Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tio köpmansfartyg, hvilka ännu den 24 Maj lågo aftacklade, afseglade redan den 28 och 29 fullastade med kanoner och andra kronans tillhörigheter. -- Den 1 Juni stodo vi på södra sidan om Umeå elf.
Vid Juni månads början aflöstes åter general v.
Döbeln, som emottog befälet i Jemtland, af general Sandels, hvilken varit frånvarande, men återkommit till hären, och nu fann sin fordna brigad så mycket förminskad.
Vi förlades utmed Lögdeå elf, på Ångermanlands gräns emot Westerbotten; Savolaks jägare inqvarterades på Nordmalings kyrkovall.
Under loppet af denna månad tilldrog sig för öfrigt intet anmärkningsvärdt.
Högqvarteret fortfor att vara i Hernösand.
Sedan underrättelse inlupit; att Ryssarne, af fruktan för de Svenska fartyg, hvilka kryssade utmed kusten, fördelat och försvagat sin här vid och omkring Umeå, samt att bron öfver Umeå elf af vårfloden blifvit upprifven, uppbröto vi den 1 Juli, och började rycka framåt, för att uppsöka fienden.
Men vi kommo för sent, och detta tillskrifver jag den nödvändighet, i hvilken general Sandels befann sig, att, innan han kunde företaga något, förut rådfråga den på tjugu mils afstånd boende öfverbefälhafvaren, hvarigenom tiden gick förlorad.
Ryssarnes förlägenhet och villrådighet var i första ögonblicket ganska stor; de hopsamlade alla hästar de kunde komma öfver, och deras tross stod flere dagar påpackad och färdig att afgå.
Om Sandels då genast kunnat begagna sig häraf, anfallit fienden under dess första bestörtning och medan dess stridskrafter voro skingrade, så hade han säkert haft framgång; men sedan Ryssarne hunnit hemta sig, samt insågo att de ej hade att befara något af de Svenska fartygen, fattade de åter mod och sammandrogo sina spridda trupper, som då blefvo oss vida öfverlägsne.
Vi blefvo sedermera, den 5 Juli, sjelfve slagne, hvilket ej skett om vi förekommit fienden, och i tid angripit honom.
Vi hade framryckt endast två och 3/8 mil, då vi erforo att en större Rysk styrka, under general Alexeieff, sammandrogs vid Norr- och Sörmjöle byar.
Denna underrättelse föranledde general Sandels att göra halt vid Hörnefors bruk, trupperna bivuakerade, och en Svensk brigad anlände till vår förstärkning.
Den 2 Juli anbefaltes öfverste Edelstam, att med Finska brigaden, som nu bestod af tre bataljoner, 2:ne 6:pundiga kanoner och 16 dragoner, drifva fienden från Sörmjöle, ¾ mil från Hörnefors, samt, om möjligt, att äfven gå till Norrmjöle.
Sedan han framryckt 3/8 mil nära Sörmjöle, gjorde han halt och utsände major G.
Ehrenroth med 58 man, att undersöka fiendens styrka och ställning.
Ehrenroth hann blott 1/8 mil framåt, då han stötte på en Rysk fältvakt af 60 man, hvilken drifs tillbaka och förföljdes ända till Sörmjöle.
I en liten skog nära denna by hade fienden utställt en betydligare trupp i bakhåll, hvilken nu framryckte och sökte afskära Ehrenroth; men medelst rådighet och köld lyckades det denne, att genom skogar och myror rädda sig, med en förlust af blott tre man.
Edelstams hufvudstyrka blef straxt derpå anfallen; men efter ett par timmars träffning, hvarunder fanjunkaren Costian och tvenne soldater sårades, drogo Ryssarne sig tillbaka, och Edelstam återvände till Hörnefors.
Sedan Kossacker, understödde af infanteri, den följande dagen (d. 3) visat sig nära Hörnefors, anbefaltes öfverste-löjtnant Bosin att utrycka med 200 man, och undersöka om Ryssarne ernade företaga något nytt anfall eller endast åsyftade en rekognoscering.
Detta detaschement hade knappt kommit 1000 alnar framom vår fältvakt, då det blef anfallit; en liflig fäktning uppstod, och fienden tillbakadrefs omkring 1/8 mil, der han erhöll förstärkning.
