Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess skönhet är så gripande, dess psychologiska sanning så djuptänkt, att jag icke kan underlåta att här påminna om den.
Gudrun sitter vid sidan af sin makes, Sigurds, lik.
Hennes bröder hade slagit honom.
Ett täckelse ligger utbredt öfver den döda, så att hon ej ser hans anlete.
Hon sitter försjunken i smärta, ehuru hon ej yppar den efter qvinnors vanliga sed, hon gråter icke, ej heller jämrar hon sig eller slår hop sina händer.
Gingo jarlar, allkloke, fram, som henne sorgen stilla tänkte.
Fastän Gudrun ej gråta kunde, var hon sorgsen, hjertat ville brista.
Suto herrliga jarlabrudar, guldbeprydda, hos Gudrun.
Hvar af dem sade sitt lidande, som de bittrast burit hade.
Då qvad Gjaflög, Gjukes dotter: “Mig vet jag på jorden fröjdelösast; har jag fem männers fall utståndit, tvenne döttrars, trenne systrars, åtta bröders.
Dock jag lefver, ensam.“
Fastän Gudrun ej gråta kunde, var hon sorgsen öfver makens död och djupt bedröfvad vid förstens lik.
Då qvad Härborg, Hunalands drottning: “har jag hårdare harm att säga; mina sju söner, sunnanlands, min man, åttonde, i strid föllo.“
“Fader och moder, fyra bröder, dem på vågen vinden svek; böljan slog mot skeppets bord.“
“Sjelf skulle jag smycka, sjelf besörja, sjelf hantera helfärd deras -- det allt jag led på ett halfår, så att mig ingen glädje skänkte.“
“Då blef jag bunden och segrarns byte, samma halfår, något senare.
Skulle jag smycka och skorna binda på herrskarns hustru hvarje morgon.“
“Hon hotade mig, hatfull och svartsjuk, och mig hårda hugg hon gaf.
Fann jag husbonden hvarken bättre än husets fröja, heller ej sämre.“
Fastän Gudrun ej gråta kunde var hon sorgsen för makens död och djupt bedröfvad vid förstens lik.
Då qvad Gullrand, Gjukes dotter:
“föga kan du, fast vis du är, unga makan svaren gifva.
Då hon täckelset tog af Sigurd och lade kinden mot hustruns knä.
“Se du på den ljufva, lägg din mun vid hans, som om du famnade lefvande försten.“
Gudrun såg ett ögonblick, såg konungens panna klibbad af blodet, den klara blicken i döden slocknad, herrskarens hugborg af svärdet huggen.
Då sänkte Gudrun sitt knä vid bolstret, håret lossnade kinden lågade, men regnets droppe rann ned på knät.
Då gret Gudrun, Gjukes dotter.
Då qvad Gullrand: “eder kärlek varmare var dock än varit menskors här på jorden; icke du trifdes, ute eller inne, syster min, var du ej med Sigurd.“
Då qvad Gudrun, Gjukes dotter: “Så var min Sigurd bland Gjukes söner, som en telning bland gräset vuxen, som klara stenen å snöret fästad, ädelstenen, öfver förstar.“
“Jag ock tycktes kungens kämpar vara högre än Odens mör.
Nu är jag så liten, som löfvet är i stora skogen, vid Sigurds död.“
“Alltid jag saknar älsklingen min.
Vålla Gjukes söner, vålla Gjukes söner all min smärta och sin syster svåra gråten.“ -- --
Behöfves det mera, för att gifva sista draget till teckningen af den gamla Nordbons charakter?
Behöfves det än ytterligare påminna, när vi icke kunna undgå att rysa för hans oförvägenhet och vildhet, att han egde en själens adel, som låter honom stå under ingen af hvad tid eller slägte som helst?
Eller få vi icke döma våra fäder och de gamla Isländarna efter deras sånger, efter de höga bilder, som sväfvade fram för skaldens öga i den högsta inspirationens stunder?
