Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
J sådant afseende vågar jag i form af motion, som torde varda till Höglofliga Ekonomi-Utskottet remitterad, framställa den önskan, — sedan det, såsom ett ibland de uslaste och nesligaste medel till förvärf förut ansedda: all laga ocker eller öfva procenteri, numera blifvit till en del legaliseradt och af samtlige banker, med undantag af Riksbanken, praktiseras, — samt räntan, således helt och hållet fri och obegränsad i afseende å s. k. »korta papper», för inteckningar väl f. n. lagligen icke får öfverskrida sex procent, ehuru lagen ej sällan kringskäres under form af provision, dusör, o. s. v., såsom det synes af de otaliga annonserna i allmänna tidningarna om inteckningar, till och med de allraförsta, och hvarigenom ocker alltför oblygt drifves, äfven med inteckningar: — alt de uti sparbank insatta penningar, utgörande till större delen af de fattige och mindre bemedlade gjorda besparingar, äfven må förräntas lili högsta möjliga procent och således f. n. icke understigande 5\ procent, åtminstone der reserv-fond redan finnes samlad; äfvensom att åtgärder måtte vidtagas till 10-åriga premiers införande i likhet med hvad som eger rum uti den med våra sparbanker liknande anstalt i Köpenhamn, benämnd »Bikubem, stiftad den 3 Mars 1857.
Redan Motioner hos Ridderskapet obh Adeln 1865.
N:o 27. 65 Redan länge har det väckt min stora förundran, att, under det sparbanksräntan uti landsortsstäderna gemenligen varit 5 procent, uti Stockholms Sparbank densamma blott varit 4; sedermera 4 >|2 och nu ändtligen 5 procent; äfvensom att, i stället för att höja räntan, af öfverskotten donationer icke sällan blifvit af sparbanks-principalerne gjorda, visserligen till välgörande eller allmän-nytfiga föremål, och detta sparbanksboks-egarne (således de, hvilkas penningar på så sätt disponeras) ohördan.
Val vet jag att sparbankens ändamål ej är räntan, utan att väcka hågen till samlande af sparpenning; samt att den så fullkomligt oegennyttiga sparbanksdirektionen i främsta rummet måste afse att få sparbankens penningar på säkraste sätt placerade och så att dessa penningar äro så mycket ^om möjligt disponibla i och för uttagningar; men då penningar f. n. äro så begärliga, äfven för öfver sex procent, torde ingalunda svårighet förefinnas, att för denna ränta, sex procent, få de uti sparbanken insatta pennmgarne säkert placerade och räntan således böra kunna blifva åtminstone 5 *|2 proccent, då '|2 procent naturligtvis måste afses i och för förvaltningskostnaden, m. m.; Och om de fattige och mindre bemedlade, hvilka utgöra flertalet af dem, som göra insättningarne (de förmögnare gå nog litet längre fram på Lilla Nygatan, der äfven finnes en bank, hvarest man icke åtnöjer sig med så ringa ränta), visste att den bästa säkerheten och den högsta möjliga procenten för att kunna få sådan säkerhet, — stod att erhållas uti sparbanks-inrättningen, är ej något tvifvel att ju icke de insåge fördelen uti att hafva penningarne, med ränta på ränta och för 5 112 procent, innestående uti sparbanken, i stället för att, äfven de, nu vilja spekulera och troligen på sitt vis försöka drifva ocker eller öfva procenteri.
Lyckades min framställning vinna Rikets Höglofliga Ständers gillande skulle sålunda en ekonomisk vinst för den fattige och mindre bemedlade erhållas medelst sparbanksräntans höjande till 5 *|2 procent, förutom hoppet om delaktighet uti de \ 0-åriga premierna; samt en kanske ännu mera eftersträfvansvärd moralisk vinst uppnås genom upphörandet af spekulations-begärel alt sjelfva försöka alt ockra med sparpenningen.
Jemte begäran om remiss till Höglofliga Ekonomi-Utskottet, anhåller jag på det varmaste, att först Utskottet och slutligen Rikets Höglofliga Ständer måtte behjerta motionen af, såsom jag ofvan sökt ådagalägga, såväl ekonomiska som moraliska skäl; och torde, i händelse af bifall till syftemålet af denna min vördsamma framställning, Utskottet nog utfinna formen för ändamålets vinnande, då något direkt föreläggande för sparbanksdirektionerna icke lärer kunna uti ifrågavarande hänseende af Rikets Höglofliga Ständer meddelas.