Tvenne bataljoner ankommo också till öfverste-löjtnant Bosins undsättning; men som Ryssarne drogo sig tillbaka till Sörmjöle, och syntes hafva haft för afsigt att endast rekognoscera, inställde denne allt vidare förföljande.
Löjtnanten vid Savolaks jägare, baron Wrede, som anförde förtruppen, erhöll under denne träffning en kontusion i hufvudet, och tvenne soldater blefvo sårade.
Ryssarne förlorade tvenne fångar och några man dödskjutne.
Den 5 Juli blefvo vi angripne vid Hörnefors.
General Sandels yttrar väl, i sin ingifna rapport, att han väntat sig detta anfall; men jag vågar försäkra, att han aldrig tänkte låta det komma derhän.
Genom en tillfällighet fick jag, den 5 om aftonen, af öfverste-löjtnant Dunker veta, att sedan Sandels blifvit underrättad, det generalerne Kosatschkoffski och Gadaskoj med 1500 man ankommit till Umeå, derifrån de troddes snart vidare anrycka, och förena sig med den fiendtliga styrkan omkring
Sörmjöle, hvarefter ett anfall var att befara, så hade denne general beslutit, att morgonen derpå rycka fram och angripa Ryssarne, innan de omnämnda förstärkningarne hunnit anlända.
Och detta rättfärdigar Sandels ganska mycket.
Ty om han verkligen väntat sig att så snart blifva anfallen, så hade det varit ett stort fel att qvarstadna vid Hörnefors, der, enligt Sandels egna ord, i hans rapport af den 7 Juli, "positionen var omgifven af mycket couperad terrain, tät skog och mellanliggande hus och gårdar, och fienden dessutom å sin sida hade fördelen af höjderne, samt den omständighet tillkom, att stället, der artilleriet bordt agera, var för trångt för användandet deraf."
Utom dess ledde från Sörmjöle, hvarest
Ryssarne stodo, en väg genom skogen gerad till Ångersjö, vid stora landsvägen, ¾ mil bakom vår rygg.
Att afbida Ryssarnes anfall, på ett ställe der högra flygeln, i och för de många derstädes befintliga vadställen öfver ån, var illa försvarad, den venstra utan minsta svårighet kunde kringgås, och hela ställningen för öfrigt tagas i ryggen vid Ångersjö, hade aldrig kunnat vara general Sandels afsigt, utan att åtminstone hafva besatt vägen till sistnämnde by, och utan att på venstra flygeln låta göra nödiga förhuggningar.
Sandels skulle icke heller då hafva tillåtit hela Savolaks jägare officers-korps att bo uti ett torp, 1/8 mil bakom truppen.
Ryssarnes anfall var alldeles oväntadt.
Men äfven Ryssarne förhöllo sig här ganska oklokt.
De anföllo oss om aftonen, straxt efter kl. 9, då våra trupper ännu hastigt och lätt kunde uppställas.
Hade de angripit oss två eller tre timmar sednare, då vi hunnit insomna, och genast låtit en större styrka rycka fram från Sörmjöle till Ångersjö, så hade de tagit oss i ryggen och för oss afskurit återtåget.
Ryssarnes stridskrafter vid Hörnefors utgjordes af Alexeieffs hela fördelning 4,000 man, och, enligt sedermera inlupne underrättelser, hade äfven generalerne Kosatschkoffski och Gadaskoj den 5 Juli förenat med honom en förstärkning af 1,500 man; således tillsammans 5,500 man.
Svenska styrkan var sammansatt af 1:o Finska Brigaden, bestående af Savolaks första fält-bataljon, eller det fordna Savolaks infanteri, under major G.
Ehrenroth; Savolaks andra fältbataljon, eller de fordna Savolaks och Karelska jägare regementerna; under öfverste-löjtnant Dunker; samt Österbottens fält-bataljon, hvartill hörde, utom Österbottningar, de från Umeå sjukhus till brigaden ankomne tillfrisknade soldater af de fleste fordna Finska regementer.
Brigad-Chef var öfverste Edelstam. 2:o Svenska brigaden, under öfversten, grefve Gyldenstolpe.
