Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pä grund af dessa utaf Herr Friherre Palmstjerna framställde skäl, och då härtill kommer, att hvarje utsträckning af de Bolaget tillförsäkrade förmåner synes innebära en afvikelse från de vilkor, under hvilka Rikets Ständer till Kongl. Majits ofvanomförmälde Proposition lemnat bifall, så har Konstitutions-Utskoltet trott sig böra mot Föredraganden och de med honom instämmande ledamöterne af Stats-rådet ifrågavarande rådslag anmärka. 16 Ronstitulions-Utskotlels Memorial N:o Ii. 6.
Angående den af Kong!.
Maj:! den 9 April 185G utfärdade förnyade Nådiga Instruktion för Förmyndare-kammaren i Stockholm.
Bland de rådslag af Konungens rådgifvare, hvilka varit föremål för Konstitutionsutskottets granskning, har det underdåniga tillstyrkande, som Föredraganden, dåvarande Stats-Rådet Herr Fåhreeus, samt Stals-Rädets öfrige lillstädesvarande ledamöter, Hans Excellens dåvarande Stats-Ministern för Utrikes Ärendena Herr Friherre Stierneld, dåvarande Stats-Rådet Herr Friherre Palmstjerna, Siats-Råden Herrar IVallens teea, Gripenstedt, Grefve Mörner, Grefve Gyldenstolpe och Anjov, enligt det i StatsRådet den 9 April 1856 öfver Civil-äretfden förde protokoll, afgifvit om utfärdande af en förnyad Instruktion för Förmyndare-kammaren i Stockholm, fäslat Utskottets särskilda uppmärksamhet, hvilken äfven blifvit påkallad af en från Vällofl.
Borgare-ståndet till Utskottet remitterad, af en ledamot i bemälde Stånd Herr P. Ii.
Hesselgren i vederbörlig ordning anmäld anmärkning mot Stats-Rådet och Chefen för Civil-Deparlementet.
Nämnda förnyade Instruktion innehåller eli stadgande, hvars utfärdande utan Rikets Ständers hörande och bifall icke torde vara väl förenligt med den i 57 § Regeringsformen åt Rikets
Ständer förbehållna beskattningsrätt och derföre icke bordt af Konungens Rådgifvare tillstyrkas.
Samma stadgande har dessutom synts
Utskottet äfven i annat hänseende anmärkningsvärd!.
Men förr än Utskottet vidare redogör för dessa sina anmärkningar, torde Utskottet, för att vinna större tydlighet åt sin framställning, böra erinra om åtskilliga förhållanden i afseende på ifrågavarande Förmyndarekammares inrättning och åligganden, samt de förberedande åtgärder, som föregått Instruktionens utfärdande.
Genom Kongl. Förordningen den 27 April 1667 inrättades i Stockholm en så kallad ”Arf- och Förmyndare-kammare”.
Anledningen uppgafs vara den oreda, sorn uppkom genom Föräldrars ingående i nytt gifte utan föregående afvittring, samt den vanvård, hvilken vid föräldrars frånfälle i afseende på de omyndige barnens såväl uppfostran som medel ofta egde rum.
Förmyndare-kammaren, utgörande en afdelning af Stadens Råd, fick sig uppdragne dels de bestyr i afseende pä de omyndiges bästa, som enligt nu gällande lagstiftning tillhöra Domstols behandling, dels äfven ålskillige förvaltningsåtgärder i samma ändamål.
Bland de sednare torde här böra nämnas förrättande af bouppteckningar; förvarande ocb förteckning ”registervis’' af boupptecknings-instruraenten, jemte ”underrättelse, hvarest egendomen vöre utsatt” ; utlåning af de omyndiges medel; försorg om fattiga barns uppfostran antingen i handtverksembetena utan betalning, eller deras ”underhållande ex publico både i Danviken och Barnhuset”.
Afsigten med denna inrättning var dock ingalunda alt göra särskilda förmyndare öfverflödiga och alt under Förmyndare-kammarens omedelbara förvaltning draga de omyndiges alla medel.
