Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IDUN 1897 Till sist en trogen brud jag vann och skänktes mig en hjärteskatt, långt fagrare ån någon ann ', som krona bar Lucienatl.
Når vänligt hon emot mig ler, om all den fröjd, som lifvet ger, mig hennes blickar bringa bud, och blott för andra nu jag ber: Gud, gif en hvar en skön Luciebrud!
At en och hvar, som ensam går, åt en och hvar, hvars fröjd är tom, jag önskar mö med smyckadt hår skall skänka kärleks rikedom.
Ty kärlek renar oss från skuld och ger den sorgsne hägn och huld, den skänker mannen kungaskrud och kungahåg och kungaguld.
* " H u r flickorna fingo platser. "
» i V l en hvarför denna ständiga s traf van f V * efter plats?
Hvarför denna oro och förtviflan för hvarje gång edra förhoppnin- gar gäckas? » frågade fru von Brandes och lät för ett ögonblick sticksömmen hvila.
» Hvarför, hvarför.
och det frågar du, du som likväl är invigd i alla våra affärer och känner våra svårigheter nästan lika väl som vi själf va känna dem, » svarade fru Lönnroth med en skymt af bitterhet i blick och röst.
» Just därför, min vän — just därför! » Fru Lönnroth såg förvånad och forskande in i fru von Brandes lifliga, själfulla ögon och väntade under tystnad att denna skulle förklara sin mening närmare.
Fru von Brandes återtog lugnt sitt arbete och fortfor: » Elin och Gertrud äro ju båda friska och starka.
Dessutom äga de j u båda, som du mer än en gång låtit mig förstå, mycken fallenhet för det praktiska. » » Ja, under pigflyttningen skötte de verk- ligen hemmet till pappas och min stora be- låtenhet, det försäkrar j a g!
» » Ja, ser du det!
Och så klagar du ändå öfver ekonomiska svårigheter! » » Kära Ingeborg, detta lär väl ej inbringa något. » Fru Lönnroth log öfverlägset.
» Icke direkt, men indirekt! » » Nu förstår jag dig sannerligen e j.
Men det är inte så godt för oss hvardagsmän- niskor att förstå sådana där fantasivarelser som du.
du är så sangvinisk, så oerfa- ren i mera praktiska frågor — — du lilla Ingeborg, » sade.
fru Lönnroth med ett litet beskyddande leende.
» Kanske — och likväl tror jag att mina tankar oftast arbeta i praktisk riktning.
Mina idéer äro nog ej alltid så tokiga, som du och många med dig föreställa er.
Vill du taga ett arbete och bedja dina flickor komma bit, så skola vi gemensamt öfverr lägga om, huru den » gordiska knuten »: hus- ligt välstånd och hemmets frid skall kunna lösas. » Gertrud och Elin närmade sig med dåsiga steg och nedslagna utseenden.
De med- förde hvar och en ett ögonpinande broderi, S v e n s k a och satte sig mekaniskt att arbeta därpå.
Öfver deras ungdomliga drag hvilade nå- got trött och dämpadt, som gjorde dem mycket äldre än de voro.
» Nu ska ' ni rycka upp er, flickor, och inte se lifvet så tungt, » sade tant Ingeborg med deltagande blick och vänligt leende.
» A c k, snälla tant, det är ej godt att rycka upp sig, då man ständigt skall höra detta gnat af pappa, att vi ej duga till nå- got, att vi gå här som prydnader i hem- met, att vi ej ha råd därtill.
och hvad ska vi göra, tant?
Vi ha årsgamla ansök- ningar i alla banker och bolag, vi under- låta ej att nästan dagligen göra något för- sök, telefon är det enda som numera möj- ligen kan stå oss till buds — och där blir man ju förbi på en k o r t t i d, » sade Gertrud.
» Och så intet annat intresse än de här gamla eländiga onödiga broderierna! » » Sy edra kläder själf va —, så ha ni ar- bete n o g!
» » Det kunna vi ej, » genmälte Gertrud.