Att motionen må varda de respektive Med-Stånden kommunicerad anhålles vördsamligen.
Stockholm den 11 November 1865, A. Fr.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 9 66 Motioner hos Eidderskapet och Adeln 1865.
Af Herr Liljenstolpe, Axel Fredrik, angående boställs-hyresersätlning /or sqvadrons- och kompanichefer, m. m, Af skäl, som följa af sjelfva min framställning, föreslås vördsamt: att för sqvadrons- och kompanichef hvars boställe saknar s k. karaklärshus och således ej kan bebos, måtte uti hyres-ersättning anslås: för den förre, för honom, stalldräng och stallrum, 300 R:dr, och för den sednare 200 R:dr årligen.
Man kan visserligen anse den föreslagna hyres-ersättningen hög i jemförelse med den f. n. regements-chef tillerkända, hvilken icke uppgår till den högsta af de nu föreslagna; men dels kommer godtgörelsen i nämnda hänseende för regements-chef, korps-chef och major troligen att proportionsvis ökas, i händelse af bifall till motio nen, dels äro sqvadrons- och kompani-cheferne uti en så att säga svårare kategori, än regements-befälet, emedan de förre måste bo inom sqvadronens eller kompaniets stånd och således en inskränktare omkrets, hvarinom alltid måste vara svårare att finna lämplig bostad, särdeles med stallrum, då de sednare deremot kunna välja bostad inom hela regementet; samt: all antalet af hästar, som kavalleri-chef och öfrige regements-officerare äro pligtige att hafva, nedsältes: för regements-chef till Irenne och för major till tvänne, förutom en dränghäst för hvarje.
En besparing skulle genom denna nedsättning tillkomma Statsverket medelst häst-rationernas minskning; fördelen för den enskilde ligger så i öppen dag, att den ej behöfver mera än sålunda påpekas; olägenheterne i afseende å det nuvarande stora häst-antalet att förtiga.
Med anhållan om motionens remitterande till Höglofliga Stats-Utskottet, som är lättare i tillfälle, än jag, att så väl utreda förhållandena till de olägenheter, hvilka ligga till grund för motionen; som ock att utfinna medel till dessas afhjelpande, hvilket torde förefalla en hvar, utan att man är militär, både billigt och rättvist, — anser jag mig böra tillkännagifva, att det är blott motionens form, som är min; stoffet till densamma är mig meddeladt af en för sitt vapen synnerligen och för kri - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 29. 67 gareyrket i allmänhet nitisk officer, som är af tjenstegöromål förhindrad ifrån att under motionstiden bevista riksdagen.
Jag beder alltså om ursäkt för det jag, denna gång, tager mig friheten framställa en motion, som tyckes ligga utom min portée och egentligen borde hafva blifvit väckt af en militär; dock är saken i fråga af sådan natur, att jag tror mig kunna, det förutan, försvara motionen, som, utom dess, ju kommer att granskas af flere, hvilka icke äro militärer, än af dem, hvilka tillhöra krigareyrket?
Liljenstolpe. N:o 29.
Af Grefve von Schwerin, Carl Gustaf Philip, angående ändringar i Kongl.
Maj:ts nådiga Skiftes-stadga af den 4 Maj 4827.
I samma mån som jordbrukets utveckling under de sednare decennierna på ett för landet gynsamt sätt fortgått, har också hos den kunnige jordbrukaren uttalat sig ett ständigt tilltagande missnöje öfver de hinder, som i vår nu gällande skiftes-stadga förefinnas emot allmännare införande af ett rationelt landtbruk, dels genom det i 1 Kap. 3 § af samma stadga intagna förbud mot rubbning af faststäldt enskifte, derest icke samtlige delegarne i ett skifteslag sig derom förena, och dels derigenom, att i skiftes-stadgan ingenstädes medgifves, att förut verkstäldt laga skifte, som vunnit behörig fastställelse, må rubbas på annat sätt, än genom egoutbyte enligt de i 7 Kap. af samma stadga bestämda grunder, äfven om alla delegare i ett skifteslag sämjas att, till vinnande af en lör egornas skötsel lämpligare indelning, nytt skifte verkställa.
Olägenheterna häraf äro så många, alt jag här endast torde böra framhålla de vigtigaste.
