Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fördelarne för Christianstad och hela nordöstra delen af Skåne äro ej mindre betydande.
TDen redan anlagda bibanan 116 Motioner hos RiddersTcapet och Adeln 1865.
N:o 61. från Hessleholm till Christianstad skall aldrig komma att tillskynda denna ort de åsyftade fördelarna, förr än den blifvit utsträckt till hafvet.
Att särskildt för
Sölvesborg ljusare utsigter för framtiden sålunda öppnas, torde vara obestridligt.
Efter att hafva blifvit en ändpunkt vid hafvet på rikets jernvägsnät och såmedelst hafva fått sitt handels- och trafik-område betydligt vidgadt, skall inom kort tid en behöflig lyftning gifvas åt dess handel, sjöfart och industri och detta idoga samhälle skall blifva satt i tillfälle att använda och utveckla inom detsamma befintliga arbetskrafter, verksamhetshåg och företagsamhet.
På grund af dessa m. fl. skäl, hafva ortens innevånare genom en utsedd direktion till Kongl. Majit ingifvit en af Konungens Befallningshafvande understödd underdånig ansökning om nådig Proposition till Rikets Ständer att med lån understödja detta företag, men, då det ännu är ovisst hvad Kongl. Majit täckes härom besluta, får jag vördsamt föreslå och anhålla, att Rikets Höglofliga Ständer ville anslå såsom lån två tredjedelar af den beräknade kostnaden för anläggning af en bibana mellan Sölvesborg och Christianstad med samma spårvidd och öfverbyggnad som på Christianstad— Hessleholms-banan, eller Niohundra tretiotre tusen (933 000) Ridr R:mt, mot sådan ränta och amortering, som blifvit bestämda för Christianstad— Hessleholms-banans bolag.
Stockholm den 14 November 1865. E. W. Nordenfelt.
Af Herr Olivecrona, Knnt, om uppförande på ordinarie stat af ett anslag å 4,000 R:dr, till löneförbättring ål Adjunkterna inom de verldsliga fakulteterna vid Upsala universitet.
Vid de Irenne sista riksdagarne hafva Rikets Ständer lemnat betydande understöd åt Rikets undervisningsverk.
Detta gäller isynnerhet de lägre undervisningsanstalterne såsom folkskolor och elementarläroverken, hvilka erhållit ansenliga anslag så väl till lärarnes anständiga aflöning som ock till läroverksbyggnader och skolmateriel.
Mot Upsala universitet hafva Rikets Ständer äfven visat sin bevågenhet Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
117 genom anslag dels till upprättandet af flera nya lärostolar och adjunktsbeställningar, dels till förökandet i någon mån af materielen vid de vetenskapliga institutionerna, dels ändtligen genom det förslagsanslag af 25,000 R:dr, hvarigenom så väl adjunktslönerna inom de verldsliga fakulteterna kunnat höjas från i allmänhet 65 tunnor spanmål eller cirka 8—900 R.dr till 2,500 R:dr för de 10 äldste adjunkterne och till 2,000 R:dr för de öfrige, som ock professors-lönerne i juridiska, medicinska och philosophiska fakulteterna kunnat uppehållas vid 4,500 R.dr, så att de sedan 1859 icke understigit denna summa.
Ehuru genom dessa anslag, hvad löner angår, de akademiska lärarne vunnit icke obetydande fördelar, i jemförelse med förhållandet före 1859, torde isynnerhet adjunkternas inom de verldsliga fakulteterna lönevilkor vid Upsala universitet dock icke kunna anses tillfredsställande, vare sig att man betänker de verkliga och ganska dryga lefnadsomkostnaderna i Upsala, eller den samhällsställning, som adjunkterna såsom universitetslärare intaga, eller man anställer en jemförelse med andra lärares eller embetsmäns löneförmåner.
I afseende härpå torde först böra erinras derom, att ifrågavarande lärares tjenster icke numera, såsom fordom, äro allena att betrakta såsom exspektans-platser.
Dessa läraretjenster hafva fått en förändrad betydelse för universitetet, sedan statuterna ålagt adjunkterna /örelåsnings-skyldighet samt några äfven fått uppdrag att examinera i vissa examina.
Med en mera sjelfständig ställning än förut, utgöra i alla fall akademi-adjunkterna den plantskola, hvarifrån skicklige professorer hufvudsakligen skola utgå.
