Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då ansökningar till folkskolelärare-beställningar icke skäligen synas böra med stämpladt papper betungas, har vid ifrågavarande § en ny rubrik blifvit införd, så lydande: ”ansökningar till lärare-beställningar vid folkskolorna på landet, der de icke med annan tjenst äro förenade”, äfvensom och då alla hinder för vetenskapernes idkande böra, så vidt möjligt är, undanrödjas, vid samma § äfven blifvit upptagen följande nya rubrik: ”ansökningar af studerande vid högre och lägre läroverk om stipendier samt om undergående af examina.”
Med hänseende dertill, att Rikets Ständer, enligt underd. skrifvelse af den.
5 Augusti 1840, beslutat, det Stats-rådets ledamöter hädanefter skulle vara från alla afgifter för sina fullmagter befriade, har i bilagde förslags 7:de § blifvit införd följande nya rubrik: ”fullmagter för Stats-rådets ledamöter, hvilka fullmagter äfven äro från kansligebiihr och sigillpenningar befriade.”
Enär adjunkter, som förordnas till biträde åt komministrar, otvifvelaktig! böra, med lika mycket skäl, som de, hvilka biträda pastorer, från chartaesigillatae—afgift för deras missiver befrias, har, på det tydlig föreskrift härom måtte varda i författningen uttryckt, uti rubriken: ”missiver för adjunkter att biträda pastorer i embetet,” näst efter ordet ”pastorer” blifvit tillagdt: ”eller komministrar,” äfvensom och då, enligt hvad hos Rikets Ständer är vordet upplyst, vakans- och nådårs-predikanter samt vice komministrar, i anseende till så väl löneförmoner som tjensteåligganden, icke befinna sig i fördelaktigare förhållanden, än pastors- och komministers-adjunkterne, har enahanda befrielse från karta, som blifvit desses missiver förunnade, jemväl tillagts de förres förordnanden.
M:s nådiga förordning af den 20 November 1845 om upphörande af skyldigheten att hos Hofrätt betala lösen och stämpladt papper för handlingar i revisionssaker, hafva Rikets Ständer ansett en ny rubrik böra i 7 § införas, så lydande: ”revisions-saker, handlingar deri, som för parts räkning från Hofrätt till K. M. insändas.
Då Rikets Ständer funnit skäligt, att äfven ”skuldebref under 25 r:dr,” hvilka för domare eller exsekutorer företes, varda med någon lämplig kartaafgift belagde, har nämnde rubrik blifvit vid denna § utesluten oeh i stället införd vid 8 §, med ett åsatt karterings-belopp af 3 sk. Ilih. till R.
Prot. >847 oc^ >848> 10 Sami. 1 /t/d. 26 202 Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skri/velse, IV:O ttS.
Vid. rubriken ”testamenten” har, på de ofvan vid § 4 anförda grunder, orden ”syskon och deras barn” blifvit utbytta mot ”syskon och deras afkomlingar. ” § 8* Bland de i början af denna §:s 1 inom. uppräknade lägenheter, hvarom kontrakter kunna emellan enskilde afslutas, hafva Rikets Ständer ansett, för mera tydlighets skull, jemväl böra upptagas ”qvarnar och sågar,” äfvensom en mindre jemkning i ordställningen vid uppräkningen af berörde lägenheter blifvit i förslaget iakttagen.
Då, på sätt ofvan är vordet i underd. omförmäldt, skuldebref äfven under 25 r:dr funnils böra, då de för domare eller exsekutorer uppvisas, beläggas med stämpladt papper, hvilket jemväl ansetts under enahanda förhållanden böra ega rum i afseende å godkände räkningar samt godkände eller protesterade vexlar och enskilde assignationer, har 6 mom. al 8 §, med anledning häraf, erhållit den förändrade redaktion, som förslaget utvisar. § 9.
