Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni medger alltså, att ni finner Emilie vackrare, mera »anslående» än jag?
Jag upprepar edra egna ord, om att alla öfversättningar och så vidare.
Och då ni tydligen är stött – söta, öfverlägsna Leonora ...
Max – ni börjar ta’ er för stora friheter ...
Söta, öfverlägsna Leonora, som verkligen blir stött!
Max!
Där ha vi troligen Emilie – då kan ni ju fortsätta edra jämförelser.
KATRINE. EMILIE.
(Anna öppnar dörren för Katrine och Emilie.
Emilie rodnar lätt, när hon går förbi Max, och hälsar stelt).
(emot dem).
God dag, Emilie!
God dag, Katrine.
Så echaufferad du ser ut!
KATRINE
(sjunker ned på en stol).
Echaufferad – ja, jag skulle tro det!
(Triumferande, i det hon vänder sig till dem allesammans.)
Vet ni hvad jag har gjort i dag?...
EMILIE
(afbrytande).
Hon steg upp klockan fem.
KATRINE.
Då såg jag bara på vädret.
Det regnade ...
(vänder sig emot honom).
Å, jag såg också på vädret.
(sakta till Leonora).
Han rumlar!
Jag har vetat det länge, och jag har också talat med Emilie om det.
Han har varit ute i natt, det är tydligt.
(Leonora skrattar, Emilie rodnar.
Max ser ut, som om han inte hörde).
(hostar).
Nej, jag steg inte upp förrän klockan sju.
Så drack jag te.
(Ser sig stolt omkring.)
Så ordnade jag allt i huset.
Därpå tog jag en droska och körde ut på Utterslev mark. (Triumferande.)
Och sedan dess har jag besökt valmän!
Men, Katrine – och nu är klockan nästan två!
(visar stolt genom fönstret).
Där sitter kusken, det är samma droska.
Å ja – det var ansträngande!
Jag menar, att konversera med dem – i synnerhet fruntimren.
Och sådana interiörer, mina vänner!
Men man vänjer sig ju vid det!
Nu har jag emellertid så mycket att tala med Hans om, så snart som möjligt, att Emilie och jag tänkte äta middag här, ifall du ej har något emot det, söta Leonora.
Hvad skulle jag ha emot det?
Tag nu af er, snälla flickor!
Det är bäst att ni stanna med detsamma och skicka hem droskan.
Vi äta nämligen klockan fem i dag – Hans har valmöte på aftonen.
(Katrine och Emilie gå ut i tamburen, man hör dem taga af ytterplaggen.)
MAX och LEONORA.
(Leonora går fram till kaminen och ser på uret.)
Ni ser på klockan – har jag stannat för länge?
Nej, jag väntar någon ...
Jag väntar någon, som ni för resten är mera van att vänta på än jag – fru Schwarts-Hansen.
Kommer hon hit?
– Umgås ni med henne?
Inte umgås – hur kan ni tro!
Nej, men i anledning af valen, har jag måst göra avancer.
Hon har inflytande, förstår ni.
Jag har lofvat att introducera henne hos Bramsens.
Fru Bramsen bjuder på eftermiddagste klockan fem.
Där är hon.
Herr och fru SCHWARTS-HANSEN.
(Schwarts-Hansen och fru Schwarts-Hansen.
På samma gång Katrine och Emilie utan öfverplagg.
Frun liten, rödblond, högst elegant.)
FRU SCHWARTS-HANSEN
(hälsar ytterst stelt på Max, i det hon går förbi honom.
Herrn trycker däremot kordialt hans hand).
Jag kommer, söta fru Haxton, för att påminna om ert löfte att fara tillsamman med mig till fru Bramsen.
Vår vagn håller därute.
Å, jag är så ledsen, fru Schwarts-Hansen.
Men vi måste äta middag så tidigt i dag, för min mans skull – redan klockan fem.
Jag får tyvärr inte tid.
SCHWARTS-HANSEN
(protegerande).
I anledning af valmötet?...
Ja, han sparar sig inte, den gode Haxton.
Nu gäller det, om han blir vald.
Hvad säger ni, herr löjtnant?
Naturligtvis blir han vald.
