Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just då hade hon blifvit liggande och dog tre veckor efter.
Se ' n visste de sig rakt ingen råd, hvar de skulle göra af pojken.
Han var kinkig och svår, skrek både nätter och dar och var ofta illa sjuk.
Ingen ville gärna ta ' honom till sig och efter far hvarken ville flytta till något af barnen, ej heller taga en människa i huset, kunde han inte stanna där.
Det var ett undrande och ett rådplägan- de utan ända, tills far tre da ' r efter be- grafningen talade om, att moster i sta ' n lofvat ta ' honom till sig — mot skälig er- sättning.
De kände sig icke så lättade som de bort, de hade ondt om styfrarne och sågo snedt på hvar slant, som far slet ihop åt pojken.
Lika så gärna kunde de tagit honom själfva; pengarne hade åt- minstone stannat i släkten, och en mun bland många gör icke mycket.
Emellertid togo sig nu kvinnfolken an- ledning att hvar gång de voro i sta ' n gå upp till moster Beata för att se, hur den lille hade det.
Då drucko de kaffe med dopp och påtår, ända tills moster en dag tog bladet från munnen och sade ifrån, att skulle hon ha lördaglig spisning för Bäcke- borna, fick det vara mot kontant erkänsla.
Se ' n blef det slut på besöken, det kunde gå halfva året, utan att gossen såg någon af sina syskon.
Far var emellanåt uppe och tittade till honom, men han var tyst och tungsint som mor på det sista och låg mest ute på sjön.
När Edvin, han var uppkallad efter för- äldrarne, som hette Edvard och Emilia, fyllt nio år, drunknade den gamle strax utanför fyren.
Häraf blef än en gång split och sönd- ring i släkten, emedan återigen ingen ville taga gossen till sig, ej heller betala för ho- nom hos moster Beata.
Emellertid, då må- naden var utlupen och ingen enighet upp- nådd, for Kalle öfver för att hämta honom.
Han hade ett förslag!
Edvin var i skolan, då han kom, men moster stod på trappan, stram och sträf.
» Goddag, du Kalle, » sade hon, » det var länge sedan jag hörde något från er.
Inte se ' n begrafningen har jag sett någon.
Ni har haft att bestyra, kan jag förstå. » » God- dag igen, moster, » sade Kalle och tummade på mössan.
» Stig in, du!
Det är väl för Edvin, kan jag tänka, som du kommer.
Det fanns inte fräckare karl te ' skicka. » Hon såg för- smädligt på systersonen.
» Nå, hur ha ni be- stämdt, för bestämdt ha ni väl.
Ska ' han bli här eller gå barnpiga hos syster din.
Har du mål i munnen?
Sicket sändebud! » Moster Beata satte på kafiekitteln.
» Ja, » sade Kalle, » det ' var så, ser moster, att, ser moster.
» » Säg ut, hvad du har att säga. » » Ja, moster.
Ser moster, syster har många själfva te ' sörja för, di ä ' sex barn hos Edla, och hon väntar den sjunde, hos Kristin är di inte mer än tre, men di har fattigt, så di knappast vet, hur di ska ' bärga sig öfver vintern.
Sjukt har di också haft.
Hvad nu gossarne ankommer, så kan en inte be- gära, att deras kvinnor ska ' dra ' på sig en lytt pojke, och Tilda, ho ' ska ' gifta sig nu me ' samma.
Det ä ' heller inte te ' tänka på. » » Detta här vet jag förut, » sade moster och blåste på veden, som inte ville brinna.
» Du vill väl inte säga, ni tänker betala för en hos mej? » » Nej, moster, » sade Kalle tvärsäkert.
» Visste jag inte det.
Tänker ni låta edra föräldrars sistfödda barn ta ' hjälp utaf socknen.
? » » Nej, det kan en då rakt inte för folks skull. » » En evig skam vore det, men girighet kan leda till mycket. » Han låtsade inte om snärten, utan fort- satte: » Jag har talt med prästen våran.
