Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kvinna med lång hals och höga axlar, som den engelska kvinnan, tar sig för- - träffligt ut i Mader efter mansdräktens snitt och den hvita, friska hyn förlorar intet på bruket af halftoner, såsom gritt, beige o. d.
En högväxt kvinna kan se ståtlig och förnäm ut i en kappa, som betäcker henne från hufvud till fot, men den lilla, mörka, fylliga, böjliga spanskan krafver kläder af annan: snitt, som mera passa för hennes kroppsform.
Den klassiska typen synes battre bevarad bland nchzdas~ i Madrids utkanter an bland de högre klasserna och detta helt säkert därför, att ' chulan bibehåller det förra århundradets mod.
Hennes skor äro gjorda efter spanskt bruk, hon faster upp haret på spanskt satt och hon sveper om sig den i lifliga farger vafda Manila- schalen.
Mar stora världens damer under den Heliga veckan ikläda sig mantillan, lyser den klassiska typen fram som dia- mant infattad i stenkol.
Hvarje turist med artistiskt sinne, som besöker Spanien, beklagar mantillans försvinnande.
Ctom den Heliga veckan aterstod for henne för icke länge sedan ännu en tiilflyktsort: tjurfaktningarna; men afven denna sista har modet nu beröfvat henne.
Höjden af elegans och förfining ar nu att p; tjur; fäktningar uppträda i hatt, ju extravagantare ju battre - och sanningen att saga, det mest distingerade ar att icke alls g i på tjurfaktningar, utan p; kapplöpningar med åtföljande vad- hillning, defilé af prunkande ekipager och exposition af upp- seendeväckande, kritiklösa toaletter.
Smaken for tjurfäktnin- gar, som ar verkligt spansk, djupt rotad hos nationen, finnes nu endast bland man, achulas~ och det lägre folket.
Medel- klassen, som alltid vill efterapa aristokratien, har öfvergifvit tjurfaktningsbanan, och den spanska kvinnan, hvars nervsystem
17 har blifvit så ytterligt känsligt, att hon ej står ut med att se ett sorgespel, kan ju än mindre tala vid en tjurfaktning, som den filantropiska propagandan har utmålat för henne såsom jämförlig med skådespelen i Roms Colosseum.
MEDELKLASSEN.
I Spanien ar medelklassen eller bourgeoisin ett mycket vidsträckt begrepp.
Dess granser äro så obestämda, att där- inom möter man såväl den rike fabrikantens hustru - emedan hon icke kan räknas till aristokratien - som telegraftjänste- mannens eller underofficerens hustru - emedan de icke kunna sagas tillhöra folket.
För att precisera klassifikationen kunna.
vi med stöd af yttre förhållanden säga, att den kvinna hör till medelklassen, som icke kläder sig som folket, som har en tjänzre, en liten salong dar hon mottager sina gäster o. s. v. Den allra obetydligaste syssla i statens tjänst, som innehafves af någon familjemedlem, den allra minsta förevändning, som kan uppletas, %r tillräcklig för att den spanska kvinnan skall finna anledning att kalla sig seiiora eller sefiorita och komma upp ur folkets klass.
Hvarje spansk kvinna ar angelägen att bevisa sin här- komst af god släkt och hon anser att en underordnad statens tjänare med knapp lön och ytterst ovissa existensmedel bättre uppfyller hennes anspråk därps än en handtverkare, som ar- betar i sitt anletes svett, sisom en guldsmed, en urmakare, en snickare o. s. v. Ehuru i handtverkarens hus välmåga råder, då däremot i statstjänstemannens eller militärens fattig- dom ' och brödbekymmer höra till ordningen för dagen, före- drager den spanska kvinnan det senare, emedan hon s k o m en tjänstemans eller officers hustru anser sig vara senora.
Äfven i detta hänseende hyllar hon mannens åsikt.
