Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N e j, något annat vill det till.
D e t behöfs en helt annan åskådning af lifvet än den, en hejdlös njutningslystnad vill påtvinga oss.
D e t fordras helt andra förutsättningar för äkten- skapet, än att derigenom legaliseras eljes för- bjudna lidelser.
D e t fordras en annan upp- fattning deraf, än att genom äktenskapet lyc- kan skall k o m m a af sig sjelf, utan att man arbetar på att bygga upp henne.
L y c k a n inom äktenskapet måste k o m m a, icke blott af att man älskar hvar andra, " utan af att man älskar hvar andra på rätta sättet.
D e t vill säga, så att makarne äro beredda att hand i hand vandra lifvets väg till dess slut, utan att af små eller stora stötestenar för- hindras, att vandra till samman o c h utan att af något, hvad det vara må, låta dessa händer slitas från hvar andra, förrän den ena eller andra kallnar i döden.
D e t vill också säga, att en hvar af makarne i sitt hjerta beflitar sig o c h dervid förblifver att af all sin vilja och all sin håg söka för den andra — i c k e
HÅLLES E T T N U M M E R NENTER, S O M IVECKAN SAMLAS, OCH UNDER HELA QVARTALET.
F Ö R HVARJE 6-TAL A B O N - FÖR HVILKA AFGLFTEN I N S Ä N D E S för sig — jemna lifvets väg o c h icke genom knot, otålighet, obilliga anspråk, egensinne o c h dylikt förbittra lifvet för dem båda.
Detta är den kärlek, som icke söker sitt, som öfver- skyler allt, gifver allt, o c h detta är den enda kärlek, ur hvilken en varaktig lycka kan uppspira.
Men — ett vigtigt m e n!
F ö r att en sådan kärlek skall kunna uppkomma, utvecklas o c h räcka till för hela lifvet, måste kontrahenterna vara hederliga, rättänkande menniskor med den rätta syn på lifvet, m e d ödmjukt och kär- leksfullt sinnelag, så att den ena söker rätta sig efter den andra o c h hvar o c h en ser på sina egna fel mera än på den andres.
T y detta är ett hufvudvilkor för den äktenskapliga l y c - kan, att man ständigt frågar sig sjelf: hvar- uti har jag felat?
o c h i c k e: hvaruti har han eller hon felat?
när strider eller ledsamheter uppstå.
D e t går icke så fort att lära sig detta, men det går dock, o c h detta är den jordmån, i hvilken den äktenskapliga lyckan och kärleken skola blomstra.
E n vigtig sak, om också icke hufvudsak, är, att man icke får räkna sig bland de olyckliga, icke tro att den äktenskapliga lyckan står på spel vid första inträffande tvist eller menings- skiljaktighet.
D e t är j u naturligt, att menni- skor med karaktär o c h innehåll också hafva utpräglade sidor af denna karaktär, hafva be- stämda meningar, värme o c h ifver, kunna brusa upp o c h för att värna, hvad de anse som sitt allra heligaste, också med hetta kämpa derför.
L i k a så naturligt är, att vanor o c h hvardagslif förete stor olikhet, och att det ej kan gå så fort att nöta bort ojemuheterna.
Detta allt får man taga såsom oundvikligt, som en del af arbetet på den lefnadslycka, man i och med äktenskapet förbundit sig att uppbygga.
H v a d mer, o m muren ramlar då o c h d å?
D e t blir att börja o m igen o c h se till, att grunden blir allt fastare o c h fastare, så står nog byggnaden der till sist.
E t t o c h annat vore väl ännu att tillägga, men jag har kanske redan allt för m y c k e t tagit läsarens uppmärksamhet i anspråk.
Till min ursäkt kan jag blott anföra den tanken, som föll mig in, att då så m y c k e t blifvit skrifvet för att bevisa, att äktenskapet är en boja, som måste medföra olycka, kunde väl också någon gång ett ord få sägas o m, att denna åsigt icke är så alldeles ofelbar.
Sanningsroten.
Fritt efter (^n blåögd Rudolf Baumbach.
Af Gudrun.
mö med blick, som ler, Och vackra ljusa lockar En dag till skogen sig beger, De mogna bär Iion plockar.
