kunna med egna tillägg understödja dem; men jag åberopade dem alla, utan inskränkning till några vissa eller uteslutande af andra, då jag yrkade pröfning af allt hvad remissen till grund för åtalet innehöll.
Så litet hade jag nedlagt eller låtit förfalla något af den mig uppdragna remissens innehåll.
För målets utgång tror jag mig således icke hafva någon skuld.
Hade det blifvit efter Svensk rättegångs-ordning behandladt och till pröfning upptaget i det skick, jag detsamma öfverlemnat; så hade ej kommit att saknas behörigt yttrande af Riksrätten, huruvida Rikets grundlag var af Svaranderna genom det åtalade förfarandet öfverträdd eller ej.
Härmed skall dock troligen' den klandrande opinionen icke åtnöjas, hvilken velat göra till min pligt att med allt mitt bemödande understödja det uppdrag, jag hade att utföra, och således lägger mig till last, att jag ingenting gjort till befrämjande af mina kommittenters afsigter, utan snarare motarbetat, dem, yttrat tvifvelsmål och ej otydligen ogillande omdömen om de satser och yrkanden, som i remissen innehöllos.
Jag kan icke lemna dessa tillvitelser alldeles obesvarade.
— 19 — Utan tvifvel kan man komma i förhållanden, der man blir skyldig att understödja, hvad man ogillar; och särdeles gäller väl detta om fall, som förekomma i tjensteutöfning.
Men så framt man med godt samvete skall arbeta för en afsigt, sorn man ogillar, får man dock för densamma säkerligen icke göra mer, än hvad afsigten fordrar, och således pligten ovilkorligen bjuder.
Hvad derutöfver sker kan ej ens urskuldas, än mindre vara af pligt föreskrifvet.
Efter den af Riksrätten följda rättegångsordning skulle det kunnat anses bero af mig att nedlägga det mig uppdragna åtal, äfvenså väl beit och hållet, som till vissa delar.
Hade detta varit förhållandet, och sakens fullföljande således ankommit på min fria vilja; då hade jag ofelbart varit skyldig att nedlägga den, i fall jag fann den stridande mot rättvisan.
Hade åter saken på annat sätt kunnat genom min åtgärd förfalla, såsom derigenom, att jag nedlagt mitt embete, och såmedelst undandragit mig att utföra den; onekligen hade jag då varit skyldig att nedlägga embetet heldre än utföra en orättvis talan, hvars afstyrande af mig berodde.
Skulle åter sakens nedläggande, efter det den var hos domstol anhängig, hafva till ingenting annat gagnat, än att den blifvit mig förutan pröfvad, så kunde väl detta onyttiga förfarande icke heller vara för mig någon skyldighet.
Och skulle ändamålet lika litet vunnits genom embetets nedläggande, och följden deraf endast blifvit, att min efterträdare fullgjort, hvad jag undandragit mig; då kunde väl embetets frånträdande icke härmed motifveras.
Var jag eljest skyldig att behålla det, af samma skäl som jag det emottagit; så hade det icke kunnat ursäktas, att jag onödigtvis uppoffrade det, eller ock hade det lika mycket ålegat en efterträdare som mig, att resignera, i fall han funnit sig icke kunna gilla Konstitutionsutskottets ifrågavarande remiss; och följden hade kunnat vara, att denna remiss dock aldrig blifvit efterkommen, och endast Justitiä-Ombudsmans-embetet fått stå ledigt.
I stället för denna ändamålsvidriga utväg, var jag skyldig ått välja den, som jag fann ändamålsenlig: att utföra åtalet på det sätt, som skett.
Jag har dervid icke underlåtit att eftersinna, huruvida möjligen något annat sätt kunnat vara lämpligare.
Ett hade varit att på Svarandernes första förklaring ingenting annat svara, än att den vore tillräckligen vederlagd genom sjelfva remissen, och lemna saken dermed till afgörande.
Då hade jag gifvit mig ut för remissens anhängare; och en hvar, som ogillade den, skulle antingen håfva så ansett mig eller ock trott, att jag ville så anses.
