Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därpå trädde han hasteligen till vindögat o c h kallade upp jungfrun ur grönan lund, där h o n rodnande lustvandrade m e d junker Balph.
— — Mitt barn, min ålderdoms tröst, min Blanche, hälsade han henne, gläd dig, ty du skall varda, drottning af allt Sveriges land.
Men h o n lindade blott sina små armar o m hans hals o c h slog u p p sina violblå ögon i smärtsam undran.
— O, fader, du vet j u att jag älskar junker Balph.
Inte vill du vända min kärlek i sorg.
Du vet ju, att jag svurit h o n o m trohet intill döden.
In- te vill du att ditt barn skall bryta sin ed.
Den gode Jean af Dampierre o c h Namur ref sig b e k y m r a d i sitt hvita hufvud o c h sade: bal- zampleu!
Han hade ofta anledning att göra så, den stackars gamle grefven.
Åter hade den flic- kan gjordt h o n o m svarslös.
Gärna skulle han väl sett, att hans lilla älsk- ling finge den dristige junkern, efter hvilken hen- nes hjärta trådde, gärna skulle han sändt rid- dar Nils tillbaka m e d ogjordt ärende, hade han blott giljat för en mindre förnämlig man än Mag- nus af Sverige.
Men en sluten krona, en drottningakrona.
— Ser du, mitt barn, sade han till sist, en drott
DUN 56 ningakrona är ett stort och förunderligt ting, större och förunderligare an de flesta andra.
Den skänker tröst för så inånga förluster, som man annars städse skulle begråta, glömska åt så mån- ga sorger som annas städse skulle gnaga.
Den skall äfven gifva dig m o d och styrka att bli en god husfru åt konung Magnus, en huld moder åt hans folk.
Låt oss nu hafva ordat till fylles häl o m, och gå ned att bjuda junker Ralph far- väl.
— Ja, min fader, neg demoiselle Blanche och gick.
I karnapet mötte hon en lång, skäggig riddare m e d en gyllene oxepanna konstrikt insydd på bröstet.
— Aren I herr Xils Ainbjörnson, sporde hon h o n o m.
Förbi, f ö r b i!
Det finnes ej ett ord på niänniskotunga Så skärande sorgset som detta, Och dock hvilar där en hemlig tjusning, Ty det visar tillbaka på en Svunnen lycka, .fa, på en svunnen lycka.
Ty smärtan bor oss städse när, Men glädjen ffyr.
Så följde hon riddar Nils och nådde omsider staden vid Lögens sträder, hvilken j u skulle blifva hennes hemvist.
Och de klädde den lilla grefve- dottern i purpur och hermelin, satte spiran i hennes hand och tryckte Sveriges tunga krona på hennes guldlockiga hufvud.
H o n måste le, då hon såg sig själf i den slipade silfverskifvan de hollo för henne.
Så glimrande fager hade hon inte ens varit vid sin frändes konungens af Fran- krike hof, då Ralph de Lacy brutit sin jungfru liga lans till hennes ära och undfått segerns lön ur hetmes liljehand.
— Men den gamle konung Magnus höll sitt un- ga vif så kär och ville så innerligen gärna se henne lycklig o c h nöjd.
Där blef ett lustigt lif på Stockholms gamla slott.
(i_vcklare och spel- män inkallades från Välskland, ty i slika konster v o r o de svenske släte.
Gigor o c h skallmejor klungo i de stora salarne, och liten Blanka sväng- de otröttlig o m i sidensko med riddare o c h sven- ner, tänkande vid sig själf i sitt sextonåriga sinne: Hvad det ändå är roligt att vara drottning!
Snart skänkte hon sin make och Sverige en son.
Gud hade gifvit h o n o m moderns guldgula lockar och folkungarnas dristiga vikingaögon.
Föräldrarne gåfvo honom namnet Erik efter far- fadern.
Och den pilten blef fru Blankas lyckas b l o m m a.
