Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och ett ord, så tanklöst att det blef grymt, halkade vårds- löst öfver hennes läppar: » Och tror ni, att ni bli välkomna till pappa och mamma? » I deras trygga, lyckliga tillförsikt gick ordet, uddlöst, vid sidan om deras hjärtan, utan att såra dem, ty de svarade, vänligt och gladt: » Det står här, i brefvet; om de bara hade pengar skulle de hemta oss öfver. » Ett vänligt ord, som inte pareras, icke ge- nom en motsvarande ovänlighet kan få sin egen orättfärdighet förminskad, är den skar- paste af förebråelser, och den unga kvinnan rodnade också öfver sig själf, sin hjärtlösa brist på känsla och hon frågade mildt, nästan urskuldande: » Och har ni fått pengar, småttingar? » Den lilla tioåringen tog ett steg framför systern och förklarade med en förtjusande gest af manlig själf känsla: » Jo, vi ha sparat alla våra soustycken, vi fick till frukostbröd i skolan, under ett hett år! » Nej • — icke om det rifver med i svallet ett annat lif, vore det också ens eget — ty äfven det är oss i kärlek anförtrodt — ur kärlek sprunget, till kärlek vigdt.
Och då, plötsligt, oemotståndligt sjönk vid minnet af barnets blick, minnet af ett par andra, glödande, förvillande onda ögon, de som fått hennes hjärta att slå så högt, att hon ej sett, det hennes lifs starka svallvåg bar barnet med sig mot det djup, där de båda skulle gått förlorade — förlorade?
Var det möjligt!
Jo, ty för att vinna hoppet om kärlek — mera kunde det aldrig bli — måste hon förpanta tvänne lif.
Nu begrep hon det: stämpeln som skulle falla på res- biljetten, den var ett smutsigt varumärke på henne själf.
Det vore svårt att återge den ton af man- lig energi och allvar, hvarmed ordet » helt » uttalades, j a mer än det: den erfarenhet af De hade hunnit fram till luckan, men bar- kärleksförsakelser, af frestelser och strider, som det lilla ordet omfattade, i ett enda ton- nen hade vikit åt sidan, de vågade sig ej fall.
Den frågandes ögon hade fyllts af tå- fram: de hade ju icke nog med pengar.
Den rar.
Det dröjde också en sekund, innan hon unga kvinnan vaknade upp ur sina tankar vid att höra röster omkring sig.
Det var kunde beherska rösten med den sorgsna tim emigranterna, hvilka hört samtalet, och nu bren, nu vibrerande varm af rörelse: » Stackars små, men det räcker ju inte mer rådslogo sinsemellan, om de inte skulle kunna än till Rouen!
Sedan skall ni till en ny hjälpa barnen.
Genast sträcktes där fram stad som heter L e Havre — och så resa från alla håll små besparade summor till ar- många, många dagar öfver ett stort, stort haf betskarlen i blus, som först uttalat den tve- kande frågan, om man inte kunde » töja lite » för att komma fram till New-York. » på slantarne, så de räckte till åt barnen Barnen bara stirrade på henne, förfärade, med?
Och som det j u bara är de riktigt skrämda.
Så långt — — — långt — • — utfattiga själfva, som ha råd att vara gif- till pappa och mamma?
Och for första gån- milda, så gafs där utan knot, hvad som skulle gen efter skilsmässan från föräldrarna, smög användts till att mätta den egna hungern sig en visshet, en smärtans förnimmelse af med.
den ofattliga vidden af det hemska, omätliga Den unga kvinnan fattade ögonblickligen afståndet, som skilde dem åt, öfver deras hittills så trohjärtadt sorglösa sinnen.
Och situationen och med den sitt beslut.
Hou de nyss så af sol och hopp bräddfulla barna- reste på det böjda hufvudet; hon hade åter- ögon stodo nu blanka af tårar, dock utan fått den vanliga säkra, stolta hållningen, den en förebråelse mot den, som plågade dem så.
hon egt som hederlig kvinna.
