Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Der fanns ingen slägljord i ofvananlydde mening; och derföre kunde testamentsrätlen der ordnas efter de grundsatser, som gällde i de länder, hvarest den hade fått en fullständigare utveckling.
Städerna voro jemväl frukten af en nyare tidskultur; och den tryckte äfven sitt insegel på deras lagstiftning, som i flera hänseenden skiljde sig från landets.
Således kunde all egendom i stad blifva föremål för testamente; menen viss del deraf eller laglott var dock alltid arfvingar förbehållen.
Storleken af denna del berodde likväl på den närmare eller fjermare skyldskapen; och sedan en efter dessa grundsatser för stad allmänt gällande testamentsrätt blifvit bestämd uti 19 kap.
ÄrfdaBalken stadslagen, förklarades uti 16SG års ofvanåberopade testamenIs-stadga, att uti deras stridigheter, som under stadslag höra, skola domslolarne sig »alldeles rälta» efter berörde kapitel, »väl aktandes de grader och steg uti samma 19 kap. påbjudas.»
På så sätt sammanfördes stads- och landslagarnes föreskrifter i afseende på testamentsrätlen uti en af de särskilda författningar, som utgjorde förberedelser till det lagstiftningsarbete, sorn slutades med 1734 års lag, hvilken, efter hvad redan är nämndt, bibehöll de uti ifrågaslällde hänseende förut gällande grundsatser, eller testamenls-rätten efter landsrätt, som förbjöd arfvejords borlgilVande, och den efter stadsrätt, som var byggd på principen om all egendoms afhändlighét, med rättighet lill en viss del för arfvingar.
Det är nu sistnämnde princip, sorn herr Dalman söker få tillämpad med någon modifikation på all egendom, vare sig å land eller i stad; och första frågan, sorn Utskottet har alt besvara, är således den, huruvida förbudet ali bortgifva arfvejord må upphöra.
Hvad herr Dalman nu föreslagit, framlades redan vid sista riksmöte till Ständernas pröfning; men dåvarande Lag-Utskott förklarade, att, enär förslaget åsyftade rubbning af det i lagstiftningen gällande odal- eller arfvejords-svstem i dess väsendtligasle grundvalar, och en sådan rubbning, efter hvad Utskottet varit i tillfälle erfara, ej skulle gillas af allmänna tänkesättet, kunde Utskottet ej heller tillstyrka bifall å samma förslag; och denna Utskottets åsigt segrade jemväl hos Ständerna.
Till stöd för frågans återupptagande har emedlertid herr Dalman anfört, att omförmäldla skäl utgjorde blott en konservatismens utnötta lias och kunde ingalunda beslå inför det allmänna omdömet i afseende på lagstiftningsfrågors behandling; — alt man således ej borde åberopa alt allmänna tänkesättet skulle ogilla en lag, sorn slödjes på rätt, eller att svenska lolkel ej vore moget all emottaga bättre lagar än de, sorn för 150 år sedan passade för samma folk; — samt att det dessutom tillhörde lagstiftaren att ställa sig i spetsen för förbällringarne, besegra fördomarne och förvillelserna, och ej buga sig för hopen, ty så hade tillgått, efter hvad lagsliltningens historia visade, ifrån Solons och Lycurgi tider intill Napoleon den stores; — och det är således under den Lag-Vtskollets Betänkande, N:o 29. 7 nyare epoken af denna historia, som herr Dalman vill anvisa vägen för testamentslagurnes förbättring.
Grundas likväl förbudet mot arfvejords bortgifvande på allenast en fördom, så är den åtminstone en gammal.
Men i detta förbuds ålder och varaktighet, under det öfriga lagar omgestaltats, ligger beviset derom alt det har en djupare och fastare grund än fördomen.
Denna grund har Utskottet ofvan sökt utreda; och om än slägljorden i dess fordna betydelse upphört, så har dock det derifrån härledda begreppet om arfvejord, om otillåtligheten för den, som ärft jord å landet, att genom gåfva eller testamente afhända sina arfvingar samma jord, slagit så djupa rötter i det allmänna tänkesättet, att de försök, som under några af sista riksmöten blifvit gjorda, att lossa på omförmäldte förbud, aldrig funnit någon genklang hos dem, hvilkas röst, i frågor af denna art, måste antagas säkrast uttrycka folkets tänkesätt och, önskningar.
Fördomar kunna väl beherrska sin tid; men de trotsa ej århundradens makt.