Jag behöfver ej länge leta, för att kunna visa upp, hur pass en Isländsk qvinna var mäktig af storartad själsstyrka.
Efter qvinnan, hennes art och den heder, som gafs henne, kan man bedöma folket och tiden.
Det var en Isländare, som het Gisle Sursson.10
Han hade bragt sin egen svåger om lifvet och dömdes förlustig umgänget med sina medborgare, dömdes, som det kallades, till skogsgång; ty den tiden fans det ännu skogar på ön.
Han söker, som de fleste andre, som kommit i samma läge, att i det längsta hålla från sig fienderna, hvilka ostraffadt kunde döda honom, när helst de kunde komma åt.
I en afsides vik byggde han en hydda åt sin maka Öd och en trotjenarinna.
Sjelf irrar han omkring, söker hjelp hos sin broder, men finner bara köld; oskylde gifva honom likväl rikligt understöd.
Tidtals kommer han till sin hustru och vistas något hos henne, för att vederqvicka sig.
Blid och kärleksfull delar hon hans lidanden.
Fienderna veta om hennes bostad och söka genom gåfvor och hotelser förmå henne att röja mannen; men allt är förgäfves.
Som blodhundar följa de hans spår och det är förvånande, hur han gång efter annan undkommer dem.
Till slut blir Gisles själsstyrka bruten, han förföljes af svåra drömmar om faror och blir till sist så mörkrädd, att han aldrig vågar vara ensam.
Så gingo tretton år.
Den sista sommarens sista natt var inne.
Gisle kunde icke sofva, ej heller hans maka eller tjenarinnan.
Han föreslår då, att de skulle gå upp till hans gömställe i bergen, att han der skulle försöka få någon ro.
Det var en lugn natt och daggen föll starkt.
Gisle hade i handen en träbit och ristade runor deri.
Han märkte icke, att spånorna föllo på marken.
I gömstället somnade han, men hans sömn var orolig.
Öd frågar honom, hvad han drömt.
Då höra de menniskoröster.
Förföljarne voro komne, de hade märkt fotspåren på den daggiga marken och spånorna.
De kommo nu allt närmare.
Att fly undan var ej möjligt, men Gisle vill sälja sitt lif så dyrt han kan, ty han har vapnen med sig.
Den förste, som kommer upp, får ett svärdshugg, så att han tumlar ned.
Nu kommer skarans anförare, den lågsinte uslingen Öjolf, och Öd går emot honom och gifver honom ett hugg med sin staf, så att hans hand förlamas och han sjelf störtar utför branten.
Då utbrast Gisle: “Nog har jag länge vetat, att jag var väl gift, men det visste jag dock icke, att jag var så väl gift, som jag är.
Men mindre hjelp gaf du mig än du ville, fast hugget var godt; jag hade dödat honom som den andra.“
Gisle föll snart.
Detta hände för åttahundra nio och åttatio år sedan, eller år 978.
Öd lemnade Island.
I Hedeby, det nuvarande Slesvig, antog hon christendomen och gick på vallfärd söderut, hvarifrån hon aldrig återvände.
Vikingalifvet.
Petri, den Svenske reformatorn, säger i sin krönika, då han talar om den föregifna stora götiska utvandringen ur Sverige: “Man lägger föga ära in dermed, att man far med öfvervåld och orätt i en annans land, som oss intet ondt gjort hafver, skinnar och bränner, dräper och förhärjar dem, som gerna ville sitta i fred.“
Man tänkte sig den tiden, de Götiska folkens uttåg alldeles i likhet med vikingafärderna och derföre kunna vi tillämpa detta uttryck på denna yttring af våra fäders lif under hednatiden.
Mången torde af sig sjelf hafva fällt en lika lydande dom.
Är han riktig eller hafva vi att gifva rätt åt den motsatta åsigten, som triumferande framhåller vikingatågen som något rätt stort och glädjande?