Men erfarenheten har flera gånger visat exempel, att dessa akademiska lärare, till följd af ogynnsamma förhållanden, nödgats qvarstanna på adjunktsplatsen 10 ä 20 år, ja stundom ännu längre, innan en ledighet uppstått, hvilken kunnat föra dem till professuren.
Att inträda på den akademiska lärare-banan kan derföre ur många synpunkter synas föga lockande för unga talangfulla män, då de, efter ofta flera års lönlös docentur, hafva för sig perspektivet af adjunkts-tjenstgöring för en oviss tidslängd med lön af 2,000 R:dr, som, efter tur, visserligen kan ökas, men blott till 2.500
R.dr för de 10 äldste adjunkterne.
De fleste befordras icke till professorer förr än vid 40—50 års ålder och, om de under tiden ingått äktenskap och fått familj att försörja, kunna de omöjligen utan skuldsättning år efter år med så ringa löneinkomster förskaffa det nödvändigaste åt de sina.
Förut egde ock flere akademi-adjunkter en icke för dem oansenlig inkomst såsom examinatorer i studentexamen.
Men denna inkomst har nu alldeles försvunnit efter en ny reglering af afgångs-examen från elementarläroverken.
Det må derföre ingalunda vara oväntadt att för närvarande se unga vetenskapsidkare tveka att qvarstanna vid universitetet, när antingen elementarläroverken eller den praktiska embetsmannabanan, eller de industriela yrkena lofva dem långt mera och säkrare än hvad vid universitetet kan vinnas.
En ung man, som blir skoladjunkt, har tydligen i ekonomiskt hänseende en vida bättre framtid för sig, när han ingått vid skolan, än akademi-docenten eller 118 Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865.
N:o 61. akademi-adjunkten, som dröjer vid universitetet; ty såsom skoladjunkt kan han efter 20-årig väl vitsordad tjenstgöring avancera till 3,000 R:dr i lön, och i händelse han befordras till lektor eller rektor schöl® bekomma till och med 4,000
R:dr och i sednare fallet äfven boställe eller ersättning för boställe.
En föreståndare för ett folkskolelärare-seminarium kan likaledes från 3,000 R:dr i lön, efter viss tjenstetid, se sina löneförmåner ökade till 4,500 R:dr.
Unge läkare, förenande skicklighet med utmärkta anlag, finna vanligen inom få år anställningar i hufvudstaden eller i landsortsstäderna med inkomster, vida öfverstigande den nuvarande högsta lönen för en akademi-adjunkt.
Och skicklige jurister med arbetsförmåga och ordningssinne behöfva i de flesta fall icke gå i så många år lönlösa inom rättegångsverken som en docent vid universitetet, innan de kunna förskaffa sig på deD praktiska embetsmannabanan, eller såsom sakförare, emolumenter långt utöfver högsta adjunktslönen, 2,500 R:dr.
Det synes derföre billigt, att en akademi-adjunkt borde ega minst lika god utsigt all avancera till större lön sorn en skoladjunkt för närvarande redan eger; och då bland elementarläroverkens adjunkter redan finnas flera lönegrader, torde det icke anses origtigt att äfven föreslå flera lönegrader för akademi-adjunkterna.
När nu härtill lägges att vice bibliothekarien vid universitetet redan eger en lön på stat af 3,000 R:dr och då denna tjensteman icke synes ega en mera ansträngande befattning än akademi-adjunkter, som hafva föreläsnings-skyIdighet, torde rättvisan fordra att dessa lärare icke lemnäs i en sämre ställning än nämnde funktionär.
Universitetets stat upptager för närvarande, utom enskilda donationsmedel för den till Skytteanska stiftelsen hörande adjunkturen: 8 adjunkts-löner å 2,000 R:dr samt 10 adjunkts-löner 5 2,500 R:dr samt dessutom de af Rikets Ständer vid riksdagen 1856—58 beviljade tvänne s. k. rörliga adjunktslöner, hvilka för närvarande äro fixerade till 2,000 R:dr hvardera.
Men då innehafvarne af dessa löner hafva alldeles lika tjenstgöringsskyIdighet med de öfriga ordinarie adjunkterna vid universitetet, synes det verkligen vara billigt, att åt dem bör medgifvas att i, tur med de 18 ordinarie adjunkterna få avancera till högre lön.
Man inleder eljest dem, som erhållit dessa platser, på en bana, der utsigterna till befordran kunna vara mycket aflägsna, och der de under en lång följd af år kunna nödgas qvarstå vid en lägre adjuoktslön, utan hopp, att, äfven med ansträngdt arbete, kunna tillkämpa sig en bättre ställning förr, än någon lärostol hän delsevis blir ledig.