Den utgjordes af en bataljon, sammansatt af Upplands, Westmanlands och flere Svenska regementers tillfrisknade soldater, med Finska officerare, kallades Svenska bataljonen och stod under öfverste-löjtnant Bosins befäl; en Helsinge fält-bataljon, under öfverste-löjtnant Cedergren; samt tvenne bataljoner Jemtlands regemente, anförde af majorerne Gyllenskepp och Arnell. -- Uti rapport af den 18 Maj uppgafs
Finska brigaden till 700 man under gevär, i en sednare af den 31 Maj omnämnes att 230 tillfrisknade voro i Umeå sjukhus, att till brigadens förstärkning påräkna.
Sedan dessa i Juni månad inställt sig, kan man upptaga
Finska brigaden till omkring
900 man; ty någon betydlig afgång hade icke inträffat.
Den så kallade Svenska bataljonen var omkring 200 man.
Helsinge fält-bataljon nära 500.
De tvenne Jemtlands bataljoners styrka känner jag ej; men anser dem tillhopa hafva utgjort åtminstone 400 man.
Efter denna beräkning kan man antaga hela Svenska styrkan vid Hörnefors, med artilleri och kavalleri, till 2,000 man, och ej 1,800, såsom general Sandels uppgaf den.
Våra förposter stodo ¼ mil från Hörnefors bruk; i centern på vägen åt Sörmjöle, en fältvakt af 200 man; på högra flygeln en fältvakt af 50 man, och på den venstra en fältvakt af 100 man; tillsammans 350 man.
Den 5 Juli kl. 9 om aftonen, straxt efter slutadt tapto, hördes skott, hvilka genast med största häftighet ljödo utmed hela förpostkedjan.
Fältvakten i centern, som bestod af Jemtlands regemente, hade att repliera uppå Svenska bataljonen, hvilken låg på norra sidan om ån, vid bruks kyrkan, och genast ryckte fram.
För att understödja fältvakten på venstra flygeln, som utgjordes af Finnar, utryckte Österbottens fält-bataljon.
Till högra flygelns undsättning beordrades Savolaks första fält-bataljon, en bataljon Jemtländningar, anförd af Kapiten Sandman, samt Helsinge fält-bataljon.
Savolaks andra fält-bataljon fick befallning att betäcka öfvergången öfver bron.
På vår högra flygel sökte visserligen fienden att begagna de der befintliga vadställen öfver ån; men anfallet var här, såsom general Sandels sjelf uppger i sin rapport "mera lamt," och på denna flygel var styrkan emot fienden tillräcklig.
I centern understöddes fältvakten ganska kraftigt af Svenska bataljonen, hvilken med utmärkt tapperhet återhöll fiendens framträngande.
Sedermera anbefaltes Savolaks andra fält-bataljon, att aflösa Svenska bataljonen, och under jemn eld och sakta återtåg hindra fiendens alltför häftiga framryckande.
På vår venstra flygel gick deremot icke så braf, och åt densamma lemnades för liten uppmärksamhet, ehuru general Sandels sjelf i sin rapport yttrar, att "affären der var lifligast och ytterst häftig."
Fienden anföll här med mycken häftighet, och Österbottens bataljon, ensam för svag att göra nog kraftigt motstånd, drog sig alltför fort och hastigt tillbaka.
Följden deraf blef, att starka, fiendtliga kolonner fingo tillfälle att rycka fram och afskära återtåget för Savolaks andra fält-bataljon, som i spridd jägare-kedja, under den tappre öfverste-löjtnant Dunkers befäl, stridde i centern.
Huruvida detta undgick general Sandels och hans adjutanters uppmärksamhet, emedan ingen af de aflöste bataljonerna skickades till understöd, vågar jag ej bestämdt påstå; men säkert är, att de i elden varande trupper, som af skjutningen bedömde fiendens framryckande, insågo hvad som skulle inträffa.
Under hetaste striden yttrade någon åt Dunker, att man borde draga sig tillbaka med större hastighet; emedan det hördes af skotten, att
Österbottningarne på venstra flygeln alltför fort gingo undan.
Men Dunker svarade: "om Österbottningarne springa, så kan jag likväl aldrig förmås dertill.
Jag följer mina order, och retirerar under full charge."
