Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men en annan tid har inträdt, som ser det evigas närvaro i det förgängliga, för hvilken verldsafsägelsen upphört att vara en gudstjenst, men som tvärtom sätter menniskans högsta andliga lif i en frisk och förtröstansfull verksamhet.
Till dennas religiösa kult hör derföre ett ljust, öppet, gladt tempel, hvars former och proportioner äro för sjelfva andakten likgiltiga, samt derföre lättare kunna bero endast af skönhetssinnet.
Likaså verkade samhällstillståndet under medeltiden, att äfven den enskildes boning afstängde honom ifrån hans omgifning, och hvarje hus blef en fästning: då deremot nu hvar och en älskar ljus och utrymme.
Då kunde tidens smak uti privatarkitekturen framträda endast i lösa, oväsendtliga prydnader; nu rådfrågas för hela byggnaden, jemte beqvämligheten, skönhetssinnet.
Hvartill då nu dessa kyrkor, härmningar af den götiska stilen, som genom sin litenhet och halfhet sjelfva bevisa, att de äro en blott lek, och att den anda är borta, hvilken icke skydde ansträngning och uppoffringar, för att gifva sådana verk den storhet och det majestät, dem tillhörer.
I München ser man flera sådana härmningsförsök.
Att de uppbyggas för den katolska församlingens bruk, deruti kan man dock ännu ana någon mening; men hvad skall en protestantisk församling med en sådan kyrka?
I Köln eller München kan man ännu veta, hvartill den tjenar, men i Berlin borde ändamålet vara afficheradt utanpå huset.
Dock är numera den katolska gudstjensten så en blott ceremoni, och de, som deri deltaga, äro vanligen så glada verldsbarn, att äfven för dem hela den götiska arkitekturen är en storhet utan betydelse.
Tyskarne prisa företaget af Kölnerdômens uppbyggande, emedan det blir ett nationalverk.
Men det är ej minnesvårdar i sten, utan i samtidens och framtidens historia, som för närvarande äro tyska nationens första behof.
Vistas man i Köln öfver en söndag, så har man lättare tillfälle att bese dess kyrkor.
Då kan man äfven utan betalning beskåda domens skatter och det Wallraffska museum, af hvilka de förra eljest betalas med 2 Th. Pr.
Utom den verldsbekanta dombilden, den likaså berömda
Petri korsfästelse af Rubens i Peterskyrkan, samt en altartafla af Dürer i St.
Mariæ im Kapitol, innehålla mig veterligen kyrkorna inga större mästarverk.
Dock finnas i den vackra Apostlakyrkan taflor af Hårleman, Pottgiesser och Engelberg, värda att ses.
Kölns kyrkor lemna för öfrigt, genom sin olika ålder och mångfaldigt nyanserade arkitektur, godt tillfälle att studera det götiska byggnadssättets utveckling.
Jemte hvad som finnes i det nämda museum, hade förf. tillfälle att här se en exposition af gamla målningar, hitlemnade ur privata samlingar långsåt hela Rhein.
Då vid en sådan mästarnes namn utsättas efter hvarje egares uppgift, så är naturligt, att en mängd skrytsamma uppgifter måste finnas.
Samlingen, som bestod af 316 nummer, innehöll dock en mängd sköna stycken, isynnerhet ur nedertyska och flamländska skolorna.
Af «Altkölnische
Meister» funnos flera, och vore jag kännare, skulle jag påstå, att deribland förekommo skönare saker, än de, som under detta namn visas i München och Berlin.10 Katalogen är tryckt i «Du Mont Schauberg»ska boktryckeriet, Köln 1840, och kan tjena en konstälskare att komplettera de uppgifter på konstskatter vid Rhein, hvilka finnas i de vanliga resehandböckerna.
Anblicken af staden från
Deutz är ej så öfverraskande, som den vanligen beskrifves.
Dock förtjenar den, att man klättrar upp i Belle-vuen, på taket af hotelet «Belle Vue».
