Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rikets största angelägenheter: icke den som vid sista riksdag så skikligt fört samma staf; icke våra nuvarande vördade Stats Ministrar och den IlofCanzler som utom sin förtjenst i Embetet så ofta intagit
Riddarhuset med sina uplysande framställningar och sin hänförande vältalighet: icke flere 316 I)en 1 Augusti 1812 af våra skiklige talare.
Ordföranden i detta Utskott som jag bland dem får med högaktning nämna, hade torde hända dold lefvat i hopen; Herr Kammarherren sjelf hade här ieke kunnat bestrida allt det företräde och de rättigheter, han sjelf med allas bifall nyttjar.
Alla Stånd, hvar och en medlem af dem, som har råd och lägenhet kunna gifva sina barn en god upfostran, en riktning till vinnande af rikets embeten, men alla hafva icke tillfälle at visa sig i verlden och i de bättre kretsar tidigt erhålla den politure, den skiklighet som fordras för vissa mera granlaga värf.
Den nya adelns söner skola icke deri kunna täfla med den gamla adelns, icke våga tänka dit åt genom det bruk, den, låt vara, fördom som aflägsnar dem derifrån; och på det sättet går mången förtjenst förlorad som eljest skulle gjort sig sjelf och riket gagn och heder.
Om det är en fåfänga i adelskap, i sträfvandet til
Hof och mera lysande embeten, i namn, titlar och decorationer, må det philosophiskt af verdsföraktaren anses för fåfänga, men förlåtom den broderi :n hvarandra.
Låt oss upriktigt bekänna at vi alla dermed äro mer och mindre bekajade: att den åtföljer menniskan och samhällsledamoten, att den likasom andra passioner ingår i menniskans moraliska beståndsdelar, ämnade til utveckling af dess krafter, att den i god del utgör dess sällhet.
Den är lika hos den som vill tränga fram, som hos den som vill stänga honom vägen.
Den som upstigit på brädet säger till den som vill upstiga:
Hvad är det för fåfänga, för otidigt begär blif der nedre, du får ej komma up.
De äro bägge lika fåfänga, den förre på köpet orättvis, då han nyttjar sin bättre ställning at hålla honom nedre.
Monne detta icke är historien af närvarande tvist ?
Då den nya Classen af Adel yrkar för sina barn och efterkommande samma förmoner, som den gamla och nyss förut adlade innehafva, ligger deri ostridigt et rättvist påstående.
Hvarföre skulle icke dess söner få deltaga i öfverläggningarne om rikets angelägenheter, uplysas af fädernes råd och förfarenhet, tidigt vänjas vid former och behandlingssätt, få öfva sin talgåfva och derigenom med tiden blifva värdige medlemmar af ett riks stånd, försvarare af folkets rättigheter och rikets lagar och sjelfständighet, hvilket jag för min del anser vara ändamålet, det stora ändamålet, och nyttan af adelns tilvarelse.
Och den nya adelns döttrar, då belöningen för fädernes förtjenster minskar deras arfvedel i det värkliga, un nom dem den svaga ersättningen i det inbillade, deras fåfänga, om man så vill, en förnöjelse, den at bära fädernes namn och en äretitel som snart Den 1 Augusti 1812 317 försvinner.
Låtom dem deltaga i deras vederlikars stånd och vilkor, Konungarnes nåd äfven sträckas til dem och ådragom oss icke deras och deras mödrars missnöjen, allvarsamma blickar, äfven försmädelser.
Skyndom oss at borttaga den orättvisa, förhatliga skillnaden.
Min stora lagstiftnings principe är likhet i vilkor och rättigheter inom samma stånd.
Skall Ridderskapet och Adelen undergå en Reformation, Representationen omskapas, hvilket jag anser vådligt i anseende till fölgderne, så må och bör den träffa hela Adelen, alla ofödde varelser som ännu icke fått et namn, förklaras ofrälse.
Den visa lagstiftnings principen lämpas till dem likasom till både födde och ofödde af den nya adelen.
Jag kan icke med Herr
Kammarherren finna at hvad för de senare är en rättvisa, för de förre är ett våld.
Jag frågar med Herr Kammarherren hafva de ofödde af den gamla Adelen förtjenster och rättigheter, och lämpar frågan till begge classerne.
Jag erkänner fullkomligen deras värde i den afsigt de äro framstälde, men må det mig tillåtas at nyttja denna upgift äfven til styrka för den sak jag åtagit mig.