Då kommer ridande med hast En hcxa, grensle på sin qvast.
I förklä ' t dyker hexan ner Och sén mot flickan sträcker Hon handen ut.
— » En rot du ser, Som lögn och falskhet stäcker.
Oöm den, och hvem som då blir spord Han svarar blott med sanningsord. » Och flickan taclcar gladt Och möter så i skogen och går En jägare, som samma vår Fört hem en brud så trogen.
» Gif, jägare, ett ärligt svar!
Hvad är det, som » Det skogen Dess friska du kärast är; jag doft super begärligt, har ?-a in TILL R E D A K T I O N E N AF I PV!
I Lj \ J I \ | I D U N, ERHÅLLET ETT G R A T L S E X E M P L A R F Ö R H E L A IN M E N T E T R Ä C K E R.
A R O D E S A M L A D E A B O N N E N T E R N A FÄRRE ÄN 5, T O R D E P R E N U M E R Och vor ' det ej för hustru min, Så vore lifvet härligt.
Om inte jag ett qvinfolk fått, Jag skulle prisat säll min lott.
' » plötsligt g a f gällt ljud, o c h att i dörrgläntan presenterade sig bodfruns g r å m u s k i g a ansigte H e j • — h v a d det l i l l a hjertat k l a p p a d e a f aningsfull förväntan!
Den stackars flickan nu en tår I ögat sönderklämmer.
En spelman då i skogens snår Så gladt fiolen stämmer.
» Gif, spelman, mig ett ärligt svar; livad är det, som du kärast har? » » Jag älskar krögarns Greta mest, När hon slår i min kanna, Men om jag är på » Hjorten » gäst, Jag dyrkar vackra Anna.
Om åter jag på » Kronan » är, Då är det Lisa jag liar kär. » Nu tåren ned på kinden föll, Ty der vid sjöastranden Stod liennes gosse ju och Jiöll Ett spö med ref i handen.
I fliclcans barm, der roten låg, Slog hjertat mer, ju mer hon såg.
» Och är min sällhet Moll en Så vill jag aldrig vakna!
Tag roten med, du strida dröm, ström, Jag skall den visst ej sakna. » Och lätt hon sprang som skogens Till gossen med den bruna kind.
D E N TID, U N D E R NVLLKENABONN kind * Der sanningsroten hvilar nu, Ses strömmens vågor yra.
Blef flickan lycklig?
frågar du.
Del törs jag ej bedyra.
Men likväl mången önska lär, Att roten stannar der den är.
" Frun. "
En qvinnostudie af Johan Nordling.
(Slut från foreg.
j T ^ f t e r b a n d v ä x t e » f r u n s » inflytande ö f v e r d e n n a lösa, oregerliga b e f o l k n i n g till en ^fc^ f ö r v å n a n d e g r a d.
M ä n n e n — äfven d e sämste — respekterade inom sig detta o v a n l i g a hos en q v i n n a, det enda, s o m öfverhufvud var e g n a d t att i m p o n e r a p å deras råa natur — hennes barska stränghet o c h rent fysiska m o d.
Q v i n n o r n a fingo snart f o r v a n a att d r a g a sina husliga b e k y m m e r, j a, till o c h m e d sina inbördes tvister o c h trätor under » fruns » d o m - värjo s o m en yttersta instans; o c h när hon h a d e skipat rättvisa — en temligen s u m m a - risk rättvisa m å n g e n gång, det är sannt — d å var det sista ordet sagdt, så visst som amen i k y r k a n.
V i l l e i c k e barnungarne hålla sig från o f o g o c h slagsmål, tvärt hotades de m e d » f r u n », och det var i de flesta fall tillräckligt för att för ö g o n b l i c k e t åtminstone få d e m bättre i t y g e l n; löpte d e från l e x o r o c h skola, åter h a d e d e » f r u n » öfver sig, o c h efter de l e x o r, hon serverade dem, b l e f intresset för dem i katekesen o c h historien b e t y d l i g t uppfriskadt.
D e, s o m hade sjukt samvete, k u n d e g å l å n g a o m v ä g a r för att ej b e h ö f v a passera hennes fönster, innanför h v i l k e t alltid ett v a k s a m t ö g a h ö l l utsigt.
