Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad sistberörda del af frågan angår, lärer den nådiga propositionen, som af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Bonde-stånden blifvit till Bevillnings-utskotlet remitterad, men af Borgare-ståndet lärer öfverlemnats till Stats-utskottet, komma att blifva föremål för serskild behandling; men beträffande arfvode för framtiden åt bemälde skeppsombudsman, så enär, enligt 136 § af beviilnings-förordningen, sjömanshusens föreståndare äro för debiteringen, uppbörden och redovisningen af det vid sjömanshusen skattskrifne eller i deras milor intagne sjöfolks bevillning och öfriga personella kronoutskylder lillagde samma förmåner, som blifvit andre debitei ingsmän föruntjade och af dem åtnjutas, samt, enligt hvad Utskottet inhemtat, skeppsorabudsmannen vid Stockholms sjömanshus, der någon föreståndare ej finnes anstäld, utan hvars angelägenheter handhafvas af en serskild direktion, verkställer uppbörden och redovisningen af det i sjömanshusets rulior intagna sjöfolks kronoutskylder, hvilket blifvit af Freese under bans tjenstetid sedan April månad år 1843 fullgjordt, anser Utskottet skeppsombudsmannen vid Stockholms Bik till R, St.
Prot. 184^ och 1848 a 5 Sami 1.
Afd. 4 Häjt. 6 42 Bevil/nings-Utskotlets Betänkandej AT:0 g. sjömanshus, hvars befattning är af alldeles enahanda egenskap med den, som åligger de i rikets öfriga sjöstäder befintliga sjömanshus-föreståndare, böra, lika med dessa, tillerkännas samma förmåner, som äro andra debiteringsmän förunnade och af dem åtnjutas, för hvilket ändamål nödigt tillägg blifvit i 136 § af förslaget gjordt. § 137.
Då, genom Kongl, stadgan af den 29 Maj 1846, angående försvarslösa och till allmänt arbete förfallna personer, den ansvarighet för kronoutskylder och rätt till godtgörelse derför, sorn i 137 § finnes bestämd för de personer,' hvilka meddela sådana försvarssedlar eller antagningsbevis, på grund hvaraf försvarstagaren är befriad från skyldighet att taga årstjenst enligt lego-stadgan, numera upphört att ega tillämpning, lärer föreskriften härom böra ur sagde paragraf utgå. § 138.
Som Utskottet ansett den i 138 5 husbonde medgifvna rätt, att, för befrielse från skyldigheten att ansvara för å egorna bosatta arbetares kronoutskylder, med intyg genom ”gockenstämmo-protokoll eller eljest behörigen”' styrka att de äro fattiga, böra så inskränkas, att endast sockenstämmas intyg skall i det afseendet vara giltigt. så föreslås, att orden eller eljest behörigen må uteslutas. §T143.
Tdl undanrodjande af all tvätydighet, huruvida den i 143 § manufakturister och fabriksidkare i Eskilstuna fristad medgifna befrielse från bevillning efter lta artikeln bör utsträckas jemväl till deras arbetare, hvilket Utskottet anser vara med syftningen af 2 § i Kongl, kungörelsen af den 16 April 1771, angående inrättandet af nämnde fristad instämmande, föreslår Utskottet att nödigt tillägg härom må, på sätt det bifogade förslaget utvisar, till berörda 143 § göras. § 144.
En af herr Hammarberg, C.t vid 3:dje mom. i 144 § gjord hemställan, om ett sådant förtydligande af momentet, att
Kammar-rätten icke egde ålägga personel afgift då skattskrifnings-förrättningen meddelat befrielse derifrån, lärer, på grund af hvad här ofvan vid 126 § blifvit anfördt och tillstyrkt, icke böra till någon vidare åtgärd föranleda. Bevillnings-Utskottets Betänkande3 N.-o Q. 43
Men med anledning af hvad vid 137 § anförts torde uttrycket, ”ehvad de hafva lörsvar eller icke,” böra utgå. § 145.