De åter, sorn gillade remissen, hade genom detta mitt förfaraiide blifvit berättigade att tillvita mig en så oförsvarlig liknöjdhet i förfäktandet af deras sak, att de icke ens varit skyldige att antaga, det jag handlade på god tro, då jag ingenting försökte till undanrödjande af delosidans anmärkningar, hvilka visserligen icke voro i remissen vederlagda.
Dessa båda tydningar, af hvilka ingendera kunnat kallas grundlös, skulle för mitt tänkesätt varit lika förnärmande, och jag insåg ingen skyldighet att ådraga mig dem.
Ett annat sätt att förfara hade varit att ej blott förneka, men öppet trotsa det. bättre vetandet, uppträda med ifver för den meningen, att åberopandet af de två Riksståndens förbehåll var en uppenbar och grof förnärmelse af Rikets Ständers i deras underdåniga skrifvelse uttalade beslut; begagna den nu mera af Svaranderna sjelfva antagna ostridiga giltighet af samma underdåniga skrifvelse, hvilken de säde sig icke hafva velat på minsta sätt ifrågasätta, såsom skulle någon anledning, hvarföre beslutet icke finge sättas i verkställighet, kunnat hämtas från omförmälte förbehåll; uppdrifva detta förmenta fel från ett möjligt misstag i en ganska tvetydig fråga till en förgripelse af svåraste slaget emot Rikets grundlagar; förbise den kränkning af Regeringsformens 75 §, som i remissen tillstyrktes, och mot Svarandernes anmärkningar derom låta gälla remissens argumenter eller hvilka sofismer, sorn eljest kunnat hos publicisterna uppletas — på detta sätt sammanbringa en svår anklagelse, och sedan utgifva den för ett öfvertygelsens verk.
Detta lärer hafva varit, hvad man fordrade; ty med någonting mindre hade ju ej något för ändamålet varit gjordt.
Men skulle man väl ens dermed blifvit nöjd?
Skulle man icke fordrat, att jag äfven i enskildt omgänge fört samma språk?
Hade jag opåtalt fått bekänna, att jag i sjelfva verket var af en helt annan öfvertygelse, och att jag icke skulle gillat, om — 20 — de för en pligtenlig handling anklagade Rådgifvarne blifvit af domstolen fällde?
Tvertom tror jag, att man då först skulle gjort mig rättvisa, förklarat mig, lindrigast sagdt för en skrymtare, som kunnat så handla mot bättre vetande, och sedan icke hade försyn att bekänna det, eller ock skulle man gjort mig ett brott af att någonsin hafva öfvergifvit den sak, jag en gång tjent.
Man hade således icke varit tillfreds, med mindre jag fördömt mig att i ali min tid ljuga på mig en mening, som förnärmade rättvisan och sakfällde för ostraffliga handlingar.
Var detta min tjenstepligt; så saknade jag förmåga att uppfylla den; och jag insåg icke att en sådan ålåg mig.
Men var allt detta redan mer, än hvad jag kunde ålägga mig; hvad skulle det då blifvit, i fall jag vunnit det ändamål, utan hvilket dock ingenting varit i sjelfva verket vunnet för den sak eller den politiska afsigt, man ville se mig befrämja?
Om jag genom någon min åtgärd ådragit mig skulden dertill, att orättvisan firat en seger, hvaraf förderfliga följder i så rikt mått stodo att förvänta; huru skulle jag då bestått inför det bättre vetandet?
Jag må väl icke föreställa mig, att jag borde trotsa detta för att kunna fullgöra min tjenstepligt.
I betraktande af allt detta var det, som jag fann mig böra utföra det ifrågavarande åta let på det sätt, som skett, icke taga i försvar, hvad jag ogillade, icke dölja mina tvifvel och betänkligheter, endast söka göra gällande de begrepp om remissens syftning och innehåll, som syntes mig vara med verkligheten öfverensstämmande, men ovilkorligen fullfölja allt, hvad remissen verkligen innehöll.
