Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemte det Lag-Utskottet fått till behandling emottaga särskilda inom Riks-Stånden gjorda framställningar om förändrad lagstiftning rörande utsökningsväsendet i dess helhet och bland dessa jemväl en af Herr Dalman, W. F., gjord hemställan om antagande af Lagberedningens förslag till Utsöknings-balk, med undantag likväl af den del deraf, som handlade om bysättning och reseförbud och som motionären ansett kunna helt och hållet utgå, — öfver hvilka framställningar Utskottet vill framdeles meddela yttrande, — hafva motioner, särskildt åsyftande bysättnings-rättens upphörande, till Utskottets behandling öfverlemnats, väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Grefve Sparre, E., och inom Yällofliga Borgare-Ståndet af Herr A. L. Holmqvist.
Af dessa motionärer har Herr Grefve Sparre anfört, att bysättning såsom straff för hvarje gäldenär, af hvilken orsak hans obestånd än uppkommit, vore en qvarlefva från de tider, då, med ännu ej fullt utbildade begrepp om personligheten, fordringsägarens rätt till gäldenärens egendom förblandades med en rätt öfver hans person, den dock högre lagar än samhällets förbjöde; att man ej med bedragaren eller den med honom jemförlige öfverdådige slösaren finge förvexla den genom tillfälliga olyckor på obestånd komne redlige gäldenären, ty genom denna, såsom man föreställt sig, nyttiga stränghet i lagstiftningen inträffade, hvad erfarenheten ock visat, att man ginge förbi målet i det att, då allmänna meningen ogillade sådan stränghet, följden blefve, att lagen endast anlitades af den låge, för allmänna meningens rättvisa dom likgiltige borgenären, hvaremot den rättsinnige fordringsägaren tvekade att Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 22 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande M 41. emot förbrytaren yrka tillämpning af en lag, som träffade den oskyldige lika med den skyldige; samt oft, enär man tycktes antaga, att bysättning i affärslifvets intresse vore nödvändig, dervid borde erinras, att samma straff inom affärslifvet aldrig förekomme, men deremot uteslutande användes af s. k. procentare, de der, sedan de, i förlitande på nämnda af lagen tillåtna tvång, Iemnat lån åt personer, hvilkas oförmåga att gälda lånet blifvit mer än väl insedd, begagnade samma tvång såsom medel att aftvinga slägtingar hjelp; och har motionären alltså föreslagit: att, med bibehållande af bvsättning till förekommande af att gäldenär må vika undan, Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 och Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 angående bysättning såsom ett slags straff för gäldenär, som saknar tillgång, mätte upphäfvas.
Herr Holmqvist har uti sin framställning likaledes ogillat den till långifvarens förmån i lag medgifna rätt för den ene medborgaren alt, till säkerhet för en annans fordran, »pantförskrifva åt denne sin personliga frihet för lifstiden,» hvilket vore icke mindre rättskränkande än sjelfva slafveriet, eller att för penningar sälja sig till träl, och hvilken rättighet, såsom lika mycket stridande emot begreppen menniskorätt och menniskovärde, icke borde under någon form, minst i ett fritt samhälle, tillåtas.
Bysättningstvånget hade, enligt motionärens tanke, dessutom undergräft kreditens förnämsta grundvalar: arbetsamhet och hushållning, enär långifvare allt för mycket vant sig att, under förlitande på, det låntagare icke skulle våga blottställa sig för faran af den personliga frihetens förlust, lemna berörda »kreditens sannskyldiga elementer» ur sigte.
Erfarenheten hade ock visat, att icke en bland tusen läte afskräcka sig från utgifvande af löpande skuldsedlar utaf bysättningstvånget, hvars borttagande skulle medföra förlust endast för slösaren och vinglaren, då långifvarne deremot ägde laglig utväg att genom skyndsam utmätning komma i besittning af gäldenärens egendom samt att hastigt kunna tvinga en tredskande gäldenär till konkurs.
På dessa grunder har motionären yrkat, att bysättningstvånget måtte helt och hållet från vår lagstiftning borttagas.
Lag-Utskottet har tagit dessa framställningar i öfvervägande, och funnit desamma förtjenta af synnerlig uppmärksamhet ur de begge af motionärerne angifna synpunkter, nemligen rättvisans eller mensklighetens samt den allmänna kreditens.
Bysättningstvånget är, såsom den ene af motionärerne jemväl antydt, en qvarlefva från de tider, då individens rätt såsom menniska ännu icke var i lagarna erkänd.