Kort derpå funno de, att ett Ryskt regemente, i sluten kolonn, hade trängt framför Savolaks jägare, som underhöllo elden mot de förföljande.
Befälhafvaren för den fiendtliga kolonnen steg fram, sträckte ut sin värja och erbjöd pardon åt den afskurna bataljonen; men Dunker ropade blott: "skjut den der!"
Ryska anföraren träffades icke; men deremot blef Dunker dödligt sårad, och kulan, som först gick igenom underlifvet, genomborrade derefter ena armen.
De karlar som buro bort honom blefvo kort derpå nedskjutne, så att de fälde honom till marken, och hans dervid uppgifna jemmerrop, injagade en hemsk bestörtning hos truppen, hvilken så högt älskade och värderade honom.
Hela bataljonen omringad af öfverlägsna fiender, saknade nu all utväg att vidare kunna förena sig med den öfriga hären; men som den likväl icke ville gifva sig fången, blef den alldeles sprängd.
Allt detta blef icke omnämndt i de insända rapporterna.
Sedan Dunker stupat, inträffade ännu den olyckan, att ingen ville taga befälet öfver bataljonen.
Dunkers närmaste man, kapitenen vid Karelska jägarena von Burghausen, var länge sedan sårad och bortförd.
Humble vid samma regemente, var äldst på stället; men han vägrade, emedan det var allmänt bekant, att von Gerdten vid Savolaks jägare blifvit utnämnd till kapiten, hvarföre befälet tillkom honom.
Von Gerdten invände, att innan han fått fullmagt, eller hans befordran stått på general-orderna, ansåg han sig blott såsom löjtnant, och således yngre än Humble.
Under sådana öfverläggningar förlorades den dyrbara tiden.
Sluteligen sade von Gerdten:
"åt hvar och en karl som kan rädda sig, och genom skogen taga sig fram till arméen, betalar jag en riksdaler."
Och dermed lemnade von Gerdten bataljonen, och räddade sig genom skogen.
Han kom alldeles ensam fram till hären.
Arméen fortsatte sitt återtåg till Håknäs, dit vi anlände kl. 4 om morgonen den 6 Juli.
Den tappre Dunker var då borta, till allmän sorg och saknad.
Men icke nog dermed, af hela bataljonen fanns vid härens framkomst till Håknäs, icke mer i behåll än den omnämde von Gerdten och adjutanten Aminoff, hvilken under träffningen blifvit skickad att begära mera ammunition; men ingen enda soldat.
Hela Savolaks andra bataljon, bestod nu endast af blesserade kapitenen von Burghausen, förenämde tvenne officerare; samt löjtnant Andersin och 30 jägare, som med honom varit på fältvakt å venstra flygeln; oberäknad trossen och dem som åtföljde densamma.
Sorg och hemsk bestörtning intog derföre alla sinnen.
Glädjen blef så mycket större, då kl. 1 på dagen den 6 Juli, löjtnant Tuderus återkom med omkring 50 Savolaks jägare, sedan de arbetat sig fram både land- och sjö-väg; genom kärr och moras, med mycken möda och många besvärligheter.
Dagarne derefter anlände på samma sätt smärre partier af den sprängda bataljonen, dels med och dels utan befäl.
Ännu flere dagar efter drabbningen, instälde sig ett större antal, äfven många sårade, och bland dem adjutanten vid Savolaks jägare Lundeberg, hvars blessyr, genom utståndna mödor, så förvärrades, att den förde honom till grafven.
Alla dessa ville helre söka sig fram till hären än gifva sig fångne, och af Ryssarne emottaga den erbjudna tillåtelsen, att återvända till sina hemvist och anhöriga.
Sålunda såg man denna trupp, som lidit så mycket, som ofta befunnit sig i saknad af lifvets förnämsta behof, hvilken alltid utgjort eftertrupp under återtåg, och förtrupp vid framryckandet, hvilken efter en marsch af mera än 300 mil, nödgades, under den strängaste köld ensam bevaka Sveriges gränsor, nu icke hade något fädernesland att försvara, och stridde endast för Sverige samt förlorat sin älskade befälhafvare, stå instängd af Ryska kolonner, utan någon anförare i denna vådliga ställning.
