Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förhållande, då dertill lägges, att dessa tre Härader ej äro bland de minst bördige i Länet, att invånarne till jordbruk samt mossars och kärrs odling begagna sig af både Dalkarlar och Vermländningar, samt då inom Marks härad, de sednare åren, saknats tillräckligt antal tjenstefolk af qvinnokönet, tyckes det obestridligen vitsordadt, att invånarne uti dessa tre härader äfven kunna utan denna tillåtna kringvandringen sig försörja.
Jag tror den redan nog mörka taflan öfver Gärdfarihandeln ej behöfva mer skugga; mig torde endast, som ett bevis derpå, huru mycket annat än egne tillverkningar Gårdfarihandlande afyttra, få upplysa, att af en nyligen här i Stockholm falerad Lärftskramhandlares böcker inhemtas, att han på utborgningar till dylika personer förlorat 50,000 Rd.f hvarifrån är lätt att draga slutsatser om betydligheten af deras handel.
Sjelfvilligt erbjuder sig för mig hågkomsten af de Norra orterne:
Helsingland, Ångermanland och Vesterbotten, hvilkas tillverkningar säkert betydligen öfverstiga, hvad som Elfsborgs Län kan åstadkomma. 54ö Besv. ock Jilkon.
Utsk, Betänkanden, Dessa Norra orter finna dock, utan synerlig möda, afsättning för deras väfnader i närbelägne städer, på marknader och i Stockholm, allt i partier; vore ej ett dylikt försäljningssätt af Elfsborgs läns tillverkningar lika möjligt, då derigenom de öfverklagade olägenheterna förekoromos?
Den nödig befunne, nyligen vidtagne, Författningen, att hvarken smide, glas eller porcellaine får genom utskickade på Landsbygden afyttras, huru högt påkallar den icke Gårdfarihandelns afskaffande, eller, i vidrigt fall, berättigar Tillverkarns af de ofvan uppräknade artiklarne till en billig klagan.
Slutligen instäminer jag i Betänkandet i afseende på allmogens Gårdfarihandel, mea tror Städerne Borås och Ulricehamn böra vid deras rättigheter bibehållas, samt att Landsbygdens Gårdfarihandlande måtte förunnas tid till 1824 års utgång, att afsluta deras ingångne handelsförbindelser, för att sig derefter i annan väg lofligen försörja.
Häruti instämde RiksdagsFullmägtigen från Vesterås Län, Eric Andersson.
Herr Lagerstrand förenade sig med Herr Lehning, utom i frågan angående städerne Borås och Ulricehamn, hvilka, efter Herr Lagerstrands tanka, icke böra tilläggas vidsträcktare handelsrättighet, än att på * Besv, och Ekon.
Betänhanäen, marknader i städer och på landet få försälja sina producter.
RiksdagsFullmägtigen från Elfsborgs JLän Olof Håhansson' ”Den så kallade Gårdfarihandel^ emot hvilken Utskottet i det nu gillade Betänkandet ifrar, har visserligen förr varit mycket omtvistad; men så landsförderflig har jag aldrig sett den förr afmålas, som den nu blifvit.
Utskottet i sitt nit gått något längre, än sorn kan tjena till fördel för det ändamål, som sökes, faller genast i ögonen, då man i förslagets början läser, huru skadligt det skall vara, att några få medborgare erhålla uteslutande handelsrättigheter, under hvilkas skydd förbudna öfverflödsvaror kunna utspridas; ty lika lätt som härmed bevises förderfligheten af Gård far ihandeln, bevises äfven, att handelsprivilegium är förderfligt, hvilket likväl icke lärer vara afdelningens mening, Så vida man icke vill påstå, att Gårdfarihandeln är orsaken tifl allt det onda, som vanligen härledes från Adams fall, kan man ej heller med större skäl påstå, att denna handel är orsak till allt lurendrejeri.