Lifvet i staden skall på fruntimmerssidan vara temligen fritt.
Jag såg prof på en fräckhet, hvilken för öfrigt icke mött mig i Tyskland.
En halunk, som hvarje dag på gatan utbjöd sig till förare kring staden, slutade med att erbjuda sig såsom skaffare.
Detta var, näst åsynen af matronornas kattunssalopper med deras kapuchonger, det enda vidriga jag i Köln erfor.
Med saknad lemnade jag derföre staden.
På färden till Bonn fördrefs den af den oväntade glädjen att höra svenska, och jag glömde dervid omgifningarna, som också icke äro serdeles anmärkningsvärda, emedan stränderna alltännu äro låga och flacka.
Bonn har ett ganska trefligt och skönt läge.
Sjelfva det inre af staden och den närmaste omgifningen, ehuru behaglig, har väl intet serdeles att erbjuda ögat, men utsigten åt södra sidan samt närheten af Siebengebirge, Godesberg, Poppelsdorff o. s. v. göra staden till en angenäm uppehållsort för älskare af skön natur.
Staden saknar ej vackra hus, i synnerhet i den nyare vestra delen och i den förstad, som bildas af anläggningarna utom södra stadsporten, den som förer genom slottet.
De flesta af dessa nya hus tillhöra universitetets professorer.
Stadens förnämsta prydnad är dock det fordna kurfurstliga (Kölniska) slottet, en vidlyftig och delvis skön byggnad, nu upplåten för universitetet, dess bibliotek och samlingar.
Synnerligen förtjenar
Aulan (universitetets solennitetssal) och Museum rheinischer Alterthümer att beses.
Den förras väggar äro prydda med fresker, föreställande de fyra fakulteterna.
Den teologiska och juridiska äro efter Cornelii dessin målade af hans lärjungar, Förster, Herrman och Götzenberger; den medicinska och filosofiska tecknade och målade endast af den sistnämnde.
Ansigtena äro till en stor del porträtter.
Af svenskar finnes der endast Linné.
Troligen för grupperingens skull äro den nyaste teologiens representanter, både af katolska och protestantiska konfessionen, hvilka intaga hvar sin sida af taflan, föreställda liggande på marken, under det vetenskapens och kyrkans äldre heroer ännu upprättstående se modiga ut, i motsats mot de förras mera nedslagna, än begrundande uppsyn.
De humoristiska arabesker, som utgöra ramen kring filosofiska fakulteten, böra ej förbises.
Der förekommer bland annat porträttet af det fruntimmer, som vanligen visar salen för besökande, och som icke blott är märkvärdig genom sin kännedom af de här afbildade lärdas biografier, utan äfven genom det förtroliga förhållande, hvari hon stått till en af tidehvarfvets hjeltar – «marskalk Vorwärts.»
Från slottet leder en vacker kastanje-allé (Poppelsdorffer-alléen) till det vid
Poppelsdorff belägna lustslottet Klemensruhe, hvilket innehåller universitetets naturhistoriska samlingar och kemiska laboratorium.
Till de förra hörer ett utmärkt mineralogiskt kabinett, med dithörande antediluvianska minnesmärken, försteningar o. s. v., dessa af intresse äfven för den icke i geologien invigde betraktaren.
Man läser beskrifningar öfver fynd och uppgifter på det funnas dimensioner, men man imaginerar sig dessa endast ofullkomligt och blir förvånad, då man får se ett 3 à 4 alnar långt stycke af en tand, ett käkben, stort som en sängbalk o. s. v.
Samlaren och ordnaren är den celebre mineralogen Näggerath.
Universitetet stiftades 1784 af Kurfursten Maximilian Friedrich (1761–1785), men upphörde vid fransosernas infall 1794.
År 1818 förnyades stiftelsen genom inrättandet af det nuvarande Fredrik-Wilhelms universitetet.