Herr Kammarhcrrns fader, hvilken lycklig, hvilken afundsvärd fader, som vid en nyl. öfverstånden högst märkvärdig riksdag sett 4 sina söner jemte sig i samma riksstånd höja sina röster och stadga Nationens tilkommande öden!
Och Herr Kammarherr (en) sjelf, en yngre broder hedrad med förtroenden och embeten, tillkommande endast Adeln, hvarföre vill han neka en far af den nyadlade classen den ära, den förnöjelse hans far så ömnigt njutit och yngre bröder den uphöjelse, de förmoner han sjelf så värdigt innehar?
Ännu upmanar jag Herr Kammarherren at vid et närmare sakens eftersinnande och med de fördomsfria och liberala tänksätt hvarmed Herr Kammarherren hittils gjort sig så fördelagtigt känd, förena sig med mig at tilstyrka Högloft.
Constitutions Utskottet hos Riksens Ständer anmäla at det sista momentet af den 37 § i Reg.
Formen måtte utgå och Konungens rättighet vid förlänandet af adligt stånd hädanefter blifva enahanda som förut, med retroactiv förmåga, så att de som sedan den 6 Junii 1809 dermed blifvit 1 Ursprungligen har stätt: Och Herr Kammarherren, sjelf den alste broder, som sett jämväl sin far (desse) sina. yngre värdige bröder vid sin sida (jag tillägger flera nära slägtingar af sit namn) eldade af samma ande, skulle han icke högfärdas?
Hvarföre vill han neka en far af den nyadlade Classen den ära, den glädie hans far niutit(och dennes söner) bröder och slägtingar i tilkommande ätter den förnöjelse han sjelf så lifligt måste känt och ännu kan känna.
— Detta har överkorsats och i stället har i marginalen skrivits texten ovan. 318 Den J Augusti 1812 förlänte, måtte försättas i samma belägenhet som de förut belönte och dermed en likhet i vilkor och rättigheter imellan ridderskapets och adelens medlemmar åter inträffa.
Utskottets bifall, anhåller jag at jämte bekommande af svaret för at. tryckas, få tillika trycka såväl mit memorial som detta anförande, i likhet med hvad Herr Professorn Doktor Wijkman begärte för Herr Kammarherren Silverstolpes och Utskottet beviljadt.
Herr Kammarherren Silverstolpe yttrade sig anse Herr Regerings Rådet Hallenst jerna hafva med mycken skicklighet framställt bevisen för den these, han haft att försvara.
Det enda Herr Kammarherren såsom för honom till en viss grad sårande, nu ville anmärka vore den framkastade misstanke, som skulle han såsom hörande till den äldre Adeln (ehuruväl hans fader varit född ofrälse man) kunnat vara nog oädel att af detta skäl vilja motverka den nyare Adelns bringande till likhet med den nyssnämnde.
Han utbad sig att deruppå endast få svara, att om under hans lifstid en sådan tidpunkt skulle inträffa, då det redan stadgade Adelskapet för ofödde kunde med rättvisa och bibehållande af Statens lugn afsägas, skulle han vara den förste att dertill samtycka; och vore det den på sådant sätt upkommande jemlikhet mellan den äldre och den nyare Adeln, som han för sin del skulle gilla.
Herr Öfver Intendenten Edelcrantz anmälte att han skrifteligen författadt sina tankar uti förevarande ämne och upläste följande: (införes)1 Alla inrättningar, som bland policerade nationer af ålder finnas antagne, som nästan endast hos vilda och uti naturens råaste tillstånd saknas, som stundom uphäfne, snart blifvit införde på nytt och således under loppet af Sekler vunnit vanans och erfarenhetens sanction, böra utan tvifvel af reformatörens hand med varsamhet vidröras; Hvarje tids lagstiftare böra ej försmå det ljus fordna tider lemnat till vägledning för tillkommande, och vid uphäfvandet eller förändringen af urgamla Stadgar förena, med öfvertygelsen om nya principers rigtighet, en hälsosam tvekan om fölgderne af deras tillämpning.
Jag högaktar de personers ädla motiv och ändamål, som uti vår nya förbättrade eonstitution infört en väsenteligen förändrad organisation af Rikets adel, äfvensom den värda Ledamots, som nyligen i detta Utskott, emot 2 motioner till det gamlas återställande, den samma med vänna försvarat.