Bröstet häfde Denna stumma, tysta klagan, bakom hvil- sig häftigt än en gång — det var blott en ken låg en skrämd fråga, grep henne mer suck — men hon hade andats bort sin än allt annat; ehuru det blott var så små- smärta.
Hon vände sig till blusmannen: ningom hon kom fram till det henne själf » Jag betalar för barnen, » sade hon blott.
så personliga däruti.
Ty först tänkte hon Sedan hon köpt biljetterna, lemnade hon på dessa närmaste: på dessa försvarslösa barn, hvilkas första tårar skulle följas af så gossen dem — vek sedan stilla och ödmjukt måDga andra — kanske ej lika lätta, kan- åt sidan för dessa, hvilkas allsmäktiga tro ske ej så jämförelsevis smärtfria — innan gick så trygg mot Amerika — för dessa deras moder skulle få kyssa bort dem.
Deras små, som ej visste hvad svek ville säga.
Hon mötte sedan åter emigrantströmmen •moder!
Hon skulle få — — • och hon själf?
Hon hade blifvit likblek under den stic- på perrongen, där tåget stod.
Hon ville re- kande smärta, som sved inom henne.
Å h, kommendera barnen åt några af mödrarna hon hade ju förbjudit sig själf att tänka på under öfverresan.
Men detta var obehöfligt: detta, på de tårar som skulle bränna de ljuf- mannen i blusen ville svara för dem och vaste ögon hon sett, sitt eget barns, tårar, icke lemna dem ur sikte, förr än föräldrarne som ej skulle lätta det lilla barnahjärta, som fått dem.
Och alla de kringstående, kvinnor göt dem, utan fläcka det, ty de skulle lära som män, tycktes med blickar och gester gå denna barnasjäl, hvad skam var, ja, huru i borgen för hans löftes uppfyllande.
Och det var till en barnamördare, som skammen öfver en moder känns; men hon hade j u förbjudit sig själf att tänka härpå!
flydde, förklädd, sitt lands rättvisa, som hon lemnat dem!
Men äfven om hon vetat detta, Förbjudit?
— A c k!
Åh, det var outhärdligt, dessa stora, tår- hade hon nog gjort på samma sätt: hon var skymda ögon, med den sorgsna frågan!
Hvar- ju icke bättre än han, och när hon hade för stirrade de på henne?
Hvad hade hon kunnat väckas, räddas, så — — - — — — Hon afiägsnade sig skyndsamt.
Hon måste, med dem att göra?
Hon ville, hon måste bli fri — hon var för ung för att lida sig hem så fort hon kunde gå, ty hon kunde ej fram till ålderdom, hon ville lefva sig fram få lättnad för ångerns kval annat än vid dit, med all den rätt och den fart och den sitt sofvande barns bädd.
Där ville hon in- vänta, i tårar och på knä, den ingående påsk- kraft, som det sjudande blodet krafde.
Hon hade försökt att vända sig bort, men morgonen.
Ty inseglet var brutet: modern hon kunde ej; en kraft, stark därför att den hade stått upp ifrån de döda.
var okänd och dold, tvang henne att se dit; att i de tårarna känna igen hennes eget barns stumma anklagelse ropa emot henne — ropa utan stämma — döma utan ord — och neka henne lifvets lycka.
Ännu kämpade hon emot — hade då icke hjärtats lifslust rätt, ja, just rätt att svalla så djupt och starkt det mäktar?
Kvartalsprenumeranter uppmanas att ofördröj ligen förnya prenumerationen, enär upplagans storlek i god tid må- ste bestämmas och.
senkommande löpa risken att bli utan ett eller annat af kvartalets första nummer.
Modern erotik.
Några bagateller i ett vidlyftigt ämne af A l v a r Arfwidsson.
Han tror ej på männens beständighet, han ser egoism i alla våra handlingar.