En no- tarie i något förvaltande verk med femtonhundra francs lön har tillträde till stora världen och kan dansa med en hertiginna.
En snickare eller specerihandlare, som genom arbete årligen förtjänar femtusen eller tiotusen francs, kan aldrig göra an- språk på att anses som en » caóaZZeron.
Den stora motviljan för industriella eller merkantila yrken, som förefinnes hos den spanska medelklassens kvinna, med- Den spnnska kuinnan.
för, att hon förjagar blotta tanken p i att genom eget arbete förtjäna sitt lifsuppehalle.
Detta faller ocksa af sig själft, ty hon dömer endast af hvad hon från barndomen insupit.
Kvin- nan af folket däremot lär sig redan som liten flicka att för- tjäna sitt bröd; hon springer ärenden, tar sig tjänst, syr eller arbetar i fabriker, gör cigarrer, säljer fisk eller grönsaker, vaktar boskapen eller arbetar i jordbruket.
Föreställ er en medelklass-familj af naturen välsignad med fem eller sex döttrar och dömd att lefva på knapp lön eller ränta!
Hvad skola döttrarna göra?
Satta sig bakom en boddisk?
Lära sig ett yrke?
Skaffa sig en sysselsättning, hvilken som helst?
De skulle i och med detsamma upphöra att vara seliaritas ipso facto - och det utmärkande för en sefiorita ar just att icke göra något alls.
Sålunda äro döttrarna hänvisade att tyna bort i fadernehemmet, som blir ett slags nunnekloster, där medlemmarne sakna all kallelse.
Hennes ungdom glider förbi under medvetande af att den skall följas af en ännu sorgligare period.
Hon framsläpar sitt lif under umbäranden och svalt, medan hennes förhoppningar på framtiden kon- centreras p2 t&amp; saker: först att bröderna ma ernå en sådan ställning i samhället, att de kunna en gång hjälpa henne; för det andra att hon icke måtte sakna det nödvandiga Gr att kunna uppträda vid offentliga högtider och möta den fagel Fenix, mannen, som skall förändra situationen.
Men om han icke visar sig - hvilket sorgligt perspektiv för denna sefiorita, dömd till fattigdom och sysslolöshet, eller i bästa fall till ett föraktadt arbete, som hon döljer såsom ett brott, emedan den klass, hon tillhör, skulle stöta ut henne ur sina led, om den visste, att hon begitt den inkonsekvensen att göra nigot an.nat an asköta sitt husa.
Raknade äro de yrken, som sta kvinnan öppna i Spanien, men ännu lättare räknade äro dc kvinnor af medelklassen, som utöfva dem.
För nsgra s r sedan tog en kvinna, Martina Castells, medicinsk doktorsgrad - och de illustrerade tidningarna publicerade hennes porträtt sisom ett fenomen.
Annu i dag förefinnes mellan medelklassetis kvinna och kvinnan af folket i Spanien ett djupe svalg; den senare anser som sin plikt att förtjäna sitt lifsuppehälle, den förra håller på att mannens arbete uteslutancle skall under- halla henne.
Daraf följer, att hos medelklassens kvinna finnes mera beroende, mindre ursprunglighet, mindre inneboende drift.
Kvinnan af folket må vara en grof typ, men hon ar mycket mera en personlighet än medelklassens.
Den senare ' tillbringar sitt lif i väntan på giftermål - ja man kan saga, under spaning efter en man.
Hon må icke taga anstöt af påstaendet, ty felet är ej hennes, utan deras, som så uppfostra henne.
» SeSioritas hafva ingen annan upp- gift i lifvet an giftermål,, är en fras som tutas i hennes öron allt ifrån vaggan, och hon lyssnar uppmärksamt därpå.
Jag kan icke saga att kärleken, så naturlig i ungdomen, har något att skaffa med detta efterlängtade äktenskap; det ar endast en nyttighetsmoral, den enda form under hvilken det är henne tillåtet att kampa för sin existens.
