Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
därför tog han upp dem vid deras långa, våta skaft och lade dem på disken.
De skulle bindas samman med litet grönt.
Så letade han fram ett visitkort ur den prydliga visitkortsboken, som hade en liten grefiig krona nederst vid hörnet, och skref hastigt med blyerts: » Till min lilla gräsänka. » Ett bud skulle nu genast sändas ned till ångbåten — nu genast — och blommorna skulle lämnas till grefvinnan Wiedehorn.
» Genast, » svarade butikfröken och följde ni- gande den ståtlige grefvelöjtnanten till dörren.
— De hvita rosorna lågo, som grefven lämnat dem på disken.
Fröken tog upp dem, skar för- siktigt af taggarna och band så ledigt samman dem tillika med några fina, vajande adiantum- blad.
Bara hvitt och grönt.
Det såg så enkelt och allvarligt ut, nästan som en begrafnings- bukett.
Det var annat det än den där stora, praktfulla buketten af glödande röda, liffulla ro- sor, som grefven lät skicka till » Mademoiselle Joujou » på varietéen i går.
Så stack hon in det hvita kortet, virade om ett mjukt silkespapper och sände det ner till båten.
Lilla grefvinnan satt för sig själf däruppe på däcket med ryggen mot damsalongen.
Ljuba hade ändtligen funnit sig i sitt öde, där hon låg insvept i en ljusblå caschimirschal.
Då och då suckade hon dock djupt, utan att grefvinnan med alla sina omsorger för den lilla bortskämda hundens bekvämlighet kunde aflocka henne ens den obetydligaste hviftning på svansspetsen.
Så småningom fylldes däcket af passagerare.
» Det är grefvinnan Wiedehorn, som sitter där- borta. » — » Är det möjligt? » — » Det kan man då ej se på utanskriften. » — Och så fäste man sig ej vidare vid den enkla, grå kvinnan, som satt där och såg så sorgset ut öfver det solbely- sta, glittrande vattnet.
Han hade ej kysst henne till af sked.
Han ansåg det borgerligt att visa sina ömhetsbetygel- ser så där offentligt.
Ack, om han ändå på nå- got sätt hade låtit henne förstå, att han skulle komina att sakna henne!
Men det hade han inte alls gjort, inte alls.
Han hade ej ens gifvit sig tid att stanna, tills båten gått, fastän han mycket väl skulle hunnit till kasernen ändå, om han sedan kastat sig i en droska.
Men han hade föredragit att gå bort från henne tidigare, och hans sista smekning hade gällt — Ljuba, hunden.
Äter drog en dimma öfver de ljusblå ögonen, som voro för runda för att vara enligt skönhets- lagarna.
Ljuba rynkade upp nosen och lät höra en gäll morrning.
Ljuba kunde ej tåla främmande.
Den lilla grefvinnan grep henne hastigt i halsbandet och såg upp.
Ett bud från blomsterhandlaren!
Hennes små händer ryckte häftigt af silkespapperet.
Kosor!
Hvita rosor!
— » Till min lilla gräsänka! » Hon tryckte de doftande, fuktiga blommorna mot sitt ansikte.
En sådan jublande glädje!
» Till min lilla gräsänka. » Hvad världen var skön!
Hur härligt det var att lefva!
Så god han var — så öm och om- tänksam, hennes egen käre man.
Därför hade han ej väntat tills båten gått, endast därför.
Ah, hvad 11011 älskade honom!
Och han henne: » Till min lilla gräsänka.
. » bara de.
orden talade ju så tydligt om hans saknad.
— Och så hvita rosor, just hvita!
— Hon såg på dem, där de lågo så friska i hennes knä.
— tion tyckte, att de voro som ett helt poem öfver hennes ljufva, rena lycka, hvarje snöhvitt rosenblad var ett vackert, mildt ord, och den luftiga adiaiitu- men utgjorde de sirliga rimmen.
Hon satt och drömde sig in i sin egen lycka.
Och hon var tacksam för den — så innerligt tacksam.
