Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Något mindre enkel är troligen den rättsfråga, som utgör föremålet för ett af Kongl. Majit med Dess Högsta Domstol beslutet, den 12 Februari 1851 gifvet utslag, hvarigenom 1 kap. 4 § Utsökn.-b. tillämpas på jordägares företag att nedrifva ett på hans jord utan hans lof uppfördt hus.
Men frågan är dock ofelbart af mer än vanligt interesse; och jag har således trott den icke böra lemnäs utan uppmärksamhet.
Förhållandet var, att på en bys ägor, med åberopadt, men obestyrkt tillstånd af en del utaf jordägarna, blifvit uppbygd en s. k. vaktstufva; att denna blifvit nedrifven af en byeman, som icke biträdt det lemuade samtycket till byggnadens uppförande (i fall sådant samtycke af andra byemän var lemnadt), samt att denne delägare för nedrifvandet tilltalades af de personer, som byggnaden uppfört; och har utslaget så väl hos Häradsrätten som hos Kongl. Majit blifvit, att emedan sagde delägare medgifvit, det han, utan att anlita vederbörande om handräckning, af sjelftagen makt och myndighet låtit nedrifva stulvan och bortflytta det dertill använda timmer, hvaraf en del blifvit sönderhugget och förderfvadt; ty och då, ehvad de, som uppsatt stufvubyggnaden, kunde anses hafva varit dertill berättigade eller icke, hvarom Häradsrätten (och Kongl. Majit) i förevarande mål icke hade att sig utlåta, den tilltalade delägarens tilltag att sjelf med våld förskaffa sig rättelse uti en, efter hans förmenande, begången inkräktning på hans äganderätt uppenbarligen vore stridande mot stadgandet i 1 kap.
Utsökningsbalken; pröfvades i 1'örmågo af 4 § i åberopade kapitel rättvist fälla honom att böta 6 Ridr ^ 32 sk. banco, samt förpligta honom att genast låta å samma ställe och i lika godt skick uppföra den nedrifna byggnaden.
Denna utgång skulle, enligt de grunder, hvarpå den hvilar, hafva blifvit densamma, äfven om den tilltalade delägarens rätt till jorden varit erkänd och hans meddelägares bifall till byggnadens uppförande icke funnits eller ock varit afgjordt ogiltigt.
I annat fall hade han bordt belastas med bevisningsskyldigheten derom, att han varit ägare till andel i jorden, hvarå byggnaden skett, samt att följaktligen meddelägarne honom förutan ej ägt tillåta byggnaden, och skulle då blifvit sakfälld endast i händelse af brist på sådan bevisning.
Då han fälldes utan afseende härpå; kunde det icke ske på annan grund, än den förutsättning, att äfven om han var meddelägare och de öfrige honom förutan oberättigade att tillåta byggnaden, han ej ägde sjelf med våld freda sin äganderätt (förskaffa sig rättelse uti en derpå begången inkräktning).
Det är då på frågan om giltigheten af denna grund, som frågan om det förevarande domslutets rigtighet hvilar. — 15 — Det förutsättes således, att på den sakfällde jordägarens äganderätt en inkräktning var begången genom uppförande af ett hus på hans jord utan hans tillstånd.
Om han använde våld till undanrödjande af denna inkräktning, och om sådant var olofligt; så måste antingen sjelfva inkräktningen icke varit ett våld, eller ock detta första våld hafva bordt njuta ett skydd, som åt det senare våldet icke beviljades.
Att utan laglig rätt elier jordägares lof bygga på hans jord, lärer nemligen väl icke kunna få annat namn, än att göra våld på hans äganderätt.
Kan intet våld saklöst utöfvas utan laglig handräckning; så kunde följaktligen den i fråga varande byggnaden ej heller utan sådan handräckning saklöst företagas.
Först och främst kan man således fråga: var nu detta första våld straffbart; huru kunde då det lemnäs ostraffadt, när det andra, som deraf härrörde, straffades?
Om den skall straffas, som återtager, hvad man våldsamt beröfvat honom; skall då den vara strafflös, som med våld beröfvade honom det?
I afseende åter på våldets afstyrande eller undanrödjandet af dess verkningar, måste säkerligen fordran på fördragsamhet hos den våldförde åtminstone hafva någon gräns.
Skulle det gälla för ovilkorlig regel, att man aldrig får taga sig sjelf rätt; så kunde man ej heller med våld afhålla röfvaren från hans tillgrepp, eller af honom under sjelfva handgemänget återtaga, hvad han en gång bemäktigat sig.
