Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. niga besvär, så enär landskamererare» vore förvunnen alt hafva olofligen innehållit och vid påfordran icke kunnat framgifva, således tillgripit och förskingrat det i Kammarrällens utslag omförmälda belopp af 210 R:dr, som lian i och för tjenste» emotlagit, funno Heste Ledamöterne, Herrur Justitieråden Bredberg.
Grefve Snoilsky, nu mera Presidenten Grefve G. A. Sparre och Schmidt, utan afseende derå, alt dessa medel sedermera blifvit erlagda, med ändring af utslaget, i hvad berörde 210
R:dr anginge, enligt 45 kap. 2 § Missgerningsbalkeu, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 29 November 1823, rättvist, det skulle landskamererare» mista tjenste», vara ovärdig att vidare nyttjas i rikets tjenst och straffas med fängelse med tjenligt arbete under ett års tid, i hvilken bestraffning vore inbegripet det ansvar, dertill han särskildt blifvit för tjenstefel ansedd saker; hvaremot öfrige Ledamöterne, Herrar Justitieråden Themptander, Stråle och Backman icke funno skäl alt i Kammarrättens utslag göra ändring; och beträffande slutligen landskamererarens underdåniga nådansökning, yttrade Herrar Justitieråden Schmidt, Presidenten Grefve Sparre, Grefve Snoilsky och Bredberg, att de, med afseende å det mindre belopp, för hvars förskingring landskamererare!! blifvit fälid till ansvar och då han kort efter balansens upptäckt bristen ersatt, i underdånighet hemställde, alt hans ansvar måtte af gunst och nåd lill förlust af tjenste» inskränkas; uti hvilket tillstyrkande Herr Justitie rådet Backman ansåg sig böra instämma, enär de fleste Herrar
Ledamöter funnit landskamercrarcn brottslig enligt 45 kap. 2 § Missgerningshalken och 1823 års Förordning; men Herrar Justitieråden Stråle och Themptander åter förklarade, ali de, som funnit landskamererarens förbrytelse ej böra svårare bedömas, än ali den kunnat försonas med ett halft års suspension från tjenst och lön, ansåge sig böra i underdånighet hemställa, alt hans ansvar måtte af gunst och nåd dertill bestämmas.
I sådant skick biel' målet inför Kongl. Majit uti Dess Statsråd i underdånighet anmäldt, för nådig skärskådan af landskamererarens ofvannämnda underdåniga ansökning; hvarefter Kongl. Majlis utslag under den 17 Februari innevarande år meddelades, deruti, efter uppfattning af det slut, hvarom Högsta Domstolen och dess fleste Herrar Ledamöter vid målets pröfning sig förenat, slutligen och beträffande landskamererarens nådansökuing är tillkännagifvet, att Kongl.
Majit, i anseende till förekomna bevekande omständigheter, ville af gunst och nåd tillåta, ali landskamererare», med förskoning från den honom ådörnda bestraffning, må umgälla, hvad honom i detta Ii.
11 mål lill last läge, med penningeböter, motsvarande tre månaders landskamererarelön.
