Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den gamle österrikiske rytterikaptenen med sin pipa och pals tanker sitta natten öfver på däck för att ej g&amp; miste om någon na- turskönhet, men han blir visst ensam.
Den ene efter den andra troppar ned i hytterna, d&amp; det ju ändå ej ar hopp om att denna kral få.
se midnattsoIen.
Sedan vi vid - l l-tiden passerat det bisarrt formade Hastmansö, och fyra skott aflossats till polcirkelns ära, gingo afven vi ned, om ock med dröjande steg.
Det var en underlig rödsvart dager, en egendomlig natthvila trots dagsklarheten öfver dessa fantas- tiska jatteskär, som tycktes skapade endast för spöken, gastar och troll.
i: 1: 3 &lt;: På morgonen, vid 5-tiden, d % jag tittade ut genom hyttfönstret trodde jag mig vara i manen.
Hafvet gick i oroliga, tvära, snarare an höga vågor, och vid horisonten dök upp den mest fantastiska bland bergskedjor - piggar och spetsar och tinnar hars och t v h s som stelnade vågor efter en hiiftig storm eller sasom månbergen pläga afbildas.
Det var Lofotens berg.
Dessa linier vor0 på afstånd mera konstiga an sköna - romantiska, men icke klassiska.
En lrylig färgton skärpte det bisaxra i liniespelet.
Allt efter som vi nalkades dessa » månberg », blefvo de mera storartadt imponerande.
Nedanför svartaktiga, branta, kala klippor, diir snön lyste hvit i fogningarne, låg väl skyddadt det stora fiskläget Hen~lingsver, därifrån om vharne de berömda torskfiskerierna utgå.
Ej lan@ i f d n låg » B~alströmen », men den » förevisades » ej, om den fick vi endast läsa, i Badacker.
Fr6.n Henningsvzer sändes bref och telegram till alla världens delar, sjalfvn fingo vi ej gå i land - disciplinen ombord ar striiing - och snart lämnade vi de gula stugorna bland de trädlösa skären för att fara genom Lofotens arkipelag.
Den ena halstarriga bergsf or- mationen följde den andra - vi tänkte på » de syv Söstrea, huru blida och milda de varit - har var det norsk-norske-nordmän, som stelnadt i vildt, trotsigt berserkaraseri.
En och annan stuga] &amp; g vid stranden - många vor0 de ej.
» Men hvar bo egentligen edra bråkiga viinner, norrmannen? », frilgade mig en tysk, och det kunde nästan synas som oin frågan vore berättigad, så ödsliga vor0 de trakter vi foro igenom.
Jag fick snart tillfiille visa pi % en st&amp;tlig, gulmålad bygnad.
På den avR; da.de en gammal .-rblekt norsk flagga och öfver dess ena, fjärndel satt en ny röd l h t.
Men fjällen låg0 så höga, sa mörka, s&amp; allvarliga bakom inänni- - skornas ståtliga hus och röda klutar.
Naturen blef mera storartad och mindre fantastisk i Raftsund, och skönheten kulminerade i Trol ' ord, en fjord föga bredare än båten; på ena sidan en lodriitt, kal klippvägg af flere 100 meters höjd, på den andra gröna sluttningar, som vidtogo nedanför snövid- der och mhngtinnade fjäll, djarfvn om o.cks % ej vilda i sina former.
» Hänförande » ljöd det på olika tungomål, dA båten sakta gled in i fjorden.
Det synes som om de flesta vilja skrika och ropa .inför naturens skönhet.
Jag undrar om inte vi svenskar, som iiro natinrnjutare framför andra, helst tiga inför en sådan upphöjd skönhet som denna - jag bara undrar.
Dem jag beklagade voro de talrika amatörfotograferna.
Da snodde upp och ned och hade ej tid, att, se med egna ögon, utan blott med kamerans.
Till middagen varade detta skådespel, sedan kom en storartad afsliitning - det oppna hafvet,.
solbeglänst, lugnt.
Lofotens uddar och öm döko ned i det skimrande bl&amp;.
Lii£ten, som varit kristall- klar, som en höstdag hos oss, började blifva disig.
