Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu härtill kommer, så väl att läroverkets gymnastikhus, sorn för 50 år sedan genom enskildt sammanskott uppfördes, dels är för inskränkt i förhållande lill lärjungarnes nuvarande antal, dels är beläget utom läroverkstomtens område, som ock att läroverkstomten sjelf saknar nödig och passande inhägnad, synnerligen till skydd för derstädes af Stadens trädplanteringsförening nyligen verkställda kostsamma anläggningar, så torde lätteligen inses nödvändigheten för Umeå högre
Elementarläroverk ej mindre af en nybyggnad såsom ett komplement till det redan befintliga läroverkshuset, hvilken nya byggnad skulle innefatta minst två lärorum, ett rum för bibliotheket, ett för de naturhistoriska samlingarnes förvarande, ett för kollegii sammanträden, Iva rum för. vaktmästaren samt en större gymnastiksal, än ock af ett passande staket kring läroverkstomteu; pch får jag, såsom stöd för hvad jag sålunda anfört, åberopa ”Årsberättelsen om högre Elementarläroverket i Umeå för läsåret 1861—1862” fhil. B) sidd.-12 och 13.
I följd häraf hade Umeå Läroverkskollegium i slutet af sisth vårtermin till vederbörande
Domkapitel ingått med skriftlig förfrågan, huruvida några medel härtill vore att ur stiftets byggnadskassa bekomma, men genom utdrag af Domkapitlets protokoll för den 11 sisth Juni erhållit det svar, att stiftets byggnadskassa hvarken för Härvarande är, ej heller — att döma af dess under en längre följd af år varande inkomster, hvilka icke varit tillräckliga att bekosta årliga underhållet af de inom stiftet numera befintliga läroverkshusen — sannolikt någonsin kan blifva i stånd alt bekosta ifrågavarande byggnadsföretag.
I ('etta sakernas skick och då man al Umeå stad, som både är en af de fattigare småstäderna i riket och dessutom redan uti ifrågavarande afseende ådagalagt en hedrande frikostighet, ej gerna kan begära större pekuniära uppoffringar, än sorn redan blifvit gjorda, vågar man hoppas, alt Rikets Sländer, som under de föregående riksdagarne beviljat hundratusentals Riksdaler till uppförande af ståtliga läroverkshus i stora välmående städer, såsom Göteborg, Westerås och Wisby m. fl., men deremot ännu icke haft af nöden att anvisa sådana anslag för de norrländske småstäderne, måtte varmt behjerta Umeå högre Elementarläroverks behof af större utrymme och af statens medel bevilja en summa af 59,100 R:dr Runt, hvartill byggnadsföretaget enligt bifogade kostnadsförslag (bil. C.) synes böra stiga för uppförande af ett s. k. gymnastikhus, innefattande ofvannämnda rum och lägenheter, samt för skollomtens inhägnad medelst ett passande staket.
Sockholm den 31 Oktober 1862.
N:o 14, 21 N:o 14.
Af Per Missou från Kristianstads län, om rättighet för ogift qvinna att blifva myndig vid tjugufem års ålder ulan anmälan hos domstol.
Föreskriften i Kongl. Förordningen den 15 Juni 1858, att ogift qvinna, sorn fyllt 25 år och vill sin egendom sjelf råda och förestå, skall derom göra anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, och vara, intill dess sådan anmälan skedt, såsom omyndig ansedd, har vid tillämpningen i afseende på den talrikaste delen af ogifta qvinnor, de mindre bemedlade, medfört alltför stora svårigheter och kostnader.
Ofta uppgår en sådan persons hos förmyndaren iuncslående medel endast till omkring 10 Riksdaler.
För alt nu kunna få lyfta dem, måste hon först lösa ett åldersbevis hos pastorsembetet, sedan föranstalta om uppsättande och inlemnande till domstol af en skriftlig anmälan och slutligen sjelf eller genom ombud vid expeditionslösen utlaga ett Protokollsuldrag och derföre i löser .samt för stämpladt papper betala 2 R:dr 25 öre.
Hälften af hennes lilla tillgång ålgar således i omkostnader och för den händelse, som ej så sällan inträffar bland den mindre bemedlade folkklassen, att myndlingen flyttat till annat härad, 10 å 15 mil från den ort, der hennes föräldrar bott, blifva kostnaderna och besväret för en sådan anmälan ännu större.
