Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I anledning af denna framställning, hvilken Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten gemensamt tagit i öfvervägande, få Utskotten upplysa, att, enligt 21 § i ofvannämnde taxa på arfvode för landtmateriförrättningar, delegare i skifteslag icke äro skyldige att förr, än verkslälldt laga skifte blifvit fastställdt och skiftesmannens arfvodesräkning, i händelse tvist om beloppet uppstått, blifvit af domstol godkänd, till skiftesmannen utgifva mer än trefjerdedelar af det honom, enligt räkningen, tillkommande arfvode, så vida icke skiftesmannen för den återstående fjerdedelen ställer vederhäftig borgen; och enär, enligt Utskottens åsigt, det kan antagas, att i allmänhet, i de fall, då redan afslutade laga skiften återförvisas till ny behandling af skiftesmannen, arfvodet för de åtgärder, som vid sådant förhållande kunna behöfva för skiftesförrättningars fullbordande vidtagas, icke uppgår till mer än en fjerdedel af hela skifteskostnaden, anse Utskotten delegares i skifteslag rätt och säkerhet vara genom ofvanberörde stadgande vederbörligen betryggade, äfven för den händelse, alt skiftesmannen blifvit från förrättningen skiljd och annan landtmätare förordnad att densamma på den förres bekostnad fullborda; hvarföre Utskotten, som således finna det af motionärerne föreslagna stadgande, hvilket tvifvelsutan komme att för landtmätare medföra stora olägenheter, icke vara af behofvet påkalladt, härmed vördsamt tillstyrka, att motionen icke mätte bifallas, Stockholm den 17 Juni 1851, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon-Etsk.
Betänkande, N:o 20. 31 lito 30.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 21 Juni 1851, kl. 6 e. m, Betänkande, i anledning af väckt motion om underdånig framställning hos Kongl. Maj:t, att åtgärder mätte vidtagas till befordrande af Skiftesärendens skyndsammare afgörande i Högsta Domstolen.
Uti memorial, som af Hedervärda Bondeståndet blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnadt, har Kiksdagsfullmäktigen A. W. Svartling från Östergöthlands län, med hvilken Riksdagsfullmäktigen Lars Magnus Knutsson från samma län sig förenat, förmält, hurusom den tidsutdrägt, som vanligen egt rum, innan de Vid laga skiften uppkomne tvister blifvit slutligen afgjorde, skall för delegare i skifteslag medfört betydliga olägenheter 5 och då dylik tidsutdrägt inträffat i synnerhet under det målen varit beroende på pröfning af Högsta
Domstolen, hvarest skiftesärenden ofta skola förblifvit flera ar hvilanda, hafva motiooärerne, under förklarande, att, enligt deras åsigt, omförmälde dröjsmål, långt ifrån att härflyta från obenägenhet eller försummelse vid dessa ärendens behandling hos Högsta Domstolen, hade sin grund i ärendenas mängd och beskaffenhet, föreslagit, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse fästa Kongl. Majits nådiga uppmärksamhet på berörde för lagskipningen i denna del menliga förhållande, samt anhålla, att Kongl. Majit täcktes vidtaga åtgärder, som kunde befordra ifrågavarande ärendens skyndsammare afgörande i Högsta Domstolen.
Denna motion, hvilken Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet gemensamt med Lag-Utskottet i öfvervägande tagit, hafva Utskotten icke funnit skäl att understödja.
Enligt den arbetsordning, som vid föredragningen i Högsta Domstolen följes, användes vanligen en sessionsdag i hvarje vecka, eller en femtedel af Högsta Domstolens arbetstid, uteslutande å handläggning af skiftesmål; och då antalet af dylika till Justitie-Revisions-Expeditionen årligen inkommande mål icke uppgår ens till en tolftedel af öfrige mål och ärenden, synes större andel af Högsta Domstolens arbetstid icke kunna, under nämnde Domstols nuvarande organisation, åt skiftesmålen egnas, utan att parters och rätt - / 22 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon-ilsk.
Betänkande, N:o 20. eökandes billiga anspråk, att äfven andra mål och ärenden må medgmöjligaste skyndsamhet i Högsta Domstolen afgöras, derigenom åsidosättes.