Kung Harolds passagerare fingo.
litet valbehöflig hvila.
Mot aftonen nalkades vi Lofotens norra udde och landade vid Harstad.
Byn hade fina butiker med hela fönsterrutor, » valdt lager » af tyskt &amp; am och en nybygd katolsk kyrk-.
Vi togo en 17agn och glilrte till T ?-onc1ntis Ixyrka, en af de Gldsts i dessa bygder, &amp; nda frAn 1200-talet.
Det var trefligt komma i land och f&amp; se sjön lan@ under sig, samt fara midt bland fjällen, ' soni vi beundrat hela dagen.
Vägen vm full af folk och det var tur tyckte vi, att ej v h ' öfvermodiga körs-ven hörde &amp; $ill nligra af dessa hederliga landtmän.
Det skulle ha vmit en historia för » Verdens gang »: » Nordinaen dö- dede af övermodige svenshe ».
Nu fick tysken se, att det fanns folk i ordl landen.
Bönderna kommo fr&amp;n ett stort missionsmöte i Trondnas kyrka.
Vi 8.1 ' 0 nu i de bygder, som mest verka för hednamission i hela den protestanti- ska viklden, om man tar deras tjllglingar i betraktande.
Och bland detta samma folk drifves egendoinligt nog ock inissi.onsoerksamhet af den katolska kyrkan - och ' ej utan framgång.
Mot aftonen hade det mulnat.
Vi voro pliktskyldigast uppe till kl. 12, men nligon sol fingo vi ej se s i dags, endast huru den sken på vattenytan, långt bort vid horisonten.
.- - ' ' 5:
- Torsdag morgon r b a d e di i Tronasö.
Bergen hade nu blifvit spaka, med runda, mjuka linier såsom Sveriges berg, eller ock ut- gjordes de af platåer med branta stupor.
Fjällen kring Tromsö äro låga, men snögränsen har upp i den höga norden &amp; r ock låg; det hade dessutom nyss snöat, s % den lilla staden, sjalf grön och gul, var omgifven af en krans af hvita fjäll.
Staden har breda gator, snygga trähus med utbygda trappor och en katolsk och en protestantisk kyrka, ett arktiskt museum, som torde vara värd sin konstförståndiga beskrifning, och så utefter sjön sjöbodar caf trä, med gamla ståtliga bryggor liksom i Trondhjein.
Men bast af allt i Tromsö v m snöbergen, som mot den bl&amp; himlen stucko ratt upp vid slutet af gatorna.
Staden ligger vid ett sund.
Den motsatta stranden är högre.
Dit rodde vi öfver p&amp; e. m. för att besöka ett lnppliiger.
Vagen gick genom en björkskog, en af de nordligaste på jor- den.
Traden stodo tätt, stammarne vor0 hvita, och bladen tjocka och blanka, kladda efter klimatet, det kunde tydligen skönjas afven af icke botanister.
Vi fiirdades genom en dalghng, med höga gröna sluttningar på ömse sidor.
Har fanns ingen chauske, endast en ridvi-ig, fastan vi åkte på den, så godt sig göra läk.
Utflyldens mål var ett lappläger - svenska lappar, som beta om sommaren sina hjordar i denna norska dalgång.
V &amp; ~ Q » landsmiin » gjorde just intet fördelaktigt intryck.
Ej spår af naturbarnets poesi, men mycket af den svagare rasens depra- vation.
Att taga emot turister flera gånger i veckan ar ej heller nyttigt för nAgon ras.
De vor0 smutsiga, fattiga;, närgangne, p$- trugande de resande sina renhorn och andra varor.
De fleste af renarne vor0 ute och betade på sluttningarne, så vi fingo ej se en så stor renhjord, som vi hade hoppats.
Men det hels var högeligen pittoreskt: .lappar och europher, snöfjäll och gröna sluttningar, hundar och hiistar, allt i brokig mång- fald, belyst af en stralande sol.