Jemte det att i förra Berättelsen, png. 7, slutligen redovises för ett af Kongl. Svea Hofrätt afgjordt, men lill Kongl. Majit, genom underdåniga besvär å svarande sidan, hemstäldt mål, angående Konungens befallningshafvandes i Westerbottens län åtalade förfarande, i följd hvaraf, med oriktig tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 April 1810 om mildring i straffet för lägrad qvinna och uppskof med hennes bestraffning för lägersmål, verkställighet af kroppsplikt för annat brott, ådömdt en qvinna, sorn var häktad och hade födt barn, blifvit uppskjuten till dess ett år derefter förflutit, ehuru i sådana fall 3 kap. 6 § Straffbalken tillåter uppskof med kroppsplikten endast sex veckor efter barnsbörden; ett olaga förfarande, som äfven tillförne vid tvänne tillfallen blifvit emot vederbörande anmärkt och beifradt *); är dersammastädes vidare, pag. 8 och följande, omfönnäldt ett annat mål af enahanda beskaffenhet, deruti Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, uppå advokatftskals-embetets åtal emot Konungens befallningshafvande i Malmöhus län, som af ofvannämnde olagliga anledning uppehållit häktade och för förfalskningsbrott dömda qvinspersonen Sophia Charlotta Höckerts bestraffning, medelst utslag den 13 Februari sisllidne år, ogillat berörde åtgärd, såsom stridande emot sist åberopade lagstadgande, men, då den syntes tillkommit genom missförstånd om rätta tydningen af 1810 års Kongl. Förordning, förklarat annan påföljd derför icke äga rum, än att Landshöfdingen och Landssekreteraren förpliglades ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för Höckerts underhåll i häktet under olaga uppskofstiden med fjorton riksdaler ljuguåtta skillingar banko, och att Höckert, hvilkens vistelseort dåmera var okänd, ansågs berättigad att i behörig ordning emot
Konungens befallningshafvande anställa talan om godtgörelse för det lidande, henne genom obehörigen fördröjda fängelsetiden tillskyndats, hvilket sednare mål likaledes, efter ilo af svaranderne anförda underdåniga besvär, kommit under Kongl.
Domstolen beslutade utslag af den 25 Februari innevarande år, Sig utlåtit och funnit skäl icke vara anfördt, som kunde verka till ändring i Hofrättens *) Inhämtas af Embetsberättelse!! för åren 1836 oell 1837, pag. 17 och 22. 12 R.
Emi.-Berättelse elen 15 No v. 1847, öfverklagade utslag; hvarom, efter hvad Högsta
Domstolens protokoll för nyssnämnde dag upplyser, de dervid närvarande Herrar Justitieråden Stråle, Engelhart, Nordenstolpe, Grefve Carl Sparre, af Rolén och Schmidt sig förenat.
Ibland anmäl kningsmålen i samma Berättelse förekommer slutligen, pag. 48 och följande, det inför Kongl. Svea Hofrätt af advokalfiskals-embetet derstädes anställda ätal emot Polismästaren i Stockholm B. C.
Bergman, för det han, å Öfverstålhällare-embetels vägnar, fattat olagliga, i verkställighet gångna, beslut orri förre kryddkramhandlare» E. A.
Dölings häktande; ett embetsfel hvarför, genom Kongl. Hofra t tens den 11 Juli 1845 gifna utslag, enligt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, Polismästaren blifvit dömd alt höla femtio daler silfvermynl med sexton riksdaler 32 sk. samt ersätta det Döling tillskyndade lidande med tjugo riksdaler banko.
Uppå de häröfver hos Kongl. Maj:t af Polismästaren Bergman i underdånighet anförda besvär, har Kongl. Maj:t, genom Dess med Högsta
Domstolen beslutade utslag af den 8 nästlidue September, förklarat
Sig icke finna skäl vara anfördt, som kunde föranleda till ändring i Hofrätlens öfverklagade utslag; i pröfningen af hvilket mål, såsom Högsta
Domstolens protokoll för nämnda dag innehåller, Herrar Justitieråden Nybleaus, Grefve Snoilsky, Gref ve Carl Sparre, af Rolén, Schmidt och Alexanderson deltagit, hvarvid Herr Grejve Snoilsky yttrat följande ifrån öfrige Herrar Ledamöters beslut skiljaktiga mening: ”Ehuru den af Erik Levander till Öfverståthållare-embetet för polisärende!’ ingifna skrift, i anledning hvaraf
Döling blifvit lill bemälde Embete inkallad, icke innefattar annat påstående emot Döling, än att återgälda den emottagna reversen eller fullgöra hvad han uti särskild förbindelse sig åtagit, och frågan således kunde synas vara af tvistemåls egenskap; likväl och som Levander under målets handläggning vid Öfverståthållare-embetet tor polisärende!’ sedermera emot Döling gjort bestämd angifvelse, alt hafva genom svek och bedrägeii sökt förnärma Levander.? rätt, och derföre yrkat, att Döling måtto i häkte inmanas; och Döling, i målet hörd, vägrat att återlemna skuldsedeln samt genom åtskilliga undanflykter, och deribland att reversen redan vore i tredje mans hand, sökt intrassla målet och undgå ansvar; vid hvilket förhållande Polismästaren Bergman, med afseende tillika derpå, att Döling, hvilken ålla särskilda gånger förut varit tilltalad för bedrägligt förhållande och vägran alt redogöra för emottagna skuldsedlar lili betydliga belopp eller deras värde, äfvensom för förfalskningsbrott, af hvilken Ji.