Jag sparar mig heller inte.
(till Max, litet pröfvande).
Tycker ni inte hon är förtjusande, fru Schwarts- Hansen?
(kritiskt).
Hon är rätt vacker.
(betraktar honom forskande, medan hon talar).
Och så heter hon Kally.
Det är så originellt – det heter ingen annan.
Hon har det på sina brefpapper: ett litet förgylldt Kally med K– K börjar bli så chic – uppe i ena hörnet.
Det ser så näpet ut.
– Emilie är så långt och kälkborgerligt.
Men ni korresponderar ju inte med henne?
EMILIE.
Det var en biljett till Leonora, jag såg.
Men hon har så dålig handstil.
Miserabel!
(Emilie stirrar frågande på honom.)
Jag har också sett den där biljetten till Leonora ...
Visar Leonora er sina bref?
Ja, ibland – det vill säga ...
(Emilie ser på honom, vänder honom långsamt ryggen och går.
Fru Schwarts-Hansen kommer fram.)
Min fru – det var länge sedan!...
(med eftertryck).
Ja, det var länge sedan, Max.
(nervös).
För guds skull, fru Schwarts-Hansen, inga namn!
Er man ...
Det är alltså er nya flamma.
Fröken Haxton?
Nej, fru Haxton.
Fru Haxton är min allra första flamma – min barndomsväninna.
(impertinent, långsamt).
Er barndomsväninna.
(Vänder sig om och går.)
(till Leonora och Katrine).
Så säger jag alltså till deputationen:
Inte en styfver, mina herrar!
Inte ett enda öre!
Den, som gör sin plikt, får – när jag vill – sin belöning.
Vid mina verkstäder får icke uppammas några samhällsvådliga principer.
Mitt program är helt enkelt, kort och godt: det gamla evigt gällande, Gud och kungen.
(sufflerande).
Och folket!
SCHWARTS-HANSEN.
Ja, och folket.
Folket förstås.
Men inte socialisterna.
Nej, det stora folket, det där, som alltid »står bakom.»
Det står alltid bakom.
(skarpt och misstänksamt).
Men herr Schwarts-Hansen – det är ju regeringens program.
(med ostentation).
Fröken Haxton – alla borgare, som betala skatt, ha i verkligheten samma program.
Men hvad är då oppositionen?
Den naturliga oppositionen, fröken, det är de, som inte betala skatt.
Riktigt, herr löjtnant!
Så länge man inte har något, så opponerar man sig.
(hvasst).
Och när man har något?...
Så försonar man – det hela.
(Osäkert.)
Ni förstår mig ...
Vagnen väntar, Vilhelm.
(Förklarande, skrytsamt.)
När det är ens egna hästar, så har man inte hjärta att låta dem frysa.
Jag kommer, Kally, jag kommer.
Hvad var det nu, jag skulle säga min man?
Att han i alla fall kan lita på mig.
Men jag hade föredragit, att han hade varit mera moderat.
Jag hade föredragit att ... han hade varit mera moderat ...
Inte precis höger – naturligtvis inte – man får aldrig gå till ytterligheter – åtminstone inte på en gång ...
Hvad var det jag skulle säga ...
Gud, kungen och folket – märk: och folket – men inte mer.
Jag hade föredragit, att han hade varit mera moderat ...
(Leonora följer herr och fru Schwarts-Hansen ut.)
Strax efter LEONORA.
Han är inte pålitlig – den där.
Honom måste man hålla ögonen på!
(kommer in efter att ha följt dem ut.
Härmar herr Schwarts-Hansen).
»Jag hade föredragit, att han hade varit mera moderat» ...
Du gode Gud, snart annonsera de efter en riksdagsman, som efter en betjänt!
Hör Max – eller Katrine – eller någon, som vet det: hade icke de gamle en slags tortyr, som bestod i att tillyxa en människa efter en säng?
Kom en arm utanför – vips, högg man af den!
Var benet för kort – nå, så drog man i det tills det förlängde sig.
Den där tillyxningsprocessen har jag nu sett användas på Hans i ett par månader – snart måtte han väl passa Utterslevarnes säng!