Fru Lönnroth såg generad ut.
Tant Ingeborg skakade ogillande sitt huf- vud.
» Är det ej sex tusen din man har i lön? » Fru Lönnroth nickade jakande.
» Och ändå ansen I eder böra klaga! » » Tror du då man kommer långt därmed i Stockholm? » » Beror helt och hållet på, huru man skö- ter sig, det! » svarade fru Ingeborg.
» Jag anser, att vi ej skulle kunna draga in på något, » sade fru Lönnroth.
» Tänk noga efter, — t. ex. våningen! » » Mindre än sex rum hunna vi ej h a; sal, sängkammare, flickornas rum, min mans rum, salong och jungfrukammare. » » Mycket riktigt.
— Men — ett af dem kunde vara onödigt.
Jag menar jungfru- kammaren.
» » Nej, lilla tant!
Nu är tant för svår, » sade flickorna med en röst.
» Jag tycker mig se Fina!
» » Vänta och låt mig förklara min tanke till slut.
Att Pontus behöfver sitt eget lugna rum, det har jag ej något att in- vända emot, lika väl behöfven I edra.
Sa- longen vill jag däremot något omskapa — göra den till ett trefligt, stämningsgladt hvardagsrum med arbetsfönster och blom- mor, ej med denna stela döda prakt! » » Det kan du ju möjligen ha rätt uti — men vinsten?
Detta handlade ju om tref- naden. » » Jo, nu till kapitlet om tjänare.
Huru stor lön är det du ger din husa? » » Etthundrasjuttiofem — och tio till jul och midsommar, utom alla presenter. » » Och kokerskan då? » » Kära du, hon har tvåhundra!
Och lik- väl hotar hon mig litet emellanåt med att flytta till en minister, som bjudit henne tvåhundrafemtio.
Och så det där pockan- det till jul och midsommar och frihet och kapriser i o ä n d l i g h e t.
Ja — jag säger då, att det där jungfruväsendet kan göra en människa galen, » fortfor fru Ida med en tung suck.
» Gör dig oberoende af dem. » » Ja, kan du säga mig sättet, förtjänar du i sanning medalj. » » Flickorna — dina egna flickor ha j u nu sökt platser i — ja, som de själfva nyss sade, under många år — alltid för- gäfves!
Nå, men så lyd då försynens vink, och skaffa dem själf plats » att gå frun tillhanda »! » P a n o p t i k o n, Stockholm.
391 » Snälla tant Ingeborg, hvad tror tant väl att Fina och Selma då skulle säga.
? » » De skulle inte få tillfälle att säga nå- got, ty de skulle bort och flickorna hvar och en göra nytta för sig i hemmet. » En graflik tystnad blef tant Ingeborgs svar.
» Dela sönder den lön, I gen åt edra tjä- nare, och gif den åt döttrarna!
Låt dem arbeta och göra rätt därför, Ida, och jag är viss på, att din man ej mera skall brum- ma öfver de allt för stora utgifterna och flickornas gagnlösa lif.
Han skall inse, att äfven de anse sig ha plikter att fylla. » Fru Ida såg drömmande på sina döttrar.
» Glansen i blicken, rosen på kinden skall återkomma, flickor, lika säkert som väl- ståndet i hemmet » — fortfor fru Ingeborg med öfvertygelsens värma.
» Men, kära Ingeborg, skulle våra flickor, med den uppfostran vi gifvit dem, skulle de helt simpelt gå som pigor? » » Den praktiska lärdomen lär väl ej vara tung att bära.
Bli de därunder gifta, b e - höfva de helt säkert ett par läroår under ea kärleksfull mors ledning.
Platsansök- ningarna ligga ju ändå där de ligga!
Jag menar, under tiden, och jag spår, att flickor, som på detta sätt deltaga i hemmets och det praktiska lifvets hvardagssysslor, ej be- höfva länge vänta på plats, » sade frn Inge- borg med en skälmaktig blinkning.