Den tarfliga medelklass- familjen inskränker sin föda till garbanzos för att lämna dött- rarna tillfalle att kunna visa sig på promenaden, teatern, säll- skapslifvet, utrustade med alla de vapen, som äro oundgäng- liga på äktenskapsmarknaden.
Då äktenskapet och därmed förenade fördelar ar det enda malet för medelklassens kvinna, uppfostras hon i ofverens- stammelse med mannens åsikter och fördomar till denna lagorna passivitet, som mannen just vill finna hos sin följeslagerska.
Ehuru man finnas, som helst önska en absolut okunnighet hos kvinnan, börjar dock större delen föredraga en kvinna, som åtminstone i det praktiska lifvet kan förete en skugga af skolbildning eller en fernissa af vetande, dock utan att hysa någon åtrå efter djupare kunskaper.
Om de sålunda icke önska nagon verklig bildning hos kvinnan, så fordra de i stallet den slags uppfostran, som gör henne presentabel.
Framåt- skridande ' ar icke endast ett tomt ord, ty numera skulle medel- klassens man rodna, om hans hustru icke kunde läsa och skrifva.
Historia, retorik, astronomi, matematik äro något misstänkta; filosofi och döda språk galenskaper; men lefvande språk, geografi, musik och teckning ses med blida ögon, för så vidt de idkas till tidsfördrif och icke på allvar som lifs- uppgift.
Kinesisk målning på koppar och fat eller ihop- suddande af ett månskensstycke, förträffligt!
Men att besöka muséer, studera naturen, teckna efter lefvande modell, oerhördt, gräsligt!
Att läsa franska Figaro eller Walter Scott på engel- ska, utmärkt; men Horatius på latin, fasansfullt!
Detta uppfostringssystem, der skymning härskar och dar verklig grund och djup anses som helgerån, har till oundviklig
följd ett förkvafvande af alla kvinnliga anlag och ett krarhål- lande af kvinnan p5 barnets outvecklade stindpunkt.
Ilet har en rent yttre karakter, det ar en yttre polityr och on: nagon gång en åtra efter vetande daraf kan väckas, s5 mynnar den aldrig ut i intellektuel verksamhet.
Den kvinnliga uppfostran ar ur intellektuel synpunkt ytterst svag, men den ar sannerligen ej mycket bättre ur praktisk synpunkt.
Kunskap i hygien och fysiologi, så nödvändig ur hälsosynpunkt och för slaktets fortplantning, de enklaste regler för matlagning, renlighet, ordning, nägon fläkt af denna poesi, som förlänar behag åt den enklaste boning - allt detta ar fullkomligt främmande för medell~lassens kvinna, som ar okun- nig om de allra enklaste saker i det verkliga lifvet, som icke ens vet huru hon skall ordna linnet i sitt skåp eller huru hon skall göra ren en lampa.
Hon saknar till och med först % eller energi att göra sin egen person tilldragande, hvilket dock, så paradoxt det kan synas, ar en frukt af kulturen och icke af Gfangan.
Likgiltighet, sjallöshet, blodfattighet, bristande renlighet och bristande vård om har, händer och tänder, smak- löshet i val af Mader och prydnader, frånvaro af intellektuellt strafvande, som afspeglar sig i de uttryckslösa ögonen och simpla fasonerna, - allt bidrager att snart utplha det för- trollande skimmer, som dock en gång hvilat öker medel- klassens kvinna under den första ungdomens korta blomstring, nar hon gick i förhoppningsfull väntan på den man, som skulle befria henne från bekymren.
Det ar förhållandena i allmänhet jag härmed afser, icke erkilda fall, hvilka kunna uppställas som undantag.
Jag 17ill erinra om hvad som aldrig bör förloras ur sikte, att kl-innan ar sadan som mannen vill ha henne, men trots omständig- heterna dock besitter egenskaper, som vittna om förtraEligz anlag.