Det i 3 mom. af denna § antydda medgifvande för utländsk man, som här i riket begär lysning, att utöfver det stadgade minimi-belöppet, 1 r:dr för lysningssedel erlägga högre frivillig afgift, har med så mycket mera skäl funnits böra ur författningen utgå, som 3 § 9 mom. i allmänhet stadgar, att, om vid handlingars eller äktenskaps-lysningars kartering, högre karla, än fö inskrifven är, af enskild person frivilligt begagnas, åtal derå ej ege rum. § 11.
Med anledning af så väl författningarne om hallrättemes upphörande, sorn nya fabriks- och handtverks- samt handelsordningarne, hafva dels vid Smöra, af denna § orden: ”eller hallrätt samt den magistratsperson, som i skrå-embe tet förer ordet” blifvit uteslutna, dels. ock vid 9 mom.orden: ”den magistrats ferson, som är närvarande vid städernes handels- och handtverks-sammanornster, äfvensom stadsfiskalen” utbytta mot: ”ordföranden i städernes fabriks-, handtverks- och handels-föreningar.” §§ 12 och 13.
Vid 12 § har anselts böra inflyta ett nytt morn., motsvarande 8:de morn.
Expeditions-Vtskottets Förslag till und Skrifvelse, ZV.o 116. 203 i Kongl, cirkulärbrefvet af den 11 Febr. 1847, och så lydande, som forsla. get utvisar.
I öfverensstämmelse härmed och då jemväl sista mom. i 13 § synes rätteligen böra hafva sin plats vid samma 12 §, liar dels detta mom. blifvit till sistnämnde § öfverflyttad^ dels ock de deri nu befintliga orden: ”så vida detsamma ej inom
Irenne år derefter anställes,” för åstadkommande af mera likstämmighet i afseende på tiden, utbytta mot: ”så vida detsamma ej anställes inom två år från den dag, då förteckningen till Kammer-rätten inkommit.
Utom i ofvan anmärkta delar är det endast genom några obetydliga jemkningar i afseende å blotta ordställningen, som bilagde förslag till förordning, angående stämplade pappers-afgiftens beräkning och utgörande, skiljer sig från den nu gällande,- och anhålla Pdkets Ständer underd:st att E. Ii.
1V1 täcktes låta allmän författning, i öfverensstämmelse med detta förslag, till efterrättelse kungöra.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den i4 Juni I848.
Preste-ståndet den 17 — — Borgare-ståndet den 21 — — Bonde-ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående ändring af ■$ kap 5 § Utsöknings balken samt Kongl, förordningen den 28 Juni 1798.
(Lag-utsk. Bet., N:o 47.) S. A. K.
Under anförande, hurusom i lag gifne stadganden om preskription icke b vilade på någon rättsgrund, utan endast tillkommit i och för angelägenheten deraf, att rättsanspråk icke må kunna efter längre tider framställas, hvadan någon inskränkning i denna del ej eller borde komma i fråga, så framt 204 Expedilions-Ulskoltcts Förslag till uriel.
Skrifvelse, N.o n6. den icke af beliofvet oundvikligen påkallades, men 2 kap. 5 § utsökningsbalken likväl innehölle den föreskrift, att fordringsanspråk, som af Konungens befallningshafvande blifvit tvistigt förklaradt, skall vid domstol anhängiggöras inom natt och år derefter, vid påföljd af talans förlust, sedan likväl i 9 kap. 12 § handelsbalk en, sådant detta lagrum lyder i Kongl, förordningen den 13 Juni 1800, är vordet stadgadt, att hvar, som hos annan har fordran, bevarat sin rätt, derest han inom tio år fordringen muntligen eller skriftligen kraft eller gifvit den an för rätten eller hos Konungens befallningshafvande, samt giltigt skäl ej kunde uppgifvas för den mindre rätt, som således uppkomme genom en begärd, men vägrad, handräckningsåtgärd, och då den förkortning i preskriptionstid, som förstnämnde lagrum bestämmer, mången gång föranledt förlust af rättmätiga fordringar, har hos Rikets Ständer blifvit föreslaget, att omfÖrmälda tidsbessämmelse i 2 kap. 5 § utsökningsbalken måtte borttagas; men sorn i 7 § af Kongl, förordningen den 28 Juni 1798, angående vissa oniständigheier i lagsöknings- och utmätningsmål, förordnas, att, då Konungens befallningshafvande känner gäldenär skyldig att undergå utmätning, men lemnar honom öppet alt vid domstol söka sitt igen, gäldenären bör inom den tid, nyssberörde lagrum utstakar, göra sin återvinningstalan vid domstolen anhängig, samt anledning vore för bibehållande af någon kortare tid uti detta hänseende, har hos Rikets Ständer hemställts, om icke en förklaring i sådan syftning må i sammanhang med ofvan föreslagna förändring meddelas.