Och så – när de allesamman ha sträckt och tänjt det som var för kort och knipsat bort det som var för långt, så kommer där på allra sista slutet en pretentiös herre och vill förändra själfva den innersta Hans i sängen: han »föredrar att han hade varit moderat!»
Nå, nå – Leonora, tag det nu icke så hett.
Jo, jag tar det hett – ni skall få se allesamman, att jag tar det hett.
Aldrig skall han få sätta sin fot här och inte den målade frun heller – när bara valet väl är förbi!
(förskräckt).
Sminkar hon sig?
(mystiskt).
Ingenting att tala om – en liten smula under floret.
Nu finner ni henne kanske inte så chic längre – Kally med K?
(indignerad).
ANNA kommer in.
Agent Bunsen frågar, om doktorn är hemma.
(sätter förtviflad händerna för pannan).
Folkuppviglaren!
Nu kan jag icke mera.
Söta Katrine, tag emot honom inne i Hans’ rum.
(Katrine går.)
Och du, Emilie, du vore då riktigt söt, om du ville skrifva en biljett för mig till fru Bramsen.
Hon väntar mig säkert – jag skulle ha talat med henne om basaren.
(Emilie går med en lång, misstänksam blick på Leonora och Max.)
Ja, Max, ni ursäktar väl, om jag också afskedar er.
(bugar sig öfver hennes hand).
När får jag komma igen?
När ni vill.
Ni är ju alltid välkommen.
I morgon afton till exempel – då har jag ingen, som håller mig sällskap.
(Max kysser handen.
Emilie tittar in från kabinettsdörren.)
(vill först draga sig tillbaka, men behärskar sig).
Får jag taga papper i portföljen?
Hvar du vill!
Farväl, Max!
I morgon måste jag ha reda på allt om mrs.
Kally.
Fy – att ni inte skäms för er smak!
(ser på henne).
Det har jag sannerligen ingen anledning till, fru Leonora.
(Emilie slår häftigt igen dörren till kabinettet.)
NIELSEN.
(Leonora står ett ögonblick allena och ser efter Max, som låser tamburdörren efter sig, småler och vänder sig om med en suck.
Murare Nielsen sticker hufvudet in genom matsalsdörren.)
Det är bara jag, frun.
Å, är det bara ni, Nielsen.
Ja så, hur mycket är jag skyldig?
(Går bort till sekretären.)
Å, det är som frun själf tycker ...
(ger honom några silfverpengar).
Och tack, Nielsen.
NIELSEN
(filosofiskt, i det han omsorgsfullt stoppar pengarna i sin börs).
Ja, en annan får ju arbeta sig till hvar krona i sitt anletes svett.
Om man var som den där Schwarts- Hansen, som nyss körde härifrån ...
Känner ni honom, Nielsen?
Min son arbetar där, han är förman.
Er son?
Har ni någon son, Nielsen?
Ni är ju inte gift.
Nej, det är jag ju inte.
– Inte riktigt – nej ...
Men det var en, som ville ha mig.
(otåligt, vill slippa ifrån honom).
Herre gud, Nielsen – det kunde väl inte hjälpa ...
Jag menar pojken ...
Jag menar det kunde väl inte hjälpa, när ni inte ville ha henne.
Jo, det kunde det – för se, hon flyttade till mig.
(misstroget).
Utan vidare?
Med pick och pack?
Ja, se med alla kan det nu inte gå för sig – men jag är nu så beskedlig.
Och när ett fruntimmer kommer med både byrå och klädskåp, så kan man ju inte så där köra henne på dörren.
Hon hade också ett präktigt ylletäcke och till på köpet en symaskin – Rasmine.
Och vagga det fick vi ju låna af mangelmadamen i källaren.
(perplex).
Strax?
Nej, det gick nästan ett år, förrän vi behöfde den.
Och hon fick aldrig mer än den pojken, så man kan inte säga annat än hon var beskedligare än de flesta.
Men envis och stridig, det var hon.
Och det har ni aldrig berättat mig?
Nej, jag har ju haft mitt arbete, när jag har varit hos frun.
Och så har vi ju pratat om gården.