Egoismen kan väl slumra, menar han, men så fort hjärtat kallnar det allra ringaste, vaknar den och bryter sig fram i dubbelt brutala, dubbelt hänsynslösa former.
• — • här Hvad en fransk författare tänker om kärlek denne en Men.
kvinnans Paris var det för ett halfår sedan ett giftermål, som väckte oerhördt uppseende.
Bourget gifte sig.
Inte var det, förstås, hela Paris — ehuru delvis äfven i den bemärkelsen —, som för- satts i en så febril uppståndelse; det var kvinnornas värld.
T y personen i fråga var ej hr Bourget hvilken som helst, det var författaren till Cruelle énigme, Mensonges och Un caeur de femme, den fine porträttisten, skriftställaren på modet, den oöfverträffade tolkaren af kärlekens subtilaste fenomen, kvinnohjärtats aristokratiske analytiker, det var kvinnans korade gunstling, det var kvin- nans afgudade Paul Bourget.
I världsstaden svärmar man för en skrift- ställare ungefär som man i Stockholm svär- mar för en kunglig tenor med strupkatarr, och det är lätt att förstå, med hvilka käns- lor man i allmänhet mottog underrättelsen o m Hymens senaste eröfring.
På ett håll v a r man dock belåten.
Och det var bland de vackra judinnorna i kvarteren kring Parc Monceau och Place de 1 ' Etoile: den lyckliga, fröken Minnie David, var en (mycket rik) judinna, och de små israelitiska damerna upptogo föreningen helt enkelt som en komplimang åt dem alla.
Och så skulle ju den charmante unge diktaren egna m e r tid åt det mondaina lif, hvarifrån enstörings- lifvet i Faubourg Saint Germain dittills h a d e dragit h o n o m!
Men det var ej därom jag ville tala.
Samtidigt utsände Bourget en deliciös liten samling nya variationer på hans gamla tema.
Denna bok, som jag först i dagarne fått läsa, heter Den moderna kärlekens fysiologi.
Ämnet intresserar er, jag är öfvertygad därom.
Det finns väl ingen människa, om än till ytan aldrig så kall och skeptisk, som ej torde ha älskat åtminstone en gång i sitt lif; h v a d det nu blifvit af kärleken — om den är ett hopp eller ett minne (någotdera är det alltid), ett par, tre tusen i årsränta eller några bleknade rosenblad i en chiffonierlåda — hör ej till saken.
Och edert kön har nu en alldeles särskildt renommée i detta fall.
Kvinnan är gjord att älska, det är en fras, som sagts er af mer än en skald (om det nu öfver hufvud taget är n å g o n fras!)
* Somliga älska med hjärtat, andra med hufvudet, andra åter med sinnena.
Kvinnan af folket älskar af instinkt, för att glömma arbetet och bekymren; den andra, den priviligierade kvinnan älskar för att glömma — ledsnaden, Som ni finner, ligger det mycken skepticism redan häri.
Och hvilken kontrast är också ej Bourget såsom iakttagare på det erotiska själsområdet mot sin berömde landsman, den blide, naive Michelet!
Bourget är skeptiker ända ut i fingerspet- sarne.
kommer det egendomliga — gunstling par préférence sko- nar kvinnan knappt mindre än mannen.
Enligt Bourget har hon.
vågar jag säga det?
- - ett hjärta med vingar.
Jag skulle ej vilja tillråda er att bläddra i dessa studier öfver la physiologie de 1 ' amour möderne, som jag har framför mig.
Helt säkert skulle ni komma till samma resultat, som då ni lägger en s. k. läkarebok ifrån er — - att ni har de där sjukdomarne allesam- mans med hull och hår.
$ Om ni i stället behagar lyssna, vill jag på måfå ta några af de kvinnoporträtt, som er elake beundrare med så lätt hand tecknat.
Det finns en exalterad typ, som han kallar skådespelerskan.