Ett litet lappbarn, en omedveten liten varelse med lockigt hiir och långluddig pels, som oberörd af allt och alla, muntert lekte med lapphundarne, lockiga och ludna som den lilla sjalf, väckte f o r d i g sensation, och en lång Albions son jagade £ram och åter genom l e r e t med sin svarta kamera för att föreviga denna obeslrrifbara uppen- ba-relse.
: i: rC
På aftonen lämnade vi Tromsö och vid tiotiden vor0 vi vid Skaa~ö.
Det är ett kalt skär, medelpunkten för hvalfiskfångsten i dessa trakter.
Ute på sjön lago fem nyfhgade hvalar, stora åbäken, att jag så m&amp; säga.
E j långt ifrån lågo inelfvor af dessa djur i en vedervärdig massa, .och ' kring detta ljufliga byte kretsade tusentals sjöfåglar, skriande ~ o c h flaxande.
Vi rodde i land.
Då roddbåten nalkades den ofvannämnda inelfsön, så drogos alla näsdukar upp med en hiskelig fart och undertecknad, som visligen försett sig med en luktflaska, måste låta den g&amp; laget rundt.
På land s %g det äckligt ut.
Blod, tran, fett öfverallt.
Här Iågo halfflådda hvalar, där benhögar, här barder, tungor, köttstycken, dar stodo stora kar med blod och tran.
En byggnad innehöll tran- fabriken, en annan guanofabriken för affallet.
Lukten kan ej be- skrifvas.
Anotomisalar äro jämförelsevis vällukters hemvist.
Och dock in % manniskorna väl har.
- Sjukdomar lära aldrig förekomma.
Däremot lär detta blodiga arbete, sade man oss, hafva en demoralise- rande inverkan på arbetarne.
Midt i denna förödelse låg disponentens lilla paviljong.
Ingån- gen var prydd med kolossala h8alfiskkäkar och kotor samt en mängd flaggor, som med sina lifliga färger stucko af emot denna förödelsens styggelse.
Den ende norrmannen bland passagerarne ombord på » Kung Harold, var disponentens son.
Han gick af i Sknarö, och vi svenskar blefvo inbjudna att dricka ett glas champagne i disponen- tens trefligt hem.
Hm ville ge ett uttryck &amp; t sina unionsvanliga kanslor, skåltal höllos och vänliga, uppriktigt menade ord yttrades på ömse sidor - här norr om polcirkeln, bland tran och hvalfisldcäkar.
Under många viftningar och hiii-rningar lämnade yi denna högst m&amp;rklign ort, efter ett besök, som i hög grad väckt blandade kanslor af äckel och afsky, af intresse och vetgirighet, af.
brodersinne och f osterlandskärlek.
Emellertid hade himlen mulnat.
Någon midnattsol fingo vi ej heller den natten se.
.Champagnen hade dock en lifvande verkan, sa vi tröstade oss latt nog.
Predagsmorgon vaknade vi i Hamnerfest, världens nord- ligaste stad.
Tranlukten slog oss till mötes från de många tranfabrikerna, men den föreföll nu ock ljuflig emot de dof- '.
ter, som under gårdagen hemsökt våra luktorgan och som afven un- der natten plågat oss, tack vare &amp; tskilliga kvinliga turisters kvinlig- het att resa i släpkjolar.
Hvilket ödsligt intryck gjorde ej Hammerfest en d e n dag som denna.
I stadens omgifning endast kala klippor och stenar, stora och små, af en lattgrusnd, skiffrig bergart; inte ett trad, inte en buske eller blomma, knappt ett grässtrå.
Bänkarne på de trad- lösa promenaderna utanför staden stodo dar nästan som ett hån.
Hafvet var askgrått och kallt, de låga lcullriga, snötiickta bergen i fjärran skönjdes knappt i dimman.
Hvem skulle stanna och njuta nf denna gral, gr % natur?
Då var det trefligare gå in i htaden, om det ock där var grått och smutsigt.
Fastän det var den ljusa årstiden var m m fiirdig önska, att staden lAtit oss f&amp; skåda sin elektriska belysning.
Den lär ha utöfvat ett godt mordiskt inflytande på befolkningen, och den skulle visst i dag ha l q a t upp gråruskiga turister.
