Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Finge nu sådan origtig tillämpning af taxor oell arfvodesberäkningar ske bland embets- och tjenstemän, de. der äro tillsatta att värna och befordra allmän och enskild rätt, så uppslode dubbel låra för samhällsordningen.
En och livar, som under sednast förflutna tredjedels århundrade aktgifvit på landthushållningens, särskildt jordbrukets hastiga utveckling, har icke kunnat undgå
Hnna hvilken kraftig häfstång till denna utveckling riket haft uti skiftesverket.
För att till delta vigliga verks fortsättande och lyftning erhålla skicklige mån vid Landlmäteri-staten, hvars bestånd i orterna var holadt, i följd af landtmäteriarlvodeslaxans föråldrade beskaffenhet, utfärdades Jen 12 Maj 1857 en tidsenlig nådig taxa.
Vid nästlidne riksdag höjde sig röster emot densamma ; ty det förmodades, alt Iandtmåleriförrältningar blifvit allt lör kostsamma.
Men liar väl delta också varit händelsen, då behörig tillämpning af den Kongl, taxan egt rum?
Enligt ett till Öfverdirektören vid Landlmäteriet ingifvet memorial af den 50 Januari 1845 har det hos landtmäterifiskalen då yppat sig, att vid tagen kännedom af 655 arfvodesräkningar, 155, eller omkring en femtedel af dem, befunnits origtiga, och sådant lärer, af brist på tid dertill för landtmäterifiskalen, icke hafva kunnat Motionär i Bonde-Ståndet 1862.
257 va kunnat föranleda tili detaljerad granskning af de felaktiga råkningarne, eller lill någon pålöljd för de felande landtmälarne.
Verkan deraf torde kunna bedömas af det sätt, hvarpå den nådiga taxan ofta nog tillämpas.
Af officiela handlingar är bekräftadt, att granskningen af arfvodesräkningar, som inlemnas till Landtmäteri-fiskalen, numera icke sällan efterföljas af åtal mot desamma och att i sådant fall räkningar en och annan gång befunnits upptaga ända till tre å fem gånger större arfvodesbelopp än Kongl, taxan medgifver.
Med kännedom af detta beklagliga förhållande, som vore klandervärdt söka fördölja, lärer det villigt med g ifvås, att man hittills icke sörjt för nödig kontroll å dylika invecklade räkningar.
Af protokollet öfver Civil-ärenden, hållet inför Hans Majestät Konungen i StatsRådet den 14 sisllidne Oktober, hvilket åtföljer Kongl. Majlis nådiga Proposition lill Rikets Ständers Stats—Utskott, vid innevarande riksdag, angående Statsverkets tillstånd och behof, inhemlas: att Landtmäteri-fiskalen, såsom, i följd af särskilda föreskrifter, varande öfverhopad af mångartade, till en del för hans tjenst, främmande göromål, icke ensam kan å den stora mängden af inkommande räkningar åstadkomma någon vidsträcktare granskning och rättelse, om det än af särskildt förekommande anledningar påkallas; att Juslitie-kanslers-embelet derför i underdånigt memorial hemställt, det Kongl.
Majit täcktes hos Rikets Ständer äska ett årligt anslag af 2,000 Ridr till en amanuens eller biträde åt Landtmäteri-fiskalen, och att Herr Statsrådet och Chefen för Civil-departementet ansett det vara af vigt, att Landtmäterifiskalen kunde egna sin hufvudsakliga verksamhet åt den honom, enligt gällande instruktion, tillkommande närmare och speciela eftersyn, huru de till Landtmäteristaten hörande tjenstemän uppfylla dem i tjensten åliggande skyldigheter, samt dervid jemväl öfvervaka alt jordegare icke obehörigen betungas genom felaktig tillämpning af arfvodestaxan; men dock endast funnit sig kunna tillstyrka nådig framställning till Rikets Ständer derom, att, med indragning af de 1,000 R:dr, som varit anslagna till skrifvarebiträde vid General-landtmäteri-kontoret, ett anslag af 1,200 Ridr i stället måtte anvisas för ytterligare en Ingeniör, hvars hufvudsakliga åliggande skulle blifva att biträda både Landtmäteri-sekreteraren och Landtmäteri-fiskalen.