Såsom Utskotten inhemtat, har väl under loppet af de sistförflutna åren eller från år 1847, då vid årets början antalet af de på Högsla
Domstolens handläggning beroende skiftesmål uppgick till endast 24, balansen af dylika inål småningom ökats, så att vid slutet af sistlidne år antalet af oafgjorde skiftesmål steg till 184; men ett likartadt förhållande har tillförene egt rum, såsom då balansen af oafgjorde skiftesmål från år 1838 till slutet af år 1842 uppsteg från 55 till 173; och då nämnde balans derefter, utan att några serskilda åtgärder för densammas afhjelpande vidtogos, under de fyra nästpåföljande åren efter hand nedgick till det obetydliga belopp, den, enligt hvad nämndt är, vid 1847 års början utgjorde, torde balansens tillväxt under de sistförflutna åren vara att tillskrifva endast tillfälliga omständigheter, såsom dels, att ombyten af föredragande i skiflesrnål åtskilliga gånger egt rum, derigenom uppehåll i föredragningen kommit att ske, dels att de af Högsta Domstolen under nämnde år handlagde skiftesmål varit af mer än vanligt vidlyftig beskaffenhet, i följd hvaraf deras handläggning upptagit längre tid, och dels att under samma år större antal skiftesmål blifvit hos Kongl.
Maj:t fullföljde, än under föregående år.
Vid sådant förhållande och då tillika tage* i betraktande, att i den mån laga skifte hunnit de större skifteslagen öfvergå, de vidlyftiga skiftesmålens antal måste förminskas samt skiftesmålens befordrande till skyndsammare afgörande i Högsta Domstolen, än nu eger rum, icke lärer kunna vinnas utan en förändring af Högsta
Domstolens organisation, dertill det anmärkta förhållandet dock icke synes utgöra tillräcklig anledning, anse Utskotten sig böra vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 10 Juni 1851, Bag- »arnt All/rt.
Betänkande, N:o 'Ad. 21 Jtf:o SI.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om förändring af gällande stadganden, angående skyldighet att bygga och underhålla prestgård, tingshus och här ads fäng else.
I dessa ämnen Ilar Lag-Utskottet genom remisser från Hedervärda Bondeståndet fält till behandling emottaga följande motioner, nemligen: l:o af Riksdagsfullmäktige Daniel Danielsson från Jönköpings län, Anders Persson från Östergöthlands län och Nils Magnusson från Kalmar län, hvilka uti serskilda memorial yrkat, att, med ändring af stadgandet i 26 kap. 2 § Byggninga-balken, församlingarnes skyldighet att bygga och underhålla vissa hus å prestegårdar må upphöra och nämnde skyldighet i stallet öfverflyltas å kyrkoherdarne sjelfve; 2:o af Riksdagsfullmäktige Ingemund Odin från Gottlands län och Johan Johansson från Östergöthlands län, hvilka föreslagit utfärdande af den förklaring öfver stadgandet i nyssnämnde §, angående socknemäns skyldighet alt underhålla och bättra de så kallade sju laga husen å Kyrkoherde-boställen, att denna skyldighet icke må vidtaga förr än husen af ålder och bruk så förfallit, att de icke utan ombyggnad kunna bättras; 3:o af bemälde Johan Johansson samt Riksdagsfullmäktige J. P. Sandstedt och Johannes Johansson från Jönköpings län, hvilka yrkat, att den sätes- och ladugårdar samt afhyste rå- och rörs-hemman, genom stadgandet i berörde §, nu medgifna befrielse från deltagande i prestegårds byggande och underhållande måtte upphöra; och 4:o at bemälde Sandstedt och Johannes Johansson, jemte Riksdagsfullmäktige Nils Jeppsson från Malmöhus län och Olof Johansson från Stockholms län, som ansett, att, med ändring af 4 § i berörde kapitel, sätes- och ladugårdar samt afhyste rå- och rörshemman jemväl böra åläggas deltaga i byggnad af tingshus och häradsfängelser; och har sistnämnde motionär tillika föreslagit, att äfven preste-och klockarebohl må få dylik bvggnadsskyldighet sig ålagd.
Dessa motioner, jemte hvad vid deras föredragande till remiss blifvit anfördt, hafva Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten gemensamt i öfvervägande tagit; och få Utskotten härmed utlåtande öfver desamma afgifva. 54 Lag- samt Allm.
Betänkande, N:o 21.
