Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
. 1 anledning af en Torpares hos mig förda klagan deröfver, att Kyrkoherden i Huddinge af Strengnäs stift genom påskrift å ett af Torparen förevisadt prestbetyg tillvitat honom att hafva visat böjelse för fylleri och åsamkat sig icke obetydlig skuld vid den egendom, hvarest han varit anställd och hvarifrån han utan vederbörandes vetskap och samtycke afvikit, hatjag funnit mig befogad att hos Consistorium i nämnde stift emot Kyrkoherden anmärka, att enär han uti afgifven förklaring icke åberopat laga bevis derpå, att Torparen varit för dryckenskap tilltalad eller sakfälld, och ej heller förnekat det Torparens afflyttning från orten blifvit uti Huddinge kyrka kungjordt, hvaraf följde, det han icke kunde anses hafva från tjensten utan vederbörandes vetskap afvikit, samt den gäld, han sig åsamkat, icke varit ämne för uppgift uti prestbetyget; hvarföre jag ej kunnat undgå att såsom tjenstefel anmärka och till laga åtal befordra de af Kyrkoherden uti prestbetyget om Torparen utan laga skäl fällda menliga yttranden.
Häröfver hörd, har Kyrkoherden till Consistorium afgifvit den förklaring, att påskriften å prestbetyget blifvit gjord i fullkomlig öfverensstämmelse med det afskedsbevis, som Torparen af sin husbonde erhållit, samt derjemte med betyg, dels af Kronolänsmannen i orten under tjenstemanna-ansvar och dels af enskilda personer under edelig förpligtelse utgifna, styrkt, ej mindre att klagande Torparen varit begifven på fylleri, än ock att lian om hösten 1850 helt och hållet utan husbondens lof och samtycke under en natt i tysthet begifvit sig bort från det åt honom till bruk oell nyttjande upplåtna torp, sedan han, sorn häftat för skuld till gården, förut i hemlighet försålt så väl grödan vid torpet, som sin der befintliga lösegendom, och dymedelst betagit husbonden möjligheten att erhålla godtgörelse för dess fordran; varande dessutom af Länsmannen intygadt, det husbonden hos honom begärt, att Torparen, såsom den der olofligen afvikit, måtte till torpet återföras, för att derstädes till laga fardag förblifva; och har derefter Consistorium genom utslag den 17 December 1853, med åberopande af 3 § uti Kongl.
Maj:ts nådiga Stadga och Påbud den 20 Mars 1735.förklarat, det Consistorium icke kunde såsom tjenstefel anse, att Kyrkoherden om Torparens förda lefverne utfärdat betyg, i enlighet med sanna och genom tillförlitliga bevis styrkta förhållandet; hvarföre ock
Kyrkoherden från allt ansvar härutinnan frikändes, men dock vänligen erinrades att, inom gränserna af det antagna attest-formuläret, iakttaga den varsamhet, som vore nödig till undvikande af särskild rättegång, hvilken, utom det att den medförde obehag, äfven på Presterskapets både verksamhet och anseende' kunde åstadkomma ett menligt inflytande.
Efter det de upplysningar om förhållandet tillkommit, hvarpå detta utslag är grundadt, liar jag funnit mig böra dermed åtnöjas.
Det under loppet af år 1851 anställda och sedermera i de två följande årens berättelser omförmälta åtal emot Rarantänsbefälhafvaren vid Slitö samt Konungens Befallningshafvande i Gottlands län för spärrningsåtgärder i anledning af cholerafarsot har numera hunnit sitt slut i och med Kongl. Maj:ts nådiga utslag af den 25 November 1853 uppå mina underdåniga besvär öfver Kongl. Svea Hofrätts i detta ämne den 16 Juli 1852 gifna utslag, hvilket af Kongl. Majit blifvit på det sätt fästställdt, att enär i Kongl.
