Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes nobla, intagande ausikte och eleganta figur togo sig lika bra ut här, bakom disken, som i de kretsar, där hon förr hört hemma, och hennes sätt hade detta » lagom », som är så ytterst sällsynt att träffa på bakom disken.
Alltid före- kommande, aldrig påtrugande, och framför allt lika mot alla.
Men ingen visste, hvad det kostade henne att betvinga sig, när dumheten, högfärden, brackeriet blefvo allt för svåra.
Ett nästan omärkligt löje, som gärna velat brista ut i skratt, kunde då krusa hennes vackra, stolta mun, men harmens rodnad steg henne äfven stundom uppåt kinderna.
En dag hade stadens grefvinna, född Jönsson, kommit in till fröken Sundh och bedt att få se på album.
Hela lagret kom så småningom fram, och det var ovanligt vackert, ty fröken Sundh hade ett odladt estetiskt sinne.
Här finns inte ett enda vackert album — sade grefvinnan afgörande — det är en af mina jungfrur, som skulle ha albumet, men inte ens hon skulle gilla något af dessa.
Fröken Sundh kippade litet efter andan, det obetvingliga blodet sjöd upp i hennes kinder och händerna, som hon höll hårdt tryckta mot diskkanten, darrade litet.
— A h nej, då, det är för ömkligt att harmas öfver — tänkte hon ögonblicket därefter, och ett litet juvenalisleende lekte i mungipan och de intelligenta ögonen, då hon lugnt svarade: — » Jag beklagar, men då har jag inga fler att välja på. » Den enda dam, som var riktigt älskvärd mot » boklådsfröken » och bemötte henne så, som den ena verkligt bildade människan alltid bemöter den andra, på hvilken arbets- IDUN plats i lifvet hon än må finna henne, det var landshöfdingens fru, som ofta gjorde inköp hos henne och underrättade sig om, hur det gick med affären, och visade henne det vänligaste och uppriktigaste intresse.
Och så när landshöfdingen gaf sin sed- vanliga bal, fick äfven den nya boklådsfrö- ken, som ingen ville eller kunde veta af, mottaga ett bjudningskort.
Men hon var ej vidare glad åt den ära, som vederfarits henne.
Det var ju.
ofant- ligt vänligt, men hvad skulle hon i en krets, där alla skulle se henne öfver axeln, där hon ju för öfrigt icke kände någon och skulle få grymt tråkigt.
Och så den onö- diga utgiften till, nej, hon beslöt att upp- riktigt tala med landshöfdingskan, hon skulle nog förstå henne, därom var hon öfvertygad.
Om ni vill följa en väns råd, som menar er af hjärtat väl, så kom ändå — sade landshöfdingskan — jag tror inte ni skall få skäl att ångra er — tillade hon med ett fint leende.
Fröken Sundh följde rådet.
Boklådsfrö- ken på bal hos landshöfdingens!
Societe- ten gjorde stora ögon.
Jaså, var det på det viset.
Hon måste då verkligen vara något fint i sig själf ändå!
Nu kanske det gick an att visa henne en smula vänlighet — landshöfdingens bemötte j u henne rent af som en jämnlike!
Inte ett spår till ned- låtenhet.
Men det såg ut, som fröken Sundh tagit detta som den naturligaste sak i värl- den.
Väl klädd, vacker och distinguerad, rörde hon sig med den största ledighet i residensets salonger och hennes konversation var lätt och angenäm.
Den där människan — den här gången uteglömde man » stac- kars » — ägde sällskapsväna, det syntes då.
Alla täflade om att visa henne välvilja, till och med stadens grefvinna, född Jönsson, var nog " älskvärd att rikta några ord till henne, obeskrifiigt nedlåtande, men fröken Sundh låtsade ej märka det.
Hon var vid briljant humör, och då möttes hennes och värdinnans ögon i en leende, förstående blick.
1898 nitälskande.