Skrifvarebiträde!, som sålunda skulle indragas, har hittills hesörjt kontorets, deribland äfven Landtmäteri-fiskalens, renskrifning.
En Ingeniör i skrifvarebiträdets ställe lärer, såsom en hvar lätt finner, icke medhinna stort mer än samma renskrifning åt Sekreteraren och Fiskalen.
Af ofvan åberopade Stats-Råds-protokoll inhemtas, att, såsom Öfverdirektören anfört, Landtmäteri-sekreteraren och Aktuarien fortfarande äro i stort behof af det biträde, de uteslutande hiUiils åtnjutit af en person, som i aflöning haft hela det vid sednaste riksdag å kontorets stat, till gratifikationer åt e. o. tjenstemän och vaktbetjente, uppförda årliga anslaget af 1,000 Ridr, hvarföre Bih. till K.
Brot. 1862 $ 1863.
U Sami. 4 Afd. 33 258 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Landlmäteri-fiskalen hädanefter lika litet som liillills kan fä någon hjelp af samma person.
Det synes sålunda vara uppenbart, att Landlmäteri-fiskalen icke, genom förslaget om skrifvarebiträde^ utbytande mot en Ingeniör, erhåller nödigt aibetsbiträde för åstadkommande af någon vidsträcktare tillsyn än hittills öfver landtmälarnes tjenstgöring och arfvodestaxans tillämpning.
Då den förevarande frågan om kontroll är af desto större vigt för rikets jordegare, som desse torde utbetala omkring en million R:dr årligen för landtmäteriförrätlningar; så lära Statsmagterne icke böra med likgiltighet åse ofvan omnämnda betänkliga förhållande nied en stor del af arfvodesräkningar.
Det torde vara obestridligt alt det fordras speciela insigter och praktisk erfarenhet i landtmäleriet för den, som skall med verkligt gagn deltaga i arbeten för en allt omfattande tillsyn öfver landtmätarnes tillgöranden i tjensten.
Hvilken behandling andra väckta förslag om landtmäleriet än må erhålla, vågar jag af anförda skäl vördsamt föreslå: alt, med bibehållande af anslaget till skrifvarebiträde elier renskrifning i General-landlmäleri-kontoret, åt, bland andra, Landlmäteri-fiskalen, i öfver ensstämmelse med Justilie-kanslcrs-embetels underdåniga framställning, Rikets Ständer måtte anvisa 2,000 R:dr ll:mt årligt anslag, att å kontorets ordinarie slat uppföras till aflöning åt särskild amanuens eiler biträde hos Landlmäteri-fiskalen.
Om remiss häraf anhålies.
Stockholm den 2G November 1802. C. G. Sköldberg, från Nerikes lån.
259 N:o 175.
Af Eric (Ionsson från Westmanlands län, om tillägg till och ändring i Kongl.
Förordningen om eyors fredande mot skada af annans hem djur samt om stängselskyldighel den 21 December 1857.
I afseende på frågor om egers fredande mot skada af annans hemdjur samt om stängselskyldighel återstår visserligen åunu en och annan bestämmelse, somicke nog tydligt innefattas uti Kongl.
Förordningen den 21 December 1857, deribland, efter min tanke, främst och vigligast derom, huruvida stängsel efter äldre författning eller beslut fortfar efter nämnda Förordning att i något fall vara gällande.
Exempelvis må anföras, dels att någon, sedan den nya förordningen blifvit gällande, i förlitande på densammas första grundsats och stadgande att en hvar är pligtig alt om sina hemdjur hålla vård, låter all sin äldre hägnad förfalla, men sådant, möjligen med åberopande af 22 § i sagda Förordning, begagnas tiil försvar af granne, som låter sina kreatur inkomma och ofreda de sålunda utan eget beskydd lemnade egorna, dels ock alt den, som är tilltalad för ohägn af bans kreatur på grannes eller annans mark, söker värja sig dermed, att denne icke hållit någon siri äldre hägnad vid magt, och sålunda kanske lyckas utdraga rättegången i lång tid.