Han är villig tä ' Edvin dit öfver sommaren.
Han får hjälpa till med litet af hvarje — för mat och kläder.
Se ' n blir det väl någon råd! » » Jo, j o, » sade moster, » detta har väl du och Edla kokat samman.
T e ' skicka en liten, lytt pojke på arbete hos prästen, den prästen.
Han ä ' inte känd te å spara sitt folk.
Nu tyckte ni, ni hade gjort det fint. » Allt härunder serverade hon systersonen kaffe och satte fram smör och bröd.
Kalle, som ingenting mer hade att säga, tog för sig utan krus, medan moster gick omkring och muttrade.
När han slutat, sade hon, att Edvin fick han hämta lördagen härnäst.
» Jag ska ' inte kräfva er för denna veckan.
Han är min enda systers barn.
Du kan vara lugn för dina slantar, Kalle! » Med detta besked fick Kalle gå.
Sedan när hon diskat och satt in, tog hon på sig sin svarta kjol, blommiga kyrk- schal och sidenduk!
Och med en ren näs- duk i den ena h a n d e n, o c h en af Edvins skrifböcker i den andra gick hon till kyrko- herden i församlingen rätt upp på expedi- tionen.
Hon visste, att han tyckte om rappt och reelt folk, och började därför sitt an- förande redan i dörröppningen och innan hon hunnit upp från sin första djupa nigning.
» Herr kyrkoherden, det är om ett fattigt barn ifrån Backe. » » Ja, Beata, då hör det inte hit och vi kunna ingenting göra! » » Det vet jag, kyrkoherden, men goda människor hjälpa ibland också den fattige utom församlingen.
Det är för den skull jag kommit till kyrkoherden, för deras präst lägger ingenting ve ' sig. » Kyrkoherden i staden och kyrkoherden i Backe voro icke af alldeles samma religiösa färg, något som kan hända äfven i det mörkaste stift.
Härtill var kyrkoherden i Backe känd för att vara girig och hård, hans ämbetsbroder däremot gifmild och god och icke alldeles ovan vid hjälp- besökande från grannsocknen.
» V i böra icke tala så om en Herrans tjänare, » sade han mildt.
» Hur var det med barnet? » » Jo, kyrkoherden, han är son till svågern min, som drunknade här senast.
Han kom långt efter de andra och är bara nio år gam- mal.
Käre kyrkoherde, han haltar och är
IDUN 62 sjuklig och klen på alla vis, så han kan just ingenting annat än läsa.
När modern dog — hon var min enda syster » — B e a t a vecklade långsamt upp den hvita näsduken, som frasade — » betalte fadern för jag tog honom till mig — en liten smula för hvar månad.
Jag är en fattig änka, kyrkoher- den, och jag har ingenting te ' vara af med.
Nu vilja de snåla syskonen inte lämna så mycket som en skilling, fast di har sin grofva bärgning allesamman; och inte heller vill di ta ' en till sig, utan han ska gå hjälp hos prästen hela sommaren och det blir barnets död. » Hon förde snyftande näsduken till ögonen.
» Men hvad vill väl Beata, att jag skall göra, » sporde kyrkoherden villrådig.
» Jo, gossen ä ' flink te ' å läsa och skrif- va.
Om kyrkoherden och några till ville betala lite ' för honom, så kunde han få bli ' kvar hos mej och fortsätta med stude- randet.
En kan aldrig veta hvad som kan bli af det barnet, snäll och flitig som han är och sannerligen skrifver han inte mest så bra som klockar ' n själf.
Vill kyrkoherden se på hans skrifbok? » Hon drog fram den ur barmen och slog upp på första sidan.
Visserligen var här ingenting att anmärka.
Kyrkoherden önskade, att han kunde skrif- va så själf.
» Mycket bra, » sade han vänligt, » man borde kanske låta gossen studera.
Jag skall höra mig för i sta ' n och se ' n låta Beata veta besked. » Tre dagar senare fick hon i förskott be- taldt f ör den kommande månaden.