Hennes ord i denna vikliga » kvin- nofråga » böra därför kunna påräkna ett syn- nerligt intresse från Sveriges kvinnor, burna som de äro af en rik och mognad erfarenhet samt en underhållande framställningsform.
* " Mödrar emellan. "
» Kärlek o c h björkris. » Då Idun så vänligt uppmanar Sveriges möd- rar att taga bladet från munnen i uppfost- ringsfrågan, så fördristar jag mig att följa upp- maningen, ehuru jag ej förr skrifvit för offent- ligheten.
Kanske någon kunde få nytta af mina rön, som väl äro gammalmodiga, men dock gif- vit goda resultat.
Själf uppfostrad med kärlek och björkris, hvilka två goda saker ingalunda förskjuta hvarandra, beslöt jag att för mina barn använda samma enkla medel.
Upptagen af hushållsgöromål, hade jag ingen tid att pjåska med min första lilla.
Jag tillsåg, att hon var ren, gaf henne mat på bestämda timmar på da- gen, vande henne vid att roa sig själf och höll punktligt på softiderna.
Hon fick ligga i sin vagn, till dess hon själf började göra försök att lyfta hufvudet från kudden.
Då fick hon sitta med kuddar mot rygg och sidor och mjuka lek- saker framför sig, till dess hon blef så stor, att hon kunde rulla sig ur vagnen.
Ett täcke breddes då på golfvet, och ett par kuddar lades därpå.
Där fick hon ligga och sprattla, helst framstupa, till dess hon själf gjorde försök att krypa, så draga sig upp efter stolarne och leda sig från den ena till den andra.
Detta, till dess hon kunde gå fritt.
Barnens uppfostran kan ej börja nog tidigt.
Redan så snart barnet med stadig blick kan möta sin moders ögon, är det tid: noga bör man akta sig för ovanan att bära barnet på armarna eller lulla det till sömn på sitt knä.
Se efter, att intet felar det, gif det litet vatten, lägg det i sin bädd med en viss bestämdhet i handgrep- pet, säg med allvarlig röst och blick: var nu tyst och ligg still 1 Sätt dig så i närheten med ditt bandarbete, sjung en liten sång, och barnet skall snart ge sig till ro.
Men antag, att barnet gråter och ej vill ligga.
Det har nyss legat i din famn och tyckte, att där var trefligare än sängen; det vill med all gewalt tillbaka och tillkännager högljudt sin När fröken Sundh lämnade landshöfdin- åstundan.
Du vänder det än på den ena sidan, Vänd då upp gens bal, hade hennes människokännedom än på den andra — samma den tredje sidan, gif det med handen ett mått- blifvit ganska väsentligt riktad, och om det ligt slag på lämpligt ställe, och barnet märker, inte precis var till mänsklighetens fördel, att det är allvar å färde.
Mina fem barn ha då så var det så mycket mer till hennes egen.
alltid tagit reson.
Naturligtvis får man akta sig Hennes ställning blef härefter en helt an- för dylik hehandling, om barnet gråter af plågor, men man lär sig snart att skilja på gråt, föror- nan och affären gick raskt framåt.
Till sakad af kroppsligt illamående eller af otålighet.
hösten kunde hon lämna den mörka otref- Och skulle en gång ett misstag ske, så är detta liga bodkammaren, taga sig ett biträde och mindre farligt än att ge rum för behof och oar- ter, som sedan kunna bli till ömsesidig plåga.
flytta in i sin lilla trefliga våning.
Ett särskildt lugnande medel, då de små äro Landshöfdingskan var allt ett bra förstån- kinkiga och » griniga », är att ge dem vatten.
digt fruntimmer.
Min lilla tös hade en dag förbrutit sig och skulle Steffen.
agas, då hon bedjande yttrade: » snälla mamma, får Elsa vatten, så blir Elsa snäll ».
I synner- i het om barnen ha häftigt lynne, är vattendrick- ning utmärkt lugnande.
