Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Trötta att beundras på afstånd uppe i sin loge i andra raden, ha de små tusenskönorna från baletten vågat sig ned i salongen under det majestätiska beskyddet af sin Barnum, en herre i korrekta, engelska polissonger och korrekt engelsk frack.
De äro litet större på närmare håll, litet mera fullvuxna, men med samma öppna tomhet i sina babyögon och samma spädhet öfver sina små Kate Kreeaway-gestal- ter.
Som en procession af väluppdragna doc- kor vandra de efter Barnum, men Barnum är ändå icke lugn.
Han vänder sig ofta om, han räknar dem och vakar öfver, att deras små munnar behålla det rätta uttrycket af docklik omedvetenhet.
Det är ett stycke iscensättning, som tar sig bra ut, men en förvägen parisare, som säkert anat, att det lefver ett litet öra bakom lockperukens liflösa krusning, böjer sig ned och hviskar en komplimang till den längsta och mest blåögda af de små balettmisserna.
Och Barnum — den store, lugne, engelske Barnum — utvecklar hela vidden af sin cirkus- faderliga myndighet i en verklig explosion af indignerad värdighet: » Monsiuer, » utbrister han.
» Monsieur! » svarar parisaren stridslystet, och det är det enda, som nan urskiljas af de bägge herrarnas dialog, som ett ögonblick ho- tar att urarta till handgripligheter.
Larmet växer, de små blåögda vrida de elflika hän- derna och halfgråta.
De se förtjusande u t.
Ä r detta en reklam, så har den lyckats.
Hela snobbvärldens ögon äro i detta kritiska mo- ment fastade på de blonda, unga dockorna, och man frågar hvarandra: » Men h var är det då de uppträda?
På hvilken teater? » Utan att någon människa kan säga, hur det går till, lugna sig de båda upprörda; fransmannen van- drar uppbragt och högröstad med sina kam- rater och med en förtörnad blick på denna omgifning, som är så ovärdig den sexfaldiga, I I DU N blåögda, britiska dygd han försvarar, bereder sig Barnum på ett majestätiskt återtåg genom stora operans salong, som helt säkert icke är någon barnkammare, och dit det är öfverflödigt att föra små misser, då man är så rädd om dem.
Men Barnum tänker icke ett ögonblick på att anklaga sig för denna obetänksamhet; han växer, han breder ut sig, han är idel ö- boren indignation, och medan han ännu en gång räknar sina sex blåögda, mumlar han hörbart: » A h, dessa fransmän. » Ah, dessa fransmän.
dessa fransmän.
Barnum är helt säkert icke den ende, som, svept i sina nationella dygder, blundande be- går det misstaget att döma dem efter en bal- natts glänsande dekadans.
En nyhet af stort intresse för våra husmödrar.
om en sådan anse vi oss med alll skäl kunna beteckna det fotogenkök, som under namnet Primus förts i marknaden af firman B.
A. Hjorth §• C:o i Stockholm — en soen.sk uppfinning, som på enastående kort tid genom sina goda egenska- per väckt uppseende och vunnit marknad öfver, snart sagdt, hela världen.
Efter en sådan ovan- lig framgång, som bör fägna hvarje fosterländskt sinne, torde det ej dröja, förrän den nya appa- raten äfven i svenska hem blir en oumbärlig vän, hvilket den väl förtjänar.
Det egendomliga och nya för detta lampkök är alt fotogenen förbrän- nes utan veke och att förbränningen blir så full- ständig, att den högsta värmeeffekt uppnås, utan att något det ringaste os eller sotbildning före- kommer.
All den kokning och stekning, som är af behofvet i ett hushåll,.
blir på denna apparat bil- ligare och bekvämare än på hittills begagnade, och äfven för uppvärmning af strykjärn och präss- järn ägnar den sig förträffligt.