Rättigheten alt genom testamente förändra den fastställda arfsordningen har dessutom sin enda grund i den positiva lagen; och den ordnas derföre icke elter bestämda rättsgrundsatser, utan efter livad som anses klokast och nyttigast.
Då emedlertid hvad som vore oklokt och onyttigt ej kunde vara rätt, så är ock ostridig!, alt den lestamenlslag, som är oklok och onyttig, ej slödjes på rätt.
Men någon gifven norm för det ändamålsenliga existerar ej; och då man skrifver lagar, icke lör verlden, utan för ett enstaka folk, mäste man akta på hvad detta folk tänker och känner — dess begrepp och seder.
Ligger deri något allmänt skadligt, dä tillhör det lagstiftaren alt uppträda.
Men något dylikt har ej blifvit anmärkt emot lagen om arfvejord.
Den hvilar på en sedlig grund, ty den har sin rot i fämiljebandet, i föräldrars pligter emot barn och efterkommande; och ingen lagstiftare har ostraffadt ur lagen utplånat uttrycken af folkets sedliga föreställningar, innan sådant varit af allmänna, tänkesättet påkalladt.
Han bugar sig derföre icke för hopen, utan skänker blott sin aktning åt den allmänna rättskänslan, ty det vöre ett hån emot denna känsla all förändra den lag, som folket gillar och anser nyttig.
Vore likväl nu fråga om införande af en ny institution, om stiftande af lag för ett ej ordnadt förhållande, så funnes tilläfventyrs ej anledning till nu befintliga undantag i afseende pä arfvejord; men derom är icke. frågan, och ehuru lag-kommilléen, sorn synes vara motionärens förebild, i sitt sisla förslag till civil-lag, för testamentsrättens ordnande uppställde de principer, motionären nu söker göra gällande, förklarade likväl samma kommitté i sitt förstå utkast, att den ej tilltrodde sig rubba de uråldriga grundsatserna i den svenska lagstiftningen angående arfvejord.
Man faslhåller emedlertid ej en grundsats, derföre alt den är gammal, utan derföre ali den fortfarande lefver i folkets föreställningssätt såsom ett uttryck af det rätta; och tillvaron af ett sådant allmänt föreställningssätt i förevarande hänseende bevittnas, efter hvad nämndt är, af sista riksdagars förhandlingar.
Del allmänna begreppet om arfvejordens helgd har dessutom uppenbarats i närvarande
Ständers beslut i afseende på bördsrätten å landet, och bekräftas äfven till en del af Riksdagsfullmäkligen Danielssons ofvan upptagna yrkande.
Till någon lagstiftningens mellankomst föranleder emedlertid ej samma yrkande.
Förbud mot testamente af annat än förvärfd jord å landet finnes redan, och hvad med sådan jord förstås tillhör lagskipningen alt bedömma, i enlighet med de grunder, som för ändamålet äro meddelade af lagstiftningen, som ingalunda kan förekomma alt lagar eluderas; och får alltså Utskottet i följd häraf vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer mätte förklara, att någon förändring af hvad lagen stadgar i afseende på rättigheten att bortgifva arfvejord ä landet, i den syftning Herr Dalman föreslagit, ej Iean bifallas,■ 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 20. samt att hvad Riksdagsfullmäktigen Danielsson yrkat ej föranleder någon lagstiftningsåtgärd.
Då Utskottet således ej ansett sig kunna tillstyrka upphäfvande af förbudet mot arfvejords bortgifvande, vare sig genom testamente eller gäfva, följer deraf, alt Utskottet ej heller kan förorda Nils Perssons förslag, så vidt det afser ett sådant aliiändande utaf arfvejord; och emot giftorättens utsträckning till dylik jord torde det vara nog att erinra, det denna del af lagstiftningen helt nyligen blifvit ordnad, samt att ofta skeende förändringar derutinnan skulle leda till osäkerhet och således vara för det allmänna vådliga.
I allt fall förekommer äfven emot en så beskaffad giftorätt, att den vore oförenlig med begreppet om arfvejordens oafhändlighet från slägten.
Men det måste dock medgifvas, att motionären med sitt förslag påpekat ett förhållande, som förtjenar lagstiftarens uppmärksamhet.
Det händer nemligen icke sällan, att äkta makar ej hafva annat att lefva af, än den enas arfvejord.
Dör denne under sådana förhållanden, så går jorden till arfvingarne, och den efterlefvande makan kan då på samma gång blifva beröfvad föremålet för sin kärlek och utvägen till bergning.