Jag erkänner derjemte de stora 1 Edelcrantz’ anförande ingår ej i den löpande texten utan är såsom bilaga n:o 14 fogat vid protokollet; yttrandet är undertecknat av Edelcrantz; överst på första sidan är antecknat: Till Constitutions Utskottets Protocoll i Örebro den 1 Aug. 1812.
Den 1 Augusti 1812 819 olägenheter som åtfölja hastigt förändrade beslut, den verkeliga förödmjukelsen, såväl för personer, som Stater att genom återtagandet af en nyligen öfvergifven ordning, kasta en skugga af obetänksamhet eller lättsinnighet på sina handlingar.
Men dessa betragtelser böra vika för den mägtigare inflytelsen af erfarenhet, uplysning och öfvertygelse.
Utskottet framställa de betänkligheter som äfven hos mig upstått, i afseende på adelns förändrade inrättning.
Jag ämnar först framställa ändamålet af adelns inrättning och dess bestämmelse, och sedan undersöka huruvida fölgderne af den nya förändringen dermed öfverensstämma.
Första ändamålet af adelns inrättning i samhällen är onekeligen att lemna en belöning åt utmärkta förtjenster.
Jag kan dock ej bifalla den yttrade mening att belöningen skulle bestå uti ett genom adelskapet den adlade lemnadt anseende i opinionen.
Detta anseende gifver förtjensten sig sjelf och måste äga det förut, antingen adlad eller oadlad.
Om det möjeligen skulle hända att en person utan förtjenst erhöll denna uphöjelse, blefve säkert icke dess anseende i opinion derigenom ökadt; ty jag förstår icke med allmän opinion de oförståndigas omdöme.
I detta afseende skulle, i min tanka, denna distinction endast då medföra någon sådan verkan för den adlade sjelf när förtjenstens rätt, ofta angripen af afund och hat, genom smädelser, antingen öppet framstälda för allmänheten, eller framviskade uti enskilda umgänget, gjordes tvetydig.
Den blifver då, med rättvisa utdelad, ett skyldigt vittnesbörd af regeringen, en rättelse vid opinionens missledning, en nödvändighet för samhällets bestånd och för den adlades person en tillfredsställelse, snarare än en belöning.
Naturen af denna förmon består i min tanka förnämligast i det obetydliga conventionella opinions företrädet (ty verkeligt anseende, och företräde, äro ej detsamma) hvilket på detta sätt lemnäs den adlades barn och efterkommande; jag säger obetydeliga, emedan detta företräde likväl aldrig, utan vid eljest lika förtjenster, efter vår grundlags esprit får komma i beräkning.
Utan at här ingå uti politisk undersökning om förhållandet af ärfteligt adelskap i anseende till samhället, vill jag endast söka bevisa rättvisan deraf i afseende på stamfadren, hvilken det lärer tillåtas mig, åtminstone i detta Utskott, att anse sådan han bör vara, sådan som regeringsformens 37 § förutsätter honom, der det lyder: en man som genom trohet tapperhet och dygd, lärdom och nitiske tjenster gjordt sig af Konungen oell Riket synnerligen förtjent.
Föreställom oss M.
II. tvänne unga män med lika natursgåfvor och öfriga förmoner, som på 2 olika vägar inträda i Samhället.
Den ene odlar med framgång landets jord, han lifvar dess näringar och industri, han utvidgar dess handelsrörelse; och då 320 Den 1 Augusti 1812 dessa företag, understödda af flit, skicklighet och de natursgafvor jag förutsatt, nödvändigt medföra egen trefnad, ökad välmåga eller rikedomar, lemnar han vid sin död en större eller mindre förmögenhet i arf åt sin enka och sina barn; Den andra upoffrar hela sin möda utan undantag, åt det allmenna.
För honom fordras en längre tid, både att ernå nödig skicklighet, och att vinna ett underhåll, svarande äfven mot de allmännaste behofven.
Han tjenar Konungen och Fäderneslandet med trohet och med nit; hans d3'gd försvarar medborgares rätt eller välfärd, med försakelse af sin egen, han vakar för deras uplysning, med upoffrande af sin helsa och sitt lugn, eller han stupar på stridsfältet för deras försvar och lemnar efter sig en famille i torftighet eller nöd.
Bägge, ehuru i olika grad, hafva utan tvifvel varit samhället nyttige; men den förre har med det allmännas nytta förenat sin egen, och i synnerhet tillika beredt sina barns välmåga.
Den sednare har gjort alt för Staten, föga för sig sjelf, intet för sina barn.
När sådant likväl sker, är den allmänna jämnvigten i skyldigheter och rättigheter bruten, och någon lidande.
