Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Risken är för stor o c h vinsten m e d behandlingen icke motsvarande denna.
Efter denna lilla afväg från de mera härdande badformerna återvända vi till d e m.
O m dessa bad, som vi ofvan skildrat, äro den stora allfarväg, som säkert o c h kraftigt för till härdningens stora mål, så ges det sida om denna en hel mängd små bivägar, som leda till samma syfte, visserligen med större .besvär och tidspillan.
D e enklaste af dessa känna vi under namn af aftvättning, öfversköljning, afrifning eller lakanbad.
E t t hafva alla dessa former för det kalla vattnets begagnande gemensamt, att, på samma gång som de härda, verka de äfven kraftigt stärkande o c h uppkryande.
D e t är i första rummet d c bleksiktigas o c h nervsvagas bad.
E t t närmare beskrifvande af det sätt, hvarpå dessa skola begagnas, torde väl ej vara af nöden, ty vi våga antaga, att de äro väl kända af den stora allmänheten.
V i skola endast påpeka några allmännare föreskrifter vid deras begagnande, betona några försiktighetsmått, som böra brukas, o c h nägra ganska vanliga felaktig- heter, som böra undvikas eller kringgås.
Aftvättningen är den mildaste o c h naturli- gaste af dessa badformer; dess nyttiga verk- ningar bero d o c k på det mer eller mindre förnuftiga sätt, hvarpå den tillämpas.
V i få ej här ingå uti några detaljer, endast antyd- ningar o c h anvisningar, mera hållna i rubrikstil.
Aftvättningen blir olika för friska o c h sjuka, för barn och fullvuxna.
F ö r små barn kan 20° — 25° vatten användas, aftvättningen b ö r aldrig ske framför brasan, för 2 — 7-åriga kan man använda nattståndet vatten, från sjunde året kunna de begagna mera fullständiga öfver- sköljningar, en något mera fullföljd utveckling af aftvättningen.
Till öfversköljningen hör en stor zinkbalja samt en pyts nattståndet vatten (12 — 18°) eller kallare, nyss taget från vatten- ledningen eller brunnen.
M e d en stor bad- svamp, som ofta fy lies o c h lika ofta öfver 157 kroppen utkramas, fullbordas öfversköljnings- proceduren.
Dessa procedurer böra alltid vara korta o c h åtföljas af kraftiga gnidningar, gym- nastiska rörelser o c h promenader i det fria.
E n del personer begagna äfven sina händer till aftvättningen i stället för svampen.
Afrifningen däremot förutsätter, om den regel- rätt skall utföras, cn konstförfaren hjälp.
Där- vid omslutes den badandes kropp af ett mer eller mindre urvridet, groft eller fintrådigt lakan, som neddoppats i vatten af det gradtal, som förordnats.
D e fyra viktigaste minnesreglerna vid afrif- ningen sammanföras sålunda: ett varmt rum, en god reaktion, cn måttlig temperatur hos vattnet samt cn noggrann aftorkning.
Det är med fullt medvetande o c h ehuru jag väl vet, att det strider emot en hel riktnings åsikter, som jag fortfarande håller på, att man såväl efter denna som efter hvarje badform bör låta sig aftorkas antingen af en främmande person, vid badorter badtjänaren, eller i brist därpå själf grundligt företaga denna viktiga sida af all badbehandling.
Skälen, som anföras häremot, äro just ej m y c k e t vägande, t. ex. att » alla delar kunna ej lika starkt frotteras, hvarigenom olikhet i reaktionen med ojämn blodfördelning inställer sig, samt att hudnerverna däraf lida men. » I d é e n härtill är hämtad från själf- torkningen efter det kalla badet o c h vid de s. k. solbaden, men lämpar sig ej för det nor- diska klimatet, vådorna häraf äro enligt mitt förmenande större än de väl mycket i luften sväfvande fördelarne.