Båten hade glidit ut från kajen.
På däcket voro alla sittplatser upptagna så när som på två midt emot grefvinnan.
Två damer, en yngre och en äldre, trädde ut från aktersalongen.
» 11 n ' y a pas de places. » Den äldre såg me- nande på en liten herre, som satt inklämd mel- lan två feta fruntimmer.
Men antingen han nu ej förstod språket eller ej hade kraft nog att pressa sig upp ur klämman — alltnog, den lille herrn blef sittande.
» Mais oui!
Voilå! » Den yngres röst var klar och mjuk, af ovanligt välljud.
» Mademoiselle Joujou! » Det gled som en su- sande hviskning öfver däck.
» Mademoiselle Jou jou! » Hon?
Hon med stora, svarta plym- hatten.
Och halsar sträcktes för att kunna se bättre, och man satte armbågarna i hvarandras sidor, och man hviskade rundt omkring om hen- ne — om » Mademoiselle Joujou », varietédivan.
Den lilla grefvinnan blef väckt ur sina stilla drömmerier och såg upp.
Tvänne ljusblå, runda ögon mötte tvänne svarta, mandelformiga.
Hon hade hört hviskningen.
Mademoiselle Joujou! » Jaså, var detta hon?!
Den lilla grefvinnan hade hört talas om henne och ofta läst hennes namn i tidningarna.
Men hon hade aldrig sett henne uppträda.
Grefven ansåg det ej vara » comme il faut » för damer att besöka varietéer.
» Mademoiselle Joujou » och hennes äldre följes- lagarinna slogo sig ned på de lediga platserna midt emot grefvinnan.
Den lilla grefvinnans för- sta tanke var att stiga upp.
Men då skulle hon ju väcka Ljuba, som sof så godt med hela sin lilla svarta kropp begrafven i den ljusblå scha- lens mjuka veck, och så fanns det ju inga andra platser lediga än i den kvafva salongen.
Så blef den lilla grefvinnan sittande och iakttog de två varietédivorna med det förnäma, hälft föraktfulla intresse, som hederliga kvinnor hysa för » såda- na damer ».
Följeslagarinnan var en fet, bedagad skönhet med ett bredt, groft ansikte, hvilket, ehuru all- deles öfversmetadt med hvitt smink, ändock i dagsljuset hade en stark dragning i lilas.
Sorg- lig att skåda i verkligheten — måste hon på varietén agera komisk.
Men » Mademoiselle Joujou! » Intet namn kun- de passa bättre för denna unga, graciösa kvinno- varelse.
» Fröken Leksak »!
En förtjusande, onyttig lek- sak — men så dyrbar, så dyrbar!
Tänk, hon lär ju ha ruinerat både furstar och grefvar!
Så skref man på hennes meritlista.
Den lilla grefvinnan sände ovillkorligen en be- klagandets suck åt deras bedragna hustrur.
Ty naturligtvis måste några af dem ha varit gifta.
En bedragen hustru — det måtte vara något förfärligt!
Den lilla grå, obetydliga kvinnan granskade kritiskt » Mademoiselle Joujous » lätta, retande skönhet, liksom om den obetydligaste brist däri skulle gladt henne.
Men hon fann ingen, hur gärna än hennes kvinnliga instinkt önskat det.
— Idel fullkomligheter, från den utsökta lilla foten till det svarta, krusiga håret, som låg djupt ned- kammadt i bandeauer öfver örat, i hvars rosa- färgade snibb den allra som minsta lilla minia- tyrstjärna af diamanter blixtrade.
Den lilla grefvinnan såg, att det var äkta dia- manter.
Hur dess mångslipade facetter fångade och biöto solstrålarna!
Hon hade just själf för ej länge sen beundrat ett sådant smycke i juve- lerar Hallbergs fönster och gjort sin man upp- märksam därpå.
Men han hade endast skämtat med henne och sagt, att hon vore en alldeles för förståndig och allvarlig liten grefvinna för att hafva något sådant.
Hon kunde ju använda familjesmyckena, om hon så önskade.