Rikets Ständer, som tagit denna fråga under öfvervägande, hafva dervid funnit, att giltig grund saknas till det i 5 § af 2 kap. utsökningsbalken innefattade stadgande, att, då Konungens befallningshafvande förklarar ett der anhängigt utsökningsmål tvistigt, den sökande skall, vid förlust af all talan i saken, inom natt och år derefter sin vederpart till domstol instämma.
Då nemligen, enligt 9 kap. 12 § handelsbalken, hvar och en, som har fordran hos annan, kan, för en obegränsad tidrymd, bevara fordringens gällande kraft, endast derigenom, att han hvart tionde år anmäler densamma lias Konungen» befallningshafvande, synes den omständighet, att en dylik anmälan varit beledsagad af anspråk på fordringens utbekommande, ej böra verka tili inskränkning af den rätt, sjelfva anmälan thy förutan hade medfört.
Ändamålet med en sådan anmälan är vunnet, ehvad form deråt gifves, och detta ändamål är, att förekomma den osäkerhet och oreda, som skulle uppstå deraf, att en rättighet, sedan den en längre tid blifvit förlegad, kunde göras gällande.
Men om än, i följd häraf, nödvändigheten föranledt lagstiftaren att göra rättigheters bevakning inom viss tid till vilkor för deras giltighet, torde dock vara Expeditions-Utskottets Förslag till und.
Skrifvelse, IV.o r>6. 205 obestridligt, att hvarje inskränkning härutinnan utöfver behofvet är oförenlig med rättvisa.
Till en så beskaffad inskränkning är, enligt Rikets Ständers tanka, det stadgande att hänföra, hvars borttagande nu blifvit påyrkadt.
Vid behandlingen af denna fråga hafva emedlertid Rikets Ständer icke förbisett, att berörde stadgande står i omedelbart sammanhang med vissa andra föreskrifter, och följaktligen äfven tagit i öfvervägande, om ej borttagandet af samma stadgande bör verka till förändring äfven af nämnde föreskrifter.
— Desamma innefattas uti 7 § af 1798 års ofvanåberopade författning, hvarigenom är vordet stadgadt: l:o att Konungens befallningshafvande må, då ett utsökningsmål, såsom tvistigt, enligt 5 § 2 kapitlet utsöknings-balken, skjutes under domaren, tillika sätta så mycket af gäldenärens egendom, som mot det fordrade svara kan, under qvarstad, att ej skingras, med förbindelse för sökanden att inom den i berörda lagrum bestämda tid, eller natt och år efter målets förvisning, taga stämning å sin vederpart eller vara all talan i thy mål qvitt,- ock 2:o att, om Konungens befallningshafvande känner gäldenären skyldig att utmätning undergå, men lemnar honom fritt att hos domaren söka sitt igen, gäldenären bör, vid talans förlust, jemväl inom natt och år derefter stämma om återvinning.
Hvad nu angår förstnämnda stadgande, så har föreskriften för sökanden att inom viss tid instämma, har ett dubbelt ändamål, nemligen bevarandet af så val fordringen som den vunna qvarstaden.