Ager man åter någon rätt att styra våld med våld; kan man ställa sig i sin husport emot inträngande våldsverkare och saklöst tillfoga dem det våld, som erfordras för att göra deras försök om intet; månne man då icke äfven saklöst kan ställa sig till motvärn mot den, som på ens ägor ololligen företager en byggnad, nedrifva hvarje sten eller stock, han upplägger, bortföra från sina ägor allt det byggnadsvirke, han ilitfört?
Eller i fall det är lofligt att på detta sätt hindra byggnadsarbetet, medan det påstår; skall det då vara mindre lofligt att nedrifva byggnaden, sedan den är gjord?
Eller kan det, med afseende på ägornes olika art, finnas någon skillnad i rättigheten att freda dem?
Måste inkräktningen kanhända tålas på utmarken, ehuru den icke behöfver tålas i den med gröda bevuxna sädesåkern?
Eller skall den i denna fördragas, om man icke äfven är skyldig att låta den för sig gå i trädgården eller på sjelfva gårdsplanen?
Om man ser det främmande huset uppföras så nära intill sitt eget boningshus, att en vagn ej kan framkomma imellan båda; skall man förblifva overksam åskådare af våldet, icke våga afstyra dess fullbordan, i fall man är tillstädes och har medel i händerna, eller i fall det blifvit under ens frånvaro fullbordadt, icke våga att vid hemkomsten nedrifva dess verk?
Om man genom våldsamt tillslutande af sin port finner sig innestängd; får man då icke med våld uppbryta porten och skaffa sig utgång?
Att på detta sätt hämma det återhållande våldet genom att lemna det angripande fritt spelrum, kan väl svårligen kallas att hålla landsfreden i helgd.
Den lag, som härtill för tillfället, i brist af någon annan, blifvit använd (! kap. 4 § Utsökn.-bl.), innehåller också i bokstafven helt annat.
Den säger: »hvar som griper Konungens Befallningshafvande i embetet, »och sjelf pantar något till sig; varde genast skild vid det, han tillgripit häfver; och sedan »fälle honom domaren att böta tjugu daler, och rätta skadan upp.»
Men att från en inkräktare återtaga sin egendom, eller undanrödja, hvad som med våld blifvit denna egendom påfördt, är ej att »panta något till sig».
Ty man hvarken pantar till sig elier »tillgriper», hvad man sjelf äger.
Det är våld på annans egendom, som skall afstyras, för att upprätthålla landsfreden.
Det våld, som erfordras för blotta återtagandet af hvad våldsamt blifvit alhändt eller inkräktadt, är hvarken olofligt eller i lag förbudet, ehuru dermed visserligen icke urskuldas det våld, som vid återtagandet föröfvas utöfver hvad fördetta syftemål är nödigt.
Väl öfvervägadt, torde det vara klart, att hvad som är för allmän fred och säkerhet farligt, icke är den handling, hvarmed endast en annan våldsam handling afstyres.
Det är i denna senare, som vådan finnes; och om den, som till dess hämmande användes, icke dertill inskränker sig, utan urartar till nytt, opåkalladt våld; så är det derigenom, men icke genom det första våldets hämmande, som denna handling blir ett störande af allmän säkerhet.
Bedrager jag mig icke i dessa rättsbegrepp och detta ordaförstånd af lagen; så kunde saken, i det skick densamma afgjordes, icke lagligen få annan utgång, än att den tilltalade skulle, såsom icke jordägare, fällas eller såsom jordägare frikännas, derest ej visas kunde, att husets uppförande skett med hans bifall eller eljest lagligen tillkommen rätt.
Således, då äganderätten honom icke bestriddes och hvarken hans bifall eller eljest vunnen rätt (ej ens meddelägarnes bevisligen gifna bifall) åberopades, var frikännelsen deraf en laglig följd.
Ett fällande domslut kunde rättsenligt ej hvila på annan grund, än att han antingen icke föregifvit eller ock ej kunnat styrka någon äganderätt, eller förneka ett honom förutan gifvet och lagligen gällande samtycke.
Huruvida äganderätten var honom bestridd, visar sig icke i utslagets uppställning.
Men var detta fallet; så kunde det väl honom icke betagas att styrka sin föregifna rätt, om han det förmådde; och domstolen borde icke förklara, att den ej hade att utlåta sig, huruvida hans vederparter varit berättigade till byggnadens uppförande eller icke.