Beträffande dervid först frågan om stadgande, att Kyrkoherde skall sjelf bygga och underhålla prestgårdsbyggnad och församlingarne från allt åliggande härutinnan befrias, få Utskotten vördsamt erinra, att förslag af enahanda innehåll, som det nu framställda, vid de fyra nästlörflutna riksdagarne varit väckta, men blifvit af Rikets Ständer ogillade, på tillstyrkande af Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten, hvilka i sådant afseende anfört: att
Kyrkoherdarnes rättighet att erhålla och församlingarnes skyldighet att bygga vissa hus å prestegård utan tvifvel varit beräknad och jemväl fortfarande måste betraktas såsom en till presterskapets aflöning hörande förmån, hvilken äfven från äldre tider presterskapet tillkommit, samt att något gällande skäl för borttagande af nämnde förmån, hvilket komme att föranleda minskning af Kyrkoherdarnes inkomster, icke vore för handen; och då Utskotten till alla delar instämma uti berörda åsigt, kunna Utskotten icke understödja de i omförmälde afseenden väckte motioner, utan tillstyrka, alt desamma icke må vinna Rikets Ständers bifall.
Hvad åter angår den yrkade förklaringen öfver 26 kap. 2 § Byggninga-balken, i fråga om Kyrkoherdarnes och församlingarnes skyldighet att underhålla de hus å Kyrkoherdeboställen, som af församlingarne byggas; så hafva Utskotten inhemtaf, hurusom olika tilllämpning af berörde lagstadgande vid dornstolarne egt rum, sålunda, att en del ansett Kyrkoherdes skyldighet att bättra och underhålla de hus, församlingen till honom färdiga öfverlemna!, icke böra utsträckas längre än till ersättningsskyldighet, i händelse skada derå genom hans vållande skett; men att deremot andre, med församlingens befriande, ålagt Kyrkoherden eller hans rättsinnehafvare, att ansvara för alla mindre bristfälligheter, som antingen genom tidens åverkan, bristande eftersyn eller andra orsaker tillkommit.
Denna sednare tolkning öfverensstämmer, enligt Utskottens omdöme, med rätta förståndet och meningen af ifrågavarande lagstadgande, hvilket innehåller: “Dessa hus, och ej flera, äga socknemän med tak och innanrede!
Kyrkoherden färdiga antvarda, och vare han sedan skyldig, att hålla dem vid magt med egen kostnad.
När de af ålder och bruk, och ej af pr estens vanryckt förfalla; då skola socknemän dem bygga och bättra på deras kostnad."
Det lärer nemligen vara tydligt, att hålla vid magt utmärker ett vidsträcktare åliggande, än ersättningsskyldighet för förorsakad eller förvållad skada; ty den sednare måste ju alltid drabba hvar och en, som skada åstadkommit.
Ett ytterligare stöd för den mening, att Kyrkoherde bör bekosta mindre reparationer, lärer ock kunna hemta* af Lag- sami Allm.
Betänkande, N:o 21. 25 al 12 § uti Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 1 Augusti 1727, som, jemte stadgande, att pr esten hör draga försorg, alt husen ej af vanryclct förderfvas, utan bur hålla dem vid makt på egen bekostnad, innehåller, att då mycken och ansenlig förbättring derå tarfvas, församlingen skall densamma verkställa.
Utskotten, som i följd häraf finna nödigt, att vidden af Kyrkoherdars skyldighet att hålla vid magt och församlingarnes att bättra de så kallade laga husen å prestegårdar varder närmare bestämd, kunna dock icke biträda det af motionärerne framställda förslag em den förklaring, att socknemännens skyldighet i fråga om husens underhållande ©ch bättrande icke må vidtaga förr, än husen af ålder och bruk så förfallit, att de icke utan ombyggnad kunna bätlras, enär, enligt Utskottens omdöme, genom en förklaring af nämnde innehåll, Kyrkoherdarne komme att åläggas vidsträcktare ansvarighet i omförmäide afseende, än dem för närvarande tillkommer; men då Utskotten deremot anse de föreskrifter, sorn, i afseende å byggande och underhållande af Kongl. Maj:t och Kronans till boställen upplåtna hus, finnas meddelade uti Kongl. Reglementena den 22 Februari 1750, den 11 Januari 1820 och den 11 Juni 1822 lämpliga jemväl i fråga om fördelningen af underhållsskyldigheten vid den kyrkoherdeboställen å landet tillhörande åbyggnad, som af församlingarne bestås, få Utskotten härmed vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, alt hos Kongl. Maj:l i underdånighet anhålla:, ali Kongl. Maj:t täcktes antingen i nåder låta utfärda ett serskildt reglemente till bestämmande af kyrkoherdars åligganden i afseende å underhållandet af den del utaf preslegårdars åbyggnad, sorn af för samlin g arne beslås, öfverensstämmande med grunderna i ofvan anförda nådiga reglementen, eller ock meddela den förklaring, alt samma reglementen böra, i hvad de röra boslällsinnehafvarnes skyldighet alt husen vårda och underhålla, jemväl å kyrkoherdeboslällen tillämpas.
