Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han säger ej fadda artig- heter, begagnar ej utslitna, banala konversa- tionskvickheter, uppfattar ett skämt och en witz ögonblickligen och är ytterst beläst, han vet besked om allting, vare sig det är fråga om den senaste nordpolsexpeditionen, socialist- lagen i Preussen eller den nyaste chrysan- temumarten; ja, han har verkligen särdeles » • — här afbryter hon förskräckt sin tankegång och skyndar sig att, såsom ett åt sitt eget jag hemburet försoningsoffer, säga Resen nå- gon raffinerad elakhet, åt hvilken han skrat- tar godmodigt.
Fröken Cecilia hyser i sin egen öfvertygelse ett bottenlöst förakt för det andra könet; ej att hon försmår att dansa, skämta och » flirta » med individer däraf — o nej, men hysa nå- gon aktniDg, tillgifvenhet, eller att — ja, det är bäst att säga det rent ut, att kunna fatta kärlek till någon af dem, därtill anser hon sig vara alldeles ur stånd, och i kraft af denna sin öfvertygelse har hon i allmänhet koketterat bra mycket mera än andra damer samt hitintills gått segrande och oberörd ur
alla » affaires de coeur » och har fått ordet om sig att vara en hjärtlös varelse.
Men hon har börjat förlora något utaf sin aplomb; hennes öfvertygelse börjar att rub- bas, och emellanåt finner hon sig hågad att betrakta Resen, som hon anar vara orsaken härtill, såsom sin personliga fiende.
Rudows och Resen hafva nu varit tillsam- mans uti tre veckor; om åtta dagar skola de förra lemna badorten.
Resen stadfästes allt mera uti sitt beslut att, söka vinna Cecilia och denna har börjat erkänna för sig själf, att hon hyser ett ovan- ligt intresse för honom, men ännu hafva inga preliminärer gjorts från någonderas sida, och sålunda stå sakerna, en solig eftermiddag, då de sitta vid hafsstranden i klippornas skugga.
Konversationen går trögt.
Alla tyckas njuta utaf sitt » dolce far niente », utom Flossy, som i röda strumpor och hvit klädning lik- nar en stork, och som vandrar invid vattnet för att med ett segelgarn och en hvit sten forsöka förmå några krabbor att låta fånga sig.
Carl har inrättat det på det komfortablaste med hufvudet på sin moders knä och har dragit hennes arbetspåse för ansiktet samt sofver.
Friherrinnan är djupt intresserad utaf sin engelska roman.
Resen ligger också utsträckt, med hufvudet hvilande på Cecilias klädningsfåll, som han obemärkt dragit till sig.
Han hör hennes hjärta slå, han lyssnar till hvarje andetag och hör läderbältet kring hennes midja knäppa därvid; han inandas den svaga violdoften, som strömmar från hen- nes klädning, och fattas af en vansinnig läng- tan att taga henne uti sina armar och fly bort, långt bort härifrån.
Han suckar otåligt.
» Hvarför suckar ni, baron? » frågar Cecilia, som därigenom väckts ur sina tankar.
» Coeur content soupire souvent, » dekla- merar han med patos och reser sig upp i sittande ställning; han gifver Cecilia en så längtansfull blick, att hon rodnar och vänder bort hufvudet.
Hon har suttit och betraktat honom medan han slumrade, som hon trodde, och har haft en nästan obetvinglig lust att smekande stryka sin hand öfver hans hår.
I detta ögonblick höres fröken Flossy upp- stämma en jubelsång, som förkunnar, att nå- gra krabbor med list blifvit lockade ur det våta, och hon kommer ilande för att trium- ferande visa sitt byte för Resen.
» Skola vi ro ut? » föreslår denne plötsligt.
Friherrinnan och Carl, som hvar och en på sitt sätt njuta utaf sin sysselsättning, afböja förslaget och Flossy har, uppeldad utaf sin framgång, redan återvändt till sin krabbfångst, men Cecilia, som återfått en plötslig säkerhet, säger, att hon vill följa med.