När man vill finna detta förfarande så alldeles utomordentligt; lärer man dock säkerligen gjort sig mindre reda, än man tror, vare sig för den lagbundna frihetens grundsanningar eller för de förhållanden, som i fäderneslandet verkligen blifvit af sådan frihet frambragta.
Ett -samhälle, der denna frihet råder, vill tjenas till sin egen fördel, d. v. s. till fördel för rättvisan och sanningen.
Men dessa befrämjas icke genom idel blind lydnad hos dem, som sköta samhällets angelägenheter.
Heldre än att tvinga sina tjenare till den ömkliga roll, jag här tecknat (i fall man kan finna sådana, som åtaga sig den) mäste samhället önska att tjenas af redliga och sannfärdiga personer, de der äga frihet att yttra sina tankar, änskönt tviflande, under det de utan tvekan och utan all tredska fullgöra, hvad dem är ålagdt.
Någon gång, särdeles om tviflet är grundadt, kan olägenhet deraf uppstå.
Men sådan olägenhet hörer till de många, från frihet i samhället oskiljaktiga, hvilka dock vida öfvervägas af hennes fördelar.
Utan tvifvel är den blinda lydnaden folkväldets, ej mindre än enväldets anspråk.
Men derföre är ock det ena af dessa välden lika fruktansvärdt som det andra.
Ty i båda fallen är det icke för lagen, som den blinda lydnaden utkräfves; utan det är de maktägande, som fordra den för sitt godtycke; och med en sådan lydnad står ingen frihet tillsammans.
I fäderneslandets lagstiftning saknas visst icke det omförmälta, bland frihetens öfriga grunddrag.
Reservationsrätten i embetsutöfning har, efter svensk lag, ett rätt vidsträckt utrymme.
En Landshöfding får ej finna lydnadspligten förnärmad deraf, att Landssekreteraren anförer sin skiljaktiga mening i ett protokoll, som kan af en hvar läsas och offentliggöras.
Äfven i andra embetsverk finnes dylik reservationsrätt förbehållen åt underordnade tjenstemän emot deras chefer.
Ingenting hindrar en underordnad allmän åklagare att reservera sig emot det åtal) hans förman uppdragit honom, och likväl utföra det.
Emot Konungens eget beslut få Hans Rådgifvare reservera sig; och deras meningar kunna offentliggöras, när Konstitutions-utskottet så finner nödigt.
Skulle nu endast det fria folkets representanters eget ombud nödgas att så till sägandes med förbundna ögon fullgöra deras Utskotts uppdrag, icke understå sig att yttra en betänklighet deremot; då vore den ju en ömtåligare myndighet, än någon annan, denna det fria folkets representanters delegation, hvilken gifvit honom uppdraget att tilltala de högst uppsatta bland statens embetsmän.
Hvad åter angår beskaffenheten af mina tvifvelsmål, eller de från remissens innehåll skiljaktiga tankar, jag i mitt slutpåstående yttrat; så röra de först och främst, åberopandet af de två Riksståndens förbehåll om sättet för skatteförenklingens behandling.
Ofver giltigheten af detta förbehåll hyste jag i sjelfva verket endast det tvifvelsmål, jag yttrade.
De två Stån - — 21 — den hade gjort ett förbehåll, hvarom de två öfriga aldrig yttrat sig, och som de således hvarken bestridt eller uttryckligen bifallit.
Hvilketdera borde man då antaga: att samtliga Stånden voro om detta förbehåll ense, eller att skiljaktighet derom dem imellan rådde?
Förbehållet var ett vilkor för de två Ståndens bifall till samtliga Ståndens beslut.
Var detta vilkor icke samtyckt af de två andra Stånden; så fanns ej heller något af Ståndens pluralitet antaget beslut.
Skulle nu afseende fästas på det enhälligt antagna beslutet; så borde följaktligen äfven afseende fästas på vilkoret, de två Ståndens förbehåll.
Att Svaranderne annorlunda förklarade sig, föreföll mig högst oväntadt.