Kunde han ej, änskönt jordägare och berättigad att vägra byggnadens uppförande, sakfällas; så måste domslutet innehålla, huruvida han var jordägare och hans bifall nödigt eller ej.
Men om man ock antager, att utan afgörande af frågan om hans rätt att såsom jordägare hindra, och hans motparters rätt att utan hans bifall företaga, hvad de gjort, honom kunnat ändock ådömas ansvar för husets nedrifvande; månne äfven frågan om hans skyldighet till dess återuppbyggande kunde utan afseende på dessa ömsesidiga rättigheter afgöras?
En gång måste väl frågan derom slitas; och omöjligt är det ju icke, att detta fortare sker, än återuppbyggandet medhinnes — ty icke kan meningen vara, att detta nödvändigt bör föregå, innan rättstvisten får företagas.
Om det nu inträffar, att den tilltalade, som är dömd att återuppbygga huset, blir genom dom, innan återuppbyggandet hunnit ske, förklarad för ägare till andel i jorden, hvarå huset skall uppföras, och berättigad att byggnaden hindra; skall då detta återuppbyggande icke desto mindre för sig gå?
Men då är ju i och med detsamma han blifvit förklarad berättigad att hindra motparternes företag, också dömdt, att huset, i fall det funnes qvarstående, borde nedrifvas, såsom olotligen uppfördt.
Om det nu i stället ånyo uppbygges; så sker detta endast för att låta det omedelbarligen åter nedrifvas.
Skulle detta kunna blifva den rätta verkställigheten af Kongl. Maj:ts nådiga Utslag?
Men om vid ett sådant förhållande, som här förntsättes, denna verkställighet synes blifva uppenbart orimlig, knappast möjlig; så vore säkerligen besynnerligheten i sjelfva verket föga afhulpen, om än något mindre i ögonen fallande, genom den möjligen inträffande gynnsama tillfälligheten, att det nådiga Utslaget hinner verkställas och huset blifva af den tilltalade åter uppfördt, innan öfver jordäganderätten och behörigheten att tillåta byggnaden är dömdt, och nedrifvandet således nödvändigt, i fall den tilltalade är den, som vunnit.
Den enda utvägen att försäkra en icke orimlig verkställighet af det nådiga Utslaget vore, att en för den tilltalade menlig utgång al rättstvisten voro försäkrad; hvilket dock med andra ord vill säga, att denna tvist varit redan afgjord, innan det i fråga varande nådiga Utslaget funnits.
Ty på annat sätt kunde vissheten om en icke orimlig fullbordan af detta nådiga Utslag icke vinnas; och en blott tillfälligtvis inträffande sådan (icke orimlig) fullbordan, i följd af tvistens utgång till den tilltalades mehn, kan icke nu hafva tjent till giltigt domskäl i saken.
Men härmed tror jag vara visadt, att om än den tilltalade, utan afseende på den äganderätt, han föregilvit, och på giltigheten af det honom förutan lemnade samtycket, kunnat straffas, för det han egenmäktigt gjort sin rätt gällande, han ändock icke kan hafva bordt, utan alseende på samma rätt och innan deröfver var dömdt, förpligtas att återställa den nedrifna byggnaden.
Sannolikt har något af denna tanka ingått i Hofrättens beslut, hvilket varit så vida Irån Häradsrättens skiljaktigt, som Hofrätten förklarat, att enär klaganderne (åklagarne) icke visat, det de i behörig ordning erhållit rättighet att hafva någon byggnad å det ställe, der den i fråga varande vaktstufvan blifvit uppsatt, ogillades påståendet om den tilltalades åläggande att lata åter uppföra stufvan eller ock godtgöra den kostnad, som derför åtginge, och upphäfdes i följd dera!
Häradsrättens derom meddelade beslut.
Härigenom har dock utan tvifvel Hofrätten endast kommit på andra sidan om det rätta, så vida dess beslut ledde derhän, att äfven om äganderätten och behörigheten att hindra motparternes företag fråndömdes — 17 — fråndömdes den tilltalade, han likväl skulle undgått skyldigheten att återställa den byggnad, hvars förstörande, t sådant fall, ostridigt innefattat förfång af motparternes rätt, och som de följaktligen då varit hefogade att återfordra.
För att döma rätt hade Hofrätten otvifvelaktig! bordt stadga, att frågan om skyldigheten till byggnadens återställande ej förr kunde afgöras, än frågan om jordäganderätten och behörigheten att företaget hindra vöre afgjord.