Med den ringa uppoffringen från Statens sida af 4,000
R:dr årligen skulle emellertid en högre lönegrad, lika stor med den högsta skoladjunkls-lönegraden, kunna vinnas och akademi-adjukternas ekonomiska ställning bättre betryggas än nu är händelsen.
No 61. 119 Om derföre de s. k. rörliga adjunkturerna komme att räknas till de på universitets stat upptagna 18 ordinarie fasta adjunkterna, skulle de sammanräknade 20 adjunkterna inom de verldsliga fakulteterna komma efter tur intaga plats i 3 lönegrader sålunda: i första lönegraden 8 adjunkter å 2,000 R:dr i lön; i andra lönegraden 6 adjunkter å 2,500 R:dr i lön; samt i tredje lönegraden 6 adjunkter å 3,000 R:dr i lön.
Jag fäster en synnerlig vigt vid inrättandet af en tredje lönegrad för adjunkterna.
Ty såvida universitetet skall för framtiden kunna påräkna, att, vid inträffande ledighet bland professorerna, finna skicklige män att intaga de vakanta platserna, måste något göras, ali icke akademi-adjunkterna förblifva, såsom nu år händelsen, sämre lottade än skoladjunkter.
Alla tecken tyda derpå, att unga docenter icke längre vilja qvarstanna vid universitetet, utan skynda att i tid vinna inträde vid elementar-läroverken, för att der få beräkna lönetur, hellre än att gå lödöse såsom docenter, för att vänta på en adjunktur vid universitetet, som, då den sent erhålles, på sin höjd lofvar 2,500
R:dr, men förespeglar ovisshet om vidare befordran.
Under förlidet år hafva, om jag ej misstagit mig, ej mindre än 7 docenter inom philosopbiska fakulteten vid Upsala universitet sökt inträde vid elementarläroverken.
Icke någon kan undra derpå under närvarande förhållanden.
Men detta faktum måste vara en allvarlig påminnelse om nödvändigheten att i tid vidtaga åtgärder, som i någon mån må kunna leda till undanrödjande af den orsak, som på ett så betänkligt sätt hotar att beröfva universitetet den tillgång på yngre, friskare lärarekrafter, hvilken är nödvändig, om icke universitetet, inom en icke aflägsen framtid, skall deraf röna svåra följder.
På grund af hvad jag nu haft äran andraga, vågar jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer behagade pä ordinarie stat uppföra ett årligt anslag af 4,000 R:dr R:mt till förbättrande af adjunkternas inom de verldsliga fakulteterna vid universitetet i Upsala lönevilkor, så att åt de sex efter tjensteälder äldste adjunkterna en årlig lön af 3,000 R:dr kunde beredas, äfvensom att det måtte tillåtas innehafvarne af de tvänne s. k. rörliga adjunktslönerna att, i tur med öfrige akademi-adjunkter, avancera till högre lönegrad
Stockholm den 14 November 1865. K. Olivecrona. 120 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N-.o 62.
Af Grefve Cronstedt, Fredrik, om beviljande a/ ett anslag å en million R:dr, för påbörjande af en från jernbanan emellan Stockholm och Upsala utgående stambana i sträckning genom Upland och Westman land lill Dalarne.
Snart äro 10 år förflutna sedan inför Rikets Ständer framlades en omfattande plan för de jernvägsbyggnader, hvilka ansågos böra på Statens bekostnad utföras och redan äro 98 mil stambanor dels för trafiken öppnade, dels under byggnad utan att det ännu lyckats att få af Rikets Ständer erkänd rättmätigheten af de framställda anspråken på en statsbana, ledande ifrån rikets hufvudstad till de landsdelar, inom hvilka denna eger sina förnämsta handelsförbindelser.
Likaså hafva dessa landsdelar, om hvilkas behof af lättare kommunikationer för vidare utveckling af deras för fäderneslandet högst vigtiga näringar, så många ovedersägliga intyg blifvit gifna, allt hittills nödgats stå tillbaka.
En stambana ledd ifrån hufvudstaden till hjertat af Dalarne hade redan år 1856 af sedermera chefen för Statens jernvägsbyggnader, Herr Öfversten Ericson blifvit förordad.
Dess behöflighet har af 1859 års jernvägsundersökningskomité blifvit uti underdånigt betänkande af den 8 November samma år utredd; en jernvägsförbindelse, ledd genom södra Upland, Westmanland till Dalarne har blifvit tillstyrkt af den år 1862 utaf Kongl.
