Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom häfd kunna så beskaffade missbruk icke vinna klanderfrihet; och efter allmän lag synes det vara lika klart, att innehafvare åfjord, när han icke är ägare, måste till sin innehafvandetid inskränka sin dispositionsrätt öfver denna jord, som att äganderätten dertill ej kan af honom från rätta ägaren föryttras.
Då nu tjensteman, såsom sådan, icke är ägare till hemman, som till tjensten hörer, utan innehar detsamma endast såsom en löneförmån, hvilken ej kan fortfara längre, än rättigheten dertill i och för tjensten fortfar; så kan väl ej heller en derutöfver sträckt disposition af honom öfver sådant hemman vara gällande.
Ett derå af honom gifvet städjebref, t. ex. för arrendatorns lifstid, eller på hvilken annan tid som helst, kan ej lagligen gälla längre, än städjebrefvets utgifvares besittningsrätt al hemmanet fortfar.
Det uti 1833 års nådiga förordnande stadgade förbehåll, att äfven litstidsstädja skulle af då varande arrendatorer få oförkränkt tillgodonjutas, kan väl antyda någon förmodan om sådana arrendens giltighet, men ingalunda innebära bekräftelse af desamma, och ej hafva annan med lag förenlig betydelse, än att lifstidsstädjan finge gälla, så vidt den icke fortfore utöfver städjebrefvets utgifvares innehafvandetid.
Hvad åter den klagan beträffar, som åtskillige Kyrkoherdar inom Lunds stift fört öfver nyssnämnde nådiga förordnande, såsom utan deras hörande tillkommet; så inhämtas väl af handlingarna i ämnet, att dels de klagande och dels åtskillige andre ledamöter af skånska Presterskapet, hvars yttrande varit infordradt, verkligen tagit i försvar den omtvistade lifstidsstädjan, såsom tillhörande Presteståndets privilegier, ehuru de visserligen dessförutan icke saknat anledning till underdåniga föreställningar emot 1833 års författning, hvarigenom dispositionsrätten öfver annex- och mensalhemmanen blifvit indelningshafvarna alldeles afhänd, utan att ens undantaga hemmanens då varande innehafvare.
För att återställa denna dispositionsrätt, inskränkt inom dess lagliga gränser, hvilken icke bordt dess innehafvare utan deras hörande fråntagas, men icke för att understödja ett rätts vidrigt anspråk af indelningshafvare, hvilka uppburit dryga städjor, att undgå dessas återbärande, var det, som undanrödjandet af 1833 års författning genom 1835 års åberopade nådiga Resolution tillkom, i hvilken alltså ingalunda må sökas en sanktion på ett olagligt tilltag af annex- och mensalhemmanens innehafvare att bortstädja dem för längre tid, än deras dispositionsrätt räcker, It.
Emb.-Bcrältelse för år 1851. 4 — 2G — Klagandernes med mycken omsorg oell i en ganska vidlyftig skriftvexling utförda talan i ämnet framvisar imedlertid intet annat lagstadgande, till stöd för deras förfäktade rätt, än det i 12 § af 1723 års Kongl. Förordning om presträttigheter i Skåne förekommande uttryck, att
Kyrkoherdarne af sina annex- och mensalhemman skola njuta »städsinål, dock lifstids»städja oförkränkt».
Men då uti dessa ordalag lifstidsstädjan, ställd i motsats till städsmälet, tydligen utgör ett undantag från den Presterskapet beviljade förmån, som städsmålet innefattar; har jag ej kunnat annorlunda föreställa mig meningen af detta stadgande, än att ehuru lifstidsstädja vore stridande mot den fulla dispositionsrätt, som uttrycktes med rättigheten till städsmål, d. v. s. rättigheten att hemmanen åt brukare mot städja upplåta, lifstidsstädja det oaktadt skulle få till godo njutas af landbo, som redan derom slutit aftal.