I afseende på den genom
Ira mom. i 145 § medgifne befrielse från afgift efter 2:dra artikeln för beslagare-andelar af förbrutet dömdt i riket olofligen infördt gods, har herr Prytz, Lars Adolf, uti väckt motion yrkat, att då, enligt 27 § i Kongl, förordningen till förekommande al oloflig införsel eller utförsel af varor af den 22 December 1841, beslagare tillkommer viss andel så väl i de böter, som ådömmas sakfäld godsegare eller forslare, sorn i värdet af det förbrutet dömda godset, och beslutet vid sednaste riksdag om befrielse från bevillning afsåge, i öfverensstämmelse med detta stadgande, beslagare-andelar i deras helhet, men ofvanberörde föreskrift någon gång så tillämpats, att befrielse fått tillgodonjutas endast för beslagare-andelen i .godset, hvaremot bevillning blifvit beslagaren ålagd för hans andel i böterna, sådant förtydligande måtte i bevillnings-förorduingen göras, hvarigenom oftanämnde befrielse uttryckligen medgåfves äfven för beslagareandel i böterna; och har Utskottet ansett sig böra härå tillstyrka bifall, och i sådant afseende uti det bifogade förslaget gjort erforderligt tillägg.
I anledning af förskriften i 4:de mom. af samma §, att under den byggnader, verk och inrättningar, som äro till allmänt behof anslagne, i allmänhet medgifna befrielse från bevillning efter 2:dra artikeln icke inbegripes sådana, genom hvilka hyresmedel eller annan inkomst till enskilde personers eller korporationers verkliga förmån inflyta, har uti en af herr Westin väckt motion blifvit yrkadt, att, då detta undantag från slik befrielses tillgodonjulande icke borde kunna afse barmhertighetsinrättningar, enär i slutet af momentet sagde befrielse vore uttryckligen medgifven för sådana hus i städerna och på landet, som begagnas till boställen för barmhertighets-inrättningar, och de medel, som inflyta för uthyrda, dessa inrättningar tillhöriga, lägenheter icke kotume enskilde personer eller korporationer till godo, utan för inrättningarnes behof användas, men den tydning emedlertid blifvit åt ifrågavarande stadganden gifven, att t. ex. fattighus taxerats till bevillning för de åt dem upplåtna egendomar, erforderligt förtydligande till förekommande deraf för framtiden måtte i bevillnings-förorduingen göras; äfvensom herr Tham, S. M., föreslagit, att fastigheter, som tillhöra barmhertighets-inrättningar, måtte genom uttrycklig föreskrift i bevillnings-förorduingen från ali bevillning befrias. 44 Bevillnfngs-Ulskottets Betänkande IV: o g. Likaledes har, i afseende å detta moment, framställning blifvit uti väckt motion gjord af herr Gillbergj innefattande, att då för den del af städernas jord, som är upplåten till ailöning åt sådane städernas tjenstemän, hvilka till bevillning för deras löne-inkomst sjelfve taxeras, befrielse från bevillning vore genom förevarande moment medgifven, sådan bevillning icke, på sätt som skett, borde kunna påföras jorden, när den icke omedelbart innehades af löntagaren, utan utarrenderades af städernes drätselverk, som med de inflytande medlen aflönade tjenstemännen, hvilka jemväl för sina löneinkomster lingö utgöra bevillning, hvarigenom jorden kommit att draga dubbel beskattning; till afhjelpande hvaraf motionären yrkat, att äfven den städernas jord, hvaraf afkastningen blefve använd till aflöning åt deras tjenstemän, måtte uttryckligen inbegripas under den medgifna befrielsen.