Genom den sinn- rika konstruktionen förgasas fotogenen i själfva brännaren, och det är således egentligen fotogen- jas och ej fotogen, som gifver lågan, men all fara för explosion är totalt utesluten, emedan in- gen gas finnes i behållaren, utan endast olja i flytande form.
På 3 à 4 minuter förmår den tref- liga apparaten uppkoka en liter vatten, men är likväl ovanligt bränslebesparande, så att endast 1 liter fotogen åtgår i timmen, då köket brinner med full låga.
Vi togo härom dagen tillverkningen i betrak- tande på den nyanlagda präktiga fabriken, där arbetet genom fulländade maskiner nu uppdrifvits så långt, att 1,000 fullfärdiga apparater kunna le- vereras i veckan.
Öfver 20,000 stycken äro re- dan spridda i världsmarknaden, men ännu hin- ner knappast fabrikationen motsvara efterfrågan.
Det var oss ett verkligt nöje att i detalj iakttaga den omsorg, som nedlägges på varans solida kon struktion och utstyrsel.
Den sinnrika idé, som representeras af » Primus », samt det förträffliga sätt, på hvilket den utförts och förts ut, länder också uppfinnaren och fabrikanterna till lika myc- ken heder som den svenska industrien.
elt visst finnas många bland våra läsa- rinnor, som gä lediga stunder roa sig med att lägga patience.
E n ärad insända- rinna har också foreslagit, att vi till dessas förnöjelse någon gång skulle meddela beskrif- ning på mindre kända paiiencer, hvilka ej finnas upptagna i de gängse patienceböekerna.
Brefskrifvarinnan har som en början själf sändt oss ett par dylika beskrifningar, af hvilka den ena i dag följer här nedan.
Vi uppmana alla patienceamatörer ur vår läse- krets att följa hennes exempel och insända 1894 tydliga beskrifningar på trefliga, ej förut allmänt kända patiencer.
• för * » D a m e r n a sist. » Spelas med 2 lekar, hvilka väl sammanblandas.
Man utlägger 8 kort i en rad; om bland dem förekomma några femmor och sexor, uttagas dessa och läggas i 2 rader ofvantör de 8 korten, fem- morna i en rad ocb sexorna i en.
Finnas så bland återstoden några fyror och sjuor uttagas äfven dessa och lägges fyran på femman och sjuan på sexan, men dock så att hjärter måste komma på hjärter och ruter på ruter etc.
Finnes bland de första 8 korten ingen femma eller sexa eller, om någon sådan finnes, ingen fyra eller sjua i passande färg, utlägges ånyo 8 kort ofvanpå de första.
Äfven här uttagas femmor och sexor för att bilda grunden till nya högar, hvilka ökas så att 5-högen tilltager nedåt med 8, 2, ess och kung samt högen uppåt med 7, 8, 9, 10 och knekt, hvarvid de stanna.
Funnos ej passande kort vid andra utläggningen af 8 kort, utläggas ånyo 8 och så vidare, tills alla korten äro utlagda.
Om exempelvis bland de 8 högarne en passande tia ligger öfverst på tredje högen och, när denna tia borttages, en användbar tvåa framkommer, tages äfven denna och fortgår så, tills inga passande kort ligga öfverst.
När nu båda lekarne äro utlagda på de 8 hö- garne, tager man första högen till vänster och lägger dessa kort på de andra 7 högarne, allt un- der det man borttager de passande korten; där- efter högen n:r 2 på de andra sex och så vidare, tills en hög återstår.
Ligger så en dam öfvest på denna hög, borttages damen allt eftersom hon blir första kortet, men kommer så ett annat kort öfverst, som ej passar till någon af 5- och 6 hö- garne, då är patiencen förlorad.
Hvarje hvarf kort måste utläggas, innan tag- ning får ske, så att man ej redan vid första ut- lagda kortet får taga det då möjligen passande.
Frän Kom.
Underrättelserna om kronprinses- sans af Sverige Norge befinnande äro fortfarande tyvärr icke synnerligen tillfredsställande.