Cirkulärbrefvet den 25 Augusti 1813 om hvad iakttagas bör i afseende på smittosamma sjukdomar, Kongl. Majits Befallningshafvande fått sig ålagdt att vid slik sjukdoms utbrott, särdeles då den är af mera farlig beskaffenhet, iakttaga alla de åtgärder, som kunna finnas lämpliga och af behofvet påkallade, för att förekomma sjukdomens vidare utbredande, och för att i sådant ändamål, så vidt möjligt är, hindra allt omgänge mellan friska oell sjuka personer, samt de angående kolerafarsoten före åtalet särskildt utfärdade författningar, hvilka icke inskränkt Kongl.
Majits Befallningshafvandes omförmälte verksamhet, således ej eller kunde anses innefatta bestämdt förbud emot sådan åtgärd, förevarande åtal afsåge; funne Kongl.
Majit, i betraktande tillika af de omständigheter, hvarunder ifrågavarande åtgärd ägt rum, och då någon olägenhet för enskild person ej eller, så vidt visadt vore, äf samma åtgärd uppkommit eller blifvit, för vinnande af rättelse, hos Kongl. Majits Befallningshafvande anmäld, oaktadt tillfälle dertill vid Landshöfdingens besök på stället sig erbjudit, Kongl. Majits
Befallningshafvandes anmärkte förfarande icke kunna såsom fel i einbetets utöfning Kongl. Majits Befallningshafvande tillräknas, hvadan Kongl. Majit ej eller funne skäl att göra ändring i det slut, hvari Hofrätten stadnat.
Uti detta nådiga Utslag synes ligga den förutsättning, att målet skulle fått annan utgång, i fall de vid afgörandet gällande författningar om cholerafarsoten »varit utfärdade före åtalet» (rätteligen före den åtalade händelsen).
Om så förhåller sig, och följaktligen meningen är, att af redan förut i ämnet utfärdade författningar kunde väntas mera skydd mot hemfredens störande, i anledning af cholera; så är grunden till trygghet härutinnan ökad genom Kongl.
Förordningen den 13 September 1854, som stadgar att deh dittills medgifna rättighet för städer, byar och orter att från sig afhålla landväga resande och vägfarande, som ankomma från ort, der cholera linnes, skall upphöra, samt till följd deraf icke allenast rörelsen på allmän lands- och farväg skall vara fri och obehindrad, utan ock alla spärrningar och karantäner mot cholera i det inre af riket förbudna — (ehuru härigenom dock icke är alldeles — 28 — klart, att samma förbud gäller äfven mot spärrande af den ort eller det hus, hvarifrån man befarar spridande af en redan der befintlig cholera).
Man får dock icke glömma, att både denna nådiga Förordning och de efter åtalet (eller åtalade händelsen), men före Kongl. Maj:ts nådiga Utslag den 25 Nov. 1853 utfärdade författningar, hvilka deri antydas hafva kunnat förorsaka annan utgång af målet, handla endast om cholera, och att genom dem tillämpningen af 1813 års Kongl. Cirkulär skulle förebyggas endast vid förhållanden, som från denna sjukdom härrörde.
Om således före förstnämnde författningars utfärdande kunnat från 1813 års Kongl. Cirkulär hämtas stöd för en sådan makt som Konungens Befallningshafvande i förevarande fall utöfvat, i anledning af cholera; så är denna makt, vid fråga om andra smittsamma sjukdomar, icke undanröjd dermed, att den särskildt för cholerasjukdomen upphört.
Cirkuläret af den 25 Augusti 1813 är nemligen icke upphäfvet genom choleraförfattningarna, och handlar om smittsamma sjukdomar och farsoter, hvilka funnos före choleran.
I fall en af dessa äldre epidemier ännu infinner sig, så måste det nådiga Cirkuläret efterlefvas; och säkerligen gäller det äfven för den händelsen, att någon hittills okänd epidemi hemsöker oss, på hvilken choleraförfattningarne icke kunna tillämpas.