Denna belägenhet har lagstiftaren väl sökt förekomma, så vidt hustru angår, genom den rättighet, sorn i Giftermåls-Balkens 9 kap. är lemnad man att, före vigseln, såsom morgongåfva åt hustrun utfästa till en tredjedel af sin ärfda jord, som, derest makarne ej hafva barn samman, af henne får brukas och nyttjas till döden eller till dess hon ingår nytt gifte, i hvilka händelser jorden återfaller till den förres arfvingar.
Men någon motsvarande rätt är ej i lag förvarad mannen, derest jorden tillhör hustrun och han ofverl efver henne.
Tilläfventyrs har lagstiftaren föreställt sig, att mannen eger större förmåga än hustrun att bereda sig uppehälle och derföre mera ömmat för hennes ställning.
Men om än vanligaste förhållandet skulle vara sådant, så visar likväl dagliga erfarenheten, hurusom hustrur ryckas från sina männer, då desse af ålder, sjukdom eller andra orsaker omöjligen genom eget arbete kunna försörja sig; hvarförutan emot gällande lagstiftning förekommer att mannen, i den händelse att Jhan före äktenskapet ej eger någon fastighet, utan först derefter genom arf blifver egare deraf, saknar anledning att bereda hustrun någon fördel af fastigheten, till hvilken arfvingarne följaktligen, vid mannens död, hafva rätt.
Dessa äro de mest framstående olägenheter af gällande lagstiftning; och obilligheten deraf faller synnerligast i ögonen, om man besinnar att den, som ej har aflingejord, väl, efter 8 kap. 1 §.
Jorda-Balken, är berättigad alt af sitt arfvegods förläna på lifstid något hemman åt den, som trogen tjenst gjort häfver, men äger deremot ej att lemna sin hustru det ringaste deraf annorledes än i morgongåfva, eller genom ett medel, som han ej har anledning använda, om han före äktenskapets ingående icke ärft godset.
Äktenskapet är likväl en förening för lifvct lill gemensamma Iröjder och^ lidanden.
Det kan derföre ej vara likgiltigt för den ena makan att veta det dess frånfälle skall undanrycka den andra alla medel till bergning, ätt icke ega en utväg att efter döden belöna den kärlek och trohet, hvarför man i lifvet varit ett mål.
Att utfinna ett sätt för tillfredsställande af denna känsla, deraf äktenskapets sällhet i så väsendtligmån beror, synes derföre vara behöfligt.
Sättet är emedlertid till en del anvisadt i förenämnde lagrum — 9 kap.
Giftermåls-Balken och 8 kap. Jorda-Baiken.
Utskottet anser nemligen det böra stå den ena makan fritt, att genom testamente åt den andra, derest de ej hafva bröstarfvinge, på lifstid upplåta något hemman af sin arfvejord eller, om den ej utgör mer än ett hemman, all jorden, hvilken dock, der den efterlefvande ånyo ingår äktenskap, bör återgå till Jen allidnas arfvingar.
Genom en sådan förläning förunnas makan Lag-l’tskottets Betänkande, N:o 29. 9 makan icke andra fördelar, än han åtnjutit, derest icke döden slitit de band, som med den aflidna för lifstiden blifvit knutna; och någon rubbning af bestående grundsatser sker derigenom icke.
Tvärtom befordras såmedelst den likhet i makars rättigheter, som man sökt genom en lika giftorätt.
1 sådan syltning bar ock vid flere tillfällen röster höjt sig inom representationen; och derför tvekar ej heller Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte, med anledning af det förslag Nils Persson framlagt, besluta: alt, med ändring af -Z7 kap. 1 §.
Ärfda Balken, samma lagrum skall erhålla följande förundrade lydelse:
I?igen håfve makt arfvejord å landet eller den förbättring derå gjord ur genom testamente bortgifva; dock må man eller hustru, der de ej hafva barn samman, åt den, som den andra öfoer lefver, på lifstid förläna något hemman af arfvejord sin, eller ali jorden, om den ej mer än ett hemman är.
Går den, sorn jorden fått, i annat gifte, falle jorden hem titt den döde makans barn eller andra arfvingar.
Det återstår alltså för Utskottet alt uttala sitt omdöme, huruvida någon förändring af testamentslagarne i öfrigt må' ega rum, och, i sådan händelse-, om den bör ske i den af herr Dalman eller herr Gustafsson anvisade syftning; och frågan är följaktligen örn den fria dispositionsrätten öfver af ingejord och lösören, som enligt landsrätt är medgifren, samt om testamentsrätten efter stadsrätt.