» Tänk, att slippa se Finas sura miner och höra Selmas snäsningar, blott vi kom- ma inom kökets regioner, » sade Gertrud med tindrande blick.
» Och se pappa litet gladare och slippa höra honom kalla oss för odugliga dockor.
Att få gå och begära ut » sin l ö n », och slippa tigga om hvarenda krona, » sade Elin.
» Och slippa befara, att de skola » g å », blott jag påminner om att fem kilo smör är för mycket på en vecka!
Denna stän- diga rädsla och oro, att de ska ' gå.
. » fortfor fru Ida.
» Nej, mamma, de här jungfrurna får du behålla, » sade Gertrud muntert.
» Men — våra händer! » sade Elin och såg med vemod på sina väl vårdade naglar.
» Se på de här; tro ni ej att det är just med dem jag hjälpt mig fram i lifvet — och inte äro de väl så svåra?
Man skall väl inte uträtta det allra tyngsta, det menar jag e j, utan du, Ida, kan ju bedja en gum- ma komma hem och borsta, skura och diska, men för henne behöfver du ej något rum, hon kan gå om kvällarne.
Och så får du som en verklig husmor själf tillse ditt kök och att där ej går åt mera än hvad till- gångarna tillåta. » » Å h, hvad tant Ingeborg har rätt! » » Ja, detta kan vara en nationalekono- misk fråga, lika god som mången annan, » fortfor fru von Brandes allvarligt.
» Låt oss lära våra döttrar, att det praktiska arbetet skulle höja dem och framdraga deras bästa kvinnliga egenskaper.
Låt dem som for- dom sträfva efter platser i det egna hem- met under af vaktan på något bättre. » Så småningom spred sig en lättare stäm- ning öfver den lilla kretsen, och man dryf- tade redan frågan, huruvida man e j, be- friad från de pretentiösa tjänarinnorna, till sommaren skulle kunna företaga en liten rundresa uppåt det härliga Jämtland och Norge!
» Om nu bara pappa ville! » Ja, visst ville » farsgubben » som de — han gladde sig genast åt hoppet att slippa Största sevärdhet.
IDUN 392 Själf äger jag äfven en liten smula erfarenhet af hvad sådana » mästerskyttar » kunna åstad- komma.
Under sistförflutna sommar sutto en dag min inan, jag själf och vår lilla dotter som vanligt i all sköns lugn i bersån på vårt sommarnöje uti skärgården, då vi plötsligt höra ett skott smälla af och min man rusar upp, träf- fad af ett stort hagel i ryggen.
Lyckligtvis hade dess fart något dämpats af grenar och löf, hvar- för följderna inskränkte sig till genomborrande af kläder och en kontusion.
Att äfventyret atlöpte så pass lyckligt var naturligtvis ej skyttens, en trettenårig pojkes, förtjänst.
Att olyckan vid detta tillfälle, om ömtåligare delar träffats, anta- git vida större dimensioner, behöfver naturligt- vis ej påpekas.
Om föräldrar äro nog oförståndiga eller lik- giltiga att låta sina barn hänge sig åt lifsfarliga lekar, må dessa åtminstone inskränkas till så- dana, som ej kunna innebära fara för andra per- soners lif.
Äfven om man vet, att ens egna barn nöjak- tigt kunna handtera ett gevär, hvad borgar väl för.
att de ej utlåna detsamma åt mindre erfarne lekkamrater?
Hvad åter den åsikten vidkommer, att barnens förmåga till initiativ skulle stäfjas, genom att man ej villfar de flesta af deras önskningar, an- ser jag detta vara ett misstag.
Ätminstone måtte den gosse, som, efter att hafva blifvit nekad ett gevär, står håglös och oföretagsam, då en mängd andra nyttiga och ofarliga förströelser helt säkert stå honom till buds, vara bra klent utrustad på intelligensens område, och i så fall är det än mer berättigadt, att man vägrat honom ett skjut- vapen, emedan han då tydligt bevisar, att han ej var med när krutet fanns upp.