Det heter tvärtom, att ”Förmyndare-kammaren ingalunda bör eller kan vara ”emot Föräldrars lagliga välde eller yttersta vilje; ulan der en eller annan, antingen ”förmedelst
Testamente eller lagligen är fallen till tutelam eller curam, bör han med ”samnad råd med Förmyndare-kammaren alla ting så mycket säkrare förvalta, som han Honstilutions-Ctskotlets Memorial N:o ii. 17 "i framtiden på det sättet kan för allt eftertal befrias;”— att ”när något arf tillfallit ”omyndiga^ barn, då skall Förmyndare-kammaren med Förmjndnrne antingen de då ”äro Testamentarii eller Legitimi, så laga att egendomen, som lös och rörlig är, görs i ”penningar och sättes i säkra bänder emot en billig ränta, till fem å sex för hundrade "om året;”—alt om Förmyndarne sjelfva skulle begära penningarne, ”och Förmyndarehammaren funne, att de säkert dem förtros kunna, då skola de för alla andra när”mast vara dem emot intresse att behålla;” — alt ”på det hvarken fader eller moder, ”sorn efterlefver, skola hafva orsak sig besvära, det lian eller hon icke kunna sitt ”barnegods efter lag vårda, så blefve dem härmed det icke förtaget, utan allenast be”lälldt att riktigt inventarium upprätta.” — Till aflöning för Förmyndare-kammarens betjente stadgades, att af alla sterbhus skulle utgå procent, samt att Förmyndarekammaren ej skulle vara förbunden att för de penningar, ”sorn den stod för och på deras ”(Förmyndare-kammarens betjentes) räkning förräntades”, gifva mer än 6 procent.
På Rikets Sländers begäran och efter inhemladt utlåtande af Rikets Ständers öfver Hospitals- och Barnhus-ärenden förordnade
Deputation utfärdades af Kongl. Majit den 12 December 1764 ny Instruktion för ”Justilise-collegium och Förmyndarekammaren i Slockholm.” Denna Instruktion innehåller åtskilliga närmare föreskrifter rörande organisationen och förvaitnings-ordningen, men den gör ingen ändring i Förmyndare-kammarens ursprungliga bestämmelse och befogenhet.
Fortfarande borde den förse omyndige med Förmyndare och ”hafva allt möjligt inseende deröfver, att
Förmyndare efter lag egendomen troligen förvalta.”
Blott idel fall omtalas skyldighet för Förmyndare-kammaren, att omedelbart handhafva och förvalta den omyndiges medel, alt "skicklige Förmyndare ej kunna erhållas”.
Den ränta, hvilken Förmyndare-kammaren borde till de omyndige ansvara för de medel Förmyndare-kammaren för deras räkning kontant emottagit, nedsatles till 4J procent.
N id tillämpningen af denna Instruktion har utbildat sig bruk, hvilka visserligen icke äro mot Instruktionen stridande, men icke heller af dess ordalydelse bestämdt påkallade.
Förmyndare-kammaren har i allmänhet ansett det vara sin skyldighet att fordra det alla de omyndiges medel till
Förmyndare-kammaren af de särskilde förmyndarne öfverlemnades antingen i reda penningar eller i lånehandlingar, hvilkas säkerhet Förmyndare-kammaren borde pröfva.
Dessa sednare medel har Förmyndare-kammaren ej helt och hållet indragit under sin förvaltning, utan ansett dem fortfarande stå under Fönnyndarnes vård.
Derigenom har tveggehanda förvaltningssätt uppstått.
De i reda penningar aflemuade medlen hafva ingått till Förmyndare-kammarens allmänna fond och lånerörelse, samt hafva bokförts uti dess räkenskaper; å desse medel hafva vederbörande omyndige erhållit 44 procents ränta.
De medel åter, hvilka genom förmyndarnes försorg hafva blifvit utlånte emot säkerhet, som af Förmyndare-kammaren pröfvats, hafva ej i Förmyndare-kammarens räkenskaper ingått, men lånehnndlingarne af Förmyndare-kammaren blifvit förvarade, samt, sedan början al 1780-talet, äfven på visst sätt bokförde.