Det är derföre utan tvifvel angeläget att veta, huruvida det öfverensstämmer med rätta förståndet af oftanämnde Cirkulär, att åtgärder af den här åtalade beskaffenheten skola ligga i Konungens Befallningshafvandes makt.
Om" ock'de särskilda'omsorger och föranstaltanden, hvilka uti det Kongl Cirkuläret äro Konungens Befallningshafvande uppdragna, kunna rätteligen bringas under ett allmänt begrepp, uttryckt med de i nådiga Utslaget nyttjade ordalag, att »vidtaga alla de åtgärder, som kunna finnas lämpliga och af behofvet påkallade»; så vore väl ändock meningen deraf icke så att förstå, som skulle utrymmet för dessa åtgärder vara alldeles obegränsadt.
Hade nemligen detta varit meningen, och Konungens Befallningshafvande således skulle kunnat använda ej blott spärrningar af hus, byar, orter utan ock ännu hårdare tvångsmedel, såsom fängelse, kroppsstraff eller livad annat man må föreställa sig, utan att uttrycklig tillåtelse dertill funnits behöflig; så hade väl icke kommit i fråga att uttryckligen tillåta vissa andra, vida lindrigare medel, såsom då det uti 4:de punkten heter, att Konungens Befallningshafvande, efter erhållen rapport, äga att, till förekommande af omgänge imellan friska och ined smittsam sjukdom behäftade personer utfärda nödiga påbud och dervid »efter lag och omständigheter föreskrifva vitén».
Har jag häruti icke misstagit mig; är Konungens Befallningshafvande genom 1813 års Cirkulär ej tillåtet att vid inträffande farsot mer förnärma husfreden, än den personliga friheten och säkerheten eller lif och välfärd; så följer väl häraf ock, att något särskildt förbud mot detta förnärmande ej heller var af nöden, för att ådagalägga obehörigheten af ett sådant förfarande, som det, förevarande åtal afsåg.
Att innestänga enskilda personer i déras boningar och derifrån utestänga alla andra, kan icke vara Konungens Befallningshafvande tillåtet i alla de fall, då det icke är särskildt förbudet; och med undantag af uttrycklig tillåtelse, är det väl alltid att anse såsom olofligt; så att om den förmenta, från 1813 års Kongl. Cirkulär hämtade, tillåtelsen icke äger rum, förbudet deremot också måste vara öfverflödigt.
Att, i förevarande fall, någon olägenhet för enskild person icke uppkommit af den åtalade åtgärden, torde möjligen böra så förstås, att målsägaren nedlagt sin talan och till slut ingen upprättelse yrkat.
Svårligen kan väl derföre antagas, att en inspärrning i tio dagars tid aflupit utan olägenhet för de personer, som den drabbade; men om ock dessa nu varit för densamma känslolöse, kan väl deraf icke uppkomma ansvarsfrihet för en handling, hvilken kunnat förekomma hvarje annan målsägare såsom en i och för sig den mest förnärmande och föga mindre menlig än ett gripande och försättande i fängelse, hvaraf olägenheten lärer böra antagas, äfven om ,ej visas kan, att den förnärmades lidande blifvit ökadt med ytterligare tillstötande menliga följder.
Om Herr Landshöfdingen vid sitt besök på stället kunnat träffas af de inspärrade, dem han förmodligen, för smittans pch spärrningens skull, icke ansåg sig böra besöka; derom har — 29 — jag i handlingarna icke funnit någon underrättelse.
Men jag antager, att äfven i vidrigt fall målsägaren (angifvaren) icke saknat tillfälle att hos Konungens Befallningshafvande anmäla till rättelse den olägenhet, som för honom af spärrningen uppkommit.
Deremot kan jag icke föreställa mig, att en sådan anmälan varit behöflig, då Konungens Befallningshafvande dessförutan erhållit fullständig underrättelse om förhållandet, och var skyldig att opåmint deri meddela rättelse.