Utskottet ej ansett sig kunna tillstyrka upphäfvande af förbudet att bortgifva arfvejord å landet, kan Utskottet ej heller föreslå någon inskränkning i berörde, efter landsrätt existerande fria dispositionsrätt.
Den har varit en följd af nämnde förbud; och öfver friheten i denna del har någon allmännare klagan lika litet förnummits, som öfver förbudet.
Annorlunda bar deremot förhållandet varit i afseende på testamentsrätten efter stadsrätt.
Då den efter landsrätten städse förbli fvi t orubbad, har den förra åter tid efter annan utvidgats.
Således blef, sedan i stadslagen stadgats, att man egde bortgifva tionde penningen, då man bade barn, tredje penningen, då ej barn ulan andra inländska arfvingar voro till, samt hälften om endast utländska arfvingar funnos, genom 1734 års lag medgifvet att borttestamentera en sjettedel af all egendom, om barn och bröslarfvingar lefde efter, hälften om man endast bade andra inländska arfvingar, samt all egendom, om man blott bade utländska arfvingar; och genom Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762 beviljades slutligen den, som ej egde bröstarfvingar, att, lika med hvad efter landsrätt var stadgadt, bortgifva all aflinge-faslighet samt ärfda och förvärfda lösören, hvaraf dock följde att lagens stadganden, så vidt de rörde ärfd stadsfastighet, kommo alt fortfarande gälla, så att den, som eger inländsk arfvinge, ej af sådan faslighet kan bortgifva mer än hälften.
Att emedlertid härigenom insmögs ett i städernes lagstiftning förut obekant begrepp, eller om skillnad emellan ärfd och förvärfd stadsfastighet, är oförnekligt; men om än sådant skott med afsigt, sä har dock en dylik skillnad ej vidare kunnat göra sig gällande i lagstiftningen, hvilket bekräftas ej allenast deraf, att giftorätt fortfarande eger rum i såväl ärfd som allad fastighet i stad, utan ock af den omständighet, att de försök, sorn vid föregående riksdagar blifvit gjorda alt bringa testamentsrätten efter Bil», till B.
Brot. tSS3 & 18S4.
7 Sami. I Afd. 13 Häft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 23. stadsrätt lill likhet med den efter landsrätt, städse mötts med ogillande, enär begreppet arfvejord ej kunde på stadsfastighet öfverflyttas utan rubbning i antagnå och såsom välgörande erkända grundsatser.
Deraf följer ock, att testamentslagarnes ändring i den syftning herr Gustafsson föreslagit ej lärer komma i fråga.
Men så vidt han med sitt förslag, lika med herr Dalman, åsyftar en friare testamentsrätt efter stadsrätt, anser Utskottet samma förslag böra tagas i öfvervägande.
De drag, som ofvan blifvit tecknade, rörande utbildningen af teslamentsläran efter stads-rätt, vittna om ett jemt tilltagande behof af utvidgad frihet i omförmäite hänseende.
Det ligger ock uti det lif, sorn röres inom städerna, dessa centralpunkter för det industriella och närings-lifvets verksamhet. [ samma mån delta lif utvecklas, i samma mån växer behofvet af frihet öfver egendom, af befrielse från sådana band, som verka hämmande på företagsandan och störande på den för industrien och handeln oundgängliga och mäktiga häfstången — krediten.
Ett sådant hämmande inflytande kan emedlertid testaments-lagen efter stads-rätt utöfva.
Då en industri-idkare eller affärsman förlorar sin hustru och de hafva barn, blir han nemligen, efter samma lag, vanligen nödsakad att till dessa utbetala nära nog hälften af hvad, som utgör boets behållning.
Honom beröfvas dymedelst en väsendtlig del af de krafter, som han för sin rörelses bedrifvande påräknat; och följden kan lätt blifva nödvändigheten att upphöra med en för så väl det enskilda, som det allmänna, nyttig verksamhet, eller ali åtminstone så inskränka densamma, alt den icke vidare sprider de välgerningar, som förut.
Klagomålen öfver ifrågaställde lag hafva ej heller utéhlifvit.
De hafva förnyats riksdag efter riksdag; och Rikets Ständer, sorn insett det grundade deri, hafva jemväl särskilda gånger fattat beslut om testaments-rällens utvidgning, ehuru de förslag, som för sådant ändamål blifvit uppgjorda, i anseende till deremot framställda anmärkningar, ej blifvit bifallna af Kongl. Majit, som dock gillat den grundsats, hvarpå förslagen hVilat.
