Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag ser hvart vägen stupar, deras väg och min, och jag kan ej glömma att dödskallen redan grinar inom oss.
Med doft dunder öppnas krematoriets jernluckor som två svartblå läppar mumlande om förintelse, och jag hopsamlar benskärfvorna och den ännu varma askan efter min fars lik.
Bra lättfärdig skulle jag vara för att ej besinna ögonblickets värde.
Det är visserligen sant att många i sin ifver att njuta sitt »i dag» förstört sitt »i morgon».
Detta visar dock endast att en smula själsadel är lika nödvändig, då det gäller att förljufva stunden som då det är frågan om att försköna sin bostad med prydnader.
När Odyssevs, alltid hjelte, låg i Circes armar, blefvo hans följeslagare svin.
För mig är det närvarande något heligt, som jag endast törs vidröra med mjuka händer.
Jag ångrar hvar gång jag med ett häftigt ord stört ett gladt samkväm.
Helt försjunka i stundens glädje kunna vi nutidens unga ju visserligen aldrig.
Vi speja i hemlighet efter en stupstock att förlora hufvudet på.
Det förefaller dock ibland nästan som om hvarje sträfvan, hvilken förbittrar vårt »i dag» med löften om »i morgon» vore en menniskornas fiende, ty morgondagen är en maskerad skälm.
Jag lär mig att värdera allt ljust och gladt.
Då jag dör, skulle jag vilja jordfästas med tre glas bourgogne.
Jag ville bli begrafven i en trädgård under ett äppelträd, i hvilket barnen kunde stjäla frukt och i hvilket, då äpplena skördades om hösten, pojkarna kunde knipa flickorna i benet.
Min graf skulle vara en gräsbänk, på hvilken älskande kunde ligga och kyssas i smyg.
Som en af Leipzigs judar om aftonen segerglad ordnar dagens vinst af koppar, silfver och guld i olika högar, så ordnar jag vid lampan mina minnen – behållningen af dessa tusen ögonblick, som kommit och gått likt småmynt.
Minnet af slottet Brunegg ligger i guldhögen.
Medeltidsromantik och nutid, estetiskt drömmeri och fritt arbete sammansmälte der till ett.
Jag tyckte mig sitta med min unga hustru och några böcker i en löfsal, hvilken afskilde oss från verlden utan att alldeles utestänga den, dolde oss utan att alldeles bortskymma lifvet utomkring.
Vi hade tillbragt vintern i Lenzburg.
Aprilsolen brände redan på villans tak och fruktträdsskogarna blommade.
Hvart skulle vi begifva oss för att få ligga i gräset utan handskar och hatt?
Ja hvart?
I mellersta och södra Europa kommer man sällan i tillfälle att ostörd få tillbringa sin sommar som ett naturbarn.
En eftermiddag kom vår granne, doktorn, för att efter vanan prata bort en stund vid cigarren.
Han var en fryntlig liten schweizare, alltid törstig efter öl, alltid jägtad af göromål, alltid både skämtsam och topp tunnor rasande på en gång.
Han var icke blott läkare, utan, enligt bruket der på landsbygden, äfven apotekare samt beredde sjelf de droger han ordinerade.
Man säger, att läkaren efterträdt presten både i att göra sig oumbärlig och väl betald.
Påståendet kan tillämpas på den schweiziska landsbygdens läkare, ty om han också icke ens tillnärmelsevis förtjenar sådana jättesummor som hans yrkesbröder i Europas storstäder, slutar han dock vanligen förmögen.
För öfrigt råder i Schweiz ett ganska ovanligt bruk: man gifver läkaren drickspenningar.
Då man vill likvidera honom, begär man räkningen; om man då får en räkning på t. ex. 150 francs, betalar man, i den händelse man varit belåten med kuren, i stället 160 eller 175, alltså 10 à 15 francs i drickspenningar, ehuru man naturligtvis ej gifver denna extra dusör en så förarglig benämning.
