Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom vanligt åstadkommer denna söder ifrån kommande ström dels en kall undervattenström, som vid storm lätt blandar sig med ytvattnet och afkyler detsamma, dels på ytan en nordlig, kall, isbeströdd motström, hvilken till följd af jordens omlopp får en vestlig aflänkning och som tydligen framgår från öppningen mellan Kap Tscheljuskin och Novaja Semljas nordspets mot östra sidan af denna ö och torde vara orsaken till de stora drif-ismassor, som om sommaren äro pressade mot Novaja Semljas ostkust.
Enligt min egen erfarenhet och enligt enstämmig utsaga af fångstmännen bortsmälter denna is om hösten nästan fullständigt.
För att bedöma det afstånd, på hvilket den från Obi-Jenisej kommande strömmen kan undanskjuta drif-isen, bör man erinra sig, att äfven en mycket svag ström utöfvar inflytande på isens läge, och att t. ex. strömmen från Plata-floden, hvars vattenmängd dock icke torde uppgå till Obi-Jenisejs, ännu är tydligt märkbar på ett afstånd af 1,500 kilometer från flodmynningen, d. v. s. på ungefär 3 gånger så långt håll som afståndet från Dicksons hamn till Kap Tscheljuskin.
Den enda hafsvik, hvilken kan jemföras med Kariska hafvet i afseende å storleken af det område, som genomkorsas af de i viken mynnande floderna, är Mexikanska viken.9
Flodströmmarne härifrån anses mäktigt bidraga till Golfströmmen.
Äfven vindarne, hvilka under höstmånaderna i dessa trakter ofta blåsa från nordost, torde i sin mån bidraga att hålla en bred, något så när isfri ränna längs med den här ifrågavarande kuststräckan.
Den erfarenhet vi ega rörande farvattnet från Kap Tscheljuskin öster ut emot Lena grundar sig hufvudsakligast på iakttagelser af de expeditioner, som före medlet af förra århundradet af ryska regeringen utsändes att kartlägga Asiens nordligaste del.
För ett riktigt bedömande af de resultat, som vunnits, måste man med fullt erkännande af det stora mod, den utomordentliga ihärdighet och den motståndskraft mot mödor och besvärligheter af alla slag, som alltid utmärkt den ryske polarfararen, fortfarande hafva i minnet, att sjöfärderna utfördes med små segelfartyg af ett byggnadssätt, som efter nutidens fordringar är alldeles oanvändbart för farkoster, bestämda för segling i öppet haf, och allt för svagt för att kunna tåla möte med is.
De saknade vidare ej allenast nutidens mäktiga hjelpmedel ångan, utan äfven en ordentlig, för verklig manövrering lämpad segelrigg samt voro till hufvudsaklig del bemannade med en besättning från Sibiriens flodstränder, hvilken aldrig förut sett oceanens vatten, erfarit verklig sjögång eller pröfvat seglats bland hafsis.
Med behörigt afseende på dessa förhållanden synas mig nedan anförda resor ovilkorligen tala derför, att man äfven här under hösten bör kunna påräkna ett farbart haf.
Resorna utmed kusten öster om Kap Tscheljuskin utgingo från staden Jakutsk, belägen vid Lenas strand, vid 62° n. lat., 140 svenska mil (omkr. 1,500 kilometer) från flodmynningen.
Här byggdes äfven de farkoster, som användes till dessa färder.
Den första afgick år 1735 under befäl af marinlöjtnant Prontschischew.
Efter att hafva seglat ned för floden och den 14 augusti hafva passerat Lenas östra mynningsarm, kringseglades flodens betydliga deltaland.
Den 7 september hade man ännu ej nått längre än till Oloneks mynningsvik.
Trenne veckor hade således åtgått att segla fram en sträcka, som en vanlig ångbåt skulle kunnat tillryggalägga på en enda dag.
Man såg is, men hindrades ej deraf.