Vattnet till afrifningen b ö r ej tagas för myc- ket kallt, såvida man ej genom inpackning för- ökat sin kroppsvärme, då man också lättare kan genom tcmperaturskilnaden framkalla reak- tionen.
Ä r denna outvecklad, som fallet är hos en icke härdad eller ancmisk person, till- råda vi vederbörande att för en kortare stund återgå till sängen.
Visserligen inträder reak- tionen hastigare o c h kraftigare efter en kallare badform, men då vinnes denna på kroppens egen bekostnad, hvilken måste söka ersätta den värmeförlust den lidit.
E n afrifning af detta slag på cn frusen o c h blodfattig individ kan nog kännas uppiggande, men verkar ungefär som en sup eller ett piskrapp på den uttröt- tade hästen, den tager kraft från kroppen o c h åstadkommer en förminskning i lifskapitalet.
Afrifningen är ett ypperligt härdningsmedel samt i hög grad nervstärkande; hos det kvinn- liga släktet kunna vi ej nog varmt anbe- falla denna eller de därmed likartade morgon- afritningarna.
H ä r är nervsystemet i allmän- het mera känsligt o c h öfverretadt o c h därför böra de redan från barnaåren begagnas o c h så sällan som möjligt afbrytas o c h alldeles icke af det kalla sommarbadet i öppna sjön.
För att vänja sig därvid som lämpligt vinterbad bör det just under sommaren försökas.
Som härdande medel, men kanske med ändå större betydelse som kurativ badform, stå half- baden o c h duschbaden, o c h vi skola därför skildra dem här i denna följd.
Halfbadet räknar sitt ursprung från fader Priessnitz dagar, det vill säga från den man, som vi vilja kalla vattenkurens skapare.
Priessnitz kom rätt snart under fund m e d, att många af hans patienter ej kunde väl för- draga det källkalla h c l b a d c t, som annars hörde till hans älsklingsordinationer, o c h han såg sig nödsakad att höja dess temperatur.
Härtill åtgick m y c k e t varmt vatten o c h för att spara på detta var han ej rådlös.
Han lät fylla badkaret endast 7 ä 8 tum med tempereradt vatten, o c h därmed öfversköljdes den badande, under det han satt i badkaret; denna vatten- Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, MattOT OCll Gardiner Hl Hl, TJI Hl Carl i Johansons iSKS •Affär, S » " * Drottninggatan 4 5, 1 och 2 t r.
besparingsmetod kallade kan halfbad.
M e d sin skarpa iakttagelscförmåga fann han snart, att detta b a d h a d e ' e n hel del välgörande egenskaper, just beroende på dess egendomliga användnings- sätt, o c h ända från den tiden räknar halfbadct sina anor som cn af vattenkurens viktigaste och mest begagnade badformer.
Detta bad, hvars grundkaraktär består af cn öfvcrskölj- ning af den badande med badvattnet, utföres rätt olika på skilda kurorter, utan att man kan betrakta denna olikhet som ett konstfel.
Denna öfversköljning kan utföras med händerna eller medels vattnets påösning ur ett handfat, som oupphörligen påfyllcs med badvattnet, me- dels våta handdukar eller, som det sker vid liafskustcn, genom frottering med hafstången, som då oupphörligen neddoppas i det kalla saltbadet.
Detta bad förutsätter ett kraftigt arbete hos badbetjäningen, om den väl skall uträtta sin sak.
Der många halfbad gifvas, har man på flere ställen tvänne badare, som arbeta härmed, o c h badet förlorar ej därpå.
D e t afslutas vanligen med ett par byttor kallare vatten, som hastigt slås öfver den badande.
Temperaturen i half- badct är växlande från 82 — 40° allt efter hvad som därmed skall åstadkommas, om det skall begagnas som afslutningsakt efter ett föregå- ende uppvärmningsbad, o m det skall användas som afledande badform vid kongestioner åt huf- vudet eller som dictotiskt medel eller som ett lugnande nervmedcl.
L i k s o m temperaturen i badet växlar äfven tiden för dess användning från cn till tre ä fyra minuter.