Kyrkoher- den, borgmästaren, fiskalen och en handels- man hade åtagit sig gossens uppfostran.
Eftersom ingen af syskonen lät höra af sig, skref Beata till dem, kort och godt, att de icke längre behöfde sörja för Edvin.
Men när Edla fick reda på, hur saken stod, gick hon direkt till kyrkoherden och erbjöd sig att i stället för Beata taga hand om brodern — mot samma skäliga ersätt- ning.
Hennes förslag lämnades opåaktadt.
Men då ryktet därom nådde mosterns öron, skref denna än en gång — hon var lika skrifkunnig som talför — och förbjöd Edla och de andra träda inom sina dörrar, sålunda afbrytande all beröring syskonen emellan.
(Forts.) * Bort m e d " fruntimret "!
K är förleden lästes i Idun en uppsats, i hvil- ken benämningen » fruntimret » förekom som tilltalsord till en obekant kvinna, såsom ju den allmänna seden är i vår svenska hufvudstad, och det är just mot denna sed eller rättare osed, som dessa rader riktas.
Huruvida detta tilltalsord spridt sig vidare upp- åt i Sveriges städer och bygder, skall jag ej kun- na säga, ty hvarhelst jag eljes har hört det an- vändas, har det blott skett af personer af myc- ket ringa bildning och som vistats någon tid i Stockholm samt där insupit föreställningen, att det är ett ytterst fint språkbruk.
Vi vilja dock alla hoppas, att detta fula spår i vårt språk ej må spridas vidare öfver landet.
Ordet fruntimmer är, som bekant, af tyskt ursprung.
» Fruntimmer » är en löjlig förvridning af det tyska ordet Frauenzimmer.
Detta senare ord var ursprungligen benämningen på kvinnor- nas rum (Frauen
I Tyskland har be- nämningen på rummet blifvit öfverfördt till dess invånarinnor, men det vore dock, lindrigast sagdt, mindre höfiigt att kalla en hygglig tysk kvinna ett frauenzimmer.
I danska språket förefinnes ordet i samma förvridna form som i svenskan, men det vore 1898 kanske ännu mindre rådligt i Danmark än i Tysk- land att benämna en hederlig kvinna ett » fruen- timmer ».
Äfven hos oss skåningar har ordet en lika dålig klang.
Det kan gå an i bildadt sällskap att använda ordet i pluralis om hyggliga kvin- nor, men i singularis, och » fruntimret » till på köpet — himlen bevare oss!
Tänk då, hur det skall stöta alla, som ej ge- nom vana blifvit förslöade för den obehagliga klangen i detta förvridna ord!
Men hur har det kunnat vinna burskap bland Stockholms befolk- ning af alla klasser?
Kan det månne vara be- nämningen » hoffruntimbret », som adlat det ge- mena ordet och upphöjt det till tilltalsord?
Det må nu vara hur det vill med orsaken, men helt säkert äro vi alla, som älska vårt mo- dersmål, ense om, att » fruntimret » måste aflägs- nas så fort som möjligt ur tal- och skriftsprå- ket.
— Nå, men ett tilltalsord till främmande kvinnor då?
— Ja, häri ligger det!
Men, i allt sundt förnufts namn, hvarför icke helt enkelt besvara t. ex. en obekant kvinnas fråga efter den eller den gatan med ett: ni har den där o. s. v., i stället för: i O m fruntimret går o. s. v. Eller, då det gäller att be om en tjänst, som för- hållandet var i den lilla uppsatsen i Idun, säga: Skulle ni, min fru (fröken).
Jag förstår ej den nästan öfver allt inrotade oviljan för ordet ni, om den icke skulle härleda sig från en hemlig fasa för att ett allmänt till- talsord skulle för mycket tränga titlarne i bak- grunden.
Men då högst få människor i deras klädedräkt ute på gatan gifva upplysning om rang och titel, så kan man väl åtminstone där- städes vara befriad från alla långa tilltalsord.
