Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den är tagen ur ett referat öfver en hofbal den 29 februari 1892 och lyder: » Jag har också tecknat mig till min- nes en vals, som dansades just i det ögon- blick, då salen var nästan utrymd, under det de tre buffeterna voro upptagna.
D e dan- sande voro la signora Bildt och hennes man, svenske ministern.
D e återförde i mitt min- ne den vals, som man icke dansar mer, men af hvilken man ingenting annat begär, än just hvad den ger: förnimmelsen af ett ögon- blick, då man endast ser och känner en bäf- vande hänförelse • — svenskarnes vackra vals, när en enda själ eldar tvänne varelser och ett enda hjärta våldsamt klappar i takt med musiken, medan fötterna, liksom bevingade, föra de lyckliga till drömmarnes land.
» Så skrifver en italiensk journalist helt en- tusiastiskt, efter att ha sett vår distinguerade minister och hans unga hustru valsa tillsam- mans.
Jag har icke sett dem valsa, men jag har i alla fall i deras gästfria svenska hem mottagit samma intryck: ett hjärta och en själ.
Och kommer ni till Rom och har stigit två trappor upp i palazzo Bolognetti, där de svenska och norska fanorna hålla vakt, kan ni utan tvekan ringa: för landsmän ha dessa tvänne älskvärda människor äfven ett enda ord: välkommen!
bojor fjättra öen starfaste man.
ZTTen o n ö s f e f u l l.
H e j, Det är fyon rnsst ej.
£jon ser på lifcet, s o m pore 2Illt, allt ett grannt fonterfej.
figurerna roa för stunöen, od) D ä r finns fansfe bjärta baf gulösmtöö rocf.
IfTen ingen, slätt ingen mäftar 2Xtt 3 våda lifpäl llnöines slumranöe själ.
t) Dtrfr&gt;eIns ring fjon föres omfrtng (Dd) finner meö bitter trånaö S l o t t bubblor — od) ingenting.
©, fan unöer sfal, så finslipaöt glatt, P ä l trånaöen öana en pärlesfatt; ©, fan unöer txirlöslig fyrnrfnellef € t t bjärtblaö spira t fägring r&gt;ef?
Det rena plär b o, Det frtsfa g r o, Det äöta härligt 3 öanas färlef, ånger od) tro.
ijnar finns han, öen rtööare from od) g o ö, S o m sftngrar förtrollningens töefenstoö © d) rnsar Unötne ett rifare mål i l n öetta att para säsongens i ö o l?
S o m näcfer en s j ä l.
E) var finns b,an r&gt;äl, D u ttö, öu fåfänga lustars träl?
ort gransfar sin Den sfylätta bilo uti sltpaöt glas.
balöräftens f} ar lenaste sfiftntng stlfesgas t pårljus säf © d) stlfraöc tråöar t luftig t&gt;äf.
E) on är Franska ungöomssfön.
£jon är brrit s o m snön.
På blonöfrusig hjässa oeh Af Inés Wigert.
(Ib.)
brinner &lt;£n stjärna smaragöegrön.
© d) solfjäöern, scanöunsfransaö od) tjrnt, S ä r målning, s o m r&gt;ore öen anöaö ött.
Den blefrööa sfon är sirligt lätt, © d) huöfärgaö fyanösfe sluter så tätt.
© d) profilen sen — £) ur äöel od) ren, © d) ögat rnir ftarblått, finöen fjur seder runö od) perstfolen!
* I gamla sagor förtäljes, huru » Undiner » eller hafsjungfrur kunna genom karleken till en ädel man blifva besjälade och förvandlade till människor.
iiru ofta hör man inte talas om fransk ytlighet, franskt lättsinne!
Den före- ställning svenskarne i allmänhet göra sig an- gående franska seder och bruk är dock sällan grundad på sakkännedom.
Oftast stöder man sitt omdöme endast på de franska romaner, komedier, operetter och varietésällskap, som man lärt känna i Sverge.