B. ligga vaken om nätterna och grubbla öfver, huru de skulle få plats åt flickorna och huru det i längden skulle räcka till utan skuldsättning.
Nu var ju allt mycket lät- tare — ty nu hade flickorna åtminstone » fått platser »!
Malvlna BråkenMelm.
• G o s s a r o c h skjutvapen.
Ännu ett par inlägg och några slutord.
w f j e t är den första trögheten, som är så svår A - ^ att öfvervinna; lyckas man bara bryta den, går sedan allting som vore det oJjadt.
Det ha vi ännu en gång, som så ofta förr, fått erfara i den af Ellen Bergström väckta frågan om » gos- sar och skjutvapen:.
Först teg vår ärade läse- krets som muren, nu tala alla på en gång.
Insän- dare inströmma dagligen från all håll och kanter.
Vi kunna naturligtvis ej införa dem alla, då de i mångt och mycket upprepa hvarandra.
Ett par ur mängden tagna, representerande de tyänné stridiga uppfattningarna för och emot, meddela vi dock ytterligare här: Lifsfarliga lekar.
Härmed anhålles vördsamt, om plats i Iduns spalter för några rader som inlägg i den af f m Ellen Bergström framkastade frågan om lämp- ligheten i att sätta skjutvapen i händerna på minderåriga.
Jag vill härmed söka vara så kort- fattad som möjligt, och saken i fråga kräfver ej heller synnerligen djupsinniga resonnemanger.
Fru B. tycks själf vara på det klara med, att barns handskande med skjutvapen kan vara förknippadt med stora faror, och framställer äf- ven en del af dessa, men icke förty anser hon, att det besvikna uttrycket i en gosses ögon, hvi ken af modern blifvit nekad ett salongsgevär, likväl möjligen borde kullkasta dennas välgrun- dade skäl för sitt nekande.
Om gossen fått en förståndig uppfostran, är det helt visst ej första gången han blifvit väg- rad en bön, som stridt mot föräldrarnes bättre vetande, och han bör då lätt inse, att det äfven i detta fall skett till hans eget bästa, i all synnerhet om föräldrarne, på ett klart och tydligt sätt, framställa anledningen därtill.
Om barnet vid ett dylikt tillfälle, i sin kortsynthet, medels en barnslig advokatyr likväl försöker få sin vilja gällande, bör detta naturligtvis lämnas - utan afseende, när föräldrarne efter moget öf- vervägande äro fullkomligt vissa om det berätti- gade i sitt tillvägagående.
Att, som fru B. antydde, olyckstillbud äfven kunna uppstå under en mängd andra förhållan- den i det dagliga lifvet är visserligen sant, men man bör därför ej öfvermodigt och tanklöst fram- kalla dylika, hvilket jag anser vara fallet, då man sätter skjutvapen i händerna på minderåriga.
Som grund för detta mitt påstående behöfver jag blott hänvisa till fakta.
Enligt hvad tidningarna meddelat, hafva under denna höst ej mindre än tre dödsfall förorsakats därigenom, hvaraf ett här i Stockholm, då en skolyngling, genom oaktsamt förfarande med ett salongsgevär bragte en jämn- årig lekkamrat om lifvet.
Förvisso fällde den gossen sedan långt bittrare och mera medömkans- värda tårar än dem, som framlockas genom för- vägrandet af en dåraktig begäran.
* * Not af redaktionen.
A fifitttol « Ö C H ^ W * J * Tack vare bössan!
* Här kan emellertid förtjäna framläggas en bevisning i motsatt riktning, som en ärad in- sändare och artilleriofficer säudt oss.
Han skrif- ver: » Ett af våra större olycksfallförsäkrings- bolag, Skandinavien, har under en viss 6 års- period haft följande antal olycksfall bland sina försäkringstagare (här anföras endast några få grupper af olyckshändelser): halkning 1143, kläm- ning 887, nedfallande föremål 867, stöt 554, fall från höjd 51 ö, brännskada 309, förlyftning 295, explosion, och vådaskott 66 och hundbett 29 fall.