Deremot fördröjdes framfärden af motvind och förmodligen pålandsvind, af hvilken Prontschischews fartyg, om det oförsigtigt gifvit sig ut, lätt kunnat kastas mot stranden.
Den sena årstiden förmådde Prontschischew att här lägga upp fartyget för vintern vid några af pelsjägare uppbyggda sommarjurter, belägna 72° 54′ n. lat.
Vintern förflöt lyckligt, och det följande året (1736) bröt Prontschischew åter upp, så snart isförhållandena i Olonek-viken det medgåfvo, hvilket dock först inträffade den 15 augusti.
Kursen stäldes längs med kusten mot nordost.
Här och der möttes drif-is, men det gick dock hastigt framåt, så att han den 1 september nådde 77° 29′ n. lat., efter hvad man numera vet i det omedelbara granskapet af Kap Tscheljuskin.
Täta ismassor nödgade honom här att vända, och man seglade åter till mynningen af Olonek, som nåddes den 15 september.
Kort förut hade fartygets utmärkte befälhafvare dött i skörbjugg, och några dagar derpå dog äfven hans unga hustru, som följt honom på den besvärliga färden.
Då dessa skörbjuggsfall ej inträffade under vintern, utan strax efter sommarens slut, så bilda de ett ganska märkligt bidrag till bedömande af det sätt, på hvilket den tidens arktiska expeditioner voro utrustade.
En ny expedition framgick 1739 under marinlöjtnant Chariton Laptew längs med samma kuststräcka.
Man lemnade Lena den 1 augusti och nådde Kap Thaddeus vid 76° 47′ den 2 september efter en seglats, som endast utanför Chatanga-bugten var besvärad af drif-is.
Kap Thaddeus är beläget endast 8 till 9 svenska mil från Kap Tscheljuskin.
Man vände här dels med anledning af drif-ismassor, som spärrade vägen vidare, dels med anledning af den sena årstiden och öfvervintrade innerst i Chatanga-bugten, som nåddes den 8 september.
Följande året sökte Laptew återvända längs med kusten till Lena, men fartyget krossades utanför Oloneks mynning af drif-is.
Efter många besvärligheter och faror lyckades alla man rädda sig till förra årets vinterqvarter.
Dels härifrån, dels från Jenisej verkstälde Laptew sjelf och hans underbefälhafvare, styrman Tscheljuskin, samt geodeten Tschekin de följande åren en mängd slädfärder för kartläggningen af den halfö, som längst i nordvest skjuter ut från Asiens fasta land.
Härmed afslutades sjöresorna vester om Lena.
Asiens nordvestligaste udde, som 1742 nåddes från land af Tscheljuskin, en af de mest energiske deltagarne i en stor del af förut anförda resor, kunde ej från sjösidan uppnås, och än mindre hade man lyckats att med fartyg tränga från Lena till Jenisej.
Prontschischew hade dock den 1 september 1736 vändt endast några få minuter, och Laptew den 2 september 1739 endast omkring 50′ från nämnda udde efter färder i fartyg, hvilka tydligen voro alldeles olämpliga för ändamålet.
Bland de vidrigheter och motgångar, som de mött under dessa resor, tyckes ej allenast is, utan äfven ogynsamma och hårda vindar spelat en betydande rol.
Af fruktan för att icke kunna nå någon lämplig af infödingar besökt vinterstation, vände man dessutom oftast just vid den tid af året, då polarhafven blifva mest isfria.
Med behörigt afseende på dessa förhållanden kan man tryggt påstå, att något allvarligt hinder för Kap Tscheljuskins kringsegling nämnda år sannolikt icke skulle hafva förefunnits för ett ångfartyg behörigen utrustadt för seglats bland is.
Från hafvet mellan Lena och Beringssund har man vida talrikare och fullständigare iakttagelser än från föregående sträcka.