Han skulle bli så stor, den lille prins Erik, och hans namn skulle löpa öfver hela den vida världen, .medan hon skulle sitta där h e m m a o c h låta sina öron smekas af ryktet o m hans brag- ders tal.
» K o n u n g Erik den store var drottning Blankas son, » så skulle de trägne munkarna prän- ta i de digra krönikeböckerna.
Och hon lät ho- n o m gunga på sitt baldakinklädda knä och för- taide h o n o m om lifvets äfventyr och diktade ho- n o m den visa, som Sveriges mödrar sjungit för sina små alltsedan drottning Blankas dagar: — Så är mitt namn, hvad är edert, stoltsjung- fru, mäkle främlingen kärft, undrande hvad det- ta kunde k o m m a henne vid.
— I går var jag Blanche af Namur, i dag är jag Blanka af Sverige, svarade hon saktmodigt.
Då föll den stränge riddaren på knä, blottan de sitt hufvud och ödmjukt kyssande den lilla hand hon försagd räckte h o n o m.
— Jag vill söka blifva eder en god och en nå- dig drottning.
Ar det Svårt att vara drottning, riddar Nils?
— Eders nåde är en Guds ängel på jorden, vare mig Gud huldan, svor den tappre marsken vid sin riddareed.
Så gick hon ned i grönan lund, där junker Ralph bidade sitt hjärtas dam.
Så vandrade de båda unga hand i hand för sista gången, de van- drade s o m man vandrar bredvid en bår, där det käraste man ägde ligger mejadt.
— Det är förbi nu, Ralph, hviskade hon, o c h jag måste bjuda dig farväl, inte ett vanligt, utan ett långt, evigt farväl.
De säga, att ' jag skäll vara drottning af allt Sveriges land.
— Nej, du får inte kyssa mig mer, Ralph, du får ej trycka min hand — j o, det får du, men inte hårdt, Ralph, inte alls hårdt.
Men däruppe i vapensalen, på hvars gobelin- prydda väggar Namurs gyllene lejon i evighet jagat Dampierres röda falkar, däruppe vid de käc- ke riddares tafelrund lekte den gamle trubadu- ren på sin harpa o c h grät o c h s j ö n g: Bidrag mottagas med tacksamhet.
Mitt första nämns så gärna prosa, Men är för mången dock i grund Lifvets enda p o e s i; Materia i teori; Idealistiskt för en läckermund, En h u s m o r gläds ' — vill du det rosa.
Mitt andra, ett etheriskt väsen, Som lefver en sekund och dör, Är höstens vän o c h v å r e n s; Från vaggans rand till bårens I sitt sköt ' det kyla för, Men leker dock bland blad o c h gräsen.
SP ^3 x " p&gt; Pip, ~ • » » H v a d du har i handen redan, Svärtadt till ditt eget nöje.
Nu mitt tredje väcker löje, Men på dammig kungsväg, f o r d o m, Förde det till » landsens ände » Mången » höghet » — o, elände!
Fasligt lifligt är mitt fjärde, Men när det en stund har väsnats — Fräst o c h spottat — utan värde.
Låt din farkost stillsamt ligga, Om du märker att den saknar H v a d mitt femte man plär kalla, Eljes du hos hafsfrun vaknar.
O m man uppställer de f e m orden i en annan ordning än här ofvan an gif vits, så får man af deras initi- aler namnet på en af gammalt namn- kunnig skönhet.
Sibylla.
Triangelaritmogryf.
1) Mansnamn, 2) Flod i Amerika, 3) Vårarbete, 4) Medgifva.
5) För- bruka, 6) Arbete, 7) Konsonant.
1 Mitt tredje hörs på norrmäns tunga Mest efter hvarje menings slut.
Den s o m det dubblar blott Ett resultat har nått.
Som hvarje liten baby-snut Båd ' lalla kan o c h sjunga.
a * » 3 •o B » r s e e t- 13 Är mitt första.