I sådant afseende förnyar jag den vid 1859 års riksdag hos Rikets Ständer gjorda erinran, hurusom, på alla de ställen, der genom äldre delningar egoskiften, synnerligast i ängsmarken, erhållit sådan form, att deras uppodling icke kan med någon fördel ega rum, ifrågavarande ännu gällande stadganden lägga hinder i vägen för önskansvärda odlingsföretag, sorn bero af möjligheten att uttappa eller sänka sjöar, eller upprensa floder och andra vattendrag.
— En annan, icke mindre olägenhet förefinnes jemväl deruti, att, ehuru delegare vid många äldre laga skiften erhållit tre, fyra och 68 Motioner hos RiddersJeapet och Adeln 1865.
N:o 29. någon gång ända till sex skiften i inegorna, samt nya förhållanden nu medgifva skiftesantalets minskning, nytt skifte dock icke får verkställas.
Kännedomen om de nu nämnda och flera dermed jemförliga olägenheter föranledde ock Rikets år 1859 församlade Ständer att, uti underdånig skrifvelse af den 13 Juli samma år, hos Kongl. Majit hemställa, bland annat, att till 3 § i 1 Kap. af stadgan
Om skiftesverket i riket af den 4 Maj 1827 måtte göras ett tillägg af följande innehåll: »Hafva till följd af sjösänkning, å-rensning eller annan vattenafledning af större omfattning, än om upprensning af vattendrag och dikning i allmänhet är i lag föreskrifvet, tillförene sanka egor undergått sådan förändring, att de kunna odlas till åker, och kan, genom nytt skifte, en för egornas odling och bruk ändamålsenligare indelning åstadkommas; så må, der någon delegare det yrkar, nytt skifte å de egor kunna erhållas, utan hinder deraf att fastställelse blifvit meddelad å äldre skiftesförrättning.»
Emot förmodan fann dock Kongl.
Majit betänkligheter möta mot antagande af ofvan omförmälda förslag till utsträckning af skiftes-vitsordet äfven till fråga om delning af sådana egor, som förut undergått laga skifte, men ansåg likväl fördelar i flera fall kunna vinnas genom beredande af en laglig utväg för sådana egoutbyten, hvarom efter faststäldt laga skifte jordegarne kunde öfverenskomma, och föreskref genom nådig Kungörelse den 29 November 1861, bland annat, att till 7 Kap. i ofvan åberopade stadga skulle tilläggas en ny § af följande innehåll: »Kan genom egoutbyte i andra fall än nu nämnda äro, beqvämlighet för odling eller häfd eller annan dylik fördel vinnas, och förena sig jordegare om sådant utbyte, då må det, utan hinder af förut faststäldt skifte, ske på sätt i § 1 sägs.» Erfarenheten har emellertid visat, att genom endast egoutbyte, äfven om sådant utbyte, med tillämpning af de i ofvanberörde Kongl.
Kungörelse den 29 November 1861 stadgade grunder, någon gång kan åvägabringas, de fördelar, Rikets Ständer i deras ofvannämnda underdåniga skrifvelse den 13 Juli 1859 uti ifrågavarande afseende åsyftat, ingalunda vunnits.
Fördenskull och emedan bifall till nytt skifte af samtlige delegare i ett skifteslag, som förut undergått en- eller laga skifte, sällan om ens någonsin kan vinnas, synnerligast om skifteslaget består af många delegare; samt de förändringar i vid verkställda skiften förevarande förhållanden, som uppkommit och allt framgent uppkomma genom odlingar, sjö-sänkningar, å-rensningar och andra vattenaflednmgar, utan tvifvel påkalla, att föreskrifterna om nytt skifte måtte förtydligas och skiftesvitsordet utsträckas, föreslår jag, att sista punkten i 3 § af 1 Kap. Kongl.
Skiftes-stadgan måtte erhålla följande, förändrade lydelse:
Enskifte och sådant skifte, som omförmäles i Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse den 20 Februari 1821, äfvensom laga skifte, må, derest de fastställda blifvit, ej genom nytt skifte rubbas, med mindre alla delegarne derom sämjas, utan så är, att antingen någon delegare vid förut verkstäldt skifte erhållit flera än trenne skiften uti inrösningsjorden, eller ock att tillförene sanka egor, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 30. 69 genom sjö-sänkning, å-rensning eller annan vattenafledning af större omfång, än om upprensning af vattendrag ocb dikning i allmänhet är i lag föreskrifvet, undergått sådan förändring, att de med fördel kunna odlas till åker eller äng, och en för egornas odling och bruk ändamålsenligare indelning kan genom nytt skifte åstadkommas, i hvilka fall, der yrkande om nytt skifte framställes eller biträdes af delegare, innehafvande minst hälften af skifteslagets jord, beräknad efter förmedladt mantal, der mantals indelning skett, sådant skifte må kunna erhållas, dock endast å inrösningsjorden.