Tilläggas må, att gruppen » explosion och våda- skott » äfven i den fullständiga förteckningen kom- mer bland de allra sista.
Visserligen gäller of- vanstående endast vuxna personer, då bland poj- kar väl icke många äro försäkrade mot olycks- fall, men å andra sidan torde pojkar lika myc- ket som äldre vara utsatta för de uppräknade slagen af olyckshändelser.
Man kau i alla fall se, att vådaskott icke äro så vanliga i förhållan- de till olycksfall af andra slag som man tror. » Bsgär alltid •it * 1897 eller instruktörer och äfven vid de enskilda öf- ningarna pojkar emellan förekomma farliga olycks- händelser så sällan, att risken är ungefär lika stor som att bli träffad af blixten.
Den nytta pojkar ha utal målskjutning8öfningar, rätt bedrifna, är stor och obestridlig, och jag tillåter mig att i sammanhang med förevarande fråga, citera några rader ur Nya Dagl.
af märket N.
» Idealet, att göra hvarje svensk man till mästerskytt, är naturligtvis oupphinneligt, men ett godt stycke på väg kan man ju alltid kom- ma.
Mycket vore vunnet, om i synnerhet ung- domen kunde intresseras för saken, så att yng- lingar • under värnpliktsåldern allmänt inginge i skytteföreningarna och kvarstode däri under en längre följd af år.
Sveriges försvarskraft skulle ökas i oberäknelig grad, om sålunda de värn- pliktige årsklass efter årsklass, såsom fullt ut- bildade skyttar med 4 — 5 års föregående öfning, inträdde i härens led ».
Och nu slutligen ett råd till pojkarnes pappor och isynnerhet mammor: varen ej för ängsliga, låten pojken, om han har verklig lust för skjut- ning, få ett fullgodt gevär, till att börja med ett målskjutningsgevär, helst af statens modell, men låten honom på samma gång få undervisning och ledning vid bruket däraf, och månget svedt ansikte eller brändt finger som en följd af olofligt handterande af sämre eller odugliga skjutvapen skall fullständigt undvikas.
* Ja, som synes, äro meningarna hvarandra skarpt motsatta!
Som oftast ligger väl också här den gyllene sanningen midt emellan.
En insändare, » pappa till fyra pojkar », skrifver som så: «Är pojken förståndig eller oförståndig, händig eller tafatt, pålitlig eller opålitlig, lugn eller nervös, därpå beror hela saken! » Och Ave, den kända författarinnan, sammanfattar i dessa ord sitt in- lägg: ' Ett är skjutöfningar under mogne mäns stränga tillsyn och ledning, ett annat är en lek med skjutvapen bland minderåriga.
Denna senare borde aldrig af föräldrar tillåtas. » De klara och praktiska förhållningsregler, som märket C. Th. M — r.
— under hvilketen framståen- de akademisk vetenskapsman döljer sig — re dan i förra numret meddelade, synas oss böra vara fullt betryggande, om de noga efterlefvas.
Och med en hänvisning till dessas förnyade be- grundande vilja vi härmed förklara diskussionen i frågan afslutad.
» Visst tusan skall pojken ha en bössa! » Det var för mina öron ljufligt klingande ord från min förmyndares läppar, då min älskade rädda mamma, efter förnyade, men afslagna böner slut- ligen hänsköt frågan till honom.
Och så skulle bussan anskaffas.
Min förmyndare, gammal jä- gare, utvalde ett enkelt, men välgjordt gevär, dubbelbössa med bakladdningsmekanism, och gaf mig sedermera en grundlig undervisning i vapnets skötsel, patronernas laddning m. m. och inpräntade noga som första försiktighetsregel att aldrig under några omständigheter, vare sig bös- san är laddad eller ej, vända mynningen mot egen eller annan person, att aldrig gå med spän- da hanar eller skjuta på något man ej säkert vet hvad det är.