Efter an- komsten till Kom har hon endast ett par gånger kun- nat lämna fangen.
Hennes svaghetstillstånd fordrar den sorgfälligaste vård.
Till Grekland, ej till Biskra, är det kronprinsessans afsikt att begifva sig från Kom.
Genom en algerisk tidning hade spridts det ryktet, att hon skulle vid oasen Biskra tillbringa en del af vintern.
Detta rykte är emellertid full- komligt ogrundadt, och om icke någon ändring till följd af läkarnes råd äger rum, kommer kronprin- sessan att tillbringa vintermånaderna i den grekiska arkipelagen.
O-pdt behag i Norden tyckes ärkehärtigiunan af Österrike, änkekronprinsessan Stéphanie, hafva funnit.
Hon kommer nämligen att i juli månad såsom vårt kronprinspars gäst åter besöka vårt land.
Som bekant anlände hon till vår hufvndstad da- garne före midsommar förlidet år och gjorde där- efter vidsträckta utflykter inom såväl Sverige som Norge nnder ett par månaders tid.
Kvinnliga œsculaper.
Bland de medicine studerande vid Karolinska institutet denna termin märkas följande unga damer: Elin Beckman, Maria Folkeson, Thora Granström, Hertha Johansson, Signe af Klintberg, Anna Loven, Mathilda Lundberg, Sigrid Molander, Ada Nilsson och Ellen Sandelin.
Den bekanta skolföreståndarinnan i Göteborg fröken Eva Bohde har vid The Sloyd Associations of Great Brilain årsmöte den 11 d:s blifvit invald i sällskapets styrelse.
* Laktoserinlcakaon frän Th. Winborg &amp; C:os välkända fabrik hafva vi flere gånger haft anledning framhålla för våra ärade husmödrar på grund af dess utmärkta egenskaper.
Att den är angenäm och väl- smakande, veta alla, som användt densamma.
Men den är också särdeles lättsmält, enligt nyligen af kemisterna A. Th. Höglund och Klas Sondén an- ställda försök, för hvilka redogöras i läkaretidskriften Hygieas decemberhäfte.
Jämförelser hafva nämligen
IDUN 1894 härvid gjorts mellan laktoserinkakao och van Houtens kakao, och hafva dessa gifvit vid handen, att den förra innehåller mera kväfvefria beståndsdelar (52 proc.
mot 35), mindre fett (15 proc.
mot 29) samt ungefär lika mängd kväfvehaltiga beståndsdelar (om- kring 20 proc).
Länge förebådad!
och mot- sedt med stort intresse gick i tisdags afton det indiske dramat » Vasantasena » för första gången öfver denna teaters scen.
» Lervagnen », såsom originalet egentligen heter, utgör ett af de allra älsta prof som världsliteraturen känner af drama- tisk diktning och uppgifves vara författadt af den indiske konung Sudrâka omkring 100 år före Kristi födelse.
I den form hvari skådespelet nu framfores, har det visserligen undergått åtskillig scenisk modernisering, men denna har inskränkts till det minsta möjliga och lär i det hela vara rätt oväsentlig.
Den säkra karaktärsteckningen, den handlingens lifliga och konsekventa utveck- ling och den djupa fond af ursprunglig poesi, som möta oss ur detta förstlingsalster af drama- tiskt författarskap, stå alltså odeladt kvar för det- sammas egen räkning — ett beundransvärdt och intressant vittnesbörd, hur föga seklers gång rub- bat i sättet att känna och tänka inom de all- mäntmänskliga, de centrala lidelsernas område.
Vasantasena — den sköna, men lågättade ba- jadéren, hvilken luttras, höjes och till sist segrar genom makten af sin rena kärlek till den ädle brahmanen Kaiudatta — hade i fröken Soanström fått en representant, som, om icke i alla, dock i flere hänseenden lyckligt skildes vid sin uppgift.