På det alt inga betänkligheter må möta antagandet af mitt ofvanberörda förslag, så föreslår jag vidare, att sista punkten i 1 § af 8 Kap. Skiftes-stadgan må erhålla följande, förändrade lydelse:
Äro egorna förut delade genom skifte, som vunnit laga kraft, håfve hvarje delegare rätt, att vid nytt skifte tillgodonjuta, hvad efter uppskattningsvärde mot de egor svarar, som han förut innehaft.
Stockholm den 11 November 1865. C. G.
Philip von Schwerin.
N:o 30. / Af Grefve von Saltza, Carl Anton Philip, om ändringar i lagstiftningen rörande bränvins tillverkning.
Då jag anser, att nuvarande lagstiftning för bran vinstill verkning lägger för stora band på en tillåten näring; Då denna lagstiftning motverkar fabriksmessig tillverkning i stort af bränvin och dymedelst bidrager till misshushållning med arbetskraft och rudimaterier; Då jag anser den verka skadligt på jordbrukarens ställning; får jag vördsamt föreslå: det Rikets Ständer behagade hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att bränvins-bränningen lemnäs fullt fri, så till tid som tillverkning, med bibehållande af den skatt och de kontroller, som nu exsistera eller i en framtid kunna anses behöfliga.
Philip von Saltza. 70 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
Af Herr Bråkenhjelm Per Reinhold, om ändringar i de för Rikets allmänna elemenlar-läroverk gällande stadgar. 1.
Jag anhåller få fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på de stadgar för Rikets allmänna elemenlar-läroverk, som nu äro gällande och i synnerhet på det samband emellan dessa läroverk och universitetet, som genom dessa stadgar synes vara alsedt.
Detta samband sökes i en reglementerande lagstiftning, i omsorgen att förse lärjungarna med ett tillräckligt qvantum af tillräckligt många kunskapsarter, och ute stänga från Statens och kyrkans tjenst alla dem, som ej vilja finna sig uti de alldeles godtyckligt bestämda formerna och kontrollerna.
Till de förra hörer, att vissa läroämnen, såsom modersmålet och naturvetenskap, utsträckas till skolans alla klasser, i stället för att det förra borde inskränkas till ett par eller tre af de lägsta, och den sednare till tvänne af de högre klasserna.
Att uti elementar-skolan uppoffra tid och krafter på smakens och skönhetssinnels utbild ning genom studier af modersmålet, dertill må man hafva blifvit förförd genom den klassiska ålderdomens uppfostringsmetoder, utan att, endast derföre, imitationen är berättigad.
De omnämnda själsförmögenheterna äro de, som sednast komma till stadga; deras utveckling hörer till en mognare ålder och tager i anspråk en verldsåskådning, som, utan högre studier i en eller annan vetenskap, ej är tänkbar.
Ofningen i modersmålet hörer till bela skolans alla läroämnen, om dessa rätt vårdas; och afsigten kan väl ej annan vara, än att ynglingen tillhålles och öfvas, att muntligen och skrift ligen uttrycka sig på ett vårdadt och korrekt språk öfver hvarje ämne, som kommer under hans behandling, I naturvetenskap åter låter det sig mycket väl göra, att lära ett barn undersöka och benämna de lättare vexternas delar och indelning efter Linné; men en annan fråga är, hvartill denna barnalek tjenar, annat än att medtaga lärjungens tid, eftersom han, ett par år mognare, i botanik inhemtar på en vecka lika mycket som han två år tidigare lärer på ett år.
Dessutom förekommer i 7:de klassen för dem, som läsa så kallade klassiska språk, läran om värmet, ljuset, magnetismen och elektriciteten »med problem»,' utan Motioner hos Ridderskapet och Adeln i865.
71 att lärjungen förut ens hört talas om stereometri och trigonometri.
