Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men då stötte Torsten den andre ifrån sig, så att Jökul föll baklänges och fötterna gingo ur led.
Då gick Allstark hän och satte sig på bänken, men Jökul reste sig långsamt och sade:
»Icke se vi alla dem, som sitta härinne på bänkarne.»
Kung Gerröd sporde nu sin gäst Gudmund, om ej också han ville gifva sig i leken.
Då denne sade sig ej hafva något däremot, befallte Gerröd jarlen Agde att taga hämd för sina män.
Jarlen genmälte, att han vissligen för länge sedan upphört med all brottning, men han ville dock lyda konungen.
Därpå togo de båda kämparne af sig kläderna, och aldrig hade Torsten förr sett en så trollvulen buk som på jarl Agde — den var blå som stål.
Gudmund gick emot honom, och var han hvit i skinnet.
Strax ilsknade jarlen till, och han satte näfvarne så hårdt i Gudmunds sidor, att magen buktade sig ned på benen, och bägge tumlade de vildt om i hallen, tills de kommo hän till Torstens plats.
I detsamma kastade denne sig framför jarlens fötter, så att han snafvade och slog näsan i golfvet.
Den brast, och fyra tänder rämnade äfven.
Då jarlen reste sig upp, sade han:
»Tungt faller gammalt folk, men tyngst, när två gå emot en.»
Sedan de åter klädt sig, satte de sig alla samman med konung Gerröd till bords, och jarl
Agde och hans män ordade lifligt om, att motkämparne begagnat sig af någon list; »ty», sade han, »jag känner alltid sådan hetta, när jag kommer i deras flock.»
»Låtom oss bida vår tid», sade konung Gerröd; »måhända den uppenbarar sig till sist, som kan gifva oss besked härom.»
Därpå fortsatte man att dricka; och tvänne nya horn blefvo inburna i salen.
Dessa ägdes af Agde jarl; de voro väldiga och kallades Hvitingarne.
Två alnar mätte de i höjd, och de voro gullbeslagna.
Konungen lät dessa horn gå längs hvar sin bänk.
Och skulle enhvar dricka ut dem i ett drag.
Den, som ej orkade detta, hade att till munskänken betala ett öre i silfver.
Glad drack man sedan, så länge dagen räckte, och när aftonen kom, gick man till hvila.
Gudmund tackade då sin vän Torsten för det bistånd, han ånyo lämnat, och på hans fråga, när ett slut kunde väntas på detta gästabud, lydde svaret:
»I morgon skola mina män rida sin väg; och jag vet, att konungen nu låter göra stora anstalter för morgondagen.
In skall han låta bära det väldiga horn, som kallas Grim hin gode, en ypperlig klenod, full af trolldom och smyckad med guld.
Ett manshufvud med hår och hull sitter på dess spets, och det äger talande tunga.
Det förutsäger ännu icke timade händelser, och det vet, när ofrid kan väntas.
Och varder det vår bane, ifall konungen af Grim får veta, att en kristen man dväljes ibland oss.»
Torsten försäkrade, att Grim ej skulle komma att säga mera än hvad konung Olof tillät.
»Men konung
Gerröd tror jag vara nära döden», sade han, »och är det allt bäst, att I hädanefter följen mina råd.
I morgon ärnar jag visa upp mig för honom.»
Detta funno de vara ett farligt tilltag.
»Nej», sade han, »Gerröd vill eder död — hvad har du mera att förkunna om Grim hin gode?»
»Om det hornet är att berätta», svarade Gudmund, »att en medelstor man kan stå rak under dess svängning.
I mynningen är det en alen bredt; och är den, som dricker mynningen klar, den största dryckeskämpen.
Dock förmår konungen själf tömma hela hornet i ett enda drag.»
»I morgon skall du», återtog Torsten, »fara i min skjorta, ty då mäktar ingen olycka nå dig, skulle ock gift gömma sig i hornets dryck.
Kronan skall du taga af ditt hufvud och räcka henne till Grim hin gode.