Han erinrar om den lätthet, hvarmed man t. ex. vid berättandet af en händelse, som man upplifvat, kan dupera sig sjelf, kan förfalska verkligheten, utan att man själf vill det och märker det, ända tills att en vän, som varit ögonvittne, korrigerar ens uppgift.
Detta fenomen — osanning på god tro — blir, säger Bourget, hos vissa kvinnor en ständig vana, en andra natur, som ärosann och på samma gång uppriktig.
Och så framträder skådespelerskan, icke den, som af verkligt intresse spelar en roll, utan den, som spelar denna roll för sig själf.
V e den, som får tjäna henne till förevändning, om hon för honom inbillar sig hafva » hvad som på modisternas språk kallas en stor passion »!
Hon måstelägga i dagen känslor, och hon skall omstörta hans lif, hon skall uppföra den ena scenen efter den andra, hon skall förgifta sig och bli frisk igen för att sedan för hela världen utbasunera sitt själf- mord.
» Skådespelerskan » skiljer sig vida från en annan varietet, den literära, som mest an- träffas i landsorten.
Medan » skådespelerskan » själf har skapat sig den typ, hon förverkligar, så kopierar den literära helt slafviskt en skald eller en romanförfattare.
Feuillet- beundrarinnan drömmer om rendez-vous ' er i en parkpaviljong i månskenet, Goncourt-be- undrarinnan gör förberedelser att mottaga er i en japansk morgonrock o. s. v. Alla den literäras göranden och låtanden, alla hennes kärleksbref kunna liksom illustrationerna i en bok åtföljas af hänvisningen: sid. 25 del 2.
Den fåfänga tillhör en varietet, som Bour- get kallar » kärlekens snobbar ».
H o s henne har endast den utsikten att lyckas, som är mannen för dagen.
Den ena inbillar sig vara förälskad i en målare, den andra i en literatör, en tredje i en teatersångare, en fjärde i en politiker o. s. v. Den imiterande, slutligen, är en dam, som tagit till modell en annan dam, vanligen ur hennes egen umgängessfer, men ofta nog ur en högre klass.
Denna andra har ett hotell, och den imiterande skall naturligtvis också ha ett hotell; — ett ekipage, och den imiterande skaffar sig ett dylikt; — taflor, och den imi- terande köper sig genast taflor.
» Fru X.
, som alltid gör, hvad jag gör! » kallar hon sedan den andra.
Om en man vill vinna den imiterandes hjärta, så har han blott att öfvertyga henne for den andra.
om, att * han ej är likgiltig * Men nog för denna gång.
Har Bourget genom min lilla resumé fallit i onåd, skall jag nästa gång söka ge er en bättre tanke om honom.
Och om det där med läkarboken skulle ha inträffat, om ni nu med en viss ängslan tror er ega eller ha egt ett enda det allra obetydligaste symptom till någon af de där sjukdomarne, så lugna er med, att när läka- ren kommer, han förklarar alltsammans blott vara inbillning.
§r §östa (Berlings saga medföljde extrabilaga som till bekant dem, som nyligen som prenumererat a I d u n m e d M o d e t i d n i n g.
Ett mindre antal exemplar finnes ännu kvar af nämnda bilaga, som därför i mån af till- gång kan erhållas mot insändande till redaktionen af 30 öre i sparmärken (ej frimärken).
Påskgröten, påskriset och påskäggen.
iÉiVi god gröt på bordet om påskaftonen är gammal lij- * svensk sed.
Och vilja vi vara riktigt säkra om att fägna gummen, kunna vi ju bereda den efter föl- jande recept.
Sex deciliter (ungefär ett halfstop) goda karolina- risgryn sköljas 4 gånger i kokhett vatten.
Sista gån- gen grynen sköljas, vispas de duktigt i vattnet, för att man skall få bort syran ur dem., Sedan afhälles vattnet noga, hvarpå grynen tillika med 4 liter oskum- mad mjölk slås i en med smör väl smord gryta.