Men då skulle naturligen äfven hafva uppstått den tankan, att ej heller något ansvar för byggnadens nedrifvande kunde ådömas förr, än antagas kunde, att den tilltalade icke såsom jordägare var förnärmad genom byggnadens olotliga uppförande.
Af dessa betraktelser har jag funnit mig öfvertygad, att förhastande ägt runi, och att Konungens Högsta Domstol, i läll
Den icke saknat rådrum att omständligen genomtänka och efter behof debattera ämnet, ej skulle kunnat stanna vid ett beslut, hvars halt, vid närmare eftersinnande, tyckes så föga tvetydig.
En Fattigvårdsstyrelse, ställd till rätta för att hafva i fyra års tid försummat all åtgärd till utbekommande af testamentsmedel, hvilka blott behöft hos Testamentsexsekutorn uttagas, har undgått allt ansvar för denna försummelse, hvarigenom församlingen, i anseende till Exsekutorns derefter inträffade obestånd, förlorat hela den testamenterade summan, eller åtminstone stiirsta delen deraf.
Testamentet var gjordt den 21 Febr. 1837 och af församlingens
Fattighusdirektion lagligen bevakadt.
Det innehöll, att sedan vissa summor af Gifvarens qvarlåtenskap blifvit först utbetalte, återstoden skulle i två lika lotter fördelas imellan denna och en annan församlings fattigvård; att en af Gifvarens vänner skulle såsom exsekutor öfvertaga qvarlåtenskapen och till verkställighet befordra boets utredning, så fort sig göra lät, samt att Gifvaren, med fullkomligt förtroende till dennes honom alltid visade vänskap samt allmänt kända rättskaffenhet, ville och föreskrefve, att något klander af den utredning, som af honom ombesörjdes, i ett eller annat afseende och under hvilken förevändning som helst, icke måtte äga rum, och sådant vid äfventyr lör den eller dem af testamentstagarne, som slikt klander sökte anställa, att derigenom hafva förverkat all sin talan och rätt till de gjorda testamentsanslagen.
Redogörelse för qvarlåtenskapen var fullbordad den 1 Okt. 1839, och den i fråga varande fattigvårdens andel i behållningen bestämd till 6,681 Il:dr 17 sk. banco.
Men dessa medel blefvo icke uttagna hos Exsekutorn; och när han den 6 Febr. 1843 afträdde sin egendom till borgenärer; lemnade hans tillgångar ingen eller högst obetydlig godtgörelse åt de oprioriterade.
Församlingen, som sålunda uppgaf sig hafva förlorat hela beloppet, anställde ersättningstalan emot Fattighusdirektionens Ledamöter, helst öfrige testamentstagarne långt före Exsekutorns konkurs, och de Heste liktidigt med redogörelsens upprättande år 1839, till fullo utfått de dem tillkommande belopp.
Detta käromål ogillades af Kämnersrätten den 17 November 1846.
Det gillades deremot af Rådstufvurätten den 29 Sept. 1847, med förpligtande för Fattigvårdsdirektionens medlemmar att hålla församlingens fattigvård skadeslös för den förlust, som blifvit fattigvården tillskyndad, och i sådant afseende utgifva det af församlingen omstämda belopp 6,681 R:dr 17 sk. banco med ränta, samt af Hofrätten den 25 Oktober 1848, med tillägg af rättighet för Fattigvårdsdirektionens ledamöter att, efter fullgörande af den Direktionen ålagde betalningsskyldighet, i afseende å församlingens i Testamentsexsekutorns gäldbundna bo bevakade fordran, inträda i församlingens rätt.
Genom Kongl. Maj:ts nådiga Dom den 5 Juni 1849 fastställdes Kämnersrättens beslut
Skälen dertill lyda sålunda: att testamentet innehölle, det Gifvaren, med fullkomligt förtroende för den af honom utsedde Utredningsmannens emot
Gifvaren alltid visade vänskap samt allmänt kända rättskaffenhet, ville och föreskrefve, att något klander å den utredning, som af honom ombesörjdes, i ett eller annat afseende och under hvilken förevändning som helst, icke måtte II St.
Emb.-Berättelse för år 1851.
