Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid, och då det icke medhunnits att iordningställa dessa handlingar inom så behörig tid, att Konungens Befallningshafvande kunnat för denna vägomläggning göra anmälan om statsbidrags erhållande vid innevarande riksdag, men undersökning af den föreslagna vägsträckningen och densammas affattande på karta nu är verkställd samt tvänne alternativa kostnadsförslag upprättade — det ena uppgående till ett belopp af 38,487 R:dr, det andra till 37,483 R:dr R;mt —, så och då ifrågavarande vägsträcka är belägen på genaste vägen från Göteborg till länets norra trakter och således äfven till grannriket Norge; då postskjuts går denna väg fyra gånger i veckan; då denna väg är mycket befaren, synnerligast de tider af året, då ångbåtsfarten upphört; då vägens oländighet är till stort men för reservskjutsskyldige, som, då väglaget är djupt eller då de lifsfarliga backarna med is äro belagda, ändock måste utgöra den betungande och ofta hästar förstörande skjutsen; då för kringboende jordbrukande allmoge det dessutom är en verklig nödvändighet, att backarna blifva borttagna, enär vägen för flera härader är den enda kommunikationsled, der dessas produkter kunna för afyttrande forslas, synnerligen som jordbruket i nämnda härader på sednare åren mycket förkofrats och synes vara i ett jemt stigande, och då staden Kongelf, dit häradernas produkter vanligen föras, blifvit en icke ringa exportort för spanmål: — vågar jag, på mina komitenters vägnar anhålla, det antingen Rikets Ständer nu af tillgängliga statsmedel behagade anvisa ett i proportion till kostnadsförslaget tillräckligt anslag till denna nödvändiga vägomläggnings verkställande; eller ock, att Rikets Ständer, i fall särskild anslagssumma af dem skulle vid denna riksdag bestämmas till vägförbättringar i allmänhet, måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet tillstyrka, att. vederbörande kommuner inom Inlands Södre och Nordre härader, vid fördelning af detta anslag, må komma i åtnjutande af så stort bidrag, att ifrågavarande vägomläggning kan af dem verkställas.
Om remiss till vederbörligt Utskott, anhålles vördsamt.
A. Andersson, från Göteborgs och Bohus län.
Prof. 1865 1866. 11 Sami 4 Afd. 20 154 \
No 109.
Af Erik Johan Rudberg från Calmar län, om anslag för anläggning af en hamn vid Böda, på öland.
Bland de åtgärder, som i hög grad skola bidraga till norra Olands förkofran, kan med skäl räknas anläggande af en hamn vid Böda, hvarifrån ortens produkter kunna utskeppas; och då man tager i betraktande att denna ö, synnerligast den norra delen, är mycket vanlottad på kommunikationsanstalter och vattenkommunikationen är den enda tillgängliga för transport af ortens hufvudprodukter: spanmål, potatis och kalksten, ty de norra socknarnes innebyggare hafva öfver 6 mil landväg till den lilla staden Borgholm och måste i följd häraf till största delen begagna sig af vattenkommunikationen, inses lätt, att en hamn för norra Öland är högst nödvändig.
På hela öns östra kuststräcka, utgörande 16 å 20 mil, finnes ingen enda hamn, hvarest de lastade farkosterna under storm kunna söka skydd, blott för en enda natt, nej, icke ens om dagen, derföre händer ofta att såväl menniskor som farkoster och last försvinna i djupet eller blifva kastade på land.
Genom anläggande af en hamn vid ofvan antydda plats, skulle måhända månget främmande eller af rikets kust- och handelsfartyg i nödens stund blifva räddadt undan olyckan genom att i hamnen söka skydd och då skulle äfven i hög grad de många strandningar, som hvarje år inträffa på ölands östra kust, ej så ymnigt förekomma.
Många skäl kunna åberopas, som tala för anläggningen af en hamn å det citerade stället; dels har naturen i stor mån danat platsen till hamn, dels är för några år sedan en fyr inrättad på öns norra udde, cirka tvänne mil från denna hamnplats, så att svårighet ej möter för väderdrifne seglare att äfven under mörker kunna söka skydd i denna hamn, om nöden det fordrar, och blifva från mången olycka, som nu ofta händer, räddade.
Yid sistlidne riksdag väckte jag motion i denna fråga, åt hvilken Höglofliga Stats-Utskottet då egnade sin uppmärksamhet.