Det har uppvuxit på hednisk grund, vid sidan af slafveriet, och är ett hedniskt moment i de kristna ländernas lagstiftning, — så mycket anmärkningsvärdare, som likartade tvångsmedel redan hos några bland forntidens mest bildade folk slutligen blefvo förkastade.
I den Mosaiska lagen finna vi inga spår dertill; men under de
Israelitiska konungarnes tid synes det hafva kommit i bruk att göra insolventa gäldenärer till trälar och sedermera jemväl att kasta dem i fängelse.
I Athén var det i början en borgenärs rättighet att göra en icke betalande gäldenär till slaf. Lag-Utskottets Betänkande M 41. 3 Likaså i Rom.
Solon upphäfde nämnde Atheniensiska lag och stadgade att man för gäld icke finge antasta person.
Detta stadgande lärer han hafva hemtat från Egypten, der en äldre sådan föreskrift skall hafva blifvit upplifvad af Sesostris, — en omständighet, som utmärker att äfven hos de gamle
Egyptierne gäldenärers personer i början svarade för deras gäld.
I Rom dröjde det länge innan borgenärers omförmälda rättighet upphäfdes.
1 den delen afveko Decemvirerne, som skulle bilda lagar för det Romerska folket efter mönstret af de Helleniska, helt och hållet derifrån; och det gamla bruket blef genom de tolf taflornas lag uttryckligen sanktioneradt, ehuru det redan tillförene, såsom för folket förhatligt, gifvit anledning till oro och skakningar inom samhället.
Sådana uteblefvo ej heller sedermera, och man fann sig slutligen deraf föranlåten att upphäfva den äldre lagen mot gäldenärer och i dess ställe antaga en ny, hvars innehåll, angifvet af en Romersk häfdatecknare, var, att »för gäld skall en gäldenärs egendom, men icke hans person vara ansvarsskyldig,» — pecunice creditce bona creditoris, non corpus obnoxium erit, — hvarjemte de för gäld fängslade [nexi) frigåfvos och det blef för framtiden försäkradt, att intet sådant fängslande vidare skulle ske.
O Således voro i ifrågavarande hänseende några hedniska folks lagstiftningar vida mer kristna än sednare tiders.
Efter Romerska väldets fall iakttogs äfven till en början den romerska lagens berörde stadgande i alla de stater, der det romerska rättssystemet i öfrigt infördes, och det synes hafva dröjt länge innan andra åsigter åter insmögo sig i lagstiftningarne.
Detta skedde dock så småningom, och måhända, säger en skriftställare, föranleddes det af vexelrörelsen.
Sannolikt, tillägger han, var det i de stora handlande städerna, som bruket att insätta i fängelse en vexelacceptant, som vägrade att inlösa en accepterad vexel, uppkom, hvilket sedan utsträcktes till andra gäldenärer.
Ehuruväl äfven hos de fordna Germaniska folken tvångsåtgärder mot gäldenärers personer voro brukliga, synes det dock hufvudsakligen hafva varit genom handelsgemenskapen med andra nationer, som detta tvång i dess nuvarande form blef i vårt land infördt; och att häkta för gäld, hvilket uttryck man hos oss, liksom för att öfverskyla det förhatliga i sjelfva saken, utbytt mot ordet bysätta (egentligen bisätta), var här vanligt långt innan 1734 års lag utkom.
Enligt denna lag var dock delta tvång mer modereradt än nu och bysättning var icke tillåten i andro fall, än 1:0 emot en gäldenär, som ej ägde gods i riket, deraf han gälda kunde, och icke heller förmådde sätta pant eller borgen för sin person, intilldess borgenär hunnit anställa lagsökning och vinna utmätning, — och 2:0 emot gäldenär, hos hvilken, vid anställd utmätning, tillgång saknades, intilldess Domaren pröfvat, huruvida han för vårdslöst eller bedrägligt förhållande gjort sig skyldig till straff.
Bysättning var således endast ett säkerhetsmått att gäldenär icke skulle genom flykt undandraga sig betalningsskyldighet eller laga ansvar.
Genom flera, tid efter annan utkomna, författningar har dock karakteren af bysättning sedermera hos oss blifvit betydligen förändrad.