Berliner-universitetet för samma namn, och detta har derföre utsigt att lefva i vetenskapens annaler – tills en ny stiftare tar samma heder i anspråk.
Till skillnad från det Berlinska kallas det förstnämnda «det Rheinska F.
W:s universitetet.
I den förnyade stiftelse-urkunden heter det: «Jag har för afsigt att alltframgent göra en sorgfälligt ledd utveckling af preussiska statens andliga krafter till den hufvudsakligaste grundval för dess lycka och bestånd.»
Tyskarne jubilerade öfver dessa «herzerhebende» ord, och förvissades följande året, d. 18 oktober 1819, på årsdagen af universitetets stiftelse, om sorgfälligheten i denna ledning, genom den då utgifna stränga censurförordningen.
Universitetet i Bonn hade uti Arndts afsättning 1820 ett serskildt vedermäle deraf.
I tjugu års tid var den liflige mannen beröfvad all verksamhet.
Nu hade han af den nya konungen fått tillstånd att åter hålla föreläsningar.
Studenterne uppvaktade honom med ett fackeltåg; han började sina föreläsningar med utomordentlig applausus, och akademiska senaten valde honom till universitetets rektor.
Visserligen är han ännu ovanligt kry och rask, men tjugu år af hans bästa mannaålder äro emellertid förgångna.
De papper, hvilka vid hans afsättning fråntogos honom, har han ännu ej återfått.
I hans flärdfria sätt framlyser hjertlig välvilja.
Olyckan har ej beröfvat honom hans muntra lynne.
Ingen fest firas vid Rhein, der icke Arndt måste vara med och hyllas af sina tacksamma landsmän, emedan han 1814 och 15 var den ifrigaste kämpe för venstra
Rhein- strandens återförening med Tyskland, likasom han sedan oförskräckt yrkade uppå uppfyllandet af de af dess regenter gifna löften.
Han talar ännu något litet svenska, ett minne från den tid, då han i Sverige sökte och fann en tillflykt undan Napoleons möjliga förföljelser, hvars ståndaktiga motståndare han var.
Mången ibland Tysklands lärde handlade annorlunda, och sålde, såsom Johannes Müller, Schweitzerförbundets häfdatecknare, sitt fädernesland för dess förtryckares gunst.11
Universitetet besökes af ungefär 600 studenter.
Vinter-semestern 1840–41 höllos af 74 lärare, professorer och docenter, 200 serskilda föreläsningar, re- petitorier, öfningar i seminarierna, experimenter i fysik, astronomi, medicin, samt lärostunder i musik, fäktning o. s. v. deri ej inberäknade.
Ännu tvenne professorer voro med tillstånd frånvarande.
Så vidt förf. känner, utmärker sig detta universitet framför Tysklands öfriga endast i orientaliska språken.
Lassen, Freytag äro verldskunniga namn.
Från alla länder samlas här lärjungar, hvilka under den förres ledning studera Sanskrit.
Äfven A. W.
Schlegel håller föreläsningar öfver detta språk; men hans kunskaper härutinnan anses vara mera bellettristens, än språkforskarens.
Han läser också vanligen derjemte öfver den nyare sköna litteraturen.
Filosofien representeras här af Brandis, en grundlig och välaklad man, v.
Calker, en resonnerande halfkantian, Fichte d. y. och, om man så vill, Bruno Bauer, hvilka båda sistnämnde sades vara utan anseende hos studenterna.
Bonn har under sednaste decennium förlorat flera utmärkta män, dels bortryckta af döden, såsom Niebuhr, Mackeldey, Nees von Esenbeck, dels genom flyttning till andra universiteter, deribland den berömde anatomen och fysiologen Joh. Müller.
Åt Niebuhr höll man på att uppresa en större grafvård på nuvarande konungens af Preussen bekostnad, hvars lärare Niebuhr varit.
Äfven har man för afsigt att pryda staden med en minnesvård öfver Beethowen, som föddes här.