Vidkommande derefter en del motionärers yrkanden om upphörande af den sätesoch ladugårdar samt afhyste rå- och rörshemman medgifna befrielse från deltagande i byggande och underhållande af prestgård, tingshus och häradsfängelse; så hafva Utskotten inhemtat, att Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten vid sisthållne tvänne Biii. till R.
Brot. 1850 §■ 1851. 7 Sami. 2 Afd. 5 Iläft. 4 26 Lag- samt Allin.
Betänkande, N:a 21.
Riksdagar såsom skäl för afstyrkande af då gjorde framställningar af enahanda syftning, som ofvannämnde, anfört: att då dylika fastigheter genom befrielse från berörde byggnadsskyldighet, måste anses hafva vnnriit ett ökadt värde, som vid deras förvärfvande otvifvelaktig! kommit i beräkning, det icke vore med rättvisa förenligt, att derutinnan tillvägabringa en förändring, som icke utan eganderättens förnärmande kunde verkställas.
På dessa skäl, i hvilka Utskotten inslämma, och då medgifvande af en dylik förändring, lätt skulle föranleda nya frågor om skyldighet för ifrågavarande fastigheter att äfven deltaga i åtskilliga andra, hemman i allmänhet åliggande, onera, från hvilka de hittills varit befriade, och hvilka onera icke skulle kunna dem åläggas utan rubbning af en mängd nu gällande rättsförhållanden, tillstyrka Utskotten, ali molionerne i desse delar ej må bifallas.
Hvad slutligen angår yrkandet om upphäfvande af den för preste- och klockarebohl stadgade befrielse från deltagande i byggande af tingshus och häradsfängelse; så utgör denna frihet en förmån, som ostridigt ingår i nuvarande boställsinnehafvares lönevilkor och kommit i beräkning vid dessas bestämmande.
Och då nämnde frihet således icke lärer kunna upphäfvas, med mindre boställsinnehafvarne derför godtgöras på annat sätt, hvilket för församgarne möjligen kunde blifva mera betungande, än som motsvarade den lindring i byggnadsbesväret, som komme dem till godo genom nämnde boställshemmans deltagande deruti, få Utskotten hemställa, om icke berörde yrkande må lemnäs ulan afseende.
Stockholm den 17 Joni 1851. t Reservationer: af Herr Carleson, E. H., i afseende å andra punkten af Betänkandet, af Herr Doktor J.
Norström, som afgifvit följande yttrande: ”Då Höglofl.
Lag- och Ekonomi-Utskotten vid Riksdagen 1844 — 1845 hade att handlägga samma fråga, som nu förevarit, rörande byggnads- och underhållsskyldigheten vid Kyrkoherdarnes boställen, stannade Utskotten i alldeles enahanda beslut, som nu blifvit fattadt.
Häremot nödgas jag nu, likasom då, reservera mig, med åberopande af de skäl, som då af mig anfördes för min öfvertygelse om olämpligheten af den föreslagna åtgärden.
De äro hufvudsakligen följande:
Utskotten antaga, att de för byggnad och underhåll af Kro - Lag- saint Allm.
Besvärs- oeh Ekon.-Utsk. Betänkande, N:o 21. 27 nans lill boställen upplåtne hus, uli Kongl.
Reglementena den 22 Februari 1750, den lf Januari 1820 och den 11 Juni 1822 meddelade föreskrifter äro tillämplige äfven till Kyrkoherdeboslällen S landet, samt grunda pä denna förutsättning nu förevarande beslut.
Härvid torde man dock icke kunna undgå att mötas af den anmärkningen, att berörde Reglementen, af hvilka det förstnämnde handlar om ”Landshöfdingeresidens-husens byggnad och vidmakthållande”, det andra innehåller föreskrifter ”hvarefter de, som bebo Kronans slolt och hus, hafva att sig rätta”, samt det i tredje rummet åberopade angår ”vården och underhållet af Kronans till Landtförsvaret anslagne hus och byggnader”, svårligen kunna bringas till ett sammangjutet helt, för att i denna form tjena lill regel och rättesnöre i afseende å vården och underhållet af de Ecklesiastike Bostadshusen på landet.