Det blifver då Statens skyldighet att söka återställa denna jämnvigt, att åtminstone till någon del ersätta ett lidande som varit fölgden af upoffringar för det allmännas väl.
Detta sker då Konungen skänker en man, som förtärt sin förmögenhet eller sine krafter i fäderneslandets tjenst, ett opinionsföreträde, utgörande stundom det enda arf han kan lemna sine barn, till jemnvigt emot de kapitaler eller egendomar, som possessionaten, slögde idkaren eller Handelsmannen lemnar åt sina.
Hvem är i våra tider M. II. som ej erkänner skilnaden i värde af båda dessa arf?
Oell skulle väl den ena medborgarens barn äga större medfödd rättighet att ärfva verkelig redbar förmögenhet, än den andras att ärfva en chimére?
Om ej denna driffjäder af begär till företräden, lät vara af fåfänga, funnes af naturen fästad i menniskors hjertan, om ej forntidens lagstiftare begagnat denna antingen dygd eller svaghet till Statens allmänna bästa, månne ej alla samhällens medlemmar utan undantag skulle sjelfmant följa det råd Juvenalis gaf Romarne på sin tid: O cives, cives, quaerenda pecunia primum est, virtus post nummos . . .
Efter min öfvertygelse ligger just i detta förhållande en vis lagstiftnings princip och en af grunderne för allmänna ordningens bestånd.
Låtom oss ej bestrida denna princip, ehuru dess Den 1 Augusti 1812 321 ursprung förlorar sig i tidernas mörker, ej tvifla på verkeligheten af denna grund, ehuru den ligger djupt under samhällsbyggnaden.
Då således värdet af den belöning, som genom adelskap lemnäs åt en förtjent man, mindre består uti ett derigenom erhållit egit personligt anseende, än uti ett opinions företräde som går i arf till dess barn; då ett sådant arf har till grund en jämnare fördelning af samhälls förmonar och en rättvisa, nära förenad med Statens egen nytta; synes det svårt att bestrida det en förändring, som inskränker adelskapet till ett af denna mannens barn, i stället för alla, är en minskning uti hans förtjenta belöning af samhället, en orättvisa emot de öfrige barnen, som ej deraf blifva delagtige.
Det är ej derföre sagt, att dessa barn, födde eller ofödde, sjelfve gjordt sig förtjente till belöning.
Icke eller lärer någons tanka, rätt förstådd, kunna innefatta en sådan omening.
Men då en får njuter en verkelig belöning genom förmoner som meddelas dess barn och efterkommande, då opinions företräden i alla tider gått i arf, så väl som redbar förmögenhet, då sådant hos oss ännu skulle ske till ålsta sonen af hvar famille; kan jag ej finna något förnuft stridigt deruti, att det ännu, lika som förr, skulle sträcka sig äfven till de öfriga barnen af en sådan slägt, i synnerhet som förstfödslorätten, hvarken uti den naturliga, eller våra conventionella lagar finner något stöd.
Utan svårighet lärer det medgifvas att adelskapet i Sverige genom sednare tidens förändringar, och de cessioner som detta
Bör man då ännu mera minska denna belöning, genom att inskränka för den nya Adeln en förmon, hvaraf, som den värda Ledamot hvilken försvarat denna tanka sjelf anmärkt, ingen samhälls medlem förnärmas?
Bör man inskränka Konungens gamla rättighet att till denna belöning använda ett medel hvarigenom hvarken statskassan eller allmänna förmögenheten lider?
Bör det ske i en tid, då ett allmänt rop om saknad patriotisme, om egoismens framsteg, om egennyttan [s] inkräktningar, snarare kräfva en ökad oell kraftigare upmuntran till försakelser och upoffringar för fäderneslandet ?
Kanske skall någon häremot anföra dels en befarad omåttelig förökning af denna klass i nationen dels möjligheten af oförtjenta personers uphöjelse, och den deraf härflytande vida större orättvisan emot samhället, om äfven deras efterkommande skulle behålla en förmon hvartill sjelfva Stamfädren voro oberättigade; Fölgderne i det förra afseendet skall jag bjuda till att af Statistiske underrättelser uplysa; Det sednare hörer till de ofullkomligheter, som åtfölja alla menskliga inrättningar.