Sedan hviske du honom i örat, att du ärnar visa honom vida större heder än Gerröd, och därefter skall du låtsa, som om du drucke.
Etter lurar i hornet, och därför skall du låta drycken glida ned i skjortan, som du hafver närmast dig.
Då skall ingen skada ske dig, och när till sist dryckeslaget brytes, skall du genast låta dina män rida sin kos».
Gudmund lofvade att lyda dessa råd.
»Dör konung Gerröd», sade han, »så äger jag hela Jotunhem; men får han behålla lifvet, så varder det vår bane.»
Därpå insomnade han.
Nästa morgon voro de tidigt uppe.
Gerröd infann sig hos dem och bad dem tömma en afskedsbägare.
Snart satt man åter i konungens hall och drack ur hornen Hvitingarne.
Man drack Tors och Odens skål.
Under toner från hvarjehanda strängaspel inbars därefter Grim hin gode af tvänne män, som voro till växten något mindre än Torsten.
Alla reste sig upp och föllo på knä för Grim.
»Tag emot Grim hin gode», ropade kung Gerröd bort till Gudmund; »det är din egen välgångsskål, du skall dricka!»
Då gick Gudmund hän till Grim, tog af sig guldkronan, satte den på hans hufvud och hviskade honom i örat de ord, som Torsten sagt.
Sedan låtsade han dricka, och drycken lät han rinna ned i skjortan — det fanns etter i den.
Han drack Gerröd till och fäste därefter en kyss på hornets spets, men då vred sig Grim leende ifrån honom.
Nu tog kung Gerröd emot det åter fulla hornet, och han bad Grim komma med lycka samt kungöra, huruvida någon fara vore i annalkande; »ty ofta», sade han, »har jag sett dig hafva bättre uppsyn».
Han tog af sig ett guldsmycke och gaf det åt den tigande Grim.
Därefter drack han jarl Agde till; och det såg ut, som om en brottsjö rullade mot ett skär, då drycken vällde genom hans hals.
Han tömde hornet.
Då riste Grim på hufvudet och bars sedan bort till Agde jarl.
Först bad denne om miskund, men han drack dock ut hornet i tre omgångar; hvarpå han lämnade det till munskänken.
»Så där slöas enhvar, som åldras», sade Grim.
Sedan vardt hornet åter fyldt.
Och nu skulle Fullstark och Jökul tömma det.
Då den förre druckit, grep Jökul hornet, såg ned däri och tyckte det vara tarfligt drucket.
Därefter slog han till Fullstark med hornet, men denne satte ögonblickligen sin knytnäfve i hans näsa, så att den krossades och tänderna röko ur munnen.
Då vardt åter ett vildt oväsen.
Men Gerröd befallte, att man ej finge göra ett stort rykte af, att man skilts åt så där ovänligt; hvarpå båda slagskämparne strax förliktes; och Grim hin gode bars ur salen.
En stund därefter kom en man gående in i hallen.
Alla förundrade sig öfver hans litenhet.
Det var Torsten den hushöge.
Han gick fram till konung Gudmund och anmälte, att hästarne voro sadlade.
Kung Gerröd sporde, hvad det där var för ett barn, och Gudmund svarade:
»Det är en liten sven, som Oden sändt mig — en härlig klenod.
Han kan åtskilliga lekar, och finnen I honom användbar, så vill jag skänka er honom.»
»Han ser ovanligt dugande ut», sade kung Gerröd; »och vill jag gärna se prof på hans händighet — lek nu någon liten lek för mig!»
Då tog Torsten sin sten och knackade med stålbrodden, där det var hvitt, och genast kom en hagelskur så strid, att ingen vågade vända ögonen emot den, och så mycket hagel hopade sig i hallen, att det nådde folket upp till anklarne.
Gerröd skrattade godt åt denna lek.
Sedan knackade
Torsten på stenen, där den var gul, och det kom solsken, så varmt, att allt haglet smälte inom kort.
Därpå fylldes salen med ljuflig vällukt, och konung Gerröd förklarade Torsten vara en sanskyldig konstnär.