Till stöd för sådan lagtolkning har anförts ej blott nyssnämnda §, utan äfven och förnämligast det stadgande i 5 § af nämnda författning, att äldre hägnadsdeiningar eller beslut icke måga ligga i vägen för hägnadsskyldighels bestämmande enligt nu stadgade grunder, då fråga derom väckes.
Frågan är säkerligen allmänt och tili mehn för rättstillståndet underkastad tvist, ehuru visserligen åtskilliga, bland hvilka äfven jag, anse författningens mening vara, alt äldre hägnad eller annan än den, som upprättas i enlighet med de i författningen stadgade nya grunder, icke befriar från den i författningen först och främst bestämda skyldighet för en hvar att vårda siria bemdjur eller för försummelse derutinnan ansvara.
Deråt syftar åtminstone den nya författningen, och då icke blott tiden kan vara inne att i tydliga ord uttala denna mening, utan äfven osäkerheten i rättstillståndet manar till en oförtydbar bestämmelse, som betager all anledning till stridighet emellan jordbrukare och tryggar en hvar i dess rätt, får jag föreslå att Rikets Ständer 960 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 176. för deras del malle besluta det tillägg till eller den förklaring af ofvanberörda förordning: att hägnad, sorn tillkommit enligt äldre författningar eller beslut, eller annorlunda, än sagde förordning i afseende å hägnads fördelning och upprättande bestämmer, icke länder hägnadsshylåig lill befrielse från vård om sina hemdjur, sd att de icke inkomma på annans egor eller frän de i författningen stadgade påföljder för underlåtenhet härutinnan.
Derjemte ocb då det torde linnas nödigt, att det i 57 § af meranämnda förordning innefattade stadgande om ogiltighet af förut utfärdade vitén och andra ansvarsbestämmelser för ofred af kreatur äfven utslräckes lill sådan ofred eller åverkan. som den, hvarå stadgats ansvar i 4 mom. af 21 §:en i samma förordning, föreslår jag vördsamt, att det anmärkta stadgandet i nämnda § 37 må erhålla denna förändrade lydelse: — — efter hvilken lid alla vilen och andra ansvarsbestämmelser, hvilka, genom särskilda af Konungen meddelade beslut eller af Domstol eiler annan embetsmyndighet utfärdade vitesförbud, kunna blifvit stadgade mot försummelse eller förbrytelse, hvarå ansvar i denna förordning stadgats, upphört att vara gällande.
Om remiss af dessa mina förslag lill vederbörligt Utskott anhåltes.
Stockholm den 20 November 18G2.
Eric Jonsson, från Westmanlands lån.
Af Eric Jonsson från Westmanlands län, om särskildt lagstadgande alt afhandling, rörande afsöndring af jordlägenhet frän hemman för alltid, med full eganderält, md. för att ega bestånd mot en sednare hemmansegare eller inteckningshafvare, i laga ordning intecknas.
Utan synnerlig tankeansträngning lärer väl en hvar kunna inse att, sedan det genom Kongl.
Förordningen den 12 November 1858 tillåtits att för alltid under full eganderåtl från hemman afsöndra lägenhet af, i vissa provinser, minst tre och, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
263 i öfriga delar af riket, minst två tunnlands eller deremot svarande qvadratrefvars areal, väsendtlig skada kan ådragas inteckningshafvare eller köpare af hemman, derest de ej äro i tillfälle att inhemta med säkerhet, huru mycket af hemmanet genom afsöndringen för alltid och under full eganderätt till annan upplåtits.
