Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett förhållande, som tydligen sifver vid handen, att Grundlagsstiftaren aldrig tänkt sig möjligheten, det något Riks-Stånd skulle från sig till embetsmyndighet förvisa den slutliga pröfningen och afgörande! af en inom Ståndet framställd anmärkning mot någon dess ledamots behörighet att der vara Riksdagsman.
Att med laglig åtgärd icke åsyftas något annat och mera, än laglig undersökning och nödiga upplysningars inherntande, framstår ännu tydligare vid en ytterligare granskning af 21 <§.
Der stadgas, att frågan, om den är klar och tydlig, skall af Slåodet afgöras, men, om nödiga upplysningar saknas, förvisas tilj Konstitutions-Utskottets Memorial M i.
S laglig åtgärd.
Hade nu dessa sistnämnda ord den vidsträcktare betydelsen, skulle det ju blifva en följd af ett dylikt förvisande, att Ståndet derigenom afhände sig en rätt, som det obestridligen egde, om frågan varit tydlig och klar, — en rätt, som det icke kunde återfå, sedan, genom bristande upplysningars inhemtande, frågan blifvit tydlig och klar.
Dessutom torde sjelfva sammanställningen af orden: nödiga upp/gsningar och laglig åtgärd, på ett otviitydigl sätt utpeka det begrepp, som dessa två ord omfatta.
Vidare: af ofvan anförda ordalag i 19 § synes, att der, såsom föremål för embetsmvndighets pröfning, endast omnämnas »olagligheter», som någon väljande, eller som under omröstning kommit, förmenar vara begångna vid riksdagsmannaval.
Ofvanstående utredning af 18, !9 och 21 §§:s innehåll visar äfven, att embelsmyndighelerna ovilkorligen endast ega att, på grund af anförda klagomål, pröfva huruvida olagligheter blifvit vid riksdagsmannaval begångna, men icke, med enahanda, ovilkorliga, rätt afgöra huruvida den valde vore i alla hänseenden behörig att blifva Riksdagsman; hvaröfver afgörandet ensamt tillkommer vederbörande Riks-Stånd.
Om således embetsmyndigheten, vid pröfningen af klagomål öfver riksdagsmannaval, funne olagligheter dervid icke vara begångna, skulle den åligga, att meddela förordnande orri fullmakts utfärdande för den, som vid valet de flesta rösterna undfått; hvaremot vederbörande Riks-Stånd hade att pröfva huruvida denne kunde till Riksdagsman godkännas.
Genom en dylik tillämpning af Riksdags ordningen, hvilken är efter dess ordalydelse, finnes gränsen emellan embetsmyndigheternas och Riks-Ståndens olika pröfningsrätt uppdragen; och, med en sådan uppfattning af Riksdags-ordningens föreskrifter i detta hänseende, har man icke anledning befara kollisioner melian dessa särskilda, hvar för sig sjellständiga, makter inom samhället.
För att med full säkerhet kunna bestämma huruvida Borgare-Ståndet, genom att besluta öfver den äskade propositionen, kunde anses hafva pröfva t en fråga, hvari domareruakten förut meddelat beslut, har Utskottet låtit sig föreläsas det vid remissen från Borgare-Ståndet fogade transsumt af protokollet, hållet i Kongl.
Majlis Högsta Domstol den 12 September 1839 vid pröfning af de underdåniga besvär, som hos Kongl. Maj:t blifvit anförde öfver Kongl. Majits Befallningshafvandes i Wester-Norrlands län utslag, i fråga om det i Sundsvall förrättade val, hvarigenom Herr Wallenberg blifvit till stadens fullmäktig vid innevarande riksdag utsedd.