Det lärer förblifva alldeles oförklarligt, huru ett sådant förbiseende kunnat ega rum, men är i slika fall en lycka, att vårt språk ej läses i främmande länder. 1:0 Rikets Ständer torde derföre hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att vid rikets allmänna elementarläroverk undervisningen i modersmålet, må inskränkas lill skolans irenne lägsta, och den i naturvetenskap lill skolans tvänne högsta klasser; alt ytfysik» må från läroämnena på klassiska linien helt och hållet afföras; samt att den genom dessa inskränkningar besparade lärotid må fördelas på undervisning uti främmande språk, matematik och historia. II.
Ännu vigtigare är den omständigheten, att äfven med de nu föreslagna inskränkningarne skolan tager en alltför stor del af lärjungens lifstid i anspråk.
Det synes i sanning, som man haft för afsigt, att uti ökad lärotid taga valuta för de betydliga anslag, hvarmed, till vårt fäderneslands heder, läroverken i sednare tider blifvit understödda.
De menliga följderna af denna tidsförlust, under hvilka våra barn nu arbeta, utöfva obemärkt, i hemlighet sitt inflytande på ynglingens mod och spänstighet.
Han ser framför sig omöjligheten att undvika missförhållandet emellan sin ålder och sin samhällsställning, ett missförhållande, som högst sällan genom någon lycklig tillfällighet godtgöres.
Nio år är en alltför späd ålder för ett barns skolgång, då det från ett torftigt hem skall afsändas till en aflägsen skolstad, utan att de flesta för äldrar ega tillgångar bekosta enskild handledare och vårdare.
Aderton är i allmänhet den ålder, vid hvilken kroppens och själens krafter böra vara utvecklade för universitetets studier, vid hvilken ynglingens estetiska känsla lifligast hänföres af de nya upptäckterna i den verld, som i vetenskapens ljus nu för första gången för honom afslöjas.
Under sina många skol-år kan han endast ega en dunkel aning derom, att han kommer för sent, att hans ungdom förtäres i skolan och att för fria vetenskapen och lifvet endast återstå förbrukade, förslöade krafter.
— Målet för hans ansträngningar skall nu vara en afgångsexamen, hvilken gör motsägelsen fullständig emellan 118:de § af skolstadgan och det kunskapsmått, som stadgan föreskrifver.
Då det nemligen är ett psedagogiskt postulat, som hvarje erfaren skoi-man förbehåller sig, att skolstudier böra gå ett godt stycke längre, än derpå grundad examen, och då läroämnenas mångfald och vidd, äfven med antagande af tolf skolår, otvifvelaktigt utgöra det högsta möjliga; men stipulationerna för afgångsexamen hafva den betänkliga djerfheten, att vidröra yttersta gränsen af detta möjliga: så är deraf en gifven följd, att lärare och lärjungar nödgas gemensamt bemöda sig, att förse de sednare med ett minnesförråd, som man kan hoppas blifva tillräckligt för flyttning och afgångsexamen; lemnande derhän hvad 118:de § talar derom, att »utvecklingen af lärjungens anlag och förmögenheter böra vara lärarens förnämsta syfte.»
Läraren afledes från detta enda sanna 72 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 31. målet för allt skolarbete genom omtanke för sin skolas och sin egen heder, och både lärare och lärjunge, af omtanke för den sednares framtid: en omtanke, som för sin kollision med 118:de §:ns föreskrifter finner sin ursäkt i valet af det enda verkställbara: och dermed är man inne på ett minnesarbete, på en lex-och examensläsning, sorn förslöar omdömet, dödar fantasien, gör sitt offer främmande för jordlifvets högsta, ädlaste njutning, det rena vetenskapliga intresset; nedstämmer hans mod och ungdomsglädje från hoppet om en ärorik framtid till en dyster nedslagenhet och viljolöst offer för en godtycklig lagstiftning: beröfvar honom sålunda den energi och själens spänstighet, som, med blygsam tanke om egen förmåga, ej rädes, men glädjes åt det praktiska lifvets allvarliga täflan.
Ar det eder önskan, mine Herrar, att våra söner med oförderfvad ungdomskraft skola inträda i denna täflan, så understödjen mitt förslag.
Förr än jag går att framställa detta, vill jag endast säga:
Krafternas, anlagens så kallade harmoniska utveckling förmedelst en så beskaffad förberedelse i skolan, att alla vetenskapers första elementer der förekomma, är ett tomt hjernspöke och åstadkommer lika liten harmoni, som många instrument, j spelande hvart och ett sitt slycke.