Det hände ju också, medan jag ännu arbetade här i Köpenhamn, innan jag kom till fruns föräldrar, och det var då inte något att tala om därute i Jylland ...
Där var ju också andra fruntimmer ...
Men jag skickade reelt pengar hvar månad till August – Han heter August – August Fredrik Ferdinand – det var nu Rasmines älsklingsnamn, och Fredrik, det heter han efter kung Fredrik den sjunde.
(otåligt).
Ja, det kan jag så godt förstå, men ...
(rörd öfver sig själf).
Jag skickade honom redligt mina surt förvärfvade daler, och det har jag då fått igen, för farligt kvick var han, och gått i skolan det har han, så han är lika lärd som en seminarist.
(Dröjande.)
Ja, hade han bara haft pengar, så hade han minsann ställt sig som doktorns motkandidat i Bröndshöj.
Hvad säger ni, Nielsen – er son?
Är han högerman?
Han är arbetare.
Nej, som socialisternas kandidat, naturligtvis.
För se arbetarne de litar nu bara på sina egna.
Och han hade fått många röster.
(får en idé).
Men, men – det är ju icke för sent ännu?
Nej, det är inte för sent.
Men frun skall i alla fall inte vara orolig, för han har inga pengar.
Och därute i Römersgade där hjälper de honom inte – för de har ju liksom gjort upp ett kontrakt med de liberala, att inte ställa upp någon socialist i Bröndshöj, när de har en på Nörrebro.
Men se, han har nu likväl faslig lust till det, August – för därute i Utterslev, där fabrikerna ligga, där är han ju känd och har alla sina kamrater, så han är ju säker på att få röster.
De skulle falla ifrån doktor Haxton, allihop, arbetarna därute, menar jag, när en af deras egna ställde sig ... (Ser Leonoras grubblande, betänksamma min.)
Men frun skall nu inte vara ängslig, för han har inte kunnat skrapa ihop nog pengar.
(energiskt).
(osäker, förvånad).
A, man kan inte så noga veta.
Det skall ju ordnas om lokaler och annonser och möten och sådant där.
Man kan inte så noga veta ...
(hastigt och bestämdt).
Låt oss talas vid, Nielsen.
(Hon låter honom sätta sig vid bordet och lutar sig fram emot honom.)
(torkar handen och räcker fram den).
Men jag brukar nu inte ränna med sladder.
(bestämdt).
Jo, ser ni – jag vill inte, att min man skall bli riksdagsman.
Det – det är mig mycket emot.
Men jag vill nog, att hans parti skall vinna.
Och nu vill jag betala de pengar, som fattas, om ni kan få August vald.
(försiktigt).
Men – ursäkta – har frun då så mycket pengar?
(reser sig upp och går till sekretären, som hon öppnar).
Minns ni gamla fröken Sabine där hemma på gården, Nielsen – fars faster?
Ja, kors – ja – hon är ju död, gamla stiftsfröken!
Hon var allt bra gammal.
Alla de pengar hon fick från Vallö, bara för det hon lefde!
De sade, att hon fick mera för hvart år, hon blef äldre.
Ja, hon hade det godt, det gamla skrället.
Hon hade mycket mer än det, hon fick från Vallö, och hon har testamenterat mig alla sina pengar, Nielsen.
Det är några mindre belopp på sparbanksböcker, som min man har låtit mig behålla till eget bruk.
Dem ämnar jag offra på Augusts val.
(Munter.)
Jag vet sannerligen inte något bättre, jag kunde använda dem till.
Men det måste naturligtvis vara en djup hemlighet.
Ty andra kunna ej riktigt förstå, att det kan vara mig ett nöje.
Men tror nu också frun, att gamla fröken i sin graf – hon var så sträng och så gudelig – skulle vara nöjd, om hon visste, hur frun använder hennes pengar.
Till er son?... (Skrattar.
Blir plötsligt allvarlig och suckar.)
Ja, för det första är han ju inte som de säger »legitim».
Och för det andra så är han ju socialist.
Och gamla fröken, hon kunde ju inte en gång tåla, att herrn fick »Politiken», när han var på Bondegård.
Ja, nu kan ni ju söka upp August och säga honom, hvad jag har sagt.