En del af staden, som afbrann för ett par år sedan, bar flere natta villor med små.
trädgårdar.
Den gamla stadsdelen ar däremot egendomlig nog, trähus med stora yttertrappor och torftak med be- tande getter.
Åtskilliga stugor af stora stenar och torftak vor0 högst tycke, men lära ej vaxa ovanliga i dessa nord- markvgrdiga i v&amp; liga trakter.
Hade vi haft en kamera, skulle vi siikerligen af dem hemfört en afbildning.
Ett par fransman fiinno diiremot Rammerfests banala villor » tres-gentilles 2 och » knappte » i stallet af dem, hvilket är ratt karakteristiskt för nationens reslynne.
Kl. 2 lemnade vi Hammerfest, och mot aftonen vor0 vi vid Mordkap.
Viigen var storartad.
Klipporna blefvo högre och brantare.
Vi tyckte oss mer än en gång redan vars framme vid den genom afbildningar så välkända Nordkapsklippan.
Vi passerade nu det stora Fågelberget, en mosaik af hvitt och grönt och svart, en kolossal myrstack, där myrorna förvmdlats till fåglar, en liten vkld för sig med oandliga sm % skrymslen för hafs- sva.lornn, breda afsatser, utkikstorn och gröna platåer för andra.
sjöfAglar.
Det hade varit ett nöje att i lugn få passera detta fågel-London, men det hade ej varit turistiu2issigt.
Skott på skott aflossades f r h fartygets små kanoner; de stsc- kars ftiglarne flögo upp, tusen sinom tusen, skreko och pepo, ängs- ligt och skarande.
De bildade liksom moln på himlen, och iindå.
tycktes stora massor vara kvar på klipporna, vare sig de nu togo detta turistlarrilz filosofiskt eller att de, trots skrämseln, af familje- plikter tvungos att stanna qvar på sin post.
Vi ligga stilla sedan kl. 9 i en liten vik mellan två skarpt utskjutande klippor, af hvilka den ena är själfva iiTordkai,.
Vägen går här upp till platån, och i sänkningen mellan klipporna vaxa bland snön ett frodigt gräs och präktiga gula blomster (Trollium).
Vi ro i land, plocka gula blommor och mörka, af ishahet väl polerade stenar, vi kunna kasta snöboll om vi så vilja, eller dricka champagne i den lilla turisthyddan vid stranden, men ända upp för klippan Nordkapsplatån äro vi af kaptenen strängeligen förbjudna att gå.
Vägen lär vara brannt och i denna fuktiga väderlek slipprig och rent af farlig för ovana bergbestigare.
Och för öfrigt, hvad slrulle vi val få se däruppe i denna dimma, ur hvilken man knappt kan skönja de närmaste mörka klipporna 3 Det var en missräkning - midnattsolen öfver det öppna is- hafvet, skarpt belysande den svarta, branta Nordkapsklippan - oänd- ligt många gånger har vi sett detta afbildadt, att f&amp; se det i verk- ligheten hade varit, så till sägandes, resans mål.
Nu fick man trösta sig med, att man har haft och kommer att få en mängd olyckskamrater.
Nar du bestämmer dig för en Nord- kapresa, beräkna inte, att du skall blifvn bland de få utvalda, som vid Nordkap f&amp; se midnattsolen.
Alan berattade för oss omben ame- rikansk turist, som rest gång på gång till Mordkap för att just där få se midnattsolen.
Slutligeu lyckades det honom att ' k o m a dit i solsken, men d&amp; var det en häftig storm - hvilket där ej ar ovan- ligt - och hela det här alldeles öppna Ishafvet vrakte på.
Aineri- kanaren kom ej heller den gången upp på Nordkapsklippan - nej då %pm han inte ens upp på däcket.
Det var en nordkapstämning, dimmigt, grått, kallt (- 1- 6 " C.
); dessa höga svarta, branta, delvis af dimman dolda klippor p&amp; ena sidan och på den andra det oändliga grå, endast af sakta dyningar upprörda hafvet.