Något egentligt ändamål med anmälandet synes ej vara vunnet, då domstolen ej har skyldighet att pröfva den anmälandes skicklighet alt sjelf råda öfver sin egendom och den qvinna, som antingen sjelf ej vill begagna sig af sin myndighetsrätt, eller som af sina anhöriga ej anses vara skicklig dertill, alltid på särskild ansökan kan af domstolen förklaras fortfarande vara i omyndighetstillstånd på samma sätt och med samma vilkor, som lagen nu föreskrifver angående manspersoner, som uppnått myndig ålder.
Jag vågar derföre vördsammast föreslå: all ogift qvinna, som uppnått 25 års ålder må anses myndig, utan alt någon anmälan hos domstolen om begagnande af denna rättmå erfordras.
Slockholm den 5 November 1862.
Per Nilsson, från Kristianstads län.
Härmed förenar sig Häkan Nilsson. 22 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Per Nilsson från Kristianstads län, angående förändringar i nu gällande Författning rörande Bränmns tillverkning.
Bränvinsbränningens utöfvande och beskattning är en fråga, sorn under sednare tider utgjort föremål för Rikets Ständers öfverläggningar vid hvarje riksdag och således väl icke heller nu får lemnäs utan uppmärksamhet.
Den sist utkomna Kongl.
Förordningen i detta ämne väckte redan i början starkt missnöje bland de mindre Jordbrukarne i min ort, hvilka derigenom sågo sig på' en gång betagna all möjlighet att kunna tillgodogöra sig någon behållning af deras, med mycket arbete och stor kostnad odlade, stenbundna och magra jord.
Tvänne års erfarenhet hafva till alla delar bekräftat verkligheten af deras farhågor i • della afseende.
Med det höga minimitillverkningsbelopp per dygn och den enorma beskattning, sorn blifvit bestämd, hafva endast några få kunnat eller vågat försöka utöfva bränvinsbränning.
Äfven den omständigheten att tillverkningsafgiften måste erläggas på förhand har i icke ringa mån bidragit till inskränkning.
Afsältningen af spannmål och potatis har således endast kunnat ske till priser, sorn icke ens motsvarat produktionskostnaden, ännu mindre lemnat någon ersättning för dessa tunga varors forslande till aflägsna afsättningsplatser.
Den höga tillverkningsafgiften för bränvinet ställde likväl priset på detsamma högre än i grannstaten och följden deraf blef att en sådan mängd utländska spritdrycker, med eller ulan tull, infördes, att priserna på desse artiklar åter nedgingo tili den grad, att de inhemska bränvinsliilverkarne ej kunde sälja sin vara ulan förlust.
Dessa omständigheter hafva föranledt en ganska stor penningeförlägenhet inom orten, hvars närmaste följder måste blifva svåra, och icke länge låta vänta på sig.
Att åter försätta bränvinslagstiflningen på den punkt, den befann sig för tjugu år sedan, vore visserligen, enligt mitt förmenande, det enklaste och tillika verksammaste sättet alt afhjelpa den öfverklagade olägenheten; men under nuvarande förhållanden lärer väl en sådan åtgärd icke vara att hoppas.
Någon förändring i de nu gällande stadgarne är likväl af behofvet i högsta grad påkallad och jag vågar derföre föreslå: l:o Att minimibeloppet för tillverkning af bränvin måtte bestämmas till etthundra kannor per dygn. 2;o Att tiden för bränvinsbränningen måtte inskränkas till två månader Motioner i Bonde- Stånet 1862.
23 om året med valfrihet mellan månaderne den 15 Januari, 15 Februari, 15 Mars, 15 November, och 15 December. 3:o
Att tillverkningsafgiften måtte nedsättas till 50 öre per kanna af 50 procent spritbalt: och 4:o
Att det må vara bränvinsbrännare tillåtet att, i stället för denna algifts erläggande, i förskott anskaffa och lill Konungens Befallningshafvande i länet aflemna, till vederhäftigheten af domaren eller kronofogden i orten styrkt borgen för afgiftens betalande inom tre månader efter bränningstidens slut.
Härmed förenar sig •
Udltan Nilsson, från samma län.
Af Anders .Ionsson från Wermlands län, angående ändring i 26 kap: 1 $ Byggniiigabalken.