Så börjades skjutöfningarna både på tafla och på mppkast », och slutligen randades den stora dagen, då jag för första gån- gen fick följa med på jakt.
Aldrig glömmer jag de lärdomar min förmyndare gaf mig vid detta tillfälle om iakttagande af försiktighet vid bös- sans bärande och handterande, om jaktens idkan- de såsom en stärkande och uppfriskande sport, om fördelen i att lära sig skjuta fort och säkert för att ej förlänga ett jagadt djurs dödskamp och att hellre låta bli att skjuta på ett djur, om man ej har någon säkerhet att döda det.
Dessa och många andra lärdomar och goda råd, han gaf mig vid detta tillfälle, hafva gjort att jag be- traktar bussan som en kär vän och följeslagare i Guds fria natur och ej som ett mordvapen, hvarmed man förkortar så många lif som möjligt.
Tack vare bössan kom jag i närmare beröring med skogens, fältens och vassarnes bevingade invånare och lärde mig så småningom att kän- na igen och namnge de allra flesta af våra sven ska fåglar samt hade och har fortfarande ett mycket stort nöje i att iakttaga och studera deras olika, lefnadssätt och förekommande egendomlig- heter.
Jag var tämligen klen som pojke, men genom mina ströftäg på lediga stunder i skog och mark, på sjö och vid strand, blef jag stark och härdad, lungorna vidgades och sinnet äfven- så för allt det sköna i naturens outtömliga rike.
Pojken fick därigenom en känsla af frihet, mod och tillförsikt, som icke kan annat än verka godt.
om den hålles inom tillbörliga gränser.
Tack vare bössan kom jag mången gång ifrån säll ska- per och sysselsättningar, som på långt när icke komma upp mot rörelse i fria luften, barrdoft och solsken.
Från en ärad insändare ha vi mottagit följan- de reflektioner i den viktiga, nu så lifligt debat- terade sanatoriefrågan.
Då den utan tvifvel göm- mer beaktansvärda synpunkter, ha vi ej velat förvägra densamma plats: Då många pojkar ej hafva tillfälle att använda bössan på jakt, återstår för dem den vanliga målskjutningen, såsom den bedrifves enskildt, i skolan eller inom någon skytteförening.
Därutaf kan blott den enskilda vara något nämnvärdt farlig, ty inom skolan eller skytteföreningen sak- nas ju aldrig äldre personer som öfvervakare Man håller just i dagarne på att bestäm- ma, hvar dessa fristäder för de lungsik- tige skola placeras.
Den andra frågan är, huru skola de inrättas?
Skola de verkligen bli sådana där stora anstalter, där patien- * — Gör edra juluppJeöp i tid: en gåfva, som vårt folk skänkte sin monark, för att hugfästa minnet af 25 lugna, lyckliga regeringsår, den gaf han oss tillbaka, kan man väl säga.
Och ända- målet, för hvilket han gaf den, var storsint som han själf, han kunde näppeligen valt ett bättre.
Det göres mycket nu för tiden för lidande och vanlottade af allehanda slag, det må vi tacksamt erkänna; de som hit- tills varit måhända minst lyckliga i detta hänseende äro väl offren för lungsoten, denna hemska, förhärjande sjukdom, som årligen ödelägger så stora delar af vårt folk.
Det ser ut, som skulle en ny tid randas för dessa arma: genom vår konungs ädla beslut skola kanske många kunna räddas och skänkas åter till de sina och till sitt land.
Chinosol-Lanolin-Créme i tuber och Chinosol-Lanolin-Tvål st- - de bästa m e d l e n för m u n n e n s och hudens vård ~
IDUN 1897 ten endast är ett nummer på den långa sjuklistan, sådana där lasarett, där säng står vid säng i täta, regelbundna rader, sådana där » inrättningar », som injaga skräck hos de flesta?
Det må väl tillåtas oss att framställa en sådan fråga.