Badet är kort, men cj mindre verksamt.
E n ej mindre hälsosam regel l y d e r: gå på halfbadet!
Vid hafvet är det cn synnerligen nyttig badform för att förbereda begagnandet af de kalla hafsba- den o c h har äfven där kommit i stort bruk.
Ofvanpå halfbadct bör man ej taga någon dusch och ej någon neddoppning i kall bassin, detta är ytterligt pressande o c h fullkomligt onödigt.
Såväl vid halfbadct som ännu mer vid afrif- ning inträder hos vissa personer ökadt blodtryck åt hjärnan med hufvudvärk, svindel o. s. v., detta häfves, om ansiktet o c h hufvudet tvättas med kallt vatten före badet eller o m man tager en m e d vatten fuktad linnemössa på huf- vudet.
(Forts.) tjänsten därvidlag ej få tilläggas sagde gubbe, utan — mig själf.
Hur jag bar mig åt?
— Jo, jag lämnade blommorna i fred vida mera än nå- gon vinter förul, och därför uppnådde jag också denna gång ett bättre resultat än någonsin förr.
Jag skar ej af blad o c h grenar — t. ex. på helio- tropema — efterhand som de vissnade ned.
Vi- dare lät jag bli alt vända på blommorna, vattna- de så litet som möjligt — och » spritade » icke alls.
Först i mars började jag skära bort vissnade blad och grenar och satte äfven om ett par blommor, hvilka hade väl små krukor.
Och nu går jag att presentera mina blommor, eller, rättare sagdl, dem ibland dem, hvilka synas mig värda ett omnämnande i Idun.
Aralia, träd fram!
Du är gammal nog alt själf föra din talan.
Således: berätta oss dina lef- nadsöden!
» Mjukaste tjänarinna, milt nådiga herrskap!
Ja, Aralia är mitt namn.
Jag har visserligen också ett tillnamn, men för alt säga sanningen, är jag icke på det klara med, hur det egentligen lyder.
Men det vill jag säga, att medlemmarne af vår släkt alltid hållit sig uppe, och att hvilken som helst af oss i sina bästa år kan anses som en prydad för den finaste salong.
Den art, jag till- hör, har vackra, gröna, 7- å 9 flikiga blad.
Jag är ful numera, men — jag har varit vac- ker, o c h det är ej a l a, som kunna säga sig ha varit det.
Jag är född i Stockholm, men så sål- des jag upp till norra Sverige.
Vid den tiden var jag väl ungefär ett år gammal — som herrskapet hör, fick jag tidigt börja att pröfva på lifvets väx- lingar.
Här uppe i Norden har jag emellertid växt och frodats; jag har nu snart varit här åtta år.
Jag har under denna tid fålt flytta en " gång, men i båda hemmen har jag haft min plats ej i, men invid ett fönster beläget åt sydost, och, hvar jag bott, har man haft den omlänksamheten alt på andra sidan galan sätta upp en stor byggning för att skydda mig mot den skarpaste solen — jag tror åtmin- stone att detla varit meningen.
Man har alllid bestått mig med god jord, vatten endast då jag varit törstig, men då rikligt.
— I bland, då jag ej fick vatten så fort som jag ville, brukade jag låta mina blad (hvilka annars stodo utåt och uppåt) tillika med stjälkarne få ett fall nedåt, och då gick det så bra för människohänder alt föra mina eljes styfva stjälkar upp o c h ned.
» Se, nu är Aralian törstig! » sade man då.
Det kan väl tyckas, som om jag skulle farit illa af alt få bli törstig, men det bekom mig icke det ringaste.
Ännu förra vå- ren fick jag omkring 25 nya blad, under det att jag ej förlorade på långt när lika många; också har det aldrig varit så långt mellan stjälkfästena att bladen behöft sitta och längta efter hvaraun '.
Fyra gånger på åtta år har jag blifvit omsatt.