Som Utskottet funnit hvad sålunda blifvit anfördt vara både med billighet och syftningen i denna del af bevillnings-förordningen instämmande, anser Utskottet sig böra tillstyrka bifall så väl å herrar Thams och Westins som å herr Gillbergs omförmälda förslag, i enlighet hvarmed nödiga jemkningar blifvit i momentets lydelse vidtagna.
Då den, genom 1841 års bevillningsstadga, bokhandlare, som icke anses hafva 200 r:drs inkomst, medgifna befrielse från bevillning, icke synes vara på något giltigt skäl grundad, föreslår Utskottet, alt detta undantagsstadgande må ur författningen uteslutas. § 147.
Herr Friherre Ridderstolpe, F.y och herr Hammarberg , C., hafva uti deras förr omförmälda motioner yrkat, att då bland dem, som enligt 147 § ega tillgodonjuta afdrag i bevillningen för 4 eller flera minderåriga barn, statfolk icke blifvit uttryckligen medgifne denna förmån, hvilken de likväl syntes böra få tillgodonjuta;, paragrafen måtte i sådant afseende erhålla nödigt förtydligande.
Sorn emedlertid statfolk icke äro att betrakta annorlunda än som tjenstehjon, hvilka af nämnde förmån alldrig varit i åtnjutande, så och då lindringen i allmänhet skulle komma deras husbönder tillgodo, hvilka vanligen betala sina tjenstehjons personella kronoutskylder, på grund hvaraf, jemte flera anförda skäl, en vid sista riksdag i samma ämne gjord framställning af Bevillnings-utskottet afstyrktes och af Rikets Ständer afslogs, anser Utskottet sig böra hemställa, att, hvad härutinnan nu blifvit föreslaget, må lemnäs utan afseende.
Bevillning*-Utskottets Betänkande, N:o $■ 45 § 148.
Som, enligt hvad Utskottet erfarit, af stadgandet uti 148 §, att allmogen i Herjeådalen samt Öster- och Westerdalarne, äfvensom innebyggarne i Elfdals och Fryckdals finnskog i Carlstads län, skola åtnjuta befrielse till hälften från bevillning efter Ira och 2:a artikeln, hemtats anledning att medgifva slik befrielse jemväl för ståndspersoner3 som i sistnämnde ort ega bruk el-ler annan fastighet, har Utskottet, till förebyggande af en sådan, såsom Utskottet synes, mot syftningen af berörde stadgande stridande tillämpning deraf, verkställt och får Rikets Ständer underställa den jemkning i redaktionen, förslaget innehåller.
I afseende vidare å föreskriften i samma paragraf, att de af allmogen i Kopparbergs län, som afbörda sig manta lspe<nningarne med kol till Stora Kopparbergs bergslag, njuta befrielse till hälften af bevillningen efter Ira art., så förekommer väl, att Kongl. Majrt uti serskild nådig proposition (N:o 9),bland annat föreslagit upphörande af allmogens inom åtskilliga socknar af nämnde län skyldighet att in natura till bergslaget leverera deras mantals-eller qvarn» tulls-kol, men som Kongl. Majit dervid tillika förklarat, att frågan om upphörandet af berörda nalura-prestation5 för de flera socknar, hvilka förklarat sig vilja densamma fortfarande fullgöra, komme att för det närvarande förfalla, så lärer, oberoende af det beslut, som i anledning af berörde nådiga proposition varder fattadt, stadgandet, såsom i alla händelser å sistnämnde socknar tillämpligt, böra oförändradt qvarstå.