Men – inte ett ord till någon annan naturligtvis.
Och ni behöfver ju inte säga till er son heller, hvem det är, som vill bestå pengarna.
Säg, att det är en anonym socialist.
En anonym socialist.
Ja, frun kan vara alldeles lugn för min mun.
Jag ränner inte med sladder.
Hvad skulle väl jag gamle man tala om?...
(I det Leonora följer honom till dörren.)
Ja, August, han har ju nu en så faslig lust till det ... (Går.)
(Emilie kommer in från kabinettet.)
Var det löjtnant Bruun, som gick först nu?
(något bragt ur fattningen).
Nej – ja – jo, det var Max.
Vi hade litet att tala om.
(Emilie tiger.
Leonora nervös.)
Hörde du något?
(kallt).
Nej, du kan vara alldeles lugn.
Bruun kan för mig få säga allt, hvad han vill.
(obesväradt).
Max och jag är så gamla vänner, förstår du.
Jag förstår, Leonora.
Jag tror jag börjar att förstå.
(Leonora ser forskande och litet ironiskt på henne.)
(Hans kommer in från entrén.
Räcker i förbifarten flyktigt handen åt Emilie och går fram till Leonora, som bereder sig att låsa sekretären.)
Du ser så betänksam ut, Leonora.
Och sekretärens allra heligaste öppet!...
Har du också affärer?
(förströdd, i det hon med en hård smäll låser igen klaffen på sekretären).
Ja, jag har också några små affärer.
(En vecka efteråt.
Eftermiddag vid half femtiden.
Midt på golfvet i förgrunden ett tebord med engelsk servering.
Eld i kaminen.)
(Leonora sitter vid brasan på en låg pall och ser in i elden.
Emilie i en länstol nära henne studerar »The Queen».
Katrine står framme vid bordet och serverar sig te.)
(långsamt, med eftertryck, i det hon reser sig upp och tager en tom tekopp från golfvet bredvid sig).
Så – nu är den njutningen förbi!
Jag menar, att nu har jag tyvärr druckit mitt te.
Nu är det trefliga förbi.
(utan att se upp).
Jag tycker, det skulle vara förfärligt, att till den grad lida af spleen som Leonora.
Vänta bara tills om fem år, då du blir lika gammal som jag!
Allt det gamla är gammalt, och allt det nya – ja, det är nytt, så ohyggligt nytt, att man rakt inte vågar sig på det.
Men för resten finns det något nytt?
Nej, när man börjar bli trettio år, så måste man antingen på allvar resignera, eller också måste man på allvar besluta sig för att låta bli att resignera.
Kan ingen hjälpa en?...
Tyvärr, nej!
Det är det bekvämaste att resignera, men det värsta med mig är, att jag nu har mest anlag för att låta bli att resignera.
Men?...
Icke-resignation det fordrar ansträngning.
Å – kan det fordra så mycket ansträngning.
Du kan visst lätt finna någon, som gärna vill hjälpa dig att icke-resignera.
Din Max till exempel ...
(långsamt).
»Min Max» – min?
Det är eget, men det låter riktigt trefligt – »min Max!»
Du talar så mycket om din ålder, men du uppför dig sannerligen inte därefter!
Tänk, om någon främmande hörde dig!
Vore det icke minst lika opassande, om någon hörde Emilie?
Jag kan skylla på att jag är desperat för det, att jag har den olyckan att vara tjuguåtta år och snart blir trettio, men hon, som är en ung, blygsam flicka – det vill säga, hon borde vara blygsam.
Katrine, var jag inte blygsam, när jag var så gammal som Emilie?
Ja, men jag minns det själf, mycket tydligt.
Det är det forcerade umgänget med fru Schwarts-Hansen, som har fördärfvat mig.
När jag var så gammal som Emilie, så nämnde jag inte ouppfordrad en herre, som jag tänkte på.
(låtsar icke höra.
Med ansiktet i »The Qveen»).
Tänk, att ärmarna nu verkligen sjunga på sista versen!
(ser litet på henne, säger så i samma ton).
Inte en enda usel liten puff längre!