Deraf har Utskottet inhnatat, att de meddelade besluten blifvit affattade i följande ordalag:
Magistraten i Sundsvall har förklarat Wallenberg berättigad, att varda med fullmakt försedd; Kongl. Maj:ts Befallningshafvande har funnit skäligt att, med ogillande af besvären, fastställa den öfverklagade vallängden och det förrättade valet; i följd hvaraf Magistraten hade att, sedan Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes utslag vunnit laga kraft, för Wallenberg utfärda behörig fullmakt; och fann slutligen Högsta Domstolen ej skäl, 6 Konslilulions-Ulfkottels Memorial M 4. att göra ändring i det slut, hvari Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i målet stadnat.
Häraf synes, att de embetsmvndigheter, som meddelat beslut, rörande riks - dagsmannavalet i Sundsvall, väl yttrat sig om Wallenbergs rätt alt erhälla fullmakt, men icke ingått i den vidsträcktare pröfning af hans behörighet, att vara Riksdagsman, som Herr Bomans framställning onekligen påkallat; och då nu Borgare-Ståndet, yrkat, att frågan huruvida Wallenberg kunde till Riksdagsman godkännas, måtte Ståndet till afgörande underställas, åsyftades dermed ingalunda, att under Ståndets öfverläggning och pröfning skulle komma en fråga, hvari Regerings- eller
Domare-makten förut meddelat beslut, resolution eller utslag.
Den fråga, hvaröfver embetsmyndigheterna meddelat beslut, var icke, uteslutande, den samma, Borgare-Ståndet ville pröfva.
Något hinder för en sådan Ståndets pröfning anser Utskottet således icke vara af 90 § Regerings-formen åsyftad t.
Innan Utskottet meddelar resultatet af denna sin undersökning, har Utskottet trott sig böra vidröra en annan mening, som under öfverläggningen inom Utskottet blifvit framställd och hvarom yttrats olika tankar.
En del Utskottets ledamöter hafva förmenat, det borde utlåtande meddelas, huruvida den af Herr Boman emot Herr Wallenbergs riksdagsmanna-behörighet framställda anmärkning blifvit inom rätter tid väckt; samt att, i händelse Utskottet funne anmärkningen hafva lör sent framkommit, Utskottet på ett sådant förhållande borde grunda ett gillande af Talmannens vägran, att framställa den äskade propositionen.
Men då Utskottet, enligt 55 § Riksdags-ordningen, endast har att ingå i pröfning af den fråga, hvarå Talmannen vägrat proposition och hvarom stridighet i åsigter förefunnits emellan honom och Ståndet, anser sig Utskottet icke heller ega befogenhet att öfver berörde inkast afgifva yttrande.
Vid betraktande af hvad här ofvan blifvit anförd t samt, den gjorda utredningen af föreskrifterna i Riksdags-ordningens 18, 19 och 21 §§, äfvensom af den ifrågasatta tillämpligheten utaf 90 § Regerings-formen på förevarande fall, får Utskottet förklara den af Borgare-Ståndet äskade proposition derom, huruvida Ståndet gillade Herr Wallenbergs riksdagsmanna-behörighet, icke kunna, såsom grundlagsstridig, af Talmannen vägras.
Stockholm den 25 Januari 1860. Konstitutions-Utskottets Memorial J\s 4.
7 Reservationer: af Herr Munck af Rosenschöld, Th.: »Då den fråga, som utgör föremål för Konstitutions-Utskottets nu lill 14ikels Ständer ingående memorial, är genom
Utskottets beslut slutligen afgjord oell sålunda icke kan komma under Ständernas vidare pröfning, skulle jag fitnöjt mig med att få å memorialet antecknadt, att jag icke tillhört majoriteten inom Utskottet, så vida icke den tolkning af Grundlagarne, majoriteten omfattat, synts mig vara af den art, att, om densamma för framtiden gjorde sig gällande, betänkliga följder deraf kunde uppstå; och jag har derföre funnit mig uppmanad att, i hvad på mig kan ankomma, söka motverka sådant.
Redan den omständighet, alt den i Rorgare-Ståndet mot Herr Wallenberg framställda anmärkning framkommit först efter det riksdagen fortfarit öfver 2:ne månader hade, enligt min tanke, berättigat Ståndets Talman till propositions-vägran.