Eger man då til- lika den erfarenhet, som några månaders vi- stelse i Paris ger, så anser man sig själf fullt hemmastadd i franska förhållanden, och man besinnar ej, att hvad man därunder studerat i allmänhet endast varit gator, butiker, ho- teller, inackorderingsställen, teatrar, varietéer och danslokaler, hvilka 3enare ställen alla be- folkas mera af utländingar än af fransmän.
Högst få utländingar lyckas någonsin kom
1893 ma in i en verkligt fin fransk familj, ty frans- mannen upplåter ej gärna sitt hem för utlän- dingar; han är alltid artig, men aldrig gäst- vänlig.
För att tillfredsställa artighetens for- dringar bjuder han en resande på en eller annan déjeuner och diner, men det är ej så svensken lär känna fransmännens hemlif, deras seder och bruk, lika litet som en fransman efter en eller par månaders v i s t e l s e å Grand Hotel har lärt känna svenskarnes.
Fransmannen är varmt fästad vid sitt hem; ej så att han någonsin skulle kunna beträdas med denna formliga dyrkan för liflösa ting, som gör hemmets medlemmar till slafvar för en öfverdrifven lyx, som ej motsvarar hu- sets tillgångar, ett missförhållande, som redan vid vårt första inträde i ett hem möter oss i form af mångdubbla gångmattor, öfverdrag och nedfällda rullgardiner.
I Frankrike anses mat- torna vara gjorda att gå på, soffor och stolar att sitta på och bord att ställa saker på.
Det finnes inga hvardags- och helgdagsrum; salongen är det rum, där man samlas i hvar- dagslag, och när mattor och möbeltyg blifva blekta och slitna, förnyas de.
Med ett ord, i Frakrike äro möblerna till för människornas skull, och ej människorna för möblernas.
Hvad som fäster fransmännen vid hemmet är ej de mer eller mindre gamla eller nya möbler, som där finnas, det är barndomsminnena, de ge- mensamma intressena, familjebanden; och denna deras känsla för det egna hemmets helgd är så stor, att hemmet, släkt och vänner, ja, t. o. m. husets tjänarinnor respekteras äfven af de fransmän, för hvilka andras hem och i allmänhet allt annat i världen ej längre är heligt.
Äfven när en fransman bedrar sin hustru, förblir han artig och förekommande mot henne; hvad helst han är utom hus, i sitt hem är och förblir han dock en gentle- man, mot sina barn en god far.
Ja, till och med i de hem, där äktenskapets band i det närmaste helt och hållet lossats, binder dock familjebandet; man kan upphöra att vara man och hustru, men man upphör ej att vara far och mor.
Hur man i Frankrike fruktar allt slags då- ligt inflytande på barnen visas t. ex. däraf att en tjänarinna, hvars rykte ej är tadelfritt, har den största svårighet att få plats i ett hederligt hus, och att man aldrig i en familj antager en ogift amma.
I hem, där mödrarna ej själfva vilja eller kunna uppföda sina barn, anskaffas från landet en gift bondhustru, som för sin amtjänst är så rikligen aflönad, att hon, när tiden för hennes frivilliga landsflykt är slut, medför ett visst välstånd till det fat- tiga hemmet.
De familjer, som af ett eller annat skäl ej vilja taga en amma i huset, sända sina späda barn till landet att uppammas och skötas af någon redbar bondhustru.
Barnen kvarstanna vanligen hos denna fostermoder, till dess det är tid att tänka på deras undervis- ning, då de sättas i skola, företrädesvis i nå- gon klosterpension, ty dessa äro fortfarande de mest ansedda i Frankrike.
Guvernanter och privata lärarinnor äro ej väl anskrifna i Frankrike, och det antages allmänt att bland dem finnas många skeppsbrutne på lifvets ocean.