Tvärtom skulle jag tro, att det privilegierade HandelsStåndet, som visserligen icke gynnar Gårdfarihandeln, hyser inom sig desamma upphofsmännen, till smyghandeln, och att Gårdfarihandlande, i fall de dermed befatta sig, måste vara' de glora lurendrejarnee afnämare.
Ty åtminsto* 348 Besv. och Ekon.
Betänkanden. ne är det säkert, att den Gårdfarihandlande allmogen icke omedelbart från fremmande ort införer olofliga varor, och att frugtlösheten al de försök, som till missbrukens förekommande skola vara gjorda, endast härrörer från omöjligheten, att hindra deras företag, hvilka vid sjelfva inpractiserandet af det förbudna godset lägga hand.
Den stora skadan af Gårdfarihandein, hvaröfver Utskottet klagar, kan således icke bestå uti lurendrejeri, och jag vet i sanning icke, hvarest den skall sökas, om icke i den redan högt uppdrifna och alltjemt stigande Industrie, som uti de sju förhatliga häraderne af Elfsborgs län blifvit genom denna handel framkallad och underhållen.
Denna Industrie är nemligen så beskaffad och redan så betydlig, att derigenom beredes tillfälle att umbära rätt mycket utländskt kram, på hvilket i annat fall skulle vara tillfälle, att förtjena genom dess insmygande.
Har man denna mening med förderfligheten a£ en handelsfrihet, utan hvilken nämnde SLandsmäns
Industrie alldeles icke kan bestå; då, men annars icke, kan jag förklara en stränghet, som fördömmer denna handel, ty i allt annat fall förfägtar jag, att denna stränghet är en sjelfförvillelse.
För öfrigt åberopar jag, hvad min lands, snan Anders Danielsson faos Hederv.
BondeStåndet öfver de gjorda motionerna yttrat, och bifogar till upplysning om upp - Besv. och Ekon, Vtsk.
Betånknnden, 349 gifternas rigtighet, ej mindre en statistisk tabell öfver ortens befolkning och utskylder, hvilka oundvikligen till en alldeles oberäknelig grad skulle sammansmälta, i fall förslaget om handelns afskafFande linge framgång, än ock af Borås och Ulricehamns Tullkammares Journaler Litt.
A. B. öfver den varumängd af landets tillverkning, som på ena stället under 1816, och på det andra år 1817 blifvit afstämplad, och hvari en ganska betydlig tillökning under sednare åren uppkommit”.
RiksdagsFullmägtigen Anderi Andersson fr ån Skaraborgslän: "Höglofl.
Utskottets afdelning har, såsom den säger, tagit i noga öfvervägande alla de omständigheter, som röra Gårdfarihandeln, och resultatet af denna pröfning har varit, att afdelningen funnit nämnde handel medföra LandsförderfJiga följder.
Dessa följder äro, enligt afdelningen 'uppgift, hos större delen af Svenska folket, högmod, lättja, obestånd, uttömda tillgångar, skuldsättning, brist på arbetsförmåga och förderfvade seder, förakt för inhemska tillgångar, förgiftningar m. m.
— I en tid, då' man är omtänkt på surrogater för allt, har afdelningen varit nog lycklig att, såsom den nu visat, uti Gårdfarihandeln upptäcka ett fullständigt surrogat för arfsynden, och all klagan öfver våra första föräldrars fall lärer hädanefter med skäl böra upphöra, så vida Gård» gijO Best), och Ekon, Vtsh.
Betänkandeti. farihandeln icke skall anses såsom en oinedelbart uppsprungen telning af den förbudna frugtens träd.
Jag lyckönskar detri till upptäckten, som för sina afsigters vinnande kunna begagna den; men det torde vara mig tillåtet, att för min del hysa någon tvekan om dess värde, och jag skall derföre, så kort som möjligt, följa afdelningen pä den väg, sorn fört den så rakt fram tili målet.