Detta är nu alldeles, hvad Resen önskat och beräknat.
Cecilia etablerar sig vid rodret, och båten gli- der snabbt på vattnet, framskjuten utaf Re- sens jämna, kraftiga årtag.
» Er arm är alldeles återställd nu, » me- nar Cecilia, beundrande hans styrka.
» Fröken Cecilia, » ber Resen, » sjung någon- ting! » Cecilia har en behaglig mezzosopran samt frågar nådigt hvad han önskar höra.
» A c k, sjung m:me de Rothschilds: Si vous n ' avez rien å me dire! » Hon efterkommer hans begäran.
De förblifva bägge tysta en stund, plötsli- gen ser hon upp, och deras blickar mötas.
» Cecilia! » hviskar han.
Hon sitter tyst; orörlig som en blixt har, medar hon sjöng, det medvetande slagit henne, att hon varit blind hitintills, ty nu fattar hon, att hon älskar honom, älskar honom af hela sitt hjärta och hela sin själ; men mot- sägelseandan kommer också till henne; ännu vill hon ej besegras.
Han böjer sig fram emot henne, tager henne uti sina armar, en sekund till, och hans läppar skola hvila mot hennes.
Hon känner blodet med en förut ej anad glöd genomströmma ådrorna, allting svindlar för hennes ögon och, med en sista kraftan- strängning skjuter hon honom sakta bort.
» Baron, ni glömmer er! » » Glömmer jag mig!
Cecilia, jag älskar er, ni vet ej, kan ej fatta, huru mycket jag längtat att få säga er detta; ni kan ej förstå, huru innerligt jag älskar er, min älskling, har jag förolämpat er? » säger han af brutet, osam- manhängande, med rösten skälfvande af un- dertryckt lidelse.
Men nu har Cecilia återfått sin jämnvikt och beherskar så till vida situationen, att hon fortfarande ej vill låta honom segra for hastigt.
» Ni behagar skämta, baron, och på ett mindre passande sätt, » säger hon torrt.
Resen bleknar.
» Cecilia, ni vet, att det ej är skämt; ni förstår, att det är allvar; min kärlek till er är ingen känsla, som låter drifva gäck med sig! » » Baron Resen, låtom oss af bryta samtalet; vill ni vara god att sätta mig i land; det börjar blifva kyligt, » tillägger hon ironiskt.
Resen är utom sig.
» Jag ber er Cecilia, jag bönfaller, hör mig! » » Baron! » hotade hon.
Men nu blifver Resen för omvexling or- dentligt ond.
» Fröken Rudow, » säger han hastigt, » ni betänker ej, att ni befinner er uti mitt våld, här uti båten! » Cecilia biter sig i läppen, men svarar oför- skräckt: » Bahl än sedan; ni är j u gentleman! » » H m!
» af bry ter Resen, » det beror på, hvad ni svarar, ty, Cecilia, jag har beslutat, att ni skall svara mig, här genast, klart och tydligt, om ni vill blifva min hustru eller ej! » detta är oförståndigt af honom, ty nu är det Cecilias tur att blifva ond.
» Ni vill tvinga mig!
Nej, och tusen gån- ger nej, säger jag, hellre dö! » » Nå ja, som ni vill då, » säger Resen med undergifvenhet, hvarpå han slungar årorna och rodret långt ut på hafvet.
» Ä r ni vansinnig? » » Alldeles ej, » upplyser Resen.
» N u får ni er önskan uppfylld att hellre dö än blifva min hustru, ty snart drifva vi utåt öppna hafvet och ingen ser oss från stranden, så att vi skola snart omkomma. » Detta sista yttras med ett förhoppningsfullt tonfall, hvar- efter han går och sätter sig i fören, tänder en cigarett och stirrar i luften.
Ihärdig tystnad.
Cecilia, som simmar utmärkt, bryr sig ej om hotelsen; därtill har hon märkt, att bå- ten, som ej är längre än 5 0 0 meter från land, drifver längs utmed stranden, och att således ingen fara är tänkbar; men inom sig beslutar hon att ej dröja för länge med ka- pitulationen.