Visst är, att denna senare åsigt är den allmännaste och att den icke saknar anhängare än i dag, äfven om dessa icke göra detta klart för sig.
Det synes, som om de gamla härjningstågen och sympathierna för dem hade dragit en rätt svår nemesis öfver oss.
Skulle jag till eder ställa den fråga, hvad J veten om de äldsta tiderna af vår historia mer än en rad af konunganamn, som föga eller intet säga, en fråga om de inre förhållandena och de tidernas lif, befarar jag, att de flesta icke skulle hafva annat att förtälja än måhända något om fädernas gudar och gudasagor samt allramest, först och sist, om -- vikingatågen.
Skulle jag lägga fram för eder något smycke, vapen eller verktyg, funnet i vårt lands jord och uppenbarligen tillhörande våra hedniska förfäder, och skulle jag så fråga er mening om detta föremåls tillkomst, är jag nästan viss, att om detta föremål är i något afseende utmärkt, svarar enhvar af eder helt enkelt: “det har kommit in med vikingarna.
Till sist har man härigenom kommit derhän, att för vår föreställning stå våra förfäder -- äfven om vi, när uppmärksamheten fästas derpå, ej gerna vilja vidgå det -- allenast som obildade röfvare, hvilka togo det vigtigaste af det, som hörer till detta lifvets nödtorft och njutningar, från främmande land och med våld.
Det är ju en rätt sorglig föreställning!
Hon föranleder mig att till en början tala om vikingalifvet och vikingarna.
Det är så mycket lämpligare att taga detta ämne först, ty vi komma ju dervid att betrakta Isländarnas lif utom Island.
Vikingafärderna äro visserligen icke någon Isländarnas uteslutande tillhörighet.
Vi hafva sett, att utflyttningen till Island stod i rätt nära förhållande till de tidigare vikingafärderna.
Dessas början infalla ungefär ett århundrade före Islands bebyggande, men de fortforo äfven efter den tiden.
Skallegrim, Qväll-ulfs son, hade en son, som fick namnet Egil.
Denne blef en af Islands mest framstående vikingar.
Jag vill derföre framhålla de vigtigare tilldragelserna ur hans lif, sådana de skildras i hans saga, en af de yppersta, Isländska litteraturen har att uppvisa.
Han framställes för oss första gången vid tre års ålder; han var då redan stor och stark och man såg, att han skulle blifva mörk och föga vacker.
Hela huset blef då en gång bjudet till gästabud hos hans morfader.
Egil ansågs vara för liten att följa med och fick stanna hemma, ehuru han påstod sig vara lika nära slägt som den äldre brodren.
Men då de andre ridit af, tar Egil fatt på en arbetshäst och begifver sig efter.
Han kommer verkligen, trots de villsamma myrarna, fram, fast först emot aftonen.
Under öldrickandet på qvällen börja männen qväda visor och den treårige Egil, som sitter hos morfadren, qväder ock en, författad efter de redan då brukade stela och pedantiska reglorna för diktkonsten.
Till skaldelön fick han dagen derpå tre ätliga snäckor och ett andägg.
Vid sex års ålder kom han vid ett bollspel i tvist med en annan, något äldre pojke.
Det slutade så, att Egil högg en yxa i hufvudet på honom.
Fadren tog illa upp det, men modren sade, att Egil var ett vikingsämne och att han borde få ett härskepp, så fort han kom till ålders.
Då utbrast sexåringen, glömsk af alla de pedantiska reglorna, i en jublande visa:
Det sade moder min, att mig skulle köpas skepp och fagra åror, att fara kring med vikingar, att stånda upp i stammen, styra kära skeppet, hålla så till hamnen, hugga en och annan.
Då Egil var tolf år gammal, hände det, äfven vid en boll-lek, att hans fader råkade i berserkaraseri och derunder dödade först Egils bästa vän och sedan hans barndoms vårdarinna.
Om qvällen satte Skallegrim sig med männen till bords.