Då hade hon invändt, att familjesmyckena voro så tunga.
Men den lilla diamantstjärnan åter är för bräck- lig, bara till leksak, hade han svarat, och så hade han fört bort henne från det förledande fönstret.
» Bara till leksak! » Ja, det var den, och där- för passade den också så bra i » Mademoiselle Leksaks » lilla rosiga öra.
Hon, lilla grefvinnan, satte då mycket, mycket mer värde på de hvita rosorna — och så tryckte bonderassnöhvitablad mot sina kinder, glömde bort hela » Mademoiselle Joujou » och försjönk åter i sina ljufva, lyckliga drömmerier.
— — — — — — — — — — — » O / t, tion l C est une bourgeoise!
» A coup s-ter.
' » » Mademoiselle Joujou » skrattade lätt — ett lågt litet skratt, likt klingandet af små silver- klockor.
Den lilla grefvinnan kände sig mot sin vilja obehagligt berörd.
Om b.vem talade de?
» Mademoiselle Joujous » svarta öga hvilade med ett elakt uttryck på grefvinnan.
— Hennes hvita tänder under den mjuka svängda öfver- läppen lyste, skarpa och små som på ett litet vackert rofdjur.
Det var hett och alldeles vindstilla.
» Mademoiselle Joujou » viftade svalka åt sina rosiga kinder med näsduken, en näsduk af tun- naste, mjuka siden, besatt med äkta, skira spetsar.
Hvad var det för en tung parfymdoft, som plötsligt flöt öfver till grefvinnan och stärktes hvarje gång » Mademoiselle Joujou » höjde näs- duken?
Ingen vanlig parfym!
Den lilla grefvinnan drog den forskande in i sina tunna, darrande näsborrar.
Ambra!
— nu kände hon det.
En un- derligt eggande doft!
Hvar hade hon känt just denna sällsynta parfym en gång förut?
Jo, nu mindes hon: i Ljubas glatta hud för ej så länge sen!
Ku kom hon äfven i håg, att hon då gjort sin man uppmärksam därpå.
Men han hade svarat, att han omöjligen kunde hålla reda på, hvart hunden sprang.
» Men Ljuba skiljs ju aldrig ett ögonblick från dig, » hade hon invändt.
Då hade han sett på hen- ne, uppmärksamt och så underligt länge.
Och när hon gått fram till honom och frågat: » Hvad är det? » hade han svarat: » Ingenting, » hastigt strukit henne öfver håret och gått in till sig.
Men där hon nu satt och drog sig till minnes allt detta, kom det plötsligt för henne, att sen den dagen hade han oftare gått ut ensam, utan hunden.
Den lilla grefvinnan kände sig så underligt be- klämd.
Det kom sig af den tunga parfymen, som strömmade ut från » Mademoiselle Joujou ».
Den lilla grefvinnan kunde ej tåla parfym.
hon ville ej längre sitta kvar — hellre då in i den kvafva salongen.
Ljuba sof fortfarande med den spetsiga nosen stucken in mellan tassarna, omsorgsfullt öfver- täckt med den ljusblå schalen.
Lilla grefvinnan vek varsamt undan det mjuka tyget.
Taxen vaknade, morrade nervöst, blinkade sömnigt och hoppade så ned på däckets golf sträckande på sin fina, ormlika kropp.
Grefvinnan vek ordent- ligt samman schalen i fyra delar.
Hon var så noga och borgerligt ordentlig.
Det retade alltid grefven.
T C est Ljuba!
N ' est-ce pas ' h » Mademoiselle Joujou » böjde sig fram.
Lilla grefvinnan släppte plötsligt schalen och reste sig.
» Ljuba » kallade hon med underligt dof stämma.
» Ljuba, » lockade » Mademoiselle Joujous » lena röst.
Den lilla taxen stod mellan de två kvinnorna.
I nästa ögonblick hade hon hoppat upp i » made- moiselle Joujous » knä.
» Ljuba!
Ljuba!
C est toi!