Antingen dröjde man den här sista gången för länge med alt sätta om mig, eller också är min tid förbi — nog af, jag är numera knappast en skugga af » mitt forna jag. » Men om jag också skulle » gå ut » — som människorna kalla det — så har jag dock lämnat ett minne efter mig, en liten Aralia, som artar sig bra — lofvar bli lika vacker, som j a g s j ä l f varit.
Barnet är nu snart 3 år gammalt.
Ar 1892 en dag frampå sommaren, när jag stod här vid mitt fönster, kom jag hän- delsevis att se nedåt och upptäckte då vid min fot ett par små blad, hvilka något liknade mina egna.
De syntes ha vuxit fram antingen från min stam eller från roten (hvilketdera kunde jag aldrig komma underfund med) och smögo sig tätt intill slammen.
Bladen växte till, och ännu ett blad började skjuta fram.
Så, efler en helt korl tid, kom där en person, beväpnad med en hvass knif, skar lös den lilla plantan och bar bort hen- ne.
Men det dröjde icke länge, innan jag fick återse min planla — nu hade hon fålt sin egen burk och ett glas öfver sig.
Till min stora glädje placerades lillan i samma rum som jag själf, vis- serligen på ett bord vid ett annat fönster, men jag kunde ändå se ditöfver.
Först syntes hon vilja vissna, stjälkarna böjde sig, och bladen hängde slaka.
» Sköterskan » tog då bort glaset, höjde varsamt upp bladen och satte ett par små stöd under dem; sedan satles glaset dit igen.
Plantan fick nu stå i fred så mycket som möjligt, och man lyfte på glaset, endast då man ville känna efter, o m det var lid att vattna — en å två gån- ger i veckan.
Redan efter få dagar hade bladen återtagit sitt friska utseende och stjälkarne rätat upp sig, så att stöden kunde tagas bort, men det dröjde rält länge, innan plantan började växa.
Det tredje bladet i ordningen fick 3 flikar, och de blad, hvilka sedan kommo, blefvo allt mera o c h mera lika mina.
» Lill-Aralian » har redan blifvit omsatt två gånger.
Hon står nu på ett bord helt nära mig, o c h jag har min ögonfröjd af att se på henne.
När hennes blad bli dammiga, putsar man af dem med en mjuk damlrasa eller dito borste.
Stundom tvätlas de också helt lätt med en svamp — man använder då kylslaget vatten.
Jag känner till det där, ty jag har själf blifvit behand- lad på samma säll.
— Förra sommaren växte där åter en liten planta vid min fot.
Den skars lös, sattes och » tog sig », äfven den.
Men så gaf man bort denna min yngsta, och därute i den grymma, kalla världen blef hon vanvårdad o c h — dog.
Kanske skall också jag snart förintas.
Dock, litet förr eller senare, det betyder på det hela taget icke sä mycket.
Vore jag människa, skulle det vara tank- löst af mig att tala så, men jag är j u endast — en blomma.
Ja, här har ni nu fått höra - gamla Aralians » historia.
Om den kan vara eder till nytta, så har jag åtminstone icke helt och hållet lefvatförgäfves. » Så långt Aralian.
Och nu skola vi kanske fort- sälta med presentationen.
Här ha vi två stycken växter, hvilka tillhöra ormbunksläktet.
Den större kallar jag vid högtidliga tillfällen — såsom t. ex. föreliggande — Adiantum flagrantissimum — det slår så på den flata namnstickan i burken.
Den mindre däremot får nöja sig med att kallas endast Adiantum.
» Hvarför så?
De äro ju hvarandrai alldeles lika, » säger ni.
Ja, nu visserligen, men i somras, då mina ormbunkar voro i normalt skick, hade den, jag benämner Adiantum, betydligt min- dre blad än den andra, ett förhållande, som j u dock kunde ha sin förklaring däruti, att de båda exemplaren växt upp på hvar sitt håll, i olika jordmån och temperaturförhållanden, och äfvenså voro af olika ålder.