Beträffande dernäst föreskriften att de, som icke deltagit i extra grufvehjelpen, men äro ålagde att utgöra grufvehjelp till Löfås silfververk samt den så kallade kungsgårdshjelpen, skola, så länge dessa oriera fortfara, förskonas från en fjerdedel af bevillningen efter
Ira och 2:a artikeln, med mindre än att de på ofvananförda grund njuta lindring till hälften från personella afgifter, då den icke vidare dem efter
Ira artikeln kan tillgodokomma; så enär samtliga de förläningar och förmåner, som varit intressenterna i Löfås silfververk för detsammas bedrifvande upplåtne och förunnade, blifvit, enligt Rikets Ständers uti underdånig skrifvelse af den 15 Maj 1845 anmäldta beslut samt Kongl. Maj:ts, i öfverensstämmelse dermed, under den 17 Juni samma år samt den 6 Mars 1846, meddelade föreskrifter, till kronan inlöste, så alt någon grufvehjelp till Löfås silfververk, nu mera icke utgöres, lärer den derför åtnjutna lindring böra upphöra; 46 Bevillning!-Utskottets Betänkande, N.-o g. hvaremot och då upphörandet af den s. k. kungsgårdshjelpen blifvit ifrågasatt i Kongl.
Maj:ts nådiga proposition angående förenklande af beskattningsväsendet samt uppbörds- och redogörelseverket, men Rikets Ständer deröfver ännu icke fattat beslut, Utskottet anser paragrafens lydelse i denna del böra tills vidare lemnäs oförändrad.
Derförutan har Utskottet bort anmäla, att det icke funnit anledning föreslå upphörandet af den lindring i bevillning, som i öfrigt är för innevånarne i vissa orter intill denna riksdag medgifven, hvadan Utskottet hemställer, att sådan lindring må äfven intill nästa riksdag fortfara. § 149.
Angående den, genom 149 §, staden Wenersborg, intill denna riksdag, i anseende till öfvergåugen eldsvåda, förunnade befrielse från bevillning för alla tomter, hus och byggnader, har väl herr Agrell uti motion väckt det förslag, att samma befrielse måtte under ytterligare fem år, från och med det innevarande, eller åtminstone intill nästa riksdag, få fortfara; men som nämnde förmån åtnjutits ända sedan år 1836, och Wenersborg otvifvelaktigt numera vunnit den förkofran, att sagda lindring icke vidare bör anses oumbärlig, får Utskottet, under afstyrkande af bifall å motionen, hemställa, att denna § må ur förordningen utgå, på sätt i förslaget är iakttaget.
Då Utskottet icke förrän Rikets Ständer fastställt grunderna för allmänna bevillningen samt bränvinsbrännings-rättighetens utofvande b.lir i tillfälle att tillse i hvad mån de vid bevillningsstadgan fogade formulärer till debetsedlar och längder m. m. erfordra förändring eller derom afgifva utlåtande, har Utskottet nu endast skolat sådant vördsamt anmäla.
Slutligen och då uti den föreslagna bevillningsstadgan förekomma såväl bötes-bestämmelser som åtskilliga föreskrifter i afseende på verkställigheten, hvilka äro af den beskaffenhet, att de grundlagsenligt erfordra Kongl. Maj:ts nådiga godkännande, har Utskottet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad vid sednaste riksmöte blef af Bevillnings-utskoltet föreslaget och af Rikets Ständer beslutadt, ansett sig böra Eevillnings-Vt skot tels Betänkande, ET: o g. 47 tillstyrka Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t, vid öfverlemnande! af bevillningsstadgan, i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t, efter öfvervägande af hvad i afseende å såväl bötes-beslämmelser som öfriga föreskrifter, hvilka äro af den beskaffenhet att de grundlagsenligl erfordra Kongl. Majlis nådiga godkännande, må täckas låta allmän författning i ämnet utfärda.
Af herr Friherre Raab, A. E. ”Emot följande delar af Utskottets betänkande får jag anmäla min reservation. §§ 14, 26 och 29.
Bevillningen efter 2 art. af arbetsfolk.
Då det gröfre materiella arbetet, som är grunden och villkoret för all produktion, all förmögenhet, och kräfver den största försakelse af lifvets njutningar, i allmänhet betalas så lågt, att dess idkare sällan förmå att under helsans dagar med sitt anletes svett förvärfva sig mera, än hvad, som oundgängligen erfordras för lifvets torftiga uppehälle, vill det synas obilligt att staten likvisst skall belägga arbetskarlen med en beskattning, den hau i de Hesta lall icke utan uppoffring af brödet för dagen mäktar utgöra.