M e n de, s o m o m lör- dagen k o m m o från pulpeten efter en ordent- l i g s k o l v e c k a, k a n s k e till p å k ö p e t utan en p l u m p i sin a n m ä r k n i n g s b o k, d e tågade m y c - ket långsamt o c h m e d m y c k e t m e n a n d e mi- ner förbi det lilla magasinets skyltningsläc- kerheter, o c h d å k u n d e det hända, att pinglan » H ö r d u E m m a, » ropar frun — eller kan- ske var det » A x e l », » G e r d a », » R u t h »; » k o m in får j a g höra, hur det nu går m e d d i n a lexor.
D u v a r allt skral i tredje b u d e t sista gången, h ö r d e j a g.
J a s å, d u har din an- m ä r k n i n g s b o k m e d.
— N å, låt se!
— • I n g a fula ' b e t y g; det var s n ä l l t.
» O c h så s m y g e s en stor rund p e p p a r k a k a, en k n ä c k eller en handfull s v i s k o n n e d i d e n lilla förklä ' sfickan, o c h E m m a rusar hem m e d v i n g a r under fötterna att berätta sin stora triumf — » b e r ö m a f f r u n »!
» G u l d l u f v a n » v a r nu en g å n g för a l l a hen- nes utkorade favorit, o c h det g i c k ej en d a g o m, utan att den lilla tillbringade en eller annan timme inne i butiken.
H o n h a d e fått för v a n a att taga l e x b ö c k e r n a m e d sig ned o m eftermiddagarne: det g i c k så m y c k e t bättre att läsa i den l u g n a, v a r m a vrån b a k o m fruns disk än der h e m m a i det k a l l a otrefliga k ö k e t, der hon ej ens hade D Å G O N att v ä n d a sig till m e d sina frågor, när ej hennes eget lilla för- stånd räckte till.
D e n stackars o k u n n i g a m o d e r n, som j ä g t a d a f en beständig o r o un- der ideliga anfall a f sin ihåliga lungsotsbosta dref fram o c h åter i det a r m o d i g a rummet — h o n h v a r k e n kunde eller gille besvara b a r - nets frågor.
K o m så fadern h e m, d å v a r det än v ä r r e; han v a r för det mesta d r u c k e n o c h lefde o c h regerade värre än den o n d e.
M e n » f r u n » v a r en t å l m o d i g s v a r e r s k a; o m o c k s å i c k e alltid hennes förklaringar o c h utläggningar alldeles så stricte träffade hufvu- det p å spiken eller h o n alltid fann rätta o r - det, så var det en viss förnimmelse a f g o d t förstånd m e l l a n barnet oeh den g a m l a, s o m k o m dem å ö m s e sidor att rent instinktivt fatta o f u l l k o m l i g a ord o c h h a l f mening.
* A l l t efter s o m det l e d m o t våren, b l e f m a d a m K a r l s s o n s b r ö s t allt sämre o c h sva- g a r e; hon k u n d e nu knapt hålla sig u p p e p å benen, hvarje steg tycktes kosta henne oänd- lig m ö d a.
S j e l f syntes h o n ej h a n å g o n aning o m, att slutet n a l k a d e s; ej heller för- stod den lilla dottern n å g o t ditåt.
M e n » fruns » s k a r p a ö g a hade ej bedragit sig.
» K o p p a r - E r i k » h ö l l i m e d sitt oregerliga lif utan å t e r v ä n d o; det v a r k n a p p a s t en d a g, som han ej k o m h e m med rus o c h h å r d a slag.
E n q v ä l l • i början a f maj, just s o m » f r u n » redde sig att stänga det lilla m a g a s i - net, k o m m e r » g u l d l u f v a n » springande efter trottoaren, b a r h u f v a d o c h m e d andan i halsen.
H o n v a r så u p p r ö r d, att hon p å l ä n g e ej fick fram ett l j u d; först sedan h o n förts in i butiken, k u n d e » f r u n » m e d l u g n a n d e o c h deltagande o r d l o c k a ur henne, att fadern som vanligt k o m m i t d r u c k e n h e m, så h a d e en häftig o r d v e x l i n g uppstått mellan f ö r ä l - drarne; till sist h a d e han höjt sin näfve o c h slagit hustrun v å l d s a m t för bröstet.