Stadgandena i 21 § Riksdags-ordningen, jemförde med föreskriften i 23 § af samma Grundlag, att Borgare- och Bonde-Stånden, sedan de »på behörigt sätt blifvit konstituerade», ega att hos Konungen begära Talmän, antyda att alla anmärkningar emot ledamöternas riksdagsmanna-behörighet böra vid Ståndens första sammanträden göras.
Jag erkänner dock villigt, att dessa §§ icke uttryckligen bestämma någon viss preskriptionstid för framställande af anmärkningar utaf ifrågavarande beskaffenhet.
En sådan finnes deremot stadgad i 56 § Riksdags-ordningen, som innehåller att, med undantag af grundlags-frågor, nya ämnen icke få af Riksdagsman väckas sedan en månad från riksdagens början tilländalupit, såvida icke sådana frågor af redan fattade beslut, eller redan upptagna ärenden eller under riksdagen inträffande händelser omedelbarligen föranledas.
Då Herr Bomans väckta förslag olvifvelaktigt innefattade ett »nytt ämne» och icke föranleddes af något redan faltadt beslut eller under riksdagen inträffad händelse, helst den omständigheten, att Borgare-Ståndet nyss förut ogillat en annan vald ledamots behörighet att i Ståndet inträda uppenbarligen icke kan härtill räknas, samt motionären icke ens uppgifvit, alt de förhållanden, som skulle ådagalägga Herr WallenDergs obehörighet att vara ledamot af Borgare-Ståndet, först vid liden för motionens afgifvande blifvit kände, finnér jag Herr Bomans motion icke hafva bordt, emot sist åberopade grundlags-paragrafs tydliga lydelse, till pröfning upptagas.
Det har visserligen blifvit påstådt, att
Utskottet icke skulle ega att ingå i pröfning af andra omständigheter än dem, hvilka Talmannen åberopat till grund för sin vägran af proposition och hvarom således stridiga åsigter emellan honom och Ståndet sig yppat; men då, i fäll som det förevarande, Ivonstitutions-Utskottet, enligt 55 § Riksdags-ordningen, har alt afgifva utlåtande »öfver frågans stridighet eller enlighet med Grundlagen», måste detta åliggande ulan tvifvel anses vara så omfattande, ö Konstitutions-Utskoltcts Memorial JM 4. att Utskottet eger både rättighet och pligt att pröfva frågan i hela dess vidd och tillse, huruvida Grundlagens föreskrifter vid dess behandling blifvit iakttagne, utan att härvid vara inskränkt genom Talmannens uppfattning af densamma.
Jag finner mig således ensamt af det skäl, att frågan blifvit för sent väckt, ega full anledning godkänna Talmannens förfarande att vägra framställande af proposition derå.
Men då majoriteten icke godkänt detta skäl, utan ingått i pröfning af sjelfva saken, anser jag mig af dennes vigt uppmanad att äfven redogöra för min från plu raliteten afvikande mening deri.
Vid öfverläggningen inom Utskottet har det påstående blifvit framstäldt och igenfinnes jemväl, ehuru något modifierade i betänkandet, att frågor om Riksdagsmans behörighet icke i något fall tillhöra domstols och embetsmvndigheters upptagande, utan att pröfningen deraf ensamt är de respektive Stånden förbehållen, och att sålunda Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande och Högsta
Domstolen i förevarande fall öfverskrida sin befogenhet, då de ingått i bedömande af Herr Wallenbergs kompetens alt väljas till Riksdagsman, såsom följd hvaraf deras utslag skulle vara en nullitet.
Till stöd för denna theori åberopas dels orden i början af 18 § Riksdags-ordningen: »Till
Riksdagsman må ej i något Stånd godkännas en per son etc», hvilka ord man sålunda tolkar, alt »i något Stånd» är liktydigt med af något Stånd, dels ock ordalydelsen af 21 § Riksdags-ordningen, der det, efter omförmälande af Justitie-Statsministerns åtgärd vid fullmagternas granskning, heter: »hvarje
Stånd dess pröfningsrätt förbehållen så väl i afseende å sådane medlemmar, hvilkas fullmagler ej blifvit godkända, som dem, emot hvilka, till följe af 14 och 18 §§, någon anmärkning eger rum.»