Resen röker fortfarande under tystnad, och Cecilia funderar.
» Hvarför hoppar ni ej i vattnet, baron, och simmar i land; lemna mig åt mitt öde, ni kan säkerligen få en annan hustru, » före- slår hon mildt.
Resen svarar ej på detta välvilliga förslag.
Tystnaden fortfar.
Cecilia försöker.
» Baron! » Intet svar.
En halftimme förgår sålunda; båten går sakta fram.
» Om några minuter äro vi på Blåskäret » säger slutligen Resen med dyster tillfredsstäl- lelse, » och där slås troligen båten sönder. » » Nonsens, » menar Cecilia, » Blåskäret lig- ger långt härifrån, » men hon anser dock stun- den vara inne att gifva med sig.
» Baron, kom hit, jag ber er.
Sätt er här hos mig och låtom oss underhandla, » föreslår hon.
Han efterkommer hennes begäran och sät- ter sig på toften vid hennes sida.
» Eftersom det är slut för oss båda om några timmar, » förklarar hon, i sin ifver läggande sin hand på hans arm, » så är det väl bäst ändå, att jag nu, » hennes hand flyt- tas upp på hans skuldra, » först som sist, » hon lägger plötsligen sina armar om hans hals, » säger er, att jag gärna blifver er hu- stru, och att jag älskar dig och har älskat dig nästan från första ögonblick, som j a g såg dig. » Hon böjer sitt hufvud ned till hans, som hon dragit ned och gifver honom nu själfmant en kyss, en lång glödande kyss.
Resen trycker henne jublande till sig, han kan knappast fatta sin lycka, och glömsk af den tragiska situation, hvaruti de befinna sig, uppför han sig precis liksom alla föräl- skade unga män gjort allt ifrån världens be- gynnelse.
De ryckas ur sin lycksaliga dröm genom båtens häftiga törn mot stranden, dit de så småningom drifvit.
» Hallå, godt folk!
Hvad taga ni er till? » frågar Carl, som en lång stund åsett båtens besynnerliga framfart, och som, ett ofier för sin nyfikenhet, gått längs med vattnet for att utröna orsaken härtill.
» Hvar äro årorna? » » De hafva fallit öfver bord, » svarar Re- sen med en munter blick på Cecilia, som rodnar.
Carl betraktar dem misstänksamt.
Plötsligen synes han fatta rätta sammanhanget, kastar sin mössa i luften och utför en slags glädje- fandango, under det han ropar: » Flossy,Flossy, kom hit; din aning har besannats! » Ett hälft år senare står att läsa i diverse tidningar, under rubriken: Fashionable news.
I går sammanvigdes å Hågerums slott där- varande egarens, baron Rudows, äldsta dotter, Cecilia, med godsegaren, friherre Reinhold von Resen.
Omedelbart efter vigseln anträdde de nygifta sin weddingtrip, som skulle stäl- las till Yalta på Krim.
— Tärnor och mar- skalkar voro o. s. v Påskfirandet i hemmet.
Belönadt svar ä prisfrågan n:r X V.
F ^ L M alla våra högtider kan det sägas, vi ^å£r må för öfrigt i förhållande till dem stå på hvilken ståndpunkt som helst, att de äro hemmets, familjens egendom och höra till dess skönaste föreningspunkter.
Först och främst gäller ju detta om julen, men hvar och en af de öfriga högtiderna borde äfven komma till sin rätt i detta afseende.
Låtom oss därför, vi kvinnor, som i första hand fått oss ålagdt att inom hemmets värld stilla och oförmärkt sprida glädje ooh trefnad, låtom oss söka att göra den nu ingående påskhelgen sä angenäm för våra närmaste, som det är oss möjligt.
Och de mödrar, som måhända frukta att genom
I DU N 1890 yttre förströelser draga barnens sinnen från all tanke på högtidens djupa betydelse, kunna vara förvissade om, att just hemmets enkla och oskyl- diga glädjeämnen bidraga till att gifva de små kärlek till det, som de vilja lära dem älska.