Våra läsarinnors särskilda upp- Jag har börjat med riset, då barnet kunde krypa.
Det gör då bekantskap med en hel del märksamhet saker, som det vill tillägna sig, men på hvilka det lätt kunde skada sig — eller som det lätt bedja vi härmed få rikta på de behjärlans- kan förstöra.
Jag förmanar först: » inte röra! » Den allvarliga blicken och tonen begriper bar- värda tankar » Om kvinnlig hemslöjd », hvilka net ofta, och förstår det icke den, så förstår det i dag börja införas i Idun.
De äro nedskrifna ögonblickligen ett ordentligt slag på fingrarna.
af fru Hedvig Holmström, maka till förestån- Min första lilla satt i sin vagn vid ett bord med min sykorg på.
Hon började draga i duken för att daren för Hvilans folkhögskola doktor Leon.
komma åt korgen.
Jag smällde henne på han- Holmström *.
Fru Holmström har, som kändt, den, men lillan var envis och sträckte gång på såsom ledarinna för de kvinnliga kurserna på gång ut handen.
För hvarje gång gaf jag henne Hvilan inlagt stor förtjänst om folkbildningen, ett hårdare slag.
När jag för fjärde gången hö- jer handen för att slå till, sticker hon helt och på kvinnoslöjdens område torde hon kunna kvickt fram sin andra hand för att ta emot sla- betraktas som en af de erfarnaste och varmast get.
Det såg verkligen så behändigt ut, att jag trots sakens allvar hade svårt att behålla min * Då fru Homström den 20 september 1896 fi- stränga min, men slaget föll på den framsträckta rade sin silfverbröllopsfest, meddelade Idun hen- handen med sådan styrka, att hon började gråta, men sedan kunde jag sätta hvad som hälst på nes utförliga biografi, åtföljd af porträtt.
olat.
1898 bordet och vara trygg — hon drog aldrig mer i duken.
Huru mycken skada och förargelse har ej åstadkommits genom barns fingerklådig- het, däremot hvilken trygghet att veta, att bar- nen ej röra allt hvad de se!
Att akta sig för elden kan man ock snart lära dem, om " man efter förutgången varning låter dem bränna ett finger på kakelugnsluckan eller spisen .. » Brändt barn skyr elden » — och experi- mentet är ej farligt.
Tiden, då riset egentligen har sin största be- tydelse, är nog mellan första och andra året.
Efter som barnet utvecklas ochj ju nere goda vanor det inhä nitat, dess mindre behöfver kropps- aga användas som uppfostringsmedel.
Då kan man med ord tillrättavisa det, och anser jag då i de flesta fall endast två saker påkalla kroppsaga: osanning och olydnad.
Kanske säger man, att ett barn, som blir strängt uppfostradt, ' griper till osanningen för att skydda sig.
Ett barn skall icke ha ris för ett fel, som det genast uppriktigt erkänner, men osanning och olydnad måste strängt bestraffas.
Nu tänker någon, att dessa dresserade barn bli ena förskrämda stac- kare.
De blefvo friska, hurtiga, glada och kärleksfulla barn, som t. o. m. hade en vördnadsfull kärlek till riset.
En dag, då riset fallit ner.
från sin hedersplats i ett hörn, kom- mer min lilla Elsa och ropar helt bestört: » Mamma, mamma, jiset liggel på dolve, jiset haj fallit nej », och blef först lugn och nöjd, då ri- set åter satt på sin rätta plats.
Jag tror nog, att det finnes barn, som kunna uppfostras utan kroppsaga, men hvad jag funnit, är att riset ofta är välbehöfligt och att agan ofta utöfvas allt för sent.
Mycket försiktig bör man vara, när det gäller att gifva barnen sötsaker, framför allt må de ej fä tigga sig till dylikt, till men för magen och karaktären med för resten.
Att barn kunna kom- ma ganska långt i att behärska sin smak för godsaker, visar följande exempel.