Af den yttre fägringen gaf hon ju lätt en tillfreds- ställande bild, och för den skärhet och hjärtats renhet, som omstråla den unga kvinnan äfven midt under hennes förnedring, fann hon intagan- de uttryck, f de starkare passionerade scenerna räckte hon ej alltid till, men hade ock där flere goda moment.
Med hänsyn till de unga och för så pass fordrande uppgifter opröfvade krafterna förtjänar hennes framställning obetingadt erkän- nande.
Hr Palmes Karudatta förde med sig den- ne skådespelares kända både fel och förtjänster: värme och innerlighet, men brist på friskhet och kraft.
Af Samsthanaka — den fege vällustingen, hvilkens låga lidelser uppländts af Vasantasenas skönhet, och hvilken därför traktar efter rivalens ofärd — hade hr Hillberg utmejslat en genialisk karaktärsfigur, rik på briljanta detaljer och dock sammangjutet hel — en af den utmärkte skåde- spelarens ypperligaste skapelser.
Flere vore ännu att närmare omnämna: fru Rundbergs friska Mandanika, Vasantasenas väninna, hr Per- sonnes förträffliga Maitreja, Karudattas vän och en maskulin pendant till den förra, hr Bœckstrôms humoristiske badare-tiggarmunk, hr Skånbergs manlige Ariaka, men både utrymmet och den sena tiden, med pressläggningen förestående, hindra oss härifrån.
Framhållas måste emellertid ' hurusom intrycket af det intressanta stycket verkningsfullt förhöjes af en synnerligen praktfull iscensättning.
De alltigenom nya dekorationerna äro en heder för hr Grabow; särdeles slog tredje aktens tro- piskt yppiga trädgårdsdekoration högeligen an.
Och kostymerna stå ej efter i gedigen prakt.
Aftonen blef till en afgjord och välförtjänt suc- cés, och det ur så många synpunkter beaktans- värda skådespelet bör helt visst vara tillförsäk- radt en varaktig framgång.
Fru Dina Edlings konsert hade i lördags till sista plats fyllt Musikaliska akademiens stora sal med en publik, som på det lifligaste sätt och med det mest entusiastiska bifall lade i dagen sina känslor för den framstående och allmänt aktade konsertgifvarinnan.
Fru E. utförde Jlere nummer med sedan gammalt känd och erkänd förmåga.
Värdefullt biträde lämnades framför allt af pro- fessor Neruda samt därjämte af hr Book, fröken Ek, fru Soedbom, fröknarna E. Claëson och A. Larson samt en musikälskare.
Konserten — den första som fru Edling gifvit för egen räkning här- städes — var i sin helhet mycket lyckad.
Fröken Tora Hwass ' konsert, hvilken uppskju- tits sedan i höstas, ägde rum sistl. tisdag i Mu- sikaliska akademiens stora sal inför en ganska talrik publik.
Programmet var väl valdt, ehuru något för långt, och konsertgifvarinnan visade sig vara i besittning af en mycket aktningsvärd 63 teknik och god smak i tolkningen af såväl Beet- hoven (sonate, op. 26) som Schumann (Wiener- karnevalen) och Chopin.
Föredraget — i öfrigt som sagdt förträffligt — föreföll dock stundom något kallt.
Fröken Hwass har emellertid gått betydligt framåt och nu trädt i främsta ledet af våra inhemska pianister.
— Fru Edling sjöng med lif och värme ett par visor af Åkerberg och Grieg, och prof. Neruda föredrog på sitt oöfverträff- liga sätt sitt konsertstycke i d-moll samt ett par extranummer.
En österrikisk violinvirtuos, hr Marcello Rossi, kommer inom kort att gifva konsert härstädes.
Det var naturens uppvaknande, han målat.
Solen var ännu ej uppe, men det började glim- ma och lysa på den glasklara himlen, som bredde sig utan ett moln, men där en och annan blek stjärna glömt sig kvar.