Då man i allmänhet, säger afdelningen, ansett det medföra skadliga verkningar, att utländska fabticater och luxarticlar nationen påfördes, och tili förekommande deraf vidtagit ganska kostsamma åtgärder, så synes det icke stå väl tillsammans nied denna grundsats, att några få medborgare skola få uteslutande handelsrättigheter, under hvilkas skydd de Utsprida kring riket alla dessa förbudnä öfverflödsvaror.
Så alldeles allmänt lärer det likväl icke vara antaget, ätt en fri införsel af Utländska fabricater skulle medföra skadliga verkningar.
Något allmännare torde man i sednare tider hafva yrkat, och, såsom jag tror, på goda skäl, att . införandet af alla till förbrukning tillåtna varpr måtte vara öppet emot stadgade afgifterj, och att fri handel med in- och utländska varor måtte intaga det gamla skadliga prohibitivsysteraets rum.
Jag trodde icke, att ett ämne, sorn med så mycken värma blifvit omfattadt af flera Riksstånd under Ständer - Besv, ock Ekon, Tjuk, Betänkanclen, 3^1 inas nu påstående möt», skulle hafva varit så alldeles okändt för afdelningen, att den kunnat misstaga sig om allmänna rösten på ett sådant sätt som nu skett.
Genom läsning af Riksdagsprotocollerne, då de en gång hinna blifva tryckta, torde, fastän något sent, jag tillstår det, bättre kännedom kunna vinnas.
Jag förstår icke, hvad Afdelningen menar med de uteslutande handelsrättigheter, som Gårdfarihandlande åtnjuta, och under hvilkas skydd de skola kringsprida förbudna öfverflödsvaror.
Att få afyttra sina egna producter i sitt eget fäder, nesland, kan väl svårligen kallas en uteslutande rättighet; det tyckes, som det snarare skulle kunna kallas en naturlig rättighet, utom hvars begagnande det icke särdeles sktflle löna mödan, att vara en medlem af Borgerliga Samhället.
Det har icke, säger vidare Afdelningen, undgått dess uppmärksamhet, att Kongl. M'aj:t under den 5 Juni 1822 utfärdat en författning, hvarigenom starka band lades på Gårdfarihandeln, till förekommande af dess missbruk och handels-skadliga verkningar.
1 sanning, jag prisar denna långt drifna uppmärksamhet} men jag kan icke i samma mått lemna Afdelningen mitt bifall, då dea säger, att en långlig erfarenhet visat, att de öfverklagade missbruken icke genom några författningar kunna förekomma,s.
Den 5 Juni 1822 var det, som Kongl. Maj:ts sista 5|2 Beti), och Ehott.
Utsk, Betånlcanäen.'
Förordning rörande Gårdfarihandel utfår» dades, och redan några månader derefter har afdelningen inhemtat den långliga erfarenhet, som bevisar, att äfven denna Kongl» Författning är frugtlöst utgifven.
Det tyckes, som om afdelningens sätt, att afgöra Gårdfarihandelns öde, vore nog mycket summariskt.
För alt icke möta några hinder för den anklagades fördömande, har Afdelningen endast anfört de skäl, som illvilljan och afundsjukan oftast uppfunnit, och hvilka, när de någon gång egt verklig grund, alltid blifvit förstorade af skrånitet.
Någon end^ omständighet har Afdelningens Betänkande uti domslutet icke framställt, hvarigenom det svåra i de upptagna tillvitelserna skulle på något sätt kunna mildras.
— Regeringen har icke framgått på samma väg, utan äfven sett ämnet från den mindra förhatliga sillan, och den har då funnit, att 70,000 idoge menniskors hela timliga väl icke är en småsak, som lättsinnigt får förstöras; att dessa samma menniskor bebo en jordsträcka, hvars odlande icke kan gifva dem födan; att de uti sin flit och arbetsamhet endast finna medlen, att till staten utgöra högst betydande skattebidrag; Att productionen af inhemska fabricater på ett förvånande sätt med hvarje år tilltagit i de sju häraderne, sorn man nu så gerna ville låta dela öde med Gomorra; Att en betydlig del af tillverkningarna, hvil - Besv. och Ekon.