Falsk måste alltid deras ställning bli i ett land, där de nödgas bryta mot den all- rådande konvenanslag, som hindrar hvarje ogift s. k. bättre kvinna, hon må vara vacker eller ful, ung eller gammal, att någonsin visa sig ensam på gatan; där ungdomen vaktas så strängt, att en flicka aldrig ens i hemmet för ett ögonblick lämnas ensam med en manlig kusin eller vän, ja, icke ens med sin brud- gum, förrän preBten välsignat deras förbund IDUN 163 och de enligt kyrkan äro oupplösligt förenade rieté och maskeradbesök med eller utan » för- kläden »; lägger man därtill en eller annan med äktenskapets band.
De franska konvenanslagarne äro så stränga, Pariser- eller Tysklandsresa, också utan » för- att en flicka på gatan måste gå vid sidan af kläden », så kan våra svenska flickors upp- eller framför sin väktare och i en salong in- fostran anses grundligt afslutad.
Huru mänga träda före modern eller dennas ställföreträ- värdiga hjältinnor finnas ej där, huru många derska, så att denna ej ens för ett ögonblick intressanta, men oskrifna romaner 1.
Huru mycken osökt dygd finnes det ej hos må förlora henne ur sikte; på baler dansar hon endast fransäser eller möjligen undantags- den unga flicka, som, dresserad i frihet, kun- vis med mammas särskilda tillåtelse en polska, nat bibehålla så sant moraliska begrepp, att men valsen hör till den förbjudna frukten, som hon aktar läkaren som ett godt och lysande hon först får smaka, då hon är gift.
Hennes parti och, om så behöfs, själf gör sig till teaterbesök inskränka sig till operan och Thé- sjuksköterska för att vinna honom eller någon åtre Francais, hennes läsning till la biblio- annan, men som föraktar och ej ens kan nämna vid namn den sjuksköterska, som studerat nog théque rouge et la bibliothéque chrétienne.
Det kan tyckas egendomligt, att romanen för att i vissa fall kunna göra samma tjänst och komedien, för att inte tala om operetten som läkaren, d. v. s. rädda lif.
och varietén, kunna vara omoraliska, slippriga, ja cyniska i ett land, där ungdomen upp- fostras så strängt.
Förklaringen ligger däri, att de franska författarne svårligen kunna i en enligt franskt recept uppfostrad flicka finna stoff till en intressant romanhjältinna, och där- för nödgas de börja, där de engelska roma- nerna och de tyska komedierna vanligen sluta, vid giftermålet.
Vill dä en fransk författare vara moralisk, börjar han med att slå ihjäl den äkte mannen, det enda sätt, hvarpå han kan förskaffa sig en hjältinna, som äger rättighet att handla fritt, att lära känna och älska den man, som skall bli hennes.
Är författaren däremot mindre moralisk, börjar han visserligen också med giftermålet, men hon låter den äkte mannen lefva, ja, han låter honom till och med lefva undan ganska tappert.
Den unga kvinna, som upp- fostrats så strängt, men som nu, sedan hon blifvit bunden, är så fullständigt fri, låter han under tiden kasta sig i nöjenas vimmel och söka trösta sig genom att missbruka den fri- het, man gifvit henne, och så är romanen färdig.
Visserligen vore det mera förenligt med sanningen att säga, det hustrun i dylika fall oftast söker sin tröst i religionen och nöjer sig med att endast blifva en god mor, men för herrar författare blir ju härigenom den sista villan värre än den första, ty då är ju åter den franska kvinnan omöjlig som roman- hjältinna.
Därför nödgas också de franska romanförfattarne välja mellan att framställa mannen, som bedrar hustrun, eller att skildra hustrun, som bedrar mannen, när de icke vilja söka sina romanhjältinnor bland änkor eller bland de olyckliga, hvilkas hela lif är ett enda bedrägeri mot sig själfva.