Skulle meningen tvertom så tydas, att lifstidsstädjan räknades till de Presterskapet förunnade förmåner; då beginges ej blott en uppenbar afvikelse från ordaförståndet, utan ock en lika öppen motsägelse mot begreppet om en fördel för Presterskapet.
Lifstidsstädjan kan nemligen icke annorlunda blifva för indelningshafvarén fördelaktig, än så vida han kommer i tillfälle att vid landboombyte tillskansa sig en genom nedsättning i årliga jordlegan uppdrifven städjeafgift, till förfång af blifvande indelningshafvares rätt och fördel.
Och denna otillbörliga vinning för enskilda, på bekostnad af andras framtida rätt, lärer ej kunna kallas en fördel för Presterskapet, utan är för detsamma fast heldre oförnekligen menlig.
Efter det begrepp, jag sålunda gjort mig om rätta förståndet af det enda stadgande, som kunnat till försvar för den omtvistade lifstidsstädjan på annex- och mensalhemman åberopas , synes mig för lagskipningen i detta ämne föga gifvas någon anledning till afvikelse från allmän lag; och jag har således ej heller kunnat finna fullgod förklaringsgrund till den utgång, som en tvist i detta ämne erhållit genom Kongl. Maj:ts
Dom af den 28 December 1849.
Förhållandet var, att ett mensalhemman i Skåne blifvit år 1838 af då varande innehafvare till en landbo upplåtet på lifstidsstädja för landbon och hans hustru; att sedan Kyrkoherden, som härom utfärdat arrendekontrakt, från tjensten afgått, hans efterträdare anställde rättegång mot arrendatorn med påstående, att kontraktet blifvit förverkadt, dels genom underlåtenhet att ställa borgen och dels genom andra kontraktsbrott, hvarföre yrkades, att städjorätten måtte fråndömas arrendatorn och hans hustru samt desse förklaras skyldige att hemmanet genast afträda; att detta käromål bifölls af Underrätterna, så att hemmanet å nästa fardag skulle afträdas; att Hofrätten deremot fann sådana omständigheter icke hafva i saken förekommit, att arrendatorn på grund deraf kunde efter lag anses förlustig den besittningsrätt, han genom städjekontraktet förvärfvat, hvadan käromålet ogillades; samt att Kongl. Maj:t genom ofvannämnde nådiga
Dom fann icke vara ådagalagdt, det arrendatorn vanhäfdat hemmanet till hus eller ägor så, att han förthy kunde dömas förlustig den derå erhållne städjorätt; hvadan och då en dylik påföljd hvarken enligt lag eller afslutadt kontrakt vore stadgad derför, att arrendatorn icke aflemnat den i kontraktet föreskrifna borgen förr, än densamma blifvit honom affordrad, eller derför, att han upplåtit större delen af hemmanets ägor att af annan person under vissa år brukas; Hofrättens dom alltså blefve i nåder fastställd.
Det kom således icke i fråga, huruvida städjekontraktet derföre var ogiltigt, att vid dess utfärdande den sedermera afgångne Kyrkoherden öfverskrida sin rätt och disponerat hemmanet utöfver sin tjenstetid.
Att denna fråga blifvit förbigången, härrörer naturligtvis deraf, att genom stämningen kontraktet icke var klandradt.
Då likväl kontraktshafvarens rätt var klandrad, och dess ogillande, så vida det borde följa af sjelfva kontraktets ogiltighet, enligt en från allmän lag härflytande rättsgrund, hvarom domaren ej kunde vara okunnig, icke lärer kunnat uteblifva derföre, att käranden underlåtit åberopa denna grund för sin rätt; visar sig här ej annorlunda giltigt skäl till käromålets ogillande, än att man förutsätter, det städjekontraktet varit af käranden sjelf godkändt.
Men om denna förutsättning varit nödvändig, i brist på kännedom af verkliga förhållandet; så uppkommer i stället frågan, huruvida sakens afgörande utan sådan kännedom står väl tillsammans med grunderna för svensk rättegångsordning.