Men ehuru bevarandet af sistnämnde rättighet ki'äfver sakens fullföljd inom någon kortare tid, torde likväl, vid närmare undersökning af rättighetens beskaffenhet, inses, att underlåten bevakning af samma rättighet icke rättvisligen bör inverka på sjelfva fordringens giltighet.
En sådan förvexliug af begreppen är ej heller förenlig med den grundsats, sorn i 1734 års lag gjort sig gällande i fråga om qvarstad.
Denna lag, hvilken uti 8 kap. utsökningsbalken lemnat
Konungens befallningshafvande rätt att, på en borgenärs begäran, sätta hans gäldenärs gods i qvarstad till säkerhet för den förres fordran, föreskrifter nemligen i samma kapitels 3 §, att den, som fatt qvarstad å gäldenärs gods, är skyldig att genast begära Konungens befallningshafvandes utslag, eller saken hos domaren vid nästa rättegångsdag angifva, om den ej så klav är, att utmätning derå följa kan, vid påföljd, att qvarstaden i annat fall går åter.
Försummelse att utsöka fordringen inom den således föresätta tiden efter vunnen qvarstad, verkar följaktligen i detta fall endast tili förlust af qvarstaden eller den säkerhet, som erhållits för fordringen» men densammas giltighet förändras ej der - 206 Expeditions-Ulshotlets Förslag lill und.
Skrifvelse, N.o 1.6. af.
Visserligen afser berörde lagrum blott det fall, att någon vinner qvarstad, innan åtgärd, vare sig medelst lagsökning eller rättegång, blifvit vidtagen för fordringens utbekommande, hvaremot stadgandet i 1798 års författning har afseende på sådan qvarstad, som beviljas, då ett redan anhängiggjordt lagsökningsmål skjutes uirder domaren; men på begge händelserna eger dock grundsatsen lika tillämplighet.
Den afvikelse från samma grundsats, som skett i berörde författning, synes emedlertid vara föranledd al det i 5 § af utsökningsbalkens 2 kapitel bestämda åliggande för borgenären att, till bibehållande af sin fordringsrätt, instämma gäldenären till domstol inom natt och år, efter det Konungens befallningshafvande förklarat målet tvistigt.
Men om man förklarar, att eli skedd lagsökning bör medföra någon verkan till inskränkande af den rätt, hvilken sökanden, derest lagsökningsåtgärden ej mellankommit, egt att hos domstol göra sitt fordringsanspråk gällande, och det skäl, som gifvit anledning till omförmälde afvikelse, således upphör, torde man äfven böra återgå till principen i 1734 års lag, såsom med rättvisa och sakens beskaffenhet närmast öfverensstämmande.
Endast sålunda kan, enligt Rikets Ständers åsigt, sammanhang i lagstiftningen upjmås samt den förvexling i begreppen om arten af rättigheter, sorn härrört af ifrågaställa stadgande, undanrödjas.
I enlighet med de åsigter, Rikets Ständer nu yttrat, skulle, i den händelse, att Konungens befallningshafvande skjuter ett utsökningsmål, såsom tvistigt, under domaren, och tillika dömer till qvarstad, sökanden väl vara skyldig att inom någon kort tid instämma saken, men påföljden -för uraktlåtenhet deraf borde blott blifva förlust af den säkerhet, qvarstaden medför, eller, med andra ord, densammas återgång.
Hvad nu beträffar tiden, inom hvilken denna instämning bör ske, så synes den hittills föreskrifna af natt och år, hvilken, på sätt Rikets Ständer sökt visa, likaledes afsett fordringsrättens bevarande, ej lämplig.
Delta har äfven vid stiftandet af 1734 års lag blifvit insedt, hvadan, enligt hvad ofvan är nämndt, det stadgande tillkommit, att den, som fått qvarstad å gäldenärs gods, skall antingen genast begära Konungens befallningsbafvandcs utslag eller saken dios domaren vid nästa rättegång angifva.