K o m m e r sedan 6 12 8 9 12 1 10 8 ill 8 10 8 7 1 Moster Lisa.
Sifferlogogryf.
1, 8, 5, 3, 7, 2, 6 3 8, 5, 3,
Den for- na glädjen ville dock aldrig rätt återvända till k o - nungagården.
Helgonet, s o m bannande skridit genom dess salar, hade släckt festens ljusa bröl- loppsfacklor.
Tiderna mulnade allt mer, diger- döden härjade landet, de danske lågo hårdt på med örlog, och konungen själf var på ständiga resor i sina bägge riken.
(Forts.) * Innehållsförteckning.
Stockholm, N:r 11 (274) Fredagen den 17 mars 1893.
Prenumerationspris pr år: Mun m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
Idun ensam B .yra Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. k r.
9: — » 7: 50 » 5: — (Aftonbladets hus.)
P r e n u m e r a t i o n s k e r a a l l a post- anstalter i riket.
Amelina &lt;j^| » * arbetsfält, som Tf&gt; äfven under de hetsigaste strider om det rätta om- rådet för kvinnans verk- samhet aldrig blifvit hen- ne förnekadt, är sjuk- vården.
I hemmet kom sjukvården helt naturligt på hennes lott, då hen- nes plats först och för- nämligast var där.
Men äfven när hon som barm- härtighetssyster vandrade från den ena sjukbäd- den till den andra, när hon, trotsande faror och vedermödor, följde i kri- garnes spår för att taga vård om de sårade, eller när hon i lasarett och hospital oförtröttadt va- kade vid sjuksäng och dödsbädd — - äfven då sade man, att här var hennes rätta plats.
In- gen ifrågasatte då, att hennes krafter ej skulle räcka till både arbete och nattvak.
Det var blott när hon steg fram och ville taga del i det lönade arbetet, som mot- ståndet kom; det var när hon dristigt sträckte sin hand efter några af de fullmogna frukterna på kunskapens träd, som det blef tal om, att detta icke passade för henne.
Men det, som skall fram, det går fram, huru än människorna spjärna helgfri Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Utgifningstid: hvarje Iduns fredag.
L ö s n u m m e r s p r i s 15 ö r e (lösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) Auiionspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r » 25 ö r e f ö r h v a r j e p a b ö r j a d t t i o t a l stafv.
och arbeta däremot.
Och så står nu saken, att ve- tenskapens portar öpp- nat sig äfven för kvin- norna, och att äfven de yppersta frukterna på kunskapens träd äro utan åtskillnad till person till- gängliga för enhvar, som har förmåga att tillägna sig dem!
Det har dock icke länge varit så.
Och de unga, de, som nu få tillfälle att lära allt hvad de önska, att se och höra så mycket upplysande och förädlande, som haf- va frihet att förvärfva hvilka kunskaper de än kunna önska sig, de veta ej och förstå kanske ej ens, huru det kändes för dem, som med ett brin- nande begär att lära, att fylla sin själ med högre och ädlare tankar, dock ständigt höllos tillbaka och öfverallt funno stängda dörrar, därför att de icke föddes till sam- ma frihet som sina brö- der.
Dessa unga hafva ingen aning om de stri- der, som måste genom- kämpas, innan medfödda anlag fingo lof att knapp- händigt utveckla sig.
Och de, som nu på sin bana finna få eller inga stötestenar, drömma t om de hinder, som.
andra blifvit undanröja
IDUN 82 V i förlåta o s s själfva m y c k e t.
M å v i betrakta andra s å s o m o s s själfva 1893 och låta dem vederfaras s a m m a gunst.
f R.
^PIELHAGEN, ¥V¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥¥ » ¥¥¥¥¥¥ Dock klaga ej de, som nu hafva största de- len af sitt dagsarbete bakom sig: de äro sna- rare tacksamma, för det att de fått jämna vägen för dem, som komma efter.