Må det blott tillåtas mig i allmänhet tillägga, att om många Stamfäder se sin ätt fortplantas genom efterlemnade barn, finnas deremot många •21 322 Den 1 Augusti 181*2 andra som nödgas sakna denna tillfredsstellelse, sorn under en af mödor upfyld lefnad, till andra försakelser nödgats lägga den af en huslig sällhet och af naturens käraste böjelser, som på sin dödssäng endast kunna omfamna i stället för arfvingarne af sitt namn, Skuggan af det tomma hoppet om ett minne hos efterverlden.
Det andra ändamålet af adelns inrättning är otvifvelagtigt att utgöra ett med serskild constitutionel röst begåfvadt riksstånd; Men jag tror icke, att detta ändamål är uppfyldt, när man lyckats att i detta röstägande stånd bibehålla ett tillräckeligt antal Ledamöter, hvilket likväl äfven jag anser för ändamålet nödvändigt.
Jag tror att detta Stånds organisation bör dessutom upfylla en annan vigtig bestämmelse, hvartill den serskilda röst rättigheten ensam ej är tillräckelig: den att tjena till jämnvigt i Staten, emellan Enväldets och Democratiens ytterligheter; att vid befarade möjeliga missbruk vara ett stöd, antingen för Thronen, eller för Folket.
Mankönet af Ridderskapet och Adeln utgjorde år 1810 4420 personer eller vid pass 12C8 af det hela i Sverige.
De upgifter Tabellverket för samma år innehåller och de fölgder som deraf kunna dragas, innefatta följande resultat om förökningens och mortalitetens förhållande i detta Stånd, jämfördt med den öfriga massan af nationen.
Då hela adelns antal jämföres med ett lika stort antal af hela folkmängden, finnas ibland adeln endast 12 mans personer, emot 13, i den sednare klassen; endast 3 gifta män emot 4, och endast 11 barn emot 13 i samma nummertal af hela folkmängden.
Erfarenheten bevisar således tydeligen verkligheten af 3 serskilda orsaker till mindre förökning hos detta Stånd.
Mortalitets tabellerne deremot samt de jämförelser och resultat som af dem upkomma, bevisa en absolut förminskning.
Födda barn uti hela Riket, utgjorde år 1810 ett antal af något öfver 81,000.
Då detta antal reduceras efter förhållandet af adelns numerär till hela nationens och efter proportionen af 13:11, emellan adelns barn och hela massans, upkommer ett antal af födda barn ibland adeln detta år af 262.
— Mortalitets tabeller öfver adeln ensamt finnas ej, men genom mortalitets exponenten för hela nationen, i städerne och på landet, jemförd med adelns antal i städerne och på landet, kan den utan betydeligt misstag bestämmas.
Jag lägger dervid till grund 1805 års upgifter, såsom de sista fullständiga, ehuru mortaliteten bevisligen de sednare åren varit större än då.
Detta år utgjorde den öfver hela Riket 1(43 eller något mer än 2 bland 100; men i Stockholm 1/25 eller 4 bland 100 af hela folkmängden.
Adelsmän som vistas i städerne, förhålla sig til hela antalet som 7: 15 eller nära som 1:2; hvaremot antalet af stadsboar i Den 1 Augusti 1812 323 allmänhet är till hela massan endast såsom 1:10.
Då jag härmed jämför de 3 ofvanföre nämnda grunderne till en mindre förökning bland adeln samt tillika verkan af lefnadssätt, af krig och flere omständigheter, vore väl fullt skäl att- för hela detta Stånd antaga minst samma mortalitets exponent som för Stockholm, där en stor del af adeln vistas, men för at vara aldeles säker at ej öfverskrida rätta proportionen, vill jag bestämma den blott till 1.'
S3 eller 3 bland 100, som utgör för nuvarande antalet 287, eller 25 flera döda än födda om året bland Ridderskapet och Adeln af bägge könen.
Efter denna erfarenhet bär således Ridderskapet och Adeln, oaktadt den tillökning detta Stånd tid efter annan vinner af nya Ledamöter, innom sig sjelf en ständigt verkande princip till minskning och förstöring, och ifall genom Tabell verket mera detaillerade upgifter kunde framdeles erhållas, blefve det äfven möjeligt att med tämmelig visshet förut bestämma den tidpunkt inom hvilken, under samma fortfarande förhållande, med samma periodiska tillökning af nya medlemmar, Ridderskapet och Adeln i Sverige, sådan den före 1809 var organiserad, skulle utslockna och aldeles uphöra att vara till.