Att skyldigheten all deltaga i byggande af kyrka och andra en landtförsamlings gemensamma hus, på sätt 26 kap. 1 § Byggningabalken bjuder genom stadgandet: att alla, som i socknen bo, skola kyrka bygga och underhålla samt grunden härför, beträffande såväl byggnadsvirke och körslor, som annan kostnad, vara hemmantalet, utan afseende å hemmanets bättre eller sämre beskaffenhet, är orättvis, torde af ingen kunna bestridas, åtminstone för såvidt delta förhållande rörer Wermlands län, der hemmanens storlek och godhet äro så olika, att taxeringsvärdet å det ena är fyra- till sexdubbelt, ja stundom ända till tiodubbelt högre än å det andra samt de mindre hemmanen, hvad allmänt känt är, måste i ordinarie räntor bära en alltför stor beskattning.
För att afhjelpa delta obilliga missförhållande, erfordras väl en 24 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 17. mera genomgripande reform, än denna min motion åsyftar, synnerligast som de gamla jordeböckerna då måste undergå en ny behöflig revision; men lör alt i någon mån och snart vinna ändamålet, har jag äran nu föreslå: alt uti nämnde lagens rum, 26 kap. 1 § Byggninga-balken, orden: ”efter hemmantal” måtte utgå och ersättas med uttrycket: efter taxeringsvärde.
Stockholm den 7 November 1662.
Anders Jonsson, från Wermlands län.
Af Anders Jonsson frän Wermlands län, om upphörande af qvarnoch selg räntans utgörande.
Då vid sistlidne riksdag frågan om förändrade grunder för mjöl - oell såg qvarnars beskattning uti förstärkt Stats—Utskott var så nära ali vinna en önskvärd lösning) att den förseglade sedeln måste anlitas för alt skilja de hvarandra jemnt uppvägande åsiglerna, vågar jag nu upptaga delta ämne lill Rikets Ständers förnyade öfverläggning, förvissad att en fråga som livilar på en grundsats, hvars giltighet ingen kan förneka, äfven snart skall finna en lämplig utväg för realisationen af samma grundsats.
Maji nådiga Skrifvelse den 10 Januari 1060 (N:o 81) inhemtas, att sedan den från äldre tider antagna grundsats, att alla qvarnverk, vare sig för spanmåls förmälning eller för trädvirkes sågning borde till kronan utgöra en viss genom skattläggning bestämd qvarnränta af grundskatts natur, hvarifrån likväl qvarnar på säteri och frälsegrund åtnjuta dels fullkomlig befrielse och dels undantag genom räntans förvandling lill en vida lindrigare rusltjenstbevillning, blifvit lid efter annan sålunda inskränkt, alt husbehofsqvarnar erhållit befrielse från dylik särskild ränta, hvilken ej heller efter år 1850 åsättes lego- och salusågar, eller efter år 1855 tullmjölqvarnar på städernas områden, hade Rikets Ständer, med afseende på de ojemn - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 17. 25 ojemnheter och olägenheter, som vid de öfriga med grundränta fortfarande betungade qvarnarnes beskattning egde rum, dels i underdånig skrifvelse den 8 September 1848 framstäldt billigheten och angelägenheten deraf, att de äldre skattlagde qvarnar, som genom anläggandet af nya sådana lidit ett vid denna anlägguing icke förutsedt intrång eller förminskning i inkomster, erhölle en deremot svarande nedsättning i sin skatt, dels vid en sednare riksdag uti underdånig skrifvelse den 19 Juli 1854 utvecklat den åsigt, att mjöl- och sågqvarnar, såsom egentligen varande fabriksnäringar, hvilkas förmånlighet vore beroende af konjunkturer, icke kunde rättvist beskattas medelst orubbliga, fastän för särskilda verk efter olika grunder bestämda, räntor: att de grundskatter, som nu vore större delen af ifrågavarande verk åsatte, följaktligen borde utbytas mot bevillning, hvilket beskallningssätt också är gällande för vissa dylika inrättningar, enligt Kongl.