Ljuba! » Och » Made- moiselle Joujou » strök djurets glatta skinn och tryckte dess fina kropp mot sin sammetsdräkts ambradoftande veck.
Och Ljuba, den stolta Lju- ba, som ej lät någon annan än grefven röra vid sig, Ljuba, som till och med drog sig undan gref- vinnans smekningar, hon hade rest sig upp på bakbenen, där hon stod på » Mademoiselle Jou- jous » knä, lagt sina bruna tassar på hennes ax- lar och kilade i igenkännandets öfversvallande glädje sitt smala hufvud in mot hennes hals.
» Mademoiselle Joujou » skrattade och försökte värja sig mot den lilla hunden, som lekfullt bör- jade nafsa efter handskens fingertoppar.
Den lilla grefvinnan hade en känning af, att något inom henne gick sönder, och på samma gång var det, som om det hela ej alls angick henne.
Hvad komme de väl henne vid, den där skrattande kvinnan och den lilla svarta hunden i hennes knä med den grefliga kronan på sitt silfverhalsband?
Inte alls !| Solen skeii öfver vattnet.
Båten gled fram som förut.
Det gick rundt i den lilla grefvinnans hufvud.
Det slog som en hammare midt på hjär- nan.
Tänk — en bedragen hustru!
Det måtte vara något förfärligt — något förfärligt!
Vid hennes fot lågo de hvita, rosorna omgifna af adiantumens fina ram.
De hade fallit ur hen- nes öppnade hand.
En besättningskarl gick förbi.
Han satte sina breda, grofva stöflar rakt på de snöhvita bladen.
Så trampade han på dem.
Den lilla grefvinnan såg det.
Men det rörde henne ej.
Hvitt och g r ö n t.
Det var juenbe- grafningsbukett.
Att hon ej sett det förut!
Ja visst, en sannskyldig begrafningsbukett.
Hvad var det då, som var dödt?
Hennes lycka var död.
Hennes unga lycka.
När man skall hålla gästabud ... Några praktiska vinkar för unga husmödrar.
Af Ellen Bergström.
Bordsserviserna.
är värdinnan sätter sig till bords med sina gäster, skall hon själf blifva en gäst vid sitt eget bord, om vi så må ut- trycka oss — d. v. s. hon får från denna stund ej taga någon befattning med arran- gemanget.
Hennes vakna blick öfverskådar visserligen allt, men skulle den upptäcka en brist, låtsar hon likväl ej därom, för så vidt det ej är absolut nödvändigt; och om tjänarne, hvad uppassningen beträffar, lämna
något öfrigt är att önska, af håller hon sig från hvarje anmärkning och spar tillrättavisnin- gen till ett annat tillfälle.
Ett motsatt för- faringssätt skulle kunna framkalla misstäm- ning och för öfrigt tjäna till att fästa gä- sternas uppmärksamhet på en obetydlig brist eller försumlighet, som de sannolikt eljes ej lagt märke till.
Men för att vår värdinna inför de främ- mande skall kunna intaga denna fullt obe- svärade hållning och visa ett sådant lugn, fordras att hon på det mest omsorgsfulla och detaljerade sätt gjort sina förberedelser för middagen.
Ej nog med att hon med ko- kerskan noga öfverlagt om matsedeln samt uppköpt allt för den erforderligt, utan lika noggrant måste ock linneskåpet och bords- serviserna mönstras och, o m så behöfves, fullständigas.
Må det tillåtas oss följa henne på en dylik inspektion i skåp och skänkar.
Vi titta först in i linneskåpet.
Här måste tillreds för gästabudet • — det må nu vara en middag eller en supé — finnas en för hufvudbordet tillräckligt lång duk, så att inga skarfningar behöfva göras; tre, fyra mindre dukar för småborden, samt ett rund- ligt antal servietter — allt i samma mön- ster och i damastväfnad.
Hästskobordet tarfvar tre dukar, men användes blott vid utomordentliga tillfällen, såsom t. ex. vid en bröllopsmåltid.