Bakom dessa trotsiga klippor ligger fäderneslandet, Europa, civilisationen, allt hvad vi har hålla kart - bortom detta.
haf, som förtonar i dimmor, det okända, det evigt döda, ~ o r d ~ o l e n.
Klipporna saga på sitt sprgk: ditintills, men icke vidare; hafvet åter lockar, drar oemotståndligt vidare mot norr, att lösa sinn gtitor.
För ett ögonblick förstod jag hvad jag förr aldrig förstått, drag- ningen mot norden, hågen att utforska, polens okiinda regioner.
Sedan vi sett hvad ses kunde af Nordkapsklipporna, for0 vi rätt ut i Ishafvet.
En del af, Kung Harolds~undersåtar roade sig med ett lönande fiske, andra skrefvo Nordkapsstämplade bref till vän- ner och bekanta vid salongens elektriska ljns.
Först niir bliten vid 3-tiden satte sig i rörelse för återfärden blef det lugnt ombord.
Vi hade redan Hammerfest bakom oss, innan vi åter p&amp; lör- dagen vor0 redo till att njuta a£ Nordlandens ståtliga naturscenerier.
Snart kommo vi in i Lyvzgenjjord.
Den utgör enlig$ mihgens mening Nordkapsturens glanspunkt.
Nan har utefter dess ena sida: berg vid berg, växlande i form och kanske an mer i färg och mel- lan dessa, stora gletscher, som sträcka sig ned till vattenbrynet eller mynna ut i vilda forsar.
Inte ett odladt jordstycke, inte en män- niskoboning.
Ett enformigt tema, om man så vill, men med de ri- kaste, skönaste variationer.
Vid slutet af Lyngenfjord, vid Lywge~zeidef, gingo vi i land och togo oss en duktig promenad tvärtöfrer till Ulfsfjord, dar det öppnar sig ett nytt, hiirligt fjiillpeïspektiv.
Vägen var god.
bergsluttningarne beklädda med den hiirligaste grönska: Nordlandens gräsmattor borde verkligen ha sitt sarskilda kapitel.
De stå i färgprakt framom vara iingars.
De visa alla skift- ningar af grönt, till gult, rödt och blått.
Det är ej endast motsatsen mellan det gröna och de mörka klipporna eller de hvita snöfä.lten, som gör att ögat tjusas af dessa gröna sluttningar; det ar en rik, saftig flora, som utvecklas vid den eviga isens gränser.
Solen, dagens sol och nattens sol, skepar denna fägring, lika skön som förgänglig.
Men hvad &amp; c det för små grila, rörliga prickar upp % bergåsens sluttningar, hvarifrån kommer väl röken, som hvirflar upp bland säljbuskar och dvärjbjörkar?
Det ar renarne, som beta, det ar lappar- nes eldar.
Vi äro ju midt uppe i lappmarken.
Intet iir naturligare.
Snart möta vi lifliga lapphundar, som nosa på oss helt riinligt, och derss smutsiga herrar, som gärna vilja göra geschäft med oss.
På aftonen lade vi åter ut från Lyngeneidet, och passerade an en gång denna underbara fjord med dess gletscher och mångfärgade klippor.
Söndagen hade vi det härligaste väder.
Man kunde sitta p % däck somnarklädd och njuta en gassande sol.
Hnfvet var l %ngt ifrån lugnt, men vi hade medvind och gingo inomskärs nästan hela tiden.
Vi foro åter genom Lofotens bisarra skärgård, ' men dekis nya vägar.
Tiimlarne lekte i vattenbrynet kring båten och kunde med sina muntra språng roa dem af oss, som för en stund tröttnade vid klippor, haf och himmel.
Mot kvällen, da vi kommit till en öppen fjärd vid södra Hind- ön, saktade vi fart och stannade slutligen en stund.
Till och med Angbåtens kapten hade ej sett något grannare i denna färgskif- tande natur.
Ett oväder med svarta moln och två fulla regnbågar upplöste sig i det präktigaste färgspel.
Luft och klippor och haf blefvo son1 en enda oandlig regnbåge.
Denna strålande fargprakt lönar det sig ej för en klåparpenna att beskrifva.
Äfven skalder skulle tveka inför denna uppgift.