Kungörelserue den 29 April 1850 och den 15 Augusti 1855; samt att lämpligt vederlag skulle af Statsverket utgå för de qvarnräntor, som äro lill rustning eller knektehåll på lön eller till boställen indelta; — hvarefter, och sedan med anledning häraf Kongl. Kammar-Kollegium blifvit i ämnet bordt och med utredning inkommit, Kongl. Maj:t genom ofvanbemäld nådiga Skrifvelse förmälde sig visserligen hafva funnit, lika med Rikets Ständer och Kongl. Kammar-kollegium, att genom dylik förändring i grunderna för qvarn- och sågverks beskattning till likhet med hvad för andra iudustriela inrättningar i allmänhet eger rum, en större jemnhet och rättvisa i denna beskattning skulle vinnas, äfvensom endast på denna väg kunde ernås full frihet att utan andra inskränkningar än som beträdande vattenverks byggnad äro i lag bestämda, anlägga qvarnar och sågar till eget behof och andras betjenande; men då beskattningen å dylika verk redan vore på en helt annan grund ordnad, enligt sekelgammal bäld och länge tillämpade
Författningar samt följaktligen i likhet med öfriga grundskatter, på det närmaste sammanvuxit med egendomsvärdet och deraf beroende enskild eganderätt, och då dessa särdeles vigtiga och ömtåliga förhållanden borde, så vida beskattningen skulle blifva rättvis, tagas i noggrannt öfvervägande vid densammas tillämpning på de qvarnar och sågar, hvilka i kameralistiskt hänseende äro af olika natur, samt jemväl tillses borde, att Staten genom bevillning finge sig tillförsäkrad skälig ersättning för den hittills af qvarnar och sågar utgående ordinarie grundskatt, hade Kongl. Maj:t ansett nödigt, att de grunder, hvarefter bevillningen för qvarnar oeb sågar af olika natur skulle utgå, mätte blifva i sammanhang med sjelfva förändringen i beskattningssätt närmare bestämda.
Så väl i anledning af denna Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse, som ock med föranledande af en enskild motionärs framställning i syftning af qvarn- och sågräntans upphörande, fann Stats-utskottet skäligt föreslå: l:o alt qvarn- och sågräntan måtte från och med nästpåföljande statsregleringspei iod upphöra att vidare utgöras; 2:o att från den vid sistlidne riksdag beräknade Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 A/d. 4 26 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 17. ständiga inkomsten uti ordinarie ellör grundränta måtte aldragas u den kronan i»e~ hållna delen 100,000 R:dr.
5:o att till ersättande al' de förluster, indelningshafvare genom förändringen skulle kon.ina att vidkännas ett förslagsanslag af 30.000
R:dr om året mätte å Riksgälds-kontoret till Kongl. Maj.ts nådiga disposition anslås, för att i mån af hellof i berörde ändamål ulga och i:o att Kongl. Maj:t måtte ega meddela nådiga föreskrifter om de åtgärder i kameralt hänseende, som för verkställighet af de utaf Rikets Ständer för deras del beslutade förändringar i afseende å beskatt - ningsväsendet af mjöl- och sågqvarnar kunde vara af nöden; hvarjemte föreslogs: 5:o att Rikets Sländer skulle till vederbörligt
Utskotts behandling öfverlemna frågan i hvad den afsåge bestämmandet af den bevillning, sorn i stället för nämnda grundränta borde utaf qvarnar och sågar af olika natur utgöras.
Sedan i denna fråga tvä Riks-Stånd slädnät emot två, öfverlemnades dess afgörande åt förstärkt Stats—utskott, hvarest, sorn ofvan nämndes, resultatet för tillfället vauns genom den förseglade sedelns votum.
Om nu detta resultat härflutit från de betänkligheter, som redan i Kongl. Majis ofvanberörde nådiga Skrifvelse blifvit uttalade, alt nemligen den hittills följda beskattningen på det närmaste sammanvuxit med egendomsvärdet och deraf beroende enskild eganderält, och detta skäl ej kunde jäfvas, så länge den före sisllidne riksdag gällande bevillningssladga tillämpades, så bör en sådan betänklighet numera hafva bortfallit efter antagandet af de numera tillämpade grunderna för bevillnings utgörande lör fabriksinrätlningar af alla slag.
Elter den nya bevillningsstadgan skola nemligen qvarnar och sågar ni, fl. verk och inrättningar ej blott beskattas lill bevillning efter fastighetens verkliga värde, ulan äfven för den erhållna vinsten påföras bevillning till samma belopp, som för all annan inkomst, dervid instruktionen för taxeringsförrättningarne föreskrifver, alt afseende skall fästas vid hvarjehanda med dessa inrättningar sammanhang egande omständigheter, såsom äfven vid de dem åsatte grundskatter.
Häruti finner man redan den väg utvisad som hör följas, och Rikets Ständer kunna numera ulan tvekan öfverlemna åt beskattningskommittéerna alt rättvist fördela skattebördorna emellan olika verk och inrättningar med afseende på deras kapitalvärde och andra på deras behållna inkomst inverkande omständigheter.
Jag får sålunda vördsamt föreslå att Rikets Ständer ville besluta: att qvarn- och sågräntan må från och med nästa statsregleringsperiod upphöra alt vidare utgöras; samt i öfrigt hänvisa till Statsutskottets ofvan omlörmälda utlåtande (N:o 101).