Hoppet om erhållande af skatt och handelsvinst från de vid kusten boende vilda folkslagen lockade äfventyrslystne ryske fångstmän (Promyschlenis) redan före medlet af 1600-talet att företaga en mängd sjöfärder längs med kusterna.
På en karta, som är bifogad förut anförda, på forskningar i de sibiriska arkiven grundade arbete af Müller, finnes längs med kusten en sjöväg utprickad med påskrift
Route anciennement fort fréquentée, Voyage fait par mer en 1648 par trois vaisseaux russes, dont un est parvenu jusqu’ à la Kamtschatka.10
Beklagligen hafva de närmare omständigheterna vid de flesta af dessa färder blifvit helt och hållet bortglömda, och att vi om en eller annan erhållit några torftiga underrättelser, har nästan alltid berott på någon anmärkningsvärd olyckshändelse, på rättstvister eller andra förhållanden, som föranledt myndigheternas ingripande.
Detta är till och med fallet med den berömdaste af dessa färder, kosacken Deschnews, rörande hvilken några underrättelser blifvit räddade endast derigenom, att tvist uppstod mellan Deschnew och en af hans kamrater om upptäcktsrätten till en hvalrossbank på Kamschatkas ostkust.
Denna färd utgjorde dock en verklig upptäcktsresa, företagen med regeringens bifall, dels för uppsökande af några stora öar i Ishafvet, rörande hvilka en mängd berättelser voro gängse bland fångstmännen och infödingarne, dels för utvidgandet af ryssarnes skatteområde öfver de ännu okända trakterna i nordost.
Deschnew afreste den 1 juli 1648 från Kolyma som befälhafvare för en af de sju, med tretio man bemannade kotscher11, af hvilka expeditionen utgjordes.
Rörande fyra af fartygen saknar man hvarje underrättelse.
Antagligt är, att de snart vände åter, ej att de förolyckats, såsom åtskilliga författare förmodat.
Trenne under befäl af kosackerna Deschnew och Ankudinow samt pelsjägaren Kolmogorzow kommo lyckligen till Tschuktskojnos, efter hvad det tyckes, i isfritt vatten.
Här gjorde
Ankudinows farkost skeppsbrott, hvarvid dock manskapet räddades och fördelades på de tvenne andra, som snart blefvo skilda åt.
Deschnew fortsatte färden längs Tschuktscher-halföns ostkust till Anadir, som uppnåddes i oktober.
Ankudinow tyckes till och med hafva uppnått Kamschatka-flodens mynning, hvarest han slog sig ned bland infödingarne och slutligen dog af skörbjugg.
Följande året (1649) seglade Staduchin åter igen under sju dygn öster ut från Kolyma till granskapet af Tschuktskojnos i ett, så vidt man af den bristfälliga berättelsen kan sluta, isfritt haf.
Deschnews egen uppfattning af hafvets segelbarhet kan inses deraf, att han vid Anadir lät insamla virke för att, sedan hans eget fartyg förlist, bygga sig nya kotscher.
Med dessa ville han sända till Jakutsk den skatt af pelsvaror, som uppburits af infödingarne.
Han måste dock af en lätt förklarlig brist på material till nya farkosters byggande afstå från sin föresats, hvarvid han tillika anmärker, att hafvet kring Tschuktskojnos ej alla år är isfritt.
En mängd resor från de sibiriska floderna norr ut hafva vidare efter Nischni Kolymsks anläggning genom Michael Staduchin 1644 utförts med anledning af de rykten, som voro gängse bland infödingarne vid kusten om tillvaran af stora bebodda, på skog, pelsvaror, hvalrosständer och mammutben rika öar i det sibiriska Ishafvet.
Ofta bestridda, men dock åter af folk- eller jägartron ihärdigt upptagna, hafva dessa rykten slutligen i hufvudsaken besannats genom upptäckten af de Ny-Sibiriska öarna, af Wrangelsland och af den öster om Beringssund belägna delen af Norra Amerika, hvars naturbeskaffenhet gifvit anledning till det gyllene sagoskimmer, hvarmed folktron med orätt utsmyckade de kala, skoglösa öarna i Ishafvet.