Man arrangerar hellre, om så behöfves, jämte det stora, ett par små- bord, eller ock placerer man vid bordets öfre ända ett kortare på tvären, så att hela bordet bildar ett.
Drällduktyget, ehuru både gan- ska vackert och mycket hållbart för dagligt bruk, anses ej comme il faut vid en fest, ej ens vid en förtrolig middag.
För närva- rande är det mycket modernt att på ser- veringsborden begagna dukar, sydda med prydnadssöm — ett onekligen vackert mod, om dessa dukar nämligen motsvara sitt ändamål och äro tvättbara —; likaledes är bordlöparen ett dagens mod, som det ej går an att motsätta sig.
En sådan tingest, ehuru understundom värd sina sjuttifem och hundra kronor och representerande ett hälft års ar- bete, får alltså ej saknas i ett nutida väl- försedt linneskåp.
Att smaken, hvad denna lyxartikel beträffar, emellanåt råkat på af- vägar, torde ej vara för mycket sagdt.
Ljus- grönt eller rödt creperadt silkespapper an- vändes i vinter — månne äfven nästa år?
— ganska allmänt som bordlöpare och har åtminstone den fördelen med sig att vara billigt och lätt ersatt, om ett vinglas blir utspildt därpå.
Ganska parant!
Undras likväl, om ej den glänsande damastduken ensam är och förblir det noblaste?
I duktygsväg finns det för öfrigt en hel del dyrbara fantasier, som de rika till- låta sig, men hvilka vi gärna kunna förbigå.
Däremot vilja vi fästa uppmärksamhet på, att duktyget skall vara fålladt för hand med kaststyng, märkt i hvit klumpsöm med monogram eller anglo-sachsiska bokstäfver samt ytterst väl tvättadt och mangladt.
Och nu till porslinet!
Skulle historisk stiltrohet i allt genomföras, borde ju, i öf- verensstämmelse med matsalsinredningen, bordskärlen vara af tenn eller silfver, ty på 14- och 1500-talen åt man ännu oj på porslin.
Att äta på tenntallrikar skulle visst emellertid smaka oss, det nit- tonde århundradets förfinade barn, ganska medelmåttigt, och silfverservisen är en lyx, som endast kan tänkas förekomma i furst- liga hus.
En dylik historisk trohet kan fåecla fllms Itfältebragcl.
K edan i dag har Idun nöjet att kunna uppfylla sitt löfte och för svenska kvinnor presentera bilden af den unga baf- vets dotter, Beda Alm, hvars hjältebragd i dessa dagar riktat den allmänna uppmärk- samheten på hennes personlighet.
Vi kalla henne ännu med hennes flicknamn, emedan det var under detta namn och ej det, hon sedan helt nyligen fått genom giftermål med folkskollärare Eydén i Hållnäs församling, som hon utförde den modiga handling, hvarför hon af konungen nu hedrats med medalj » för berömliga gärningar » att i hög- blått band med gula kanter å bröstet bäras.
Det är ej ofta en sådan utmärkelse kom- mer en kvinna till godo.
Hennes » beröm- liga gärningar » falla oftast inom den lilla krets, där man vant sig att anse det så- som en naturlig och själfklar sak, att hon skall visa själfuppoffring — inom hemmets och det privata lifvets krets, där ej medal- jer utdelas, men där äfven menniskolif räd- das, ej allenast det späda, ännu opröfvade lifvet, utan kanske lika ofta det i lifvets stormar hälft brutna.
Men det är tilldra- gelser, som såväl den räddade som hans räddarinna ej göra till föremål för andra människors domar.
Att emellertid kvinnan äfven utom hem met kan uppträda som räddande ängel, det har nu senast Beda Alm visat oss.
således icke ifrågakomma och är j u heller icke meningen, utan står det oss fullkorn ligt fritt att i den allvarsamma renässans- salen med sin medeltidsstämning begagna och njuta af nyare tiders många uppfinnin- gar och förbättringar.
Hvem vet, om ej just i denna anakronism, i denna sagolika för- ening af forntid och nutid det pikanta ligger?