Min lilla dotter fick en dag följa med på en bjudning till vär- dens, en bagare.
Under det vi stora njöto af kaffebordets härligheter, sutto de små, värdens lilla son och min dotter, vid ett bord för sig själfva och väntade sin tid.
Bjudningen gick sin gilla gång, led mot sitt slut, vi tackade ' och gingo hem.
Om en stund säger min lilla flicka: » Snälla mamma, får jag en smörgås, jag är så hungrig? » » År du hungrig, kära barn, och har fått så mycket godt? » » Inte har jag fått något, » säger hon helt stilla.
Det gjorde mig mycket ondt, att jag glömt bort min lilla, jag tillstår det, men jag var ock glad och hjärtlig var den kyss och väl unnade de kakor hon nu fick.
— Men om ett af barnen får något godt, bör det vän- jas att dela med åt sina syskon eller andra.
Och jag har sett, hvilken glädje det gör både den gifvande och tagande.
Lilla Elsa hade en dag fått russin, detta delade hon i fyra delar åt syskonen.
Visst skrattade stora syster och bror hjärtligt, då de fingo se hvad Elsa bjöd på, men de uppskattade välmeningen och läto fägna- den » sig väl smaka ».
Hvad som underlättar mycket, då man får flere barn, är att uppfostra det första så nog- grant som möjligt, ty sedan göra de yngre lätt som stora bror eller syster.
Men då skall man också gifva sitt understöd åt den äldre; aldrig skall den äldre gifva vika för den yngre endast för fridens skull, som så ofta fordras.
Jag talar blott om mig; än barnens far då?
Far, han är hela dagen sysselsatt med ett själs- och kroppsansträngande arbete.
Han sträf- var för oss.
lian bör så mycket som möjligt skonas från ' barnens tuktan, han bör i hemmet möta glada, välartade barn.
Det är för att glädja far, som barnen bemöda sig att bli snälla.
Att far skulle bli ledsen på dem, har varit de- ras förskräckelse.
Han är föremålet för allas beundran och kärlek.
Och hur är resultatet af den uppfostran våra barn fått, då de äldsta nu äro vuxna?
Ja, i denna sak är jag jäfvig.
Annat folk säger emel- lertid, att de äro välartade barn med goda se- der.
— Icke heller har karbasen menligt inver- kat på deras intelligens.
De två, som trädt ut i lifvet, åtnjuta aktning och förtroende, och vi föräldrar äga deras kärlek och tillit att glädjas åt på vår ålderdom.
Mången tycker kanske, att jag allt för mycket framhållet mina barn, men det är ju en upp- fostringsprincip jag försvarar, och man skulle ju tala om de egna telningarne.
Dock i uppfostran som i allt måste finnas ett fast underlag, en fast grund att bygga på, om en rätt framgång skall vinnas: gudsfruktan och IDUN bön.
- » Om Herren icke bygger huset, så arbeta de fåfängt, som därpå bygga. » lida.
» S m å plantor. » Vi hafva två små flickor om nio och fem år.
Deras psykiska uppfostran har på grund af de- ras fullkomligt olika natur och lynnen varit skä- ligen olika, den fysiska däremot i det stora hela lika.
De tre förnämsta hufvudfaktorerna därvidlag ha varit: frisk luft, renlighet och ordning.
Hvad de två sistnämda beträffar, anser jag, att man vid ett litet barns skötsel aldrig kan få nog däraf.
Bena kläder och en ren kropp skapa i viss mån ett rent sinne, och att ordning så i stort som smått är en härlig sak, behöfver nog ej påpekas.
Hvad däremot den friska luften beträffar, tror jag, att småbarn lätt kunna få för mycket af det goda.
Jag vill visst inte därmed säga, att man ej bör sörja för frisk luft i boningsrummen, tvärtom vädra — och vädra grundligt!
Så kal- lad barnkammarluft eller lukt har aldrig existe- rat i vårt hem, utan har i alla tider utgjort min stora fasa.