Då mjölken kokt upp, ilägges litet salt och socker efter smak.
Hela tiden gröten kokar, röres den flitigt med en träslef, och allt efter som mjölken kokar in, spädes den på med oskummad mjölk.
Gröten får koka öfver sakta eld.
Då gröten är färdig, bör den vara någorlunda tjock, och grynen nästan sönder- kokta.
Den hälles då genast upp i fat eller karott och får stå att skinna sig, hvarpå den beströs med ett tjockt lager strösocker, öfver hvilket hålles ett glödgadt karamelljärn eller, i brist på sådant, en väl rengjord glödgad eldgaflel för att få sockret att bilda karamellskorpa på gröten, hvilken serveras med gräd- de eller gräddmjölk, socker och kanel.
En hvit böna — eller skalad sötmandel — lägges t grötkarotten, då den bäres in på bordet.
Då uppstår alltid bland bordsgästerna en skämtsam täflan att fä bönan, ty den, som lyckas finna henne, » blir först gift ».
Ingen får äta af gröten, innan rättighet därtill för- värfvats genom att rimma för densamma, ty » den, som detta ej vill göra, han får ej gröten till munnen föra ».
* * * Påskriset prydes med bladguld, granna fjädrar, band och » profetior », d. v. s. långa pappersremsor med skrifna spådomar, verser, deviser och ordspråk.
Profetiorna skrifvas med oläsliga bokstäfver, hvilket tillgår på följande sätt: Tre delar ister och en del venetiansk terpentin smältas äfver svag koleld och blandas väl tillsamman.
Med en pensel eller bomulls- sudd, doppad i blandningen, bestryker man noga, men mycket tunnt, ett postpappersark och lägger sedan detta med den smorda sidan på ett annat post- pappersark, hvarå man skrifver med en blyertspenna på papperet, då det skrifna kvarstår på det undre rena papperet, men icke blir synligt, förrän man be- strör det med litet sand, zinober eller kolstybb, då skriften liksom genom ett trollslag framträder.
I hvarje ris sätter man sådana profetior, som läm- pa sig för den person, till hvilken man ger det.
Påskägg kunna färgas på många sätt.
Vill man ha dem enfärgade, kokas de i rödbet-, blåbärs- eller lingonsaft.
För att få dem brokiga, viras de i vac- kert meleradt silkespapper och kokas, hvarvid pap- perets färg öfverflyttas på ägget.
Med bläck eller färger kan man på äggen måla ansikten, djur, landskap eller rebusar.
Nedanstående modeller kunna tjäna som en liten fingervisning vid äggens målning; af de dåliga kommunikationerna hushållsangelägen " heterna maktpåliggande; sålunda kommo ladugården och trädgården under husmoderns hägn.
Ja, snart blef detta fallet med hela godset, ty embetsmännen aflönades med jordegendomar, och då de ofta höllos borta genom krig o. d., blef det kvinnan, som fick sköta hela godset.
När kvinnorna så blefvo enkor hade de förvärfvat stor erfarenhet och kunde sedan drifva utvecklingen långt.
En i vida kretsar känd kvinna, fru Minna Wetlesen, har afiidit på Abildsö i östra Åker, Norge, 70 år gammal.
Hon hade inlagt stora förtjänster om landthushållningsväsendet, husfliten och skol- väsendet i de kretsar, där hon lefde och verkade.
Sällskapet för Norges väl hade tilldelat henne sin stora silfvermedalj.
Den uddiga remsan göres af silkespapper och rosetter af smala band och gummas fast på ägget.
Fig, 2, 3, 4.
Mustascher, polisonger, hår och hår- klädsel,, göres af zefirgarn eller bomull och gummas fast.
Öronen göras af papper och gummas fast på ägget.
Gräset göres af mossa och gummas fast.
Fig. 6.
Träd, buskar och gräs göres af mossa och gummas fast på ägget.