Sjön en spegel för träd och vass och för himlens hela färgspel, allting klart och rent, friskhet, tyst- nad och stillhet öfver hela naturen.
Det är solen hon väntar på, solens rosiga glöd öfver himmel och sjö.
Och han, som lagt upp denna praktfulla stämning sä stort och djärft och så kändt, han afundades Aja Bergström hennes gåpåmåleri!
Och han gick och grämde sig öfver att han ingenting kunde.
Jag måste lofva att inte säga ett ord åt henne om taflan.
Det blef i stället hon, som talade om den för mig, fast hon ej sett den.
Hon talade mycket om honom änder dessa veckor, han intog redan nu en stor plats i hennes tankar.
Na regnade det, nu hade han taflan inne i rum.
Naturligtvis kunde han inte låta bli att måla på den.
Han skulle naturligtvis se, att den tog sig annorlunda ut nu mot när han hade den ute.
Hans Emma skulle inte ha förstånd att låsa undan penslarna och färgen för honom eller locka honom att vara sällskaps- apa så länge det regnade.
I stället för att rita mönster åt henne eller måla af barnet eller spela vira med oss som en förståndig män- niska, så skulle han börja experimentera med taflan, skulle stämma om färgen, beräknad efter ramdager, skulle komponera in verkningsfulla motsättningar för att fa färgskalan vackert af- vägd — och så en vacker dag skulle han kom- ma under fund med att han var på väg att måla ett chic-landskap och att hans tafla var hvarken det ena eller det andra.
» Det är för Borgligt!
Ni skall få se att jag får rätt — jag börjar känna honom nu.
Han målar all- deles för bra, det är hans svaghet.
Han kan inte måla enkelt. » Regnandet ville ej taga slut, och så kom den dag, då Aja måste resa sin väg.
» Nu har jag varit där » — det var samma dag, då hon skulle fara.
Hon kom och bultade på min dörr.
Hon kunde inte hålla sig stilla och hon måste tala för att få luft.
» Jag fick se på taflan, jag gaf mig inte förr än jag fick komma in.
Ja, jag hade ganska rätt.
Han hade målat på den så att det friska, det omedelbara i stäm- ningen, det som ja§ kan tänka mig ha funnits där, är borta, absolut borta.
Just det han måste ha velat ha fram i den stämningen — jag förstår det- så väl, jag har flere gånger gått och tittat på just detsamma — • och det som han säkert hade till utgångspunkt och hade klart för sig, när han började med den, just det saknar man nu.
Och det vet han mycket väl, det såg jag på honom.
Han var så nervös, som om han ville bitas.
» Säg ifrån att det är dåligt, ni är väl åtminstone inte rädd för att tala sanning, » sa ' han.
Han såg ut som om han ville Blå mig — och jag visste ett ögonblick inte hvad jag skulle ta mig till.
Men nu skall ni få höra!
Det föll mig in att reta honom för att på så sätt väcka hans själfkänsla, hans konstnärs- stolthet.
Jag sade i den mest kalla ton, jag kunde komma ut med, att det här var alls inte hvad jag väntat af honom.
Jag sade, hvad jag skulle låta honom göra om han vore min elev.
Det var oförskämdt, jag vet väl det, men sådant läder skall sådan smörja ha.
Slutklämmen blef: Tag en knif och skrapa bort alltihop det här och gör det se ' n färdigt i ett drag!
Jag var så fräck mot honom, så jag skämdes, men jag var arg — få se om det kan leda till något resultat. » Aja reste och regntiden upphörde.
Asp för- blef osynlig.
En dag gick jag på visit till mjölnargården och träffade hans fru ensam.
Edvard var ute och gick, » han har ingen ro nu för tiden, han är ständigt borta.
Han har börjat på med taflan igen, men ingen får se den.
Och han har inte en tanke på något annat än den.
Han ger sig knappast ro att sofva några t ' mmar, han stiger upp gång på gång under natten för att se efter om det mulnar. » Det var en ytterst korrekt undergifvenhet i hennes ton.