Ordet genast torde emedlertid icke innefatta en tillfyllestgörande tidsbestämmelse; men meningen, att borgenären bör så snart sig göra låter, sitt fordringsanspråk lagligen fullfölja, lärer dock vara uppenbar; och med erkännande af rigtigheten häraf
Samt med fästadt afseende å de beredelse!’, som för anstäl - Expeditions-Vtskoltets
Skrifvelse, N:o it6. 207 länet af rättegång erfordras, hafva Rikets Ständer ansett tiden uti ifrågavarande hänseende böra bestämmas tili tre månader, efter det qvarstaden blifvit verkställd.
På sätt Rikets Ständer ofvan an tyd t, står ifrågaställde stadgande i 2 kap.. 5 § utsökningsbalken jemväl i sammanhang med den i 7 § af 1798 års förordning ytterligare förekommande föreskrift, angående återvinningstalans anställande.
Deri förklaras nemligen, att enär en borgenär, enligt berörde lagrum, är pligtig att inom natt och år, sedan Konungens befallningshafvande skjutit ett mål under domaren, taga stämning å sin vederpart, eller vara all talan i målet qvitt,- "så bör ock samma tid, vid lika påföljd, af gäldenär iakttagas, i det fall att han kännes skyldig utmätning undergå, men Konungens befallningshafvande lemnar honom fritt att hos domaren söka sitt igen.”
Man har alltså funnit väckandet af rättegång om ett utaf exsekutor tvistigt förklaradt fordringsanspråk vara af enahanda beskaffenhet med anställande af talan om återvinning, derest exsekutor godkänt anspråket och pröfvat fordringen utmätningsgild, och i följd deraf ansett lika tid böra i båda fallen ia.ktgas.
Men annat torde dock vara att genom rättegång fullfölja ett icke bedömdt anspråk, än att söka upprifva en redan pröfvad sak.
Äfven i denna del har den åsigt, som stiftarne af 1734 års lag hyllat, blifvit frånträdd i 1798 års författning.
Gjordes jäf emot en fordran, egde Konungens befallningshafvande desamma förkasta, derest de funnos uppenbart ogiltiga; men i annat fall måste målet förvisas till domstol, utan att Konungens befallnings • hafvande kunde i exsekutiv väg förhjelpa sökanden till sin rätt.
I rättegångsbalkens 8:de kapitel blef åter Hofrätt, i egenskap af öfverexsekutor, tillagd makt att bevilja utmätning, med rättighet för gäldenären att vid domstol söka återvinning, och grunden härtill var synbarligen den, att, om gäldenär ej visar sådana anledningar tili framställda jäf, att målet bör anses tvistigt, men jäfven likaväl finnas af den beskaffenhet, att de, i laga ordning utförde, kunna af domstol pröfvas giltiga, rättigheten att påkalla sådan pröfning ej må honom betagas.
Härigenom har lagstiftaren å ena sidan sökt förekomma, det lagsökniugsärenden ej uppehållas utan fullt giltiga anledningar, och. å den andra, att skydda gäldenärens rätt.
Genom 1798 års förordning, sorn hade till föremål att befordra skyndsamhet i utmätningsväsendet, har omsider enahanda makt blifvit öfverlemnad åt Konungens befallningshafvande:: men vid bestämmande af tiden för anställande af den återvinningstalan, hvartill Konungens befallningshafvande således nu kunde lemna rätt, togs till grund icke 208 Expedilions-Utskottets Förslag till und.
SkrifvelsCj A’.*> ti6. den bestämmelse, som 8 kapitlet rättegångsbalkeu i denna del innefattar, utan stadgandet i utsökningsbalkens 2 kapitel oell 5 §.
Då detta stadgande borttages, är emedlertid grunden för den tidsbestämmelse, 1798 års författning härutinnan angifver, äfven undanröjd, och fråga uppstår således, huruvida en annan grund uti berörde hänseende bör uppsökas.