Denna svårighet röjer sig isynnerhet, då man vill försöka sammansmälta de tvänne yngre Reglementena, sorn genom tillagda liera stadganden och föreskrifter, i betydlig män utvidga vederbörande boställshafvares underhållsskyldighet, med det äldre Reglementet, hvars stadganden bära prägeln af en helt annan tidsanda, lika sparsam i föreskrifter, som billig i anspråk.
Att icke eller sådant varit afsigten synes tydligen af 1820 års Reglemente, der det i 11 § heter: ”Hvad sålunda blifvit i nåder stadgadt, kommer icke att lämpas till Landshöfdingeresidenshusens byggande och underhållande, ulan bör det derom utfärdade serskilde Reglemente den 22 Februari 1750, så hädanefter, sorn hittills, tjena till underdånig efterrättelse.
Hvad lagstiftaren här på goda grunder åtskiljt, synes mig Utskotten icke eller hafva bordt utan tillräckliga skäl förena.
De omnämnda tvänne författningarne af yngre härkomst, äro ingalunda, hvad man möjligen föreställer sig, förklaringar eller tillagg till den äldre författningen, i hvilken händelse den nu föreslagna arnalgameringsprocessen utan serdeles betänklighet torde kunna försiggå.
De afse tvärtom och behandla olika föremål, och äro, såsom sig bör, efter de skiljaktiga förhållanden, som häraf föranledas, uppgjorda och lämpade, hvadan de icke eller hvar för sig och ännu mindre sammantagne kunna anses rätt tjenlige att sättas i stället för allmänna Lagens stadgande i 26 kap. 2 § ByggningaBalken.
Derjemte synes mig en icke oväsentlig brist vidlåda det föreslagna trefaldiga reglementet.
Intetdera af dessa reglementen upptager nemligen några bestämmelser, rörande de lill boställen, sådane som Kyrkoherdarnes på landet, hörande flere uthus och byggnader samt deras underhållande.
Härtill är skälet dock lätt att finna, ithy att dylika hus och byggnader, till det antal, som vid ett pastorsboställe vanligen behöfvas, eller laglikmätig! byggas, hvarken af Kronan bestås vederbörande boställshafvare, eller ens är dem å - 28 Lag- samt Allm.
Betänkande, N:o 21. lagiit bygga och underhålla, hvilket också icke eller lärer böra komma i fråga, då dessa reg lementen icke angå egentliga boställen, utan endast bostäder med de ”till boningsrummen hörande uthus", sådana de vanligen finnas vid Kronans nu ifrågakomna publika hus och byggnader.
På dessa skäl kan jag icke för välgrundadt erkänna Utskottens förslag att, såsom stadga för underhållsskyldigheten vid de Ecklesiastika boställena å landet, antaga förenämnde frenne reglementen.
Detta försök att ställa nämnde boställen under samma stadga med Landshöfdinge-residenshusen samt kronans slott och hus m. fl, synes hafva lika litet skäl för sig och derföre lika litet hopp 0111 framgång, som förslaget att sätta dem i samma, kathegori med Militie-hoställen, såsom man tillförene försökt.
Icke eller kan jag godkänna Utskottens alternativt framställda förslag, att reglemente må, i öfverensstämmelse med grunderna för merbesagde reglementen, uppgöras och till efterrättelse utfärdas.
På sätt jag redan haft tillfälle ådagalägga, låta dessa icke här tillämpa sig.
Ett Prest-boställe med dess hus och byggnader kan icke, hvarken i anseende till byggnads- eller underhållsskyldighet i allo uppföras på samma grunder, som ett Landshöfdingeresidens eller ett Kronans slott och hus.
Riktigast är utan tvifvel , att hvarje reglemente lämpas efter da mera enskilda förhållanden, som för hvarje fall närmast oeh hufvudsakligen böra komma i öfvervägande, en grundsats, som jemväl torde få anses i viss mån bekräftad af hvad här förekommit, i det att, ehuru omförmälda kronans hus och byggnader torde synas vara af den beskaffenhet, att de skulle kunna hänföras till samma kathegori, man ändock funnit nödigt att för serskilda slag af dem utfärda serskilda reglementen.
Pröfvas oundgängligen nödigt att för prestgårdars byggande och underhåll uppgöra en ny serskild stadga, måste denna följaktligen för ingen del grundas på andra förhållanden, än som med densamma anses stå i närmaste gemenskap.