Ännu en lek hade han kvar, sade han; den kallades svängleken.
Äfven den ville Gerröd gärna se.
Torsten ställde sig midt på hallens golf och knackade på stenen, där den var röd, och ut slogo gnistor.
Sedan ilade han utmed bänkarne, rundt om i hallen, och gnistorna yrde ikring med växande fart, så att alla därinne måste hålla för sina ögon.
Men kung Gerröd skrattade godt.
Och elden tog till att ökas, så att alla de andra tyckte det vara väl starkt.
Då drog Gudmund sig hastigt ur hallen, såsom Torsten redan rådt honom.
»Viljen
I hafva leken ännu ystrare?» ropade Torsten.
»Ja, låt se, sven», svarade Gerröd.
Då slog
Torsten ännu hårdare på stenen, så att gnistor hveno kung Gerröd i ögonen.
Därefter skyndade
Torsten ned till dörren, vände sig där om och dref sten och stålbrodd in i hvar sitt öga på Gerröd.
Denne segnade död ned på golfvet, och Torsten ilade ut.
Där satt Gudmund redan till häst, och Torsten bad honom genast rida i väg; »ty här är icke platsen för försagdt folk», sade han.
De sprängde åstad fram mot ån.
Stenen och stålbrodden hade redan återkommit till Torsten, och denne berättade konung Gerröds död.
De redo sedan öfver ån och hän till det ställe i skogen, där de första gången träffats.
»Här måste vi skiljas», sade Torsten, »ty mitt folk menar nog, att det nu är tid för mig att vända tillbaka.»
»Nej, far hällre hem med mig», bad Gudmund, »jag skall löna dig för godt följe.»
»En annan gång vill jag mottaga din bjudning», svarade Torsten; »men själf skall du nu med en mäktig skara kämpar draga till Gerröds gårdar, ty landet är i edert våld.»
»Så vill jag låta dig råda», återtog konung Gudmund; »min hälsning skall du bringa konung Olof.»
Därpå framtog han ett gullkärl, ett silfverfat och ett tjugo alnar långt handkläde, hvari guld var inväfdt.
Torsten lämna konungen dessa gåfvor och snart återkomma.
Sedan skildes de med mycken kärlek.
Nu fick Torsten se Agde jarl, där denne kom ridande med ursinnig hast.
Han red efter honom, och till sist närmade de sig en ansenlig gård, hvilken tillhörde Agde.
Grindledet förde till en fruktträdgård, och där inne stod en jungfru.
Det var Agdes dotter Gudrun, högrest och skön.
Hon hälsade sin fader och sporde efter tidender.
»På tidender är det ingen brist», sade han; »konung Gerröd är död, och hafver Gudmund svikit oss alla.
Han har haft en kristen man dold i sin flock, Torsten den hushöge, hvilken öst eld i ögonen på oss.
Nu skall jag dräpa hans män.»
Han kastade hornen Hvitingarne till marken och sprang till skogs, som om han vore galen.
Därpå gick Torsten fram till Gudrun.
Hon hälsade honom och frågade, hvad han hette; och han sade sig heta Torsten Husbarnet, konung Olofs hirdman.
»Stor månde den störste vara, där du är barnet», sade hon.
»Vill du fara hem med mig», sporde Torsten, »och sedan taga emot den nya tron?»
»Från ringa glädje har jag här att skiljas», svarade hon; »ty min moder är död; hon var dotter till Ottar jarl i Holmgård, och var hon i skaplynnet mycket olik min fader, ty han är till sitt väsen ett troll.
Nu ser jag, att han ej har långt igen att lefva, och därför vill jag gärna följa dig.
Dock skall du lofva att åter ledsaga mig hit.»
Hon tog samman sina egodelar, och Torsten tog i förvar hornen Hvitingarne, hvarpå de vandrade framåt genom skogen.
Där fingo de se jarl
Agde fara vrålande omkring med händerna för sina ögon.
Det hade nämligen händt sig så, att när Agde fäste sina ögon på Torstens folk, for en sådan värk i dem, att han intet kunde se.