HUU inångn ord hai- viil spr&amp;lret för att återge de oiindliga fiirgskiftningar, i hvilka ögat frossar?
Och en målare slrulle ej lyckas biittre.
Han blefve troligen nt- skrattad för sin djärfhet att tro palettens färger racka till för att mala denna fiirgglans.
Kl. half 12 sjönk den blanka solskifvan, färgerna bleknade småningom.
Vi väntade på soluppgången, men förgafves.
Snart voro vi inne i en diinregion. '
b Kl. 7 må.nda.gmorgon vaknade vi vid Svartisen, Nordlandens största gletscher.
Egentligen borde man varit uppe vid 5-tiden för att ha sett inloppet, men man är inte mer än en människa för att man är turist.
Mycken hvila blir det i alla fall ej bland alla dessa natur- beundrande passagerare.
För sjukligt folk passar ej denna färd, om ock sjoluften kan för mången vara starkande.
Tjugu minuters promenad genom blomrik iingsmark.
Hvilken mangfärgad bukett plockade jag ej af vackra och rara blomster in- vid gletschern!
Gletschern, som i siq största bredd lär mata minst sju svenska, mil, var intressant, ej minst för dem, som aldrig förut skådat ett sådant naturens under.
Vid Svartisen togo vi farväl af solen.
Det mulnade kort efter- åt och regnet - började.
Vi visste att vi passerade genom den stor- artade skärgård, vi haft tillfälle beundra för några dagar sedan, vi gingo förbi Hastmanö, Torghatten och, de syv Söstre~, men sågo lika litet däraf, som af polcirkeln, hvilken vi saluterade med nagra kanon- skott, liksom d&amp; vi för första gången passerade denna imaginära linie.
Vi skulle nu åter vara inne i den tempererade zonen, men det märktes inte, det var sannerligen s&amp; kallt och ruskigt, att man höll sig helst under däck.
Nu hade man ock känslan af att det var sista dagen I mor- gon skulle det lilla sanhället skingras åt d a världens hörn.
Och det fanns många, med hvilka det var ett nöje att samtala.
Förut dol- da musikaliska talanger trädde fram, det sjöngs Schummns sånger, och franska variethisor och engelska Barnkammarrim, allt åhördt med samma lifliga intresse till långt in p&amp; natten.
C På tisdagmorgonen lupo vi in i Trondhjems hamn.
Och s&amp; var Nordkapsresan ett minne blott, som man alltid bevarar bland de basta, men skyr för att Atergifva i ord.
Nin penna har ej heller gjort anspråk på mer an att skildra.
de yttre konturerna af en turistresa till hTorilkap.
Men tål du s j ~ n, har tid och pengar, lämna det slitande Europa för en vecka, far sjalf dit upp, skåda sjalf Nordlandem sommar- ljusa, högstämda, färgrika natur, dess egendomliga växt- och djur- värld, njut och dröm!
E. F.
Laura Marholms förfhttarskap.
De tvenne arbeten af Laurn Marholm-Hansson, Kvinnor, utg. 1895 och Tvenne Kvinnoöden, 1896, hvilka nu införlifvats med vårt språ.ks litteratur och väckt en viss uppmärksamhet, representera den hypermodernaste åsikten om kvinnonatur och villkoren för kvinno- lycka.
Det förra af dessa arbeten har redan, innan det öfversatts på svenslca, recenserats i Dagny af en ansedd manlig penna och erhållit vitsordet att vara talangfullt skrifvet.
Att åter f r ~ d r a g a några punkter ur detsamma motiveras alltså däraf, att endast Izvinnor kunna förstå kvinnor.
Om, de hemliga sidorna af den kvinliga själen » kan ju mannen icke yttra sig, eller åtminstone ej med k~inlig sak- kiimedom tillbakakasta den uppfattning af kvinnan, hvilken fru Mar- holm med så stor säkerhet vill göra gällande.
Det ar ganska märkvärdigt, att just dessa af förf.
lasta » hem- liga sidor af den kvinliga själen, dessa moderna skildringar, leda tanken nära två dussin sekler tillbaka.