Och denna på naturens lagar och närvarande samhällsställning och seder grundade följd kunde endast förekommas, och adeln vid sitt nuvarande antal, dock utan förökning, bibehållas derigenom, att Kongl. Maj :t hvarje år med 12 nya ledamöter förökade detta Stånd.
Hvem är som icke ser att genom den nya adelns inrättning denna tidpunkt skall mycket hastigare påskyndas; då famillernas antal nu är vid pass 1100 och personernes af mankönet 4420, eller nära 4 för hvar slägt, men den nya adeln endast får äga en för hvar famille och således med en 3/4 minskad förökningsproportion bidrager till bibehållande af Ståndets antal.
Konungen skulle således finna sig nödsakad att med ett än större antal årligen öka famillerne, och då af nuvarande adeln ej mer än vid pass 1/3 är gift, och de som uphöjas i adeligt stånd vanligen uti en än större proportion äro eelibatärer, eller barnlöse, skulle således under samma fortfarande omständigheter årligen ut öfver de förenämde 12, ett ökadt antal nya adelsmän fordras för att bibehålla nuvarande numerär bland adeln.
Närvarande antal af Sveriges adel är för stort och bör förminskas.
1 England, ibland en mycket större population, är detta antal vida mindre.
Må det tillåtas mig svara: exempel uti olika omständigheter förvilla lika ofta som de bevisa, och autoriteter böra åtföljas af skäl, för at gifva öfvertygelse.
Sjelfva det så ofta citerade
England erkänner felagtigheter i sine lagar, och hyser en lika upriktig önskan för reform, som vis vördnad för helgden af gamla författningar.
Hvilka äro då dessa skäl för adelns förminskning, och hvilket 324 Den 1 Augusti 1812 är det tillräckliga antal, hvars bibehållande, efter en värd ledamots tanka, utgör ändamålet af dess inrättning?
Jag tinner ej detta antal, hvarken af honom eller någon annan bland väre lagstiftare bestämdt.
Skulle man söka grunden dertill uti de skyldigheter och göromål hvaruti adeln, dels vid dels utom Riksdagarne, härefter som hittills, skulle deltaga: uti Ständernas öfverläggningar, uti Utskottens arbeten, uti Konungens råd, uti civila eller militära embeten m. m. så tinner jag ingen orsak hvarföre detsamma bör vara mindre än det nu är.
Af 1100 lefvande familier hafva vid denna riksdag endast 300 låtit anteckna sig; af dem sällan mera än hälften varit närvarande, och af denna hälft åter hälften eller 75 med fullmagt suttit för andra.
Om adeln nu endast bestått af dessa 1100 röstägande, skulle troligen ett ännu mindre antal infunnit sig, emedan de embeten i Statens tjenst, som utom enskildta förfall, altid hindra en stor del af Ståndet att bivista riksdagarne, ej tillika med adelns antal blifvit förminskadt och de frånvarandes platser hade ej då, såsom nu, af andra med fullmagter kunnat upfyllas.
Adeln kunde i sådant fall hvarken såsom röstägande. eller representerande Stånd upfylla sin bestämmelse.
Icke som röstägande, då antalet vore otillräkeligt för de arbeten, som riksdagsordningen föreskrifver ej eller svarande emot rösternas antal i de öfrige Stånden; ännu mindre som representerande
Stånd; ty då bond ståndet nu representerar massan af folket, Borgareståndet en folkmängd af öfver 60,000, prästeståndet vid pass 14,000, samt nuvarande adeln tillsamman 9500 personer af båda könen, skulle ledamöterne af den nya adeln representera inga andra än sig sjelfva, och bestå endast af principaler; lika litet skulle den samma, oförmögen genom ett så ringa antal att verka på mängden, beröfvad stödet af egna slägtingar, som nu skulle föras af motsatta interessen, kunna upfylla det ändamål att vara en jämnvigt uti nationen, emellan Konung och folk.
Om adelskapet egenteligen består uti ett genom födseln erhållit opinions företräde, månne ej skyldigheten hos hvarje far af denna klass är kraftigare, ansvaret inför det allmänna mera dyrt, att ej genom försummad upfostran af sina barn vanvårda eller förslösa den skatt Staten honom anförtrodt, såsom belöning, antingen för egna eller förfäders förtjenster?
Om, hvilket ej lärer kunna nekas, förfäders vundna ära är en driffjeder mer till förvärfvande af egen förtjenst, så är det äfven otvifvelagtigt en större nesa att från dem vanslägtas, att genom egen oskicklighet, egna laster befläcka ett förut rygtbart, än ett ännu okändt namn.