Den kvinna, hvars bild i dag pryder Iduns blad, är en af dem, som först vid mognare år nått det mål, hvilket tidigare föresväfvat henne, och en af de få, som haft mod och nerv att välja kirurgien som medlet att vara den lidande mänskligheten till hjälp och gagn.
Fröken Amelina Sterky är nämligen fältskär och har af lagt fältskärsexamen, hvilket hit- tills väl knappast någon kvinna med så fin och mångsidig bildning som hon haft mod och lust att försöka.
Men under den tid, hon genom resor i utlandet och själfstudium, genom bildande och förfinande umgänge ut- vecklade sin begåfning och fyllde sitt vet- giriga sinne med allt det vetande, som stod henne till buds, under hela denna tid låg alltid på djupet af hennes själ en innerlig önskan att också få uträtta något nyttigt, arbeta med något annat mål än att förkofra sig själf.
Och lika troget bodde också kvar den allt sedan barndomen vaknade hågen för läkareyrket, som med åren allt mera be- stämdt begränsades — till kirurgien.
D å tids- andan slutligen förändrade sig därhän, att äfven kvinnan skulle få inträda i vetenska- pens allraheligaste, då var det för sent för henne att begagna sig däraf, i den utsträck- ning hon fordom önskat, men en utväg fanns dock — och hon tog den.
Till en början dellog hon i en samarit- kurs, något mera omfattande än den vanliga, och utbildades under professor Mestertons i Upsala ledning i populär kirurgi samt be- sökte under flere terminer polikliniken, där hon snart från elev steg till medhjälparinna, och där hon ännu, ehuru blott tills vidare, är verksam.
Hon kommer nämligen till hösten att i Stockholm öfvertaga en verksamhet, hvar- om mera härnedan.
För att i någon vidsträcktare mån kunna gagna med sitt sålunda förvärfvade kunskaps- förråd har fröken Sterky nu i åtta års tid » af kärlek till samaritidéen och med brin- nande ifver att gagna gifvit samaritkurser vid småskoleseminariet i Upsala, därvid under- visningen meddelats så praktiskt, att åtskil- liga af eleverna kunnat vid inträffande olycks- tillfällen lämna den första ögonblickliga hjäl- pen, tills läkare hunnit anlända. » (En mi- litärläkares anteckningar.)
Samaritkurser har fröken Sterky under denna tid gifvit äfven vid Upsala högre elementarläroverk för flic- kor, åt flere kvinnliga missionärer samt en mängd enskilda elever.
Flere hundra af hennes samariter hafva under dessa år blifvit spridda inom landet.
Under åren 1 8 8 8 — 8 9 arbetade hon dessutom i sjukvård inom fat- tigvården i Upsala, och år 1889 tog hon med utmärkt heder fältskärsexamen och blef 1891 — 9 2 kallad till examinator vid samma exa- men, hvilkeu heder ej förut vederfarits någon kvinna i Sverige.
A f Röda korsets samarit- förening har fröken Sterky rönt det förtro- ende att vid sina samaritkurser få använda dess undervisningsmateriel.
Föreningen Röda korset har ock visat henne det erkännande, att hon, ehuru icke ledamot, ändock har rät- tighet att bära dess färger och emblemer.
Tanken att på landsbygden sprida sjuk- sköterskor, som äfven aflagt fältskärsexamen, har, som mycket annat godt, sin upprinnelse inom Fredrika Bremer-förbundet, och en god tanke var det ock att till föreståndarinna för denna lärokurs kalla fröken Sterky, för hvars förmåga att sköta sådan undervisning de utmärktaste vitsord föreligga.
Själf säger hon i bref till en väninna, att detta (utbil- dandet af skickliga sjuksköterskor med fält- skärs kunskaper) » så tilltalat mig, att j a g med glädje offrar mina återstående krafter åt dess förverkligande. » Som en liten illustration till hvad i bör- jan af denna uppsats yttrades om kvinnans ställning till den solidare undervisningen och förvissade om, att Iduns läsarinnor med nöje skola följa denna skildring, som också är en kulturbild i smått, anföra vi här nedan några utdrag ur ett bref, hvari Amelina Sterky meddelar åtskilligt om sin tidigare ungdom och sin barndom: » Redan i späda år förlorade jag min far, köpman i Stockholm, och växte upp i ett hem, där sparsamhet måste råda, men där gudsfruktan, gammaldags tro och heder voro bofasta.