Jag anser derföre staten böra afstå från denna fattigmans skärf, som föga fyller i dess kassa, ty den uppgick 1845 ej till högre belopp, än 9,447 r:dr 29 sk., och det så mycket hellre,£som staten skjutit ifrån sig på kommunerna åliggandet att försörja arbetaren, då sjukdom eller ålder medtagit hans enda inkomstkälla, arbetskraften.
Men jag erkänner ock att en af de betänkligheter, som Utskottets majoritet anfört såsom motiv för beskattningens1 bibehållande, förtjenar afseende.
Man har befarat att, i anledning af de ändrade föreskrifterna om laga försvar i 1846 års lösdiifveristadga, skall en stor del af den nu tjenande arbetsklassen, de år, då priserne på lefnadsförnödenheter blifva låga, föredraga friheten att vara sina egna, framför tvånget af lagstadd årstjenst, och många, som nu ega en med dagligt arbete förenad säker, om ock knapp, utkomst, tidtals blifva arbetslösa och tidtals allt för högt stegra sina anspråk.
Om så inträffar, skola icke blott jordbruk och näringar i allmänhet derpå lida, utan ock den icke tjenande dagakarlen under de årstider, då arbetet mest eftersökes, och således högre betalas, blottställas för en ökad frestelse till utsväfningar, men under andra komma i ett ökadt betryck.
Jag delar denna farhåga och tror att varsamhet bör iakttagas vid borttagande af de 48 Bevillnings-U t skottets Betänkande, N-o g. få band, som mana arbetaren att företrädesvis söka årstjenst.
Bland sådana är onekligen fraktan för den egna debetsedeln.
Det är emedlertid, såsom jag ofvan förklarat, icke statskassan som bör tillegna sig ifrågavarande bevillnings-afgift, men kommunen, socknen, hvilken först lider af det missbruk arbetaren till äfventyrs gör af sin frihet, och sedan har skyldigheten försörja honom, då han förlorat eller spillt sina krafter; det är socknen, säger jag, som bar ett billigt anspråk på att få använda denna lilla inkomst till sin fattigkassa.
Det blefve då socknens intresse att vid mantalsskrifningen tillse att den, som är nog betungad med omsorgen att försörja sig och'de sina, icke varder ytterligare tryckt med denna afgift, som endast skulle föra honom närmare fattigstugan, men att åter den, sorn af sjelfsvåld försakar årstjenst, icke må undgå afgiften.
Denna min åsigt, som tycktes ega många sympatier i Utskottet, kunde dock ej nu föranleda till beslut, då Suts-utskottet borde deri deltaga, och motion i frågan ej varit väckt, som gifvit rättighet lill sådan behandling.
Jag har dock härpå velat fästa uppmärksamheten, under förhoppning att ärendet skall ännu, genom begagnandet af den i 56 § riksdagsordningen medgifne motionsrätt, kunna erhålla den af mig åsyftade utgång.” Häruti instämde herr Stuart, F. C., prostarne Carlander och Schröder , herrar Tjernberg och Rhodin samt Sven Isacsson. § 19, 50, 68, 72.
Angående bevillning af fast egendom på landet.
”Den klagan är allmän och mångårig, att taxeringsvärden å fast egendom äro Öfver hela riket högst ojemna, så att man icke sällan påträffar hemman, hvilka ega ett mångdubbelt högre saluvärde än det, hvartill de äro taxerade, då deremot ett och annat hvarken vid försäljning betingar eller i opinionen motsvarar detta värde.
Detta missförhållande uppenbarar sig icke blott emellan olika län, härader och socknar, utan till och med inom samma by.