De allmännaste dragen 4 Lag-Utskottets Betänkande M 41. deraf, sådana de i nu gällande lagstiftning på spridda ställen igenfinnas, äro följande: att för vexel samt för s. k. löpande skuldförbindelse, som ej förlorat sin ursprungliga exekutiva kraft, bysättning må ådömas omedelbart elier utan föregående utmätning; — att deremot för annan skuld utmätningsförsök först bör ske hos gäldenä ren, men att, om tillgång tili gäldens fulla betalande dervid icke finnes, bysättning kan gäldenären åläggas; — att det skuldbelopp, hvarför bysättning ådömes, kan vara huru ringa som helst; — att något maximum för fängelsetidens längd icke finnes, utan att det beror på borgenären att hålla gäldenären häktad hela hans lefnad, så vida ej gäldenären betalar skulden eller gör konkurs och med ed intygar riktigheten af sin bouppteckning.
Om säkerhet genom bysättning af gäldenär, som viker undan, äro särskilda föreskrifter meddelade.
Sådana äro de hufvudprinciper, hvarpå gällande lagstiftning i ämnet är bygd.
För en förändring deraf, för borttagande af denna rättighet alt behandla en insolvent gäldenär såsom en brottsling, hafva dock ofta med värma röster blifvit höjda.
De hafva förnummits inom representationen, inom särskilda med kredit-lagstiftningens ordnande sysselsatta kommittéer, inom Konungens Högsta Domstol.
Man har dock fruktat att gå de sålunda uttalade önskningar till mötes, ehuru man nödgats medgifva dem vara i viss mån befogade.
Man har nemligen ansett bysättningstvånget vara för den allmänna kreditens upprätthållande nödigt och försvarat detsamma dermed, att det icke borde »betraktas» såsom ett straff, utan endast såsom ett medel att tvinga en gäldenär att uppgifva möjligen okända tillgångar.
Besynnerligt nog har man dock i sistnämnda hänseende förbisett, att det beror mindre derpå, huru en sak betraktas, än hvad den verkligen är.
Och att bysättningen verkligen är till effekten ett straff, lärer väl icke kunna bestridas.
Detta straff är till och med i vissa hänseenden vida strängare än det, som drabbar flera af de grofsta brottslingar, hvilkas strafftid är till vissa år bestämd och hvilka dessutom alla äga att anropa Konungen om nåd, — en utväg, som är bysättmngsfången ensam betagen.
Det är ett insättande på bekännelse, men utan att det ringaste spår till brottslighet förefunnits och hvars fortvaro beror af en måhända hämdlysten borgenärs godtycke och derföre, under ofvannämnde förbehåll, kan utsträckas till fångens hela lifstid.
Och hvari består den moderation i straffets stränghet, som å andra sidan skulle falla bysättningsfången till godo framför en till fängelsestraff dömd brottsling?
Jo, bysättnings-cellerna äro i våra nyare fängelsebyggnader några kubiktum rymligare än de andra cellerna och en bysättningsfånges kost är så till vida bättre än andra fångars att för honom anslagits, att betalas af borgenären, 2 skålpund mjukt bröd och 4 skillingar 6 runstycken banko kontant om dagen.
Ville man nu, på grund af dessa förmåner, söka öfvertyga den bysatte att hans fängelse icke vore att betrakta såsom ett straff, så skulle han sannolikt hafva svårt för att sätta sig in i ett sådant åskådningssätt.
Gallren för fönstret och den utifrån tillästa dörren skulle obevekligt bortjaga alla sådana illusioner. Lag-Utskottets Betänkande M 41.
5 Det uppgifna ändamålet med bysättning — att förmå en gäldenär yppa möjligen undangömda tillgångar — kan icke annat än gillas; men medlet måste ogillas.
Eller skulle väl någon vilja påstå, att i detta enda fall ändamålet rättfärdigar medlet?
Man skall kanske invända, att det är lätt att blifva fri från bysättningshäkte! genom att göra konkurs och att bysättningstvånget hos oss således icke är af någon betydenhet.
Men dertill genmäles: hvartill tjenar då detsamma?
hvarföre låta en gäldenär, som ej visat sig tredskas eller söka vika undan, — ty om sådana är här ej fråga, — först släpas i häkte och tvingas att just derifrån göra sin konkursförklaring? hvarföre hålla honom fängslad under den tid, som måste förflyta innan han kan hinna uppgöra sin bouppteckning och få densamma besvärja?
Har väl borgenären i detta fall någon annan vinst af bysättningen än skandalen och tillfredsställelsen af sin hämdlystnad?