Den lilla Adiantum är ganska intressant genom sin tillkomst.
En person, som hade en växt af detta slag, log med nypan fatt i en af de fina bladstänglarne och drog den rakt upp ur jorden, satte den sedan på försök.
Kanske hade någon liten rotdel, fasl » osynlig », följt med stjälken, ty bladet » tog sig ».
Min flagrantissimum köpte jag i somras från ett drifhus.
Trädgårdsmästaren påstod, att växten icke skulle lida af flyttningen, men själf hade jag föga hopp o m att den skulle öfverlefva vintern.
Verkligen vissnade också alla bladen så smånin- gom under första delen af vintern — i början af januari voro de alla sin kos.
Hade jag förvattnat min vackra » ormbunke »?
Jag fann att sljälkarne (» stjälkstubben » stod ännu kvar) voro lindrigt an- gripna af mögel, o c h att det luktade liksom un- ket ur jorden.
Jag behöfde emellertid ej länge fun- dera på saken, ty redan i samma månad började ett och annat nytt litet blad skjuta fram, och, som ni ser, är där nu en hel liten buske af spä- da, ljusgröna blad.
Måtte jag nu bara få vackra- re fason på växten, än den hade vid inköpet.
Dessa ormbunksarler tåla troligen icke vid att stå trångt.
När jag köpte » flagrantissimum », hade den några dagar stått i en grupp af växter och var alldeles flat på ena sidan, o c h hur jag vände och vände på den, ville den ändå fortfarande hålla sig sned.
o Hvad " gubben v i n t e r " lämnat kvar.
E n liten b l o m s t e r r e v y f ö r af Idun S-m.
o J X h, mitt herskap!
Ni skulle bara ha sett, huru Tf \, miserabla mina b l o m m o r sågo ut i vintras.
Då skulle ni troligen utropat: » j o, den, hon förslår sig visst på blomsterskötsel!
Och så skrif- ver hon i lduu om sina blommor!
Fidonc, hvil- ken humbug! » Ja, det var riktigt väl, att jag icke fick nångon nyärsvisit af er, mina damer.
Och hädanefter är jag icke längre rädd för edra besök, ty blommor- na börja nu se rätt hyggliga ut igen.
Förvintern var ganska känbar för blomstren.
Och orsaken därtill?
Jo, sen I, långt ifrån att vara sträng, var » guben vinter » i stället hela » förejulen » alltför mild i hågen.
Blommorna trod- de därför, att det ännu var sommar, och bjödo till att växa, o c h så fingo de långa, tviniga, blekgröna skott — heliotroper och fuchsier sågo ut som något slags slingerväxter.
Huru noga man dock bör väga sina ord för att de ej skola löpa fara att misstydas!
Med anled- ning af öfverskriften kunde » gubben vinter » lätt bli ' misstänkt för att ha ' lagt embargo på de flesta af mina älsklingar, och det vill jag visst icke att någon skall tro, ty — med få undantag hafva de alla förblifvit vid lif.
Å andra sidan torde för- Ur notisboken * ' Kronprinsessan afreste, enligt hvad ett från Venedig ingånget telegram meddelar, i tisdags till Pallauza vid Lago Maggiore för att som i dag inträffa i Karlsruhe.
Kronprinsessans hälsotill- stånd är fortfarande godt.
* Primus-spiseln.
Den för sitt världsberömda fotogenkök » Primus » väl kända firman B.
A. Hjorth &amp; G:o har i dagarne utsläppt i marknaden en s. k.
» Primus » - spisel, hvilken torde blifva en välkom- men nyhet för hvarje sparsam husmoder, i syn- nerhet nu då fotogenen stigit så betydligt i pris, ty medels användande af denna spis kan, med begagnande af endast ett » Primus » - kök o c h utan ökad fotogenförbrukning, ' kokning samtidigt före- tagas i 3 kärl.
* » Våra dåliga tänder » utgöra förvisso elt tema, som ofta är ägnadt att inge bekymmer, icke minst hos damerna.