Den öfver dem upprättade boken, kallad Vigilans- eller Hypotheksboken, bar egentligen varit en förteckning öfver lånehandlingarne, upptagande i en kolumn de penningbelopp, hvarå lånehandlingarne lyda, men för öfrigt ej i räkenskapsform uppställd, ej heller afslutad.
För de i Vigilans-boken införda medlen hafva förmyndarne fått bära ansvaret, och de omyndige hafva ulan något afdrag till Förmyndare-kammaren latt åtnjuta hela den betingade räntan, hvilken nästan alltid har öfversligit 4j procent.
Förmyndare hafva derföre oftast sjellve förskaffat ullåningstilllallen för sina myndlingars medel och sålunda beredt myndlingarne högre afkomst, än Förmvndare-kammaren gil vil.
Prut. 1856 & 1857. 5 Sami. 7 Hafi. 3 18 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o H.
Förmyndare-kammarens inkomster, som hufvudsakligen hafva bestått af slerbhusprocenten och räntevinsten på Förmyndare-kammarens lånerörelse med de omyndiges kontant insalta medel, hafva gilvit icke obetydliga ärliga öfverskott öfver utgifterna.
Dessa öfverskott, spm enligt 1667 års Instruktion skulle "lill fattiges underhåll och upptuktelse troliga anläggas’-, hafva ock blifvit till fattiga harns underhåll använde.
Vid 1755 års Riksdag förordnade Rikets Ständer, att, sedan 1,000 Daler kopparmynt af öfverskotten årligen till Frimurare-barnhuset utgått, skulle återstoden till Stadens Politie-kollegium aflemnas, för underhållande af det samtidigt vid Danviken inrättade så kallade Politie-barnhuset.
I 1764 års Instruktion bibehölls detta stadgande, dock ökades Frimurare-barnhusets andel lill 3,000 Daler Kopparmynt.
Sedan Politie-barnhuset 1785 med Stockholms allmänna Rambus förenades, halva öfverskotten ingått till detta Barnhus, hvars förbindelse att utan lösen under vissa vilkor inlaga fattiga späda barn, som tillhörde Stockholms stad, varit, under omvexlande former för Styrelsen, erkänd och tillämpad, intill dess genom det sednasle för Allmänna Barnhuset utfärdade Reglementet af den 28 December 1850, samt dertill komna förklaringar, betydliga inskränkningar i de Stockholm medgifna förmånerna skett.
Förordningen den 18 April 1849 Kämnärs-Rällerna upphört, biel" en förändrad organisation af Stockholms Rådstufvu-Rätt nödig.
Den verkställdes ock genom Kongl. Brefvet den 21 December sistnämnde år.
Åt RädstufvuRältens första afdelning uppdrogs då Juslilie-kollegii och Förmyndare-kammarens domarebelättning med förmyndare-mål, hvaremot den förvaltande verksamheten fortfarande åt nämnde Kollegium och Kammare förbehölls.
Denna förändring föranledde Rådslufvu-Rätten samt Justitie-Koliegium och Förmyndare-kammaren att gemensamt utarbeta och lill Kongl.
Majit ingifva ett förslag lill ny Instruktion för Förmyndare-kammaren i Slockholm.
Sedan Kongl. Majit den 20 Augusti 1851 anbefallt ÖfversläthållareEmbetet alt deröfver, efter vederbörandes hörande, med utlåtande inkomma, algåfvos utlåtanden af Hof-konsistorium, af Stockholms stads Konsistorium den 20 April 1852, af Direktionen öfver Allmänna Barnhuset deri 9 December samma år, af Borgerskapets Äldste den 29 Oktober 1853, af Stockholms Stads Magistrat den 26 Oktober 1855, samt slutligen af Öfverslåtbållare-Embelet den 27 Mars 1856.