Fyra punkter vid Rhein förtjena företrädesvis ett längre uppehåll, Köln, Bonn, Koblenz och Bingen.
Den förstnämnda staden för sin egen skull, den andra för universitetet och båda de sistnämnda för sina omgifningar.
Dessa upptaga vid Bonn på det angenämaste åtminstone tre dagar.
Ty ingenting bringar på en resa mera ånger, än att hafva alltför snålt njutit af det sköna, en ort erbjuder, och alltför snart hafva lemnat den.
Vill man t. ex. här på samma dag besöka Godesberg, Rolandseck, Nonnenwerth, Heisterbach, Drachenfels, så kan väl allt detta medhinnas, men man har då icke större njutning deraf, än om man gjorde ett två timmars besök i ett större målningsgalleri.
Ifrån Bonn ser man åt södra sidan en låg bergssträcka, vid hvars fot Poppelsdorff ligger, och som på en af de skilda kullarne, Kreutzberg, bär en liten vacker kyrka, besökt för sin krypta, med öfver 20 st. väl bibehållna mumier.
Längre åt öster reser sig, på en ensam, icke hög bergskägla, en borgruin, Godesberg.
Ännu längre åt öster, på andra sidan om Rhein, flera bergsspetsar till 12 à 1400 fot öfver hafvet.
De kallas Siebengebirge.
Blånande genom afståndet, öfver en tysk mil, visa ett par af dem dock tydligt konturerna af de ruiner, som kröna dem.
Här är porten till den sköna, romantiska Rheindalen, och den utbreder redan här allt sitt behag, så att man stadnar i tvekan, om någon af de punkter, man sednare ser, ehuru flera för sig oöfverträffligt sköna, öfverträffa denna.
Ännu mera lockande blicka dessa berg med deras vingårdar, skogar, dessa minnesrika och dock hemlighetsfulla borgar mot den resande, sedan han genomtågat norra Tysklands enformiga hedar och sädesfält, från Hamburg till Düsseldorff.
En skön septemberförmiddag vandrade jag till Godesberg, en bland de största och vackraste ruiner.
Borgen, tillhörig kurfurstarne i Köln, blef uppbygd 1210.
Ett romerskt kastell, uppfördt af kejsar Julianus, hade fordom intagit dess plats.
Skådar man ifrån den tillbaka till norden, så ser man hela den vida slätten ända bortom Köln.
Åt öster och sydost har man Rhein och det vackert formade Siebengebirge med dess borgar, hvilka här redan tydligt framträda för ögat.
Tätt invid ruinen står ett litet kapell och jemte det en kyrkogård, ett hvilorum för den nedanföre berget belägna byns innevånare.
Allt var nätt och prydligt, prydligast en blomstrande, väl underhållen grafvård, rest af barnakärleken.
Vägen hit ifrån Bonn är ej serdeles angenäm, men härifrån framåt närmar den sig
Rhein och leder, jemnt åtföljd och beskuggad af fruktträd, förbi en brunnsinrättning med en mängd vackra hus och trädgårdar, genom trefliga byar och förbi täcka landtställen.
Öfverallt var folket sysselsatt med att aftaga träden deras rika last af äpplen, päron, plommon och valnötter.
För en nordbo är det något nytt, att se landsvägen garnerad af dessa produkter och likväl egaren hafva något att skörda.
Men dels är straffet för en fraktstöld på fältet temligen strängt, dels gör varans beskaffenhet densamma säker för den resandes händer och tänder.
Både äpplen och päron äro nemligen af det slag, att de endast duga till fabricerande af konjak eller vanligare af «Most», ett slags surt och svagt fruktvin, som af landtmannen begagnas, stundom medan han säljer skörden från eget vinberg.
Ju närmare man kommer Rolandseck, desto skönare blir vägen, ehuru utsigten inskränkes mellan bergen, som här på båda sidor innesluta den hopträngda Rheindalen.