Samtliga dessa försök att från den sibiriska kusten tränga i öppet haf norr ut hafva misslyckats af det enkla skäl, att ett öppet haf redan vid en frisk segelbris var lika förderfligt för de fartyg, som stodo den djerfve, men illa utrustade sibiriske polarfararen till buds, som ett isfyldt haf, ja farligare, ty i det senare fallet kunde man, om fartyget krossades, oftast rädda sig på isen och hade då blott att kämpa mot hunger, snö, köld och andra svårigheter, vid hvilka de fleste från barndomen varit vane, men i det öppna hafvet krängde det illa byggda, svaga, med lerblandad mossa diktade och med vidjor hopfästa fartyget läck redan vid en obetydlig sjögång och var vid en starkare hjelplöst förloradt, i fall ej nödhamn snart kunde nås.
Man föredrog snart att söka nå öarna genom slädfärder på isen och upptäckte sålunda slutligen hela den betydliga ögrupp, som benämnes Nya Sibirien.
Öarna blefvo ofta besökta af fångstmän, hufvudsakligast för insamlande af mammutbetar, af hvilka stora massor jemte ben af mammut, noshörning, får, oxe, häst m. m. finnas inbäddade i dervarande ler- och sandlager.
Sedermera hafva de blifvit fullständigt kartlagda under de Hedenströmska expeditionerna, utrustade af ryska rikets kansler grefve Rumänzow 1809–1811, och under löjtnant Anjous expedition 1823.
Hedenströms expeditioner verkstäldes sålunda, att man, innan islossning inträffat, öfverreste med slädar dragna af hundar på isen till öarna, tillbragte sommaren derstädes och om hösten, då hafvet blifvit isbelagdt, återvände.
Då fråga är om hafvets segelbarhet, skulle dessa på ett särdeles förtjenstfullt sätt utförda expeditioner hafva stort intresse i synnerhet genom iakttagelser från land rörande isens beskaffenhet om hösten, men i den korta berättelsen om Hedenströms färder, som finnes intagen i Wrangels »Reise» s.
99–119, den enda källa som i detta afseende varit mig tillgänglig, beröres denna fråga ej med ett enda ord.12 Deremot hafva genom hr Sibiriakoffs försorg upplysningar rörande denna för vår expedition vigtiga fråga blifvit lemnade af inbyggare i norra Sibirien, hvilka hafva till födkrok insamlandet af mammutbetar å den ifrågavarande ögruppen.
Enligt dessa berättelser blir hafvet mellan norra Asiens kust och Nya Sibiriens öar årligen temligen isfritt.
En särdeles märkvärdig upptäckt gjordes år 1811 af Hedenströms följeslagare, jakutske borgaren Sannikow.
Han fann nämligen på vestkusten af ön Kotelnoj lemningar af en groft upptimrad vinterboning i granskapet af vraket efter ett fartyg af helt olika byggnadssätt mot det, som brukas i Sibirien.
Dels häraf, dels af en mängd redskap, som lågo kringströdda på stranden, drog Sannikow den slutsatsen, att en fångstman från Spetsbergen eller Novaja Semlja blifvit vinddrifven hit och jemte sitt manskap uppehållit sig härstädes en tid.
Inskriften på ett i granskapet af stugan befintligt grafkors uttolkades beklagligen icke.
Under den stora nordiska expeditionen13 gjordes äfven några försök att från Lena tränga öster ut.
Det första stod under befäl af löjtnant Lassinius 1735.
Han lemnade den 21 augusti Lenas östligaste mynningsarm, framseglade 120 verst mot öster och mötte här drif-is, som nödgade honom att söka en hamn vid kusten.