När till dessa anmärkningar lägges, hvad mina berättelser förut i ämnet innehålla; är min redovisning för detta ärende fulländad.
Emot Domhafvanden i Bräkne Härad har angifvelse "blifvit gjord, att vid behandling af en å höstetinget år 1851 anhängig konkurs, hvari vid samma ting inställelsedagen inträffat, Domhafvanden vägrat att emottaga en af sysslomannen i konkursen den 30 Oktober ingifven skrift, åtföljd af handlingar; och har jag, efter
Domhafvandens hörande, funnit mig böra till laga åtal befordra den olaglighet, jag ansåg sålunda vara af honom begången; hvarföre detta åtal blifvit utförd t inför Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, som deröfver meddelat utslag den 10 Februari 1854 af innehåll, att som borgenärer i afträdt bo, jemlikt 86 § Konkurslagen den 12 Mars 1830 äga vid Häradsrätt å det ting, då inställelsedagen infaller, anföra allt hvad de mot gäldenären eller mot hvarandra hafva att anmärka, samt angifvaren således varit lagligen berättigad att å 1851 års hösteting i Bräkne Härad, då inställelsedag varit i omförmälte konkurs, till Häradsrätten inkomma med de anmärkningar, han nödigt aktat, ansåge väl Kongl.
Hofrätten att, då Domhafvanden vid Häradsrättens sammanträde under nämnde ting den 30 Oktober vägrat emottaga den af klaganden genom ombud då ingifna anmärkningsskrift med dervid fogade handlingar, Domhafvanden, ehvad samma vägran grundats på den oriktiga förutsättning, att konkursmålet redan dessförinnan varit till Rättens pröfning öfverlemnadt eller icke, hafva felaktigt förfarit; men som så vidt visadt vore och handlingarne i konkursmålet föranledde, skada genom berörde åtgörande för klaganden eller någon annan icke inträffat, funne Kongl. Hofrätten skäligt förklara, att påföljd af ansvar eller ersättningsskyldighet i följd af det emot
Domhafvanden anställda åtal icke ägde rum.
Ofver denna befrielse från ansvar och ersättningsskyldighet för ett icke mindre fel i domare-embetet, än det här ifrågavarande, har jag trott mig böra i underdånighet klaga.
En domares vägran att af rättsökande emottaga handlingar, dem domaren är skyldig att emottaga, har nemligen synts mig icke vara ett bland de ringare embetsfelen.
Jag har fast heldre trott, att när en gång bestämdt ansvar för detta fel kommer att i lag stadgas, sådant ansvar måste blifva rätt allvarsamt, helst det, genom medgifvet sjelfsvåld härutinnan skulle lemnäs i domarens välbehag att hindra rättsökande från utförande af deras talan,' och ett så vådligt sjelfsvåld säkerligen icke bör undgå ansvar.
Uppå dessa underdåniga besvär har Kongl. Maj:t den 17 Juni 1854 meddelat det nådiga utslag, att Hofrättens beslut på det sätt ändrades, att Häradshöfdingen skulle för det felaktiga förfarande, som af Hofrätten blifvit honom till last fördt, jemlikt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, böta åtta R:dr 16 sk. banco.