Mycket af det goda, som hon icke undervisas uti, gissar hon sig till eller utför instinktmässigt och uti saker, som ligga inom sferen af hennes omdömesförmaga och om h v i k det ar henne tillåtet att haf \ ra en isikt, ar hon nästan alltic!
mannen öfverlagsen i klokhet och omdöme.
Några söka uti klimatet, andra uti det intellektuelk af- ståndet mellan könen orsaken till bristen p % verkligt hemlif i Spanien.
Mannen sköter sina affärer eller nöjen utomhus, tillbringar aftonen p5 kafëet, i kasino: eller p5 gatan; mycket
siillan har han sin hustru i sällskap.
Man förvånas att på Paris ' gator se så stort antal af medelklassens män arm i arm med sina hustrur; i Spanien brukas det icke - att bjuda sin hustru armen skulle anses som bevis p i dålig ton.
Den man som gärna stannar i sitt hem, se alla ned på, anse som andefattig.
Då kvinnans lif ar så omgärdadt och sferen för hennes verk- samhet s; begränsad, kan en man icke ostraffadt lefva inom hemmet; det vore att inskränka sig till samma trånga sfer.
Öfvergifna af sina män, följa kvinnorna deras exempel och den under förra århundradet så hemkära spanska kvinnan har blifvit en riktig dagdrifverska, som springer omkring på gatorna.
I detta hänseende är förändringen radikal.
I små-, städer har kvinnan ingen ursäkt för dagdrifveri p5 gatorna - i stora städer är därimot förevändningen lätt funnen: butiker, visiter, kyrkan, sevärdheter af ett eller annat slag.
Det är umm allt tvifvel, att detta dagdrifveri afslöjar en brist i det husliga lifvet.
Jag tror icke såsom Luis Vives, att kvinnan genom att ofta gå ut riskerar sitt rykte, jag påstår blott, att detta agående utn endast för att komma i f r h hemmet visar en brist på huslighet, en fasa för ensamheten, som är ett tyd- ligt tecken på ett tomt hufvud.
I alla händelser kan jag icke betrakta lifvet utom hus i Spanien med dess sköna himmel och strålande sol annat än som en svaghetssynd.
Beträffande den spanska medelklass-kvinnans rykte kan jag intyga, att det är öfvervägande godt, att hon i allmänhet ar trogen sin man och att o m hon nigon gång däruti brister, det ar sällsynt, att hon öfverlamnar sig at ett liderligt lif.
Det oaktadt är det min; sikt, att on1 en tillförlitlig statistik skulle kunna uppgöras angáende dessa ömtaliga förhållanden, fel- stegen skulle visa sig oftare förekomma inom medelklassen än inom aristokratien.
Och orsaken är helt naturlig.
Den obemärkta hustrun till en tjänsteman, advokat eller läkare har ögonen mindre fista på sig, atnjuter större frihet an damen af varld, som är kand och observerad öfverallt, omgifven af tja- nare och aldrig gör sin promenad annat än i eget ekipage.
Om medelklassens kvinna talar ingen, eller åtminstone ingen utom en ganska begränsad krets; på damen af varld äro allas blickar fasta.
Medelklassens kvinna är mera utsatt för fara, ty hon ar mera tillgänglig, mindre uppmärksammad och hennes hemliga kärlekshandel uppväcker ingen skandal.
Naturligtvis
menar jag här medelklassens kvinna i de stora staderna, där hon icke innehar någon framskjuten ställning; ty en hustru till en framstående politiker observeras lika mycket som en prinsessa af blodet.
Men i småstäder far medelklassens kvinna icke vara så obesvarad, ty går hon dar kladd i siden, vacker hon uppmärksamhet och i landsorten står medelklassens kvinna moraliskt högre.
Men afven i hufvudstaden kan jag icke finna digon slapp- het i moralen hos medelklassen, trots den spanska nationens lidelsefullhet.