13 anledning han icke allenast varit inmanad i häkte, utan äfven undergått tjuguåtta dagars fängelse vid valten och bröd, hvarförutan han en gång genom domstols beslut blifvit, i brist af böter, dömd lill enahanda bestraffning för oredligt förhållande såsom ombudsman, sålunda ihärdigt fortfarit att på eli betänkligt sätt förnärma allmän säkerhet och förtroende, destomindre må i målets dåvarande outredda skick lill last föras alt hafva Döling i häkte inmanat, som ansvar för svek och bedrägeri kan anses icke vara i lag tillräckligen bestämdt, hvadan detsamma i visst fal! blifvit of domstol utsträckt till påföljd af schavott och fängelse å fästning, samt Bergman dessutom, då häktandet beslöts, icke kunnat förutse den utgång målet vid Kämnersrälten, dit detsamma förvistes, erhöll genom Levander.?
derstädes förändrade talan, hvilken inskränkt sig dertill, att Döling endast skulle sjelf infria eller utsöka beloppet af en annan skuldsedel, den Döling såsom valuta velat tillställa Levander; alltså och då Polismästaren Bergman, efter min öfvertygelse, således ej kan anses hafva saknat anledning att låta Döling i allmänt förvar insätta, piöfvar jag, m. v. rättvist att, med upphäfvande af Hofrättens utslag, Bergman från det emot honom anställda åtal befria”.
Uti cn lill mig ingifven skrift hade juveleraregesällen Per Eric Engman fört klagan deröfver, att sedan han, genom Stockholms södra förstads käminersrätls utslag den 16 Juli 1836, blifvit dömd att, för förfärdigande af underhaltigt guldarbete, böta 133 R:dr 16 sk. banko, men Kongl. Svea Hofrätt, der Engman besvärat sig öfver Kämnersrältens beslut, i utslag den 16 Januari 1837 funnit de anförda besvären, såsom icke inom laga lid inkomna, ej kunna lill pröfning upptagas, och Kongl. Maj:t, i anledning af Engmans i underdånighet fullföljda talan, medelst utslag den 19 December 1838 gillat Kongl. Hofrättens berörde yttrande; hvarefter Engman, på sätt utdrag af diarium i Kongl. Maj:ls Justilie-revisisns-expedition den 17 Mars 1839 utvisade, inkommit med underdånig ansökning alt af gunst och nåd njuta eftergift af de, genom Kongl. Majrts nyssnämnda utslag, honom.ålagda böter; så hade, delta oaktadt och ehuru under tiden Engman tillhörig egendom skulle vara lill omförmälda böters gäldande, genom Öfverståthållareembetet.
? kanslis försorg, i mät tagen, men försäljning deraf fördröjd i afbidan på nådansökningens afgörande, hvilket, enligt diarii-utdraget åleknadt betyg, ännu den 14 Juli 1840 icke ägt rum, Engman blifvit den 9 derförutgångna April af Ivänne Kämnersrältens betjente, på Primai ie-kämnärens befallning, gripen och i rådhushäktet insatt för alt med sju veckors fängelse det ådömda 14 Fi.