Då man hunnit till den lilla byn, vid foten af berget, från hvars spets ruinen höjer sig, erbjuda sig vägvisare och åsnedrifvare med sadlade åsnor, för att lätta den resandes möda och börs.
Jag mätte med ögonen höjden af berget och kunde ej begripa, huru der var rum för en half timmas väg emellan foten och spetsen, eller hvilka sirener skulle kunna leda mina steg från den jemna och väl underhållna väg, som låg framför mig, lät derföre åsnor och vägvisare pläga sin ro, der de voro, och befann mig efter 10 à 12 minuter uppe vid den nära tusenåriga ruinen.
Den är obetydlig, men utsigten derifrån är, ehuru ej vidsträckt, oändeligen täck.
Sjelfva berget prydes på östra och södra sidan af vingårdar och andra små plantager, på de öfriga af en vacker löfskog.
Tätt nedanföre flyter Rhein, och uti den simma flera holmar, af hvilka den förnämsta är Nonnenwerth, en liten ö med ett gammalt, palatslikt nunnekloster, ett eget litet paradis i den paradisiska trakten.
Långsåt flodens andra strand ligga på bergsluttningen en mängd hvitskimrande byar, inbäddade i trädgårdar och omgifna af brokiga åkertegar.
Siebengebirge begränsar redan utsigten åt norr; men åt söder kan ögat en half mils väg följa flodens krökningar, med dess holmar och tätt bebyggda stränder.
Taflan lifvas af den mycket befarna väg, som följer flodens venstra strand, af de spridda arbetarne på den motsatta, af glada menniskogrupper på Nonnenwerth och flaggande båtar, som ditföra flera gäster, under det att vesperklockans ljud från en aflägsen köping, Unkel, afvexlar med det gälla pinglet af åsnornas klockor.
I denna borg, som väl låg i ruiner, men hvars hela omgifning nu såg så rik och lycklig ut, här satt fordom
«Riddaren med stolta blicken,
I den sköna sommarqvällen,
Fästad blott på klostercellen;
Lyssnar till den fromma sången;
Ser ur dystra klostergången
Blossbelyst ett liktåg skrida.
Hon, som upphört har att lida,
Var hans hjertas allt.
Väl sorgen
Gästat länge re’n i borgen;
Nu den följes uti spåren
Af förtviflan; genom tåren
Döden ser ur stela blicken.»
Det var sagans Roland, Schillers riddar Toggenburg, som härifrån blickade ned på sin älskades graf, – hennes, som under hans tåg till det heliga landet, på en falsk berättelse om hans död, tagit slöjan och nu, då han återvände, var för honom förlorad.
Hennes veka hjerta var det första af de tvenne, som brast; han följde snart den älskade efter.
O lifvets och förnuftets prosa!
Hvilken sällhet att här hafva varit femton år och i fantasien fatt spela igenom den rörande balladen!
Nu låg klostret ännu der, på den blomstrande Nonnenwerth, men det var nu – ett väl inrättadt värdshus, och jag var – trött af vandringen.
Känslan fick tiga, men förnuftet frågade ännu: och om de tu ej mera sågo hvarandra, hade de derpå något förlorat?
Skulle återseendet kunna bjuda dem något renare, något skönare, än hoppet derom?
Men om äfven hoppet varit borta?
Hvad hade den arma riddaren då haft annat att göra, än för sin kärleks skull draga sitt svärd till älskande menniskobarns beskydd och förbyta sina trånande drömmar mot en ädel verksamhet.
Förnuftets verld är en hårdhändt verld för det arma menniskohjertat!
Ett sällskap ungdom från Bonn afbröt mina betraktelser.
De slogo sig ned i gröngräset, och den unga dame, som i egenskap af värdinna skötte den medbragta fruktkorgen, hade den artigheten att äfven bjuda mig af dess rara innehåll.
Denna Idun och hennes äpplen voro båda lika otadeliga, men Nonnenwerth blickade så lockande emot mig, och min håg till ett glas vin kunde ej motstå dess lockelser.