Denna grundsats har innefattat rättigheten alt bortgifva halfva sin egendom, om bröst-urJvingc finnes, men eljest alltsammans; och den grundsats, Herr Dalman härutinnan nu uppställt, har följaktligen redan blifvit af Konung och Ständer erkänd.
Efter Utskottets åsigt skulle tillämpningen deraf ock bereda en af klokhet och nytta påkallad frihet i förevarande hänseende, ulan åsidosättande af de anspråk, barn ega att icke godtyckligt varda förgätne af dem, från hvilka de leda sitt upphof; och om till denna af den naturliga pligtkänslan påkallade inskränkning lägges rättigheten för de barn, som vid föräldrars död ännu icke njutit uppfostran eller ega förmåga att sig försörja, att, derest deras egen arfslott till uppfostran och underhåll befinnes otillräcklig, af horttestamenterad egendom njuta hvad, som för ändamålet brister, synes rättvisans fordran vara uppfylld, så vidt sig göra later.
Denna barns rättighet eger redan nu ruin efter lands-rätt, enligt hvad ofvan är uppgifvet; och deraf kan göras enahanda behof i stad, sorn å land.
Den laglott, sorn barn efter stadsrättens grunder bekommer, kan nemligen likasom den, hvilken utgår efter de i lands-rältcn gällande grundsatser, vara otillräcklig till barns uppfostran och underhall, om an lagstiftaren ansett sig kunna göra samma lott mera ovilkorlig.
Men då de bestämmelser, som i denna del för lands-rätt äro gifna uti 4 §. af Ärfda-Ralkens 17 kap., ej synas vara fullt tillfvUeslgörande för betryggande af barns anspråk och rättigheter, torde de böra fullständigas, för att uppfylla ändamålet, ehvar de tillämpas.
Det är ett steg till likhet i de olika testaments-lagarne, så långt den kan lillväga bringas utan kränkning af bestående grundsatser.
Men dermed är dock den förveckling, sorn nu utmärker dessa lagar, icke undanröjd.
Den ligger i sjelfva verket ej heller i de olika grundsatserne, utan deri att fall finnas då, enligt gällande lagstiftning, samma lagar inkräkta på hvarandras gebiet, eller då lands-rätten gäller i stad och Lag-Utskottets Betänkande, N:o 23.
11 stads-rätten å landet.
Dessa fall äro, efter hvad Utskottet visat i sin framställning om närvarande testaments-rätt, två, och angå del ena Ridderskapet och Adeln, samt det andra Preste-Ståndet.
Från äldre lider hafva lands-rättens grundsatser vidsträcktare gällt hvad angår frälsemän, än med hänsyn till andra medborgare; och häri gjorde 1734 års lag icke någon förändring.
Således bestämdes, att frälseman alltid åtnjuter gifto-rätt, hvarest han bor, efter lands-rätt, utom i stads-fastighet, om hvilken stads-rätt skulle gälla.
Men ehuru stads-rätten följaktligen, hvad vidkommer gifto-rätlen i stadsfastighet, borde följas, hade likväl Ridderskapet och Adeln, genom deras privilegier af den 16 Oktober 1723, vunnit bekräftelse på den uti 5 §. af Rikets Ständers Bi-afsked den 22 September 1668 frälsemän beviljade rätt alt, om de förvärfva någon fastighet i stad, deröfver få disponera efter lands-lag, »så att ingen af slägtcn eller arfvingarne må hafva makt derpå att åtala»; och då 1734 års lag icke rubbade hvad genom särskilda privilegier förut var fastställd t, följde deraf alt frälseman, som efter samma lag lydde under lands-rätt med det undantag, som nyss är nämndt, således, i afseende på teslamenls-rätten, hade alt ställa sig samma rätt lill efterrättelse, utom hvad ärld fastighet i stad angår.
Sedan arfs- och gifto-rätts-lagarne emedlertid nu mera blifvit lika för alla medborgare, och de lagens rum, som derom tillförene gällt och som ensamt utmärkt, hvilka lyda under lands- eller stads-rätt, förändrats, hvilar frälsemans rätt att åtnjuta testaments-lrihet efter lands-rätt, i annan mån än sådant blifvit medelst åberopade privilegier bestämdt, blott på en traditionel uppfattning af begreppet lands-rätt, så vidt det alser begreppets större eller mindre tillämplighet.