Emb.-Berättelse flen 15 iYov. 1847. bötesbeloppet umgälla; hvarjemte och ulan afseende ä en af Engman, enligt hans uppgift, hos Stadens Kämnersrätts, elter dess förändrade organisation inrättade, tredje afdelning skriftligen gjord ansökning, alt af ofvan åberopade anledning genast varda från häktet befriad, lång vaktmästaren skulle erhållit skriftliga ordres, att Engman borde derstädes förblifva i sju veckors tid, då lian ock qvarhölls till den 29 derpåföljde
Maj, på sätt fångvaktmästarens derom utfärdade betyg styrkte; i anseende hvartill och då, vid sådana omständigheter, denna åtgärd, all befordra Engman till undergående af fängelsestraff, efter hans förmenande, uppenbarligen varit olaglig samt åbragt honom ett lika otillbörligt sorn känbart lidande, Engman, under förhoppning, alt ej mindre den eller de ledamöter af Kämnersrätten, hvilka lill åtgärden medverkat, än äfven de underlydande betjente, hvilka utfört densamma, derför malte i laga ordning tilltalas, framställt det påstående om ansvar och ersättning, hvartill han trodde sig befogad, saint slutligen anhållit, att vid en blifvande undersökning få åtskilliga* uppgifna personer såsom vittnen hörda.
Öfver denna klagan hade Kämnersrältens tredje afdelning blifvit hörd och i afgifvet utlåtande andragit, att då Engman vid de flera försök, hvilka rättens betjente, enligt dem meddelade skriftliga ordres, gjort alt afEngman utbekomma de honom år 1836, genom dåvarande
Södra förstadens kämnersrätts utslag, ådömda böter, hvilka uti rättens special allt sedermera balanserats, icke uppgifvit, än mindre, med begagnande af de flera tillfällen, hvilka honom dertill lemnats, gitlat styrka, att sedan Kongl.
Majit fastställt Kärn- ' nersrällens och Kongl. Ilofrättens sammanstämmande beslut, Engman hos Kongl. Majit i underdånighet anhållit att af gunst och nåd njuta eftergift af ofvanberörde böter, och Engman icke heller ens föregifvit, att Öfverstålhållareembetets kansli, för verkställighet af Kongl. Majlis utslag, anställt utmätning af samma böter, hvarom något lillkännagifvande från ÖfversLåthållare-embetet derförulan icke blifvit meddeladt, hade Kämnersrätten, vid sådana förhållanden och eller anmälan af rättens betjente, att tillgång hos Engman saknades lill böternas gäldande, ansett sig ej längre kunna, ulan eget ansvar, låta vid Engmans tredska bero, utan förvandlat böterna Lill sju veckors fängelse, till undergående hvaraf Engman blifvit på vanligt sätt genom Öfverstålhållare-embetets kansli befordrad; med afseende hvarå Kämnersrätten yrkat, att Engmans klagan, så vidt den rörde Rätten och dess betjente, måtte lemnäs utan afseende.
Efter det Engman, sorn begärt och erhållit del af detta utlåtande, uti inlemnad skrift bestrid t Kämnersrältens uppgift, att Öfverslålhållnre - B.
Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847.