Man kunde inte misstaga sig på, att hon var en förbisedd hustru, som likväl bar sitt öde med undergifven värdighet.
På hemvägen mötte jag honom.
Han var tankspridd och nervös.
Taflan?
Ja, han hade suddat ut alltihop och lagt upp det på nytt.
Allt beror nu på om det fortfaraode blir klara morgnar — barometern står lyckligtvis högt — i annat fall är hela sommaren förspilld.
Jag blef en tid bortåt nästan lika intresserad af väderleken jag som han.
Han måste taga vara på hvarenda dag, om han skulle få taflan fär- dig.
Den tid var redan inne, då björkarna började visa en och annan gal bladruska och då färgerna om morgnar och kvällar visade ansat- ser till att bli hårda och skarpa.
Högsommaren började öfvergå i eftersommar.
När jag nästa gång träffade Edvard, var han så lugn, som jag inte sett honom sedan hans första vecka här ute.
Han talade om sitt be- slut att lämna taflan sådan den var, att inte vidare ändra någonting och inte tillägga ett enda penseldrag.
Aja hade vid sin afresa testamenterat mig en halftömd chartreusflaska, och i ett glas af den gyllene drycken tömde vi en skål för re- sultatet af hans sommar.
Att skälen äfven gällde henne, antar jag han förstod.
Sedan jag flyttat in till staden, såg jag sällan till mina sommarbekanta.
Men en middag mötte jag Aja på gatan.
Jag kunde tala om för henne en nyhet — jag ämnade resa till Paris och stanna där öfver vintern.
» Nej, så roligt!
Om jag får sälja bra, så kan det hända jag kommer dit pä en titt bästa vår.
Då ska vi ha liffadt. » Också hon hade nytt att berätta.
Hon bör- jade med att fråga, om jag sett Asps tafla, morgonstämningen.
Det hade jag inte gjort.
» Jo, kan ni tänka er, den är bra, den är riktigt bra.
Jag har inte blifvit så förvånad
IDUN (il på jag vet inte när.
För det första öfver att taflan för det andra öfver att är färdig och det är en sådan kläm och fart i den.
Jag blef så glad, så jag kunde ha tagit honom i famn. » Jag fick från mer än ett håll bekräftelse på denna nyhet.
1891 Madame Marchesi gifver mycket få privata lek- tioner.
Nästan all hennes undervisning sker i klasser, varierande från cours préparatoire och cours do concert till instuderandet af stora ope- ror, både franska och italienska.
Amatörer un- dervisar hon icke.
Edvard A s p hade gjort ett bra arbete.
Taflan eller ej utgjorde den genom den vär andra intet program för den ena riktningen, den öfverraskade några nyheter i behandlingen, men solid och ärlig, var sann och nobel och fin som hans egen personlighet.
de, Icke ens som funno dess teknik väl elegant och ut- manande, afundades honom hans framgång.
Taflan köptes för nationalmuseet vid statens iiO°tinköp, i och kort därefter stod det att läsa tidningarna, att den framstående landskaps- målaren Edvard A s p, som så rikt mått fyllt de löften han förut gifvit, afrest till Paris för att därstädes fullkomna sig i sin konst.
Sommaren hade sålunda ej varit förspilld.
(Forts.) specialitet ligger i den flöjtlika produktion hon utvecklar i det öfre registret af en sopranröst och i ett briljant och snabbt utförande af skalor och drillar.
Det första som frapperar en nykomling i ma- dame Marchesi ' s konservatorium är mångfalden af nationaliteter, som här äro representerade.
Pro- grammet vid en af hennes senaste auditions d ' élè- ces ' innehåller efter namnen på sångerskorna en uppgift på deras födelsestäder.
Bland dessa före- komma Stockholm, St. Petersburg, San Francisco, Amsterdam, London, Berlin, Florens och New york.
Franska är naturligtvis hufvudspråket bland eleverna och stor omsorg nedlägges på främlin- garnas accent.