Betnnkanäen.
355 kas belopp stiger till öfver en million Riksdaler, .utgår till Grannriket, och att således den underbalance i handeln, hvarom Betänkandet talar, just härigenom motverkas; Att det allmännare utspridandet af inhemska tillverkningar skall stänga vägen för de utländska; och slutligen, att rättvisa och billighet förbjuda, att för några missbruk upphäfva en rättighet, som, bevilljad af fordna Konungar och Stander, fortvarat under århpndraden, och hvars åtnjutande, nu mer än någonsin, öfverensstämmer med upplyftare tiders fordringar.
Dessa grunder hafva föranledt Kongl. Förordningen af den 5 Juni 1822; och genom densamma hafva så säkra och starka hinder blifvit uppställda mot missbruket af Gårdfarihandeln, att detsamma nästan aldrig, eller högst sällan kan ega rum.
Men, säger Afdelningen, missbruket kan icke upphöra utan genom sjelfva rättighetens upphäfvande, och derför yrkar äfven Afdelningen detta sednare.
Månne icke Betänkandets slutföljd lär gått något för vida?
Hvad finnes, som icke kan missbrukas?
Sjelfva ljuset är underkastadt detta öde, och skall m-an derföre, med ljusets fiender, om hvilka en Svensk skald gifvit oss målningen, yrka ljusets upphörande?
Jag tror, att dessa frågor besvara sig sjelfva.
Det hufvudsakliga af alla be Bihang till RiksSt.
Prot. iÖ23i Q-de Sami. JS:r 23. 354 Beiw. och Ekon.
BetänkandeH. skyllningar emot Gårdfarihandel» och det enda, som förtjenar egentligt afseende, är, att luxen genom densamma skall utspridas bland Landtfolket.
Men hvaruti består då denna så fruktansvärda luxe?
Deruti, att ett och annat brokigt band, en silkesduk eller en smal spets pryder landttoannens hustru eiler tjenstepiga.
Något annat inser jag icke.
Dessa dyrbarheter finnas hos hvarje handlande i hvarje Småstad och Utställas till åskådande och lockande på hvarje landtmarknad, och det är icke genom Skål-Vestgöthsn, som de först blifva kände; de skulle utom dessas tillgörande Vara lika begärliga, lika mycket brukade.
Hvad beskyllningen för Lurendre jeri angår, så lärer hvar och en känna, ali det ej är den vandrande Vestgöthen, som införskrifver förbudna utländska varor eller införskaffar dem i riket, och det är öfverflödigt att säga, genom hvem det sker.
För den, som det verkligen ligger om bjertat, att erfara de sanna följderna af Gårdfarihandel», torde en resa till de sju häraderne, hvarifrån denna handel drifves, göra tillfyllest; han skall då, i stället för uttömda tillgångar, finna trefnad förenad med tarflighet, i stället för lättja idoghet och den mest ansträngda arbetsamhet, i stället för brist på arbetsförmåga skall han $e barnet och gubben från morgonens första stunder intill sena aftonen sysselsätta Bew, och Ekon.
355 gjg med förfärdigandet af de articlar, som sedermera utgå i handeln, och dessa articlsr äro icke få, de utgöra öfver sjuttio olika slag; med ett ord, han skall öfver allt finna ordning och flit, och oet är icke med sådana egenskaper, som sederna förderfvas.
— Men jag torde redan hafva varit för mycket vidlyftig i ett ämne, som talar för sig sjelft, och slutar derföre med den förklaring, att jag anser Kongl.
Förordningen af den 5 Juni sistlidne år fullkomligen Upplylla sin bestämmelse.
RiksdagsFullmägtigen från Carlstads Län Jonas Gråberg: ”Då förslag till Utskottets Betänkande rörande Gårdfarihandeln förlidne dag, den 28 April, upplästes i Utskottets Plenum, anmälde jag mig, att, i afseende på det blifvande Betänkandet, få anföra min enskilda tanka.