Egil kom sent in, ty först gick han in i en annan af gårdens byggnader och slog der ihjäl den af fadrens män, som var honom kärast.
Den vintern talade sedan far och son ej ett ord med hvarandra.
Vid 20 års ålder -- år 924 -- följer Egil sin broder på dennas andra utresa.
Han blef ogästvänligt bemött af en Norska konungens fogde och slog honom derföre utanför dörren till det hus, der konungen sjelf var inne.
Efter en besvärlig flykt, under hvilken han dödar tvenne och lemlästar en af konungens män, kommer han åter till den gård, der han och brodren gästade.
Förhållandet mellan bröderna hade förut varit mindre godt, men derom höres intet nu, ehuru Thorolf varit mycket omhuldad af konung Erik blodyxe.
Ingen annan ogillar
Egils gerning; alla synas beundra den och ställa blott om, att konungens vrede blidkades.
Följande sommar foro Egil och brodren i Österväg.
De landade i Kurland och hade der först köpstämma i fjorton dagar, sedan började de härja.
En dag hade Egil med tolf man kommit för långt in, hvarpå de om aftonen kringrändes och kastades bundne in i ett hus.
Egil visste att lossa banden och de bröto sig in i ett rum bredvid, under hvilket de funno i en källare trenne Danskar från Jutland, som hade tagits tillfånga sommaren förut.
De bröto sig nu ut, togo sig vapen och dyrbarheter.
Men då de kommit ett stycke väg, fick Egil samvetsbetänkligheter, ty att taga något i hemlighet, utan egarens vetskap, var ju helt enkelt stöld.
Trots följeslagarnas ord vände han om, sätter eld på ett hus, dödar en mängd menniskor, när de skulle störta ut, och går sedan till skeppen.
För egen del fick han af den röfvade skatten ett stort mjödhorn fullt med silfver.
Senare på sommaren foro bröderna till Danmark, der Harald Gormsson nyss hade efterträdt sin fader.
Vikingar svärmade der i mängd.
Egil och de med honom voro plundrade köpskepp, gingo i land och brände Lund.
När de kommo längre upp, sände Arnfinn Jarl i Halland bud till dem, för att fråga, om de kommo i frid eller om de ernade härja.
De svarade, att detta senare icke lönade mödan, då Halland icke var något rikt land, hvarpå jarlen bjöd dem till gästabud.
Egil, brodren och trettio män begåfvo sig dit.
Om qvällen skulle män och qvinnor dricka tvemännings, Egil med jarlens dotter.
Han satte sig på hennes plats, men hon kom till honom och sade:
Hvad vill du, sven, i mitt säte?
Sällan har du gifvit vargen varma rätter, jag vill vara ensam om mitt.
Du såg icke korpen i höst öfver likens massor skria.
Du var ej med, när eggarna, skaltunna, möttes.
Egil svarade:
Farit har jag med blodigt svärd, så att sårfogeln följde mig och susande spjutet; striden var svår för vikingar.
Vredgade kämpade vi, lågan slog om menskors hus.
Vi läto blodiga liken slumra i borgporten.
Derefter drucko de tillsammans.
Öfver vintern voro bröderna i Norge.
Följande sommar foro de i härtåg först till Danmark, sedan till Frisland och derpå åter till Danmark, der de öfverföllo och plundrade en frände till Erik blodyxes drottning, Gunhild.
Om hösten foro de utmed Tyska och Flamländska kusterna och stannade till sist uti England, der en mängd vikingar voro församlade hos konung Ethelstan, för att bistå honom i de inbördes strider, som söndersleto landet.
Egils broder föll der.
Egil sjelf stannade ett par år och for sedan, rikt begåfvad, till Norge, der han äktade brodrens enka, och derpå efter fem års frånvaro till Island.
Fyra år derefter är Egil åter i Norge, för att kräfva ut sin makas arf, men han måste lemna thinget för drottning Gunhilds fiendskaps skull.