I öfverensstämmelse med denna åsigt har man äfven förklarat det i 1 mom. af 19 § Riksdags-ordningen förekommande uttryck »olagligheter vid ett Riksdags-mannaval» icke kunna afse kompetens-frågor, utan endast formfel vid valet.
Ensamt det förhållande att ända ifrån Grundlagens stiftande ingen domstol eller embetsmyndighet tolkat densamma på nvssberörde sätt, bör ingifva ett rätt vist misstroende till detta nya tolkningssätt, och det uthärdar icke heller en strängare juridisk granskning.
Om man nemligen, hvad först angår 18 § Riksdags-ordningen, betraktar dennas sammanhang med de föregående §§, så finnér man, att sedan 12 § stadgat, att Ridderskapet och Adeln representeras enligt Riddarhus-Ordningen samt 15, 14 och 15 §§ leinnat föreskrifter i fråga om valrätt och valbarhet i Preste-, Borgare- och Bonde-Stånden, 18 § meddelar stadgande!) i dessa hänseenden, gemensamma för alla fyra Stånden, För att utan tvä— tydighet uttrycka detta, särdeles med afseende å Ridderskapet och Adeln, hvars representationsrätt bestämmes i en särskild lag, hafva orden »i något Stånd» influtit, och dessa ord angifva äfven uppenbart denna mening, om man, som sig bör, lägger tonvigten på ordet »nugot» och ej på det lilla ordet »i», hvilket icke heller kan Kons ti lut i o n s- IJl siw t let s Memorial M 4. 9 kan uthärda denna tyngd utan att förvandlas till ett af.
I öfrigt kan det icke rimligen antagas att lagstiftaren, om han haft för afsigt att stadga en så vigtig princip, som den Utskottets majoritet velat finna nedlagd i de ifrågavarande orden, skulle gjort detta liksom i förbigående och i ordalag så föga lämpliga för ändamålet.
Går man vidare till 19 §, kan man väl säga, att orden »olagligheter vid ett Riksdagsmannaval» icke utan våld emot språkbruket kunna gifvas den ofvan omförmälda inskränkta tydningen.
Man skulle derigenom betaga de väljande och den, som kommit under omröstning den rätt de hittills ostridigt egt att öfverklaga ett val, dervid t. ex. en person, som är förklarad skyldig till straff för nesligt brott, blifvit vald, så vida man icke vill tillägga dem rättighet, att såsom klagande uppträda hos Riks-Stånden, en rättighet som jag dock icke hört någon vilja tillerkänna dem.
Man invecklar sig äfven i motsägelser då man enligt den nva theorien, betager domstolarne rätt pröfva en vald Riksdagsmans behörighet, men icke ifrågasätter borttagande af rättigheten för dem att pröfva val-listorne och derifrån utesluta obehörige personer.
Då i allmänhet samina egenskaper betinga valrätt och valbarhet, skulle domstolarne i fråga om Herr Wailenbergs val, om de ansett honom obehörig till Riksdagsman för Sundsvall, då han icke är der bosatt, icke kunnat ogilla valet på denna grund, men deremot varit härtill fullt befogade derföre, att Herr Wallenberg varit uppförd på vallistan och deltagit i valet.
Domstols rätt att pröfva saken äfvensom dennas utgång skulle således berott derpå, huruvida han uppträdt såsom röstande eller icke, och, om han på ofvan uppgifne grund blifvit såsom valman underkänd, skulle han vid ett sednare val kunnat väljas till Riksdagsman, utan att någon af de valberättigad?
egt befogenhet alt deremot föra klagan.
Sådane missförhållanden mäste uppstå af den nya tolkningen utaf 19 § och tala icke för dess tillförlitlighet.