Det går, efter mitt förmenande, alldeles icke an, att inympa denna, mera än någon annan, på främmande stam.
En speciel lag, sådan som denna, måste uppvexa från sin egen rot oeh utveckla sig utur de egendomliga förhållanden, som utgöra dess grund och väsende.
Till dess detta sker, måste jag anse hvad hittils gällande författningar i detta afseende förskrifva med större och giltigare skäl både kunna och böra bibehållas, än förkastas eller mot fremmande stadgar och reglementen utbytas; helst som jag är öfvertygad derom, att, der i förevarande fall anspråken å ömse sidor icke utsträckas öfver den gräns, som billighet och rättvisa utstaka, det tvistiga lätt låter sig biläggas och sammanjemkas utan lagens mellankomst.
Slutligen och då Utskotten, i detta betänkande, icke fästat afseende på eller gjort något undantag för de äldre konventioner, som rörande detta ärende blifvit afslutade och Lag- samt Allm.
29 vederbörligen stadfästade, och i kraft af hvilka överenskommelser församlingarne inom vissa stift hafva sig ålagd en vidstiäcktare förbindelse i anseende till deras prestgårdars byggande och underhållande, än som enligt allmän lag anses dem åligga, måste jag tillika härmed reservera vederbörande presterskaps härvid beroende rätt.
Dylika överenskommelser äro för öfrigt, genom sedermera utfärdade Kongl, förordningar, bekräftade, serdeles genom Kongl, resolutionen på allmogens besvär den 10 Augusti 1762, som från den vanliga i lag bestämda byggnadsskyldigheten undantager de landsorter i riket, ”hvarest, efter serskildt ingångne överenskommelser, församlingarne (ill sitt presterskaps hjelp och understöd all nödig byggnad vid prestgårdarne sig åtagit.” af herr doktor Säve, herr doktor A. Nordström, herr prosten Melén, herr kontraktsprosten Söderberg och herr b klor Söderberg, hvilka instämt uti herr doktor Norströms reservation. af herr doktor Björling: ”Emot de sammansatta Utskottens ofvanstående betänkande, i afseende å de förändringar, sorn blifvit föreslagna vid pastorernas underhållnings-skyldighet af sina boställen, får jag reservera mig af följande grunder:
Utan har betraktat de föreslagna förändringarne ur tvänne synpunkter, nemligen antingen såsom lagförklaring eller såsom lagförändring, och i båda fallen anser jag dem ingalunda kunuä antagas.
De n este af de sammansatta Utskottens ledamöter hafva ansett de föreslagna förändringarne såsom lagförklaring, men så kan man dock ej anse dem, emedan de ej förklara, utan helt och hållet förändra lagens mening.
Uti Byggninga-balken 26 kap. 2 § slår:
Dessa hus, och ej flera, äga socknemännen med tak och innanrede Kyrkoherden färdige antvarda, och vare han sedan skyldig att hälla dem vid magt med egen kostnad-
När de af alder och bruk, och ej af prestens vanryckt förfalla, då skola socknemännen dem bygga och bättra på deras kostnad-, och må virke åpreslbolets egor tagas, om der tillräcklig skog är.
Dessa båda punkter måste naturligtvis tolkas i sammanhang med hvarandra, så att i deri sednare punkten tydligen bestämmes huru vidsträckt den underhållsskyldighet är, som i den förra punkten ålägges pastor i afseende på de laga husen.
Denna underhållsskyldighet bestämmes nu så, att pastor skall vidmagthålla det, som genom hans vanvårdnad förfallit, då åter det, som genom ålder och bruk blifvit färstördt, tillhör församlingen att bygga och bättra.
Att föreslå en lagförklaring, som skulle bibehålla lagparagrafens mening och dock tillika bestämma hvilka delar af 30 Lag-samt Allni.
Besvärs- oell Ekon.-Ut sk.
Betänkande, N:o 21. de laga husen och inredningen församlingen, och hvilka pastor, skall underhålla, är, efter mitt förmenande, att föreslå något overkställbar och orimligt, enär sådana bestämmelser ej i förväg kunna genom någon förklaring göras, utan det endast är möjligt för domare eller synemän att vid hvarje serskildt tillfälle, efter skedd undersökning, stadga hvad som blifvit genom pastors vanvårdnad förstördt och hvad genom ålder^och bruk förfallit.