Kort derefter dödar Egil, hvars skepp hade blifvit uppbrändt af konungen, sin vederdeloman i arfstvisten samt konungens son, som då vistades hos denna.
Innan han lemnar Norge, reser han upp i en bergsskrefva en stång, på hvars spets var fästadt ett inåt land riktadt hästhufvud, och å stången voro med runor ristade de ord, att nidstången var rest mot konung Erik och drottning Gunhild och mot landvättarna, som i Norge bo, att de alla skulle fara vilse, tills de drifvit ur landet Erik och Gunhild.
Derpå for Egil till Island, der Skallegrim kort derefter dog, år 934.
Två år derefter är Egil åter på utfärd.
Han fick då pröfva lyckans ostadighet.
Hans skepp förliste vid Englands nordöstra kust, vid Humbern, och när Egil kom i land, fick han höra, att Erik blodyxe verkligen var fördrifven ur Norge och nu vistades i York såsom Northumberlands konung.
Underrättelsen var just icke glädjande.
Egil kunde icke undkomma i hemlighet, utan gick till konungen, sjöng ett lofqväde öfver honom och fick, trots Gunhilds onda vilja, fara i frid.
Hos Ethelstan blef han väl emottagen.
Snart for han vidare till Norge att söka af Håkan Ethelstansfostre, som då regerade, få rätt i sin arfstvist.
Han fick löfte, att lagen skulle få gå sin gilla gång.
Det slutades så, att han utmanade sin motståndare på envige och segrade deri.
Dessförinnan hade han varit på besök hos slägtingar till Arenbjörn herse, sin närmaste vän.
Han fann dem i stor bedröfvelse.
En Svensk berserk hade friat till dottern i huset och, då han fått afslag, utmanat brodern, som icke var vuxen en sådan strid.
Egil gick i hans ställe och slog berserken.
Derpå vände han om till Island.
Fem år derefter är Egil åter ute.
Erik blodyxe är död, hans söner vistas i Danmark.
Meningarne i Norge äro delade, huruvida man borde hålla med Håkan, som väl var rättrådig och god, men som i följd af sin benägenhet för christendomen ej var godt liden, eller om man skulle fara till konungssönerna i Danmark.
Den nyssnämnde Arenbjörn uppsöker konung
Håkan för att gifva Egils angelägenhet sitt förord, men blir illa mottagen.
Egil och han härja om sommaren i Tyskland och Frisland.
Derefter far Arenbjörn till Erikssönerna, Egil till en af sina vänner i Norge.
I hans ställe far han med konung
Håkans sändebud, för att utkräfva den sedan många år oguldna skatten från Vermland.
Han besvikes af konungsmännen, men far sin led fram, oaktadt de stora svårigheter, som snön beredde honom.
En afton kommer han till ett hus, hvars egare är snål och icke unnar de uttröttade gästerna någon bättre välfägnad.
Egil vill morgonen derpå döda honom, men skänker honom lifvet på hans hustrus och dotters förbön.
En annan afton tog han in i en gård, der han blef gästfritt mottagen.
Dottren i huset låg i tvärpallen, sjuk.
En karl i närheten hade ristat några trollrunor i ett fiskben och lagt detta under henne, men hon hade endast blifvit värre deraf.
Egil fann, att runorna voro felristade, skafde af dem och ristade nya, hvarefter flickan blef frisk.
Till sist kom han till Vermlandsjarlen och fick af honom skatten, men måste på återvägen slå sig igenom tvenne bakhåll, som denne satt för honom.
Följande år drog konung
Håkan dit och lade Vermland åter under Norges krona.
Egil reser ut till Island.
Då han nu kom dit -- år 945 -- var, enligt sagans vitnesbörd, allt odelbart land intaget, alla landnamsmännen döde; deras söner och sonsöner bildade de dåvarande generationerna.
Egil lefde länge.
Hans dödsår är icke angifvet i hans saga, men det inträffade ungefär 45 år efter hans sista hemkomst.
Hur tillbragte en viking återstoden af sitt verksamma lif?