Jag menar blott, att de små barnen ej alltid fara så väl af det nu för tiden så moderna bruket att nästan från födelsen få vara ute i snart sagdt alla väder.
Våra barn ha all- tid varit inne under sin första vinter och ej mått illa däraf, och jag vågar påstå, att denna metod är bättre än att vid så späd ålder utsätta dem för vårt hårda klimats råa vinterblåst, där en enda ådragen snufva eller katarr häfver all nytta, som den friska luften kan ha gjort, och genom sina långvariga följder kan biifva till oberäknelig skada.
Nej, vårda det lilla barnet som den lilla plantan.
Skydda och akta det väl i början.
Låt det sedan mycket vara ute i vac- kert väder, och vänj det under uppväxten så småningom äfven vid den mindre vackra väder- leken, och du skall få friska och starka barn, utan kronisk snufva och ömkylda kinder, men med en fond af hälsa, som väl är det bästa ka- pital man kan gifva dem.
Och så ännu en sak: gå själ / ut och gå med dem så mycket tiden möjligen kan tillåta.
På samma gång vi nu äro inne på kapitlet om hälsovård, ville jag gärna säga några ord om fa- ran för smitta.
Jag anser att man därvidlag i fråga om sina barn ej kan vara nog försiktig.
Jag vet, att jag vid detta uttalande kommer att stöta många för hufvudet, i all synnerhet dem, som tro, » att det som skall ske, det sker ändå, hur man än bär sig åt », men jag tror, att man fått sitt sunda förnuft för att använda det efter bästa förmåga, och jag anser det i allra högsta grad oriktigt att på något vis utsätta sina barn för någon slags smitta, som är möjlig att undgå, åtminstone tills de uppnå en ålder af 10 till 12 år, då skolorna vanligen draga försorg om att förse dem med de s. k. oundvikliga barnsjukdomarna, och då de vanligen äfven äro så pass duktiga, att de utan allt för stort men kunna genomgå dem.
Barnens föda är väl under de första lefnads- åren tämligen lika i de välbärgade familjerna.
Ett vill jag blott säga, och det är, att kan en frisk mor amma sitt barn, bör hon ej på något villkor undandraga sig denna den käraste och heligaste plikt, en moder är gifven.
Beträffande födan under uppväxtåren, så bör den vara enkel, men närande, och ju längre du kan afhålla ditt lilla barn från » snask », desto bättre.
Hvad det aldrig smakat, saknar det ej!
Vår äldsta lilla flicka hade vid två års ålder aldrig smakat en kaka eller en karamell och trifdes förträffligt den njutningen förutan, men jag får till min skam bekänna, att då lillan n:r 2 kom, var gärdet redan uppgifvet, och att sedan hålla måttan, då begäret en gång är väckt, är ej så lätt.
Barnens lif, medan de ännu äro under den egentliga skolåldern, sönderfaller vanligen i två delar: vinterlifvet i barnkammaren och som- marlifvet ute på landet- Vår vinter är så lång och mörk, gör därför dina barns rum så ljust och gladt som möjligt.
Spar ej de trasigaste möblerna till dem, i tanke att de ändå fara så illa med allt, att det ej är värdt att gifva dem något bättre.
Tvärtom, gif dem enkla, vackra, men framförallt hela möbler.
De små äro ej utan sin ganska stora iakttagelseförmåga och se de, att mamma nöjer sig med trasiga möbler i barnkammaren, och få de vänja sig att fara fram som vildar med dem, så bry de sig sannerligen 117 ej om att så noga akta möblerna i de öfriga rummen heller och få för öfrigt ett ganska dun- kelt begrepp om mammas ordningssinne i all- mänhet.
Nej, gif barnen en enkel, men treflig trämö- bel.
Låt måla den, helst i hvitt med röda eller blå ränder, håll hela rummets dekorering däref- ter.