Det är egendomligt nog, att fastän skåningar- ne äro så vana vid att tilltalas af danskar med de och di samt själfva använda dessa tilltalsord till danskar, både här och i Danmark, hafva de nästan ännu större motvilja mot ni än uppsven- skarne.
I de fall, där stockholmarne säga frun- timret, säger skåningen » frun » eller » fröken », allt efter den obekantas mer eller mindre » frulika » utseende, och det är lustigt att iakttaga den för- lägenhet, som uppstår, om någon tredje person händelsevis kommer till och rättar ett misstag i fråga om fru eller fröken.
En tid använde personer af lägre bildnings- grad tilltalsordet damen, då de ville undvika miss- tag på frun och fröken, men då nämnda ord, i denna bestämda form, här i Skåne har släkttycke med fruntimret, försvann damen snart, som väl var.
Om nu stockholmarne, hvilka det ju höfves att gå i spetsen för vården af svenska språket, skulle vilja vara så innerligt snälla att låta det där » fruntimret » afdunsta och ersätta detta med ni, skulle förändringen helt visst bli en god bör- jan till en del af det lika besvärliga som orim- liga titelväsendets afskaffande.
Eva Wigström (A ve.)
* En " Läkaredotter " om vacker hy.
K ästan hvar gång ett nytt nummer af Idun ut- kommer, ser jag i frågoafdelningen unga flic- kor begära råd för att få vacker hy.
Och det är ju ej att undra på, ty en dam med de vackraste drag kan gifva intryck af att vara ful, därför att hon har dålig hy, då däremot en annan med ore- gelbundna drag kan se förtjusande ut, om hon har frisk, vacker hy.
Men för att få frisk, vacker hy fordras mer än att tvätta ansiktet med en viss tvålsort eller gnida det med en viss salfva; man bör i främ- sta rummet arbeta på att hela kroppen blir frisk, ty blir den det, får man äfven vacker hy.
Vid 1896 års slut hade jag verkligt ful hy, gråblek och finnig, till följd af att jag var klen, men nu, efter ett års förlopp, kan jag säga, att jag ser betydligt friskare ut, och önskar ni veta, hvaraf det kommer sig, så se här.
Jag har un- der det förflutna året hvarje morgon tvättat hela kroppen, således äfven ansiktet, först med varmt, kokt regnvatten, god tvål och en tvättlapp — svamp anser jag vara en riktig smutsbehållare — och sedan sköljt efter med kallt saltvatten.
Det varma vattnet och tvålen hålla porerna öpp- na och rena — vill man så någon gång borsta kroppen, bidrager det så mycket mer därtill — och det kalla saltvattnet stärker och härdar hu- den.
Den, som lider af arm- eller fotsvett, bör tvätta armhålorna eller fötterna med endast varmt vatten.
Nu är det nog mången, som kanske invänder, att detta är så besvärligt och tidsödande, men det går så lätt för sig, om man skaffar en vax- duk af en meters storlek att stå på och två hand- fat, ett för varmt och ett för kallt vatten, och så stiger upp t. ex. en kvart tidigare än vanligt.
En annan säger kanske, att det är lika bra att tvätta sig om kvällarne, men det tror jag knap- past, ty då blir kroppen så upphettad, att man har svårt för att somna, och genom morgontvag- ningen aflägsnas nattsvetten, hvilket är särdeles nyttigt.
Största delen af året har jag varit ute minst ett par timmar om dagen, och det borde alla taga till vana; för öfrigt har jag sällan legat se- nare än kl. tio, eftersom sömnen före midnatt skall vara mera stärkande.
Jag bör kanske tillägga, att jag medicinerade något under våren, hvilket naturligtvis äfven gjorde sitt till, för att jag skulle bli friskare, och nu har jag lagt mig till med reformdräkt, så efter ytterligare ett år hoppas jag vara fullkomligt frisk.
Jag tror, kära läsarinna, att om ni ville sköta er ungefär så här och så lägga bort alla åtsittan- de korsetter eller andra åtsittande kläder, så skulle ni om ett år kunna uppvisa ett vackert resultat hvad hy och hälsa vidkommer.