Återstår nu att granska innehållet af ‘21 § Riksdags Ordningen, hvilken är af största vigt för frågans bedömande.
Man har nemligen i denna § trott sig finna den redan i 18 § Stånden föibehållna uteslutande pröfningen af ledamötcrnes behörighet till riksdagsmannakallets utöfvande vara ytterligare bekräftad och utvidgad.
Otvifvelaktig! är äfven att hvarje Stånd genom stadganderne i denna § fått sig tillagd en pröfningsrätt öfver sina ledamöters behörighet, hvilken jemväl ofta varit ulnfvad, men jag bestrider att den är så vidsträckt och så uteslutande, som Utskottets majoritet antagit.
Ståndets rätt att godkänna en fullmagt, hur oriktig den än må vara, är ostridig, men i fråga om anmärkning till följd af 14 och 18 §§ Riksdags-Ordningen heter det, alt »om frågan är klar och tydlig den hos Ståndet afgörcs, men då nödiga upplysningar saknas, till laglig åtgärd förvises».
Här finnér man således två fall kunna förekomma, det ena alt frågan är klar och tydlig, det andro att nödiga upplysningar saknas.
! förra fallet afgör Bih lill Ii SI.
Vrål. 1839 & 1860.
3 Sami. 3 fllifl. ‘2 10 Kansli(utions-Utskottets Memorial M 4, Ståndet den, i det andra förvises den till »laglig åtgärd».
Nu frågas om med något skäl kan antagas, att dessa två sista ord iiro liktydiga med undersökning och införskaffande af upplysningar?
Redan deras plats i meningen "såsom motsats till orden »hos Ståndet afgöres» utmärker tydligen att detta förvisande till laglig åtgärd innebär frågans hänskjutande till vederbörande embetsmyndighelcrs afgörande.
Detta öfverensstämmer äfven med det juridiska språkbruket och då Riksdags-Ordningen redan i 19 § bestämt huru och af hvilka myndigheter tvister om riksdagsmannaval skola handläggas, kan någon tvekan om frågans vidare behandling ej uppstå.
En skrifvelse fran Ståndet till Juslitie-Ombudsmannen med begäran att han förordnar ett ombud för densammas anhängiggörande och utförande torde vara allt livad som från Ståndets sida erfordras. Jag finnér således de af Grundlagen i 19 § bestämda domstolars befogenhet att pröfva behörighet alt vara Riksdagsman genom nyss anförda stadganden i 21 § Riksdags-Ordningen vara tydligen ådagalagd och derigenom anser jag äfven den nya teorien med dess vågade tolkningar af 18 och 19 §§ Riksdags-Ordningen hafva fallit.
Med den liar äfven fallit flere svårigheter, som vid Grundlagarnes tillämpning eljest skolat uppslå.
Jag vill i sådant afseende blott anföra en, dervid jag ställer mig på den nya teoriens ståndpunkt.
Då enligt 18 § Stånden endast hafva rätt vägra en ledamot inträde på grund af de i samma § upptagne omständigheter, och 21 § allenast tillägger sådane, som härflyta från 14 §, ulan att 13 och 15 <§§ finnas omnämnde, huru skall ett val kunna ogillas, dervid t. ex. ett stift valt en obefordrad prestman, eller allmogen i ett härad en af skedad militär til!
Riksdagsman?
Grundlagen, som skall efter ordalydelsen tolkas, tillägger icke Preste- eller Bonde-Ståndet en sådan rätt, och de i !9 § omförmälde embetsmyndigheter fä ej befatta sig dermed.
Då, på sätt jag nu tror mig hafva visat vara med en riktig tolkning af Grundlagen öfverensstämmande, sä väl
Stånden som Dornstolarne ega att hvar för sig pröfva riksdagsniannabehörighet, återstår att tillse, huruvida Grundlagen gifver anledning till det antagande att icke domstolarnas beslut ega lika helgd som Ståndens, eller, med andra ord om här i detta fall finnes en politisk rätt att åberopa, högre än den juridiska, hvarigenom Riks-Stånden skulle med fog kunna tillegna sig den benämning af »sjelfständiga makter», som i betänkandet förekommer.- Historien lärer oss alt en så beskaffad rätt ofta blifvit utöfvad, men den har då varit liktydig med godtyckets och våldets.