Redan den 9 i nästa månad derefter biel" ärendet inför Kongl. Majit föredraget, då Siats-Rådet tillstyrkte, alt Öfverståthållare-Embelets förslag, efter verkställde redaklionslörbättringar, mätte, med några af Stats-Rådet framställde förändringar och tillägg, godkännas; hvilket äfven skedde.
- Rädstufvu-rälten, Justilie-kollegium och Förmyndare-kammaren upptogo i det af deni framställda förslaget det af Förmyndare-kammaren vedertagna bär ofvannämnda dubbla sättet för förvaltningen af de omyndiges medel.
Men dermed skulle, enligt Stockholms stads Konslstorii och Allmänna Barnhusets Direktions förmenande, åtskillige olägenheter vara förknippade, för hvilkas afhjeipande flera förslag framställdes.
Bland dem bör det af Allmänna Barnhusets
Direktions fleste ledamöter uppgifna nämnas, emedan detta förslag lades till grund för det stadgande, på grund ai' hvars beskaffenhet
Konstitutionsutskottet isynnerhet funnit sig belögadl till förevarande anmärkning.
Direktions fleste ledamöter föreslogo, alt älven de medel, som genom förmyndarnes försorg utlånades, skulle af Förmyndare-kammaren särskildt bokföras, samt att £ procent af deras kapitalvärde, eller der detta icke kunde till beloppet utrönas, 5 procent af afkomslen skulle tillfalla Förmyndare-kammaren såsom ersättning för förvaltningskostnaden.
Denna nya afgifts påläggande pä en del omyndiga bestreds af Borgerskapets Äldste, hvilka tillika yrkade, att, då något mot Förmyndare-kammarens öfverskotlsmedel svarande biträde för värden af Stockholms fattiga barn af Allmänna Barnhuset icke mera lemuades, stadens allmänna fattigvård skulle ega rätt lill nämnda lion s t itu tio ns- lils kott e ts Memorial IS:o il. 19 öfverskollsmedel, hvatkin Stockholms stads Nämnds underdåniga utlåtande borde öfver ärendet infordras.
— Stockholms Magistrat förklarade sig ej böra utlåta sig i den sålunda inledda tvisten om rättigheten till öfverskotlsmedlen, men instämde uti Borgerskapets Äldstes afslyrkande al den nya algiflen, genom hvilken Magistraten ansåg de omyndige under Stockholms stads domvärjo blifva i afseende på sina inkomster försatta i en vida sämre belägenhet, än omyndige under andra
Domstolars öfverlormynderskap sig befunno.
— Ofverståthållaro-embetet åter, som sökte visa ali Allmänna Barnhuset för vida större summa, än öfverskotlsmedlen utgjorde, bidroge till stadens fattigvård, tillstyrkte öfverskottsmedlens fortfarande utgående till Allmänna Barnhuset, samt förordade tillika den föreslagna nya afgiften, under förmälan alt jemväl de omyndige, hvilka egde lyckan att hafva förmyndare, sorn kunde bereda sina pupiller en högre ränte-inkomst, billiglvis horde i sin män bidraga till Förmyndare-kammarens förvaltningskostnad, hvilken hittills endast betungat de mindre bemedlade omyndiges kapitaler.
Utan att Stads-nämnden blifvit hörd, tillstyrkte Konungens Rådgifvare vid ärendets föredragning i Stats-Rådet, dels att öfverskottsmedlen skulle fortfarande tillfalla Barnhuset, dels ett så lydande stadgande: ”Har genom testamente eller annat förord nande blifvit stadgadt, att penningar skola genom särskild persons försorg, för visst ”bestämdt ändamål göras fruktbärande, ulan att ingå i Förmyndare-kammarens allmänna ”fond, eller hafva för omyndigs, frånvarande eller okänd arfvinges räkning blifvit allem"nade lånc- eller säkerhets-handlingar, löpande med annan räntefot än den här ofvan ‘i allmänhet bestämda, då åligger Förmyndare-kammaren att dessa handlingar och me”del särskildt bokföra, med rätt för vederbörande att njuta den inflytande afkomsten, ”sedan likväl, derest förskrifven ränta ej understiger den ofvan i allmänhet bestämda, "först ärligen afdragils
J procent af kapitalvärdet, eller, der delta icke kan till belop”pet utrönas, 2 £ procent å afkomsten, såsom ersättning till Förmyndare-kammarens ” förval tnings-om kostnader.”