&gt; Läkaredotter.
* UP notisboken.
Kronprinsessan sjuk i måsslingen.
Kron- prinsessan, som på sin läkares inrådan haft för afsikt att en af de sista dagarne i denna månad begifva sig till Sicilien, har enligt i tisdags in- gånget telegram insjuknat i mässling och influen sa, hvarigenom den tilltänkta resan tills vidare måst uppskjutas.
För Stockholms internationella lärarin- nehem — den all uppmuntran värda institution, som vi flere gånger ägnat uppmärksamhet — förberedes nu en basar å Höte!
Continental till den 15 och 16 mars.
Den står under protektion af själfva den populära prinsessan Ingeborg, och mer torde ej behöfvas för att betrygga dess framgång.
Under de tre år, som lärarinnehem- met redan bestått, har det visat sig kunna väl fylla sitt ändamål, att bereda ett godt hems tref- nad och vederkvickelse åt några af våra hårdt arbetande lärarinnor och andra unga kvinnor, som sträfva att utbilda sig för lärarinnans an- svarsfulla och samhällsviktiga kall.
Dess platser hafva ständigt varit upptagna, och ej mindre än cirka 300 pensionärer hafva under längre eller kortare tid tagit dess gästfrihet i anspråk, på samma gång som dess styrelse till följd af bri- stande utrymme ty värr sett sig nödsakad att tillbakavisa ett stort antal ansökningar om in- träde i hemmet.
Häraf framgår den stora önsk- värdheten att kunna trygga hemmets bestånd och om möjligt utvidga detsamma.
Angående gåfvor och bidrag till basaren hänvisas till det i detta nummers annonsafdelning införda uppropet.
Nu i balsäsongen äro verkligt framstående exekutörer af dansmusik för piano lifligt efter- sökta.
Bland de i hufvudstaden på familjebalerna helst anlitade är nu sedan flere säsonger hr Henning B,.
Wejdling.
Hr Wejdling, äfven känd som lyckad danskomponist, har gjort sig mycket omtyckt för en värdefull och taktfast dansmusik.
För alla husmödrar torde en ny, behändig liten apparat, kallad ägg-uret, som firman Schwe- der &amp; Comp.
i Malmö fört i marknaden, blifva välkommen.
Allt för hårdkokta ägg på frukost- bordet med ty åtföljande bistra, rynkor på äkta männens morgonmulna pannor skola hädanefter tillhörahistorien.
Vi ha själfva pröfvat den prak- tiska tingesten, närmast lik en vanlig väckar- klocka.
Ett enda handgrep, och visaren ställes in på det antal minuter man vill låta sina ägg koka.
När tiden är förlupen, gör så den lilla ringklockan allarm — och äggen äro färdiga!
Se vidare annonsen i detta nummer.
Grand Hotel här i Stockholm har som be- kant sedan någon tid öfvertagits af ett konsor- tium, som till ledare och omdanare af den stor- artade affären antagit hr Nils Trulsson, hvilken inom få år gjort sig ett namn som en af Europas mest framstående hotell-ledare.
Vi och många landsmän med oss hafva haft tillfälle se, hvilka storverk han uträttat i Berlin, först vid Hotel Bristol och sedan vid Palast-Hotel.
Och vi äro förvissade om, att Grand Hotel under direktör Trulssons ledning och efter den genomgripande
1DUN 1898 restaurering, som nu torestår — äfven beträffande köksdepartementet förestå stora och välbehöfliga förändringar — skall varda nordens förnämsta och bäst inrättade hotell.
Konstnärskarneval anordnas lördagen den 12 dennes i Berns salonger till förmån för Sven- ska teaterförbundet samt Dramatiska och musi- kaliska artisternas pensionsförening, i spetsen för denna liksom de för några år sedan anord nade karnevalerna af samma slag står premierak- tören Ossian Hamrin.
operan gaf under sistl. vecka tvänne konserter med biträde af pianisten Borwick, hvil- ken därvid ytterligare fick tillfälle visa, hvilken framstående och ypperlig konstnär han är på sitt instrument.