Majit förordnade komité för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning, och på grund af den skedda utredningen, blef förslag härom af Kongl. Majit framstaldt genom nådig Proposition till Rikets Ständer vid sistförflutne riksdag.
Vidare hafva provinserna Westmanland och Dalarne, genom sina landsting och desses deputerade, uti gemensam underdånig petition, afgilven i sistlidne Juli månad, inför thronen uttryckt sin önskan att nådig framställning måtte vid innevarande riksdag till Rikets
Ständer göras om anslag till påbörjande af en stambana, utgående från den under anläggning varande jernbanan emellan Stockholm och Upsala och sträckande sig genom Upland, Westmanland och Dalarne i rigtning emot sjön Siljan; och slutligen har Dalarnes detta år församlade landsting uti särskild underdånig skrifvelse förnyat sistnämnda underdåniga anhållan.
Fullständiga undersökningar - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
121 sökningar uti trafikens hufvudrigtning äro på båda provinsernas gemensamma bekostnad utförda under loppet af detta år, af Chefen för medlersta Yäg- och Vattenbyggnadsdistriktet, Majoren C.
Är 1856 yttrade sedermera Chefen för Statens jernvägsbyggnader uti sitt då afgifna underdåniga betänkande rörande dessa byggnader, den åsigt, att »provinserna norr om Stockholm med den industri och utveckling, som dessa gå till mötes, icke kunna vara belåtna med mindre än, att en jernbana genomskär deras inre delar.»
Är 1859 anförde jernvägsundersökningskomitéen uti dess underdåniga betänkande af'den 8 November sagda år, rörande rigtningen af stambanorna norr om Mälaren att »bristen på spanmål i det bergs- och skogsbrukande distriktet jemte öfverskottet deraf söder om’ dess gränsor hafva af ålder gifvit spanmålsrörelsen ifrån Mälaretrakten sin rigtning ifrån söder till norr;» att »likasom spanmålsrörelsen har sm rigtning emellan norr och söder, så hafva ock bergsprodukterna sökt sig kortaste vägen ifrån norr till söder, för att med minsta kostnad träffa de närmast belägna hamnarne vid Mälaren, hvarifrån desamma billigast kunna föras till hufvudstaden, för export, eller till sådana konsumtionsorter, dit sjötransport erbjuder sig» — vidare att »samma rigtning ifrån söder till norr råder äfven för handeln med import och- fabriksvaror» och slutligen att då »hela den större rörelsens rigtning inom den del af landet, som den norra stambanan jemte föreningsbanan derifrån till den vestra skola genomskära och som begränsas af Östersjön, Mälaren och Hjelmaren, samt en linia dragen ifrån sjön Siljan rätt i söder jemte Gefle-Dala jernväg, går i norr och söder, så är det tydligt att berörde stambanor måste utläggas så att de, med iakttagande af denna hufvudrigtning, dels genomskära midten af det spanmåls-producerande landet, dels ock, särdeles med afseende å bergsbruket, på det sätt beröra dess distrikt, att de såväl kunna upphemta större qvantiteter för att aflemnas antingen vid Gefle, Strömsholms kanal, någon af Mälarens hamnar eller andra inre segelleder, som ock inom sjelfva distriktet biträda med transport af råämnen, malm och tackjern för grufvor och hyttor till förädlingsverkstäder.» Härjemte har Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län, uti svar å de af jernvägsundersökningskomitéen uppställda frågor, och med afseende å Gefle-Dala jernväg samt Strömsholms kanal, yttrat: att »dessa transportleder uppfylla icke provinsens behof af lättare transport för spanmål, som årligen måste uppköpas från Westmanland och Upland, äfvensom för afsättning till sistnämnde provinser af
Dalarnes slöjdalster;» att »för detta ändamål erfordras en jernväg från någon punkt i trakten af Sala till sjön Siljan, helst erfarenheten vitsordat att spanmål för ortens behof, under vanliga förhållanden, alltid kunnat ifrån Westmanland och Upland erhållas för bättre pris än ifrån Gefle;» att »denna jernväg borde, för att uppfylla länets bergsbrukidkares önskningar och behof, antingen beröra Norbergs malmrika grufvefält och Strömsholms kanal, eller ock genom en bibana med dem sammanbindas, samt sedermera utsträckas till någon punkt, som genom sjötransport vore förenad med sjön Siljan.» Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 16 122 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