Emot Domhafvanden i Sollefteå tingslag har förekommit anmärkning om origtig förvandling af böter för förtegadt hittegods, vid sammanläggning af ansvaret för denna förbrytelse med bestraffningen för inbrott; och sedan jag till laga åtal hänvisat den felaktighet, jag ansett vara härigenom af Häradsrätten begången, samt detta åtal blifvit hos Kongl. Svea Hofrätt utförd t; så har utslag deruppå fallit den 16 Mars 1854 af innehåll, att emedan stadganderna i 5 Kap. 4 § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 angående förvandling af böter till fängelse vid vatten och bröd utvisade, att icke med hvarje dag af sistnämnde straff lika stort bötesbelopp aftjenas, samt häraf och vid jemförelse med hvad Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827 innehåller derom, att alla de böter, som på en gång före - — 30 — komma till uttagande hos förbrytaren, böra i brist af tillgång förvandlas till kroppsstraff eller fängelse efter deras sammanräknade belopp, uppenbart följde, att i förevarande fall, der det ansvar, hvartill förbrytaren för förtigande af liittadt gods var förfallen, skolat, enär han tillika var skyldig till urbota bestraffning, jemlikt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, bestämmas till kroppsstraff och dervid, enligt 21 punkten i samma Kongl. Förklaring, beräknas efter två tredjedelar af det förtegade godsets värde, sistberörde belopp eller två och två tredjedels daler bordt sammanläggas med tjugusju daler, såsom utgörande grunden för bestämmande af det ansvar af fängelse vid vatten och bröd, motsvarande nio pär spö, hvartill, jemlikt 40 kap. 6 § Missgerningsbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, förbrytaren för första resan inbrott gjort sig skyldig, hvarefter de sålunda sammanräknade tjuguni© och två tredjedels daler skolat förvandlas till deremot svarande fängelse vid vatten och bröd; ty och som, enligt ofvan först åberopade lagens rum och Kongl. Författning emot tjugunio och två tredjedels daler svarade fängelse vid vatten och bröd endast i nio dagar, hvilket alltså utgjort det straff, hvartill den sakfällde för sina ifrågavarande förbrytelser rätteligen bordt dömas; men Häradsrätten dömt honom till dylikt fängelse i tretton dagar eller fyra dagar längre än vederbordt, pröfvade Kongl.
Hofrätten rättvist,, i förmågo af l Kap. 12 § Rättegångsbalken, döma Häradshöfdingen, såsom ansvarig för Häradsrättens omförmälte orätta domslut, att derföre böta femtio daler silfvermynt med sexton Riksdaler trettiotvå skillingar banco, och att derförutan ej mindre ersätta Kongl. Majit och Kronan den brottsliges underhåll i häktet fyra dagar längre än ske bordt med tjugutvå skillingar, än äfven godtgöra honom för hans lidande under nämnde tid med fyra Riksdaler allt banco; varande underdånig klagan öfver detta utslag icke å någondera sidan förd.
Berättelsen för år 1852 upptager utgången af mina besvär hos Kongl. Svea Hofrätt öfver Domkapitlets i Upsala utslag angående Komministern Isak
Lundberg med tilikännagifvande, att besvär öfver Kongl. Hofrättens utslag voro så väl af mig som af Komministern Lundberg hos Kongl. Majit i underdånighet' anförda.
Detta mål är nu afgjordt genom Kongl.
Majits nådiga utslag af den 9 Februari 1854, som innehåller, att då, enligt hvad vittnesmålen utvisade, Lundberg vägrat att till genomläsning eller för afskrifvande framlemna det ifrågavarande prestbetyget, samt han jörn väl felaktigt förfarit deruti, att han icke tillåtit angifvaren att i protokollsboken uppleta de flera eller färre sock nesta mmobeslut, af hvilkas innehåll han ville taga kännedom, funne Kongl.
Majit skäl ej förekomma att i anledning af Lundbergs besvär göra ändring i Hofrättens utslag; men att beträffande mina underdåniga besvär, så emedan Lundberg gjort sig skyldig till ansvar för det emot honom i målet, angifna förfarande, ansåge Kongl. Majit
Lundberg ej kunna undgå att, på sätt jag yrkat, ersätta kostnaderna i och för det vittnesförhör, som af
Domkapitlet blifvit förordnadt till målets utredande, i följd hvaraf, med ändring af Hofrättens utslag i denna del, Lundberg ålades godtgöra såväl åklagarens rese- och traktaments-kostnader med det i hans räkningar upptagna belopp fyratioåtta Riksdaler 6 sk. banco, som äfven hvar och en af de såsom vittnen i målet till Närdinghundra Häradsrätt inkallade personer, för hvarje gång de vid domstolen sig inställt, med skjutspenningar för en häst från hvarderas hemvist till tingstället och derifrån åter samt 16 sk. banco för hvarje dag, som i och för resan och vistandet vid domstolen erfordrats.