För patienten är detta bruk mycket retsamt, och det skulle i ett annat land rimligtvis äfven vara mycket sårande för läkaren, men schweizaren uppfattar sådant der på sitt eget gemytliga sätt och ratar ingen inkomst, den må komma i form af äskadt honorar eller godtycklig present.
Sedan doktorn blifvit erbjuden en cigarr och snoppat den, medan det oundgängliga ölet hemtades ur källaren, föll samtalet af sig sjelft på sommaren.
Doktorn stannade midt på golfvet och stirrade stelt ut genom fönstret, som om en god idé långsamt arbetade sig fram i hans hufvud.
Slutligen vände han sig på klacken och gjorde en rörelse med handen, som om han funnit en tanke, hvilken var så enkel och låg så nära till hands, att det förvånade honom sjelf, att han icke förr kommit på den.
Det enda vi hade att göra, påstod han, vore att hyra – ett slott.
Skrattande ryckte jag på axlarna och bjöd honom en tändsticka till cigarren, men han stirrade fortfarande lika stelt och allvarsamt framför sig samt tillade:
– Potztusig!
Ni kan ju hyra Schloss Brunegg.
I det småborgerliga Schweiz hade till och med slotten fått stiga ned till borgarehem, förpaktarebostäder och sommarnöjen.
Genom doktorns bemedling fingo vi verkligen också snart för en mycket blygsam summa hyra Schloss Brunegg, en grånad gammal riddareborg, tillhörig en af ortens rikare familjer, hvilken i följd af dödsfall för någon tid tänkte lemna trakten.
Schloss Brunegg, som låg högt på en bergås, två timmars väg från Lenzburg, var ett af de äldsta slotten i hela alprepubliken och räknade sina anor ända upp ur medeltidens mest aflägsna skymning.
Det hade bland annat innehafts af slägten Gessler och bebotts af en bror till den ryktbart tyranniska Gessler, hvilken enligt traditionen föll för Tells pil i hålvägen vid Küssnacht.
Vägen dit upp till det vanvårdade slottet var stenig och brant och nästan ofarbar för hjuldon.
Sjelfva slottet var befäst och utgjordes af en oregelbunden hufvudbyggnad med torn samt af tre terrasslikt öfver hvarandra stigande vallar, som nu förvandlats till trädgård, ett litet kapell och en länga af pittoreskt sammangyttrade lägre hus, som omgåfvo borggården och beboddes af förpaktaren och hans folk.
Hufvudbyggnaden och terrasserna fingo vi till oinskränkt disposition och hade alltså godt utrymme.
En smal, omåttligt hög och brant stentrappa klättrade från borggården öfver terrasserna upp till hufvudbyggnaden, hvars södra vägg från grund till tak öfvergrönskades af vinrankor.
På andra sidan stupade murarna och berget tvärbrant ned i bokskogen.
Bottenvåningen delades af en lång, dyster, halfskum gång, som pryddes af ett gammalt dryckesbord, af vackert snidade stolar samt af hjorthufvuden med stora, greniga horn.
Den öfre våningen upptogs af sofrum och kök och af den stora, låga hemtrefliga dagligstugan, hvars fabelaktigt tjocka murar gåfvo den djupa fönstersmygen utseende af ett litet rum för sig.
I den tredje våningen voro de egentliga paradrummen.
Der fans rustkammaren med sin trånga, låga och vanligtvis stängda dörr, hvilken man icke öppnade utan att taga ett tändt ljus med sig, ty rustkammarens fönsterluckor voro tillskjutna.
Man blef helt hemsk till mods inne i det mörka rummet, der ljuslågan likasom förlorade sin lyskraft i den instängda, fuktiga luften och förvandlades till en rödaktig dunstklump och der väggarna voro fulla af vapen och harnesk, af hvilka ett var genomskjutet af en kula.
Der uppe fans också den ljusa, långa riddarsalen, som hade fem fönster.