Hvad som först torde ådraga sig uppmärksamheten i detta stadgande, är den utsträckning, som Förmyndare-kammarens befattning, enligt ordalydelsen, synes hafva erhållit.
Medel, som blifvit testamenterade eller eljest gilne till visst bestämdt ändamål och slå under särskild dertill förordnad persons förvaltning, skola behandlas på samma sätt som omyndigs eller frånvarande eller okänd arfvinges medel, och Förmyndarekammaren skall äfven af dem uppbära årlig afgift, om det ändamål, hvartill de blifvit gilna, än är aldrig så främmande för Förmyndare-kammarens befattning i öfrigt.
Alla de i Stockholm genom enskild persons frikostighet tillkomne välgörenhels-inrättningar, hvilkas penningar skola genom särskild persons försorg göras fruktbärande, skulle sålunda komma under Förmyndare-kammarens öfverlormynderskap ocb lill densamma erlägga årlig skatt.
Men mera än denna nyhet och mest af allt hvad uti Instruktionen stadgas, har den i den anförda paragrafen föreskrifna nya afgiften förekommit Utskottet anmärkningsvärd.
Denna afgift är, — dess belopp må vara stort eller litet, — en verklig beskattning.
Det beror icke på den enskilde att undandraga sig densamma, och den är ej ersättning för någon ät den betalande erbjuden fördel eller bevisad tjenst.
Om man ock skulle tolka de i stadgandet förekommande orden: ”desse handlingar och medel bokföra”, på det siitt, att Förmyndare-kammaren derigenom skulle hafva fått sig ålagd en särskild redovisning och räkenskapsföring öfver de genom förmyndarne utlänte medlen, så hafva de omyndige af denna nya räkenskapsföring dock intet gagn, emedan förmyndarne i alla fäll a ro förpliglade att redovisa alla sina myndlingars medel, oberoende af den bokföring, som åligger Förmyndare-kammaren.
Förvarandet och förtecknandet af lånehandlingarne är ock ett först i denna nya Instruktion ät Förmyndare - 20 Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 41. kammaren uppdraget bestyr, snm för de omyndige icke är af oundgängligt behof påkalladt, och för hvars remuneration ingen ny afgift varit behöflig.
Linder det förvillande skenet af betalning för elt förvaltningsbestyr tillstyrktes en verklig beskattning.
Denna rådgifvare-åtgärds betänkliga och grundlagsvidriga beskaffenhet låter sig ej bortförklaras genom de inflytande medlens användande lill äfven det mest nyttiga och välgörande ändamål.
Utskottet kan ej underlåta att vidare anmärka, ali denna rådgifvare-åtgärd, om den också icke innebure den nu ådagalagda oforenlighelen med en af Svenska folkets uräldsta rättigheter, dock äfven ur andra skäl vore förkastlig.
Det är nyss visadt huru opåkallad af de omyndiges fördel den nya afgiften är.
En vidare granskning visarock att den är obillig.
Under ärendets handläggning är det förhållande af vederbörande myndigheter ulredt, att Förmyndare-kammarens öfrige inkomster under en längre följd af år i allmänhet varit tiilräcklige att betäcka Förmyndare-kammarens omkostnader och utgifter, så alt Allmänna Barnhuset oftast fått oafkorladt uppbära hela den på Förmyndare-kammarens lånerörelse uppkomne räntevinsten, hvadan hela den nya pålagan kommer att lill Barnhuset ingå.
Ehuru samhället alltid ansett forsin pligt att vårda och befrämja de omyndigas fördel, så har dock nu. genom det ifrågavarande stadgandet, en del omyndige blifvit betungade med en skatt, som icke bereder dem någon motsvarande fördel, utan alser ett ändamål, hvars ombesörjande hela samhället borde hafva sig ålagdt.