I ett lagbundet samhälle kari numera icke representationen, och än mindre en bråkdel deraf, sålunda ingripa i lagskipningens gång, att all verkan af ett i särskildt fall af behörig domstol gifvet beslut af densamma upphäfves Långtifrån att våra Grundlagar skulle tillmäta Representationen en sådan rätt, förbjuda de densamma uttryckligen, då det föreskrifves uti 90 § Regerings-formen att: »Domaremakternas beslut, resolutioner och utslag icke må under Rikets Ständers eller deras Utskotts öfverläggningar och prof - Konstitutions- Utskottets Memorial Jt? 4.
11 ning komma» och uti 104 § samma Grundlag: »att Rikets
Ständer ej må ingå i någon särskild pröfning af Högsta Domstolens beslut.»
Lika litet som en domstol eger rätt att lemna utan afseende ett liiks-Stånds inom dess befogenhet faltadt beslut, i fråga om en dess ledamots riksdagsmannarätt, lika litet eger ett Stånd, eldigt nyssberörde grundlagsbud, att kränka helgden af en domstols på enahanda sätt tillkomna utslag.
Tillämpar man dessa grundsatser på nu förevarande fråga, blifver hennes lösning lätt.
Sedan Herr Wallenbergs behörighet ali kunna väljas till Riksdagsman för staden Sundsvall blifvit af valmän bestridd, har frågan härom behandlats i den ordning 19 § Regerings-Formen föreskrifver och Högsta
Domstolen bar slutligen meddelat sitt utslag i målet.
Sådant oaktadt upptages frågan ånyo iuom BorgareStåndet och en ledamot, Herr Boman, yrkar Herr Wallenbergs uteslutande derifrån med åberopande af just de samma skäl för hans obehörighet till riksdagsmannakallets utöfvande som Högsta
Domstolen pröfvat och icke funnit vara af beskaffenhet att kunna medföra en sådan verkan.
Haral' foijer obestridligt att Välloflige Borgare-Ståndet icke kan ingå i pröfning af Herr Bomans motion, utan att derjemte pröfva Högsta Domstolens beslut, hvilket, enligt sist åberopade grundlagsbud, icke är Ståndet tillåtet.
Utskottets majoritet bar slutligen, liksom befarande att teorien om Ståndens uteslutande rätt att pröfva ledamöternes riksdagsmanna-behörighet icke skulle vara ensam tillfyllestgörande för underkännande af talmannens propositionsvägran, sökt hämta stöd äfven deraf t att den fråga Högsta Domstolen afgjort och den, hvari Borgare-Ståndet nu vill tillvälla sig domsrätt, icke skulle vara densamma.
Skilnaden skulle nemligen bestå deri, att Högsta Domstolen endast berättigat Herr Wallenberg att erhålla fullmakt såsom Riksdagsman och att Ståndet nu vill bestämma huruvida han får utöfva riksdagsmannakallet.
Jag medgifver att skilnaden skulle varit af vigt, om någon omständighet, som icke varit af Högsta Domstoln pröfvad, blifvit af Herr Boman anförd, såsom all Herr Wallenberg ej uppnått *25 års ålder, eller dylikt, men då alldeles samma förhållanden åberopas för hans uteslutande från Ståndet, som förut varit andragne emot hans rätt att erhålla fullmakt såsom Riksdagsman, anser jag öfverflödigt att vidare sysselsätta mig med denna del af betänkandet.
Den innefattar endast ett misslvckadt försök att åt
Stånden ytterligare försäkra den maktfullkomlighet, hvartill man vill upphöja dem.