I salens hörn stodo rustningar med fäldt hjelmvisir och med lans eller hillebard i händerna.
Jagttroféer prydde de hvitrappade väggarna, och fönstren buro vapensköldar i måladt glas.
Slottets möbler voro oftast visserligen ganska ömtåliga att sitta på och lappade och urblekta, men vördnadsbjudande genom sin ålder.
Taskiga moderna pigkammartapeter och gardiner voro dock uppsatta här och hvar och tycktes liksom säga:
– Se på oss, medan du hör hönsen kackla bland halm och boss nere på borggården.
Se på oss, så glömmer du icke att du, oaktadt du är i ett slott, dock befinner dig i det småborgerliga Schweiz.
På de gamla, långt i rummen framspringande mångfotade kakelugnarna, som voro målade i alla färger, stodo mörknade och buckliga remmare och ljusstakar af tenn.
På väggarna hängde familjeporträtt.
Der syntes femtonhundratalets barska, svartklädda, till protestanter nyss omvända prestmän med stora biblar i händerna.
Så kommo sextonhundratalets krigare i gula kyller med magen framskjuten, sluttande axlar, knävelborrar och stora, röda, brutala läppar.
Slutligen hade vi sjuttonhundratalets pudrade eleganter, som äfven här i den borgerliga republiken buro omisskänneliga drag af vekhet.
Bland dessa befann sig den rike bomullsfabrikanten, stamfadern för den familj, som nu rådde om Schloss Brunegg.
Med sin hvita, väl vårdade, af spetsar omflutna hand, på hvars finger en stor signetring glimmade, pekade den fetlagde bomullsfabrikanten på sig sjelf, som om han skulle säga till sina efterkommande:
– Jag, jag, jag, jag!
Det är jag, som gjort er till hvad ni äro!
Af de väldiga herrar, som under riddartidens oroliga dagar i tunga rustningar trampade rummens numera murkna och maskstungna golf, funnos inga bilder.
Så godt var kanske det.
Det var väl i alla fall mer i minnesångarnas dikter än i verkligheten, som dessas person omgafs med poesi.
På nära håll var borgherrn nog ej synnerligen romantisk der han sjelf gick vid plogen, medan hans söner pådrefvo oxarna, de stackars oxarna, som menniskan sedan hedenhös genom en grof missuppfattning förestält sig icke kunna förmås att flytta benen utan stryk.
Hans hvardagsdrägt var både tarflig och sliten, och Rudolf af Habsburg lappade sjelf sina byxor.
Äfven borgen var med sina låga fönsteröppningar icke alltid så storartad.
Ibland hade den endast två eldstäder, den ena i köket, den andra i dagligstugan.
På Brunegg lågo dessa två rum vägg i vägg och hela slottet behöfde derför i äldre tider endast en skorsten.
Det egde visserligen hvarken Bruneggs ålder eller pittoreska läge och var för öfrigt så godt som en ruin, men för sina minnens skull och derför att det dagligen låg för våra ögon en timmes väg från vår dörr, lockade det ofta till besök.
En lång allé af körsbärsträd ledde dit upp genom vingårdarna.
Sjelfva slottet är ett grånadt fyrkantigt hus utan tak.
Från det fyrkantiga tornet, som reser sig vid husets ena hörn, öppnar sig en vacker utsigt öfver Reuss och den vildt skummande Aar.
En bitande storm sveper nästan beständigt kring den förfallna byggnaden, som med sina fönsteröppningar utan fönsterrutor, utan glimmande glas, stirra öfver trakten som en dödskalle med tomma ögonhålor.
Endast tre eller fyra rum äro ännu bevarade.
Det ena, som kallas Rudolfs af Habsburg arbetsrum och har puerila, men derför icke stillösa sniderier i takets af rök mörknade stockar, är ett hemtrefligt hörnrum åt solsidan, men ytterligt litet och lågt.