Det dröjde icke synnerligen länge, innan detta hem ägde kvar endast mig och en broder, ett par år äldre än jag.
D e an- dra syskonen hade så fort ske kunde måst lämna hemmets trygga härd och den af hållna modern för att på egen hand börja kampen för tillvaron.
» Alltifrån det jag vid mitt sjätte år bör- jade sträfva med katekesen, hade böcker — denna bok dock, tyvärr, undantagen — ut- gjort mitt käraste sällskap, och mitt största nöje var att på lediga stunder krypa in i en vrå och fördjupa mig i läsningen af fru Lenn- grens dikter, som var min käraste lektyr.
Ännu i dag minnes jag, med hvilket ljufligt välbehag jag då förflyttade mig in bland » gudaskaran », som » i all gamman satt vid brasan af kanel och knaprade på pepparnötter ».
Och huru skälfde jag ej med » stackars Nelly » på kyrkogården, där hon » satt på moderns graf! » » Min mor, som efter den tidens sätt att bedöma vetande ansågs hafva erhållit en vårdad uppfostran, var road af och hade lätthet att utbyta tankar i djupare ämnen, och utan tvifvel lade de samtal, hon stundom hade med en aktad vän, författare och teolog, grunden till den enkla tro och tolerans för andras tro, som troget följt mig genom lifvet.
» Måhända har jag äfven tillfälligheten att mina första läroår tillbringades i en sam- skola och att mitt dagliga sällskap utgjordes af min yngste bror och hans skolkamrater att tacka, för det jag blifvit befriad från ett af tidens lyten — nervositet.
Jag deltog naturligtvis i gossarnes lekar, som för det mesta gingo ut på strid och bardalek, och för att därvid slippa ifrån den förhatliga rollen att i den låtsade striden vara ryss — en roll, den de ansågo mig såsom flicka vara förpliktad att utföra — måste jag öfva mig i att ej blinka, när ett knifhugg, visserligen med en slö knif, snuddade vid mitt ögon- bryn.
Detta, som mycket annat, hade vi hämtat ur historiska läseböcker, och gossarnes svärmeri för allt fornnordiskt, deras lofsån- ger öfver vårt lands storhet och dess konun- gars tapperhet och dådkraft väckte hos mig en känsla af vördnad för kung och land, som trotsat tidens stormar. » Säga hvad man vill om flickors deltagande i dylika poj kupptåg — starka nerver och ett modigt hjärta växa dock därvid!
Men låtom oss följa vår lilla hjältinna vidare.
» Kanske hade den längtan efter vidgad syn på lifvet och större vetande, som redan vid så unga år gripit mig, blifvit väckt till lif genom gossarnes speord öfver mina inlärda franska glosor och min bågsöm, hvilka ta- langer de alldeles icke ville erkänna vara kunskap.
» Hvad jag också afundades gossarne den lärdom de fingo inhämta, och huru lycklig skulle jag icke känt mig, om j a g » haft läxor » i den packe böcker, insurrade i en skinnrem, den de med förakt slängde från sig på lekplatsen!
Aldrig skall jag glömma, med hvilket intresse jag smög mig till att bläddra i den latinska grammatikan, allt un- der grufligaste ängslan tör att därunder blifva öfverraskad af ägaren till skatten och natur- ligtvis utskrattad och förhånad.
» En lycklig tillfällighet förskaffade mig till slut dock en » lärd » vän, till hvilken jag med vördnad blickade upp, och på hvilkens bistånd jag började hoppas för utförandet af mina små planer.