Det hade då sannerligen icke varit förvånande, om den gifvit sig fången, för att få återvända till sina hembygder.
Men någon af under-befälet tillropade den:
Lifvet på Island under sagotiden
SAGOTIDEN***
LIFVET PÅ ISLAND UNDER SAGOTIDEN.
HANS OLOF HILDEBRAND HILDEBRAND.
STOCKHOLM, JOSEPH SELIGMANNS BOKHANDEL.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1867.
Följande framställning af det forntida lifvet på Island har tillkommit i form af föreläsningar, hvilka jag, på anmodan af herrar
Kommitterade för vetenskapliga föredrags anordnande i hufvudstaden, hållit å Stora Börssalen den 11 Februari och de fyra följande måndagarna innevarande år.
Min afsigt, när jag valde detta ämne och då jag nu, till en del i följd af uppmaningar från olika håll, utgifver föreläsningarna, har endast varit att sprida kännedomen om den på historiska källor rikaste afdelningen af Nordens forntid, icke att komma med splitternya frukter af egen forskning.
De flesta af de hithörande frågorna äro ännu ofullständigt lösta.
Att på ett uttömmande sätt behandla dem skulle kräfva en menniskoålder eller mer.
Det är mig en kär önskan att, såvidt tid och krafter medgifva, uppträda som medarbetare för ernåendet af detta för oss högvigtiga mål.
Den förberedande öfversigten af det redan undangjorda arbetet, har jag här velat i utkast meddela.
De arbeten, jag förnämligast, jemte sjelfva den Isländska litteraturen, rådfrågat, äro Vigfússons afhandling om
Genom att här nämna dessa författare och härmed uttala min tacksamhetsskuld till dem, har jag ansett mig kunna fritaga mig från upprepade citater.
Har jag någon gång hemtat en uppgift eller åsigt af en annan författare, må han icke anse sig, genom min tystnad, beröfvad äran af företräde i upptäckt.
Genom att undvika noter har jag deremot beröfvat mig sjelf tillfälle att rättfärdiga särskilda punkter, i hvilka jag varit af olika mening med mina föregångare.
Dasents förträffliga upplaga af
Njal
Island upptäckes.
Ingolf och Leif, de förste landnamsmännen.
Högsätessuler.
Reykjavik.
Qväll-ulf och hans söner.
Harald hårfager.
Kettil häng.
Vikingarne i vester.
Hafrsfjordslaget.
Kettil plattnäsa.
Björn Kettilsson.
Thorolf på Mostr.
Thorsnäs.
Rikaste utflyttningstiden (890-900).
Svensken
Helge magre.
Ingemund gamle.
Anund träfot.
Geirmund heljarskinn.
Utvandringstidens slut (900-920).
Anledningarne till utflyttningarna.
Äfventyrs- och verksamhetsbegär.
De politiska förhållandena.
Utflyttarnas antal.
Öns folkmängd omkr. år 1100.
Utflyttningen icke en folkvandring.
Följder deraf.
Förbindelser med utlandet.
Skalder vid Olof Skötkonungs hof.
Islands läge. «God landskost» på ön.
Fjällnaturen.
Ogynsamma förhållanden.
Under forntiden voro dessa icke lika svåra.
Åkrar och skog.
De många vikarna.
Svårigheten att färdas.
Försakelse.
Jemförelse med Grekland och Grekerna.
Zeus och Oden.
Folkets allvar, förtviflan, mod.
Kråkomål.
Besinning.
Ordspråk och gåtor.
Den höga sången.
Templen.
Goden.
Offerfesten.
Gudabilder.
Graden af konstnärlig förmåga.
Förtrolighet med gudarna, i synnerhet med Thor.
Det onda i gudarnas krets.
Den nya verlden.
Gästabudet.
Idealerna.
Gudrun.
Gisle Sursson och hans maka.
Olai Petri yttrande.
Öfverdrifna föreställningar om vikingatågen.
Vikingatågens början.
Egil Skallegrimsson.
Hans barndom.
Hans första utresa.
Vistelsen i Norge.
Färd i österväg.
Egil i Danmark, Skåne, Halland, i Norge.
Ny färd till Danmark och Frisland, Tyskland, Flamland och England.