Det största af de andra rummen, som påstås ha varit sjelfva riddarsalen, är så tryckande lågt, att helt visst ingen af det moderna Stockholms hyresgäster skulle nöja sig med en sådan sal till matsal.
Vid åsynen af ett sådant rum vackla alla illusioner om de forntida riddarslottens prakt.
Den som – för att göra ett djerft språng i skildringen – besöker det sagolikt skönt belägna Wartburg i Thüringen, förvånas äfven der öfver det trånga utrymmet.
Det pittoreska i borgens oregelbundna hus, gårdar och torn, motsvarar fullkomligt, hvad han väntat.
Öfver borgens yttre och det omgifvande skogshafvet hvilar just den stämning han hoppats träffa.
Allt är medeltid och romantik – om man frånser den villa, hvilken Fritz Reuter, den tyska kälkborgarhumorns godmodiga författare, i lifstiden lät uppföra vid vägen upp till det majestätiska bergsslottet, oaktadt han i hela Tyskland väl knappast kunnat välja en punkt, som mindre sammanpassade med hans författareskap än just denna.
Det är först vid inträdet i borgens rum, som allt förefaller så öfverraskande smått, ehuru rummens trånghet naturligtvis delvis är en följd af att bergsplatån, hvarpå borgen förlagts, icke medgifver synnerligen mycket svängrum.
Den strängt stilenligt renoverade, af guld glimmande riddarsalen, hvilken så att säga bildar »Hofborgens» vind och således får spetstak, är visserligen snarare som en ädelstensglittrande skildring i en fantastisk saga än som verklighet, men man skulle ändå gerna se att den vore ett godt stycke högre.
Salen, der den ryktbara sångarstriden egde rum, är icke större än ett medelstort hvardagsrum i en modern fursteboning.
De ofantliga riddarsalarna, som hade flere våningars höjd, tyckas egentligen först ha tillkommit mot medeltidens slut, när riddarväsendet redan var i fullständig upplösning och dess lyriker herr Walther von der Vogelweide redan sof under korsgången i Würzburg, medan presterna bakade sitt frukostbröd af det korn, hvarmed, enligt hans testamente, dufvorna skulle matas på hans graf.
Jemförd med riddarsalen på Wartburg var, hvad prakten angår, naturligtvis riddarsalen på Brunegg som en torr ärta jemförd med en solitär.
Mot det otrefliga skräprum, som på Habsburg bar namn af riddarsal, kunde salen på Brunegg dock nästan kallas ståtlig.
Ett smalt bord sträckte sig genom salen, och hvem kunde motstå frestelsen att välja sin dagliga arbetsplats just vid gafveln af detta långa bord med salshörnens två rustningar liksom två vaktande hillebardierer tätt bakom sin stol?
För att »sätta färg» i den hvita riddarsalen hade vi skaffat oss en stor kudde af körsbärsfärgad sammet med guldtofsar och broderade med blomsterslingor.
Med kudden till hufvudgärd kunde jag kasta mig ned på soffan och med famnen full af böcker, papper och portföljer fördjupa mig i arbete, omedveten om dagarnas dato och namn.
Hela veckor kunde försvinna utan att det föll mig in att gå ut.
De öppna fönstren ryckte i sina hakar och då vinrankorna knackade på fönsterblecket, lät det som om någon spelat på ett gammalt klaver utan strängar.
Jag tyckte mig ligga högt på månens horn, oberörd af jordens alla sorger, endast iakttagande.
En svensk författarinna skrifver på något ställe, att det ansigte behagar henne, hvilket är fåradt och hvilket visar att den, som släpar på det, lidit.
Lidit!
Birgitta kunde icke i ett anfall af klostermoral ha uttryckt sig bättre.
Ett ofrivilligt jämmerrop kan undslippa en och hvar.
Att hänsynslöst blotta egna och andras lidanden kan ju icke blott vara en lisa utan också en skyldighet.