Efter skedda afsöndringar kan en person köpa t. ex. *:dels mantal, i förlitande på hvad skifteshandlingar upplysa om dertill hörande egor, men blifver deruti ganska bedragen, då han förr eller sednare inhemtar, hvilka afsöndringar från hemmansdelen gjorts.
Ocl» huru skola väl inteckningshafvarne kunna vaka deröfver att deras rätt ej förminskas, eller kunna veta, lill hvem eiler hvilka de ega att hålla sig för den minskning i säkerhet, de genom afsöndringen lidit, då de utkräfva sin rätt af sjelfva hemmansegaren?
Är det marine för dessa fall tillfyllest att de upplåtelser, hvarigenom afsöndringar ske, uppbjudas och sålunda lagfaras?
Då detta visserligen icke är tillräckligt för köpares och inteckningshafvares tryggande och det således jemväl kan inverka mycket menligt å allmänna krediten, men all önskiig garanti kan vinnas, derest nu omnämnde upplåtelser äfven intecknas eller åtminstone deras antecknande i Domstolarnes inteckningsprotokoll måste ega rum; i hvilket fall, och derest förnyelse häraf, likasom i fråga om andra inteckningar, måste ske, alltid kan vinnas all erforderlig upplysning genom gravations bevis; får jag, då den tillökning i kostnad, sådant för lägenhetsinnehafvare kan medföra, ingalunda kan uppväga olägenheterna af det eljest osäkra rättstillståndet härutinnan, föreslå, alt Rikets Ständer måtte lör deras del besluta, eiler hos Kongl. Maj.t i underdånighet anhålla: att genom utfärdaude författning stadgas, det, utom redan föreskrifven lagfart, afhandling, hvarigenom lägenhet från hemman afsöndras för alltid under full eganderätt, skall, för att emot den eller dem, som sedermera blifva egare af stamhemmanet eller deruti vinna inteckning, ega bestånd, för så vidt afsöndringen eljest med laga verkan skett, vid Domstol intecknas och inteckningen förnyas, på sätt och inom tid, som i afseende å jordafsöndringar å viss tid eller på lifstid är föreskrifvet.
Örn remiss af denna motion till vederbörligt Utskott anhålies.
Slockholm den 26 November 1662.
Eric Jonsson, från Westmanlands lån. 2«2 Motioner i Bonde-Ståndet 1S62.
Af Eric .Bousson frän Westmanlands län. om vpphäfoande af 13 Kap. 1, 2 och 3 g§ Missgernings-Balken, saml de rörande samma ämne i Kyrkolagen förekommande sladganden.
Då i Sveriges rikes lag af 1754 Missgernings-Balkens 15 Kapitel, ”om den, sorn förgör sig sjelf”, först Idef gäliande torde den lidens af det allmänna så högt förljente lagstiftare antingen icke tillräckligt begrundat det egentliga ämnet för sagda lagrums innehåll, eller ock funnit sig föranlåtne att gifva vika för en tidsanda, som villo se sjelfmord i den menskliga lagen fördömdt.
Huru annars förklara, att någon efter sin död, då han trådt inför hela verldens Domare, skal! ställas till rätta inför mensklig Domstol.
Ty om man än vill söka försvara lagstiftningen i detta fall dermed, att densamma skulle vara väsendtligen preventiv eiler syftande alf förekomma sjelfmord, eller att således egentliga vigten läge på strafifhotet, kan dock aldrig förbises, att den påföljd, brottmålslagen bestämmer å ifrågavarande, likasom å andra gerningar, innefattar ett straff å gerningsmannen.
Eller skall det väl behöfva bevisas, alt de påföljder, som i nämnde lagrum bestämmas för sjelfmord, innebära bestraffningar å sjelfmördaren, eller att sjelfmord betraktas såsom ett brott och fördenskull såsom ämne för brottmålslag?
Jag ämnar icke förneka hvarken att sjelfmord är eli brott elier att sjelfmördaren således är brottslig.
Men jag frågar: har menniskan befogenhet alt bestraffa delta brott, och kan hon det ens; och om hon egde och kunde det, behöfver vål samhället, tiil fredande af rättstillståndet, att bestraffa dessa brott?