Det var en lärare i för- samlingens kyrkskola, som hyrde ett rum af min mor.
» Magistern » hade godt hufvud, var skämtsam och jovialisk, egenskaper, som allt för länge hållit honom kvar vid Fyris ' strand och kanske bidragit därtill, att både kassan och resurserna en vacker dag voro slut.
Ma- gistern och jag blefvo inom kort goda vän- ner, och snart blef jag så dristig, att jag föreslog honom att lära mig latin.
Min lärde vän såg på mig med en min så bestört, som om han fruktat, att jag med ens förlorat det lilla förstånd, jag förut ägt, och mumlade blott: » Kära barn, det vore då allt för be- dröfligt, om jag här i Stockholm skulle taga mig till att läsa latin med flickor.
' » Hvar- på magistern nervöst ryckte till sig hatt och kappa och rusade på dörren.
» Nästan gråtfärdig och öfvertygad om, att jag framkommit med en högst opassande be- gäran, beslöt jag att för framtiden behålla mina planer för mig själf; men det dröjde dock ej så synnerligen länge, innan jag glömt min föresats och helt plötsligt kom att före- slå magistern att söka bli professor i Upsala, på det jag skulle kunna fä åhöra hans latin- ska föreläsningar — professor i annat ämne drömde jag ej om, liksom jag ej heller hade någon tanke på, att föreläsningarna ej skulle vara tillgängliga för mig eller hvem som helst.
Men då måste magistern skratta och bad mig icke fresta honom att vända till- baka till en plats, hvarifrån hela hans släkt med lock och pock lyckats draga honom.
Och så föllo alla mina förhoppningar i grus.
» Å r förgingo; min håg för läsning hade icke gått öfver, men min lefnadsställning hade blifvit betydligt förändrad.
Det hem jag nu ägde och det namn jag bar voro en vördad fostermoders.
Tillfälle till språkstudier hade gifvits mig både hemma och i utlandet, men med latinet hade jag icke kommit längre
I DU N 1893 framåt än, liksom i barndomen, till ett önsk- ningsmål.
Ödet förde mig till samma stad, hvarifrån min forne vän, magistern, haft så svårt att slita sig, och där fann jag, genom bekantskapen med en framstående kirurg, till- fälle att, trots bristande kunskaper i latinet, dock vinna en, om ock anspråkslösare utbild- ning i den gren af läkareyrket, som alltid lockat min håg, nämligen kirurgien. » Sedan Amelina vid mycket unga år för- lorat sitt eget hem, och innan hon kom till det, som till sist blef hennes, hade hon med den henne egna energien lyckats förskaffa sig så mycket kunskaper, att hon kunde an- taga plats som guvernant.
Men detta till- fredsställde henne ej i längden: det hon skulle göra, ville hon göra helt, och hon slog sig på att studera musik med den framgång, att hon vid musikaliska akademien med » ut- märkt beröm » bestod profvet både i piano- spelning (för van Boom), harmonilära och musikens historia samt var en af de fyra blifvande elever, som vid denna examen af dåvarande prins Oskar, akademiens prseses, offentligt med beröm omnämndes.
Då den förändring i hennes öden, som ofvan antyd- des, inträffade, afstod hon emellertid sin plats åt en annan aspirant, en medellös flicka.
I höst börjar hon sin verksamhet som före- ståndarinna för den förut omnämnda kursen för fältskärselever i Stockholm, där hennes arbete utan tvifvei kommer att medföra väl- signelserika frukter.
Hennes praktiska och administrativa förmåga vann stort erkännande i Upsala, där bon under ett par år hade hufvudsakliga ledningen af den därstädes af föreningen » De fattiges vänner » upprättade understödsbyrån.
Man måste lyckönska Fre- drika Bremer-förbundet att vid sin verksam- het hafva fästat en så både intelligent och praktiskt utbildad kvinna, hvars enda och mest brinnande önskan är att så mycket som möjligt och i möjligaste vidsträckta mån kunna gagna sina medmänniskor.