Men att finna lidandet mer tilltalande än lyckan, att upphöja lidandet, som dock är lifvets missbildning, till ideal, det luktar tagelskjorta.
I forntiden skröt man ännu på sotsängen af sin lycka, prisade lifsglädjen och tycktes nästan skämmas öfver motgången som öfver ett misslyckande.
Der uppe på Brunegg märkte jag, att jag bättre förstod de gamles åskådning än den moderna författarinnans.
En obeskriflig lifsglädje, ett bekymmerslöst lugn bemäktigade sig vårt sinne, då vi tidigt om sommarmorgnarna öppnade slottets fönsterluckor.
Ensamhetens storslagna känslor, dessa glada, luttrade, lidelsefria känslor, som genom sin sorglöshet erinra om barndomen, uppfylde oss med tacksamhet öfver att vara till.
I djupet under oss låg molnhafvet, grått, gränslöst, ogenomträngligt, utan att visa en skymt af landskapet och liksom begrafvande hela jorden och allt hennes elände.
Det var, som om vi befunnit oss på ett ensamt skepp långt ute på en tom ocean.
Först mot middagen stego Habsburg och slottet i Lenzburg och de högre kullarna upp öfver molnhafvet som öar.
Man tyckte sig se en skärgård, en hafsvik, en af Norges fjordar omgifven af fjell och uppfyld af klippor.
Slutligen remnade molnhafvet och försvann, sjunkande till jorden och blottande kantonen Aargau som en brokig matta.
I bokskogen, hvars lummiga toppar vaggade tätt under Bruneggs fönster, sjöng näktergalen, och rundt omkring det stora, fria landskapet lågo Alperna från Vorarlberg ända ned till Mont Blanc i en tandad ring af evig skinande snö.
En sommarafton ringde det plötsligt häftigt på portklockan.
Vi sutto just till bords, skymningen var redan i antågande och Alperna glödde.
Så sent voro vi icke vana att få besök och vi reste oss förvånade.
Då inlemnades ett visitkort med namnet – August Strindberg.
Jag kastade serveten och skyndade utför trappan för att helsa vår gäst.
Åtföljd af en karl, som bar hans nattsäck, stod han på tröskelträt i porten, aftecknad mot den gråkalla kvällshimmelns tomma luft.
Just så som han då stod, har hans bild etsat sig in i mitt minne.
Strindberg har svensk kroppsbyggnad.
Han är alltså väl växt, smärt, snarare lång än liten.
Hans hufvud med det lockiga håret och de uppstrukna karaktäristiska mustascherna erinrar ibland något litet om
Molières – utan att derför något särskildt drag är dem gemensamt.
Hans höga, hvälfda, breda panna är ett helt litet mästerverk af djerf, kraftig pannbensarkitektur, men hans ljust blågrå ögon med de små liksom sammansnörpta pupillerna äro trötta och svårmodiga.
Hans ansigte är bredt med rundade stark framskjutande kindkotor och sjukligt djupa veck kring den fylliga välformade munnen.
Uttrycket är utmanande strängt, nästan grymt.
Då han är uppretad är det sådant, att om du på en aflägsen skogsväg mötte en karl med ett liknande utseende, skulle du räcka honom din börs, redan innan han begärde den.
Strindbergs ansigte ljusnar dock upp under samtalets gång.
Hans sätt som i början förefaller sträft, kanske äfven blygt, blir efter hand, icke höfligt eller undfallande, men okonstladt och tillgängligt.
Hans leende är vackert och godt men hastigt öfvergående och ljudlöst.
Jag kan aldrig minnas att jag hört Strindberg skratta.
I sin helhet är hans yttre påfallande.
Du ser att du har en ovanlig menniska framför dig.
Du tvekar endast om det är en pedagogs, en skriftställares eller en folkledares tankar som rastlöst arbeta bakom den inåtvända blicken.