Således porslin!
Utom den i dagligt bruk varande servisen för tolf personer, innehål- ler en välförsedd porslinsskänk i ett hus, där familjen lefver med, en för festliga till- fällen afsecld större servis för tjugofyra per- soner.
En liten försiktighetsåtgärd att iakt- Huru hon under storm sistlidne vår i spetsen för Björns fyrpersonal deltog i bärg- ningen af den utmattade besättningen å finska galeasen Hebe, som efter flere dygns arbete vid pumparne ej hade krafter kvar att sköta sitt fartyg, hvilket de därför läto gå rätt i land på lovartsidan af fyrplatsen, detta ha de dagliga tidningarna redan om- talat.
De upplysningar vi utöfver de nämnda kunnat förskaffa oss rörande denna tilldra- gelse ådagalägga till fullo det berättigade uti belöningens tilldelande, af skäl att Beda Alm vid olyckstillfället arbetat med » en kraft och ett mod, som vida öfver stigit hvad man af en kvinna kunnat vänta ».
Det är ej heller svårt att förstå, att det behöfs m o d — moraliskt och fysiskt — för att med hopp om framgång arbeta sig ut mot en våldsam sjö, som redan krossat och i två delar skilt vraket af galeasen, hvars besättning, ständigt öfverspolad af sjöarne, synes utan hopp förlorad, o m ej skyndsam hjälp anländer.
Man kan äfven fatta, att det fordras kraft — moralisk och fysisk • — för att fritt styra en liten båt ut i sådana bränningar och öfver sådana grund, som finnas kring Björns fyrplats, och att under detta arbete ständigt riskera att krossas af den kringflytande trälasten.
Man kan fatta detta, säga vi, men man måste beundra en kvinna, som, när vrak- spillror och last i fartygets närhet äro så hopade, att man ej kan komma fram med båt, ej drar i betänkande att kasta sig i vattnet och krypande på och emellan de i ständig rörelse varande plankorna och vrak- delarne slå tåg om lifvet på besättningen, som sålunda blir halad om bord i båtarne.
Man måste känna sig hänförd öfver hennes handling, då man af fyrbetjäningen erhållit den upplysning, att sedan de manliga räd- darenas krafter voro uttömda, det fortfarande är Beda, som nu i téten för kvinnorna å platsen leder räddningsarbetets af si utandc genom att från båtarne, som ännu äro af- lägsnade från stranden, genom vatten och öfver slippriga stenar bära i land de för- olyckade, som sakna hvarje spår af kraft att kunna bidraga till sin räddning.
Det är också hon, som, biträdd af de nämnda kvinnorna, rullar lif i alla de bärgade utom styrmannen, som synes hafva utandats sin sista suck strax han kom i land.
En sådan kvinna är värd allt erkännande, som kan komma henne till del, ej minst därför, att hon i sin blygsamhet ej inser, att hon utfört en hjältebragd.
Vid tanken på Beda A l m kan man med skalden in- stämma: Än lefver fädrens ära, ännu har landet — kvinnor!
S:th. taga är, att man ej har jämna antalet tall- rikar, utan några däröfver, ty huru lätt är ej den sköra leran utsatt för en något för omild stöt, hvarigenom jämnvikten såväl i fruns lynne som serveringen kunde rubbas!
» Skall man då så sällsamt finna, att en tallrik gick i kras? » persiflerar visserligen fru Lenngren på sitt kvicka vis; men alla ha icke nått den höjd af världsvishet, som hon uppmanar till, och själfva tillfället, när katastofen inträffar, kan vara kritiskt nog, hvarför det är så godt att på förhand vara garderad.
(Forts.) *
Ett fliekhem.
Med anledning af uppsatsen: t Ett förslag att tänka på » i Idun n:r 4.
Ett hem, som skulle bildas af så många som tolf unga flickor, kunde nog ej åstadkommas på så ytterst billiga villkor, och, om så kunde ske, blefve det fullt jämförligt med en tredje klass inackordering.