Hufvudvikten af påskfirandet inom hemmet kommer ju naturligen att falla på påskaftonen.
En del af den dagen kommer väl alltid att blifva en » tillredelsedag », då man söker att åt sin boning gifva en prydlig och festlig prägel.
Barnen böra naturligtvis ej gå overksamma om- kring och vara i vägen öfverallt.
De både göra nytta och hafva roligt, om de skickas ut i skog och mark för att uppsöka, hvad våren kan hafva att gifva till hemmets smyckande.
Själf har undertecknad MÅDGA glada barndoms- minnen från en och annan påskafton med mor- gonpromenader på landsbygden, alltid lönade med en mängd af sippor, grönt samt hassel-, al- och sälghängen till husets alla vaser och blomsterglas.
Efter tidigt intagen middag kommer den högtidliga och viktiga äggkokningen.
Skola nämligen barnen få sin ranson af färgade ägg är det ej för tidigt att genast taga ihop där- med.
Till hvarje barn utväljas sex eller sju jämnstora, felfria ägg, som hårdkokas.
Bästa sättet att därpå färga dem är, att sedan de efter kokningen blifvit väl torkade, doppa dem, ett i sänder, i en svag anilinlösning, som gif- ver dem en vacker färg och är oskadlig.
Bre- silja gifver en ful, brunröd färg och rekommen- deras icke.
Ett rätt bekvämt sätt att färga äggen är ock att måla dem med spritfärger, — detta tar blott några minuters tid, och äggen bli ögon- blickligen torra.
Naturligtvis måste de då kokas först, ty eljes skulle färgen gå bort i vattnet.
En del ägg målas då i fyra kilar, med olika färger i hvarje, en del äro enfärgade, och på en del målas ena halfvan blå och den andra gul o. s. v. Fär- gerna kan man tillreda själf.
Man k,öper för några öre af här nedan uppräknade färg-stofter, lägger dem hvar för sig på små flaskor, hvilka fyllas med sprit och omskakas allt emellanåt, så att färgen löser sig.
Till röd, grön, grede- lin eller violblå färg tages motsvarande atilin, till kornblå ultramarin och till gul gurkmeja.
En sak bör ihågkommas.
Låt ej barnen taga verksam del i dessa bestyr.
Underteck- nad har ännu lifligt minne af krossade eller spräckta ägg, nedfläckade fingrar och förkläden samt kokerskans vredgade ord och miner.
Bar- nen kunna i stället göra sig i ordning till in- tressantare förrättningar.
Ett bord ställes i ordning åt dem i salen, där de kunna få sitta i fred och förse med ritningar eller målningar dem af sina hårdkokta ägg, som de ej önska ha färgade.
— Då de målade äggen torkat fullkomligt, böra de gnidas, hvarpå barnen få roa sig med att på dem efter bästa förmåga medels pennknif utskrapa figurer, blommor, blad etc. som taga sig bra ut och lysa hvita mot den färgade grunden.
Lär dem äfven, om deras förmåga räcker till, att på sina ofärgade ägg utföra fina och vackra sotritningar efter den goda anvis- ning, som gifves i svaret n:r 438 i n:r 12 af Idun för i år.
— Är tillgången på ägg icke synnerligen stor, och man likväl vill glädja bar- nen med leksaker, hvilka göra samma tjänst som de färgade äggen, kan man låta en snic- kare svarfva trä-ägg, hvilka målas i vackra färger och skänka de små nästan samma nöje som verkliga ägg.
Om väderleken och öfriga omständigheter tillåta det, bör man hjälpa barnen att ute på en gårdsplan iordningställa en något sluttande 101 ränna af fin, tämligen fuktig sand (en takpanna kan ock användas), utlöpande I ett vidsträck- tare plan, så att det hela ungefärligen får ut- seende af en kägelbana i miniatyr.