Egil hade under sina färder förvärfvat både anseende och rikedom.
Han var en af Islands mest fräjdade och rikaste män.
Andre Isländare, äfven berömde utfarare, kommo till honom att höra berättelsen om hans mångskiftande öden.
Norrmän kommo till honom med underrättelser och gåfvor från andra sidan hafvet.
Det ser dock ut, som om den starka mannens kraft varit bruten; det berättas intet om något hans storverk under de sista 45 åren af hans lefnad.
Han deltog en gång å sin sons vägnar i en process på thinget, det är allt.
Dessutom hopades sorger och lidanden, när ålderns dagar kommo.
En dag kom det bud, att båten, på hvilken hans mest älskade son farit, hade kantrat och sonen drunknat.
Egil red ned till stranden, fann der sonens lik, lade det framför sig på hästen, red så hem och öppnade fadrens grafhög och lade sonen derinne.
Sorgen var då så tung, fast intet ord spilldes, att, enligt sagan, de tätt åtsittande kläderna brusto.
Hemkommen gick Egil till sin säng, lade sig der och tillslöt dess lucka.
Han ville icke lefva längre, han ville dö i stillhet derinne.
Hans dotter Thorgerd efterskickades och narrade fadren att afstå från denna föresats.
På hennes uppmaning sjöng han i stället ett sorgeqväde öfver sonen, ett af de vackraste den Isländska litteraturen åt oss bevarat.
Tungt det är mig tungan röra och ur strupen andan draga.
Är ej likligt, att jag kan sjunga, sången bringa ur andens boning.
Ty ätten min mot ändan lider, likt träden i skogen som ljungeld slagit.
Ej med godt mod mannen bär frändens lik i grafvens famn.
Svårt var brottet, böljan bröt i min faders frändekrets.
Öppet vet jag och ofyldt stå sonens rof, som mig hafvet redde.
Mycket har Ran ryckt ifrån mig.
Jag är mycket arm på kära vänner.
Hafvet slitit min slägts bästa, ädlaste band bort från mitt hjerta.
Du vet, kunde jag sorgen med svärdet hämna, då vore Öges olycka gifven, kunde med stormens broder jag strida, hans maka jag skulle med svärdet möta.
Men jag icke tror mig ega makt att strida med skeppens bane, ty all verlden för ögon kommer gamle mannens hjelplöshet.
Han såg mest på hvad fadren sade, om än allt folket annat sade, och mig hjelpte uti hemmet och min styrka mest han stödde.
Hvilken annan orädd i striden skall nu stånda vid min sida?
Ofta jag det tarfvar bland detta folket.
Stäckt är min vinge, när vänner vackla.
Svårfunnen är en säker vän på hela ön, som man kan tro; ty svekfull slägtingars bane brodrens kropp för guldet säljer; mången finner jag så efter skatten girig.
Jag hade godt med spjutens gud, på honom jag trodde och tryggt litade, tills Valfader vänskapen bröt, segerns gifvare stötte mig från sig.
Ej jag till Oden offrar gerna, till Viljes broder, gudarnas höfdinge; dock Mimes vän mig har gifvit böter för sorgen, om jag det goda vill säga.
Af Suttungs mjöd mig han dricka gaf, skaldekonsten skänkt mig att öfva.
Han mig den goda gåfvan förlänat, att osäker vän till ovän göra.
Odens bundna oväns syster -- nu är jag rådvill -- ståndar på näset.
Dock skall jag glad med god vilja och orädd
Hel förbida.
Till sist lemnade Egil fädernegården åt sin yngsta son och flyttade till sin älskade stjufdotter och hennes man.
Dödens skymning sänkte sig tidigt öfver den åldrande vikingen.
Han blef lomhörd och fotstyf och till sist slocknade fullkomligt ögonens ljus.
Han hade svårt att gå ensam och låg gerna framför elden, i vägen för kokerskorna, som med hånande speord drefvo honom undan.