Just som solen höll på att gå ned, nådde Torsten och mön ned till skeppen.
Hans män voro då segelfärdiga, och de blefvo glada, när de sågo honom.
Han steg ombord med kvinnan; de styrde till hafs och landade omsider vid Norges kust.
Vid jultiden drog Torsten till konung
Olof, som då vistades i Trondhjem, och öfverlämnade till honom de dyrbarheter, som konung Gudmund skänkt, samt hornen Hvitingarne och många andra klenoder.
Han förtalde konungen sina äfventyr och visade honom mön Gudrun, och konungen tackade för gåfvorna, och alla rosade Torstens manhaftighet samt funno hvad som händt honom mycket märkligt.
Sedan lät konungen döpa Gudrun och undervisa henne i den nya tron.
Torsten lekte där om julen sin svänglek, och alla hade stort nöje däraf.
Hvitingarne tömde man till Guds och de dödas åminnelse, och om hvarje horn voro två man.
Men det gullkärl, som Gudmund tillsändt konung Olof, förmådde ingen dricka i botten mer än Torsten Husbarnet.
Handklädet brann icke, när man kastade det i elden — det utkom därur renare än förr.
Sedan omtalade Torsten för konungen, att han önskade hålla bröllop med Gudrun, och kung Olof gaf sitt samtycke.
Det blef ett präktigt gille.
Första natten, när brudparet kommit i bädd och förhänget fällts ned, brast en bräda lös i väggen.
Det var Agde jarl, som kom för att dräpa Torsten; men emot honom slog en så stark hetta, att han ej vågade sig in i kammaren utan drog sig tillbaka.
Och i detsamma kom konung
Olof och slog honom i hufvudet med en guldsirad yxa, så att han försvann ned i jorden.
Konungen höll sedan vakt där om natten; och när morgonen grydde, voro de bägge hornen Hvitingarne borta.
Torsten stannade öfver vintern hos konungen, och han och Gudrun höllo mycket af hvarandra.
Om våren bad han om orlof att åter få segla österut för att där råka konung Gudmund.
Det fick han, och därtill bad kung Olof honom, att han måtte hålla sin tro oryggligt; »följ mera din egen vilja än deras där österut», sade han.
De skildes åt i kärlek, och alla uppstämde böner för Torsten, ty han hade numera blifvit vänsäll.
Efter en god färd kom han till Gläsesvallarne; och Gudmund tog emot honom med öppen famn.
»Hvad har du sport ifrån Gerröds gårdar?» frågade Torsten.
»Jag drog själf dit», svarade han; »och de lämnade strax landet i mitt våld.
Däröfver härskar nu Hedrek Ulfhamn, min son.»
»Hvar är Agde jarl?» frågade Torsten.
»Han lät resa sig en hög, så snart I farit eder väg; och in i den gick han med stora rikedomar.
Men hans män Jökul och Froste drunknade i ån Hamra den gången de redo från konung Gerröds gästabud.
Agde jarls land, häradet Grunder, härskar jag nu.»
»För mig», återtog Torsten, »ligger det stor vikt uppå, om du vill dela med dig något af allt ditt välde, ty Gudrun synes mig böra äga arf efter sin fader jarlen.»
»Rätt så, ifall du vill blifva min man», svarade Gudmund.
»Ja, men då får du icke lasta min tro.»
»Nej, det skall jag icke», slöt Gudmund.
Sedan begåfvo de sig tillsammans till Grunder, och Torsten lade under sig häradet.
Han byggde sig sedan en ny gård i Gnipalund, ty Agde jarl hade gått igen och ödelagt den gamla gården.
Torsten vardt en stor höfding, och Gudrun födde honom snart ett svenbarn.
Emellertid vardt han ständigt oroad af den spökande jarlen.
En natt fick Torsten se, hur denne vandrade utanför gårdsledet, men han vågade sig icke in, ty kors var satt ofvanför hvarje dörr.
Då smög Torsten sig bort till hans hög, som stod öppen.