År 1862 yttrade den af Kongl. Maj:t då förordnade komité för utredande af norra stambanans ändamålsenligaste sträckning, bland annat, att »den ojemförligt större rörelsens rigtning genom Westmanland och Dalarne från söder till norr och tvärtom vöre ett obestridligt förhållande; att redan det dåliga skick, hvaruti den stora i denna rigtning gående stråkvägen emellan Falun och Westerås till följd af de talrika varutransporterna befinnes, vore i och för sig ett bevis, som måste vederlägga hvarje invändning mot sanningen af berörda påstående; att om dock vidare bevis i detta afseende erfordrades, så funnes det uti länsstyrelsens i Falun afgifna yttrande, hvilket, i fråga om de inom provinsen mest begagnade transportlinier, här i korthet återgifvet, innehölle att vägen från Westerås genom Grytnäs, Hedemora, stora Schedvi och Wika socknar till Falun, äfvensom vägen förbi Grytnäs, Hedemora, Säters och Tuna socknar till Båtstad, landvägen förbi 'Grådefallen, samt vidare vattenvägen på Dalelfven och sjön Siljan till Mora och Orsa socknar, höra till de främsta vägarne, och att på dem provinsens befolkning till större delen hemtar sitt behof af spanmål, specerier och manufakturvaror, samt afsända en stor del af sina produkter af koppar, jern och hvarjehanda slöjdalster,»
De fördelaktiga vitsord, som sålunda blifvit lemnade åt den ifrågavarande jernvägsrigtningen, erhålla än ytterligare stöd af de statistiska uppgifter, som äro denna motion bilagde och hvilka lemna ett fullständigt begrepp om den öfverlägsna varutrafik, som strömmar uti den af jernvägsundersökningskomitéen antagna hufvudrigtningen.
Det bör villigt erkännas att de jernvägar, som på Statens bekostnad hittills blifvit anlagda, icke varit ämnade att bereda något hufvudsakligt gagn åt den industri, som näst landets modernäring, jordbruket, väl måste anses såsom den förnämsta, nemligen jordhandteringen, och det torde med skäl kunna sägas vara på tiden att en så vigtig näringsgrens billiga fordringar icke längre förbises.
Örn den betydelse för Sveriges jernhandtering provinserna Westmanland och Dalarne ega, vittnar Kommers-kollegii årsberättelse rörande bergshandteringen i riket, hvaraf upplyses att utaf de qvantiteter bergs- och brukseflfekter, som år 4 863 inom hela riket frambringades, hade omkring f-idelar af jernmalmsbrytningen samt nära £:del af tackjerns- och stångjernstillverkningen tillhört sagde provinser.
Det enda medlet för vidare utveckling af denna vidtomfattande och för hela riket vigtiga industri är lätta och billiga kommunikationer, och knappast torde man för närvarande kunna göra sig ett begrepp om de jättesteg jerntillverkningen skulle taga, ifall en jernväg med billig transportkostnad öppnades, genom hvilken
Dalarnes skogsrikedom kunde blifva till gagn för Westmanlands ymniga malmtillgångar och må härvid nämnas att endast Norbergs grufvefält i Westmanland, som genom en bibana lätteligen kan med här ifrågavarande stambana förbindas, år 1863 iemnat 1,183,775 centner malm, eller mera än |:del af hela rikets malrnuppfordring, och allmänt känd är äfven den stora betydenhet, som Bispbergets grufvefält eger, i hvars närmaste granskap jernbanan skulle framgå- De qvantiteter bergs- och brukseffekter, som blifvit under loppet af de sednare Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
123 10 åren med vanliga fardon transporterade ifrån bergslagerna till Mälarehamn vid Westerås uppgå, enligt här bifogad uppgift, i medeltal till icke mindre än 187,182 centner årligen och under de sednare 5 åren bar, efter det Gefle-Dala jernväg blifvit öppnad, medeltalet af den årliga landtransporten utgjort 158,647 centner.
Det är derjemte kändt att Westmanland af ålder varit Dalarnes kornbod, och de uppgifter, hvilka äro denna motion bilagda, ådagalägga att förutnämnde provins ännu fortfar att vara det.
— Ifrån den 1 Augusti 1864- till samma tid 1865 har 280,310 kubikfot spanmål varit föremål för forsling landvägen till Dalarne, endast ifrån Westerås stad, deraf omkring 100,000 kubikfot afgått direkte till Falun, och då med visshet kan antagas att en minst lika stor qvantitet spanmål varit föremål för landtransport ifrån södra och sydöstra delarne af provinsen, så kan den qvantitet spanmål, som utgjort Westmanlands läns utbyte med stora Kopparbergs län, under sagde tid och å denna rigtning skattas till omkring 500,000 kubikfot.