Ganska liten vore ock garantien för trefnad i ett sådant hem, där så många olika skaplynnen, skilda meningar och uppfattningar i en hast skulle sammanföras och blifva till ett sammangjutet helt.
Om däremot t. ex. halfva antalet eller 6 unga bildade damer skaffade sig ett gemensamt hem, skulle visserligen omkostnaderna för hvar och en ställa sig något högre, men hemmet äfven bli så mycket angenämare och trefligare.
Här ett kostnadsförslag till ett sådant hems årliga uppehållande: hyra för 5 rum och jungfrukammare 1,150 ved - 150 tvätt för hushållet 150 lyse 50 1 jungfru k 12 kr.
pr månad .. 144 åt jungfrun till jul och midsommar 25 diverse utgifter 200 hjälp till hushållet, skurning m. m 75 kost för 6 unga damer, » skyddsanden » o. jungfrun, inalles 8 personer ä 30 kr.
pr m.
2,880 Summa kronor 4,824 Denna siffra kan möjligen reduceras till 4,500 kronor, och efter denna beräkning skulle det för hvar och en af de unga damerna blifva en utgift af ungefär 60 kr.
pr månad, en jämförelse- vis ringa summa mot den stora fördelen att hafva ett eget, stadigvarande, godt hem.
I våningen användes det största rummet till mat- och samlingsrum, tre rum åt de unga da- merna, två och två i hvarje, ett rum åt » skydds- anden », en respektabel dam, som mot fri bostad och vivre ville åtaga sig ansvaret för hemmets vård och skydd, samt ett litet rum åt jungfrun.
Möbleringen af våningen kan nog bäst åstadkom- mas på sätt, som i Idun n:r 4 är föreslaget.
För att nu möjligen få denna tanke realiserad finns i dagens nummer införd en annons, som af in- tresserade torde beaktas.
Några ord o m förlofningsannonser.
Så här i början af året — ty där befinna vi oss ju än — då ju mer än annars notiser om förlofningar, som afgjorts eller eklaterats under jul- och nyårstiden, regna öfver oss, har det varit en sak, som gång efter annan förtretat mig.
Som jag nu nästan är öfvertygad att många af mina medsystrar i Idun ibland hyst samma tanke som jag, beslöt jag att låta min suck ljuda till för- stående öron för att få dessas ägarinnor till hjälp att runka på en gammal sed, som jag tycker borde ändras om litet!
Gifven I mig inte rätt uti, att det är någonting bra förargligt att rätt som det är från en när- mare eller fjärmare vän eller bekant få sig till- s ä n d t r ett kort med två namn, hvilket skall säga mig, att de två äro förlofvade med hvarandra!
Eller att i en tidning läsa endast: Förlofvade: X.
Y. och Z.
Har jag blifvit mycket klokare af det?
Skulle jag icke vilja veta litet mera om hennes fästman eller hans fästmö?
Jag vet nätt och jämnt, att han eller hon är förlofvad, men alls icke med hvem, såvida jag icke händelsevis kän- ner någon med samma namn och då inbillar mig att det antagligen är denna person — såvida det icke är någon annan, som kan ha samnia namn.
Hvarför således icke skrifva sina förlofnings- annonser litet utförligare?
Då finge man åtmin- stone veta, hvad han har för sysselsättning eller livad han är, hvilka hon är dotter till, samt hvarest han och hon äro bosatta * ': Nu får man i stället gå och undra kanske i långliga tider, in- nan man möjligen först på skvallervägen får höra detsamma.
(Jag talar ju här icke om mina när- maste vänner och anhöriga, som jag ofta är till- sammans med eller brukar skrifva till — där har man nog anat det, långt innan man ser det tryckt svart på hvitt.
Utan jag tänker på t. ex. släk- tingar, f. d. skolkamrater eller andra bekanta, * Visserligen står det ju ibland infördt under rubriken » familjenotiser » men det är ju långt- ifrån alltid och dessutom endast tidningen själf, som upptar detta som en annan nyhet.