Mathilda 83 Hägg och björk sig undan böjde, fram hon kom med blick i brand och emot mig lekfullt höjde trollspöt i sin hvita hand.
Hennes hår var liksom solens glans på b öljegungad säf, daggjuveler prydde kjolens silkesmjuka spindelväf.
Uti kindernas ovaler blodets purpurvätska sjöd; fram hon skred på guldsandaler uti doft och morgonglöd.
Hennes röst, af vimlen buren öfver junifagert land, lät som ton från rörflöjt, skuren vid en, paradisisk strand.
Hennes trollspö mig berörde, strax i ljus försmalt min sorg; se ' n vid, handen hon mig jorde till sin strå / om flutna borg.
Där, i rymder, evigt klara, lifvets epos hon mig skref nppå stanser, underbara, tills min själ förhiixad blef.
Men när jag försökte dikten, som på pränt föll den uti spillror rid min häxas kalla fånga hon satt, många skralt ...
Så hon går i lifvets varat-, länkar män ' skor vid sin tron, bländar, rusar och bedårar och bär namnet: Illusion!
Lang / et.
Häxan.
• • fflmjjag gick, där furor stänga för mitt öga månens klot, 4g jag gick, där klippblock hänga öfuer vägen som till hot.
Ej det var, när midnatt klingar ut från tornets kopparmund och till bundna an dnr öringar bud om frihet för en stund.
Ej hon växte i / p / &gt; ur randen, ij hon skrämde ni cd sin röst, ej hon hade klor på handen, ej hon hunnit lifrcts höst.
Nej, jag gick där rosor gunga Och berusa med sitt prat '.
och där rattenvkonster - slunga ut sin sådd i marmnrskål.
Och del var, när molnen uiaf morgonljusets / ' arg, just som nattens skuggor bakom horisontens berg.
ilröpo kropo 3 !gj| [' nder rubriken Fusk förekommeri » Idun » t^jlf n:r 8 en artikel, som förtjänar den största uppmärksamhet på grund af den belysning, som däri kastas öfver skollifvet och som nog är ägnad att väcka såväl all- varliga frågor som djupa bekymmer hos hvarje människa, hvilken gifver akt på sam- hällslifvets skiftande företeelser.
Redan farhågan, att ofantliga luckor och brister måste uppstå i ungdomens kunskaper, då » fusk » öfvas, är nog för att väcka be- kymmer, då man besinnar, hvilken tid, huru mycket arbete, huru många krafter här slitas upp, och huru stora summor här ödas för barn- och ungdomsundervisningen.
Och dock äro bristfälliga kunskaper den minsta del af det elände, som måste alstras genom ett så genomgående system af bedrägeri.
Ty hvad är väl det, som förf.
beskrifver, om ej en rent af sportmessigt odlad och upp- drifven färdighet i lögn och bedrägeri?
Det är sannerligen en allt för allvarlig sak, som här afhandlas, för att man med godt samvete skulle drista sig på förskönande omskrifningar.
Den, som känner sig böjd för att vilja tillskrifva förf.
af » Fusk » öfverdrifter i sin skildring, behöfver bara samtala med skol- ungdom eller blott höra de skolpliktiges in- bördes samtal för att få visshet om, att i denna punkt är lögnen adlad till idrott och bedrägeriet till sport hos pluraliteten af de unga, liksom smuggleri och försåt för tull- bevakningen voro idrott och sport hos forna dagars lurendrejare.
Författaren beskrifver fusket i en goss- skola, men tala bara med flickor, som sluppit ut ur skolan — den lägre eller högre — och I skolen finna, att samma slags sport idkas i flickskolorna.
Under åren mellan 1 8 7 9 — 1 8 8 9 biträdde jag med undervisning i en flickskola i vårt hem, och det var i hög grad nedslående att se, hurusom hvarje barn medförde från de skolor, hvari det förut hade gått, stark bö- jelse för ifrågavarande sport.