Så vida denna medgifver, och all ändamålsenlig rätte - — 27 — gangsordning bör medgifva, att ett käromål kan bifallas på andra skäl, än dem käranden sjelf anfört, att således den rättsökande må få njuta sin rätt, änskönt han icke känner eller åberopar dess lagliga grund, och äfven om han på en ogiltig grund påyrkar samma rätt; hade förevarande sak ej bordt afgöras, utan att domaren underrättat sig, huruvida det i sig sjelf ej mer gällande kontraktet kunde vara af käranden antaget, enär honom, i annat fall, ej kunde förmenas, att på grund af detta kontrakts ogiltighet komma i besittning af det omtvistade hemmanet.
För att häruti vinna bristande upplysning, då derom hos första domstolen icke blifvit fråga, hade saken behöft dit återförvisas.
Att detta icke skedde, torde således bevisa, att man om lifstidsstädjans gällande kraft gjort sig annat begrepp, än det som här blifvit förfäktadt.
Det bör väl någon gång hafva händt, att frågan om en sådan städjas giltighet kommit till laglig pröfning.
Det vore besynnerligt, om lagskipningen aldrig blifvit anlitad att afhjelpa något af de missbruk i denna väg, hvilka skola under längre tid hafva varit gångbara och förmodligen derigenom omsider blifvit ansedda såsom af en viss häfd skyddade.
Ännu besynnerligare vore likväl, om lagskipningen, med framgång härom anlitad” icke skulle medfört uppmuntran att oftare söka rättelse, tilldess missbrukets gångbarhet upphört.
Men hade denna utväg afhulpit missbruket; så hade anledning icke funnits till det hos Rikets Ständer yrppade och antagna förslag, hvars afgörande nu beror af Kongl. Maj:ts nådiga beslut.
Och säkerligen skulle antagande af detta förslag åstadkomma sina stora olägenheter, väl troligen något mindre än det onda, som dermed skall botas, men dock ingalunda obetydliga, nogsamt pröfvade vid de för statens räkning skeende utarrenderingar, och hvilka olägenheter man visserligen helst måste önska att undgå genom ett så lofvärdt medel, som handhafvandet af laglig rättvisa.
F. Klart begrepp om hvad en gåfva vill säga, synes vara ett behof för hvarje bildad person.
En hvar, som kommer i tillfälle att göra en sådan handling eller att emottaga den, behöfver veta, hvari den består, och när den med gällande kraft är verkställd eller icke.
Så mycket mer är det angeläget, att lagskipningens begrepp härom ej må vara obestämdt och outredt.
Till min kunskap hafva kommit två exempel, der gåfva blifvit i högsta lagskipningen förklarad gällande, och hvilka hvart för sig torde tjena att sprida ljus öfver ämnet.
I det ena af dessa exempel hade en enka den 22 Dec. 1842 upprättat en handling, hvarigenom hon förklarat sig med varm hand gifva och förära till sina omyndiga dotterdöttrar vissa penningebelopp med förbehåll, dels att gifvarinnan skulle å kapitalet, som för gåfvotagarnes räkning lemnades i Stockholms Justitiäcollegii och Förmyndarekammares vård uti en af annan person uthändigad förskrifning å sammanlagda beloppet jemte dertill hörande hypothek, äga att, så länge hon lefde, uppbära räntan och att varda hörd öfver den omsättning af berörde skuldebref, sorn kunde erfordras, dels ock att en annan person skulle i sin lifstid uppbära årliga räntan på ett visst belopp af de dotterbarnen tillagda medel, hvaraf ränteafkastningen i öfrigt skulle af deras moder få uppbäras, så länge hon lefde.