— 18 — äga rinn, och sådant vid äfventyr för den eller dem af testamentstagarna, som slikt klander sökte anställa, att derigenom hafva förverkat all sin talan och rätt till de gjorda testaments anslagen; att enligt Fattighusdirektionens samt dess Kamererares och Exsekutorns sammanstämmande och ej vederlagda uppgifter, Exsekutorns skriftligen upprättade utredning af Testatorns bo, ehuru daterad den 1 Okt. 1839, ej förr än den 17 Mars 1843, och således efter det Exsekutorn gjort konkurs, blifvit
Direktionen delgifven; samt att äfven oin det antoges, att Direktionen dessförinnan kunnat utan äfventyr i laga ordning tilltala Exsekutorn för försummad redovisning, Direktionen likväl, i detta tvetydiga fall, destomindre hnge anses hafva genom sin underlåtenhet af ett slikt åtal handlat så uppenbarligen felaktigt, att Direktionens medlemmar gjort sig förfallna till ansvar för betalningen af hvad hos Exsekutorn kunde komma att brista, som, efter hvad bandlingarne upplyste, Exsekutorn, innan konkursen skedde, varit allmänt ansedd för vederhäftig, och Direktionen, hvilken erhållit vitsord om berömvärdt nit och omtanka för fattigvårdens bästa i öfriga fall, ej funnes hafva uti nu i fråga varande hänseende ägt någon från församlingens sida lemnad särskild föreskrift eller annat rättesnöre, än sin egen uppfattning af testamentet, och ej heller varit af församlingen frikallad från anmärkning för den händelse, att i testamentet stadgad påföljd af testamentsrättens förlust kunde i rättegången med Exsekutorn bliiva emot
Direktionen tillämpad.
På dessa grunder var det, som Kongl. Majit i nåder pröfvade rättvist, med upphäfvande af Hofrättens och Rådstufvurättens domar, så vidt de rörde de sökandes (Fattigvårdsstyrelsens) rätt, Kämnersrättens härutinnan meddelade dom att gilla.
Dessa skäl torde hvart för sig förtjena att något närmare betraktas.
Ämnet lärer ingalunda vara likgiltigt.
I:o Stcrbhusutredningen efter Testamentsgifvaren, ehuru daterad den 1 Okt. 1839, biet ej Fattigvårdsdirektionen delgifven förr än den 17 Mars 1843, och således efter det Exsekutorn gjort konkurs.
Det är sannt, att om Fattigvårdsdirektionen under hela den tid af tre år, som salunda förflutit imellan utredningens upprättande och dess delgifvande, bordt låta sig nöja utan kännedom af denna utrednings beskaffenhet, hvaraf berodde, huruvida och till hvad belopp någonting af Gifvarens qvarlåtenskap den under
Direktionen ställde fattigvård tillfallit, härmed också försvinner all Iråga om försummelse af Direktionen i förevarande sak.
Direktionen saklöst underlåta att efterfråga förhållandet i sterbhuset och Utredningens fortgång i tre år, eller ens under loppet af en vida kortare tid, under t. ex. ett enda fjerdedels år; så kunde säkerligen ingen gräns bestämmas för den tid, Direktionpn ägde låta gå förlorad, utan att underrätta sig, hvad som var att från sterbhuset förvänta; och utan kännedom häraf säger det sig sjelf, att ingenting kunde göras för utbekommande af det, som borde utbekoinmas.
Var det åter
Direktionens skyldighet att efterfråga utredningen och deraf taga kännedom, så fort ske kunde; då kan det väl icke räknas för annat än en försummelse af Direktionen att icke hafva erhållit en sådan kännedom kort efter den tid, då utredningen verkligen var färdig och fanns att tillgå hos Exsekutorn, som inom kort tid derefter till andra testamentstagare också utbetalte de dem tillkommande medel.
Jag kan icke föreställa mig annat, än att det är denna senare meningen, som förtjenar bifall; och deraf måste jag sluta, att ingen ursäkt för Fattigvårdsdirektionen kunde rättvisligen hämtas från den uteblifna delgifningen af Utredningsmannens i fråga varande redogörelse; utan låg läst heldre redan uti denna alltför länge uteblifna kännedom af förhållandet en sådan försummelse, hvars påföljd, då skada deraf uppkommer, är stadgad uti 4 § af Handelsbalkens 18 kap. om hvars tillämpning här nedan af andra anledningar fråga blir. ~:o Det befaras, att Fattigvårdsdirektionen »dessförinnan» (före. delgifvandet af sterbhusutredningen) ej skulle »kunnat utan äfventyr i laga ordning tilltala Exsekutorn för försummad »redovisning.»
Men om ock ett sådant tilltal varit äfventyr underkastadt — i anledning af testamentslörbudet mot klander — så hade det också icke varit nödigt, eller ens låtit sig rimligen göra, att härom förr väcka fråga, än man af Exsekutorn först i godo begärt nödig underrättelse om sterbhusets tillstånd och utredningens fortgång.