Om remiss af denna min motion till vederbörligt Utskott ::nhålles.
Motioner i Bonde-Ståndet 1662.
N:o 18. 27 Uti ofvanstående motion förena sig:
Olof Olsson, P. Eriksson, 0. Olsson, frän Olebyn. från Wermlands Ian. från Slängserud. L. G.
Andersson, A. Eriksson, från Elfsborgs län. P. Persson, Georg Nyqvist, Nils Andersson, Jonas Christoffersson. från Wermlands län.
Af E. J. Hudberg från Öland, angående anslag för anläggande derstädes af en lägre landtbruksskola.
Till de inrättningar, som aldra kraftigast bidraga till jordbrukets förkofran och således äfven till bela rikets nylla och styrka, kunna otvilvelaktigt de anstalter hänföras, hvilka bibringa allmogens barn de för jordens ändamålsenligaste bruk och nyttjande, ladugårdens inrättande och skötsel samt skogens vårdande och begagnande, nödiga insigter och kunskaper.
Genom de frikostiga anslag, hvarmed Rikets
Ständer i sednare tider omfattat landels modernäring, har svenska åkerbruket erhållit en lyftning, hvarom man förut icke kunnat göra sig den mest aflägsna föreställning, så att landet numera kan exportera lika så många hundratusentals tunnor spanmål, som det för icke så längesedan var tvunget att importera.
Delta glädjande resultat, som, näst en för skördens bergande gynnsam väderlek, måste tillskrifvas landtmannens förökade insigter vid jordens skötsel, bevisar tydligen alt intet kapital kan användas med större produktivitet än det, som sätter jordbrukaren i tillfälle alt af jorden draga alla de fördelar, hon är mäktig alt gifva.
Vid sådant förhållande är det klart att, i materiell hänseende, ett mera fördelaktigt och välsignelserikt användande af kapital än det nu omförmälda svårligen kan finnas, enär hvarje bidrag af det allmänna, som för detta ändamål uppoffras, i tidernas längd återbetalar sig tusenfaldigt medelst jordens förhöjda afkastning och landtmannens ökade välmåga, således medelst hela rikets förkofran. 28 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
Såsom bekant är hafva, snart sagdt, rikets samtlige provinser fått sig statsanslag tilldelade för inrättande af landtbruksskolor.
Tyvärr finnes ännu en provins, till hvilken dessa nyttiga undervisningsanstalter ännu icke hunnit hana sig en väg.
Denna provins är ön Öland.
Söndrad från fasta landet och med ett jordbruk, som i flera afseenden betydligt skiljer sig från det sednares, är denna i många hänseenden vanlottade ö i det mest trängande hellof af en dylik skola.
Jag vädjar derföre till Rikets Ständers rättvisa och ädelmod, i det jag nu vördsamt föreslår: att nödigt anslag måtte varda å Riks-staten uppfördt för inrättande af en lägre landtbruksskola å ön Öland.
Stockholm den 51 Oktober 1062. E. J. Rudberg, från Öland.
Uti förestående förenar sig N. P. Bäckström. från Öland.
Af E. J. Budberg från Öland, derom att åverkan ä pä rot slående skog mätte såsom stöld eller snatteri anses och bestraffas.
Såsom allmänt är bekant har skogens värde, enligt hvad en daglig erfarenhet vid handen gifver, alltjemt tilltagit, dels till följd af den misshushållning med skogarne, som under århundradens lopp egt rum här i landet, dels ock lill följd af den öfveidrifna skogsafverkning, hvartill gynnsamma afsättningslillfällen, höga priser samt en till följd af folkmängdens tillvext, stegrad konsumtion af skogsprodukter förled t skogens egare.
Vid sådant förhållande synes det hafva tillhört lagstiftaren att medelst Ijenliga och för skogens bevarande ändamålsenliga föreskrifter skydda skogsegaren i hans lagliga rätt samt förekomma all slags åverkan å skogen.
Denna uppgift kan dock vår lagstiftning ingalunda sägas hafva löst på ett tillfredsställande sått.
Visserligen föreskrifves i Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855 § 5, att den, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
29 som begår stöld eller snatteri af huggen ved, timmer, gärdsel eller annat dylikt i skog eller eljest ute å mark eller å flottled, skall straffas, allt efter det tillgripnas värde såsom för stöld eller snatteri är vordet bestämdt.