Den räll, som frälseman enligt privilegier eger, att fritt råda öfver förvärfd egendom i stad, var visserligen den lid, samma privilegier gålvos, af fördel, enär testamentsfriheten elter stads-rätt kunde betydligen inskränkas af aflägsne arfvingar; men möjligheten afen så beskaffad inskränkning bortföll redan år 1762; och (len inskränkning, som i detta fall efter stads-rätt nu eger rum, är endast till förmån för barn och bröstarfvingar.
Att inkräkta på så närskvldes rättigheter var ej heller ändamålet med utverkandet af omförmäite privilegium.
Del uppenbaras klart i sjelfva den framställning, som hade privilegiet lill följd.
Men den fördel, som under närvarande förhållanden kan ligga deri, skulle dock ersättas, om Ridderskapet och Adeln hit privilegiet falla, och i afseende å testainents-rätten af fastighet i stad, så val arid som förvärfd, underkastade sig en lag, byggd på den grundsats, som Utskottet, efter hvad anfördt är, anser böra komma att gälia i stället för gällande stads-rätt.
Då Ridderskapet och Adeln nu blott har rätt alt af ärfd fastighet bortgifva en sjettedel, om bröst-arlvinge är till, och hälften, om annan inländsk arfvinge finnes, skulle dess rätt att disponera öfver all sin stadsiastighet vara oinskränkt, der ej bröst-årfvingar äro lill, och i denna händelse blott inskränkt till hälften; och sådant skulle i hög grad bidraga lill lestaments-lagarnes förenkling.
I slikt hänseende skulle dock en förändring af den undantagslag, som är gjord för Preste-Ståndet, icke mindre verka; ty denna lag invecklar än mer förhållandet.
Den är en motsats emot den privilegierade, som nyss är omtalad; ty då denna införer landsrätten i stad, gifvet- den förra stadsrätten en utsträckning till sådan egendom, der landsrätt gäller; men då den privilegierade alltid gäller för frälsemän, under hvilka förhållanden de än befinnas, beror den andras tillämpning, hvad jord å landet angår, derpå, huruvida jorden blifvit förvärfvad i äktenskap; och således har den, som till PresteStåndet hörer, mindre frihet i dispositionsrätten öfver jord å landet, om den är förvärfvad under äktenskap, än om förvärfningen egt rum före äktenskapet eller sedan detsamma blifvit upplöst.
En så beskaffad undantagslag var ej heller föreslagen af deu 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 29. kommission, som utarbetade 1734 års lag; men enär de, som till Presle-ståndet hörde, logo giftorätt efter stadslag, hvars föreskrifter äfven gällde vid arf efter dem, blef vid lagens granskning hos Ständerna beslutadt, att de, i afseende på testamenten af sådan egendom, deri de hade giftorätt efter stadsrätt, skulle lyda under samma rätt.
Derigenom sökte man väl konseqvens; men någon fördel skedde derigenom hvarken Presteståndet eller lagstiftningen.
Testaments-rätten blef dymedelst för detta Stånd inskränktare än för andra medborgare och så invecklad, att den i sin tillämpning städse gifvit anledning till stridigheter.
Något skäl finnes ej heller alt i denna del hafva annan lag för Preste-ståndet, än den sorn gäller för medborgare i allmänhet.
Dessa för särskilda
Stånd gjorda undantag hafva ock utgjort de egentligaste hindren emot den förbättring i testamentslagarne, som Rikets Ständer, efter hvad sagdt är, vid särskilda tillfällen sökt åstadkomma.
Genom deras bibehållande har nemligen de redaktionsförslag, som uppställts, blifvit alltför invecklade, och den enkelhet, som i lagar al denna art företrädesvis måste sökas, ingalunda kunnat vinnas.
Om än, med afseende på egendoms olika beskaffenhet, stadsfastighets större rörlighet, än landtlästighets, samt aktningen för uråldriga, med folket införlifvade tänkesätt, den olikhet i testaments-lagarna, sorn från ålder egt rum med hänsyn till egendoms belägenhet och egares egenskap af landt- eller stadsbo, icke nu kan försvinna; så synes desamma, utan någons skada, kunna befrias från de för särskilda stånd gjorda undantag.
Sker sådant, blir lagen lättfattlig; och lagstiftningen närmar sig såmedelst till den enhet, sorn utgör ett af vilkoren för dess fulländning.