Hqs fader Aristoteles, anti- kverad sedan århundraden, återfinner man nämligen en åsikt om allt kvinligt, hvilken, om den vore riktig, skulle förklara och berättiga fru Marholms påståenden.
Aristoteles anser som bekant den jordiska naturens mål och medelpunkt förverkligad uti m&amp;nnislzan, men, mlirk val, uti den naan- liga m a ~ i s k a n.
Allt annat i världen Slr blott naturens förfelade för- sök att frambringa en manlig människa.
Hvarje flickebarn som födes är blott en ringare grad af missbitd~aing.
Hvarje lcvinligt väsen öfver hufvud är ett nzissbildadt väsen i jämförelse med det manliga.
Det heter vidare hos Aristoteles: hvad som konstituerar männi- skan ar tänkandet eller förnuftet, som, iir hennes speciella egendom- lighet.
Egendomlig för människan %r icke den sinnliga 7ctinslan, ty densamma delar hon med djuren, utan intelligensen, icke tillfreds- ställandet af lustbegiir, ty uti dessa ligga också djurens lyckokänsla.
Människan är genom sin natur och intelligens danad till ett förnwftigt f örverkligande af sina naturliga f örmögenheter.
Jämför man nu den store grekens uttalande om kviman och hans kriterium på rnäwniskan med Laura Marholms framstillning af kvinnan, så framgår med all tydlighet - oqn man vill sätta tro till fi.u Mnr7tolna - att Aristoteles haft rätt.
Kvinnan är i så fall icke människa, hon är blott en missbildning af människa eller ansats till människa.
Och d % kan hon också mycket väl.
vara - » en kapsel
öfver ett tomrum, som skall fyllas af mannen *, en organism som uteslutande bör första PizecZ sina nerva ..
Det centrala i hennes till- varo, hennes A och 0, må, d % vara det erotiska, könsbegaret, och p i tillfredsställandet a.f detsamma må bero hennes ~produkti~an förmåga, ej blott den speciella daraf följande, utan all aman prodzlktivitet.
Det var, noga att marka, på den tiden, då krinnan dyrkade Eros, som filosofen ställde henne på den plats, diir man nu åter- finner henne i den nyaste litteraturen!
Men Laura Marholms osmakliga uppfattning af kvinnan iir såsom regel lyckligtvis falsk, och hennes tidspsykologiska porträtt lämna, oaktadt deras i stilistisldi afseende framstående varde, exempel p i bilde mot- siigelser och felslut.
Hennes psykologi passar möjligen för de kvinnor, som, enligt förf., » skola kouuna~, ej fijr dem som uro.
Om uti förf: s porträtt de framställda » typiska » kvinnorna an skulle känna igen sina känslor, sina begär, sina kriser, så känner lwirinan i nllntdtthet icke igen sig uti dylika v8ldsamma begär och kriser,hiirom förvissar den kiinsla af vedervilja, den protest, den sedliga förbittring, som förf: s skildring af kvinligt känslolif väcker hos de flesta.
Hysteriska kvinnor finnas i vår nervösa tid nog flera än förf.
skulle kunna narngifva.
Bfen hysteri ar ett p~tologiskt tillstånd och ej en väsensegendodighet, den må nu drabba en rikt begåfvad kvinna eller en idiot.
Detta sjukdomstillstånd f&amp;r ej upphöjas till kvinlig viisensnöd~iinclighet, så länge det i riirlden finnes ett flertal af friskg.
Kvinnan, men blott den friska hinnan, kan vid sidan af sina egendomligt kvinliga kanslor och sin förmåga af intuitiv perception vara mäktig både först %ndsutveckling och ett förnuftigt tankelif.
Det är i synnerhet vår tids uppgift att visa just detta.
, Till ett något grundligare skärskådande har jag i frii Xarholms Kvimor valt porträtt 4, Nervösa Grztndtoizer, hvarutur jag vill söka extrahera förf: s kvinnoideal.
Det ä r n i d i g e n uti denna uppsats man finner, hvilka de kvinnor &amp; o som hänföras till detta ideal, och hvad som berättigar dem att raknas dit.