Utskottet har i sitt utlåtande N:o 141, pag. 31 och 28 punkten yttrat: “Utskottet, som funnit denna framställning vara grundad på ett verkligt behof och derföre förtjent af uppmärksamhet, anser dock att i händelse Kongl. Maj:t, efter vederbörlig undersökning, skulle finna den af motionären afsedda hamnbyggnad böra med statsbidrag befrämjas, tillgång dertill bör kunna beredas genom anvisande af medel från den fond, som Utskottet föreslagit må till understöd för dylika företag ställas till Kongl. Majis disposition.
På grund häraf och då hvarken kostnadsförslag eller andra för frågans utredning nödiga handlingar blifvit till Utskottet aflemnade, lärer den gjorda framställningen icke böra af Rikets Ständer bifallas.“
Utskottet har således erkänt behofvet af en hamn och hänvisat att medlen borde utgå af den till Kongl. Maj:ts disposition ställda fond.
Men som denna Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
155 fond, hvilken utgöi-es af endast 20,000 R:dr R:mt årligen, är alldeles otillräcklig för de många smärre hamnarbeten, som årligen inom riket verkställas, måste jag i detta hänseende vända mig till Rikets Ständer och får jag härjemte bifoga det af Ingeniören vid Väg- och Yattenbyggnads-sty reisen G. A. von Friesendorff uppgjorda kostnadsförslag jemte plankarta.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå: att Rikets
Ständer täcktes för en gång anslå ett belopp af 42,200 R:dr R:mt för anläggningen af en hamn vid Böda på Öland.
Stockholm den 11 November 1865. E. J.
Rudberg, från Calmar län.
IVo 10».
Af Urik Johan Rudberg från Calmar län, om anslag till aflöning åt ytterligare en lärare vid pedagogien i Borgholm.
Redan för fyratio år sedan yttrar framlidne prosten Ahlqvist i sin utförliga och noggranna beskrifning om Öland följande tänkvärda ord: “En hufvudsaklig brist, icke blott för Borgholm, utan ock för hela landet, är saknaden af en allmän skolinrättning.
En långvarig klagan har deröfver med rätta blifvit förd, att en ö med cirka 36,000 menniskors folkmängd icke eger någon lärdomsskola, hvarest den första undervisningen kunde besörjas.
Nu deremot nödsakas föräldrarne försända sina barn till Calmar, ofta under sådana årstider, då Calmar sund är nästan ofarbart och barnens lif och helsa underkastade största våda.
Beräknar man vid Calmar läroverk de studerandes antal från ön, så finner man att, under sednare tider, det knappt uppgått till 16 barn, nästan alla prestbarn, hvilket tydligt bevisar, att Öländningarne sällan vilja underkasta sina barn en sådan äfventyrlig uppfostran.
Yisserligen minskas härigenom de så kallade tärande samhällslemmarnes antal; men rättvisan af allas anspråk på kultur och innevånarnes moralitet har, å andra sidan, så mycket mera lidit genom en sådan inskränkning.1*
Under de fyra decennier, som förflutit sedan dessa ord yttrades, hafva för af~ hjelpandet af denna öfverklagade brist endast följande åtgärder blifvit vidtagna: 15(5 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 103. år 1840 inrättades i Borgholm en lägre apologistskola, som försågs med en enda lärare.
Denna apologistskola förvandlades år 1860 till en tvåklassig pedagogi och erhöll då tvänne lärare.
Af i orten väl kända anledningar saknade detta läroverk i början af sin tillvaro allmänhetens förtroende, men har på sednare tiden och särdeles sedan det erhållit tvänne lärare vunnit ett sådant förtroende i allt högre grad.
Undervisningen derstädes bedrifves för närvarande till den omfattning att under hvart och ett af de närmast förflutna åren några lärjungar från pedagogien afgått till fjerde klassen af Calmar högre elementarläroverk.
Med det alltjemt tillvexande1 antalet lärjungar — vid denna termins början inskrefvos tolf lärjungar och antalet uppgår för närvarande till nära fyrtio — blir det emellertid allt svårare och snart nog omöjligt för de vid denna pedagogi nu anställde tvänne lärare att bibehålla läroverket på denna ståndpunkt och fortfarande meddela undervisning åt tre klasser.
De lägre klasserna af Calmar läroverk — det enda fullständiga läroverk, som kan komma i fråga att af Öländningar besökas — äro i hög grad öfverfyllda och kunna endast med stor svårighet upptaga flera lärjungar.