Där anstäl- les » spelet » om äggen, hvilket tillgår sä, att hvar och en i tur och ordning rullar ett ägg genom sandrännan.
Den, hvars ägg därvid råkar beröra ett förut nedrulladt, på planet liggande ägg, har förvärfvat sig eganderätt till detta.
Tillse emellertid helst, att barnen före spelets början öfverenskomma om ömsesidiga eröfrin- gars återställande efter lekens slut.
Har man rullat ut alla sina ägg, utan att vinna några, är man naturligtvis ur spelet, då återigen den, som lyckats vinna största antalet af medspela- rens ägg, får anse sig såsom segervinnare.
Emellertid, medan barnen äro sysselsatta med ritning, målning, skrapning o. d. sitta familjens öfriga medlemmar helt sällskapligt i samma rum och förse med inskriptioner de ägg, som skola kokas till kvällen.
Vore det möjligt skulle här meddelas någon liten samling för detta ändamål lämpliga deviser, med hvar och en skall säkert medgifva, att dessa små skämt- samma infall böra, i likhet med julklappsvers, komma rakt från den skrifvandes egen person- lighet.
De blifva icke till glädje, om de äro främmande, lånade, låt vara aldrig så väl hop- satta, fraser.
Nej, de böra vara ursprungliga, glada små » bevingade ord », rimmade eller orim- made, men framför allt komna ur egen fata- bur.
En och annan rebus eller charad passar bra till omvexling.
Tänk ej på att få ihop snillefoster, utan var nöjd med det enklaste, blott det är dig och de dina till en stunds oskyldig glädje.
Helt säkert skola dessa små utgjutelser förorsaka stor munterhet under afton- måltiden.
Ett allmännt bruk, som bereder barnen stort nöje, är det att före förtäringen i tvekamp knäcka äggen.
Detta tillgår så, att två och två af de I måltiden deltagande slå sina äggs spetsiga ändar mot hvarandra (varnas mot för stor våldsamhet, som kan krossa hela ägget!
), då den, hvars ägg knäckes, anses besegrad.
Den sist öfverblifne segraren skall rätteligen knäcka sitt ägg mot pannan — om han vill släppa till skinnet.
Naturligtvis bjuder hvarje husmor på den sedvanliga gröten.
Skulle någon dels af brist på mjölk, dels af smak för omvexling önska ett annat grötrecept än det vanliga, förordas på det varmaste risgrynsgröt, kokt i vatten med en tillsats af någon sort god saft.
Så tilla- gad gröt blir både lätt, läcker och billig.
Kokad med mjölk blir gröten lagom, om man tager / liter goda risgryn och 3 / liter mjölk.
Lägger man litet smör i grytan, innan man slår dit mjölk och gryn, kan man låta den koka täckt.
Det åtgår då omkring 2 tim- mar, emedan den ej får koka så hårdt.
Rör man i den kan den koka på l / timme, det är ock det säkraste.
Å f den gröt, som vanli- gen blir kvar, kan man göra en utmärkt god kaka, antingen som efterrätt till påskdags mid- dag eller ock till kvällen.
Man blandar ut gröten med mjölk, tills den blir tämligen lös.
Därefter vispar man ett par ägg, som man slår i smeten tillsammans med stött mandel och socker.
Sedan den är väl omrörd, slås sme- ten i smorda formar och gräddas på nytt.
Serveras med sylt eller saftsås.
2 1 3 8 1 2 På en del orter i Sverige brukar man midt i grötfatet placera en liten björkgren, på hvars kvistar man fäst i socker brynta mandlar.
Den som tager så mycket gröt, att trädet faller, får alla dessa mandlar — en metod att upp- muntra storätandet, som dock kan ha sina min- dre goda sidor!
Bättre då, att som en välkommen öfverrask- NING för barnen lägga en mandel i gröten, hvar- jämte man midt på bordet placerar en stor upp och nedvänd pappersstrut.
Under denna lägges någon småsak, en liten bok, någon sy- eller skrifbordssak eller dylikt af t. ex. tjugu- fem ä femtio öres värde.