Här tillbringades vintern med den olyckliga påföljd, att chefen sjelf och större delen af expeditionens 52 man omkommo af skörbjugg.
Följande året 1736 utsändes åt samma håll en ny expedition under löjtnant Dmitri Laptew. Med Lassinii fartyg försökte han i medlet af augusti segla öster ut, men mötte snart mycket drif-is.
Redan i slutet af månaden, den tid då sjöfärden egentligen bort börjas, vände han derför åter till Lena.
Han framträngde till Indigirkas mynning, hvilken tillfrös den 21 september, och öfvervintrade der.
Följande året fortsattes färden något bortom Kolymas mynning, till Stora Kap Baranow, hvarest framfärden mot öster den 26 september hindrades af drif-is.
Efter att hafva återvändt till Kolyma och öfvervintrat vid Nischni Kolymsk sökte han året derpå ytterligare att i några under vintern nybyggda stora båtar tränga öster ut – dock till följd af dimma, motvind och is utan framgång.
Vid bedömande af det resultat, dessa resor lemnat, måste man taga i betraktande de ytterst olämpliga fartyg, med hvilka färderna företogos, i början med en dubbelslup byggd i Jakutsk (1735), sedermera med tvenne i Nischni Kolymsk byggda båtar.
I fall man får sluta sig till dessa fartygs beskaffenhet af dem, som nu användas på de sibiriska floderna, så måste man snarare förvåna sig öfver, att någon på dem kunde våga sig ut på ett verkligt haf, än anse de nu omnämnda mindre lyckliga färderna som bevis derpå, att utsigt här ej förefinnes att framtränga med ett efter nutidens fordringar bygdt och med ångkraft försedt fartyg.
Det återstår mig slutligen att omtala de få försök, som gjorts att från Beringssund tränga mot vester.
Deschnews färd från Lena genom Beringssund till Anadirs mynning år 1648 förblef under loppet af omkring ett århundrade alldeles okänd, ända till dess
Müller ur de sibiriska arkiven framletade enskildheterna af så väl denna som åtskilliga andra färder längs med Sibiriens nordkust.
Att minnet af dessa märkliga färder blifvit bevaradt åt efterverlden beror, såsom nämndt är, dock uteslutande på tillfälliga omständigheter, rättstvister och dylikt, hvilka föranledt skrifveri till och från myndigheterna.
Om andra likartade företag hafva vi helt säkert icke någon kunskap, oaktadt man då och då finner antydningar, att det nordliga hafvet fordom ofta varit befaret.
Vid redogörelse för de af myndigheterna anordnade expeditionerna händer det t. ex. ofta, att man omtalar möten med fångst- eller handelsmän, som färdades längs med kusten för enskild räkning.
Dessa resor beaktades dock föga, och ännu 81 år efter Deschnews färd var tillvaran af ett sund mellan Asiens nordöstra och Amerikas nordvestra udde alldeles okänd eller åtminstone betviflad.
Ändtligen genomseglade Bering 1729 å nyo sundet och fäste vid detsamma sitt namn.
Han framseglade dock ej synnerligen långt (till 172 gr. vestlig longit.) längs med Asiens nordkust, oaktadt han icke tyckes hafva mött något ishinder.
Nära femtio år derefter afslutade Cook i dessa farvatten den följd af glänsande upptäckter, hvarmed han riktat den geografiska vetenskapen.
Efter att 1778 hafva seglat ett godt stycke öster ut längs med Amerikas nordkust vände han mot vester och uppnådde der 180:de longitudsgraden den 29 augusti.
Möte med is afskräckte honom att härifrån söka framtränga vidare mot vester, och för någon egentlig seglats bland is lär hans fartyg knappast varit utrustadt eller lämpadt.
Sedan Cooks tid känner man trenne expeditioner, som från Beringssund seglat vester ut.
Den första var en amerikansk expedition under kaptenen Rodgers 1855.