Och däraf att den redbara kvinnans lif i Frankrike erbjuder ämne hvarken till roman eller komedi, utan dessa måste sökas utom dygdens kyska boning, sluter man sig till, att osedligheten i Frankrike är större än i Sverige, ty här skulle naturligtvis ej kunna uppsökas stoff till sedeslösa skildringar sådana som brott inom och utom äktenskapet, och finnas de, så kan det visserligen vara intressant att tala därom, men det är skandalöst att skiifva därom.
De svenska författarne behöfva ju ej heller välja sådana ämnen; de hafva ej att skildra nationalfel sådana som ytlighet och lättsinne; de kunna till sina hjältinnor välja den starka kvinna, kvinnan » i sino prydno », uppfostrad genom samundervisning, gatupromenader, skrid- skoåkning och ridpartier utan » förkläde » men med eskort, kälkpartier med ty åtföljande små utvärdshusaupéer utan » förkläden », baler med tvä ä tre » förkläden » för ett femtiotal flickor, femterads-teaterbesök utan » förkläden » och va- Och under det den franska flickan trots sin i öfrigt stränga uppfostran helt oblygt kan tala om, att hon har hopp att få en sy- ster eller bror, en nevö eller niéce, ja, t. o. m. att hon en dag, sedan hon blifvit gift, möjli- gen ock blir mor, så är den svenska flickan nog sedesam och blyg att ignorera lifvets stora mysterium, och hon, som kan se allt, höra allt, läsa allt, vore det ock själfve Zola, hon kan ej utan blygsel se en kvinna, som skall bli mor; hon rodnar vid blotta tanken på, hur opassande Skaparen inrättat allt i naturen.
Detta är den sanna moralen, och därför kunna vi fortsätta att tala om » fransk ytlighet » och » franskt lättsinne ».
Brefkort från Iduns Chicago-korrespondent hicago-utBtällningen är nu officielt öppnad, ehuru det nog tager minst en månads tid, innan den kan anses färdig, Grå och ruskig, som vanligt hos oss, randades den l:sta maj, den af tusen ef- terlängtade dagen.
Den » Hvita staden », såsom ut- ställningsplatsen i sin helhet här benämnes, skulle just behöft Frankrikes blå himmel, klara solsken och varma majvindar för att framstå i sin rätta skönhet.
Men tack vare de amerikanska tidningsreferaterna, hvilka synas hafva monopol på amerikansk inbill- ningsförmåga och entusiasm, är hela tillställningen tillräckligt » färglagd » och världen slagen med häp- nad.
President Cleveland anlände i behörig tid och tryckte på den redan så mycket omskrifna elektri- ska knappen, som ägde förmågan att sätta hela det slumrande maskineriet i gång, i närvaro af ' / 2 mil- lion åskådare.
Denna människomassa kom nästan uteslutande från Chicago ensamt, emedan få främlin- gar ännu anländt hit.
Ovedersägligen var dock öppnandet af utställnin- gen något verkligt storartadt.
Tal höllos, hundra- tals flaggor hissades på hundratals nationers och sta- ters byggnader under salut från amerikanska kano- ner.
Och de trötta, mörka människomassorna, som likt svarta floder framvältrade på den » Hvita stadens » leriga gator och öppna platser, löpande fara att hvilket ögonblick som helst blifva nedtrampade i dyn af beridna poliser och kavalleri, kände sig lik- väl vid åsynen af så mycken härlighet belönade för alla utståndna vedervärdigheter.
Efter intagen lunch i Administrations-byggnaden och en hastig öfverblick af de olika ländernas utställning i manufakturpalatset företog presidenten en tur i vagn kring utställnings- platsen, hvarefter han redan vid femtiden lämnade den Hvita staden för återvända till Washington.
Han lofvade dock att senare på sommaren åter- komma i sällskap med Mrs Cleveland och » Baly Ruth », såsom presidentens späda dotter kallas af hela amerikanska nationen.
Omkring Svenska villan, hvilken i sin mörkt hållna färgton skarpt aftecknar sig mot de närlig- gande krithvita palatserna, bade nära ett tiotusental svenskar samlats för att öfvervara öppnandet af den- samma.