Vid den första konserten utgjor- des hufvudnumret af Beethovens pianokonsert i ess-dur, n:r 5, förträffligt tolkad, hvarjämte ut- fördes Mendelssohns preludium och fuga i e-moll samt några mindre stycken af Chopin — hvars ass-dur-vals ej gärna kan tänkas få en bättre tolkning — Liszt och Bakhmaninoff.
Å den andra konserten utfördes tvänne pianokonserter, näm- ligen Mozarts i a-dur och \ Schumanns i a-moll, båda på ett alltigenom briljant sätt.
Särskildt väckte den sistnämnda det lifligaste bifall.
Ä hvardera konserten utfördes ett sångnummer, på den första Södermans ballad » Kvarnruinen », med vanlig omvårdnad sjungen af hr Ltmdqvist, och på den andra Agathas aria ur » Friskytten », sjun- gen af fru Östberg, som med sitt oöfverträffliga utförande af densamma formligen entusiasmerade publiken.
För öfrigt inleddes såväl den ena som den andra konserten med en uvertyr, den förra med Glucks » Iphigenia i Aulis » och den senare med Wagners » Den flygande holländaren », båda förtjänstfullt utförda af k. hofkapellet.
Publiken var båda gångerna fulltalig och lifligt intresse- rad.
Aulinska kvartettens fjärde kammarmusiksoaré, sistlidne måndag, bjöd på uteslutande svenskt program.
K. Bäcks stråkkvintett, G-moll, för- mådde ej, trots det förtjänstfulla utförandet, tillvinna sig något allmännare intresse.
Betyd- ligt varmare mottogos F. Berwalds ' genialiska pianotrio n:r 2, f-moll, och E. Sjögrens båda ori- ginella och stämningsfulla fantasistycken för piano och violin.
Verklig entusiasm framkalla- de slutligen W. Stenhammars stråkkvartett n:r o, F-moll, oemotståndligt betagande i sin vårfriska glädtighet samt föredragen med poesi och mäs- terskap i tekniken, Pianoackompagnemanget sköttes fint och nobelt af herr Stenhammar.
En s a g a.
P et var så tyst rundtorn det gamla slottet, kring hvilket de skyhöga popp- larna höllo vakt i midnattsstunden, så att icke ens månen, som stod full och blank i himlarymden, förmådde tränga sig igenom och nå de långa hvälfda fönsterraderna, hvilka lågo dolda bakom popplarhas allvar- samma skyddsvakt.
Tyst var det kring hela slottsområdet; den stora bandhunden var löst från sin koja och förd in i folkstugan; dufslaget var tillstängdt om dufvorna, hvilka icke skulle tillåtas flyga ut i den tidiga morgon- gryningen, och i öfversta tornet, där de tama falkarna hade sitt b o, voro gluggarna tilltäppta, på det ej fåglarna med sitt skri skulle störa den stora högtidliga tystnaden.
Inne i den långa filen af höga gemak voro ljus tända i lampetter, hvilkas slipade spegelytor återkastade skenet, som dock ej förmådde öfvervinna mörkret, lägradt i vrår, djupa fönstersmygar och kring väggarnas spända, af ålder dunkla gobeliner.
Glödhögarne från stockeldarne i de öppna marmorspislarna glimmade och spredo ett djuprödt sken kringom härden.
Där framför, i ett af gemaken, låg en väldig björnhud.
På den stodo tvänne, nu tomma karmstolar; skickligt snidade grip- klor höllo de gyllene kulor, som utgjorde stolarnes fötter; lejonhufvuden med gri- nande gap och veckadt pannskinn stucko fram ur armstöden med sin stoppning af purpurfärgad sidendamast.
Kolen prasslade och glödde.
Det tisslade och tasslade kring den vidöppna eldstaden.