Men ännu i ett annat hänseende är stadgandet obilligt, nämligen demi innan, alt afgiften skall utgå äfven i den händelse, att de enskilde förmyndarne för de af dem utlånte medlen icke kunnat erhålla högre ränta än 4J procent.
Sådant förhållande har någon gång inträffat; och dessa omyndiga erhålla då lör sina medel endast 4f procent, under det att de omyndige, hvilkas medel af Förmyndare-kammaren sjelf förvaltas, åtnjuta 4£ procent.
Denna olikhet i afkomst ökas ytterligare deraf, att de förre omyndige måste till sina förmyndare, som för medlens förvaltning hafva besvär och ansvar, betala högre arfvode, än de sednare, hvilkas förmyndare för sådant besvär och ansvar äro frie.
Olämpligheten af ifrågavarande stadgande ökas ytterligare genom de ledsamma följder, som den nya afgiften skulle kunna medföra.
Då den vållar alt förmyndarne icke kunna, genom all sjelfve bereda utläningstillfällen, förvärfva sina myndlingar lika stor fördel sorn förr, skola de troligtvis, serdeles i tider af ymnig penningetillgång, då den allmänna räntefoten sjunker ned mot 4 * procent, sällan underkasta sig det med utlåningen förenade besväret och ansvaret, och de omyndige oftare än hittills få åtnöjas med Förmyndare-kammarens låga utdelning.
Redan detta är en förlust, ehuru den ej drabbar mera än en och annan omyndig.
Men förlusten kan ock möjligen blifva gemensam för alla dem, hvilkas medel af Förmyndare-kammaren förvaltas.
Tilloppet till Förmyndare-kammaren af de omyndiges medel, hvilket just vid vinnig kapital-tillgång och yppad svårighet för penningars produktiva användande skulle ökas, kunde snart bli I v a så stort, att
Förmyndare-kammaren urståndsattes att utlåna de insatta medlen och derigenom på sin lånerörelse gjorde så stora förluster, att den icke kunde fortfarande lill de omyndige utdela 4 { procent.
Delta olyckliga förhållande skall nu mera så mycket snarare kunna inträffa, som den nya Instruktionen icke, såsom den förra, anbefaller att Förmyndare-kammarens, genom Rikets Ständers beslut vid 1755 års Riksdag tillkomna, grundfond alltid skall förblifva orubbad.
Denna grundfond är enligt nya Instruktionen ej blott alsedd alt betrygga säkerheten för uppfyllandet af Förmyndare-kammarens förbindelser, ulan äfven ”att ersätta sådana förluster vid förvaltningen, hvilka af vederbörande embels- och tjenstemän icke böra eller icke kunna godlgörag.”
Dessa förluster beläcktes förut af öfverskottsmedlen.
Då de hädanefter Ronstilutions-Utskottets Memorial N.-o 44. 21 skola ersättas af grundfonden, vinner visserligen Allmänna Barnhuset den stora fördelen, att öfverskottsmedlen oafkortade af dylika förluster komma detsamma till godo; men grundfonden torde i stället hastigt nog kunna smälta bort.
Alla dessa förhållanden och företrädesvis förhållandet med den utan Rikets Ständers hörande och samtycke pålagda nja afgiften, har Konstilutions-Utskottet ansett sig böra för bedömande af det sätt, hvarpå ofvanbemälde
Föredragande och öfrige vid ärendets föredragning -tillstädesvarande Slals-Råd sitt rådgifvarekall fullgjort, till Rikets Ständers kännedom framlägga. 7. Angående Kongl. Maj:Is Nådiga Kungörelse den 49 December 1855 och Nådiga Krej' den 29:de i ■samma månad, rörande införtullning frän Transito-upplag af vissa slag aj väfnader och beklädnads-persedlar.