Efter gifvarinnans död hade denna handling blifvit klandrad af de gåfvotagandes fader, men gillad af Underrätterna; hvarefter Hofrätten gifvit dom den 28 Febr. 1850 af innehåll, att emedan icke visadt vore, det de gåfvotagande ens haft kännedom om det af gifvarinnnan genom den upprättade handlingen gjorda förklarande, att hon gåfve och förärade dotterdöttrarna omförmälte summor, än mindre sjelfve eller genom behörig målsman samtyckt att emottaga dessa medel under de dermed förenade vilkor, samt den af gifvarinnan sålunda uttryckte afsigt att medlen förära desto mindre kunde antagas hafva gått i fullbordan genom den af henne vidtagna åtgärd att i Justitiäcollegii och Förmyndarekammarens vård nedsätta skuldebref å nämnde summor jemte andra anslagna belopp, som vid det förhållande, att nedsättningen skett endast till följd af gifvarinnans begäran och utan att, så vidt handlingarne föranledde, Justitiäcollegium i egenskap af öfverförmyndare godkännt gåfvan, gifvarin - — 28 — iian varit af omförmälte åtgärd lagligen oförhindrad att återkalla och återtaga det, hon förklarat sig gifva, och hvilket följaktligen icke kunde anses vara lagligen gifvet; ty pröfvade Hofrätten, med upphäfvande af Underrätternes heslut, rättvist Fadrens käromål på det sätt bifalla, att den af gifvarinnan upprättade handling förklarades fcke hindra Fadren att för sin hustru, såsom gifvarinnans närmaste arfvinge, samma medel utbekomma.
I anledning af denna dom, hvilken syntes mig hvila på uppfattningen af en vetenskaplig sats, utan stöd af beskrifven lag och stridande mot det föreställningssätt, som jag trodde mig kunna anse för det vanliga, och derigenom påkalla uppmärksamhet på den vetenskapliga halten af denna uppfattning, har jag funnit mig böra lemna Kongl.
Hofrätten del af ett försök att närmare utreda ämnet, och derföre uti skrifvelse den 22 April 1851 anmärkt, att visserligen, efter ali möjlig rättslära, ett vilkor för gåfva vore dess emottagande (accepterande), enär nemligen intet tvifvel funnes, att ju ett uttryckligen vägradt emottagande tillintetgjorde gåfvan.
Huruvida åter emottagandet kunde anses vara för hand, utan ett uttryckligen lemnadt bifall, betraktade jag såsom en annan fråga.
Men om än denna fråga med nej besvarades, och derjemte antoges, att gifvaren är berättigad till gåfvans återtagande, innan uttryckligt bifall lill emottagandet ännu är gifvet; så ansåg jag dock nödvändigt att göra skillnad imellan gifvarens rätt att återtaga gåfvan och ett verkligen inträflädt återtagande.
Så länge detta senare icke skett, trodde jag gifvandet böra anses å gifvarens sida fortfara, fastän emottagandet återstode.
Emottagandet kunde nemligen förväntas, så länge någon dertill förelagd tid ännu icke förflutit; och sådan tid kunde ej annorlunda finnas, än att den skulle vara antingen i lag föreskrifven eller ock särskildt vid sjelfva gifvandet utstakad.
Så länge gåfvotagaren icke utfäst sig att emottaga gåfvan, kunde det stå honom fritt att försaka den; men vore den imedlertid icke af gifvaren återtagen genom positif handling; så funnes ju intet skäl, hvarföre gåfvotagarens bifall ännu icke kunde lemnäs och äga sin fulla verkan.
Utan detta råderum för gåfvotagarens bifall, och derest gåfvan skulle ovilkorligen tillintetgöras i samma stund, den af gifvaren vore gjord, men af gåfvotagaren icke emottagen, fann jag i tillämpningen rätt besynnerliga förhållanden uppkomma.
En gåfva skulle då aldrig kunna ske utan ett personligt sammanträffande imellan gifvare och gåfvotagare.
Om en person, som önskade göra en gåfva till en frånvarande, lemnade den åt annan person för den frånvarandes räkning^ och derefter för alltid bortreste eller ailede, utan att få svar, huruvida gåfvan emottoges; så skulle gifvarens handling, änskönt aldrig af honom återkallad, ändock vara tillintetgjord, och gåfvotagaren, utan någon sin försummelse, heröfvas frukten af denna handling.