Af synnerligt intresse bör det därför vara för vår vidsträckta läsekrets att taga del af den lilla broschyr i den icke oviktiga frågan, som medföljer detta nummer af Idun, o c h hvilken vi så mycket hellre kunna rekommendera till genomläsande o c h efterföljd, som densamma har till författare en så erfaren fackman som tand- läkaren d:r A. Lenhardtson.
Det nyaste tålamodsspelet heter » Hjärlats hemlighet » o c h torde bli ett lämpligt tidsfördrif under sommaren.
IDUN 1895 Teater och.
Det tredje partiet, hvari hr Götse uppträdde som gäst härstädes, var som Faust i Gouuods opera af samma namn, hvilken uppfördes i måndags.
Delta uppträdande var egentligen som helhet betraktadt hvarken bättre elller sämre än de båda föregående.
Visserligen lyckades sånga- ran ganska bra i första akten samt med fjärde aktens dryckesvisa och i trion mellan Faust, Me- fistofeles och Valentin, hufvudsakligen på de stäl- len, där han fick forcera sin röst.
Däremot voro bristerna i de vekare momenten, t. ex. i trädgårds- scenen, mycket märkbara.
Äfven beträffande detta parti måste vi konstatera, att vi hafva en ojäm- förligt mycket bättre representant här hemma, Nå- got lifligare bifall förspordes icke heller från den ej just särdeles talrika publiken.
I går skulle ett nytt gästspel begynna, nämligen den fransk-amerikanska sångerskan fru Vehon-Hal- vorsens uppträdande som Violetta i op. » Den vilse- förda », hvilket parti hon redan för trenne år sedan utförde härstädes.
T morgon åter gifves för första gången » Hans och Greta », sagospel i tre bilder af Adelheid von Vette, musiken af Engelbert Humperdinck.
samt » Navarresiskan », opera i 2 akter af Massenet.
Dramatiska teatern bjöd i lördags på ett nytt program, som — o m vi frånse den inledande en- aktaren — var af högt värde o c h intresse.
Wil- brandts s. k. lustspel » Ungdomskärlek » är, s o m antydt, allt annat än lustigt, men betydligt banalt och genomklumpigt och borde helst aldrig ha kom- mit upp på denna teaters spellista.
Ej ens fru Hartmans hjältemodiga ansträngningar att afvinna en ny backfischroll en smula humör kunde upp- hjälpa det sorgmodiga fiaskot.
En rik ersättning erbjöd dess bättre Jean Riche- pins därpå följande komedi på vers i tre akter, » Fribytaren », en genom sin enkelhet sublim, men likväl kraftigt färgmättad dikt till hafvets och sjö- manslifvets lof, hvilken ej kan undgå att gripa hvarje för poetisk stämning mottagligt sinne.
Den gamle bretagniske sjömannen Legoez (hr Hillberg) har förlorat alla sina söner, sjömän så- som han, på hafvet, men han håller detta haf lika kärt ändå, ja, det är föremål för hans formliga dyrkan.
Hans sonson Pierre har rest bort för femton år sedan, utan alt låta höra af sig, men han väntas dagligen med en nästan vidskeplig visshet af gubben, af änkan efter en af sönerna, Marie-Anne (fru Littmarck), och hennes dotter Ja- nik (fru Sandell), hvilken, ehuru h o n blott var ett femårigt barn, när den tioårige Pierre gaf sig ut, betraktar sig o c h betraktas såsom hans tro- lofvade.
Anländer så en vän o c h länge skepps- kamrat till Pierre, en rask sjöman Jacquemin (hr Skånberg), medförande jämte dennes sjömanskista den nästan säkra vissheten o m hans död.
Innan han ännu hunnit förklara saken för någon mer än Marie Anne, låter man gubben Legoez tro, att Jacquemin är Pierre, för att därigenom bespara den gamle farfadern en krossande hjärtesorg, och lilla Janik, s o m tror detsamma, förälskar sig i honom.