Men just i detta sistnämnda ligger ock bysättningens enda' betydelse för affärsverksamheten, och följden deraf har blifvit att den nästan aldrig inom det egentliga aflarslifvet kommer i fråga att anlitas.
Man torde, utan fara för misstag, kunna påstå, att detta tvång aldrig ingår i beräkningen vid uppgörande af de mer vigtiga och redbara aftal, som utgöra grunden för vårt lands affärsrörelse och hvilka förnämligast hafva anspråk att skyddas af kreditlagarne.
Men väl ingår det i ockrarens beräkning, väl är det ett nödvändigt lifsvilkor för den utvext på den allmänna krediten, som bildas af procenlare-rörelsen, den der beklagligen på vissa ställen inom riket alltmer griper omkring sig.
Det är genom bysättnings-tvånget, genom den skandal, det väcker, genom den hårdhet, det innebär, sorn ockraren, sedan han försträckt penningar till en person, den lian sjelf icke i ringaste mån anser vederhäftig, hoppas kunna utpressa penningar, väl icke af gäldenären sjelf, — hvilket dock skulle vara ändamålet med detta tvångsmedel, — utan af hans anhöriga och vänner.
Detta är då den kredit, som bysättningen upprätthåller.
Men tag bort bysättningen, och procenteriet skall ohjelpligen falla.
Tag bort den, och den rätta krediten, den enda. som bör ega rum, skall långt ifrån att försvagas tvertom ställas på sin rätta och säkraste grundval: förtroendet till en gäldenärs redbarhet och ordentlighet, till hans insigter, hans hushållsamhet och hans egna tillgångar.
Det är Utskottet icke obekant, att bysättnings-tvånget ännu är medgifvet i flera främmande länder.
Men är väl detta ett skäl för att bibehålla detsamma hos oss?
Yi tveka ofta att hos oss upptaga hvad andra folks lagstiftningar ega redbart och godt, derföre att det icke uppvuxit på inhemsk grund: må vi då åtminstone icke tveka att utplåna en mörk fläck ur vår lagstiftning, derföre att den jemväl igenfinnes i andra länders!
Men då Utskottet sålunda ansett bysättning, såsom ett tvångsmedel till betalning, böra i allmänhet försvinna, har dock inom Utskottet uppstått fråga, huruvida ej handelsintresset fordrade att undantag, då fråga'vore om vexlar, i synnerhet utrikes 6 Lag-Utskottets Betänkande J\s 41. vejlar, i hvilket hänseende det blifvit ifrågasatt, huruvida ej handelsgemenskapen med andra folk fordrade att jemväl härutinnan följa deras bruk.
Utskottet har dock funnit en sadan modifikation icke principenligt kunna ega rum och ej heller i öfrigt vara nödig eller nyttig.
Att härvid göra ett undantag för vexlar, vore nemligen att ytterligare stadfästa en af de felaktigaste principer i hela vårt ulsökningsväsende, nemligen den. alt icke alla årliga fordringsanspråk erhålla lika skydd af lagen, utan att formen derför, (vexel, skuldebref eller räkning,) bestämmer deras mer eller mindre stränga exekutiva kraft.
Och genom ett sådant undantag tillintetgjordes ock helt och hållet den praktiska verkan af bysältnings-rättens upphörande; ty, enär någon skilnad i fråga om wechsel-fähigkeil eller behörighet aU utgifva vexel icke emellan särskilda medborgare-klasser, enligt gällande lagstiftning, eger rum, så blefve följden endast den, alt alla procentare-reverser förvandlades till vexlar.
Den omständighet att ränta dervid ej kunde uttryckligen förskrifvas lärer väl vara utan all betydelse, enär ränta till 30, 40 å 50 procent för år nästan alltid på förhand afräknas vid dylika försträckningar.
Att åter upplifva skilnaden emellan utrikes och inrikes vexlar, skulle, jemväl möta svårigheter, helst en sådan lag lätteligen kunde gäckas i anseende till det mindre bestämda i en sådan begreppsskilnad.
Utskottet kan för öfrigt icke föreställa sig alt Svenska köpmans-korpsens kredit hos utländningen skulle ytteist bero af fängelset.
Vöre det ett sådant hot, som upprätthölle nämnde kredit, så borde det väl, för att vara verksamt, någon enda gång hafva gått i fullbordan; men, så vidt Utskottet kunnat inhemta, har sådant icke på långliga lider inträffat.