Frågan om det moraliska förhållandet mellan könen fordrar ett noggrannt aktgifl~ande för att vi icke skola låta oss skrämmas af löjliga spökbilder eller utropa att världen ar på branten af undergång på grund af saker som äro lika gamla som varlden själf och som i v % tid icke förete den grad af råhet och cynism som fordom.
Den spanska kvinnan ar icke moraliskt fördärfvad, ehuru hon ar förkrympt och saknar ideal.
Den spanska medelklassens kvinna ar i allmänhet snobbig, vulgär, och darpå faller hon.
Hon saknar naturlighet, distink- tion, aplomb till följd af den sociala ställning, hvartill hon ar systematiskt dömd.
Detta lagom i religion, i patriotism, nar- mande sig till indifferentism, denna fullkomliga okunnighet i intellektuelt hänseende och detta uppgaende i ytlighet och småsaker förkrymper henne.
I grund och botten är hon god, kvick och fyndig, ehuru ytlig och mera egennyttig och feg an mannen.
Hennes yttre ar icke utan behag.
Hennes karak- ter kan understundom förete förtrollande egenskaper, men hon saknar det som artisterna kalla storhet.
Utan att vara hvarken dum eller dålig, är hon, jag upprepar det, snobbig och vulgar.
Som alla känslans strängar inom henne icke brustit, kan hon undergå en stor förändring, d5 dessa strängar sattas i rörelse såsom vid ett barns sjukbädd eller inför en döende fader.
Instinkten ar för denna kvinna en säkrare ledare an förståndet.
En annan orsak till hennes snobberi ar aflandet att efterapa aristokratien, det som vi kalla)) vilja men icke kunnan, ett ondt som ar fullkomligt okändt hos det verkliga folket.
Daraf härleder sig det intresse och den nyfikenhet hvarmed hon slukar tidningarnas s fashionable newss, en genre som fordom odlades endast i L a &amp; boca, det konservativa partiets organ, men som nu återfinnes i alla tidningar.
Det finnes sefioras
som kunna utantill förteckningen på markisinnan de la Lagunas juveler och veta på sina fem fingrar de favoritfarger som baras af hertiginnan af Alba, som de helt familjert kalla Rosario Fernán-NGez.
P5 senaste utställningen i Barcelona kunde man lagga märke till det febrila intresse med hvilket medelklassens kvinna följde de mest obetydliga handlingar af aristokratiens damer.
När drottningen for ut på en åktur eller begaf sig till teatern, stodo tusentals kvinnor (mannen voro proportionsvis mycket få) i timtal väntande, ingalunda af nagon dynastisk hänförelse utan af ren kvinnlig nyfikenhet för att sedan kunna utbyta sina tankar om hennes och hofdamernas klädsel och koiffyrer.
sFernán-Nuiiez har nästan lika klädning som den du beställde från Parisr.
- rNej, se på Sástago, hennes kappa är vidare an drottningens)).
- r Hvilken förtjusande parasoll!
r, -)) Se p5 elfenbensskaftet !~ Så lat det öfverallt, hela tiden.
Det var ett ängsligt noggrant studium af den modell, efter hvilken man skulle kläda sig - så mycket man 1iu.nde.
Den som i Retiro ser två seiioritas - den ena dotter till en ämbetsman med tio barn, den andra arftagerska till en titel och 70,000 kronors arliga rantor - skall.
till en början taga dem för två systrar.
Lika hatt, lika snitt på dräkten, lika parasoll och framför allt samma hållning och samma lång- samma, reserverade halsning.
Men se närmare på dessa tv5 skenbart lika figurer och ni skall finna, att de likna hvarandra såsom den galvanoplastiska reproduktionen liknar det gamla myntet.
Dräkterna äro lika till snitt, men man märker hvilken utgått från den ryktbara modistens atelier och hvilken mödo- samt hopflickats vid familjens fotogenlampa.