Hvit s o m ett l i k segnade hon ned p å golfvet, o c h en p u r p u r r ö d b l o d s t r ö m bröt ut mellan hen- nes l ä p p a r.
D å h a d e A n n a sprungit, sprun- git för lifvet att skaffa hjelp, hjelp.
» H o n d ö r — m a m m a d ö r — » snyftade h o n i full förtviflan.
» K o m, låt oss s k y n d a, genast, genast.
» D e t behöfdes minsann ej den lillas för- skräckta ifver för att sätta fötter under hen- nes g a m l a v ä n i n n a; i all hast kastade » frun » sin schal öfver hufvudet, o c h hand i h a n d b e g å f v o de sig i v ä g.
» D e n u s l i n g e n », m u m -
- tion s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
Endast en sida a f p a p p e r e t b ö r l a d e h o n allt emellan inne i sitt h u c k l e; a n - nars byttes ej ett ord.
I n o m några ö g o n b l i c k v o r o d e framme.
N ä r d e k o m m o in i r u m m e t funno d e » K o p p a r - E r i k » sysslande v i d sängen; för- skräckelsen o c h åsynen a f b l o d e t h a d e m e d ens gjort h o n o m nykter.
H a n h a d e lyft u p p den sanslösa q v i n n a n från golfvet o c h r u s k a d e henne n u häftigt fram o c h åter p å b ä d d e n för att få henne till lif.
U n d e r allt detta j e m r a d e han sig ideligen i en ö m k l i g ton som en strykrädd b a r n u n g e: » H e r r e G u d — j a g har m ö r d a t h e n n e • — H e r r e G u d — n u taga de m i g — v a k n a d å L i n a — h ö r d u, hör du — säg att d u inte är d ö d — H e r r e Jesus — — » F ö r s k r ä c k t raglade han till b a k a, d å dörren knarrade.
I n n a n » f r u n » ens h a n n att ö p p n a m u n n e n, började han ifrigt u r s k u l d a sig.
» D e t är inte j a g, nej visst inte j a g; s k u l l e j a g vilja m ö r d a henne, nej, nej! » » D e n räkningen får ni n o g g ö r a u p p sedan », sade » f r u n » o c h s k ö t h o n o m o m i l d t åt sidan.
» G å n u genast efter en l ä k a r e; d o k t o r G ö - ransson b o r endast några hus härifrån.
Men skynda er; det gäller hennes l i f — och ert *, tillade hon med en hotfull k l a n g i rösten, s o m k o m den l å n g e karlen att b l e k n a.
Man h ö r d e hans g r o f v a fötter i ett brådstört r a m - mel utför trapporna, o c h så b l e f allt tyst, pinsamt tyst.
Barnet satt stilla gråtande i en vrå, med hufvudet lutadt i sina händer.
» F r u n » för- sökte försigtigt m e d sin n ä s d u k torka b l o d - fradgan från den sjukas l ä p p a r o c h ansigte; hon v i s a d e ännu intet tecken till lif.
Ä n d t - ligen — efter några få minuter endast, m e n l å n g a s o m evigheter — hördes läkarens steg i trappan.
N å g r a sekunders u n d e r s ö k n i n g v a r n o g.
N ä r han v ä n d e sig o m från b ä d d e n, möttes han a f ett p a r skarpa, g r å a ö g o n, s o m i s a m m a b l i c k ifrigt frågade o c h varnade.
Han förstod d e m o c h n i c k a d e bort e m o t vrån, der A n n a satt.
» H o n är m o d e r l ö s », sade han sakta, nästan m e d en h v i s k n i n g.
M e n d å g i c k d e n stränga q v i n n a n fram till barnet, l a d e sin g r o f v a hand s m e k a n d e p å hennes h u f v u d o c h sade m e d en s t ä m m a, som skälfde a f rörelse: » Moderlös!
Nej, » guldlufva » vunnit en m o d e r.
» — du har Fisken i hushållet.