Svensk-norske ministern Grip och kom- missarien hr Arthur Leffler höllo tal från en för tillfället rest altan vid ingången.
Svenska och ame- rikanska flaggorna hissades under de traditionella hurraropen.
Svensk sång utfördes af härvarande
IDUN 164 svenska klubb och därefter intogs middag i herr Robert Lindbloms närbelägna restaurant.
Öppnandet af Kvinnornas byggnad är naturligtvis för Iduns läsarinnor af ännu större intresse.
De därmed förenade högtidligheterna egde rum i bygg- nadens stora sal, The Hall of Honour, dekorerad i hvitt och guld samt i öfrigt prydd med flera större väggmålningar, utförda af kvinnliga artister.
På en upphöjning vid västra ingången voro platser anord- nade för härvarande kvinnliga ombud från olika na- tioner, oflicierande medlemmar af the Board of La- dy ' s Managers, m. fl.
Denna platform var utmärkt smakfullt prydd med tropiska bladväxter, blommor samt de amerikanska och spanska flaggorna.
Vidare såg man bland denna härlighet Pensylvaniens vidt- berömda bord, hvarpå hvilade den ännu berömdare spiken och, på ett annat bord af mexikansk onyx, hammaren.
Själfva ceremonierna inleddes med upp- spelandet af en marsch, komponerad af fru Ingeborg von Bronsart.
Sedan framsades en bön af miss Ida Hultin, och därefter utförde orkestern ännu ett mu- sikstycke, denna gång en dramatisk uvertyr, kom- ponerad af miss Frances Ellicot från London.
Så upplästes af författarinnan miss Wilkinson från Chi- cago ett i mitt tycke mycket tarfligt ode, och ögon- blicket var ändtligen kommet för mrs Potter Palmer att framsäga sitt utmärkt väl skrifna festtal, hvilket jag skulle önska i sin helhet meddela Idun ' s läsa- rinnor.
Dock tid och utrymme saknas.
Emellertid rörde sig talet till en stor del om lösningen af det svåra problemet, kvinnofrågan.
Dock märkligare än talet och såsom ett beaktans- värdt tidens tecken syntes mig talarinnan själf, helt enkelt en källaremästares hustru, visserligen mång- millionär, stående där såsom dagens drottning, om- gifven af ett hof af verkliga hertiginnor och prin- sessor, i hvilkas ådror Englands, Spaniens m. fl.
länders blåaste blod flyter, och hvilkas namn äro bland de stoltaste, som deras fädernesland kunna berömma sig af.
Mrs Potter Palmers tal mottogs af stormande bi- fallsyttringar, och nu räcktes henne den gyllene spi- ken och hammaren.
Med ett förtjusande leende och under försäkringar, att rollen af snickare var alldeles ny för henne, mottog hon de kostliga verk- tygen och närmade sig det iordninggjorda trästycke, som låg på bordet bredvid henne.
Nu slog hon under andlös tystnad från de närvarandes sida ändt- ligen in den famösa spiken, utan att, hvilket man tycktes hafva väntat sig, slå sig själf på fingrarne en enda gång.
Orkestern uppstämde » America », och sedan miss Hultin uttalat välsignelsen, återstod ej mera af programmet än de korta tal, som höllos af några bland de utländska representanterna, såsom Englands, Tysklands, Italiens, Skottlands och Ryss- lands.
Detta senares lands representant, prinsessan Mary Schakovskoy, syntes vara den, som tog hvarje hjärta med storm.
Hon är begåfvad med denna säregna skönhet, som gör den fint bildade ryskan så hänförande.
Okonstlad och nästan rädd fram- trädde prinsessan och höll, såsom hon själf sade, sitt första tal och detta till på ett främmande språk.
Dock, man kritiserade ej nu, man knappast lyss- nade, man endast hänfördes af så mycken sann kvinnlighet.