Jag går nu att i största korthet framställa den.
Dels genom egen erfarenhet, dels af Herrar Landshöfdingars fem års berättelser, har jag hos mig stadgat den Öfvertygelse, att Gårdfarihandeln, så beskaffad, som den för närvarande linnes, är för Sverige i ali* mänhet skadlig.
Jag yrkar följaktligen, att den må upphöra, men anser likväl frågan härom böra hvila, tilldess den stora allmänna näringsfrågan kommer att afgöras.
Erhålles då för alla Sveriges Invånare en allmän oin - 356 B«J». och Ekon.
Utsk, Bet ankan deri. skr är.
Ut Närings- och Handelsfrihet, är det tydligt, att Vestgötharne äfven komma at£ tillgodonjuta den.
Vinnes åter icke en så» dan allmän frihet i handel, trcr jag för min del, att
Vestgötharne ej aro mer berättigade, att begagna sig deraf än flere andra provincers Invånare, hvilka ega stör» re skäl än Vestgötharne, att klaga öfver en ofrugtbar jordmån, och en så hård natur, att nästan aldrig annat än missvext derstädes inträffar.
Jag påstår således, om Gårdfarihandel» bibehålies, att de landskaper, sorn äro s lika och sämre belägenhet i afseende pä Climat och Jordmån, som de Härader i Elfsborgs Län, hvilka ega rätt att begagna ifrågavarande Handelsfrihet, må komma i åtnjutande af samma förmåner, som dessa härader.
Jag upprepar emedlertid hvad jag sagt, det nemligen, att denna fråga må tills vidare hvila och afgöras i sammanhang med frågan om Näringarna i allmänhet.
Hä ruti förenade sig till alla delar Riks» dagsFullmägtigen från Bohus Län Anders Maltesson.
Herr Hiessleiter, Abrah. I.: ”Då nu fråga är, att Höglofl.
Utskottet skall stadga sitt Beslut i den på afdelning beredda frågan om Vestgötha allmogens Gårdfarihandel: anhåller jag vördsamligen, att än ytterligare få utveckla mina tankar i ämnet.
(Jtsh, Betänkanden.
557 Jag har varit bland de första, som vid detta Riksmöte yrkat afskaffandet af Gårdfarihandel!!, den jag ansett och alltid skall anse såsom skadlig, icke allenast för allmänheten och hela rikets Handelsväsende, utan äfven för sjelfva den gårdfarande allmänheten.
Det behöfver icke upprepas, hvad sunda förnuftet och billigheten dictera, att, om den handlande Vestgöthen blott sökte föryttra sina askar och band, sitt dräll och sina lärfter, skulle endast den kortsynta afundsamheten kunna klandra hans trafik.
Men, då äldre och nyare exempel dagligen Öfvertyga oss, att Vestgötharne, från den ena ändan af riket till den andra, drifva handel med utländska, dels förbudna, dels tillåtna varor; att de i synnerhet genom sådana luxearticlars utprånglande hos allmogen vänja, särdeles qvinnfolken, vid yppighet och misshushållning i klädsel och lefnadssätt, att de, sedan de ofta så godt som borttrugat sina varor på Crbdit åt enfaldigt landtfolk, merändels med äkta juridisk hårdnackenhet lagsöka och panta sina Gäldenärer, (hvarom Herrar Landshöfdingar lära ega den säkraste kännedom), att de äfven i annan handel och vandel med allmogen, såsom i hästbyten m. m., icke sällan öfva uppenbar flärd och förråda en högst tvåtydig charakter ( följder af ett skojande och kringstrykande lefnadssätt); 358 Best), och Ekon•
Betänkanden* då med ett ord snart sagdt en allmän kia-, gan förspörjes öfver sfcadligheten af dessa vandrande krambodar; så måste det utan tvifvel stå fast, att
Gårdfarjhandeln är för det allmänna ganska menlig.