Gamla, gamla tomtar med långa hvita skägg och röda toppmössor sutto på korslagda ben i krets på själfva spiselns järnhäll, gammal äfven den med namnet af slottets ägare och det tresiffriga årtalet ingjutet på midten.
I stilla drömmande undran sutto de, gammeltomtarne, och sökte att tyda gåtorna, som ställdes upp för dem i glöden.
Tisslet och tasslet därnere i mörkret kom- mo från småtomtar, som puffade hvaran- dra och sprungo omkull hvarandra, ifriga att reda upp björnhuden i finaste fall för människofötter, att lägga det purpurfärgade silket i mjukaste veck för hvilande armar, för sköna ungdomliga hufvuden.
Tomte- bytingar sutto uppflugna i toppen på de höga karmstolarna, redo att tälja sång och saga, upphämtade från skogarnas djup, från bergen, där dvärgarne bodde.
I ättlingars öra ville de hviska om förfädrens bedrifter, om deras visdom och vetande, uppsamladt i fjärran länder och under seklers lopp fort löpande inom det gamla slottet, åter ?jifna af tomtarna under de långa vintrarnes fagra skymningsstunder invid härden.
Förgäfves sysslade tomtarne, förgäfves be- redde de sig att hviska om sång och saga och förfädrens hjältebedrifter för lyssnande ättlingar.
Borta vore desse: tomma stodo de gamla karmstolarna med sina fötter af gripklor.
» Vi veta nu, hvar de finnas, hvar hon finnes den väna unga slottsfrun, » sade gammeltomtarne och lämnade härden.
» V i hafva sett det i glöden.
I slottet är tyst- nad och hälg, som det plägar vara när de små människobarnen anlända hit.
Vi haf- va följt dem som de kommit led efter led.
Nu behöfver denne lille våra tjänster; de äro så hjälplösa, de små människobarnen. » In genom gemaken gledo de, de små tomtarne.
Den gamle hofmästaren log, när han ute i dryckessalen emot det tunga ekbordets mörka sniderier såg topparne af deras röda mössor skymta förbi.
Men tom- tarne uppfattade, att hans leende var fullt af välvilja, de fördraga eljes illa att män- niskor le åt dem.
Längst inne i det höga gemaket stanna- de de.
De sågo med.
undran och vördnad på det lilla nykomna människobarnet, som hvilade i den urgamla, rikt snidade vaggan, svept i kostligt sömmade linddon af mjuka- ste silke samt spindelfint spetsverk.
I den fyrstolpade höga paulunen hvilade den tinga modern, det gyllne håret om- gaf som en gloria hennes väna anlete.
De strålande blå ögonen voro vidöppna, rik- tade uppåt.
Hon såg och hon såg icke, såsom den gör, som är helt försjunken i bön.
Och modern bad för sitt lilla barn!
De små tomtarne pysslade omkring vaggan, medan den gamla kvinna, som en gång i tiden vårdat den lilles mormor, helt fridfullt slumrat in därinvid.
Väggohyra, Mal och Bakterier Tornklockan slog midnattsslagen.
Slottsanden, som ej visade sig oftare än då nytt lif gjorde sitt inträde i det gamla slottet, eller då död gästade där, kom hvit och hög susande genom gemaken.
Inne i sofgemaket vid den lilles vagga stannade den som på vakt, och de små tomtarne veko undan.
I samma stund började ljusen i lampet- terna att flämta matt, förlorande sitt sken, och glimmandet från glöden i marmorspi- seln tedde sig som mörker.
Det var inför det bländande hvita ljus, som så småning- om fyllde rummet, trängande in utifrån genom själfva den väldiga muren, hvilken, genombruten, bildade en ingång af strålan- de ljus för insväfvande väsen af himmelskt ursprung.
Väsen, genom hvilkas hvita slöjor framskymtade anletsdrag af outsäglig skön- het.
De voro tre, som buro skimrande dräk- ter af ljusaste rosenfärg, af vårens första gröna och af himmelens blå.