Afven ^oin gifvaren personligen i gåfvotagarens eget hus aflemnat sin gåfva, med förklarande, i många vittnens närvaro, att den vore till honom gifven, skulle dock gåfvotagaren anses hafva ingenting fått, ehuru han aldrig vägrat gåfvan emottaga eller gifvaren återtagit den.
Med det begrepp om gåfvas beskaffenhet och verkan, hvarifrån jag i dessa reflexioner utgått, och som från rättsgrunden för detta ämne syntes mig oskiljaktigt, kunde jag för min del ej finna Hofrättens i fråga varande dom vara förenlig; och jag anhöll derföre hos Hofrätten om en förklaring i ämnet.
Sådan förklaring lemnades mig genom de! af Hofrättens protokoll för don 4 Juni 1851, enligt hvilket en ledamot, af anförda skäl, förmälte sig anse min skrifvelse och de deri framställda anmärkningar då icke påkalla någon närmare utredning eller till ridare yttrande af Kongl. Hofrätten föranleda, men öfriga tre närvarande ledamöter, som i målet dömt, afgåfvo ett yttrande, hvilket, för att på en gång undvika klander flir olidlständighet och, så vidt möjligt, spara vidlyftigheten, jag anser mig böra oafkortadt här införa med så litet anmärkningar, som ske kan.
Den Ledamots ord, med hvilken de öfrige tvenne förenade sig, lyda sålunda: »Afven jag anser visserligen Kongl. Hofrätten hafva uti dess i fråga varande dom tydligen utsatt de hufvudskål, hvarpå densamma sig grundar; men då dessa skäl synas mig icke hafva blifvit af Hr Just.-Ombudsmannen rätt uppfattade, vill jag ej undandraga mig att när - — 29 — mare utvickla de grunder, som föranledt mig att i nämnde dom deltaga; och får derföre för min del, i anledning af de af FJr J.
O. framställda anmärkningar, afgifva följande utlåtande. »Lika med Kongl.
Hofrätten antager Hr J. O., att gåfvas emottagande (accepterande) är ett vilkor för gåfva.
Huruvida åter emottagandet må kunna anses vara för hand, utan ett uttryckligen lemnadt bifall, samt om något rådrum för afgifvande af ett sådant bifall må vara tillåtet, eller om, på sätt Hr J.
O. ultryckt sig, gåfvan ovilkorligen tillintetgöres i samma stund, den af gifvaren göres men af gåfvotagaren icke emottagcs, äro frågor, uti hvilka deremot Hr J.
O. trott sig finna Kongl. Hofrätten vara med honom af skiljaktig mening; men någon utvickling af min åsigt i dessa ämnen eller något bemötande al
Hr J. 0:s i afseende derå uttryckte mening anser jag så mycket mindre nu lämpligen böra äga rum, som nämnde frågor icke. på sätt Hr J.
O. synes förmoda, haft något inflytande på i fråga ställde domslut’); ty oberoende af den åsigt”, man i dessa ämnen må hysa, lärer, såsom det mig synes, af ofvan anförda sats, »att gåfvas emottagande är ett vilkor för gåfva», uppenbarligen följa den slutsats, hvarpå Kongl. Hofrättens dom vidare sig grundar, eiler att innan ett sådant emottagande skett, någon gåfva i egentlig mening ej eller egt rum, och att således genom en persons blotta förklarande, att han till en annan skänker något, icke så länge denne sednare ännu ej gåfvan emottagit, eganderätten till det gilna ölverllyttas fran gifvaren till gåfvotagaren, eller något rättsanspråk hos denne sednare uppstår2), innefattande hinder för gifvaren att, med återkallande af gåfvan, om det gifna annorledes disponera. »På sätt Kongl. Hofrättens ofvanbcrörde dom innehåller och på de skäl, deruti närmare omförmälas, ansåg nemligen vid afgörande af i fråga komne mål Kongl.