Det är en allmänt antagen och fullt riktig åsigb att köttet af sjelfdöda djur är ett i sanitärt afse- ende skadligt födoämne, som icke till sin egen- skap kan förbättras genom kryddor eller den bästa tillagning.
Endast fisken har, genom gammal vana och okunnighet, blifvit ett undantag från denna regel.
Emellertid är förhållandet, att just fisken blir fortare skämd och stadd i förruttnelse än andra djurkroppar, ty dess blod börjar genast efter fiskens upptagande ur vattnet, hvilket är dess lifselement, att blifva sjukt, o c h då det icke bortskaffas, spri- des sjukdomen i köttet.
Fisken är således, fastän vi icke märka det genom lukt eller smak, stadd i upplösning, förlo- rar derigenom i näringsvärde och är långt ifrån en sund spis.
V i d jemförelse mellan fullt frisk fisk och sotdöd sådan finner man likväl stor åtskilnad, sedan den blifvit anrättad, så väl i smak som färg.
Derför uppmana vi alla husmödrar att ingå en överenskommelse med våra fiskare, att de slagta fisken genast, efter det de gjordt sin fångst.
Detta är mycket lätt att verkställa för hvar och en, som får lefvande fisk i sin ego: man placerar en hvass och styf köksknif öfver fiskens nackben strax invid hufvudet och slår till på knifven med o g r \ i i I L » \ J ev 1 IN a n v ä n d a s o c h m a r g i n a l l e m n a s.
Namn o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t l o n från r e d a k t i o n e n s sida påräknas en hammare, så att benet går fullständigt af, hvari- genoro fisken blir utan känsel, blodet afrinner och köttet håller sig längre, emedan det icke är sjukt.
Oafsedt vårt personliga intresse för denna reform, förekommes genom den elt grymt ehuru föga på- aktadt djurplågeri, nämligen fiskens långsamma dödskamp eller ock den grymmaste tortyr under köksans händer vid rensningen af de arma djuren.
Den grymmaste brottsling kan icke åläggas ett hårdare slraff än dessa skuldlösa djur, då man tager fjäll eller hud af dem och inelfvorna ur dem, medan de ännu lefva och l;, ånna.
Den, som har något hjerta, måste rysa dervid!
Laura Bridgman.
En märklig qvinna.
Wijjiorta i N o r d a m e r i k a afled n y l i g e n en q v i n - na, h v i l k e n s l i f i 50 år följts m e d det största intresse a f såväl vetenskapsmän s o m a f alla m e n n i s k o v ä n n e r, en varelse, hvars gri- p a n d e ö d e till sist b l e f till en s k ö n triumf för menniskoviljans m a k t öfver naturen.
D e n n a q v i n n a v a r Laura Bridgman; hon föddes d e n 2 1 d e c e m b e r 1 8 2 9 s o m ett friskt barn a f dugtigt bondfolk.
Intill slutet a f sitt andra lefnadsår u t v e c k l a d e hon sig full- k o m l i g t normalt, men angreps då a f en häf- tig skarlakansfeber, s o m fullständigt beröfvade henne syn o c h hörsel samtidigt m e d l u k t o c h smak.
D å barnet till följd a f sin d ö f h e t äfven f ö r l o r a d e stämmans b r u k, så återstod blott ett enda sinne, g e n o m hvilket h o n k u n d e träda i förbindelse m e d den o m g i f v a n d e verl- den — känseln.
D e n b e r ö m d e författaren Charles D i c k e n s säger o m h e n n e: » H o n v a r ett väsen, s o m v a r inneslutet i en m a r m o r - cell, o t i l l g ä n g l i g f ö r hvarje ljusstråle, hvarje ljudbölja, men fram g e n o m en springa i m u - ren räcktes en liten hvit hand l i k s o m för att v i n k a åt en eller annan g o d m e n n i s k o - själ, att h o n måtte k o m m a att hjelpa en o d ö d - lig ande, trängtande efter att v ä c k a s.
» D e s s a två första friska lefnadsår h a na- turligtvis i c k e varit utan inflytande p å det stackars barnets senare u t v e c k l i n g; ett f ö r - undransvärdt m i n n e för yttre former o c h en osläeklig vetgirighet s t a m m a utan tvif- v e l från denna tidpunkt.