Rikets Ständer anse härvid nödigt, att preskriptionstiden för återvinningstalan är kort, på det att den part, sorn hos Konungens befallningshafvande vunnit, ej må, efter längre lids förlopp, blottställas för rättegång iden sålunda redan afgjorda saken; och då den tid af sex månader, som utstakas i 8 kapitlet 2 § rättegångsbalken, för den händelse, att Hofrätt, i utmätnings^ inål, lemnar gäldenär öppet att söka återvinning, efter Rikets Ständers omdöme är för ändamålet fullt tillräcklig, samt, utom det att lagen ej på något ställe utsätter längre tid för återvinning, berörde tidsbestämmelse alser samma förhållande, som det ifrågavarande, anse Rikets Ständer föreskriften i 1798 års författning äfven böra bringas till öfverensstämmelse med berörde lagbud.
Medelst de förändringar, dels i allmänna lagen, dels i 1798 års författning, hvilka Rikets Ständer sålunda ansett böra ega rum, och af hvilka den ena ovilkorligen påkallar den andra, skulle, enligt Rikets Ständers omdöme, det i förevarande ämne nu saknade sammanhang i lagstiftningen uppnås,större säkerhet i lagskipningen befrämjas och framför allt rättvisans fordran samt det ändamål, ifrågaställa lagstadganden afse, närmast uppfyllas; och hafva på grund häraf, Rikets Ständer, för sin del, beslutat utfärdande af en författning, hvarigenom, med ändring af 5 § 2 kapitlet utsökningsbalken och 7 § i Kongl, förordningen den 28 Juni 1798, angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utsökningsmål, varder dels förklaradt, att den i först • * P 7 ion» r> nämnda lagrum gifna föreskrift, att, enär ett hos Konungens befallningshafvande anhängiggjordt utsökningsmål, såsom tvistigt, skjutes under domaren, den sökande skall taga stämning å sin vedei'part inom natt och år derefter, eller vara ali talan i thy mål qvitt, upphört att vara gällande; dels ock stadgadt att, om exsekutor, i sammanhang med målets skjutande under domaren, dömer till qvarstad, sökanden bör, inom tre månader sedan qvarstkden blifvit verkställd, instämma målet, vid äfventyr, att qvarstaden eljest förfaller, samt att, derest gäldenär af exsekutor kännes skyldig att utmätning undergå, men lemnäs fritt att hos domaren söka sitt igen, honom åligger att inom Expeditions-Utskotlets Förslag till und.
Skrifvelse, N.o Vj. 309 inom sex månader derefter stämma ont återvinning, vid förlust af all talan i saken.
Hvilket Rikets Ständer härmed få i underdånighet anmäla; framhärdande &c. Stockholm den 21 Juni 1848.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 21 Juni 1848- Preste-ståndet den 22 — — Borgare-ståndet den 22 — — Bonde-ståndet den 26 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, angående staden Åmåls innevånare beviljade förslags- och byggnads lån.
Uti., IN:ris 119 och 188.) S. A. K.
I anseende till den större eldsvåda, som under Januari månad 1846 inträffade i Åmål, har E. K. M., enligt hvad i Dess nådiga proposition angående statsverkets tillstånd och behof omförmäles, dels i nåder anvisat en summa af 10,000 v:dr till förlagslån åt dem bland nämnde stads handlande och näringsidkare, som genom eldsvådan beröfvats utvägarne att sin rörelse eller sitt handtverk fortsätta, dels ock nådigst beviljat ett byggnadslån af 30,000 r:dr, att utlemnas till egare af brandskadade fastigheter, emot hufvudsakligen samma vilkor, som för enahanda lån förut varit stadgade, dock med tillämpning derjemte af Rikets Ständers rörande dylika försträckningar under sistförilutna riksmöte vidtagna beslut; och då dessa 2:ne lån, jemlikt E. K.