Enligt katalogen öfver nyssnämnda läroverks alumner för vårterminen 1862 — den sista, som är för mig tillgänglig — tillhörde 68 lärjungar tredje, 64 andra och 71 första klassen.
Sedan detta år har, efter hvad jag bestämdt känner, antalet lärjungar såväl inom dessa klasser som vid hela Calmar läroverk blifvit ännu mera förökadt.
Af dessa anledningar och med stöd af de skäl prosten Ahlqvist anfört, hvilka skäl ännu ega lika gällande kraft, som vid den tid, då de först uttalades, får jag vördsamt föreslå: att till aflöning åt en tredje lärare vid Borgholms pedagogi anvisas ett belopp af 1,000 R:dr R:mt årligen.
I den händelse detta mitt förslag vinner önskad framgång, att>förvandla ifrågavarande pedagogi till ett treklassigt elementarläroverk, får jag äfven föreslå: att till löneförhöjning åt rektor derstädes må anvisas ett årligt belopp af 500 R:dr R:mt, så att denna tjensteman må, i likhet med rektorn vid andra trcklassiga elementarläroverk, erhålla en årlig aflöning af 2,500 R:dr R:mt.
Utskott anhålies.
Stockholm den 11 November 1865. K. J. Rudberg, från Calmar län.
Motioner i Bonde-Ståndet I86ö.
N:o 104 157 N:o 104.
Af Kr i k Jokan Rudberg från Calmar län, om båtsmansroteringens upphörande.
Att sjöförsvaret under de sednare åren undergått stora förändringar, derom uppstår intet tvifvel, nion detta oaktadt qvarstår likvisst båtsmansroteringen på sitt gamla ställe, ehuru fråga härom vid många riksdagar varit väckt.
Den båtsmansroterade jorden borde befrias från skyldigheten att anskaffa båtsmän emot det att rotehållarne till Staten erlade en viss, årlig vakansafgift och jag är fullt öfvertvgad att, om Staten öfvertoge anskaffandet af båtsmän, skulle flottans bemanning få ett mera passande och dugligt folk, ty nu, då rotehållarne skola anskaffa båtsmän, får flottan mången karl, som hvarken är van vid sjön eller har fallenhet för sjömansyrket, emedan han är uppfödd vid jordbruket och endast af ekonomiska skäl egnar sig åt båtsmanstjensten, hvilket ofta medfört stora olägenheter, så väl för båtsmannen sjelf som ock för rotarne.
Jag förnyar derföre ännu en gång min framställning, att
Staten måtte öfvertaga anskaffandet och underhållet af båtsmän, på det att flottan derigenom skulle erhålla ett mera sjövant folk med håg för båtmansyrket.
Beträffande åter en del persedlar, såsom de s. k. hängmattorna och ryorna, blefvo rotehållarne för flere år sedan härifrån frikallade och af Staten öfvertagna.
Sedermera blefvo rotarne genom Kongl.
Förordningen den 22 December 1848 frikallade från lifgifvande af en del af båtsmansbeklädnaden genom särskilde mellan Staten och rotarne uppgjorda kontrakt, deri rotarne för dessa klädespersedlar förbundit sig att till Staten erlägga en särskild vakansafgift.
Deremot qvarstår ännu skyldigheten för rotehållarne att anskaffa och underhålla kappsäcken och de s. k. småpersedlarne.
Jag vågar derföre föreslå, att båtsmanstruppens uppsättning och underhåll öfvertages af Staten och rotarne derifrån befrias mot erläggande af vakansafgift, samt att kappsäcken och de s. k. småpersedlarne måtte af Staten öfvertagas och statsmedel dertill anvisas.
Ii. J. Rudberg, från Calmar län. 158 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
H:o 105.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, om ändring af nu gällande stadga flir rikets allmänna elementarläroverk.
En närmare förening emellan folkskolan och elementarläroverket har vid föregående riksmöten blifvit antydd och den fordran blifvit uppställd, att folkskolan skulle göra de tvänne lägsta af elementarläroverkets klasser öfverflödiga.
Efter sednast utkommen författning, angående ändring i lärostadgan för elementarläroverk, föreskrifves visserligen tyska språket såsom läroämne i de tvänne lägsta klasserna, hvilket icke tillhör folkskolans lärokurs; men utan synnerlig fara bör detta ämne kunna uppskjutas till tredje klassen.