Moster Oreta.
Smånotiser från kvinnovärlden.
Föreningen för gift kvinnas eganderätt hade den 20 dennes årsmöte under ordförandeskap af by- råchefen grefve H.
I den upplästa årsberättel- sen framhöll styrelsen de diskussioner, som under före- gående år hållits med anledning af vissa frågor, hvilka förekommit vid riksdagen.
Två möten hade anordnats i april • det första öf- ver hr Borgs motion om äktenskapsålderns höjande för kvinnan från 15 till 21 år; föreningen hade härvid nästan enhälligt anslutit sig till motionen.
Den andra diskussionen behandlade lektor Walden- ströms motion om civiläktenskap, och mötet hade uttalat sig för obligatoriskt civiläktenskap.
Vidare hade föreningens verksamhet varit riktad på kvin- nans inväljande i skolråd och i fattigvårdsstyrelse.
Föreningen som nu räknar en 18-årig tillvaro, har för närvarande ett antal af 415 ledamöter.
Vid företagna val utsagos till styrelseledamöter grefve Hamilton, professorskan Retzius (båda åter- val), häradshöfding Lindhagen och fru A. Kerfstedt och till suppleant fröken Lindhagen.
Till reviso- rer återvaldes fru E.
Lind af Hageby och öfverste- löjtnant R. von Koch samt till deras suppleanter fröknarna E. Fryxell och A.
Rylander.
d:r Ellen Fries föredrag: » Om de svenska kvinnornas affärsverksamhet under 1600- talet ».
I raska drag gaf talarinnan en intressant skildring af storhetstidens kvinnor, hvilka i gärning tydligt visat, att kvinnan mycket väl duger till själfständig ekonomisk verksamhet.
1600-talet var en storhetstid, icke blott för män- nen, utan äfven för kvinnorna.
Visserligen voro dessa föga vakna i politiska frågor, men desto större intressse visade de för ekonomiska.
Orsaken här- till kunde sökas i kvinnans uppfostran, som, hur förnäm kvinnan än var, uteslutande var riktad på det praktiska.
I de stora husen blefvo på grund Ett lysande parti synes fröken Börtha Wret- mark komma att göra.
H o n förestod under världs- utställningen i Paris 1889 stockholmska juvelerare- firman C.
G. Hallbergs butik och väckte där i sin pikanta dräkt som dalkulla liflig uppmärksamhet så- väl hos resande landsmän som utländingar, hvilka blifvit lockade till butiken i den lilla anspråkslösa villan af ett porträtt i La Vie Parisienne, som fram- ställde fröken W.
såsom kulla.
En omkring 40 år gammal engelsman vid namn William Dudgeon fet- tade tycke för den vackra svenskan, begärde hennes hand, och på eftersommaren vardt hon i England, dit hon i sällskap med sin syster fru Hjortberg be- gifvit sig, förlofvad med mr Dudgeon, hvilken nyss blifvit chef för en firma, som eger stora besittnin- gar och plan tager i Indien, uppskattade till ett värde af omkring 25 millioner francs.
Strax efter förlofningen reste fästmannen till In- dien och återkom från Borneo först den 4 mars i år.
I trolofningskontraktet stipulerades, att om han innan giftermålet skulle aflida, så erhölle fröken Wretmark 50,000 pd.
st- (omkring 900,000 kr.)
Förlofningen eklaterades icke, utan har hållits hemlig till för några dagar sedan.
har till den 1 januari i år förestått juvelerarefirman Hallbergs filial i Paris och därefter skött kassörske- befattningen hos firman här i Stockholm.
Och denna befattning kommer hon att lemna den 1 nästkom- mande april för att den 28 i samma månad fira sitt bröllop i London, Teater och musik.
operan.
Det var verkligen ej utan vissa farhågor vi i onsdags förra veckan gingo att öfver- vara den första reprisen för innevarande säsong af Delibe ' s vackra opera » Lakmé ».