För att bevisa denna sats (i fall eljest någon kunde tvifla derpå), behöfver jag blott åberopa de uti allmänna Tidningarne in-, förda årliga Förteckningar öfver Förbrytare emot LureodrejenFörordntngen, deribland alltid träffas Vestgöthar, och hvarom det nyligen i Skåne gjorda stora beslaget ytterligare vittnar.
Jag vågar jemväl tryggt vädja till de Herrar och Män, sorn antingen äro hördige från rikets norra provincer, eller om dem ega närmare kännedom,, huru det vöre rimligt, att i dessa landsändar, der allmogen sjelf tillverkar lärfter och tyger af fullkomligt lika godhet medi Vestgötharnes, desse sednare kunde drifva en så stark och profitabel rörelse, som de göra, om de icke föryttrade fremmande varor och luxe-articlar?
Uti Herrar Landshöfdingars sednast afgifna fern års berättelser finnas jemväl ganska allvarsamma klagomål emot Gårdfarihandel^ skadliga inflytelse på allmogens hushållning och lefnadssätt, såsom exempel hvarpå må anföras den af trycket utkomna Fem Års Berättelsen för Stockholms Län, pag. 54, 59, 43. 47’ Besv. och Ekon.
Då rättigheten att idka Gårdfarihandeln på 1600 talet bevilljades Allmogen i några härader af Elfsborgs län, var förhållandet helt olika emot nu.
Jordbruket i orten var klent, nästan obegagnadt, den inhemska industrien och den inrikes handeln alldeles i sin linda och utan bestämd rigtning.
Då kunde den industriösa kringvandrande Vestgöthen, belåten med en obetydlig vinst i penningar eller varubyten, vinna egna fördelar, utan att skada sina medborgare. ogIi utan att göra något menligt intrång i Statsmanna Näringarne, Nu deremot är åkerbruket i dessa trakter så högt drifvet, det troligen kan blifva, och lärer icke tarfva något särskildt understöd genom Gårdfarihandel^ enär, enligt fem års berättelsen för Elfsborgs län, pag. 5, välmågan i samma trakter är allmän.
Den färdighet i handaslöjder, allmogen i Vestergötland nu vunnit, och hvarigenom dess välmåga blifvit grundlagd, bibehålles efter min öfvertygelse säkrast derigenom, att JEandtfolket hålla sig hemma och sysselsätta sig med åkerbruk och sina fabricationer och öfverlemna föryttrandet af da sednare åt städernas handlande.
Då jag fördenskull nu likasom förut instämmer i det beslut, Afdelningen» Pluralitet föreslagit, eller Gårdfarihandel^ afskafFande, är likväl ingalunda mia mening, att inskränka Allmogens förtjenst genom géo Bes v. och Ekon, Utsk.
Betänhanden. väfnaders tillverkande och afyttrande.
Tvärtom är min tanbe, att Vestgötha Allmogens tillverbningar må, likasom Norrländningarnes, allt för gerna på bestämda tider och i större partier i Städer och på Marknader till salu utbjudas; men att denna författning blott må verkställas genom städerna Borås och Ulricehamns handlande, hvilkas rättigheter till sådan försäljning efter min tanka böra vara en gifven följd af deras på handel vunna burskap, utan afseende på någon så kallad Gårdfarihandelsrätt, den jag icke för ordentliga handlanda Borgare anser behöflig eller lämplig, i hvil. ket afseende jag äfven lika vördsamt får föreslå, att den Bonde eller Landtman, som, utan alt från landet till stad inflytta, vill blifva handlande Borgare i någondera af dessa städer, sådant icke må förvägras, ®- när han i slikt fall för öfrigt ställer sig Författningarna till noggrann efterrättelse; hvarigenom den för vederbörande Ämbetsoch Tjenstemän minskade inkomst, utaf Handelspassens utdelande åt allmogen, i någon mån kunde blifva ersatt.
Det är blott det högst obehöriga jemna kringstrykandet från by till by, från gård till gård, af allmogens Manspersoner, Söner och Drängar, som jag anser i alla afseenden skadligt:
Och jag hoppas, något hvar lärer med mig instämma, att både Besv. och Ekon.