Enligt del öfver Finans-ärenden i Stats-Rådet den 19 December 1855 förde protokoll, fäste dåvarande föredragande Stats-Rådet för dessa ärenden Herr Friherre Palmstjerna Kongl. Majlis
Nådiga uppmärksamhet derå, att sedan Kongl. Majit genom
Nådig kungörelse af den 4 December 1854 stadgat, att den i Kongl. Förordningen den 15
Maj 1843 medgifna nederlagsrätt icke för andra slag af väfnader, än segelduk och tältduk, och ej heller för vissa slags beklädnads-persedlar, finge tillgodonjuta^ i vidsträcktare mån, än att dessa artiklar kunde till återutförsel pä nederlag uppläggas uti de i 4 § af nyss åberopade Nådiga Förordning uppräknade släder, afsigten med denna i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Rikets Ständers derom gjorda underdåniga hemställan vidtagna åtgärd skulle till större delen lörfelas, om sådane varor, som ej finge på nederlag uppläggas, skulle få från Transito-upplag införtullas; och hemställde Föredraganden alltså underdånigst, att Kongl. Majit täcktes förordna, att omförmälde slag af väfnader och beklädnads-persedlar, för hvilka nederlagsrälten sålunda vore inskränkt, icke heller måtte från Transito-upplag få till qvarblifvande i Riket inlörtullas.
Denna underdåniga hemställan, som af Stats-Rådets öfrige tillstädesvarande ledamöter biträddes, biel’ af Kongl. Majit i Nåder bifallen och kungörelse i öfverensstämmelse dermed samma dag utfärdad.
Blott tio dagar derefter, eller den 29:de i samma månad, anmälde samme Före^ dragande i underdånighet inför Kongl. Majit i Stats-Rådet, att han kommit i erfarenhet deraf, att ”några” partier sådane väfnader m. m., som enligt den nyss utfärdade Kongl, kungörelsen ej finge från Transito-upplag införtullas, redan för sådant ändamål voro på dylikt upptag intagne, i förmodan, alt någon inskränkning uti rättigheten alt derifrån (ä förtulla hvad varor som helst, ej skulle ifrågakomma; och då med den Kongl, kungörelsen endast varit afsedt alt förhindra kringgåendet af gällande författningar rörande nederlags-gods, men ej att förorsaka förluster eller svårigheter för trafikerande, hvilka på loflig väg ämnat införa tillåtne varor, så hemställde Föredraganden underdånigst, att, till förekommande af ofvannämnde varors re-export och derefter skeende återinförsel, Kongl.
Majit täcktes medgifva, att inlortullning deraf malte från det Transitoupplag, der de då funnos, ega rum, så vida godsegaren inom viss bestämd tid, hvilken Föredraganden föreslog till två månader derefter, hos vederbörande Tullkammare det 22 Konstilutions-Utskotlets Memorial N:o 11* begärde, sami att General-tullstyrelsen mätte erhålla
Nådig föreskrift att vederbörande härom förständiga.
Konstilutions-Utskottel har icke kunnat undgå att emot Föredraganden anmärka den brist på nödig eftertänksamhet, hvarmed delta ärende blifvit af honom behandladt.
1 den underdåniga skrifvelse af den 23 September 1854 (N:o 136), hvarigenom Rikets Ständer lill Kongl. Maj:l öfverlemnade förslag lill ny Tulltaxa, utur hvilken förut befintlige införselförbud i allmänhet voro borttagne, yttrade Rikets Ständer, alt de ansågo den öfvergångs-ålgärd böra vidtagas, att de förut förbjudna varor, som nu till införsel skulle lofgifvas, icke måtte få på kredit-upplag uppläggas, och ej heller intagas på nederlag annorlunda, än till ålerutförsel i de städer, der samma varor, oaktadt införselförbuden, förut egde dylik nederlagsrätt.
I denna skrifvelse nämndes alltså endast kredit-upplag och nederlag, men det nya slag af upplag, nemligen Tfa n si t-u p p I a g, som under Riksdagens lopp genom Kongl. Förordningen den 21 Mars 1854 blifvit inrättadt, omtalades icke.
Ej heller Kongl. Kommers-kollegium och Kongl.
General-tullstyrelsen,- som öfver Rikets Ständers nyssnämnde skrifvelse hördes, anmärkte förhållandet med Transit-upplaget.