Det är icke allenast såsom gärd åt det allmänna begreppet om rätt, utan äfven till vinnande af en för våra kreditförhållanden både nödig och nyttig bestämning i omdömet om fastigheternas relativa och verkliga värden, som jag föreställt mig att lagstiftaren, hvilken den ena riksdagen efter den andra förgäfves med någon förändring i ord återupprepat den gamla uppmaningen till taxeringskommittéerne att årligen medelst höjning eller sänkning jemka hemmansvärden - Bevillnings-Vtskottets Betänkande; N.o g.
49 mansvärden sig emellan, dock så att länens minimi-tariffej understiges, ändtligen borde skrida till några bestämdare föreskrifter för det äskade ändamålets uppnående.
I nära öfverensstämmelse med det förslag till ”förändring i stadgarne rörande taxering af fast egendom”, som kommitteen för förenklande af beskattningsvärdet (pag.
150) afgifvit, har jag i Utskottet tillstyrkt: l:o att taxeringsmänneii skulle årligen åläggas att, på grund af deras närmare kännedom om förhållandet och med ledning af allmänna försäljningspriserna inom orten, uppskatta fastigheterna till det värde, de ansåge dem verkligen ega; 2:o att bevillningsafgift af fast egendom bestämmes sålunda, att, sedan uppskattningen försiggått, egendomsvärdet, hvaraf dylik afgift bör utgå, för hvarje län uppgifves till fullmäktige i Rikets Ständers Riksgäldskontor, hvilka, efter det nämnda värdet för hela riket blifvit kändt, låta uträkna, hvad innevarande års eganderätts-bevillning, derå fördelad, utgör för hvarje 100 rtdrs värde, då detta belopp, likväl jemnkadt lill närmaste fullt skillingtal, blifver den så beskaffade afgift, som till nästa riksdag bör erläggas; 3:o att, sedan denna bevillnings-förordniug första gången tillämpats och egendomar dervid undergått en allmän upptaxering till deras verkliga värden, ingen ändring i taxeringsvärdet derefter skulle under loppet af påföljande sex år få ega rum.
Under allmänt erkännande af behofvet, nyttan och rättvisan af föreskrifter i ofvannämnde syftning, fann majoriteten dock allt för betänkligt att bifalla denna reform, den jag vågar underställa Rikets Höglofl.
Ständers upplysta ompröfning.
Serskildt vågar jag fästa uppmärksamhet derpå, att, om ock detta förslag ej i sin helhet godkännes, skulle kronoräkenskaperna betydligt förenklas och vederbörande taxeringskommittéer ofelbart förmås att åt taxeringen egna närmare och noggrannare pröfning, om blott 3:dje punkten af mitt förslag eller föreskriften af 6-årigt mellanstånd emellan hvarje ändring i jordtaxeringen föreskrifves. § 35.
Angående bevillning af Privatbanker.
Man erkänner, att associationsandan ■— denna mäktiga häfstång till upplyftande af all industri-— bör väckas, befrämjas och uppmuntras; man erkänner, att tillförsigt till bestående lagars helgd är vilkoret för kapitalernas användning i stora, på mångårig verksamhet beräknade, företag; man erkänner, Bih. till R.
Prot. 1847 oc^ 1848* $ Saini. 1 Afd. 4 Käft. 7 50 Bevillnirtgs- Utshotte 's Betänkande, N:o g. att statsmakternas egen värdighet fordrar, att den ena af dem ej må använda sin makt för att paralysera den andras bud, och likväl drager man ej i betänkande att tillstyrka Rikets Höglofl.
Ständer att bruka eller rättare missbruka deras oinskränkta beskattningsrätt till en åtgärd, som står i uppenbar strid emot dessa sanningar!
Aktiegarne i de gamla privatbankerne hafva onekligen förtjent penningar, — det är sannt — men hafva de dermed , begått ett fel, för hvilket de nya privatbanks-delegarne skola straffas?