Den som får man- deln i gröten får äfven rättighet att lyfta på struten och behålla, hvad därunder finnes.
Stru- tens innehåll, som naturligtvis bör vara en hemlighet, plägar alltid förorsaka stor glädje.
* Bruket med kringsändandet af de s. k.
» påsk- brefven » såväl som seden med » fastlagsris » kunna ju visserligen i och för sig betraktas som en oskyldig lek, men den som en gång fått ögonen öppna för de historiska tilldragel- ser, som gifvit anledning till dessa påskskämt, vill säkert ej längre uppmuntra och befordra dem.
Hvem känner icke till de ohyggliga hexeriprocesserna och allt, hvad därmed stod i samband?
Icke kan ett tan -; löst skämt där- öfver anses lämpligt!
Och hvad DEN sist om- nämnda leken beträffar,, bör den väl ännu mindre få förekomma, då den leder sitt upp- hof från katolicismens narrspel och vill efter- härma en händelse (gisslandet) på en af den kristna kyrkans största dagar — den första långfredagen.
1 Att en eller annan förtänksam husfru med någon liten ledning af ofvanstående råd skall utan stor kostnad eller synnerligt besvär kunna bereda sig och de sina en glad och angenäm påskhelg önskar varmt och innerligt en barnavän.
LILLE PRINSEN.
n stor nyhet spridde sig med blixtens hastighet inom det lilla samhället.
Kron- prinsen skulle komma dit med sin son, den lille prins Oscar, som skulle » bli sjöman » och här gå ombord på den fregatt, där han skulle lära yrket.
Hvarför detta skulle ske just här, hade Tinnie nog hört, men hon fattade det ej riktigt.
Det var något om, att det stora skeppet icke kunde löpa in till Stockholm, eller något dylikt.
Huru som helst låg nu den ståtliga tre- mastaren där ute på redden, och några smärre segelfartyg hade ankrat i närheten.
Kronprin- sen \ äntades komma landsvägen från Stockholm, och så MÅDGA, som kunde förskaffa sig tillfälle därtill, ämnade försöka få se honom och hans son.
De kungliga personerna skulle taga in hos » kammarherrns », där intaga några förfrisknin- gar och därifrån begifva sig till fregatten och spisa frukostmiddag.
Kronprinsen skulle redan samma dag återvända samma väg han kommit.
Det passade sig nu så väl, att » kam- marherrn » hade sina förnäma, utländska magar och döttrar på besök, så att han ssplendidemenU kunde mottaga hans kunglig höghet.
Ortens honoratiores — pastorn, i kappa och krage, * UNGA DAMER EMELLAN PLÄGAR DEN I GRÖTEN NEDLAGDA MANDELN HAFVA EN ANNAN BETYDELSE.
DEN, SOM » FÅR BÖNAN », SKALL NÄMLIGEN HAFVA GOD FÖRHOPPNING OM ATT FÖRST BLIFVA GIFT.
Sältarens anm.
den gamle finske majoren, befälhafvare på Skan- sen och » kommendant » i uniform och trekantig hatt med plymager, postmästaren, lotslöjtnanten och tullinspektorn, alla i full gala, hade också infunnit sig för att uppvakta kronprinsen.
Den öfriga befolkningen hade placerat sig, dels utmed vägarne, dels i lämpligt belägna fönster, för att få se en skymt af härligheten.
Tinnie och hennes syster hade fått plats i ett fönster .hos » tant Charlotte », där landsvägen gick alldeles intill väggen och man följaktligen hade god utsikt.
Tinnie satt där i spändaste väntan.
Att få se en verklig, lefvande prins, en prins, som snart skulle blifva kung, det måste dock vara märkvärdigt; att kungar och prinsar ej mera gingo omkring med guldkronor på hufvudet, det visste Tinnie redan.
Men någonting särskildt utmärkande måste de väl ändå hafva.
Och i en förgylld vagn skulle de naturligtvis åka — det var då det allra minsta.