Fröken Petrini, som hos oss med sådan ovanlig framgång kreerat titelpartiet i operan, var nu borta, och vi höllo det för ganska vanskligt att återupptaga operan utan henne, helst som titelpartiet ju ligger ovanligt högt och kräfver en betydande koloraturförmåga.
Så mycket mera hugnesamt är det, för oss att kunna konstatera, att den unga debutant — fröken Pars- berg, — som efterträdt fröken Petrini i nyssnämnda roll, rönte en afgjord framgång, och för henne att hafva vågat försöket.
Visserligen besitter ej fröken Parsberg samma nästan absolut klockrena stämma och flytande koloratur som fröken Petrini; men om man tager i betraktande, att fröken Parsbergs sång- sätt ännu hvilar mera på medfödd naturlig instinkt än på en grundligt genomgången skola — härtill kommer också den svårighet, som ligger i hennes danska brytning, — medan fröken Petrini däremot i Paris och, om vi ej misstaga oss, under kompo- sitörens egen ledning särskildt instuderat Lakmés parti, så måste man sanningsenligt erkänna, att frö- ken Parsberg gjort ett godt arbete och vunnit en välförtjänt framgång.
Om stämman stundom före- faller en smula svag och koloraturen ej alltid är så fyllig och jämn, så genomströmmas däremot fröken Parsbergs sång af betydligt mera värma och intelli- gens, än fröken Petrini mäktade åstadkomma.
Hennes spel är ock alltigenom väl tänkt och väl genomfördt, apparitionen täck och rörelserna behag- liga.
Önskligt vore, att den danska brytningen kunde ännu mera bortarbetas; detta skulle säkerli- gen också inverka fördelaktigt på sången.
V i lyck- önska emellertid den unga och som det tyckes intelligenta sångerskan till hennes nya framgångsrika debut.
H r Ödmann sjöng liksom förr Geralds parti med värma och innerlighet och sparade klokt nog sin vackra.
stämma, som ännu ej blifvit fullt återställd efter den långa indisposition, hvaraf han varit be- svärad.
Och hr Lundquists utförande af Nilakantha ' s parti var helt enkelt oöfverträffligt.
H r Johanson hade öfvertagit Fredérics parti efter hr Linden och fru Heintz Rose ' s parti efter fröken Jungstedt.
Om det förra bytet afgjordt var till fördel för operan, så kan detta däremot ej obetingadt sägas om det senare.
Fruarna Edling och Strandberg samt fröken Karlsohn utförde sina gamla partier med omsorg och vårdnad.
I öfrigt gick operan, om man undan- tager några slitningar i körerna, väl.
Stor symfonikonsert gifves påskdagen å k. operan, hvarvid bland annat Beethovens nionde symfoni, en af tonkonstens mest gigantiska skapelser, kommer att uppföras.
Det fullständiga programmet till den- na symfonikonsert är: 1) Uvertyr till » Medea » af Voldemar Bargiel (ej förut spelad af hofkapellet); 2) Preludium o. fuga af J.
S. Bach och koral af Abert, orkesterbehandlade af Abert; samt 3) Beetho- vens nionde symfoni för soli, kör och orkester.
Dramatiska teatern.
Fru Edgrens med stort intresse motsedda nya treaktskomedi » Familjelycka » gick förliden fredag för första gången öfver Drama- tiska teaterns tiljor.
» Familjelycka » befanns vara en ganska bitter predikan, en skarpt gisslande sa- tir öfver den skefhet, det inbördes oförstående och den brist på förtroende, som allt för ofta gömmas under den skenbart lugna ytan af hvad världen kal- lar ett » lyckligt familjelif ».
Inom ramen af ett vid den första blicken på allt sätt solidt ombonadt och fridfullt hem har författarinnan låtit tre generatio- ner inbördes teckna sig i föräldrarne, barnen, den gamla mormodern.