Bland de distinguerade damer, som innehade he- dersplatserna i mrs Potter Palmers närhet, märktes också friherrinnan Thorborg Rappe, hvilken allä Chicagotidningarna omnämna som en af de för- nämsta besökande vid Chicago-utställningens öpp- nande.
Dock Sveriges och Norges förenade namn äro ut- plånade från sin plats bland jordens alla nationer i Administrationsbyggnaden.
Ledsnad grep vid denna underrättelse hvarje svenskt hjärta, och nu vallfärdas till den tomma panel, hvarifrån Sveriges och Nor- ges namn blifvit strukna, såsom till en nyss igen- fylld graf.
Signe Ankarfolt.
ms Hvita mössan.
En norrländsk vårbild af J.
Den utlysta pristäflingen skrifter i denna fråga sy- med lifligt intresse, och 32 ha ingått inom den utsatta tiden, den 20 dennes.
Så snart vi hunnit genomgå dem, skola prisen utdelas och de belönade uppsat- serna införas i ldun.
Hk * F — lm.
åren var kommen, inte blott i almanac- kan, utan ock i luften, icke blott till Ystad, utan ända till Haparanda, vittnande hvad en mild, men samlad kraft kan åstad- komma.
Ännu visade väl Bore en skymt af härsklystnad inom sitt priviligierade område norrut, dock var det numera bara i skuggan han hade något att säga, motvilligt öfverlå- tande solsidan åt den unge inkräktaren.
I en af våra nordligt belägna städer bör- jade nu, som vanligt vid denna årstid, vad- hållningarna.
Frågan gällde, när den första ångaren skulle lyckas arbeta sig genom is- scrjån fram till kajen, och vadet — med stort intresse omfattadt af finsmakare — en finare ångbåtsmiddag.
Men äfven andra in- tressen stodo, kan man siiga, på spel vid första ångbåtens ankomst.
Med den vänta- des nämligen censorerna för studentexamen; och att de väntades med oro och hjärtklapp- ning, behöfver väl knappt tilläggas, icke bara af studentkandidaterna själfva, utan kanske ännu mer af deras föräldrar, anhöriga och vänner.
Värst uppfyllda af bäfvan och rädd- håga voro väl ändå de stackars mammorna.
Måtte nu bara törnrosorna och alla andra blommor slå ut i full blomning till den stora dagen I Och huru skulle de väl kunna mot- stå så mycken värmande sol från modersögon, så mången öm smekning af vårdande händer; de borde nästan kunna förnimma något af sin stora bestämmelse.
— Så började hjärtat klappa igen på ett oroväckande sätt — tänk om, ja om han ej går igenom!
På sig själf tänkte hon icke, endast på honom, den arbetsamme, allvarlige sonen.
Hon mindes honom ej annorlunda än lutad öfver boken.
Han var hvarkan sluten eller inåtvänd, men hans sinne hade aldrig varit lekfullt eller pojkaktigt — han hade ej haft tid att vara riktigt ung.
Och det välsignade latinet, den värsta hållhaken.
Redan någon vecka före censorernas an- komst höras med en viss, undertryckt ängslan sådana frågor korsa hvarandra: » när komma de? » » hafva de telegraferat? » » hvar äro de nu? » och när det slutligen heter: - » de öro här.
' » blir hela staden som gripen af något ovan- ligt, af ett lifligt deltagande i hvad som förestår.
Storgatan företer en rörlig anblick.
Hvita mössor från både när och fjärran skymta fram bland de promnerande.
öfverallt i närheten af allmänna läroverket grupper af väntande och samtalande.
Unga flickor i mängd med doftande, bandprydda buketter.
Flaggning o c h.
ja, högtidsstämning med ett ord.
Alla blickar riktas med oro och hopp dit upp till läroverksfönstren.
— Det hjälper dock ej — det går ej fortare för det.
Nu måtte dock någon signal gifvits däruppifrån.