M e n likafullt v a r det d o c k, s o m o m en alldeles n y menniska satts in i verlden, så f r ä m m a n d e stod L a u r a för sin omgifning, o e h h o n f ö r b l e f p å d e n n a sorgliga ståndpukt i s e x l å n g a år.
D å in- träffade hösten 1 8 3 7 en afgörande v ä n d n i n g.
D:r S a m u e l G.
H o w e, direktör för blindin- stitutet i B o s t o n, h v i l k e n hade hört talas o m det sällsynta fallet, b e g a f sig till L a u r a s hem o c h f ö r m å d d e utan svårighet föräldrarne att anförtro h o n o m barnets uppfostran.
N u tog han itu m e d ett verk, hvars o ä n d l i g a m ö d o r endast n å g o r l u n d a k u n n a förstås o c h uppfat- tas a f dem, s o m k ä n n a till undervisningen af döfstumma och blinda.
D e t finnes san- nerligen i c k e ett furstebarn till, vid hvars uppfostran nedlagts en så oerhörd o m s o r g o c h arbete s o m v i d detta fattiga b o n d e b a r n s; för- u t o m.
d:r H o w e o c h hans medlärare v a r en lärarinna, M a r y G.
L a m s o n, uteslutande sys- selsatt m e d L a u r a.
Dagligen ansträngde m a n sig, m e d hjelp a f känselsinnet alle- nast, att d r a g a det stackars barnet ut ur det mörker, s o m m e d ett o ä n d l i g t s v a l g skilde det från d e n n a verldens skönhet o c h r i k e d o m, o c h det måste betraktas s o m den största se- ger för p e d a g o g i s k insigt o c h uthållighet, att detta företag så fullständigt l y c k a d e s.
Är efter år utgåfvos detaljerade redogörelser f ö r L a u r a s framsteg, i digra arbeten beskrefs hela hennes personlighet, en a f henne sjelf nedskrifven lefnadsteckning u t k o m.
Läkare o c h p s y k o l o g e r företogo intressanta försök m e d henne, o c h till alla ändar a f den civilise- rade verlden l ö p t e berättelserna o m hennes utveckling, hennes m e d f ö d d a b l y g s a m h e t o c h samvetsömhet, hennes e g e n d o m l i g a intresse för spel o c h sport, hennes o b e g r i p l i g a snabbhet i att b e g a g n a döfstummealfabetet, hennes sin- nens m ä r k b a r a u t v e c k l i n g u n d e r de första uppfostringsåren, hennes talande i sömnen me- dels fingerspråk, hennes f ö r m å g a att u t t r y c k a sig g e n o m rörelser o c h e g e n d o m l i g a ljud, huru hon efter års f ö r l o p p i g e n k ä n d e g a m l a b e - kanta g e n o m blotta beröringen — allt detta o c h ännu mer satte verlden i f ö r v å n i n g.
M e n än intressantare är att h ö r a förklaringen, p å h v a d sätt denna qvinnas l i f från att vara fattigt, ensamt o c h mörkt, b l e f rikt o c h ljust, o c h huru g å n g e n a f d e n n a u t v e c k l i n g steg för steg försiggick.
S e d a n L a u r a n å g o r l u n d a gjort sig förtrolig med institutets f r ä m m a n d e förhållanden o c h personer, började d:r H o w e undervisningen p å f ö l j a n d e sätt.
H a n lät förfärdiga några pappersremsor, å h v i l k a namnet p å a l l m ä n n a föremål, som t. e x.
knif, gaffel, k a m, stol, v o r o t r y c k t a m e d den k ä n d a blindskriftens u p p h ö j d a bokstäfver.
Derpå lemnade man barnet ett d y l i k t b e k a n t f ö r e m å l i handen, samtidigt m e d att m a n lät dess fingrar g l i d a öfver den pappersremsa, hvars u p p h ö j d a b o k - stäfver återgåfvo föremålets n a m n.