Sedan, af förekommen anledning, utrönt blifvit, att ehuru vid Faurås, Åhrstad och Hunble härads Ägodelningsrätter under åren 1842, 1843 och 1844, jemlikt de till Justitiäkantslers embetet insände dagböcker, blifvit handlagde, år 1842 tio, år 1813 tjugutre och år 1844 aderton ägodelnings-ärenden, likväl till häradsarkifven endast voro aflemnade protokoll öfver sex förrättningar för förstnämnda år, fem för 1843 samt en för 1844; äfvensom till arkifven icke blifvit aflemnade dagböcker öfver ägodelningsmål; så har jag emot den tillförordnade
Domhafvande, som under nämnde år häradshöfdinge-embetet förestått och varit — 31 — Ordförande i Ägodelningsrätten, låltit anställa laga åtal för den begångna tjensteförsummelsen; och har, efter utförande af detta jemte åtskilliga andra åtal emot samma person, Kongl. Göta Hofrätt genom utslag den 28 Februari 1854 funnit det ligga den tilltalade till last, att ehuru vid nämnde häraders Ägodelningsrätter, enligt till Justitiä-kantslers-embetet insände dagböcker, blifvit handlagde år 1842 tio, 1843 tjugutre och 1844 aderton ägodelnings-ären^ den, den tilltalade likväl till häradsarkifven aflemnat protokoller öfver endast sex förrättningar för 1842, fem för 1843 och en för 1844; att han för samma tid icke till arkifven aflemnat dagböcker öfver förehafda ägodelningsmål; att på sätt Advokatfiskals-embetet, efter anställd jemförelse imellan de till Justitiä-kantslers-embetet afgifna dagböcker och de till Kongl. Hofrätten inlemnade ägodelningsrätts domböcker för de två sistberörda åren, anmält och deri tilltalade lemnät obestridt, protokoll ännu saknades öfver fyra förrättningar, och att jemväl dagböckerna för åren 1843 och 1844 ännu i sagda arkif saknades; hvarföre och för hvad i öfrigt kommit honom till last, den tilltalade dömdes att i en bot för alltid mista rättigheten att i domarevärf begagnas, samt honom bland annat ålades, vid vite af två månaders fängelse, att inom tre månader från erhållen del af utslaget antingen till Kongl. Hofrätten ej mindre afgifva bevis derom, att han till vederbörande
Domhafvande lernnat afskriften af 1843 och 1844 årens till Justitiä-kantslers-embetet ingifne ägodelnings-rätts dagböcker förAhrstads, Faurås och Himhle härader och koncppten till ofvannämncte fyra ägodelningsrätts-protokoll, under förutsättning likväl, att icke flera af dessa protokoll voro till Häradsrätternes arkifver i koncept aflemnade, än de, hvaraf renoverade exemplar blifvit till Kongl.
Hofrätten ingifne, derom i annat fall vederbörligt betyg skulle hos Kongl.
Hofrätten företes, än äfven insända renoverade exemplar af alla de uppräknade protokollerna eller ock visa, att giltigt hinder mött för fullgörande af hvad sålunda .blifvit föreskrifvet.
Ofver detta utslag har underdånig klagan icke blifvit förd.