– Kennst du das Land, wo die Anjovis glühn ? – hade Strindberg, som sätter värde på svensk mat, halft vemodsfullt, skrifvit till mig kort förut på ett brefkort.
Det gladde mig derför att få föra honom upp till kvällsbordet, der just i afton en nyss uppbruten burk svensk anjovis spred sin afskyvärda doft.
Hänglampan tändes i taket, och så slogo vi oss ned kring det stora, rätvinkliga ekbordet och den gammalmodiga servisen med sina brokiga porslinssirat, som förestälde frukter och ormar som beto sig i stjärten – ett sjelfplågeri som de sluga ormarna väl icke ofta torde plåga sig med.
Från väggen stirrade porträtten, och i slottets alla fönsterspringor hylade blåsten som en melankolisk taffelkonsert på vasspipor.
Strindberg stannade hos oss flera dagar.
I likhet med många personligheter, hvilka äro män, då det gäller det offentliga, är han ett stort barn i det hvardagliga.
En visa med gitarrackompanjemang eller en kringresande mimikers humoristiska föredrag förmår att sätta honom i munter stämning för en hel afton.
Vårt tidsfördrif under dessa dagar blef ett spel som kallas »Platske».
Det bestod i att kasta små messingsstycken, så att de föllo i numrerade hål på ett slags bord som stod uppe i salen.
Men först och sist var det dock samtalet som blef vårt nöje.
När allt kommer omkring är ett fritt samtal med en snillrik, ny menniska den största njutning som kan förljufva ögonblicket.
Det blef nu Strindberg, som fick den röda sammetskudden till hufvudgärd.
Uppe i den så kallade riddarsalen tillbragte vi dagen, medan tobaksröken ringlade som vimplar af blått flor kring lansarna.
Det året var det modernt att under sommaren bära sidenbarett, och på det sättet gick det till, att vi med denna medeltida hufvudbonad sutto der uppe i den medeltida salen på förtryckarefamiljen Gesslers gamla röfvarslott, samtalande om nutida frågor och om det land som låg långt i norr bortom Alpkedjans snööken.
Men snart var vår gäst försvunnen.
Stördes vår ensamhet, var det endast af små fromsinta schweizare.
Till Bruneggs kuriositeter räknades två cylinderformiga föremål.
Det ena var en kanon, som lät sin dofva malmstämma höras hvar gång någon eldsvåda inträffade inom synhåll.
Det var alltid ett mycket högtidligt ögonblick, då den groflemmade förpaktaren, medan hans barn satte fingrarna i öronen och ropade af förtjusning, förde den flammande pappersluntan till fänghålet.
Brunegg insveptes i krutrök.
De små fönsterrutorna skallrade i sina murkna ramar och falkarna, hvilka, traditionsmessigt skonade af slottsinvånarnas bössor, bodde i murarnas remnor och hål, sväfvade skrämda bort öfver det blå landskapet.
Det andra cylinderformiga föremålet var en tub.
Med den kunde man i god tid igenkänna de besökande, som pustande kommo i de steniga backarna upp mot slottet.
Der kom vår vän doktorn, rund som ett ölfat.
Så kom den rike fabrikören, millionären, som redan dragit sig ifrån sin affär och regelbundet hvarje afton tömde sina tre flaskor öl på »Krone».
Frun hans kallade honom sin »gamle björn».
Så kom »die Frau Stadtamtman», rak och stel, med den stora, gammalmodiga valknuten af guld på bröstet och pannhåret benadt i två vaxade gardiner.
Så kom pianovirtuosen från München, fordom kung Ludvigs skyddsling.
Så kom den litterära frun, som skref tillfällighetsstycken och anonyma noveller i platstidningen och som klagade öfver ortens små förhållanden och helst umgicks med utländingar.
Så kom hennes dotter, kantonens ros, som genast, då hon märkte, att det fans ett stafli och litet färg der uppe på Brunegg, önskade bli afmålad i sin elegantaste promenaddrägt.