Han öfvervintrar i Norge och far åter till Island.
Nytt besök i Norge.
Han reser nidstång och far åter till Island.
Ny utfärd.
Egil hos k.
Erik blodyx i York och hos k.
Ethelstan samt i Norge, vänder åter till Island.
Fjerde utfärden, Egil i Norge, Tyskland, Frisland, åter i Norge, i Vermland, vänder hem till Island.
Hans återstående lif.
Qvädet öfver sonens död.
Gunnar från Lidarända far i österväg.
Njåls söner i vesterviking.
Bolle far till Micklegård.
Olika afdelningar af vikingatiden.
Vikingatågens följder.
Deras område.
Inga vikingabalkar.
Hur skola vikingatågen bedömas?
Vikingar under sextonde århundradet.
Godarne
Artificielt och naturligt.
Naturlig samhällsutveckling i Sverige.
Förhållandena på Island.
Helgande af landet.
De allmännaste förhållandena.
Tjenare.
Hemmamän.
Frigifna.
Landsetar.
Jordöfverlåtande.
Sjelfrådighet hos underlydande Stormän.
Samhällsordningen utbildas ur de gudstjenstliga förhållandena.
På Island inga ursprungliga allmänningar.
Värdigheten ursprungligen religiös och sjelftagen.
Förhållandet till de kringboende.
Mannaförråd.
Ärftlighet.
Säljbarhet.
Rafnkel Frösgode.
Första århundradets tre generationer.
Snorre gode.
Thingen
Ulfljot och lagarnas införande.
Landskapslagar i Sverige.
Motsvarande förhållanden i Norge.
Ulfljots lag liknade Gulathingets.
Grim getsko.
Lag antages och allthinget sättes 930.
Godething.
Allshärjargode.
Thord gelles förbättring 965.
Fjerdingarne.
Thingsocknar.
Godorden få administrativ betydelse.
Vårthinget.
Fjerdingsthing och fjerdingsdomstol.
Allthinget.
Dess utseende under christna tiden.
Början.
Samlingsorten.
Ankomsten.
Bodarne.
Domare nämnas.
Saker pålysas.
Lagspörsmål.
Domare jäfvas.
Sjelfva rättegången.
Anklagelsen.
Vitnen.
Qvid.
Försvaret.
Domarne.
Utslaget.
Höst- eller leidthinget.
Holmgången.
Förlikningsdomstol.
Utrymme för list.
Lagman.
Rättegång med tvenne motsatta utslag.
Njål och femtedomen.
Dess stora betydelse.
Stadganden i Ulfljots lag.
Lagredaktionen af år 1117 (Grågåsen).
Vattenösning.
Utsättning.
Tandgåfva.
Uppfostran hos modren och borta.
Vaket sinne hos barnen.
Medborgerliga rättigheter alltsedan tolfte året.
Beroende af fadren.
Sönerna ärfva.
Förmyndaren.
De sköta från sitt sextonde år egendomen.
Lekar.
Giftermålsplaner.
Ruts frieri.
Bonordmannen.
Brudköp.
Brölloppet.
Följder af fadrens sjelfrådighet öfver dottern.
Höskuld och Hallgerd.
Hustruns rättigheter.
Eyrarúna, husfröja.
Hustrun misshandlas.
Skiljsmessa.
Trälarne; frigifning.
Husdjur.
Obetydlig arbetsfördelning.
Vadmalen.
Öre vadmal.
Fiske och fogelfänge.
Hvita björnar.
Skallegrim driftig handverkare.
Gisle Surssons skeppsbyggeri.
Hedin och hans smidesförsäljning.
Grågåsens stadgande om kringfarande handverkare.
Varubyte.
Myntadt och omyntadt silfver.
Silfverhundradet och bötesringarna.
Slägtbandet.
Blodhämnd.
Ansvarstalan mot dräpare.
Otålighet för smädelser.
Förbud mot diktande af visor.
Förslagenhet.
Lagman Emund hos Olof Skötkonung.
Förlikningsformulär.
Gästabud, utfärder, thing.
Dikten om ättestupor.
Liket föres ut genom väggen.
Likbränning och jordande.
Snorre Sturlesons yttrande härom och motsvarande antiqvariska förhållanden.