Derigenom skulle i ögonen fallande fördelar uppstå, enär t. ex. ett treklassigt läroverk, genom sådan förändring, utan kostnad genast kunde meddela undervisning till lika omfång med ett nuvarande lemklassigt, och folkskolan vinna ett intresse för alla folkklasser, som utan tvifvel i hög grad och i flera hänseenden skulle verka välgörande och kraftigt bidraga till folkskolans lyftande.
Genom denna, i sig sjelf obetydliga förändring, skulle jemväl vinnas fördelar, dels i ekonomiskt hänseende besparing för det allmänna, dels ett behöfligt utrymme för elementarläroverken, som derigenom befriades från de talrikast fyllda klasserna, dels ock slutligen antalet lärare minskas och den brist på kompetenta sökande, som uppstått, försvinna.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå, att elementarläroverkets tvänne lägsta klasser må derifrån afskiljas och fordringarne för inträde i elementarläroverk blifva ungefär hvad de nu äro för inträde i tredje klassen, i följd hvaraf då blifvande treklassiga läroverk uppnådde samma höjd som nuvarande femklassiga och femklassiga blefvo lika med de nuvarande sjuklassiga.
Olsson, från Christianstads län Häruti förenar sig: Anders Pehrsson. från samma län.
N:o 106. 159 \0 108.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, örn vissa ändringar i Kongl. Förordningen den 18 December 1863, angående vilkor en för bränvinstillverhning.
Genom sednare riksdagars lagstiftning angående brån vinstill verkningen med deri allt för högt bestämda minimi-tillverkning, 300 kannor per dygn, äro tusentals mindre jordbrukare beröfvade rättigheten att sjelfva få till bränvin förädla sina tunga och sämre jordbruksprodukter, som de nu allt för ofta få forsla till den stundom flera mil bort belägna afsättningsorten.
Denna lagstiftning kan med skäl sägas vara orättvis äfven derigenom, att tillverkningsafgiften blifvit till så högt belopp bestämd, att den inländska tillverkningen derigenom blifvit hämmad samt utländskt bränvin kunnat till betydliga qvantiteter, med fördel för herrar importörer, hit införas, samt slutligen, att tillverkningen försvårats genom skattens erläggande i förskott; ty, huru lätt inträffar ej att, till följd af produkternas mindre goda beskaffenhet, uppkommande bristfälligheter å bränvinsredskapen, bränneriföreståndarens oskicklighet eller andra tillstötande oförutsedda hinder, bränvinstillverkaren ser sig urståndsatt att tillverka det kannetal, för hvilket han sig anmält.
Att under sådana förhållanden Staten i förskott uppbär och till större delen behåller skatten, äfven om endast en ringa del af det anmälda bränvinet tillverkas, är en skriande orättvisa, som man ej kan underlåta att ogilla.
Ingen näring i riket är med så hårda vilkor besvärad.
Befogenheten för klander i antydda afseenden, torde en hvar känna, utan att jag behöfver framdraga några vidare skäl till stöd derför.
Man har dessutom förbisett att i lagstiftningen medgifva någon drawback för till utrikes ort exporteradt bränvin, fastän sådan är vanlig i andra länder.
Det är till följd häraf, som jag anser mig böra begära någon ändring uti bränvinsförfattningen och vördsamt föreslår, det Rikets Ständer måtte besluta, att minimi-beloppet för tillverkning af bränvin måtte bestämmas till etthundra kanuor per dygn; att tillverkningsafgiften nedsätttes till femtio öre per kanna; att bränvinstillverkaren, derest han icke vill erlägga tillverkningsafgiften i förskott, må derför ega ställa af Konungens Befallningshafvande, domare eller kronofogde i orten godkänd borgen af minst två personer, de der en för begge och begge för en borga, såsom för egen skuld, att afgiften inom tre månader efter till verkningstidens slut varder till vederbörande uppbördsman erlagd för det qvantum, sorn efter kontrollörs intyg blifvit tillverkadt; och 160 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 107. att drawback, ^motsvarande skatten, bör åtnjutas för allt bränvin, som med vederbörliga handlingar kan styrkas blifvit till utländsk ort affördt.
Ko 107.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, angående beloppet af den till bränner i-kontrollör utgående ersättning.
I en lid, då man öfver allt talar om penningenöd och yrkar på sparsamhet både af den enskilde och hos det allmänna, synes det för mången besynnerligt att i vissa rigtningar ett verkligt af inga omständigheter rättfärdigadt slöseri förefinnes.