Fåfängt sökte jag öfvertala henne att taga en annan enklare, men mera fördelaktig drägt.
Hon gaf icke vika, och porträttet börjades.
Då fick jag helt oförmodadt det infallet, att det fattades färg i porträttet.
Der behöfdes ovilkorligen något lysande, något djuprödt till venster på duken.
Jag målade sans façon en stor, blank kopparkastrull i hennes hand.
Hon blef både ond och ledsen och bad så att hon kunnat röra stenar, att kastrullen skulle målas öfver.
Nu var det min tur att vara omedgörlig.
Förgäfves kom hon med en körsbärsfärgad parasoll och med en purpurröd solfjäder.
Då inga böner hjelpte, fann hon sig slutligen leende i sitt öde, och detta hennes vansinniga porträtt af »obekant mästare» blef införlifvadt med familjens galleri.
Der står hon nu i sin strålande promenaddrägt med parasoll, solfjäder och kopparkastrull, en allegorisk bild af detta husmoderliga, beskedliga, anspråkslösa Schweiz.
Barnen bildade alltid grundtemat för de schweiziska fruarnas konversation.
Ibland var det den litterära fruns lilla Fanny, som föregående dagen hade slagit ut soppan öfver sin bästa klädning.
Naturligtvis var det en mycket fet soppa, eftersom föräldrarna hade en mycket fet börs.
Det hade derför varit mycket svårt att få ut fläckarna.
Först hade frun låtit sin man suga på dem, men han hade endast gjort sin sak illa.
Han hade blifvit anelinfärgad om skägget och munnen samt fått en sådan besk smak, att han brummande måste gå ned på Krone på blanka förmiddagen och skölja strupen med litet öl.
Då hade frun vändt sig till apotekaren, som hade gifvit henne något f–nstyg, hvilket visserligen tog ut fläckarna, men äfven färgen, så att det blef en stor, hvit plätt med mörka kanter midt på den kulörta klädningen.
Då hade hon, glömsk af sina belletristiska sysselsättningar, blifvit helt mor, helt och hållet mamma och varit ledsen hela eftermiddagen och det hade hennes Fanny också varit.
En annan gång var det lille Rudi, fru stadsamtmannens lille Rudi, som hade varit sjuk.
Då föll det sig ju så godt som af sig sjelft, att de af fruarna som hade hjerta, och det hade ju alla, hela eftermiddagen icke talade om något annat än den lille Rudi.
Herrarna talade aldrig om barn.
Doktorn förklarade rent ut, att barn äro arbetstimmens ohyra och att fruarnas prat om de små skrikhalsarna var en styggelse.
Han kände klåda öfver hela kroppen, bara han hörde dem.
Nej, lokalpolitik var det, som herrarna dryftade.
Man kunde icke förneka, menade doktorn, allra helst så här uppe i en gammal riddarborg, der man såg hela landet från höjden, att man kände sig en smula aristokrat.
För öfrigt föreföll doktorn helt högtidlig här uppe i riddarsalen och var alldeles icke samma torrolige, litet tölpaktige plebej som der nere på stadens källare.
Der nere dugde det icke heller att leka öfversittare, det fick jag ofta sjelf erfara.
På Krone var nemligen en biljard, som lockade till flitigt besök.
Nu äro emellertid vi svenskar notabla klåpare i det spelet.
Schweizaren deremot liksom fransmannen sköter, om han också endast är en fattig kroppsarbetare, sin queue, jag vill icke säga med grace eller efter alla konstens regler, men med ofta häpnadsväckande träffsäkerhet.
Har tar bollarna »på känseln».
Då jag nu stod der ibland och fubblade, kriticerades jag högt af de kringsittande arbetarna, som midt på ljusa förmiddagen kunde samlas derinne för att vederkvicka sig med ett glas most.
Någon gång kunde till och med en eller annan af dem taga queuen från mig och börja undervisa.