Han trädde in och tog hornen Hvitingarne, som han såg ligga där.
I detsamma återkom jarlen, men Torsten skyndade ut förbi honom och satte kors öfver högens öppning.
Därpå slöt den sig igen, och aldrig har man sedermera sport något om Agde jarl.
Nästa sommar vände Torsten tillbaka till Norge och hade då åter med sig de båda hornen till konungen.
Snart fick han emellertid nytt orlof att draga österut, till sina egendomar där; och konung
Olof befallte honom åter att väl hålla sin kristna tro.
Sedan hafva vi icke hört något berättas om Torsten.
Men när konung Olof i slaget vid Svoldern försvann från sitt skepp Ormen långe, blefvo äfven hornen borta.
Här sluta vi berättelsen om Torsten den hushöge.
Konung Gudmunds tycke för människorna framträder äfven i den lilla
Sagan om Helge Toresson.
En sommar var den norske härsesonen Helge Toresson tillsammans med sin broder Torsten Hadd på en handelsfärd norrut i Finnmarken, där de sålde smör och fläsk åt finnarne.
Färden gick förträffligt, och när sommarn närmade sig sitt slut, vände de hemåt och kommo så en dag med sina skepp till det näs, som hette Vimund och där det fanns god skog.
Här gingo de i land och togo en del masurträ.
Helge kom då att vandra något längre in i skogen än de andra.
Med ens föll ett stort mörker öfver näjden, så att han ej kunde finna vägen till sina skepp, och han varsnade tolf kvinnor, som kommo ridande fram ur skogen.
Alla sutto de på röda hästar och buro röda dräkter, och deras betsel och sadlar glimmade som af guld.
En af dem var öfverlägsen i fägring, och hon, den ståtligaste, betjänades af de andra.
De stego af hästarne och läto dem beta i gräset.
Sedan slogo de upp ett vackert tält.
Det var prydt med strimmor af skiftande färg, och guld var inväfdt däri.
De snidade hufvud, som sköto upp däröfver, voro förgyllda; äfven stången, som reste sig i dess midt, sken af guld och bar en diger guldknapp.
När kvinnorna rest upp tältet, satte de fram bord därinne, och hvarjehanda förtäring vankades.
Till sist tvådde de sina händer, och både vattenkannan och fatet voro af glänsande silfver.
Helge Toresson stod där strax invid och betraktade alltsamman.
Då vände sig den ståtligaste kvinnan till honom och sade:
»Kom hit, Helge, och få dig dryck och mat här hos oss.»
Han gick då till dem och fann, att drycken var fin, maten likaså, och kärlen voro vackra.
Då borden blifvit borttagna, redde man till hvilolägren, som voro mycket praktfullare än människors sängar.
Den fagra kvinnan sporde då Helge, om han ville hvila ensam eller bredvid henne; han frågade, hvad hon hette.
»Jag heter Ingeborg», svarade hon, »och är dotter af konung Gudmund å Gläsesvallarne.»
»Då vill jag ligga när dig», sade han.
I tre nätter voro de tillsammans.
När de efter den sista stego upp och klädde sig, blef det skinande klart väder, och Ingeborg yttrade:
»Nu skola vi skiljas.
Här får du två skrin; det ena är fullt af silfver, det andra af guld.
Dem vill jag gifva dig, men nämn för ingen människa, hvarifrån de stamma.»
Kvinnorna redo bort samma väg, de kommit, och Helge vände åter till sitt skepp.
Hans följeslagare hälsade honom med glädje och frågade, hvar han dvalts så länge, men han ville icke säga dem det.
Mycket gods hade de sedan med sig hem, och ifrigt sporde man Helge, hvarifrån allt det silfver och guld kommit, som han hade i skrinen.
Men han ville icke säga det.
Så led tiden fram till jul.
En natt blef det ett underligt svårt väder; och brodern Torsten sade till Helge:
»Vi skola stå upp och se om vårt skepp.»
De gjorde så och funno skeppet fast vid sitt ankartåg.