Hvem som är ende
Domaren öfver döde har jag redan antyd!.
Af hvad lagen i detta ämne stadgar lärer väl icke någon i det (näppeligen sinnesfriska) själstillstånd, hvarunder sjelfmord begås, låta afhålla sig derifrån.
Hvad ändamål kan väl vid sådant förhållande stadgandet hafva?
Och kan Staten bestraffa den döde, är han för lagen åtkomlig, såsom förment brottsling ?
Då jag skrider till besvarande af denna fråga, kan det ej ske utan framhållande af en anmärkningsvärd brist på uppmärksamhet hos 1754 års eljest så skarpsinnige lagstiftare.
Hvar finna vi väl uti ifrågavarande fall det högsinnade skydd, som eljest i lagen tillerkänts den oförvunne tilltalade.
För att ej citera andra bevis på denna upp - Motioner i Bonde-Ståndet 2862.
N:o 2J7.
263 höjda sida af gällande lagstiftning, sorn viii att hvarje tilltalad skall anses oskyldig till dess att han åtminstone i det närmaste är fullt lagligen öfvertygad om brottslighet, skall jag endast hänvisa till 17 Kap. 20 § Rältegångs-Balken, der det heter: ”är endera parten boria, och viser ej rätta förfall; då må han, som när är, låta afhöra sina vittnen, om han vill, och Domaren ej linner dem jäfäktige vara.”
Häraf följer att vittnesförhör ej kan ega rum, då endera parten är borta och eger laga förfall.
Men detta förutsätter jemväl att parten stämt eller är stämd och således är part.
Huru står härmed tillsamman ransakning mot död man, som hvarken kunnat kallas eller sig inställa alt höras?
huru med den fordran i ordnadt samhälle att hvarje tilltalad skall höras eller kunna höras och, till sitt värjande, ega anföra t. ex. jäf emot vittnen? och huru dermed att andra brottmål förfalla då den tilltalade allidit?
Om nu icke uti ifrågavarande fall lika medel linnas för den tilltalades värjande, som i andra brottmålslall; om det således är minst sagdt tvifvelaktigt om vittnen kunna i dylikt mål på ed såsom ojäfvige höras, huru skall väl sjelfva faktum kunna lagligen bevisas?
—• huru den tilltalade lagligen finnas brottslig?
Måtte nutidens lagstiftare utplåna detta minne af en mindre eftertänksam tidsanda!
Jag kan ej föreställa mig annat, än att det kan ske, utan att fela mot den Okristliga anda, som kanhända mera utgjorde den tidens, än vår tids berömmelse.
På de grunder, jag nu haft ärau andraga, och andra, lätt insedda, yrkar jag vördsamt: att 1, 2 och 3 §§ af 15 Kap. Missgernings-Balken måtte upphäfvas och utur; lagen utgå samt, i sammanhang dermed, de hit isänföriiga sta.dganden i Kyrkolagen, i förhållande dertill ändras.
Dea moraliska vinsten af förbättrad lagstiftning vore ej den enda vinsten häraf.
Den statsekonomiska, genom besparing af kostnader å läkare-besigtningar och ransakningar, vöre jemväl visserligen ej ringa.
Jag anhåller om remiss af denna motion till Lag-Utskottet.
Slockholm den 2C November 1862.
Eric Jonsson, från Westmanlands län. *64 Motioner i B onde-Ståndet 186N:o 178.
Af Ola Ohlsson irån Blekinge län, om inrättande dels af seminarietför bildande af folkskole-lärarinnor, dels ock i sammanhang dermed af flickskolor.
1 sammanhang med hvad jag rörande omorganisation af folkskoleväsendet föreslagit tillåter jag mig, fästa delta Stånds, så väl som Bikets öfriga Ständers uppmärksamhet, på det i alla afseenden bedröfliga skick, liv, ri skolorna för landets döttrar befinna sig.