Eller dväljes man ännu med den falska längesedan förkastade sattsen i statsläran, att hvad den ena medlemmen i samhället förtjenar, förlorar den andra?
Mäktar eller vill man ej förstå, att det alltid är samhällets vinst, om indi vider eller bolag inom detsamma förkofra sig, och att en sådan förkofran kan vara fullt förenlig med andra individers sanna fördel?
Jag vill éj här inlåta mig i en utförligare undersökning om halten af de sig så kallande ”privatbankshatarnes” påstående, att privatbankerne, genom de lånetillfällen, de erbjudit, skadat samhället, och utgöra vampyrer, som suga landets must m. m.
Jag hänvisar blott till det faktum, som ligger öppet för hvar mans öga, att landet, just sedan privatbankerne inrättades och erbjödo förlager åt spekulationen, vaknat från ett slumrande till ett rastlöst, verksamt näringslif, som, ehuru ännu outveckladt, likväl företer en för fosterlandsvännen glädjande syn af uppblomstrande välmåga, serdeles uppenbarad vid vårt jordbruk, som numera, oaktadt befolkningens tillväxt, redan förvandlat
Sverige från ett sädesimporterande till sädesexporterande land.
Är det detta tillstånd, som misshagar, denna förkofran, som skall hämmas?
Vill man likvist höja bevillningen på privatbankernes behållning, bör det åtminstone ske på ett sätt, hvarigenom Rikets Ständer uttrycka den åsigten, att dessa och andra associationer ej böra beskattas för en vinst, sorn står i skäligt förhållande till deras omtanka, risk och besvär.
Jag har derföre föreslagit och vågar härigenom hos Rikets llögloll.
Ständer förorda den ändring uti Utskottets förslag, att privatbanker erlägga 5 procents bevillning af den utdelning, som ej öfverstiger 10 procent å insatt kapital, men 15 procents bevillning af all utdelning derutöfver, § 39.
O/n mantals- och skattskrifning.
Motionen har, såsom af betänkandet synes, varit väckt af Lars Fenander och Per Bengtsson om bildandet af en kommitté, som skulle ega att Bcvillnings- Utskottets Betänk ande j jV.o <).
51 afgöra tvistiga frågor vid mantalsskrifningarne, hvilken motion Utskottets majoritet afslagit.
Ehuru jag icke i allo instämmer med motionärerne, har jag dock ansett det vara af nöden att i författningen föreskrifva hvem, eller hvilka, som vid inantalsförrättningen egde att der afgöra tvistiga frågor.
En mängd sådane Slafva alltid vid hvarje mantalsskrifning förekommit om rätta skaltskrifningsorten enligt 46 §, och om tillvaron hos olika individer af de egenskaper eller villkor, som, enligt 144 § 3 morn., berättiga till befrielse ifrån afgift.
Flere torde efter detta, med afseende på den nya fattig vårds-förordningen, förekomma.
Dessa frågor måste på stället afgöras, på det att personerne måtte blifva i mantalslängden uppförde och för bestämmandet af den kolumn, i hvilken de skola införas.
Afgörandet beror åter på omdömet hos den eller dero, som tillämpa författningen.
Men på hvilkens omdöme beror detta afgörande?
Derpå gifver författningen icke bestämdt svar och af Bevillnings-utskottets ledamöter stod det ej heller att tillförlitligt erhålla.
Somlige förmenade, att det berodde ”på lanclshöfdingens ombud
,” andre ”på samtlige de versöner, som hade åliggandet öjvervara mantalskrijningen
,” några åter ”vä häradsskrifvarén och andra ”på ingen,” alldenstund, sade roan, här ej vo re frågan om beslut, utan blott en förberedande åtgärd.
Men så snart någon åtgärd skall vidtagas, måste också frågan, huru och på hvad sätt det skall ske, ifrågakomma, det vill här säga: det måste på stället afgöras, huru författningen skall tillämpas.