Ms dm 26
Maj berörda år meddelade nådiga förordnande, blifvit utaf mindre kreditiv-medlen statsverket godtgjorda, har E. K. M. i nåder föreslagit, att befattningen med desamma måtte från Stats-kontoret öfverflyttas på Riksgäldskontoret, till hvilket låne-handlingarne skulle i sådant fall, efter behöriga transporter, varda allemnade; hvarjemte E. K. M., medelst nådig remiss af den Bik. lill 11.
St. Prot. 184? och 184.8, 10 Sami. 1 Afd. 2/ 210 Expeditions-Utskottets
För dag lill tind.
Skrifvelse, N.o ilj. 11 nästlidne Januari, behagat till Rikets Ständers Stats-utskott, för dr t afseende Rikets Ständer kunde finna skäligt härå fästa, i nåder öfverlemna en af byggnads-kommitteen i samma stad, å vederbörande låntagares vägnar, i underdånighet gjord ansökning om förlängning af den för förstnämnde lån bestämda återbetalningstid, i hvilket afseende kommittén anfört: att af de 22 handlande och näringsidkare, emellan hvilka ifrågavarande lån blifvit fördeladt, hade, till följd af stadgandet om förlagslånens liqviderande med de byggnadslån, samma personer erhöllo, fem låntagare redan inbetalt sina lånesta nilnor med ett sammanräknadt belopp af 3,800 r:dr; att, derest äfven de öfriga lånen måste vid desammas nu inträffade förfallotid återbetalas, kom me sådant att blifva särdeles menligt för fortsättandet af låntagarnes handels- och handtverksrörelse, helst deras tillgångar medtagits genom nya byggnaders uppförande och anskaffandet af hvad för öfrigt till rörelsens bedrifvande erfordrats, samt att desse låntagare fördenskull i underdånighet anhöllo att, i afseende på sina förlagslån, få tillgodonjuta samma betalningsvilkor, som för det näringsidkare inom staden Wexiö tillerkända enahanda låne-understöd blifvit i nåder förunnade; i hvilken anhållan byggnads-kommittén, med vitsordande af de derför anförda skäl, instämt.
Af hvad E. lv. M. i Dess nådiga proposition jemväl tillkännagifv it hafv a Rikets Ständer inhemtat, dels att de för förlagslånet afgifna och med behörigen verificerade borgensförbindelser försedda skuldsedlar, hvilka i Elfsborgs läns landtränteri förvaras, innehålla att de emottagna läne-understöden skulle gäldas af de byggnadslån, samma låntagare kunde få lyfta, men att hela det öfriga beloppet af dessa lånemedel förfölle till betalning den 22 Januari innevarande år 1848, då tvänne år förflutit, sedan E. K.
M:s nådiga förordnande angående meranämnda lån meddelades, dels ock att dea skuldförbindelse, som för ofvan åberopade, staden Wexiö’s närings-idkare tillerkända, förlagslån blifvit afgifven, innefattar en af stadens magistrat och .äldste gemensamt ingången ansvarighet derför, att detta lån, jemte derå, efter 3 procent årligen, från den 1 November 1846 beräknad ränta, skulle återbetalas på det sätt, att en tiondedel af lånesumman, tillika med den upplupna räntan, erlades vid slutet af sistlidna och derpå följande nio år.
Vid öfvervägande af hvad i detta ärende sålunda förekommit hafva Rikets Ständer ansett den af byggnads-kommittén uppgifna svårighet för vederbörande låneinnehafvare, att fullgöra betalnings-skyldigheten för nu ifrågavarande lån på det vid detsammas beviljande föreskri fria sätt, icke innefatta någon tillfyllestgörande anledning för Rikets Ständer att medgifva det begärda långvariga anståndet med lånets slutliga liqviderande, helst en så väsendtlig förändring Expeditions-Ulskottels Förslag till lind Skrifvelse, .V o 07.