Det låg där lugnt med sina drakhufvud på fram- och bakstam och med sidorna målade fagert ofvan sjö.
Till denna dess utstyrsel hade Helge användt en del af de skatter, han fått af konung Gudmunds dotter, men det öfriga hade han låst ned i den ena drakens hals.
Då fingo de med ens höra ett väldigt dån, och två män susade fram på frustande hästar och togo Helge bort med sig.
Men brodern Torsten kunde icke se, hvart han tog vägen.
Strax därefter stillnade vädret.
Torsten gick hem till fadren och förtalde honom denna stora, underbara händelse.
Och genast begaf han, Tore, sig till konung
Olof och bad honom göra sig underkunnig om, hvar sonen hamnat.
Konungen lofvade att göra sitt bästa, fastän det tycktes honom ovisst, om han kunde blifva ung Helge till någon hjälp.
Det led fram till jul nästa år; och konung
Olof uppehöll sig denna vinter på Alrekstad.
Så hände det sig åttonde dag jul om kvällen, att tre främmande män stego in i hans hall.
De trädde fram till honom, där han satt vid bordet, hälsade honom höfligt och fingo en vänlig hälsning tillbaka.
Det var Helge, som kommit, men hans två följeslagare kände man ej.
Olof sporde dem efter deras namn, och båda sade sig heta Grim.
»Vi äro sända hit till eder», sade de, »af konung Gudmund på Gläsesvallarne.
Han skickar eder sin hälsning och därtill tvänne horn.»
Konungen tog emot hornen, som voro ett par ypperliga, guldbeslagna klenoder.
»Konung Gudmund», fortsatte de båda följeslagarne, »ber eder, herre, att I måtten vara hans vän, och fäster han sig mera vid eder mening än vid alla andra konungars.»
Härpå svarade konung
Olof intet, utan lät han blott visa dem bort till deras platser.
Sedan lät han fylla de mottagna hornen med god dryck, och han lät biskopen signa den.
Hornen buros bort till de båda sändemännen, på det att de först måtte dricka ur dem; men strax märkte de, att biskopen läst öfver drycken.
De reste sig upp, och stort blef stojet i hallen.
Drycken stöpte de ur hornen ned på golfvet; ljusen släcktes, och ett hiskligt brak hördes.
Då bad konungen Gud se i nåd till dem alla därinne, och han befallte sina män att stå upp och häjda allt detta oväsen.
Så tändes ljusen igen, och Helge och hans båda följeslagare voro försvunna; men man såg tre män ligga dräpta på golfvet och bredvid dem de båda hornen.
»Ett stort under hafver timat», sade konungen, »och bäst vore, att dylika blefve sällsynta.
Konung Gudmund är mycket trollkunnig.
Den man, som kommit i hans våld, hafver råkat illa ut, och ovisst är, om något kan göras för honom.
Därefter lät konungen hornen tagas i förvar.
Man drack ur dem och befann sig väl däraf.
Den bärgsklyfta ofvanom Alrekstad, hvarigenom konung Gudmunds män foro sin kos med Helge, blef kallad Grimsklyftan, och det är ej rådligt för någon att draga där fram.
Året gick, och åter kom en åttonde dag jul.
Då konungen var med sin hird i kyrkan och där åhörde mässan, trädde med ens tre män fram till kyrkdörren, de två ropade in:
»Här bringa vi dig Helge, konung, och den stund vet ingen, när du sedan släpper honom ifrån dig!»
Därpå försvunno de; och den tredje mannen stod ensam kvar.
Strax kände man igen Helge, och man blef varse, att han var blind.
Olof sporde honom, huru allt hängde tillsammans, hvar han vistats denna långa tid.
Och han berättade först, hur han fann kvinnorna i skogen, och sedan, hur de bägge Grimarne frammanat ovädret för honom och hans broder, när dessa tänkte bärga skeppet, och hur de därefter tagit honom med sig hän till konung Gudmund på Gläsesvallarne samt sålunda bragt honom åter till dottern Ingeborg.