På min nya sidenklädning ämnar jag heller inte ha några ärmar alls – bara spetsar.
Så – som ett burr.
(Visar på armen.)
Min Max säger ...
Håll nu upp, Leonora.
(Går och läser dörren till matsalen och kabinettet.)
Pigorna kunde höra dig.
Men, min Gud, Katrine – det är ju inte jag, som har funnit på det.
Jag försäkrar dig, att den ordförbindelsen existerade inte i min hjärna, förrän Emilie framkallade den.
Och nu tycker jag, det låter så trefligt – tyskt romanaktigt, riktigt spännande gammaldags.
Alltså: min Max säger ...
(i samma ton som förut).
Och besättning på kjolarna!
Kejsarinnan Eugénie får ändå upplefva sina egna moder ännu en gång!
Kan du se, hvilken god elev du har!
Det är precis ditt eget sätt att vara, när du är retsam och inte har lust att svara.
(lika sakta).
Det är ohyggligt – hos andra!
För resten brukar jag kunna reda mig utan att skjuta den gamla Eugénie framför mig.
Och krinolinen, Emilie?
(med ansiktet i tidningen).
Hopplöst!
Prinsessan af Wales är ännu obeveklig.
(Katrine ser från den ena till den andra.
Rycker på axlarna.
Går till pianot och börjar spela sakta.)
(reser sig också upp och går till Emilie).
Låt mig se litet på klädningarna, det är hög tid på, att man allvarligt börjar tänka på sina kläder.
I dag om en vecka ämnar jag vara på väg till Rivieran.
(med plötslig häftighet).
Du – du »ämnar»!
När du vill något, så tror du, du kan tvinga det igenom, och att du kan behandla människor precis, som du har lust till ...
Ända tills någon finner på att hindra mig.
Det har gud ske lof ännu icke fallit någon in.
Ämnar du resa ensam?
(hemlighetsfullt).
Om du lofvar att tiga med det, så skall jag säga dig, att jag ämnar ha en herre med.
Du tror naturligtvis, att Hans för din skull reser ifrån alltsammans.
Uppriktigt sagdt – jag smickrar mig nästan med det.
(uppretad).
I annat fall gör kanske Max det!
Ämnar du fråga honom?
Ämnar du?
(med tonvikt).
Om det fortfar länge på det här sättet, tror jag, det vore förnuftigt, om Hans gjorde det.
Ja, kanske!
(Hans kommer in från tamburen med ett bref i handen.)
(vänder sig om och går emot Hans).
En kopp te – Hans?
Något ledsamt, Hans?
(kastar brefvet på bordet).
Det är så godt, ni nu få veta det.
Det har redan i ett par dar varit tal om att socialisterna skulle uppställa en själfständig kandidat.
Nu ha de gjort det!
(reser sig från pianot).
Men Hans då!
Och jag, som trodde, att kretsen var så säker!
Ingen är säker för sina vänner.
Han heter August Nielsen och har skrifvit en del artiklar i »Socialdemokraten» om arbetareförhållanden – för resten en rätt begåfvad karl, säges det.
Han är en slags förman ute hos Schwarts-Hansen, och väl känd i kretsen.
Men det märkvärdigaste är, att socialdemokraternas bestyrelse nekar att ha något som helst med det att göra – karlen har uppställt sig som kandidat på privat initiativ.
Men han måste ha någon i ryggen – någon, som intresserar sig för honom.
Ja – han lär till på köpet vara helt medellös.
Och har han än aldrig så många anhängare, så kostar ju alltid agitationen något.
Om man ändå kunde räkna ut, hvar han ta’r schaberna ifrån!
(plötsligt).
Vet du hvad jag tror, Hans?
(Alla vända sig frågande emot henne.)
Du vet, jag har alltid tyckt, att din fabrikör ...
Min fabrikör!
(stött).
Ja, din fabrikör.
Han har naturligtvis ställt upp socialisten!
Nej, vet du hvad!
Inte tror jag precis att han är »hedern själf», som partiets tidningar vid högtidliga tillfällen, då han behöfver en liten påminnelse, bruka kalla honom – men du hörde själf, hvad han sade om socialisterna för ett par dagar sedan!