Han uppnådde, efter hvad det tyckes i öppet vatten, Kap Jakans longitud (176° ö. long. från Greenw.).
Den andra var den engelske hvalfångaren Long, som 1867, letande efter en ny gifvande hvalfångstplats, seglade från Beringssund längre mot vester än någon före honom.
Redan den 10 augusti nåddes Tschaunbays longitud (170° ö. long. från Greenw.).
Han var ute på hvalfångst, ej på upptäcktsresor, och vände här, men uttalar i den korta berättelse han lemnat om sin resa den bestämda öfvertygelsen, att en sjöresa från Beringssund till Atlantiska oceanen hör till möjligheternas område, och tillägger att, om ock denna sjöförbindelse icke kommer att hafva någon kommersiel betydelse, så bör dock en sjöförbindelse mellan Lena och Bering blifva af nytta för tillgodogörande af nordliga Sibiriens produkter.14 Slutligen har under sistlidna år en rysk expedition blifvit utsänd för att från Beringssund nå Wrangelsland.
Enligt meddelande i tidningarna hindrades hon af is så väl derifrån som från att segla långt mot vester.
Genom hr
Sibiriakoff hafva upplysningar infordrats från nordliga Sibirien rörande isförhållandena i det utanför liggande hafvet.
Numera tyckes dock fångsten i dessa trakter aftagit så betydligt, att endast få personer funnits, som kunnat lemna något besked på de uppstälda frågorna.
I Jakutsk fans sålunda endast en enda man (en prest), som varit vid Ishafvets kust.
Han berättar, att hafvet vid frånlandsvind blir isfritt, men att isen åter vid pålandsvind kommer tillbaka och derigenom utsätter de fartyg, som ej hinna någon säker hamn, för stor fara.
En annan af brefskrifvarne meddelar på grund af iakttagelser under Tschikanowskis expedition, att hafvet år 1875 utanför Olonek var helt och hållet isfritt, men tillägger tillika, att året i detta hänseende var ett undantagsår.
Ej allenast om sommaren men äfven om vintern är den nordliga oceanen stundom isfri, och på ett afstånd af 200 verst från kusten är hafvet öppet äfven om vintern, ovisst dock i hvilken utsträckning.
Det senare förhållandet bekräftas äfven genom Wrangels resor med hundslädar på isen åren 1821–1823.
En tredje person säger: »Enligt de underrättelser jag erhållit, är den norra kusten från Lenas till Indigirkas mynning fri från is från juli till september.
Nordlig vind för is mot kusten, men icke i stora massor.
Enligt deras iakttagelser, som söka mammutbetar, är hafvet isfritt ända till södra delen af de Ny-Sibiriska öarna.
Det är sannolikt, att just dessa öar bilda ett skydd mot isen i det Werchojanska distriktet.
Annorlunda förhåller det sig på den Kolymska kuststräckan, och kan man blott från Beringssund komma till Kolyma, så nog kan man komma från Kolyma till Lena.»
Förhållandet, att isen om sommaren vid sydliga vindar drifves bort från kusten, men ej längre än att den i större eller mindre mängd återkommer vid nordlig vind, bekräftas ytterligare af andra brefskrifvare och synes mig visa, att de Ny-Sibiriska öarna och Wrangelsland endast utgöra länkar i en vidsträckt, parallelt med Sibiriens nordkust fortlöpande ögrupp, som å ena sidan hindrar isen från det mellanliggande hafvet att fullständigt drifva bort och gynnar isbildningen om vintern, men å andra sidan skyddar kusten för den norr om öarna bildade egentliga polarisen.
De berättelser jag har anfört gälla för öfrigt hufvudsakligast sommarmånaderna.
Likasom i det förut ännu sämre beryktade Kariska hafvet, torde isen äfven här om hösten för det mesta smälta bort, så att man vid denna årstid kan påräkna ett temligen öppet haf.