Behofvet af en lättare förbindelse emellan Siljans och Mälarens vatten har, sedan längre tid tillbaka vunnit ett allmänt och lifligt erkännande och sex års erfarenhet har redan ådagalagt att Gefle-Dala jernväg, oaktadt den på ett tillfredsställande sätt löst sin förnämsta uppgift, likväl icke förringat behofvet af en jernvägsförbindelse emellan Dalarne och Mälarehamn.
Att en enda stambana skulle kunna tillfredsställa de norr om Mälaren belägna landskapernas behof kan numera icke rimligtvis antagas sedan de
Den vid sistlidne riksdag beslutade stambanan emellan Stockholm och Upsala antyder ofelbart den rigtning en jernvägsförbindelse med Norrland bör följa och anläggningen af en stambana i denna rigtning var äfven af den år 1856 tillsatta jernvägskomité föreslagen.
Deremot måste försöket att uppdraga en jernvägslinie, som vore ämnad att på en gång betjena både Norrland och Dalarne, ofelbart misslyckas, emedan ett sådant försök aldrig skall med den utsträckning dessa landsdelar ega, förmå nöjaktigt tillfredsställa någonderas välförstådda intresse.
Antages nu att 1859 års jernvägsundersökningskomité har uti jernvägsstationen Robertsholm, belägen på Gefle-Dalabanan med ungefär lika långt afstånd ifrån hafvet vid Gefle och Insjön i Dalarne, rättvist träffat den rätta punkten, der den gemensamma norra stambanan ansåges böra anknytas till Gefle-Dala jernväg, så må man med skäl fråga om det Norrländska intresset på allvar må anses tillfredsstäldt med en sådan kommunikation, som, då raka vägen från Gefle öfver Upsala till hufvudstaden utgör omkring 15 mil, men linien Gefle-Robertsholm-Sala-Stockholm omkring 25 mil, skulle komma att tynga varutransporterne med ytterligare 10 mils frakt.
Förlägges åter sagde 124 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N-.o 62. stambanas föreningspunkt med Gefle-Dalabanan närmare Gefle, så kommer
Då söder om Mälaren och Hjelmaren förläggas två stambanor, den ena på vestra och den andra på östra sidan om Wettern och hvilka banor komma att närma sig hvarandra på mindre än sju mils afstånd, så kan det icke vara billigt eller ens klokt att antaga att Norrland och Dalarne kunna, inom en längdsträcka af omkring trettio mils bredd, ega nog af en enda stambana för utvecklingen af deras industri — deras för fäderneslandet högst vigtiga näringar.
Det stora bidrag af bruks- och skogseffekter dessa provinser lemna till landets export, och den ofantliga trafik, som deraf framkallas, måste gifva åt deras anspråk fullt lika stor giltighet, som må tillerkännas de fordringar, hvilka någon annan, hvilken som helst del af riket kan framställa.
En jernvägsförbindelse emellan hufvudstaden och Siljans vattensystem i hjertat af Dalarne måste oemotsägligen vara den, sorn på en gång kan bäst befrämja sam färdseln emellan hufvudstaden och dess förnämsta handelsterritorium och äfven bäst gagna de landsdelar den kommer att beröra, genom att underlätta den stora trafik, som der af ålder utbildat sig — en trafik, som eger sin grund uti beskaffenheten af de vigtiga näringar, som der bedrifvas, och hvilkas alster likaledes af ålder brutit sina oföränderliga naturliga vägar, så väl för export, som utbyte och konsumtion.
På alla dessa skäl, och under afvaktan derpå att Kongl. Majit täcktes i ämnet göra nådig framställning till Rikets nu församlade Ständer, vågar jag föreslå: 1:o. att Rikets
Ständer måtte bevilja ett belopp af en million Riksdaler, för påbörjande af en stambana, utgående från den under byggnad varande jernbanan emellan Stockholm och Upsala, och sträckande sig genom Upland och Westmanland till
Dalarne samt vidare i rigtning åt sjön Siljan. 2:0. att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit öfverlemna, att med, ledning af vunnen utredning i tekniskt och ekonomiskt hänseende, i öfrigt närmare bestämma de orter, sagda bana lämpligen bör beröra.