Madame har ett starkt utprägladt humoristiskt sinne och utmärkt mimisk förmåga, som på ett uppfriskande sätt afbryta enformigheten i det all varliga arbetet.
En elev, som är alltför pedan tisk för att tycka om dessa små afbrott, isynner- het om de ske på hennes egen bekostnad, såsom ibland är fallet, är att beklaga.
Madame Mar- chesi har inte tid att studera hvarje elevs indi viduella känslor.
Hon kan stundom säga saker, som kanske låta stötande och hårda, isynnerhet för nykomna, och det fordras en tid för att bli van vid hennes sätt, men hon hyser för sina elever ett varmt, nästan moderligt intresse, som utvecklas mera, ju längre de stanna under hen- nes inflytande, och förr eller senare komma alla i det bästa förhållande till sin utmärkta lärarinna.
Redaktionens bref växling.
En sångerska ber oss om porträtt af den rykt- bara parisiska sånglärarinnan Mathilde Marchesi, hvilkens namn ej minst i Sverige har en sådan klang, då en mångfald af våra förnämsta säng- artister åtnjutit hennes undervisning.
Madame Marchesi, som är tyska till börden, har själf varit mezzosopransångerska, men lämnade scenen tidigt och slog sig som lärarinna först ned i Köln, sedan i Wien samt slutligen i Paris.
Hennes vackra hus vid Rue Jouffroy är välbekant i alla artistiska kretsar, och hennes salong besökes af dç förnämsta celebriteter.
Redigeras af Sophie Bidrag mottagas med Linge.
Mot denna världens mörker djärft jag kämpar, Och min mission har man ' skan ock förstått, Fast mången varsam hand min ifver dämpar.
Ty jag för rakt på sak nog stundom gått.
Men i mitt nit för mänsklighetens fromma Som lönen för min möda fordrar jag, Att ej mitt hus må höra till de tomma, Att det med näringsmedel fylls hvar dag.
Men efter skenet många äro kvicka Att rätta sig, tyvärr, och fördenskull Det påstås ofta, att jag plägar » dricka », Att jag hvarenda dag nog varit » full ».
Och än för oklarhet man plär mig skylla, Än att en skruf uppå mig lossnnt har.
An åter som en sol man vill mig hylla.
Och mången krets som medelpunkt mig tar.
Jag sätter mig dock öfver alla nycker.
Och än så länge har jag glans och makt.
Till dess en annan spiran från mig rycker, Jag stolt mig kallar ljusets riddarvakt.
Nu mina strålar i en knippa samla Och tag i deras sken se ' n reda pä: Ett lifsvillkor för unga som för gamla.
En stödjepunkt, på hvilken alla stå.
Hvad i sig själf hon kallas, moder jorden.
Och hvad omkring sig ofta nog hon får.
Om man frågar, hvilket system hon följer och som förskaffat henne så många lysande framgån- gar, kan denna fråga icke besvaras i ord, det kan endast praktiskt åskådliggöras.
Kanske hennes Samt hvad hon har i södern som i norden.
Och en, som gifver henne skarpa sår.
Ett namn på ett af hennes pärlband många.
Och uppå en af hennes hattar namn.
Den inre kraft, hvarmed hon oss kan En liten skyddsling uti hennes famn.
En ögrupp, sköljd af västerhafvets vå- gor.
En större och en mindre egovidd.
En kropp som blifvit dömd att dö i lågor.
En skrift i hela kristna världen spridd, Ett söderns barn, besjunget och bepri- sadt.
Samt ett som fostrats uti nordens sköt, Hvarvid det blifvit mer än mänga ri- sadt.
Ett näringsmedel — bjuds ibland som gröt.
Hvem man hängfärdig skulle vilja kalla.
Hvad rosen är som sättes i bukett.
Vid hvilken det är ärofullt att falla.
Ett vapen som kan gifva skarpa bett.