1 öfverensstämmelse med de åsigter jag här ofvan anfört, har jag inom Utskottet röstat för godkännande af Borgare-Ståndets
Talmans åtgärd att vägra proposition å Herr Bomans motion, och det må vara mig tillåtet alt beklaga, alt icke pluraliteten delade min mening.
Det är första gången sedan vårt nya Stals-skick infördes, sorn, mig veterligen, ett Riks-Stånd försökt sätta sig lill doms öfver Högsta Domaremakten.
Må det äfven blifva den sisla! 12 Konslitutions-Utskottels Memorial M 4. af Friherre von Paykull, J. G.: »Utkottet har med en majoritet af 13, mot en minoritet, som, med hänseende till nu i enahanda riktning afgifne reservationer, visar sig bestå af IS, underkänt Talmannens propositions-vägran.
Utan att nu, i anseende til! tidens knapphet, kunna inga i någon utförligare granskning af de skäl, Utskottet angifvit för sitt beslut, anser jag mig böra framhålla den meningen, att
Utskottet bort godkänna ifrågavarande propositions-vägran till följd af tydliga ordalydelsen i den af Talmannen åberopade 90 § Regeringsformen, som bjuder att domaremaktens beslut ej må underkastas Riksens Ständers pröfning.
Till ytterligare styrka för denna åsigt synes mig äfven 104 § kunna anföras.
Första satseu i denna § är nemligen tydlig och rörer Rikets Ständer; det är den andra delen af meningen som angår nämnden, och att båda dessa, ai" hvarandra oberoende, ämnen blifvit inom en § och en mening sammanförde, bevisar blott att redaktionen af våra Grundlagar i detta fall, som i åtskilliga andra, ej varit rätt lycklig.
! hvarje händelse böra de likväl enligt sin ordalydelse tillämpas och af denna anledning anser jag Ståndens mycket påyrkade, men mycket vådliga och lätt missbrukade, pröfningsrätt, hafva upphört då lagen fällt sitt utslag.
Om denna pröfningsrätt skulle kunna ntöfvas äfven i de fall då lagen talat, och ett Riks-Stånd således kunde från sig utesluta en ledamot, som af lagen blif'it förklarad kompetent att vara Riksdagsman, skulle samma RiksStånd äfven kunna godkänna en person, som genom laga kraftvunnen dom blifvit förklarad svekfull gäldenär eller ovärdig medborgerligt förtroende, och således uppenbart våldföra 18 § Riksdags-Ordningen.
En sådan maktfullkomlighet skulle för ett samhälle kunna medföra de farligaste och mest omstörtande följder.
Men lagen gäller lika för alla och således äfven för ett Riks-Stånd.
Om, enligt 21 §, en anmärkning göres emot en Riksdagsman, eger Ståndet att pröfva denna anmärknings halt, och detta enligt lag, men icke eldigt godtycke; ingalunda att pröfva lagens dom, i händelse sådan redan fallit.
Utskottets förmenande alt, ehuru domstolen föreskrifvit att fullmakt skulle för Herr Wallenberg utfärdas, den likväl icke yttrat sig öfver hans kompetens, innebär en så subtil distinktion, att den är i hög grad svårfattlig.
Om icke domstolen ansett honom kompetent, hade den väl aldrig kunnat medgifva att fullmakt honom meddelades.
Att sjelfva Riksdags-Ordningen ytterst tillerkänner lagen afgörande rätt, bevisas bäst af just den märkliga 21 §, der det stadgas att, då nödiga upplysningar saknas, målet skall förvisas till laglig åtgärd, hvilket, enligt min bestämda öfvertygelse, icke kan innebära någon annan antaglig mening än att domaremakten deröfver bör yttra sig.
Endast i den händelse att saken är klar och tydlig, blifver Ståndet domstol och eger, såsom sådan, att, i enlighet med 47 § Regerings-formtn, ställa sig lag och laga stadgar tiil efterrättelse.
Att döma i en sak, som är klar och tydlig, tyckes väl icke erfordra någon synnerlig skarp - Koiislilutions-Ulskottels Memorial M 4.