Den enas .gång och rörelser äro endast en tarflig imitation.
Hos flickan af medelklassen ar en viss blyghet parad med en viss stelhet och tillgjordhet, som hon aldrig kan frigöra sig ifrån, ty den säkerhet och otvungenhet, som en lysande ställning förlänar, äro för henne oåtkomliga och kunna aldrig ersättas genom upp- fostran eller högre odling.
Denna stelhet, som i sjSlfva verket härleder sig från en svaghet att icke vilja bekänna sin egen stallning, en fruktan att synas löjlig, ar det som röjer medel- klassens kvinna inom vissa lager af ' societeten.
Begäret att efterapa aristokratien visar brist på själfstän- dighet och kraft hos medelklassens kvinna.
2 4 det är bättre att efterapa grefvinnor och hertiginnor än cocotter och aktriser som i Paris.
Jag svarar, att ingen efterapning är önskvärd, och om man hos oss icke efterapar hvarken di- liga kvinnor eller aktriser - och Gud bevare mig från att förblanda de senare med de förra!
- är det därför att dessa hos oss icke uppväcka samma nyfikenhet och uppmärksamhet som i Paris.
Detta framstår ocksa tydligt för en hvar som laser den dagliga pressen.
Ingen reporter underrättar publiken om huru hertig X: s eller bankiren Y: s mätress lefver, kläder sig o. s. v. eller skildrar dona Mendoza Tenorios eller dona Tubans lif utom scenen.
Till ersättning serveras oss punktligt och omständligt allt hvad som rör världsdamens kläder, juveler, yttra ?den, tankar, middagar, resor.
Atminstone under de sista tjugu aren föra de kvinnliga sceniska artisterna ett tillbakadraget och regelbundet lif utan nagra slags Boheme-excentriciteter.
Det ar mycket vanligt, att då de träda i giftermål, lamna de scenen och agna sig helt och hallet at uppfyllandet af sina husliga plikter, hvilket inga- lunda ar fördömligt, men bevisar bristen på gnista, som kanne- tecknar den verkliga konstnären.
Antagligen star denna ljum- het i samband med vår sceniska konsts afmattning och bristen på verkligt goda skådespelerskor, hvilket iter i sin ordning omöjliggör framställningar af djupa kvinnliga karakterer, ett förhållande, som beklagas af vira dramaturger.
Vid studiet af den spanska kvinnan kan jag icke utelämna en kategori, som ar gemensam för aristokratien, medelklassen och folket, jag menar nunnorna.
Ehuru kloster finnas som endast lamna tillträde för de högre klassernas noviser - såsom Las Huelgas och Las Salesas - och några grundats uteslutande för sidana, som kunna förete bevis om minst)) fyra anon, ar det dock ett faktum att i många kloster - Concepcionistas, Carmelitas, Benedictinas, Capuchinas - bedja sida vid sida den högättade och rika senoritan, som af religiös hänförelse eller af olycklig kärlek tagit slöjan, och den fattiga tjanstefliclian, som vädjar till barm- härtigheten för att hlifva Kristi brud.
att afven nunnorna i Spanien, så underligt det an kan synas, på grund af tidsförhållandena undergått förändring, Den gamla nunnetypen försvinner småningom.
Nunnan, som tillbragte sitt lif i stilla betraktelser, under psalmsjungning, som gjorde konfi- tyrer och mandelmassa, reliksaker och nåldynor, eller nsmyc- kade vaxbilden, som ordspråket säger, lämnar rum för en modernare typ, som ar mindre konventionel, mera praktisk, som mera agnar sig åt undervisning eller fruktbringande barm- härtighet.
Hon formar sig mera efter sina franska systrar, hvilka med Sacré-Coeur och andra dylika institutioner till före- bilder, hafva åstadkommit en radikal reform i det spanska klosterlifvet.