Det organiska sambandet emellan skola och högskola får ej, kan ej sjelft vara annat än ett verkligt lefvande organon; ynglingens utvecklade snillekraft, att bemägtiga sig mer eller mindre af de system, som föreligga i den physiska och andliga skapelsen.
Då af 5,000, numera sannolikt 6,000 h 7,000 lärjungar ej '|i0:del, utan endast >j50:del årligen afgår från elementarläroverkens båda högsta klasser till universitetet och applikationsskola; så bevisar detta att läroverket ej uppfyller sitt ändamål.
Det är utan tvifvel förståndigare att sätta detta ändamål icke alldeles för högt, på det man må uppnå detsamma.
Då icke destomindre tilloppet af lärjungar till skolorna nu är vida större, än att statsverket mägtar förse dem med lokal och lärare, måste en eller flera af de lägsta klasserna indragas; helst dithörande läroämnen lämpligast inhemtas i hemmet eller i folkskolan. jag vågar, på grund af hvad ofvan är anfördt, föreslå, det Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t underdånigst begära: 2:0
Att första klassen må, från och med nästkommande Juni månad, vid rikets alla elementarläroverk indragas. 3:0
Att läroämnenas vidd så inskränkes, att hvardera klassen beräknas för ett år, med undantag af den klass på s. k. klassiska linien, som är närmast öfver den, i hvilken undervisningen i Romerska språket börjar, hvilken för dem, som läsa detta språk, bör vara tvåårig. 4:o Att 42 § af Stadga för rikets allmänna elementarläroverk den 29 Januari 1859 må erhålla följande lydelse:
Flyttning Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
73 »Flyttning från fullständigt elementarlärov erics högsta klass medför icke allenast behörighet, att utan ytterligare pröfning varda såsom studerande vid rikets universiteter inskrifven, utan ock de öfriga rättigheter och förmåner, som förut åtföljt godkänd studentexamen.» »Till inträde vid militära och andra Statens applikationsskolor be rättigar nöjaktigt genomgånget förhör vid elementarläroverk i de läroämnen, som utgöra föremål för undervisningen uti real-liniens näst högsta (enligt detta förslag blifvande 5:te) klass.» »Hvar och en, som begagnat annan undervisning än den vid Statens läroverk, eger att, mot en afgift till rektor och examinerande lärare af 30 R:dr, undergå förhör vid fullständigt elementarläroverk, för att under samma vilkor, som för läroverkets egna lärjungar blifvit stadgade, vinna samma rättigheter och förmåner, som är o dessa sednare tillerkända.-»
En stor del af de barn, som från skolstaden och dess grannskap i de lägsta klasserna taga flerdubbelt lärareantal i anspråk, saknas redan i 3:e klassen.
Deras föräldrar låta dem heldre i elementarskolan än i folkskolan afbida den ålder, som erfordras för inträde i handel eller annat näringsyrke.
Blifver elementarläroverket inskränkt till nuvarande sex högsta klasser och läroämnena till ettåriga klasskurser, så att skolan i allmänhet ej längre tid än 7 å 9 år uppehåller lärjungen; så skall snart antalet af lärjungar nedgå derhän att det blir möjligt för statsverket, att bestrida omkostnad för lokal och aflöning.
För dem kan det vara likgiltigt, huruvida, såsom lärer ifrågasättas, de fordna gymnasierna återställas eller ej; endast lärjungen ej uti elementarläroverket blir för gammal, till förderf för sig sjelf och för skolan.
Man skall invända, att genom här föreslagna stadgar ingen säkerhet är i lag gifven för universitetet och applikationsskolan, att de från elementarläroverken skola erhålla behörigen förberedda lärjungar.
Jag svarar, att fikandet efter en sådan säkerhet alltid skall medföra ett onaturligt och olycksbringande tvång.
De sednast förflutna 30 årens erfarenhet lemnar intet tvifvel öfrigt.
Det var mindre formen, än den onaturliga kontrollen, som gjorde den fordna studentexamen olämplig, just derigenom att denna examen införde en lexläsning, hvarvid den egentliga uppfostran åsidosattes.
Kunskapsmått och kunskapsförmåga äroju tvänne särskilda element af mensklig bildning, hvilka i högst olika gradationer kunna förefinnas hos samma individ; och betyg öfver det förra innebär alldeles icke en förståndig öfning af den sednare; men att det är just den sednare, ej den förra, som universitetsläraren hufvudsakligen måste hos sin åhörare taga i anspråk.