Ljusa tapeter, lätta gardiner, en treflig korkmatta på golfvet, en stadig hänglampa i ta- ket och en hörnhylla att sätta upp deras finare småsaker på.
Skaffa dem äfven några glada, vackra taflor i ljusa ramar med ämnen ur bar- nens egen värld, och de ha i mitt tycke en ide- albarnkammare, som uppväcker dina barns skön- hetssinne samt kärlek ti !l ordning och snvgg- het.
Hvad lifvet på landet beträffar, så gif dem så mycken frihet, sol och luft som möjligt.
Låt dem lefva bland blommor och djur och äfven ha sådana att själfva sköta och vårda, och lär dem att älska naturen.
Där ute kommer man bäst underfund med sina barns olika anlag och kan genom noggrant aktgifvande på deras le- kar få många nyttiga vinkar, som sedan vid de- ras framtida uppfostran kan komma väl till pass.
Till sist skulle jag gärna, trots » Lovisa Petter- kvists » välmenta råd att ej använda några böc- ker om barnuppfostran, dock vilja på det lifli- gaste rekommendera en nämligen: » Pedagogiske Fragmenter af d:r P. Ii.
Ritter », hvilken jag funnit i alla afseenden utmärkt.
* Skaldernas kvinnor.
Små studier för Idun af Emil Linders.
Verner Von Heidenstam.
en Heidenstam, hvars skaldiska dagbok bär titeln Vallfart och vandringsår, kanske själf smått hyste de tänkesätt, som han låter Orientens barn hysa i dikten Musliails afton- hön och kanske med honom, Mushail, ön- skade » jag ville vara kvinna för att helt få ära mannen så som han förtjänar. » Det var den Heidenstam, som en gång ägnade kvinnan denna lilla vers: » Jag kunde kalla dig en långkatkes, när andra kalla dig en blomma.
Vår ljusblå himmel i din blick lär ses, och himlens blå är det omätligt tomma. » Men åren gå och vi göra oss andra gu- dar; i sin senaste diktsamling har Heiden- stam tankar och toner äfven för kvinnorna.
Han kan berätta oss både o m bondpigan, som gör toalett vid brunnskaret, medan fio- len lockar till dans på logen, och om Koja- Britta, som fostrar upp småttingar, vuxna upp under tivedstugornas tak, där det är » rakt som det regnar keruber i mollskinn med sittlapp bak, » och när han säger till oss att alla borde vi — — — — — — » sitta i skola hos Koja-Britta, » så tro vi honom.
Heidenstam har en lång dikt, som han kallat Barndomsvännerna.
I den få vi se en gammal torr gumma drömma om den älskade, från hvilken onda makter skiljt henne och vid hvilken de på samma gång med olösliga band fästat henne.
V i få kunskap både om hans hemligaste tankar och hans vilda smädelser mot kärleken och om allt det Bland nu befintliga Cacaosorter M l I T M A M Q P A P A O intages säkert förnämsta platsen af M U L I I f l M l l O V#Mv * MV / — — — — — — som i år af pina hon tigande endast hemligt begrät. » G-u.ldmed.alj ° tocknSi £ s v i d 1 8 9 7 ä r s K n S dustriutställnin 1
I DU N 118 Vi se den gamla lämna sin soffa och gå bort för att dagar för tidigt skifta ut julens tårtor och kakor, under det hennes systrar höra henne hviska o m det stora minne, som den kvällen gästar de tre gamla systrarnas gård.
Det gripande och tragiska ämnet har af Heidenstam fått en behandling, som gör Barndomsvännerna till en af de finaste och märkligaste dikter, som under de senaste åren införlifvats med vår litteratur.
Heidenstam har också upptagit samma ämne, som Snoilsky och andra behandlat, drottning Kristinas längtan efter snölandet långt från det eviga Rom.
Men medan Snoil- skys Kristina står i begrepp att vandra » till obekanta land », kan Heidenstams drottning ännu skämta på det en smula grofkorniga sätt, som hon och hennes tid voro vana vid.