Ja, du måste förlåta mig, Katrine – du vet, att jag annars har det största förtroende till din politiska inspiration, men är du inte litet väl djup nu?...
(viktig).
Tänk efter, Hans!
Hvad var det han sade, romaren?
»Söndra för att härska.»
(tiger litet och hvisslar därpå utdraget).
Naturligtvis förstår jag!
Det var icke så dumt utfunderadt, syster!
Men, förklara då – jag begriper ingenting, jag.
(docerande).
Schwarts-Hansens sympatier äro, som alla människor veta, nu för tiden för högern.
Det vet hela världen, och han gjorde ingen hemlighet af det här om sistens.
Han önskar i sitt hjärta att få en konservativ riksdagsman, därför låter han helt simpelt i sista ögonblicket uppställa en ny oppositionskandidat, som veterligt har sympati hos en del af valmännen, splittrar därigenom partiet, som är konstigt nog att hålla ihop ändå ...
(med öfvertygelse).
Ja, det vet Gud!
Och spelar på det viset segern i händerna på regeringens kandidat!
(Leonora sitter djupt tankfull och stirrar ut framför sig).
(tvingar sig till att deltaga i samtalet).
Men jag kan inte begripa, hvarför herr Schwarts- Hansen skulle gå så många omvägar!
Hvarför går han inte helt simpelt och röstar på högermannen.
Emedan det icke skulle göra hälften så mycket nytta.
(tankfull).
Jag tror ändå, ni är orättvisa mot Schwarts- Hansen.
Han har inte ställt upp socialisten.
Nu genomskådar jag honom, den räfven: karlen är förman på hans egen fabrik.
Å, hvad jag önskar, han kunde bli vald, den socialisten!
Det var en märkvärdig önskan af fru Haxton.
Du vet ju, jag alltid har önskat, att Hans inte skulle bli riksdagsman.
Jag har hört folk förmoda, att det var för det du var så intimt lierad med folk af motpartiet.
Hvad är det för prat, Emilie?
Hvem har vågat att säga det?
(undvikande). Å, många.
Tror du icke det blir kommenteradt, att en så ytterst prononcerad högerman som löjtnant Bruun dagligen umgås här i huset.
Hvarför tror du, folk skulle spara
Leonora mer än de spara andra?
(lugnt fortsättande).
Jag har aldrig önskat, att Hans skulle bli riksdagsman, men jag hör naturligtvis till samma parti som min man.
Socialisterna rösta ju med vänstern, alltså kan jag räkna ut, att partiet icke skulle förlora något, om en socialist blefve vald i stället för en vanlig vänsterman.
Men den här – han är nästan anarkist, Leonora.
Å, när han bara själf kommer in i riksdagen, så aktar han sig nog för att spränga den i luften.
(Jungfrun öppnar för Max.)
(Leonora reser sig och går emot Max. Hans och Emilie betrakta dem.)
God dag, Max. Vi sitta just och debattera en ytterst betänklig socialist.
Ja, tillfälligtvis har jag verkligen redan hört talas om honom.
Han tycks ha vissa chancer.
(Till Emilie, som serverar honom te.)
Tack fröken – en bit socker till om jag får be.
Ursäkta, herr löjtnant.
Men Leonora är ju mest van att själf ...
(går fram till bordet).
Det är också tanklöst af mig, Max. Emilie har rätt: jag brukar ju själf sörja för mina vänner.
Ni skämmer bort edra vänner, fru Leonora.
Ni betänker icke, hur nödvändig ni efter hand blir för dem.
Det är just det jag betänker.
Tror ni till exempel, jag har lust att se er öfvergifva mitt gammaldags hederliga förmak för fru Schwarts-Hansens berömda wigwam vid Nörre Boulevard?
Det är då också en idé att möblera sitt kabinett som en wigwam!
När där inte finns en smula äkta indianskt ...
Intet utom skalperna, fröken Katrine!
Och de äro till och med osynliga.
Jag vet inte, hvarför ni alltid är så stygga mot fru Schwarts-Hansen.
Hon är då icke värre hon än de flesta.
Svaret är så banalt, lilla Emilie, att man generar sig för att komma med det.