Var då Direktionen ej heller skyldig att — 19 — visa, det sådan underrättelse i godo blifvit hos Exsekutorn förgäfves sökt, om än
Direktionen kunde med det i fråga varande äfventyret urskulda försummelsen att lagligen tilltala honom?
Men i den nådiga
Domen omtalas intet sådant försök i godo; och derpå är således Domen ej heller grundad.
3:o »Genom underlåtenhet af ett slikt åtal må Direktionen icke anses hafva handlat så »uppenbarligen felaktigt, att dess medlemmar gjort sig förfallne till ansvar för betalningen af »hvad hos Exsekutorn kunde komma att brista.»
Icke genom uraktlåtenheten af ett slikt åtal (för försummad redovisning), hvilket åtal ännu icke var nödigt eller befogadt, hade
Direktionen gjort sig förfallen till något ansvar.
Men deraf följer också ingenting i saken, emedan det i stället är genom underlåtenhet att underrätta sig om förhållandet och i tid utfordra, hvad i godo kunnat fås, som Direktionen gjort sig skyldig tili försummelse. 4:o Exsekutorn hade, »innan konkursen skedde, varit allmänt ansedd för vederhäftig.»
Huru vederhäftig han ock måtte varit; ålåg det väl icke desto mindre
Direktionen att hos honom silka underrättelse om de medel, han borde utgifva, och att utfordra dessa medel. 5:o »Direktionen hade erhållit vitsord om berömvärdt nit och omtanka för fattigvårdens »bästa i öfriga fall.» Derföre kunde Direktionens Ledamöter, vid blifvande nytt val. böra komma i åtanka att bibehållas vid sitt förtroende, men skulle ännu bättre hafva förtjent det, sedan de godtgjort den skada, deras försummelse vållat.
Så länge lagen icke beviljar den felande strafllöshet för första felet, är det väl ej heller domaren tillständigt att göra det.
Sakägare må pröfva, om han dertill kan hafva anledning, när han nemligen handlar i sin egen sak. 6:o »I förevarande hänseende hade
Direktionen ej ägt någon från församlingens sida »lemnad särskild föreskrift eller annat rättesnöre, än sin egen uppfattning af testamentet.» Också var Direktionen icke antastad för att hafva felat emot någon särskild föreskrilt af församlingen.
Det tillvitades den endast att hafva åsidosatt en till dess befattning hörande allmän pligt, oskiljaktig från all förvaltning af annans egendom och allt ombudsmanskap.
7:o »Ej heller hade
Direktionen varit af församlingen frikallad från anmärkning för »den händelse, att i testamentet stadgad påföljd af testamentsrättens förlust kunde i rättegång »med Exsekutorn blifva emot Direktionen tillämpad.»
Men från den fullkomliga overksamhet, som tillvitades Direktionen, var det långt till en rättegång med Exsekutorn af den beskaffenhet, som här antydes; och mellanståndet imellan dessa båda ytterligheter lemnade rum för mer än en medelväg, sorn borde förmodas leda till ändamålet.
Först och främst den redan omtalta efterfrågan af förhållandet, hvarigenom skulle blifvit upptäckt en redan färdig utredning, och tillfälle vunnits att i godo utkräfva testamentsbeloppet, hvilket troligen också skulle fått lyftas i godo äfvenså väl, som de öfriga af Gifvaren gjorda anslag.
Men om än detta misslyckats; så återstod dernäst den från allt äfventyr fria utvägen, att begära församlingens föreskrift, hvad som borde göras.
Först i brist af en sådan föreskrift var det, som man dä kunnat tro sig äga något skäl att förblifva overksam.
Jag kan dock icke föreställa mig, att Direktionens Ledamöter kunnat verkligen vara villrådige om hvad göras borde, eller finna sig i behof att derom förfråga sig hos församlingen, äfven om ett lagtvång emot Exsekutorn behöft komma i fråga.
Den lörlust af testamentsrätten, hvarmed testamentet hotade de möjligen klandrande, angick väl icke de lagliga tvångsmedel, som kunde behöfva anlitas, för att vinna fullbordan af boets utredning och redovisning.
Det var förbudet att klandra, hvad Exsekutorn härutinnan gjorde; men hade dermed också varit förbudet att med lagliga medel förmå honom till deno åtagna befattningens lullgörande; då hade väl af hela testamentet föga något återstått.