15 ensbelets kansli förfogat om verkställigheten af den bestraffning, han nödgats undergå, samt fortfarit i sitt påstående, att denna verkställighets åtgärd, på sätt fångvaktmästaren redan intygat och öfriga lill vittnen åberopade personer skulle kunna bekräfta, tillkommit i följd af Kämnersrältens föranstaltande; hade, uppå Engmans tillika gjorda anhållan, ifrån vederbörande infordrats åtskilliga af honom, till bestyrkande af hans klagan, åberopade handlingar, deribland dels Kongl. Majlis ofvanberörde utslag af den 19 December 1838, hvarigenom Kongl. Majit förklarat
Sig linna skäl icke vara anfördt, som kunde föranleda lill ändring i Kongl. Hofrättens, af Engman öfverklagade utslag eller till bifall af hans ansökning om återställande
Do O af den utaf honom försutna tid att söka ändring i Kämnersrältens beslut, ej heller anledning förekomma att sökanden någon nåd förunna; dels ett af Ivänne exekutions-betjenle den 12 April 1839 uthändigadt och lill öfverslåthållare-embetels kansli ingifvet betyg, att de, enligt ordres af den 20 näslförutgångna Februari, hos Engman sökt lös egendom till gäldande af ådömda böter enligt Kongl. Majlis högstberörde utslag, men att han icke ägt någon tillgång, som deremot lill ringasle del svarat; dels ock utdrag af protokollet, hållet hos Kämnersrältens tredje afdelning den 9 April 1840, hvilket gaf vid handen, huruledes, efter anmälan af Primarie-kämnären,'att hos Engman, hvilken genom Södra förstadens kämnersrätts ofvannämda, af Kongl.
Hofrätten och Kongl. Majit fastställda, utslag af den 16 Juli 1836, är vorden fälld alt böta 133 Rldr 16 sk. banko, åtskilliga försök till utbekommande af della bötesbelopp väl blifvit gjorda, men alt, efter hvad rättens betjente lillkännagifvit, tillgång hos Engman saknats, Kämnersrätten beslulit, alt Engman vid sådant förhållande skulle, till försonande af ifrågavarande böter, undergå sju veckors långelse.
Derlörulan Kämnersrätten, al hvilken ytterligare upplysningar äskats, i ett sednare utlåtande förmält, att tillsynen öfver rådhushäktet, der Engman undergått fängelsestraffet, redan dessförinnan tillhört Konungens Fogate, hvilken ock, efter hvad Rätten hade sig bekant, g i f vi t fångvaktmästaren befallning att icke insätta någon person i häktet, innan och förr än åtminstone så kallad promemoria från domstolen erhållits: att någon annan åtgärd för att få verkställighet å Rättens beslut om böternas förvandling icke heller, såsom Engman föreburit och fångvaktmäslarens af Engman åberopade betyg oriktigt innehölle, blifvit al Rätten eller någon dess Ledamot vidtagen, än den dittills alltid brukliga, ali Rättens primarie - kämnär, i egenskap af tillika special-förare, utskrifvit och till fångvaklrnästaren låtit aflemna en promemoria, rörande den beslutade förvänd - 16 //.
Emb.-Beräitelse elen 15 No v. 1847. lingen; samt att Engman hvarken innan eller under det beslutet verkställdes, begärt verkställighetens inhiberande; med hvilka anföranden, dertill äfven kornme innehållet af exekutionsbetjenternas ofvannätnnde betyg, Kämnersrälten trodde riktigheten af dess förra utlåtande, jemväl i de af Engman anmärkta omständigheter, vara ådagalagd.
Slutligen bade ock af de från vederbörande insända fånglistor lör rådhushäktet inhämtats, att Engman blifvit den 9 April 1840, såsom orden lyda, ”af Kämnersrättens tredje afdelning insatt i häktet för alt med sju veckors fängelse försona de genom Södra förstadens Kämnersrätls utslag den 16 Juli 1836 honom ådöinda böter 133 Rrdr 16 sk., hvilken bestraffning med dagen derpå börjades och den 29 nästföljde
Vid öfvervägande af detta allt och ehuru gesällen Engmans uppgift, det honom tillhörig lösöre-egendom skall varit, till gäldande af de i ofvannämnda mål honom ådömda höler, i mät tagen medelst Öfverslålhåilare-embetels kanslis försorg, blifvit vederlagd genom exekutions-betjenlernes öfver en sådan utmälnings-förrältning den 12 April 1839 afgifna intygande, att Engman icke ägde någon tillgång, som emot bötesbeloppet lill del ringaste svarade, hvarmed äfven instämt det til!