Snart var jag åter nere och sände ur båten min helsning till de unga deruppe.
På Nonnenwerth tog sig allt ännu skönare ut, än uppe vid Rolandseck.
Sjelfva berget och ruinen, som hängde öfver klostret, gaf, härifrån sedt, taflan ett ökadt behag.
Bergets åt floden vända sida låg i djup skugga, under det att Siebengebirges sluttningar vid aftonsolens strålar vexlade med en mångfaldigt skiftande belysning.
Sjelfva ön var en enda täck trädgård, der ännu en mängd blommor talade om klimatets mildhet och vittnade att denna aftons ljumma vindar icke voro något undantag.
På åratal hade naturen icke så värmt mitt hjerta.
Jag tänkte på er, mina vänner, ty man bär lättare sorgen ensam än glädjen, och i min dagbok står från denna dag: «Jag tänker på er alla, som velat mig väl i verlden, ja alla, alla, ty ingen har velat mig ondt, och onda menniskor känner jag ej, endast svaga: – måtte Gud gifva er en stund af glädje, men oblandad, utan att ni gläder er öfver dess förgänglighet!»
Jag drack er skål i rödt Drachenfelservin – jag tror det tillrade något i glaset, då jag förde det till mina läppar.
Skeppsklockan på ångbåten från Mainz ringde, en båt lade ut från ön, snart var jag om bord.
Vid Königswinter, en liten köping, lades till, och så gick det till Bonn, allt så ett, tu, tre, att skymningen derunder ej hann aflemna sitt välde åt mörkret.
Ty utför floden gå ångbåtarne pilsnabbt.
På en dag kan man komma från Strassburg till Köln, ungefär 30 sv. mil, långsåt floden.
En resa på ångbåt utför floden (en «Thalfarth») är derföre föga lämplig för den, som vill bese och njuta af dess skönheter.
Äfven på en färd uppåt («Bergfarth») går det för fort, så att man af de många landskap, städer, ruiner o. s. v. hvilka skymta förbi, har föga minne qvar.
Följande dag gick jag med ett ångfartyg till Königswinter, som ligger vid foten af Siebengebirge.
Den lilla ortens sköna läge lockar äfven utlänningar att bosätta sig här öfver den sköna årstiden.
Isynnerhet finnas engelsmän talrikt i alla städer vid Rhein.
I Bonn bo 20 à 50 engelska familjer, hvilka der nedsatt sig endast för att lefva billigt och angenämt.
För den, som kan lefva hvar han vill, finnes väl också ingen bostad, hvilken erbjuder alla de fördelar, som Rheinens stränder ega.
Utom de större städer, hvilka förena stadens beqvämligheter med landtbygdens naturliga behag, finnas dussintals sådana små lägenheter, som Königswinter, uti hvilka man också endast i litterärt och artistiskt hänseende saknar den stora staden.
Siebengebirge, vid hvars fot Königswinter ligger, är en grupp af bergskäglor, flera än sju, ehuru de fått sitt namn af de sju mest framstående spetsarne.
Bland dem hade jag nu för afsigt att tillbringa min dag.
I sällskap med en Elberfeldare vandrade jag först till det fordna abbotsstiftet Heisterbach, dit en angenäm väg förer genom vinberg och skog, öfver grönskande ängar och med fruktträd planterade kullar.
Det ligger mellan bergen, och består af en icke djup dal, en trädgård och en park, helt och hållet omgifna af en sammanhängande mur, den fordna klostermuren.
Men af de rika munkarnes öfriga herrlighet återstå nu endast uthusen och koret af en kyrka, en vacker, ehuru ej stor ruin.
Det hela bildar, så undangömdt det är, med sin tysta ödslighet en stark kontrast mot den lifliga rörelsen vid floden.
Den enda nybyggnad, också det enda, som nu sysselsatte folket, var en graf, hvilken en grefve af Lippe, ställets nuvarande egare, låter uppföra för sig och sin familj.