De väntande skynda närmare skolans trapp- uppgång.
Hör, hur det dånar i trappan!
Det är goda tecken — de störta ned, alla på en gång, som en lavin, och alla med hvita mössor!
Jubel och hurrarop.
Hej, hur de gamla gymnasistmössorna flyga omkring för vinden!
De unga flickorna skynda att smycka de lyckliga segervinnarne med blommor, bu- ketter och kransar.
Bröstet räcker ej till för all denna » yttre utmärkelse », det hotar redan förut att sprängas, så öfverfylldt af inre glädje.
Då räckes här och där ett paraply.
nes ha omfattats 1893 På ett ögonblick är det utspändt och fylldt med blommor.
Så, nu blir det litet ordning i den glada, öfverförtjusta villervallan.
De ordna sig i procession.
Högt buren svajar skolans fana främst, och i marsch aftågar man under toner af » Sjung om studentens lyckliga da ' r! » Ja, det är den ena, den önskade, lyckliga lösningen.
Den andra, om också ej så olyck- lig, som först kan tyckas, är dock den så mycket fruktade.
Det dröjer länge efter signalen — eller var det alls ingen signal?
Kanske sågo de orätt?
Nej, de komma, men så långsamt, så dröjande.
Ingen sång, intet hurra!
Där äro de.
Tårskymda blickar hafva redan sett, hvem som saknas.
Sakta glida doftande rosor ur små skälfvande händer — ned på marken att förtrampas!
&gt;Kuggad.i&gt; Och dock huru mången har ej först efter den motgången visat, hvad han duger till, om han rätt vill.
Huru som helst blir det nu emellartid fest på aftonen, familjefest i stor skala.
Supfester för hvita mössans invigning höra nu här uppe hos oss lyckligtvis blott till det mörka för- gångna.
Något är väl förut förberedt till festen, men en hel del återstår ännu att ordna och arrangera på de få timmarne, och de unga värdarne hafva fullt upp att göra.
Men när allt är färdigt och de i sin blomsterskrud gå sina gäster till möte i festsmyckad sal, ingen skulle då kunna spåra ett tecken af trötthet i deras glädjestrålande anleten.
— Det stora kaffebordet, som upptog mest hela salens längd, är borta.
Och nu börjar balen.
Ej efter vanliga stela, afmätta regler, — nej, en studentbal!
Sånger och tal, de unga männens första offentliga tal.
De klinga ju riktigt manliga och vackra från ungdom- liga läppar, ibland med en fläkt af inspira- tion.
Och så, i ett nu, sitta de högt uppe på de forne kamraternas axlar, i triumftåg burna rundt omkring salen.
» Dåne liksom åskan bröder. » Man ryckes med, gammal och ung.
D e hvita mössorna svängas där- uppe till hurraropen, och ingen kan midt ibland så mycket varmt, pulserande lif vara en oberörd, okänslig åskådare.
Men främst bland ljusa, glada minnen skall alltid detta dygn förblifva — ett dygn utan natt, blott idel vårfrisk, löftesrik morgonrodnad!
Före sommarferierna.
För litet hvar af våra läsarinnor torde helt visst sommaren medföra ett eller annat af- brott i det jämna hvardagslif, som annars lefves året om: staden flyttar ut till landet, resor och badortssejourer planeras, och äfven för dem, som ständigt äro bosatta på lands- bygden, bringar sommarens friluftslif en sär- skild prägel åt de ljusa dagar, som stunda.
Vi våga dock hoppas, att de många, för hvilka ldun haft lyckan bli en kär vän, ej heller framdeles vilja sakna hennes vecko- visit, och uppmana därför särskildt våra kvartals- och halfårsprenumeranter att ju förr dess liellre förnya sin prenumeration till det med juli ingående andra halfåret, innan som- marens öfriga planer behöfva upptaga deras uppmärksamhet.
ldun kommer allt framgent att allvarligt sträfva för de svenska kvinnornas intressen