De lungsiktige äro j u i många hänseenden icke att betrak- ta som andra sjuklingar, hvilka komma till lasarettet för en viss akut åkomma och, när denna efter några veckor eller i sämsta fall några månader är kurerad eller häfd, lämna plats för andra.
Lungsotens offer kunna j u lefva år från år, utan att för- bättras och, om de få lämplig skötsel, utan att märkbart försämras; täringsarbetet för- siggår ofta så långsamt, de känna vanligen inga plågor, de äro i många fall så lifskraf- tiga, att de orka syssla med allehanda lät- tare arbeten.
Just karaktären af deras sjuk- dom gör väl, att de anstalter, som skola mottaga dem, borde vara olika andra sjuk- hus, de borde ej ens vara sjukhus, de borde vara sjukhem.
Man skulle bjuda dessa stackare, som ofta äro mycket sämre, än de tro, man skulle bjuda dem ej blott ren, frisk luft, stärkande mat och annat som hygienens lagar befalla, utan också hemlif.
Man borde ej bygga upp stora, dystra palats, för hvil- ka de med fasa rygga tillbaka.
393 lika människomagasin uppväxa, låt oss få enkla hem för våra lungsiktige!
I England har man som bekant mycket användt detta system, att bygga i små paviljonger, och, som j a g tror, funnit det mycket ändamåls- enligt.
En af doktor Barnados största an- stalter, rymmande cirka 1000 flickor, är in- rättad efter den där » hemtrefliga » metoden.
Hvarför skall man ovillkorligen ha sådana ståtliga trappgångar och slottslika korrido- rer, när man bygger nu för tiden — t. o. m. när m a n bygger åt de fattiga!
Hvad jag velat säga, är emellertid korteli- gen detta: Måtte de lungsotssanatorier, hvil- kas byggande snart skall begynnas, icke bli sådana där ståtliga, dystra hus, för hvil- ka sjuklingar rysa, utan måtte de bli hem- lika fristäder, där de kunna glömma, att de kanske för år ryckts från de sina, där de kunna känna sig som i ett vänligt hem.
olika ekonomiska villkor.
Helt visst skall allt- så denna serie hälsas med nöje i alla kretsar, där man med kärlek vårdar sig om hemmets stil och trefnad.
Dessutom har amanuensen Folcker förklarat sig beredd att på Iduns svarafdelning stå till tjänst i alla spörsmål, som kunna hemfalla un- der rubriken: hemmets möblering och ordnande.
Alla hithörande » frågor », som ingå till redaktio- nen, komma således hädanefter att tillställas hr Folcker för besvarande, och tro vi att äfven ge- nom detta arrangemang en värdefull förmån kan beredas våra läsarinnor.
af Mun.
Ett nytt arbetsfält för kvinnan.
Aldrig tillförene har man med så stor ifver B.
E. som i våra dagar sökt förbättra kvinnans ställ- ning och vidga gränserna för hennes verksam- het.
På arbetsfält, där man för endast några få år sedan knappast skulle kunnat tänka sig kvinn- I julklappsbekymrens lig hjälp, har hennes arbetsflit numera tagits i anspråk.
dagar Men än återstå områden, på hvilka kvinnan just genom sin egenskap af kvinna kan söka en fästa vi alla föräldrars och öfriga ung- naturlig och nyttig verksamhet.
Det s} mes bland domsvänners uppmärksamhet på den stora annat, som om våra kvinnor ännu icke fått ögo- Borde man ej hellre bygga små enkla hem, glädje, som kan beredas våra uppväxande nen tillräckligt öppna för den stora och obestrid- där de kunna glömma att de kanske för år gossar och flickor genom ett prenumera- liga nytta, som skulle blifva en gifven följd af en allmännare tillslutning från hennes sida till ryckas bort från kretsen af sina kära, där de tionskvitto i julklapp skor g en på K a m - en synnerligen modern verksamhetsgren, nämli- kunna tänka sig åter sitta i deras lag?
De raten för nästa år.
Vi hänvisa för gen lifförsäkringsväsendet.