Med denna straffbestämmelse är onekligen eganderätlen till afverkade skogsprodukter, för så vidt det står i lagstiftarens förmåga, tillräckligt skyddad, hvaremot denna rätt på intet sätt kan anses vara fredad medelst de föreskrifter, som för närvarande gälla i fråga om åverkan på å rot stående skog, alldenstund dessa föreskrifter grunda sig på den uråldriga uppfattningen af skogen såsom egande ett ringa värde i ett folkfattig!, men skogrikt land, der hvar och en egde rättighet alt göra inlagor och åt sig uppodla den obrukade marken.
Men då delta af fordno bildade föreställningssätt om skogen numera, på grund af förändrade tidsförhållanden och en riktigare uppskattning å värdet af de i jorden nedlagda naturkrafters produktiva förmåga, förlorat sin inre betydelse och giltighet, tillhör det utan allt tvifvel en omtänksam lagstiftare att icke längre fasthålla grundsatser och åsigter, som stå i uppenbar strid med sjelfva eganderältens princip, på samma gång de nära och underhålla den gamla fördomen om en mindre grad af brottslighet vid föröfvandet af så kallad åverkan å skog, likasom skulle denna förbrytelse icke vara likaså straffbar som den å afverkade skogsprodukter föröfvade.
Eganderätten kan dock icke vara mer än en.
För mig vill det deremot synas som skulle åverkan af å rot stående skog innefatta en vida högre grad af straffbarhet än det nu med ansvar såsom för stöld eller snatteri belagda olofliga tillegnandet af annans afverkade skogsprodukter, alldenstund förbrytaren i förra fallet verkställer brottet efter försiggången mogen öfverläggning samt för sådant ändamål infinner sig med nödiga verktyg och transportmedel.
Ett sådant groft brott bör derföre icke längre af lagstiftaren betraktas med en mildhet, som urartar till verklig klemighet helst sedan folkupplysningen i sednare tider gjort så ofantliga framsteg; och jag föreslår af denna anledning och emedan något annat medel för skogens skyddande icke finnes: alt all åverkan å skog måtte, allt efter det tillgripnas värde, anses såsom stöld eller snatteri.
Om remiss häraf till vederbörligt Utskott anbålles ödmjukast.
Stockholm den 31 Oktober 1862. E. J.
Rudberg, från Öland.
Uti förestående förenar sig. N. P. Bäckström, från Öland. 30 Motioner i Bonde-Ståndet 1862- N:o 20.
Af E. J. Rudberg från Öland, angående telegraftråds läggande öfver sundel lill Öland. lifland de anstalter, sorn i hög grad bidraga till kommunikationsväsendets underlättande, till producenters och konsumenters närmande intill hvarandra och jemväl i flera andra hänseenden hafva inflytande på det allmännas bästa, intaga telegraf-inrättningar onekligen ett utmärkt rum.
Men fastän numera knappt någon köping torde gifvas, sorn ej är försedd med en sådan nyttig anstalt, linnes likväl en hel provins vara alldeles i afsaknad deraf.
Denna i flera andra afseenden vanlottade provins är ön Öland, fastän den är försedd med icke mindre än omkring 36,000 invånare och således i folkmängd betydligt öfversligande de aldra flesta af våra städer.
Då det emellertid icke synes vara öfverensstämmande med rättvisa och allmänt väl, alt en så talrik medborgareklass skall helt och hållet uteslutas ifrån ett af nutidens vigtigaste kommunikationsmedel, hvarigenom mångfaldiga olägenheter och äfven förluster, särdeles vid de lider, då någon öfverfart öfver sundel icke är möj lig, tillskyndas öns invånare, så får jag vördsamt föreslå: alt Rikets Ständer måtte bevilja nödigt anslag för en telegraftråds läggande öfver sundet, antingen från staden Kalmar till den så kallade Färjestaden å Öland, eller ock ifrån Refsudden till Stora
Rör, mellan hvilka sednare ställen afståndet utgör icke fullt en half mil, samt att denna tråd derefter finge sträckas längs utöfver hela ön och för sådant ändamål telegrafstationer inrättas vid Ottenby Stuteri samt i Borgholm, Böda och Mörbylånga köping.
Uti förestående förenar sig N. P. Bäckström, från Öland.
N:o 21. 31 N:o 21.
Af Nils Magnäs Petersson från Kalmar läll, om förändrade föreskrifter i afseende ä bestämmandet af ersättning för grus till allmänna vägarnes underhäll.