Hvad som egentligen felas är skickliga lärarinnor.
Visserligen finnes i hufvudstaden en anstalt, för sådanas bildande, men dels kaa en anstalt icke fylla det stora behofvet, dels äro de der bildade lärarinnorna, väl ej egentligen ämnade för folkskolan.
Det förslag som jag nu går att väcka, talar för sig sjelf, och jag vill derför icke göra någon längre inledning.
Jag föreslår:
1 :o att seminarier för folkskolelärariimor upprättas minst ett i hvarje Stift. ‘2:o att tre är efter del dessa seminarier trädt i verksamhet, flickskolor med ordinarie lärarinnor inrättas i städerna och pä landsbygden.
Ola Ohlsson, från Blekinge län N:o 178.
Motioner i Bonde Ståndet 1802.
N:o 179. 265 N:o 179.
Af' Ola Ohlson frän blekinge län, om förändring i gällande föreskrifter angående frejdebeltjgs utfärdande.
Det torde vara cn temiigen allmänt erkänd sanning, att det Svenska presterskapét ännu är öfvcrliopadt med en massa verldsiiga bestyr, hvilka i högsta grad menligt inverka pä deras rent presterliga verksamhet, hvilken icke så sällan till den grad försummas, ali det tyckes, som ansåge presten sjelf denna såsom en bisak, elier väl snarare ett nödlvunget ondt.
Man träffar prester, som äro utmärkte affärsmän, skickliga jordbrukare, en och annan gång äfven stora vetenskapsmän, men det blir alltmer och mer sällsynt att hos presterna tinna kristlig ödmjukhet, oskrymtad gudsfruktan och religiöst nit.
Orsakerna lill detta bedrölliga förhållande äro dels deras olyckliga löningssält, dels ofvannämnda verldsiiga bestyr.
Alla kristligt sinnade prester — och vi hafva lyckligtvis ännu sådane ibland oss — alia som sälta sin vinning och sin ära uti, att trampa i Frälsarens och Apostlarnes fotspår, skulle derför med glädje helsa en förändring, som gjorde det möjligt för dem att uteslutande egna sin verksamhet, åt församlingens själavård, det är dess andliga bästa.
Afsigten med detta memorial är att lyfta en om också ringa börda från prestens axlar.
Många al dessa verldsiiga bestyr, hvilka nu äro lika besvärliga för presten som tryckande för lekmannen, äro tillkomna i äldste tider och voro måhända då lika mycket på sin plats, som de nu icke äro det.
Så är det tydligt, alt innan kristendomen hunnit att slå riktigt rot bland folket, det kunde vara nödvändigt att presten gal den, som ville ingå i Statens tjenst, som ville söka borgerskap, som ville träda i äktenskap o. s. v. bevis om att han innehade nödig kristendomskunskap, och att han icke var behäftad med hednisk vidskepelse.
Då presterna sedermera förelogo sig att föra hok öfver folkets sedliga tillstånd, och att efter dessa höcker afgifva så kallade frejdebelyg, sa trodde de sig såsom censorer hafva folket helt och hållet i sina händer.
Del torde vara öfverflödigt att här påpeka alla de obehag, som af dessa merendels pä prestens enskilda omdöme beroende frejdebetvg orsakats.
Det är så läll för presten, att genom ett tvetydigt ord, genom en endast till hälften framkastad insinuation, nedsätta en person i sina medmenniskors ögon.
Det är egentligen den fattigaste delen af folket, som lider under delta tyranni; den som har penningar att betala med är i allmänhet välfräjdad.
Om en fattig arbetare Bilt. till II.
ISt.
Proi. 1862 fy 1863■ 11 Sami■ 4 Afd. 34 266 Motioner i några gånger råkat att vara öfverlasta^ af starka drycker, så eger presten rätt att, i hans frejdehelyg, säga honom vara begifven på dryckenskap; den som söker sitt arbete utom socknen, blir lätt en kringstrykare, den som oj går i sockenkyrkan, ej sällan en uppenbar hädare.