I skarp kontrast mot den mörka drott- ning Kristina stå sådana gestalter som rin- garens hustru i Sånger från kyrktornet, hon, som under det hon trampar den tunga kloc- kan, sjunger att det kvinnligt veka i mänskosinn ' skall frälsa världen och viga in förbrödringens framtidsrike.
Samma diktsamling, som innehåller dik- ten Barndomsvännerna, innehåller också föl- jande lilla dikt, som fått namnet Mannens sista ord.
till kvinnan.
Jag det Jag det Du det följde kärleksyr din rosenstig, tillhör sommarens tid och våren.
mötte dig med löje och ined krig, tillhör sommaren och mandomsåren.
vardt min lycka och jag tackar dig, tillhör hösten, då man bäddar båren.
# En kopp kaffe.
^ignaturen Bell har i början af året skrifvit i £s Idun en liten förträfflig bit: &gt;Funderingar öfver en tekopp ».
Undertecknad skall bedja att såsom en pendant få komma med några funde- ringar öfver en kopp kaffe.
Alltså ej så mycket med af seende på själfva koppen, fast den nog skall blifva ihågkommen i förbigående, äfven den.
Kaffebönan, kemiskt analyserad, innehåller Adstrinserande syra och kaffein 5 % .Fri kaffein 0,8 » Olja i fast form — — » Nej, hör nu, hvad i all sin dar är detta för galenskaper!
Vi äro väl inga kemister heller, som fröken Cleve.
Ska ' ni nödvändigt tala om en kopp kaffe, så kan ni väl göra det på ett sätt, som är begripligt för vanliga dödliga, som inte känna till någon annan procent än den, bankerna ge eller ta (hvilket dock icke är precis ett och detsamma).!
Jo, visst kan jag taga saken vida populärare.
Jag skall alltså sluta upp med mina preludier och tvärt kasta mig in på mitt ämne.
Likasom det finnes en god kopp kaffe, så fin- nes det också en dålig.
Jag tar mig friheten att skildra den senare först.
Det är sommar och klockan lider mot fem.
I stora rotundan i trädgården står kaffebordet dukadt, tjugu ä trettio koppar i väldig cirkel, och i midten tronar den ärevördiga silfverkan- nan, full ända ut i pipen och flankerad af grädd- snipor, sockerskålar och nysilfverkorgar, rågade af allehanda sorter kaffebröd.
Det är främmande, förstås, det hörs nog på beskrifningen, och gä- sterna ha just nu börjat att segla in i rotundan, där den fryntliga värdinnan redan är i full fart med att fylla de trettio kopparne ur den rykande kannan.
Det går inte så fort med att få alla fruarna och fröknarna ned på gungbrädena kring bordet, ty många af dem stå ännu kvar ute på sand- gången, sysselsatta med hvarjehanda nojs, men omsider — just som det slutar att ryka ur kop- parne — ha dock alla kommit till ro, sedan ett par » skickebud » af husets söner varit inne i 1898 salen och hämtat några rottingsstolar att kom- plettera sittplatserna med.
» Var nu så goda, käraste vänner, snälla ni » — höres värdinnans vänligt persvaderande stämma, och efter litet krusande gästerna emellan börja de första sockerbitarne att dyka ned i kopparne.
Men inte går det fort, inte.
Och när sockret är expedieradt, kommer turen till grädden, som i sakta mak skall vandra laget rundt, och se ' n till doppet, och det är det mest tidsödande af alltihopa.
När turen ändtligen kommer till mig — ty såsom herre måste jag naturligtvis vänta, tills alla damerna hunnit servera sig, och därom är intet ondt att säga — är kaffet i koppen bra kallt.
Och när jag väl fått allt tillblandadt, kan jag inte få tag i brödkorgarne, ty dem har vär- dinnan nu återigen gripit, en i hvardera handen.