Sedan detta flere gånger upprepats m e d o l i k a före- m å l, fick barnet så s m å n i n g o m ett slags b e - g r e p p o m, att det var ett visst s a m m a n h a n g mellan föremålet o c h förhöjningarna p å p a p - peret, o c h efter h a n d g i c k det u p p för henne, att b e s t ä m d a r e m s o r b e t e c k n a d e f ö r e m å l a f en bestämd art. D e t v a r en g l ä d j e d a g b å d e för lärare o c h elev, d å L a u r a m e d ett hän- r y c k t förståendets leende t o g ordet chair (stol) o c h l a d e det först p å en stol o c h derpå p å en annan.
H o n begrep n u alltså, att detta ord i c k e b l o t t b e t e c k n a d e ett visst enskildt f ö r e m å l, utan b e g a g n a d e s o m alla andra sto- lar; hon hade hunnit fram till begreppet » stol ».
H i t t i l l s h a d e barnet beständigt endast lärt k ä n n a o r d e n i deras helhet.
N ä s t a steg må- ste bestå i att f ö r henne k l a r g ö r a, att de v o r o sammansatta a f flere bokstäfver.
I d e n n a afsigt lät d:r H o w e framställa d e a f henne redan k ä n d e orden i rörliga metalltyper o c h förvissade sig o m, att d e ä f v e n i d e n n a f o r m igenkändes a f henne.
D e r p å bragte han b o k - stäfverna i o o r d n i n g o c h t o g sig för att ordna d e m p å nytt, i det han h ö l l barnets h a n d i sin.
R e d a n efter några få sådana lektioner var L a u r a i stånd att b i l d a ord, o r d n a b o k - stäfverna alfabetiskt o c h l ä g g a ned d e m i asken i riktig följd.
D å h o n n u äfven här- i g e n o m insåg, att hon vunnit ett m e d e l att träda i förbindelse m e d den yttre verlden, k ä n d e hennes h ä n r y c k n i n g o c h vetgirighet inga gränser.
E n synnerlig glädje gjorde det hen- ne, när man g a f henne b e k a n t a f ö r e m å l o c h u p p f o r d r a d e henne att sammanställa deras n a m n m e d tillhjelp a f typerna.
M e n för att korrespondensen m e l l a n henne o c h läraren s k u l l e k u n n a g å ännu snabbare för sig, b e - g a g n a d e m a n den n y f ö r v ä r f v a d e k u n s k a p e n till att lära henne de d ö f s t u m m e s fingeralfa- bet.
S o m b e k a n t uttryckas bokstäfverna i detta g e n o m skilda ställningar o c h rörelser a f fing- rarne p å den ena eller b å d a händerna.
A l l t detta s k e d d e under d e första tre må- naderna.
U n d e r l o p p e t a f ett år fortsattes s a m m a kurs, o c h härtill fogades n å g r a un-
dervisande a n m ä r k n i n g a r a n g å e n d e tingens yttre f ö r h å l l a n d e till h v a r andra.
L a u r a trött- n a d e ej att u t v i d g a kretsen f ö r sitt v e t a n d e.
G e n o m sin vänlighet o c h anspråkslöshet v a n n h o n till d e n g r a d sina b l i n d a kamraters hjer- tan, att m å n g a a f dessa för att k u n n a un- derhålla sig m e d henne sjelfva l ä r d e finger- alfabetet.
E n d a g, då h o n helt g l a d t lekte m e d nå- gra andra barn, stötte h o n p å en m e n n i s k a, o m h v i l k e n h o n ö f v e r t y g a d e sig, g e n o m b e - röring a f ansigtet o c h kläderna, att h o n ej t i l l h ö r d e hennes b e k a n t a; h o n v ä n d e sig der- f ö r strax b o r t till sin l e k.
D e t v a r hennes egen m o r, s o m drifven a f längtan fått til- låtelse till ett b e s ö k o c h n u v i l l e sluta bar- net i sina armar.
D e t skar h e n n e djupt i hjertat, att h o n ej b l e f i g e n k ä n d.
N u för- sökte h o n att v ä c k a L a u r a s u p p m ä r k s a m h e t g e n o m att h ä n g a ett h a l s b a n d p å henne, s o m hon p l ä g a d e b ä r a i h e m m e t.