De gamla, romantiska klostren med sina jiirn- taggade dubbla jalusier och drömmande tradgardar inom höga murar dar ren kontemplation och asketism harskade blifva i våra dagar allt sallsyn tare.
De religiösa institutioner, som n u skola förvarfva sig popularitet, måste vara halft världsliga och sysselsatta sig med barmhärtighetsverk och uppfostran.
Bland sådana institutioner må anföras den nyligen stiftade Las Her- manitas de los Pobres.
Betriffande undervisning har Frankrike tagits till mönster.
Våra nunnor, som icke kunna stallas högre an andra kvinnor i vårt land, hafva börjat inse att för att kunna lära andra, måste m a n börja med att lära sig sjalf och det ar att hoppas, att inom några år den andliga nivin inom våra kloster skall vara höjd, ett oundgängligt villkor - för deras bestånd och utveckling.
Bättre an nigon annan klass i Spanien bevarar det egent- liga folket den nationela kararlaeren och de idéer och l&lt;anslor, som traditionen helgat.
Jag tror, att detta är förhållandet i alla land och att den oförfalskade nationela typen, moraliskt saviil som fysiskt, ar att finna hos det egentliga folket och företrädesvis hos kvinnan.
En stor skillnad förefinnes emeller- tid mellan kvinnan af folket i staden och på landsbygden, och man kan i Spanien rakna anda till tio eller tolf olika kvinnotyper bland folket.
Hvar finnes val en mera slående kontrast an mellan de stora stadernas arbeterska och Madrids)) chulan!
Catalanskan är redan i besittning af de egenskaper, som tillhöra en arbetsam ras stadd i utveckling och säkert ar att parisiskan, huru verk- sam och affärsmässig hon an ar, icke står framför kvinnan i Barcelona hvarken i skicklighet eller flit eller i högre grad
än den senare är besjälad af öfvertygelsen o m att arbete 2 e n skyldighet och en heder.
Hon skiljer sig fran parisiskan däruti, att hon ar mindre slug, mindre bjader sig för med kunder, om hon ar placerad innanför en disk, eller mindre min o m belöning för minsta tjänst.
haen ordning, enkelhet och .smak i klädsel, praktiskt sinne, sträfvan efter en viss komfort och oberoende ställning genom arbetet i anletets svett äro ut- märkande drag hos denna kvinna, som ar en typ för vår tids arbeterska i dess bästa betydelse.
Den för artisten lingt mera intressanta kvinnan i Madrids förstäder ar en öfverlefva från fordom, en relik fran det gamla Spanien, hennes figur milas på solfjädrar och tambouriner och hon ar den typ som ar så tilldragande för sedeskildrare sisom Mensonero Romanos eller P&amp;ez Galdos.
Afkotnling i rätt nedstigande linie af de gamla majas och manodas, odlar chudan som en konst den obundna friheten i tal; hon ar uppbrusande, häftig, med starka kanslor och otyglade lidelser.
Chztlnn har icke undergått någon förändring sedan D. Ramon de la Cruz skref &amp; % %do.
Ch~dalzs hand ar lika öppen och fri som hennes tunga; hon är fardig att inleda gräl med sjalfva solen och hon ar i stand att slita af sig kläderna på kroppen för att hjälpa en fattig.
Fina och nobla drag omväxla hos henne med raa och bar- bariska och då de förra framträda, väcker hon en oemotstind- lig sympati.
Hennes konversation ar full af kvickhet, hennes handlingar äro ögonblicksbarn af hennes hjärtas kanslor.
Hon beräknar aldrig, hennes oreflekterade munterhet ar tilldragande såsom barnets upptåg.
La chztla ar öppen och oegennyttig, hon rädes icke för att ålägga sig de största uppoffringar och oupphörliga umba- randen för att uppfylla alla fordringar, som föremalet för hennes kärlek ställer på henne.