De fleste af de brefskrifvare, som lemnat underrättelser om isförhållandena i det sibiriska polarhafvet, sysselsätta sig ytterligare med de rykten, som spridt sig i Sibirien, att amerikanska hvalfångarne skulle från kusten varit sedda långt vester ut.
Riktigheten häraf förnekas alltid på det bestämdaste.
Dessa rykten hvila dock åtminstone till en del på verklig grund.
Jag har nämligen personligen träffat en hvalfångare, som i trenne år från ett hvalfångarefartyg drifvit handel med kustinvånarne mellan Kap Jakan och Beringssund.
Han var fullt öfvertygad, att man åtminstone vissa år skulle kunna segla från Beringssund till Atlantiska oceanen.
En gång hade han återvändt genom Beringssund först den 17 oktober.
att den norr om Sibiriens nordkust belägna oceanen mellan Jenisejs mynning och Tschaunbay aldrig plöjts af kölen på ett verkligt sjödugligt fartyg, än mindre befarits af någon för färd bland is särskildt utrustad ångare;
att de smärre fartyg, med hvilka man sökt befara denna del af verldshafvet, aldrig vågat sig synnerligen långt från kusten;
att ett öppet haf vid frisk vind varit för dem lika förderfligt, ja förderfligare än ett haf betäckt med drif-is;
att de nästan alltid sökt någon lämplig vinterhamn just vid den tid af året, då hafvet blir mest isfritt, nämligen sensommaren eller hösten;
att detta oaktadt hafvet från Kap Tscheljuskin till Beringssund upprepade gånger befarits, om man ock ej lyckats tillryggalägga hela sträckan på en gång;
att det under vintern längs med kusten, men förmodligen ej i det öppna hafvet, bildade istäcket hvarje sommar brytes och ger upphof till vidsträckta drif-isfält, som än af pålandsvind drifvas mot kusten, än af sydlig vind drifvas ut till hafs, dock aldrig längre än att isen kommer åter efter några dagars nordlig vind, hvadan det synes sannolikt, att det sibiriska hafvet är så att säga afstängdt från det egentliga polarhafvet genom en serie öar, af hvilka man för närvarande endast känner Wrangelsland och de öar, som bilda Nya Sibirien.
Med anledning häraf synes det mig sannolikt, att en för ändamålet väl utrustad ångare skall kunna, utan att möta allt för många svårigheter, åtminstone till följd af ishinder, under hösten på några få dagar framtränga denna väg och derigenom ej allenast lösa en för århundraden tillbaka uppstäld geografisk uppgift, utan äfven blifva i tillfälle att med alla de hjelpmedel, som numera kunna ställas vetenskapsmannen till buds, i geografiskt, hydrografiskt, geologiskt och naturhistoriskt hänseende undersöka ett förut i dessa hänseenden nästan okändt haf af ofantlig utsträckning.
Hafvet norr om
Beringssund besökes numera af hundratals hvalfångare, och vägen derifrån till amerikanska och europeiska hamnar utgör derför en mångbefaren sjöfartsstråt.
För få årtionden tillbaka var detta dock ingalunda fallet.
Berings, Cooks, Kotzebues, Beechey’s m. fl. resor ansågos då såsom djerfva, af lyckan gynnade forskningsexpeditioner af stor vigt och betydelse i vetenskapligt hänseende, men utan någon omedelbar praktisk nytta.
För snart halftannat århundrade tillbaka gälde detsamma om Spångenbergs resa från Kamschatka till Japan år 1739, hvarigenom ryssarnes upptäcktsfärder i nordligaste delen af Stilla oceanen sammanbundos med holländarnes och portugisernas till Indien, Sundaöarna och Japan, och i fall det skulle lyckas för vår expedition att efter Asiens kringsegling nå Suezkanalen, så möter här ett storverk, som mer än något annat utgör en erinran derom, att hvad som i dag till och med af sakkunnige förklaras för omöjligt, ofta nog i morgon är genomfördt.