Hvad som i detta afseende är för oss landtboer särdeles i ögonen fällande är den orimligt höga dagspenning, som af statsverket bestås åt s. k. bränvinskontrollörer.
Under det våra skickligaste folkskollärare åtnjuta en lön, som äfven i lyckligaste fall icke uppgår till en Riksdaler 40 öre om dagen, hvarpå de skola underhålla sig med familj under Utöfniugen af ett ständigt och mödosamt arbete, och sjelfva elementarläroverkens lärare med dyrköpta kunskaper måste i första lönegraden åtnöjas med en lön icke öfverstigande två Riksdaler 75 öre om dagen, och slutligen flera af Svenska folkets representanter i dagtraktamente icke lära erhålla mer äD fyra å fem Riksdaler för att sig dermed i hufvudstaden uppehålla; aflönar statsverket bränneri-kontrollörer med vanligast sju Riksdaler om dagen, utom en på mångå ställen alldeles öfverflödig skjutsersättning, hvarförutan de hafva fri föda, logis, eldning och uppassning hos bränneriegaren för högst sex timmars arbete i veckan.
Denna frikostighet är efter min uppfattning icke af någon nödvändighet påkallad.
Några synnerliga förstudier erfordras icke för detta uppdrags bestridande och något ansträgande arbete är icke dervid förenadt, hvarföre ock i min hemort ett mångdubbelt antal kontrollörer, emot bränneriernas antal, sig till sådan befattning anmäla.
De Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
IS:o 108. 161
De som vanligast hafva lyckan erhålla detta uppdrag med dervid förenade stora arfvode äro afskedade och tjenande officerare från högre till lägre grad, afsigkomna handlande, misslyckade studenter, personer ofta så okunniga i den enklaste räknekonst, att exempel gifves på kontrollörer, som måst anlita socknens folkskolelärare om biträde för uppdragets utförande.
Under sådana förhållanden och med full öfvertygelse derom att kompetente sökande till kontrollörsplatser ändå icke skola saknas, vågar jag föreslå: att ersättning till bränvinskontrollörer måtte bestämmas till minst Tre och högst Fem Riksdaler, om dagen, utom andra dem redan tillerkända förmåner.
Stockholm den 11 November 1865. O. B.
Af Ola Bosson Olsson från Christianstads län, angående ersättning för flyttning af åbyggnad i närhet af jernbana.
Jemte de stora fördelar jernvägars anläggande medför ej allenast för trafiken i allmänhet utan i all synnerhet för de orter, som med dessa vägar stå i en närmare beröring, åstadkomma de också för mången enskild jord- och husegare alldeles oersättlig skada och olägenhet, ej allenast dermed att jordplaner sönderklyfvas, afskäras och fråustängas till de mest oformliga figurer, utan ock att mången jordegare får ett så långt afstånd till sin annars kanske blott hundra alnar från åbyggnaderna belägna, men genom jernvägen afsöndrade plan, att han icke kan skörda hälften gagn af denna mot hvad han annars kunnat.
Dessa olägenheter blifva dock genom expropriationen i någon mån godtgjorda; en annan olägenhet ingår dock icke i denna beräkning, nemligen faran för eldsvåda, förorsakad af gnistor från lokomotiverna.
Underrättelser om sådana olyckor äro tid efter annan synliga i tidningarne, än från en ort och än från en annan, — och mången husegare anser sig derföre tvungen att flytta sina åbyggnader så långt från jernvägen, att han icke både natt och dag må behöfva vara i lifsfara för jernvägslokomotivernas sprutande eld.
Det är dock hårdt. att se sin jordegendom sönderstyckad och bortskämd, sina kreatur dagligen förskrämda och dertill för att bringa sig och de sina i säBih. till B.
Prot. 1865 1866. 11 Sami. 4 Afd. 21 162 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 109. kerhet, nödgas bekosta flyttning af hus och hem, kanske till en i öfrigt olämplig plats; af dessa anledningar samt på flere af mine komitenters uppmaningar vågar jag härmed vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville besluta och hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en förordning derom, att då husegare, som bor eller eger byggnader belägna inom ett hundra alnar från jernbanan, anser nödigt till undvikande af eldfara från jernvägen afflytta sina åbyggnader till lämpligare plats å samma plan, jernvägens egare skall vara skyldig att till två tredjedelar af beloppet deltaga i flyttningskostnaderna, sedan dessa blifvit af frenne gode män i vanlig ordning bestämda och flyttningen bevisligen verkställd.