Hofrätten det icke vara visadt, att den gåfva, N. N. (gifvarinnan) uti det af henne till förmån för sina dotterbarn, N. N:s omyndiga döttrar upprättade gåfvobref förklarat sig till dessa sistnämnda förära, under gifvarinnans lifstid blifvit af de utsedde gåfvotagarne eller deras laga målsman å doras vägnar emottagen3); och på denna grund, nemligen att icke nugot emottagande skett, och utan att meddela något yttrande, huru och när sådant emottagande skolat ske, för att såsom gällande anses4), var det, som jag i öfverensstämmelse med hvad jag här ofvan yttrat antog, att den af N. N. (gifvarinnan) i gåfvobrefvet uttryckta afsigt att deruti omförmälte medel till sina dotterdöttrar förära, icke under hennes (N. N.) lifstid gått i fullbordan5), och att lion således ända till sin död bibehållit äganderätten till samma medel6).
»Då nu vidare berörde gåfvobref, hvilket genom särskild förut meddelad^ laga kraftvunnen dom blifvit förklaradt icke innefatta egenskap af testamente, ej kunde såsom sådant ’) Att dessa frågor icke haft inflytande på Hofrättens domslut, vill ju säga detsamma, som aU Hofrätten dermed icke uttryckt ogillande af en efteråt skeende acceptation.
Men livad innebär då Hofrättens dom?
Kunde acceptationen efteråt äga rum; när upphörde den daatt kunna det? och hvarföre da icke tillåta de gåfvotagande att ännu acceptera, så länge gåfvan ej var återtagen?
Men tilläts detta; sa försvunno ju Hofrättens domskäl.
Är det då jag, som icke rätt uppfattat dem?
Eller är sanningen den, att
Hofrätten gjort sig om acceptationen det origtiga begrepp, att den oundvikligen borde ske samtidigt med sjelfva gifvandet? 2) Gåfva i egentlig mening (fullbordad genom emottagande) har icke ägt rum; men sjelfva gifvandet torn del än må kallas gåfva i oegentlig mening) har dock ägt rum; och della gifvande tillintetgöres icke genom fördröjdt accepterande, så framt ej det gifna imedlertid återtages.
I förevarande läll kunde gåfvan icke de gåfvotagande fråndömas, sä länge återtagande ej skétt, med mindre man utgick fran en nödvändig samtidighet af gifvande och gåfvotagande. 3)
Men till emottagandet var ännu tid, äfven efter gifvarinnans död, när hon i lifstiden ej funnit gohl all affordra gåfvotagarna cn acceptation, och imedlertid icke återkallat gåfvan. *) Således, utan att afgöra, om icke emottagandet ännu kunde ske, fråndötndes gåfvan gåfvotagarna derföre, att detta emottagande icke redan skett. 5) Nej, icke på det sätt gått i fullbordan, att äfven emottagandet inträffat (så vidt bevisning derom blifvit åberopad); men gifvandet var fullbordadt, och dess verkan fullbordades, så snart emottagandet tillkom.
Hade detta blifvit påfordradt af gifvarinnan i lifstiden eller af hennes arfvingar efter hennes död, men af gåfvotagarna vägradt; då hade verkan af gifvandet upphört.
(Lifstiden nämnes dessutom icke i domen. *)
Om hon nemligen ville dem återtaga, och så gjorde, innan gåfvan var af gåfvotagarna emottagen. — 30 — tydas och tilhinipas, och sålunda medlöra inskränkning i gifvarinnans arfvingars jagliga arfsrätt1); då följaktligen äganderätten till de i gåfvobrefvet omnämnda medel, vid och genom hennes död öfvergick till hennes arfvingar8); och då N. N. (gåfvotagarnes fader) såsom målsman för sin hustru, gifvarinnans dotter och arfvinge, icke sedan denna sålunda till berörde medel blef ägare, gifvit sitt samtycke till desammas öfverlåtande åt de utsedda gåfvotagarne °), utan tvertom, efter erhållen kännedom om gåfvobrefvets tillvaro, genom uttagen stämning emot detsamma protesterat, anser jag Kongl.