Skeppets användande vid likfärden och begrafningen.
Skeppsformiga stensättningar.
Totalintrycket af Nordbons lif.
Ärlighet.
Landsflygt och fredlöshet.
Grette Åsmundsson.
Gunnar från Lidarända och hans tillämnade färd i landsflygt.
Christendomen
Christendomen sen i Norden.
Blef tidigare antagen på Island än i Sverige.
Irländska Christne på Island vid början af Landnamstiden.
Christne landnamsmän.
Helge magre «blandad i tron».
Egil och Gisle primsignade.
Thorvald vidfarne och Biskop Fredrik.
Längtan efter något nytt.
Förakt för gudarna och tro på egen styrka.
Thorkel måne och hans sederenhet.
Hvilkendera guden var starkast?
Gudstjenstens lockande glans.
Thorvalds fader och hans skyddsande.
Thorvald och Biskop Fredrik förvisas.
Olof Tryggvasons ifver för christendomen.
Tillståndet på Island efter Fredriks bortfärd.
Njåls yttrande om christendomen.
Thorleif christne.
Hedningarnas fördragsamhet.
Svårigheterna för det verksammare uppträdandet.
Thångbrands mission.
Hjalte Skäggeson förvisas.
Lagrättan.
Lagsagomannen.
Lagens uppläsande på thinget.
Njåls förslag till lagrättans ombildning.
Olof sänder
Hjalte och Gissor hvite till Island.
Deras uppträdande på allthinget.
Två samhällen äro nära att uppstå.
Lavafloden och Snorre godes yttrande.
Hedningarnas och de christnas menniskooffer.
Thorgeir bringar nya lagar.
Christendomen antagen år 1000.
Biskoparna Isleif och Gissor.
Are och Sämund.
Fredligt tillstånd.
De två stiften.
Mattighet.
Qvarlefvor af hedendomen.
Solsången.
För mörka färger?
Kärnfriskhet i Norden.
Njåls utseende och charakter.
Bergthora.
Gunnar och Njål.
Hallgerd och Bergthora.
Gunnars anseende och slut.
Njåls lagkunskap.
Tilliten till hans sannfärdighet.
Njål eggar till hämnd efter Gunnar.
Njålssönernas utfärd.
Thråen och Skarpheden.
Njål uppfostrar Thråens son Höskuld.
Han söker honom maka och skaffar honom ett nytt godord.
Missnöje med förändringarna.
Valgård och Mård.
Höskuld dödas af Njålssönerna och Mård.
Njålssönerne och Åsgrim Ellidarson söka hjelp vid thinget.
Flose förlorar processen.
Njål hänskjuter saken till en förlikningsdomstol.
Dess utslag.
Flose bryter detta.
Rodny och Ingjald.
Förebud.
Njålsbrännan.
Floses död.
Snorre Sturleson.
Hans uppfostran.
Hans växande makt och rikedom.
Hans förhållande till Håkan galen.
Utfärd till Norge och Skule jarl.
Besök hos lagman Eskil och fru Christina.
Sämund
Jonsson och Bergensboarne.
Norska konungarnas försök att vinna Island.
Snorres löfte och de ynnestbevis, han mottog.
Hans likgiltighet för Norska planerna.
Egennytta.
Sturle Sigvatssons vallfärd.
Han gynnas af k.
Håkan, arbetar mot Snorre, som lemnar Island.
Snorre vänder åter, dräpes.
Håkan lägger genom Gissor Island under Norge.
Jonsboken.
På Island blott en af de två statsmakterna.
Vådorna deraf.
Vigten af aristokratiens utbildning i Sverige.
Högre mål för striderna i Sverige.
Sturlungatiden en litteraturens blomstringsålder.
Ares Islänningabok.
Förberedelserna till litteraturen.
De gamlas vitsord om dess uppkomst.
Sagorna af okända författare.
Ares bok och Njåls-sagan.
Dålig riktning af de tidigaste Isländska studierna i Sverige.
Islands litteratur under fjortonde, femtonde och sextonde århundradena.
Arngrim Jonsson.
Snorres verk, Njåls och Egils sagor från den bästa tiden (1220-1260).
Hvilka sagor äro äldre, hvilka yngre?