»Hur trifdes du hos Gudmund?» frågade konungen vidare.
»Förträffligt», svarade han; »ingenstädes har jag funnit mig bättre.»
Olof sporde sedan om Gudmunds lefverne och hans sätt att skicka sig samt huru stort följe han hade.
Helge berömde kung Gudmund mycket och tillade, att hans män voro så många, att han ej förmått räkna dem.
»Hvi foren I, alla tre, så hastigt ifrån oss förra vintern?» frågade Olof.
»För era böners skull till Gud släppte Gudmund mig ifrån sig, och han sände de båda Grimarne med mig till eder, på det att I måtten få veta, hvad det blifvit af mig.
Men därför jagade vi den gången så hastigt bort ifrån eder, att det var emot Grimarnes natur att dricka den dryck, I låtit signa.
De blefvo rasande, enär de sågo sig öfvervunna, och sedan dräpte de era män.
Eder visade konung Gudmund i allt fall sin aktning, då han sände eder hornen, och var det hans tanke, att I därefter ej skulle så ifrigt fråga efter mig.»
»Hvarför har du nu åter lämnat kung Gudmunds hof?»
»Därtill är hans dotter Ingeborg skuld; hon kunde icke hvila när mig utan anfäktelser, när jag hvarje natt låg vaken.
Och mäst därför drog jag mina färde.
Dessutom ville kung Gudmund ej trotsa eder längre, herre, när han fick spörja, huru gärna
I villen hafva mig hit.
Men om kung Gudmunds egen höghet och om allt hans storslagna väsen kan jag icke i få ord yttra mig — lika litet som om hans stora följe.»
»Hvi är du blind?» frågade konungen.
»Jo», svarade han, »vid mitt afsked ref Ingeborg ut mina båda ögon, förklarande, att Norges kvinnor ej längre skulle af mig hafva någon glädje.»
Därefter sändes bud efter Helges fader, och denne tackade konungen mycket, för det sonen återkommit ur trollens händer.
Helge stannade hos konung Olof, hvilken sedan äfven hade med sig hornen Grim i slaget vid Svoldern.
Äfven de försvunno — liksom Hvitingarne — från skeppet
Ormen långe, när konungen sprang öfver bord; och har ingen sett dem sedan.
I berättelsen om
Orvar Odds sagolika färder till Finnmarken och till det mystiska, redan omnämda Resaland
få vi bevittna mycken trolldom.
Vi få se det senare landets innebyggare, dess resar eller troll hålla rådplägning utomhus eller sitta ikring sin eld hemma i klippboningen.
Om deras utseende få vi här äfven ett rätt godt besked. —
När den välbekante norske kämpen Orvar Odd stod i begrepp att lämna sin fädernegård å ön Hrafnista för att tillsammans med sin broder Gudmund draga upp till Finnmarken och därifrån vidare ut på äfventyr, vände sig deras fader Grim till Odd och sade:
»Här ser du tre klenoder, frände, som jag vill gifva dig.
Det är tre pilar.
De bära namn och heta Flög, Rämsa och Fifva.
Jag tog dem en gång från finnekonungen Guse.
Af sig själfva flyga de tillbaka till strängen, och allt, som de sändas emot, träffa de.»
Odd tog emot Gusepilarne och granskade dem.
Han fann dem förträffliga, ty spetsarne voro fästa till skaften med gyllene band.
»Många goda gåfvor har jag mottagit», sade han, »men inga, som synts mig jämgoda med dessa.
Haf stor tack, fader!»
Då bröderna kommo norr ut till Finnmarken, funno de uppe i land en mängd jordhyddor; och dit begaf sig Gudmund en morgon med sitt folk.
De sprungo in i hyddorna och rånade kvinnorna, ty männen voro borta.
Kvinnorna blefvo utom sig af förskräckelse och ropade vildt.
När Gudmund och hans män om kvällen kommo tillbaka till skeppen, frågade Odd:
I varit i land i dag, Gudmund?»
»Ja», svarade denne, »och där tycktes mig vara mycket nöjsamt.