Nu — nu komma de I Pojkarne spriDga, gummorna kifvas om främsta platsen — där kommer en vagn!
Nej, det var bara kammar- herrarne, upplyste någon.
Se där — nu, nu är det verkligen prinsen!
Pyra bruna hästar i bredd, icke i spann, en vacker resvagn, klädd med blått kläde inuti, en lång, smärt, mörk- lockig herre i uniform och bredvid honom en spenslig, äfvenledes mörklockig gosse i blå kläder och med en bred, snöhvit skjortkrage nedvikt öfver jackan.
Var det verkligen alltsammans?
Ja, det var icke mer, och icke en minut räckte synen, och dock fäste den sig så djupt i den lilla flickans sinne, att hon, fast kanske femtio år sedan dess förflutit, dock kan se den, som vore den från i går.
Det klara solskenet, den glesa skuggan af körsbärs- träden innanför det röda staketet, folkhopen, ofantlig för orten, uppgående till 60 — 70 per- soner, den ståtlige officern och den lille prin- sen med sin oskuldshvita krage — allt står så lifligt för hennes själ.
Ej heller har hon glömt den underliga känsla, som grep henne just då.
En prins, ett barn som hon, endast några få år äldre och dock så upphöjd öfver andra dödliga — det var ju för underligt!
Och nu skulle han ut till sjös, på det vilda hafvet, och där skulle det icke det minsta hjälpa honom, att han var prins.
Tinnie tyckte, att någonting sammanpressades inom henne, och hon ville gråta, men kunde icke.
» Hvarför är inte hans mamma med?
Ville hon inte följa med och taga afsked af honom? » frågade hon på barns vanliga, frågvisa sätt.
» J o », upplyste tant Charlotte, » men hon fick väl inte. » » Fick inte? » upprepade Tinnie med stora ögon.
» En prinsessa! » » Ja, kära du, ingen får så litet följa sitt eget tycke som en prinsessa. » » Åh — hl Stackars den lille prin- sen, som har bara sin pappa med sig! » Vagnen hade redan forsvunnit, och de ny- fikna skingra sig, med undantag af några poj- kar, som klättrat upp på plank och staket för att kunna se ned på gården, där vagnen körde in.
Och nu skulle man skynda sig hem för att få se embarkeringen från » stora bron », där slupen från fregatten skulle hemta den höge kadetten.
Tinnie sammanträffade på gården med sin mamma, som i posthuset haft en ändå för- delaktigare plats och riktigt väl fått se den » söte » kronprinsen och den ännu sötare lille prinsgossen.
Hon såg saken från den sidan.
Efter en stund vimlade » stora bron » och stranden däromkring af folk.
En stor slup närmade sig, framdragen af åtta roddares jämna, taktfasta årtag.
Slupen var i aktern beklädd dyrbara last syntes raskt aflägsna sig fiån bryggan.
» Si, nu manuar dom rå! » utropade Hedda!
» Så vackert! » I ett ögonblick stod på den flaggbeprydda fregattens alla rår och stänger, där en män- niska kunde stå, besättningen uppställd och hurrade så ljudeligf, att ett eko däraf trängde fram till den klippiga stranden.
Det var en vacker syn, en sådan, som man aldrig glöm- mer, men Tinnie förstod sig ej rätt därpå — med mörkblått kläde, och vid styret satt en officer i lysande uniform.
Knappast hade han och några andra officerare sprungit upp på bryggan, förrän kronprinsen med sin son och sin uppvaktning, förstärkt med förutnämnda » honoratiores », närmade sig genom folkhopen, som vördnadsfullt vek åt sidan.
Ännu några minuter, och slupen med sin efteråt har hon bättre uppfattat den.
För ögonblicket tyckte hon, att de där, på detta afstånd otroligt små figurerna, som tycktes stå hand i hand, där de aftecknade sig mot den ljusa sommarhimmelen, på ett frappant sätt påminte om stjärnbilden tvillingarne, notabene så som denna tecknas i almanacken.