Härvid bör ock erinras, att bysättnings-lagarne i sådant fall väl äfven borde hvila på enahanda principer hos oss, som hos de folk, med hvilka vi stå i handelsgemenskap; men detta är ingalunda förhållandet.
Enligt Svensk lag befrias gäldenären, såsom redan är nämndt, ur häktet, så vida han afträder sin egendom till konkurs och beedigar sin stat.
Så i allmänhet icke i utlandet, ehuruväl derstädes fängelsetiden pä flera ställen är inskränkt till ett visst maximum, som i några länder är beroende af skuldsummans belopp.
Ville man nu påstå, att utländningen icke känner den Svenska lagstiftningen i denna del, utan tror att den i sjelfva verket i detta hänseende är strängare än den är, så får dock Utskottet, som lemnar derhän huru pass värdigt det vore för vår affärsrörelse att grunda sin kredit på ett uppenbart misstag om vår lagstiftning, erinra, att ett sådant misstag väl äfven hädanefter kunde fortfara, enär, enligt Utskottets förslag, rätt att erhålla bysättning å gäldenär fortfarande skulle qvarstå i lagstiftningen, fastän icke vidare såsom tvångsmedel till betalning.
Möjligen skulle dock ett annat, vida mer rationelt undantag i ifrågavarande hänseende kunna ifrågasättas, nemligen att bibehålla den nu gällande bysättnings-lagen mot en gäldenär, som är köpman.
En sådan skilnad yrkades redan af en bland förra århundradets skarpsinnigaste tänkare, den klarseende författaren till Ésprit des Lofs, på den grund, att enär köpmannen ofta vore nödsakad att till en annan köpman försträcka större summor på en viss kortare tid, det vore af vigt att gälde - Lag-Utskottets Betänkande Al 41. 7 närén ock på den utsätta tiden fullgjorde sina förbindelser, hvilket åter förutsatte säkerhet å hans person.
»I afseende å de förbindelser,» fortsätter nämnde författare, »som uppkomma genom vanliga civila aftal, bör lagen icke medgifva tvång å person, emedan den bör skatta högre den ena medborgarens frihet, än den andras beqvämlighet.
Men i fråga om de aftal, som härröra af handeln, bör lagen mer akta på det allmänna välståndet, än på den enskildes frihet, något, som dock icke hindrar de restriktioner och begränsningar, som kunna påkallas af mensklighet och öfverensstämma med god ordning» Afven i sednare tider hafva sådana åsigter försports och hos oss blefvo de med varma försvarade inom en år 1852 för kreditförhållandenas ordnande nedsatt Kommitté, hvilken i detta hänseende hufvudsakligen yttrade, att den qvarstad å person, som bysättningen innebar, icke vore berättigad mot andra än dem, som kunde anses jugce suspecti, (misstänkte för att ämna vika undan,) och att en sådan misstanke alltid kunde vidhäfta en köpman, som saknade både kredit och kontanta penningar, i anseende till lättheten för honom att realisera sina tillgångar och möjligheten att nära nog slå sig lika lätt ut annorstädes som i fäderneslandet.
En sådan förutsättning har Utskottet, ehuru villigt medgifvande den väsendtliga skilnad, en god kredit-lagstiftning böra göra emellan handels-transaktioner och andra aftal, likväl funnit icke vara fullt befogad; hvadan Utskottet, som jemväl betviflar
Statens rätt att för det allmännas väl beröfva en för brott icke ens skäligen misstänkt individ hans frihet, ansett betänkligt att ens i detta hänseende förorda någon särskild lagstiftning.
Deremot har Utskottet funnit ett väsendtligen olika förhållande inträda, då en gäldenär söker vika undan och sålunda undandrager sig att meddela de upplysningar, borgenärerne kunna ega rätt att rörande hans tillgångar af honom,fordra, — i hvilket fall Utskottet anser gällande lagstiftning fortfarande böra^ bibehållas, —äfvensom då gäldenären på annat sätt tredskas att uppgifva sina tillgångar.
I båda dessa fall kan nemligen hans förhållande skäligen betraktas såsom en brottslig oredlighet emot borgenärerne, och bans förvarande i häkte är då fullt lika berättigadt som den för brott tilltalades, emot hvilken bindande liknelser om brottslighet äro för handen.
Detta upphäfver ingalunda den ofvan antydda, enda riktiga regeln, att »för egendom svarar egendom, men icke person,» — och det är denna regel, hvars upptagande i vår lagstiftning
Utskottet ansett både rättvisan och affärsverksamhetens rätt förstådda intresse påkalla.