Genom nådig Kungörelse af den 30 December 1863 har Kongl. Maj:t på Rikets Ständers underdåniga skrifvelse deri 11 förutgående April i nåder förklarat, “att räntan af mjöl- och sågqvarnar skall från och med år 1864 upphöra att utgöras samt rustningsskyldigheten för så beskaffade verk af frälsenatur, i följd deraf, jemväl försvinna.“
Och har Kongl. Maj:t uti högstberörda nådiga Kungörelse närmare föreskrifva, huru vid beslutets verkställighet borde tillgå.
— Sålunda stadgas uti 3:dje momentet: att ersättning för anordnade grundräntor å qvarnar borde tillkomma vederbörande indelnings- och ränte-innehafvare utaf de medel, Rikets Ständer för ändamålet anslagit; uti 6:te momentet: huru det bör tillgå att få utrönt mjöl-eller sågqvarnars andel i räntan, der qvarn och jord eller annan inrättning vore inbegripna i samma skattläggning; samt slutligen uti Tale momentet: “att ehuru rån - O. B.
Af Jöns Åndersson från Malmöhus län, om underdånig framställning hos Kongl.
Maj:t, i fråga om närmare den mjöl- och sågqvarnar tillförene åliggande digheten, m. m.
163 tor och rusttjenstskyldighet för mjöl- och sågqvarnar försvinna,® dessa verk likväl böra i Kronans jordebok antecknas.
Hela denna anordning, som stödjer sig på rättvisans grund, mottogs med största tacksamhet af hvar och en qvarnegare, särdeles dem, som innehade äldre qvarnar, hvarå de höga grundräntorna qvarstodo, fastän tullinkomsterna blifvit öfverflyttade på de i sednare tider nybyggda qvarnarne.
Inga tvistigheter hafva försports vid beslutets verkställighet, der grundräntorna varit till vanliga ändamål anvisade; men i provinsen Skåne förekommer, att dylika qvarnar blifvit indelade till rustningsstam gemensamt med jordbruksfastigheter och med dessa utgjort sin proportionerliga andel af sjelfva rustningsskyldigheten, i proportion efter de särskilda lägenheternas grundräntor.
På alla de ställen, hvarest ett dylikt förhållande eger rum, hafva tvistigheter uppstått emellan egarne till den berustade jorden och de jemväl på rustningsstammen indelade qvarnlägenbeterna, i thy att jordegarne vägra, hvilket ock synes vara rätt och billigt, att fullgöra någon vidsträcktare rustningsskyldighet än den, hvartill de, före qvarnräntornas upphäfvande, varit förbundna, hvaremot qvarnegarne, under åberopande af Kongl.
Maj:ts ofvan citerade nådiga Kungörelse, söka undandraga sig allt utgörande af någon slags rustningsskyldighet under förmenande att, sedan de å qvarnarne befintliga grundräntor blifvit upphäfda, qvarnegarne följaktligen icke kunna qvarstå i någon rustningsskyldighet.
Om nu de för rustningens upprätthållande anvisade grundräntorna motsvarade de i och för rustningen utgående natura-prestationerna, så skulle tvisterna vara lätt slitne; men så är dock ingalunda förhållandet, För att bevisa ett sådant förhållande har jag velat bifoga en bestyrkt afskrift af ett så beskaffadt uppskattningsinstrument, hvarigenom grundräntorna å Bjersjömöllas åkerjord och Odala vattenqvarn blifvit särskilde, efter att dessa lägenheter förut varit indelade till gemensam rustningsstam.
Häraf befinnes: att grundräntan för det hela utgjort 33 R:dr 75 öre: att jorden blifvit af förrättningsmännen uppskattad till 8 R:dr 25 öre, hvaraf följer, att grundräntan på qvarnen utgjort 25 R:dr 50 öre, allt efter nu gällande riksmynt.
Då nu ostridigt är, enligt ofta oberopade Kungörelse, att qvarnens rustningsskyldighet upphört, så skulle häraf följa att den i rusthållsindelningen qvarstående jorden, om 28 tunn- och 30^ kappland, skulle fortfarande ensamt bestrida denna rustningsskyldighet för hela stammen N:o 49, med rättighet att från Statsverket återbekomma den ersättning af 25 R:dr 50 öre Riksmynt, hvilken motsvarar sjelfva qvarnens grundränta.