Kämnersrättens protokoll ilen 9 April 1840 gjorda lillkännagifvande, att vid de af rättens betjente i samma ändamål anställda utmätningsförsök all tillgång hos Engman saknats; hade jag likväl funnit
Kämnersrättens öfverklagade åtgärd anmärkningsvärd i afseende å det hufvudsakligen till grund för klagomålet åberopade oell behörigen styrkta förhållande, att, sedan Kongl. Majlis utslag uppå Engmans underdåniga besvär och nådansökning den 19 December 1838 meddelats, Engman ytterligare den 7 Mars 1839 till Kongl. Maj:t iulemnat underdånig ansökning att af gunst och nåd njuta eftergift af ådömda bötesansvaret, men att sistnämnda ansökning icke varit af Kongl. Majit i nåder pröfvad och afgjord, då, i följd af Kämnersrättens nyssnämnda dag den 9 April 1840 fattade beslut om böternas förvandling till sju veckors långelse, Engman blifvit redan samma dag lill fängelsestraffets undergående i rådhushäktet inbragt.
Det kunde nemligen ifrågasättas, huruvida denna verkställigbetsåLgärd, då Engmans ytterligare nådansökning b vilade oafgjord, varit behörig eller icke, och del borde i sednare fallet utredas, om vederbörande, hvilka det tillhörde att bestraffningens verkställighet ombesörja, ägde eller saknade kännedom om nådansökningen och den då ännu återstående pröfningen deraf.
Brefvet den 4 Juli 1811 den allmänna föreskrift, att sedan för brott dömda personer hos Kongl. Maj:t sökt nåd och Kongl. R.
Maj:ts utslag kommit exekutorn tillhanda, det ålåge honom att låta beslutet till behörig verkställighet befordras, derest laga hinder icke mötte, utan att uppehåll dermed finge genom ytterligare nådansökning beredas; med tillämpning af hvilken föreskrift och enär Kongl. Majrts nådiga utslag den 19 December 1838 äfven innehöll yttrande öfver Engmans förut gjorda underdåniga ansökning, att af nåd förskonas ifrån bötesansvaret, det kunde påstås, att bans ytterligare nådansökning ej borde hindra utslagets behöriga verkställighet.
Men utom det att denna föreskrift, i sammanhang med den tillika gifna, att
Konungens befallningshafvande borde låta vara sig angeläget, att till straff dömda och häktade personer, som ämnade hos Kongl.
Majit söka nåd, ej saknade underrättelse om nödvändigheten att på en gång förete alla de skäl och grunder, hvilka förmenades bereda dem förskoning, synnerligast afsåge förfarandet i gröfre brottmål, der den sakfällde vore häktad, torde föreskriftens ovilkorliga tillämpning i alla förekommande mål synas betänklig äfven derföre, att, efter hvad erfarenheten visat, en förnyad nådansökning understundom pröfvals förtjena nådigt afseende.
Otvifvelaktigt vore väl, att, vid sådant förhållande, de jitterligare åtgärder, som i ett hos högre
Rätt slutligen afgjordt bölesmål ännu återstode, när den sakfällde saknade tillgång till ådömda böters gäldande, nemligen att förvandla dessa till annan bestraffning enligt lag, och alt låta denna bestraffning till verkställighet befordra, icke bort vidtagas, på sätt i förevarande fall tillgått, utan anmälan derom hos vederbörande exekutor, hvilken det egentligen tillhörde att om verkställighetsåtgärden förordna.
Underlåtenheten af en slik anmälan, som borde lillräknas domstolen, hvilken meddelat förvandlingsbeslulet och jemväl förfogat om dess verkställighet, syntes än mera klandervärd, så vida verkställigheten icke kunde anses tillåten eller behörig utan föregången hemställan, örn och hvad afseende å den ytterligare nådansökninsen finse sörås; %/ o o o O 7 en omständighet, hvars vigt Kämnersrälten äfven måtte hafva insett, då i dess sednare utlåtande, till vederläggning af klagomålet, bland annat åberopats, att Engman hvarken innan, eller under det förvandlingsbeslutet verkställdes, begärt verkställighetens inhiberande.