Men då, såsom jemväl blifvit ofvan anmärkt, man måste gilla det ändamål, som vår lagstiftning med bysättningen åsyftat, nemligen att förmå en gäldenär uppgifva möjligen okända tillgångar, ehuru Utskottet funnit sjelfva medlet eller fängelsetvånget förkastligt, så har Utskottet haft att söka ett annat medel för målets uppnående.
Ett sådant har ej heller varit svårt att finna, då vår lagstiftning på annat ställe anvisar detsamma och det till och med redan finnes upptaget i bysättningslagen af år 1841, som medgifver att en bysatt gäldenär, hvilken gör konkurs, må frigifvas »sedan han bouppteckningen besvurit.»
En ed, sådan som gäldenärs-eden 8 Lag-V Iskottets Betänkande M 41. i konkurs, är således det tvångsmedel, som Utskottet ansett böra tillitas jemväl i förevarande fall, — och att detta är fullt öfverensstämmande med andan i hela vår lagstiftning, torde icke bestridas.
Men för en sådan öfverensstämmelse fordras ock, att denna ed icke ålägges förr, än synlig egendom icke vidare finnes att tillgå eller, med andra ord, sedan utmätning försiggått och full tillgång dervid saknats.
Undandrager sig gäfdenären en sådan edgång, då bör han, lika väl som en tredskande cessionant, kunna tvingas dertill genom häkte.
Erinrande att Utskottet, genom sitt förslag till ny Konkurslag, lättat utvägarne för borgenärer att få insolventa gäldenärer, synnerligast köpmän, försatte i konkurstillstånd, får Utskottet alltså vördsamt tillstyrka, det måtte Rikets Ständer, under förutsättning ali förslaget lill Konkurslag vinner bifall, för sin del besluta en författning af följande innehåll: »Med wpphäfvande af de, angående borgenärs rätt alt erhålla bysältning å gäldenär, i särskilda författningar meddelade stadganden, så vidt de slå i strid med nedanstående, för ordnas som följer:
Finnes ej, vid utmätning hos gäldenär, full tillgång till gäldande af skuld, hvarför betalningsskyldighet honom ålagd är, eller finnes uppgifven tillgång tvistig, eller kan den, för annan orsak, ej straxt till betalning i laga ordning användas; då skall bysältning gäldenär en åläggas, der borgenären det äskar, och gäldenären ej gitter hos Konungens Befallningshafvande eller vid domstol, å tid, som dertill honom föresättes, med ed styrka, alt han ej äger annan tillgång, än hvad uppgifvet är.
Fullgör gäldenär, som sålunda bysatt blifvit, derefter den edgång ; varde ur häktet lösgifven.
Ej må i annan ordning, än nu sagd är, bysättning gäldenär åläggas, utom i de fall, som i 5 § af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841, äfvensom i Konkurslagen nämnda äro.
(Arel efter det, hvarunder Förordningen utfärdas. ))) Stockholm den 19 Juli 18G0.
Reservationer: Läg-Utsholtets Betänkande M 41. 9 Reservationer: af Herr Olivecrona, K.: »Att inskränka bysätlningslvångets användande så långt som Utskottet föreslagit, förefaller mig betänkligt.
För upprätthållandet af förtroendet till vexlar, särdeles utländska vexlar, torde det icke vara rådligt att ändra 86 § i vår gällande Vexel-lag, så länge Tyskland, England, Frankrike, med flera länder, med hvilka Sverige har sina vigligaste handelsförbindelser, icke funnit skäligt ur sina lagar borttaga bysättningstvång vid uraktlåten betalning af vexelskuld.
Och om man, genom förslaget till ny konkurs-lag, verkligen åsyftar att bringa den delen af vår lagstiftning, som berör kredit-förhållandena, i full öfverensstämmelse med hvad man kallat den Europeiska Handels-rätten, torde det icke vara välgrundadt att just i den nu ifrågavarande punkten öfvergifva konseqvensen och afskaffa hvad den moderna Handelsrätten bibehåller.
Om också hos oss bysättning ytterst sällan förekommer för vexelskuld, så är dock icke detta förhållande i och för sig en giltig anledning att ur lagen utplåna det stränga hotet; ty utan tvifvel är det just äfventyret af frihetens förlust, hvilket, bland annat, verkat och fortfarande verkar till en punktlighet i betalning af vexelskulder, som man i andra licjvider förgäfves söker.