Emot Rådstufvurätten i Arboga har jag, i anledning af tagen kännedom utaf 1852 års dombok, funnit anmärkningsvärd^ dels att vid handläggning af en fråga om skyldighet för fader att försörja oäkta barn Rådstufvurätten, oaktadt edgång såsom bevisningsmedel endast borde användas, då sanningen ej på annat sätt kunde utletas, samt lagen icke allenast i allmänhet stadgade, att man ej fmge med ed kära, utan äfven för den händelse, att den ena parten tillbjöde den andra ed och denne deråt nöjdes, uttryckligen lörbjöde sådan edgång i brottmål, likväf med åsidosättande att efterforska den ytterligare bevisning, iom, enligt hvad de i målet redan afhörde vittnens berättelser föranledde, varit tillgänglig, och fastän ett vittne lemnat uppgifter, som gåfve skälig anledning befara, att modren haft beblandelse med annan mansperson än svaranden, tillåtit henne att, på sätt svaranden henne tillbjudit, edeligen betyga, att denne vore fader till barnet, dels ock, att ehuru svaranden ansetts öfvertygad om lägersmålet och genom utslag blifvit förklarad skyldig att till barnets försörjande bidraga, Rådstufvurätten likväl underlåtit att för Iägermålsförbrvtelsen ådöma honom laga ansvar; Hvarföre och då samma Rådstufvurätt den 6 Sept. 1852, på hvilken dag till. behandling förevarit två mål, båda rörande åtal för fylleri å Söndag, samt åklagaren uti båda målen inlemmat de tilltalades skrifteliga, af vittnen styrkta erkännande af förseelserna, uti det ena målet, ehuru någon anmärkning icke framställts mot verkligheten af det deri gjorda erkännande, med åberopande af tilltalad persons skyldighet enligt lag att i brottmål sjelf svara, förelagt den tilltalade att vid vite å viss utsatt, dag sig hos Rätten personligen inställa för att åklagarens påstående genmäla, men deremot uti det andra målet icke gifvit den tilltalade något sådant föreläggande, utan målet genast till hufvudsaklig pröfning företagit och dervid fällt den tilltalade åt saken, samt till stöd för detta skiljaktiga förfarande icke haft annat alt anföra, än att denne tilltalade, jemte sitt skrifteliga erkännande, låtit till Rätten aflemna de böter, hvartill han kunde blifva i målet dömd, hvilket deremot den andre underlåtit, jag funnit mig föranlåten att så väl för detta skiljaktiga förfarande i lika beskaffade saker på en och samma dag, som ock för den i förstnämda målet tillåtna fvllnadsed låta lagligen tilltala Råd - — 32 — stufvurättens Ordförande och Ledamöter;
och har Kongl. Svea Hofrätt, sedan detta åtal blifvit utfördt, genom utslag den 17
Maj 1854 sig utlåtit, att hvad först anginge behandlingen af målet om barnets försörjande, Kongl. Hofrätten i betraktande deraf, att Rådstulvurättens klandrade förfarande icke vöre stridande emot den rättegångsordning, enligt hvilken tvistemål böra behandlas, samt att lagen icke kunde anses vara så tydlig och klar deruti, att mål af beskaffenhet som det ifrågavarande, då påstående om ansvar för lägersmålsförseelsen icke blifvit deri framställdt, borde såsom brottmål anses, att sådant måls behandlande såsom tvistemål kunde antagas hafva från uppenbar vårdslöshet härflutit, funne skäligt förklara, det ansvar i denna del af saken icke kunde Rådstulvurättens Ordförande och Ledamöter ådörnas; äfvensom Kongl.
Hofrätten rörande behandlingen af fyllerimålen, ansåge Rådstulvurättens åtalade förfarande, ätt icke hafva i båda målen tillämpat samma åsigt i frågan om tilltalad persons skyldighet att personligen till svars komma, icke vore af beskaffenhet, att ansvar derför lagligen kunde äga rum, i följd hvaraf åtalet i denna del af saken ogillades.
Jag påstår icke, att detta Kongl. Hofrättens utslag bordt få vinna laga kraft; och det är då en försummelse, att så skett.