I fråga åter, huruvida Engmans ytterligare nådansökning var vederbörande kunnig eller icke, visade sig ingen anledning till anmärkning emot Öfverståthållare-embetets kansli, som, efter erhållen del af Kongl.
Majrts utslag för att om dess verkställighet besörja, i sådant ändamål icke vidtagit annan åtgärd, än att den 20 Februari 1839, vid hvilken tid nådansökningen ännu ej var inlemnad, förordna om Ii.
Ombudsm. Emb.-Berättelse 1847. 8 18 R.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. anställande utmätning hos Engman för de honom ådömda böter, hvarefter och sedan denna utmätning fruktlöst aflupit, ärendet syntes hafva hvilat, tilläfventyrs efter inhämtad underrättelse om nådansökningens ingifvande; och ehuru, hvad Kämnersrätten åter angick, dess egna åtgärder, lika med dess afgifua utlåtanden, utmärkte, som skulle Rätten hafva saknat all kännedom icke blott om exekutorns tillgörande, utan äfven om den bötfälldes sedermera tillkomna nådansökning, kunde likväl deremot erinras, att denna föreburna obekantskap med målets verkliga skick stannade Rätten sjelf till last, åtminstone i så måtto, att Rätten icke gjort sig underrättad om hvilka åtgärder Öfverståthållare-embetets kansli vidtagit, för att till verkställighet befordra Kongl. Majlis utslag medelst utmätning af de Engman ådömda böter, men särskildt gått i författning derom och, efter i sådant afseende förgäfves anställda försök, äntligen fat tat sitt beslut om böternas förvandling D ' O O till fängelse, utan att, såsom det syntes, Engman derförinnan varit kallad och hörd, eller sedermera om detta beslut erhållit kunskap annorledes eller förr, än då han, för bestraffningens undergående, af rättens utskickade till häktet infördes; genom hvilket förfarande, i motsats till det mera tillbörliga och lätteligen verkställbara, att till Rätten inkalla Engman och för honom afkunna beslutet, Rätten, förutsatt att Engman icke skulle hafva underlåtit alt anmäla den af honom gjorda ytterligare nådansökning såsom uppgifvet hinder emot beslutets verkställighet, icke allenast betagit sig tillfälle att inhämta underrättelse om förhållandet och att i sådant fall meddela det yttrande, hvartill omständigheterna kunde föranleda, utan ock inskränkt Engmans lagliga rättighet att, i händelse hans anmälan lemnades utan afseende, densamma å högre ort fullfölja.
Härtill komme jemväl, att Engman i sin klagoskrift påstått, det han, efter att hafva blifvit i häktet inmanad, hos Kämnersrätten skall gjort skriftlig ansökning att af förrnämnda orsak genast varda lösgifven, men alt fångvaktmästaren icke dess mindre skulle fått skriftliga ordres om Engmans qvarblifvande för att fängelsestraffet undergå; ett förhållande, som Kämnersrätten i dess utlåtande bestridt, men Engman förmält sig kunna bevisa genom intyg af namngifna personer, om de, på sätt han tillika begärt, blefvo hörda, och hvilken bevisningsförmån, med afseende å målets beskaffenhet, skäligen ej borde honom förvägras.
För öfrigt och fastän af hvad i Kämnersrättens utlåtanden vore anfördt och ofvan åberopade anteckning i fånglistorne gaf vid handen, det ville synas, alt ifrågavarande verkslällighetsåtgärd tillkommit egentligen i följd af Rättens föranstaltande, hvartill befogenhet under andra omständigheter kunnat hämtas af lagens Ti.