Jag skildes här vid min följeslagare och tågade på en liten omväg åt Oelberg, det högsta i Siebengebirge och det närmaste från hvilket man kunde skåda inåt landet, åt öster, hvartill jag hade mycken lust.
På denna väg kom jag förbi ett betydligt stenbrott, jemte flera dylika, en penningegrufva för ortens befolkning.
Stenen, en lös sandsten, skeppas ifrån Königswinter både uppför och utför floden.
Större delen af Kölnerdômen, alla dess pelare och sirater, består af denna stenart.
Promenaden blef mig mödosam, emedan jag här, ifrån norra sidan, måste genomtränga en tät löfskog, för att hinna bergets spets, och jag råder hvar och en, som får det infallet, att dertill välja södra sidan, hvilken är kal och mindre sluttande.
Slutligen hade jag glädjen att hvila ut på toppen af berget, 1453 fot öfver hafvets, 1320 öfver Rheins yta.
Siebengebirges små, täcka dalar lågo tätt under mina fötter, och öfver dem bergspetsarne med deras ruiner.
Löwenburg, der Melanchton en tid uppehöll sig, förde i mitt minne de ståtliga «Lejonriddarne» och deras manliga död, fordom föremål för mitt unga sinnes beundran och farliga medtäflare för Ciceros de Officiis.
Längre åt öster och söder utsträckte sig en ofantlig slätt, besådd med otaliga byar och småstäder, genomskuren af slingrande vägar, ända bort till det egentliga Westerwalde och Taunus.
Närmast åt vester doldes floden af de öfriga bergen, Drachenfels, Wolkenburg, Stromberg, men nordligare sågs dess vatten framskymta mellan de tätt bebyggda slätterna på dess båda stränder.
Nedstigandet gick med fart, och icke mindre snabbt bar det af tillbaka till floden, i sällskap med tvenne muntra bondflickor, som voro lätta på foten i den dystra och ojemna hålväg vi genomvandrade.
Det syntes tydligt att den vid regntider var en flodbädd.
Också hade vattnet här gjort det enda vägarbete, och hvarje vår, då det tröttnade att vandra den vägen, ärfde traktens innevånare densamma såsom deras enda och bästa chaussé.
Vid foten af Drachenfels, dit vi hade haft en timmas väg (½ mil), stodo åter rödschabrakade åsnor, villiga som skyldiga att låna vandraren sin rygg.
Jag var i sanning trött, men de stackars djuren se så små och eländiga ut, att man ej kan förmå sig att sitta upp; och det just förtretade mig att se, huru en prest, den enda karl jag såg begagna dem, lät sina långa ben dingla ned ifrån ryggen på ett af kräken.
Vägen upp erbjuder på hvarje punkt nya, sköna utsigter, och man har svårt att återhålla sin nyfikenhet, tills man hunnit spetsen af berget.
Sista delen af vägen underhjelper dock bemödandet genom den täta skog, af hvilken vandraren här omgifves.
På en half timma kan man hinna upp.
Der nere, der åsnorna stodo, fanns ett värdshus; på halfva vägen ett annat.
Det företa man deruppe stöter uppå är åter ett värdshus, detta dock mera inbjudande, än de föregående; men en enda blick nedåt, och man rusar förbi det, vore man än så trött och törstig, och står nu på brädden af en afgrund, men den skönaste inbillningen kan framtrolla.
Här äro utsigterna från Godesberg och Rolandseck förenade, och ännu dubbelt mera dertill.
Man ser Rhein vid foten af berget, mera än tusen fot under sig, och ögat kan följa dess lopp uppåt och nedåt till en sammanlagd längd af minst 5 à 6 mil.
Åt ena sidan ser man den vid Unkel, ett bland flodens smalaste ställen från Strassburg till Nordsjön, qvälla fram mellan bergen, som derefter något litet vika ifrån hvarandra och bilda den täcka dal, hvilken redan till större delen kunde öfverses från Rolandseck.