Betånkanclen.
361 sedlighet och industri bättre främjas derigenom, att omkring 1000 friska och arbetsföra personer qvarstadna vid sina hem och sköta landtmannagöromål samt industribefattningar, än att dessa 1000 stryka Landet omkring, med luxen och Härden i deras sällskap.
Väl skulle det synas, som den sednaste Kongl.
Förordningen af den 5 Juni 1822 emot de i närvarande fall öfverklagade olägenheterna innebar ett starkt korrektiv, enär Gårdfarihandeln derigenom är inskränkt till tvänne resor eller vandringar om året, som ingendera får räcka längre än 3:ne månader; men, dels är controllen, öfver återlemnandet af undfångna HandelsPass, uti högstberörde Kongl. Förordning efter min tanke alldeles för litet bindande, och det för Passens begagnande öfver tiden stadgade vitet 16
R:dr 32 sk. alltför lindrigt, dels lemnar ock den allmogen ytterligare uti samma förordning medgifna rättighet, att göra sex månaders resetourer St Norrige, öfverflödiga tillfällen till sjelfva författningens strafflösa illuderande.
I öfrigt tror jag, att, om nu, såsom föreslaget är, Vestgöthe-Allmogens Gårdfarihandel blir afskaffad, denna anstalt icke bör taga sin början förr än efter nästkommande års slut, inom hvilken tid jag anser Vestgötharne rätt väl kunna medhinna alt föryttra de varor, de måhända kunna haf~ 3 6z Be sv. och Ekon..
Betänkajiden va på flere orter upplagda, samt incassera deras utestående fordringar.
Herr Ehrenborg, Casper, anförde: ”Redan vid denna frågas första förehafvande och bordläggning hade jag den äran yttra min mening, att en indragning af den Städerne Borås och Ulricashamn samt vissa Härader i Elfsborgs
Län förunnade frihet till Gårdfarihandel icke vöre lämplig, då gränsorne och vilkoren för denna frihets utöfning så nyligen blifvit, efter mångåriga tvister, undersökningar och öfverläggningar, af Kongl, Maj:t bestämde genom Nådig Författning, hvars verkningar ej ännu hunnit ådagaläggas, samt att i öfrigt en sådan indragning, sorn skulle föranleda tili rubbning af många förhållanden, de der genom handelsfrihetens långliga åtnjutande blifvit grundlagde, äfven syntes stridande mot principen af Näringsfrihet, för hvilken tidens anda och kraf snarare tyckes påkalla ett vidgadt utrymme, än medgifva någon inskränkning i det, sorn hittills varit för-* unnadt.
Jemte åberopande häraf får jag yt* terligare tillägga, att, då, enligt Försäkringen å Allmogens Fri- och Rättigheter af den 23 Febr. 1789, det är densamma i allmänhet tillåtet, att inom
Riket föra och afsätta sin egen och sina grannars afvel och slöjder, lärer den Vestgötha allmogen förunnade
Handelsfriheten icke derutöfver innebära andra rättigheter, än att äfven upphandla Besy och Ekotu litsle, Betänkanden.
563 glike slöjdetillverkningar och deraf göra upplag, hvilka rättigheter betydligen motvägas och i utöfningen försvåras af alla de omgångar och controller, som Gårdfarihandlanderne från Vestergötland, men icke den öfriga Allmogen äro i och för sin handel eller afsättning underkastade:
Att, om den enskilda kännedom, som är tillgänglig för hvar och en, som genomrest eller har tillfälle genomresa Gårdfarihandiandernes hemort, om samma orts ovanliga ofruktbarhet behöfver, utöfver hvad flere af Utskottets Ledamöter derom upplyst, något officielt vitsord, innefattas ett sådant uti Konungens Befallningshafvandes i Elfsborgs
Län senast afgifne och tryckte Femårs berättelse, der det heter, ”att ett svagt och inskränkt