Stundom skrifver presten ”så vidt mig vcterligt är” och redan denna låtsade okunnighet innebär en kränkande förmodan om att en persons frojd är tvifvelaktig.
Folket har nu vuxit från della förmynderskap, den enskildes lif och handlingar angå icke presten, och denne bör således icke hafva större rätt än hvar och en annaa menniska, alt deröfver uttala sitt enskilda omdöme.
— Jag får derföre vördsamt föreslå: alt presterskapet icke må ega rättighet all hädanefter utfärda frcjdchctyg, ulan må dessa utfärdas af vederbörlig domstol eller mantalskommissärier och endast innehålla huruvida en person är eller icke är för vandrande brott straffad.
Om remiss till Utskott som vederbör, anhålles vördsamligen.
Ola Ohlson, från Blekinge lån.
Af Ola Ohlson från Blekinge län, om åtgärders vidtagande lill folkskoleväsendets förbättrande.
Af mina kommiltenlcr uppmanad, att så vidt i min ringa förmåga slår, såsom deras ombud verka för befrämjandet af landets vigtigaste angelägenhet, folkskoleväsendet, och sjelf varm vän af upplysningen, hörde jag med glädje, i föregående plenum, väckas en motion, som alsåg förbättring i lolkskoielärares lönevilkor, hvilkas alltför stora knapphändighet jag skulle tro ingen vågar bestrida.
Men lill min stora ledsnad fann jag, att den ärade slånds-brodren, trots sitt varma nit för saken, icke vågat alt fullt uttaga det vigliga sloget, lian föreslår visserligen löner, hvilka, i’ lyckligaste fall, det vill säga, om skolläraren tjenstgör fulla tolf månader om året, skulle kunna uppgå ända till 600 B:dr årligen, oberäkuadt några andra för - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 180. ‘267 maner, såsom bostad, ved och en trädgårdstäppa ; men jag skulle tro, att, under nuvarande förhållanden, äfven dessa löncvilkor icke äro så fördelaktiga, ätt man kan vänta alt kunskapsrike män skola egna sig åt skollärarens mödosamma kall.
— Våra skolor på landel lemna mycket öfrigt alt önska.
Äfven de examinerade folk— skolelärarnes kunskapsmål! är alltför ringa, för att de skulle kunna bibringa våra barn den allmänna bildning, på hvilken landtmannens barn har lika grundade anspråk som stadsboens.
Och hvilken ofantlig skilnad är det icke emellan undervisningsanstalterna i staden och på landet?
Lärarne i städernas elementarskolor hafva utan undantag akademisk bildning, nittionio hundradedeiar äro promoverade Magistrar, de hafva sin tillräckliga om också alls icke öfverflödiga utkomst; de äro aktade och ansedde såsom nyttige, kunskapsrike och välbergade medborgare.
Huru helt annorlunda är icke landtskolmästarens ställning i samhället ?
Vid seminariet har han inhemtat ett ganska ofullständigt mått af kunskaper, merendels så ringa, att han icke sjelf inser hura obetydligt det är, och att det i intet afseende höjer honom öfver den arbetande klassen, hvarifrån han i allmänhet är utgången ; han kan sällan stafva, än mindre punktera felfritt, och det torde höra till undantagen, alt lian har en drifven stil, och kan undervisa barnen i det för dem så nödvändiga landt— braksbokbålleriet.
Den examinerade folkskolläraren har i allmänhet knappast så stora kunskaper, som en skolpojke i andra klassen af elementarskolorne.
Den svenska allmogen kan icke låta ett sådant förhållande fortfara; vi äro skyldige oss sjelfve, vi äro skyldige våra barn och efterkommande, att så ordna skolväsendet, att vi få duglige och kunskapsrike skollärare.
Och huru skall väl delta kunna ske på annat sätt, än genom att bereda skolläraren en så ekonomiskt oberoende ställning, alt kunskaper och duglighet egna sig åt skolan?