Ända in i sista stund dröjde dock hans kärlek till strid och vapenbrak.
Han ville kort före sin död fara till Allthinget med de silfverpenningar, konung Ethelstan gifvit honom fordom, och strö ut dem öfver samlingsplatsen.
“Då torde det blifva strid och knuffar“, sade han.
Då man hindrade honom derifrån, blef han föga belåten och begaf sig med tvenne trälar afsides åt fjällen, der han dolde sina två silfverfylda kistor och ihjälslog trälarna, att de icke skulle röja stället.
I senare tid har man derbredvid funnit vid flera tillfällen anglosachsiska mynt.
Sådant var en vikings lif.
Jag har sökt framställa såväl de ljusa som de mörka sidorna.
Egil dog ungefär tio år förrän christendomen antogs på Island.
Han var dock ingalunda den siste vikingen från ön.
År 972 for Gunnar från Lidarända ut med ett par vänner.
Vid Götaelfs mynning kämpade de med ett par vikingar från Östergötland, foro sedan till Danmark och kommo till sist till Ösel.
Der träffade de en Dansk man, som blifvit tillfångatagen och landsatt på ön.
Han visade dem till en vikingaflotta på andra sidan.
Efter en lysande seger och med rikt byte vände Gunnar om, vistades en tid i Hedeby hos konung Harald Gormsson, som hedrade honom på allt sätt och ville hafva honom ständigt hos sig.
Gunnar ville först fara ut till Island, hvarpå konungen yttrade sina tvifvelsmål att få se honom åter.
Gunnar drog nu till Hisingen med elfva skepp och sedan till Håkan jarl i Norge, hos hvilken han öfvervintrade.
Harald Gråfäll var då redan fallen.
Femton år derefter foro den visa och ädla Njåls söner ut med ett köpskepp.
Efter en stormig resa hunno de land och genast kommo emot dem tretton vikingaskepp.
Det blef strid af och köpmansskeppet var nära att duka under, då dess tappre försvarare räddades af en annan vikingaflotta på tio skepp.
Då kommo Njålssönerne med lifvet ur striden.
De vistades en tid hos Sigurd jarl på Orkenöarna och deltogo i hans strider med Skottarna, foro sedan till Norge, der de råkade ut för Håkan jarls vrede.
Det kom till strid och de försvarade sig med största mannamod, men blefvo till sist fångne.
Under natten göra de sig fria och taga till flykten.
Mot morgonen träffa de en vän från Orkenöarna, som kom att betala Håkan jarl skatt.
Han tager upp dem på sitt skepp; Håkan fordrar deras utlemnande, men hans son Erik säger det vara bättre att bjuda dem ersättning för den orättvisa, de lidit.
Det blir nu förlikning och de vistas en tid hos Erik jarl.
Sedan foro de i viking till Söderöarna och Anglesea, till Wales och Man, med hvars konung de kämpade.
År 1022 for Isländaren Bolle från sin ö.
Då regerade Olof den helige i Norge.
Af honom hedrades Bolle väl och konungen sade honom vara den yppersta Isländare, hvars bekantskap han gjort, och konung
Olof hade dock sett sig vida om i verlden.
Snart trifdes Bolle ej vid hofvet i Sarpsborg, utan for ned till Danmark och fortsatte sedan färden till Miklegård, Constantinopel, der han gick in bland Väringarna och tjente med stor utmärkelse.
År 1030 kom han åter och red till hemmet, klädd i pelsverk, som han fått af den Byzantinska kejsaren, och deröfver bar han en röd skarlakanskappa.
Hans svärd hade hjaltet siradt med guld och guld var lindadt kring handtaget.
Hjelmen var förgyld, skölden var röd och derpå syntes en riddare i guld.
I handen bar han en dolk, “som sed var i främmande land“.
Hvar han kom med sina män, berättar Laxdæla Saga, brydde qvinnorna sig ej om annat än att se på honom och hans grannlåter.