Hofrätten hafva egt fullt giltigt skäl till sitt genom i fråga varande dom meddeldte förklarande, att nämnde gåfvobref, så vidt det afsåge rättighet för N. N. (de gåfvotagande) till de dem derigenom anslagna medel och för N. N. till den deraf utgående lifstidsränta, icke hindrade N. N. (de gåfvotagandes fader) att för sin hustru, såsom gifvarinnans närmaste arfvinge, samma medel utbekomma'0).
»Att de grunder, hvarpå omförmälte dom hvilar, ej äro hämtade omedelbart ur beskrifven lag, är sant, men torde ej kunna föras Kongl.
Hofrätten till last, då denna lag beklagligen ej innehåller någon bestämd föreskrift, huru gåfva af lös egendom må ske").
Hofrätten nödgades derföre följa de principer angående sådan gåfvas beskaffenhet och verkan, sorn efter Kongl.
Ho/rättens uppfattning voro från rätta grunden för detta ärendes behandling oskiljaktiga.
Att denna uppfattning, såsom Hr J.
O. för gifvet antager, är stridande emot det allmänna föreställningssättet, har jag ej kunnat finna; utan att "likväl inlåta mig i en onyttig tvist härom, vill jag blott erinra, att det ofta är svårt att bestämma, hvilket föreställningssätt verkligen är det allmännaste, och att just härom olika meningar kunna finnas, svnes bland annat vid jemförelse af Hr J. 0:s anmärkningar med hvad Lagkommittéen i detta ämne yttrat’2).
»Ha, på sätt ofvan lörmält är, Kongl.
Hofrättens i fråga varande domslut ej är grundadt på det antagande, att gifvandet och emottagandet skola ske samtidigt,3), synas de exempel, med hvilka Ilr J.
O. sökt ådagalägga det oriktiga i ett sådant antagande, nu ej påkalla något yttrande.
Ett af de såsom besynnerliga anmärkta fallen, nemligen att orri en person önskade göra en gåfva till en frånvarande och lemna det gifna åt en annan för den frånvarandes rakning, men aflede, innan denne sistnämnde gåfvan emottagit, gåfvotagaren komine att gå miste om det gifna, skulle väl äfven kunna inträffa vid tillämpning af den utaf Kongl. 7) Att det icke var testamente, hindrade väl icke, att det kunde vara gåfva. 8) Om nemligen gåfvan icke gällde; då omtvistades ju icke arfvingariics rätt, och behöfde här intet bevis.
Att återtaga gåfvan hade lian väl ingen rätt i annat fall, än om, på hans uppmaning, gåfvotagarne vägrat acceptera.
Ilade de blott dröjt att svara; så hade fråga kunnat uppstå, huru länge de finge dröja, utan förläng af sin rätt.
Men örn denna fråga ej kan lösas utan en positif lagstiftning; så blir val deremot knappast någon lagstiftning tillräcklig att göra det motsatta systemet utförbart.
Be derifrån uppkommande rättsvidriga följder, hvaraf jag anfört exempel, lära väl näppligcn med någon positif lag botas.
Sa vida imedlertid icke allt gifvande och gåfvotagande skall förklaras ogildt derföre, att positif lagstiftning i ämnet saknas, kan väl icke rättsregeln vara någon annan, än att låta gåfva' gälla, när den verkligen är öfverlemnad, icke sedan återtagen, och emottagandet icke bevisligen af gåfvotagaren ,0) Men allt detta följer endast af satsen om accepterandets samtidighet med gifvandet, och följer eljest icke "i Acceptation kan lika litet umbäras vid gåfva af fastighet; och någon formel för denna finnes i lagen lika litet.
Men har man väl derföre ogillat en sådan gåfva, så snart acceptationen icke samtidigt med girvandet skett?