Men den rätte Pierre (hr Olsson) hem- kommer, icke från sjön, utan från Mexiko, där han blifvit lycklig diamantgräfvare.
Den härige- nom uppkommande konflikten, som hotar att för- störa allas lycka, löses dock omsider så, att Pierre ensam återvänder o c h Legoez gifver Janik åt Jacquemin, s o m förblifvit hafvet trogen.
Utförandet var i det hela värdigt och verknings- fullt.
Särskildt gaf hr Hillberg mycken kraft och karaktär åt den gamle sjöbjörnen, och hans de- klamation af versen kan gälla som mönstergill.
Fru Sandell spelade med innerlighet och värme.
Hr Skånbergs Jacquemin föreföll kanske väl vek och osäker, men hr Olsson gjorde af Pierre en karakläristisk och präktig typ.
Fru Littmarck tillfredsställde minst, men totalintrycket af det beaktansvärda diktverket var dock synnerligen gynnsamt o c h publikens bifall lifligt.
August Lindberg med sällskap uthärdar fortfaran- de konkurrensen med de härliga vårkvällarne på Vasateatern och gör det med all önskvärd artistisk honnör och framgång.
1 måndags bjöd han oss på Hamlet.
August Lindbergs ypperliga Hamlet- tolkning torde vara en prestation, vid della laget känd och skattad öfver snart sagdt hela vårt land; endast för hufvudstaden är ett dylikt tillfälle att njuta af stor tragisk konst numera allt för säll- synt.
Den skickliga regien präglade alltigenom upp- sättning och samspel.
Fru Dorsch gaf drottnin- gen, och särskildt den stora uppgörelsescenen med sonen nådde genom hennes värdefulla biträde en gripande verkan.
Fru Lindbergs Ofelia förtjänar I T 7^ T " .T-M * - » HlXtPci %JL&gt; £Z ^ till Alll 159 ock varmt lofordas; särskildt framstår utförandet af vansinnighetsscenen i fjärde akten lifligt för minnet.
Äfven birollerna sköttes med förtjänst, och den talrika publiken kvitterade sin kväll med skallande bifall.
Neruda-soarén, gifven i fredags af fru Vilma Nor- man-Ncruda (lady Hallé) med biträde af hennes gyllne frukter, denna ma och om huru Jesus öppnar himmel för de små barnen, som kom- till honom.
hängde vid De mörka, sorgsna hennes hade Daniel talat med läppar — ögonen något sådant aldrig hört förr, så hade honom, ingen bedt ingen med honom.
syskon, fru Maria Arlberg-Neruda och prof. Frans Nu var det, som om en ny värld öppnat Neruda, samt förste hofkapellmästaren Conrad Nordavist, torde få räknas som en af de allra yppersta musiktillsläilningar, som under de senaste åren förekommit härstädes.
Det var här verkligt stor konst man bjöds på.
Ett så ypperligt sam- spel, en så nobel och alltigenom stilenlig uppfatt- ning har väl här sällan förnummits.
Det erinrade oss verkligen om den berömda Joachimska kvar- tetten i Berlin.
Bifallet från den öfverfyllda salon- gen blef för hvarje sats allt mera stormande och ville till slut knappt taga en ända.
Säkert är, att denna musikafton sent skall förgätas af dem, s o m voro nog lycklige få öfvervara densamma.
för det stackars sjuka barnet, och han hade Grefvinnan Math.
Taube ' s musiksoaré i Musikaliska akademien sistl. tisdag hörde ock till dessa min- nesrika musikaliska högtidsstunder, som mera sällan förekomma.
Soarén gafs till firande af 25- årsjubileet af den aktade soarégifvarinnans första uppträdande som sångerska å k. operan härstä- des.
Och alltsedan hon där som Bertha i » Nurn- bergerdockan » med ens slog sig igenom och till den dag som är har hon varit publikens förkla- rade gunstling.