Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tron på varulfven är urgammal; antika författare omtala den såsom en bland scyther samt herdar och bönder i de östra provinserna gängse vidskepelse57.
Då ansågs förvandlingen åstadkommas genom bruket af vissa örter, som vexa i Pontus; i medeltiden var det djefvulen, som öfverdrog hexan eller den förhexade med en varghud.
Äfven denna vantro blef af Augustinus omfattad och förkunnad.
Augustinus – samme kyrkofader, som förklarade, att han icke skulle tro på evangelierna, om icke kyrkans myndighet uppmanade honom dertill – fann det vara värdigt endast en sadducé eller en hednisk filosof att förneka tillvaron af en så känd företeelse som varulfven.
Kejsar
Sigismund lät i sin närvaro theologer ”vetenskapligt” afhandla frågan, och desse blefvo allmänt ense derom att varulfven är ”ett positivt och konstant faktum”; då man nämligen antager djefvulens tillvaro, finnes intet skäl att förneka varulfvens, hvilken stöder sig såväl på kyrkans fäders auktoritet som ock på allmänna erfarenheten58.
Denna ”allmänna erfarenhet” blef slutligen, likasom hexeritron, till en grasserande sinnessjukdom, en epidemi [”insania zoanthropica”], som smittade hela orter i olika delar af Europa och förde många vansinniga personer, som inför domstolen bekännt sin inbillade skuld, till afrättsplatsen59.
Nära beslägtad med lykantropien är den än hemskare vampyrismen.
Vampyrerna äro, enligt medeltidens föreställning, aflidnas själar, som åter taga sina begrafna kroppar i besittning, nattetid insmyga i husen och suga ur bröstvårtan på de sofvande deras blod.
Den, hvars lifssafter på detta sätt beröfvats honom, blir i sin ordning sjelf vampyr och hemsöker helst egna anförvandter.
Uppgräfver man liket af en för vampyrism misstänkt person och trycker på dess mage, utströmmar genom munnen frisk blod i ymnighet.
Liket visar sig väl bevaradt.
Äfven tron på vampyrer har föranledt ett slags psykisk pest, som ännu i adertonde århundradet spred jemmer i de österrikiska provinserna60.
Var hexeriet en diktad folkmagi, så fanns dock äfven en verklig sådan, och denna bestod i en oändlig mängd bruk, iakttagelser och föreskrifter för lifvets alla förhållanden.
För att icke tala om astrologernas mycket spridda små handskrifna kalendrar, som lärde hvilka konstellationer, årstider och dagar vore gynnsamma för bad, åderlåtning, hårklippning, rakning, för byggande af hus, för frieri, städsel af tjenstefolk, resors anträdande o. s. v., gafs bland folket en otroligt stor massa af magiska lefnadsreglor, hvilka enhvar måste känna, som icke ville stundligen utsätta sig för vådan att uppbesvärja någon olycka öfver sig och de sina.
Från det ögonblick man vaknade till det man somnade hade man sådane reglor att iakttaga: den som vid uppstigandet stack ”orätt” ben först ur sängkläderna kunde lika säkert under dagens lopp vänta något obehag som han måste vara beredd på besök af spöken eller onda drömmar om natten, ifall han icke ställde sina skor med hälarne mot sängen.
Då barn födes, får ingen gå ut eller in eller öppna dörren, utan att hafva eld med sig, för att ej trollen må intränga och bortbyta det, eller ock får den inkommande icke tala ett ord, innan han rört vid elden.
Af samma orsak, och så länge barn är okristnadt, bör man vaka hvarje natt öfver det, samt låta eld i spiseln ständigt brinna.
Före kristningen får barn icke flyttas ur ett rum i ett annat, utan att stål lägges bredvid detsamma.
Om tvenne gossar döpas på samma gång, blir den förmer både i kropps- och själsegenskaper, som först erhåller namn och välsignelse.
Den dag då barn kristnas bör modren undvika att handtera yxor, knifvar eller andra eggjern, emedan barnet annars i framtiden blir en mandråpare.
Sopar man under vagga, hvari barn ligger, tager man sömnen från det.
Röres vagga, då barn ej ligger deri, blir det skrikigt.
På det att djefvulen ej må fara i barnet, när det gäspar, korsar man det öfver munnen med utropet: ”Jesus Guds son”!
Om barn ser ut genom fönstret eller speglar sig om qvällen, blir det sjukt.
Barn, som agas om söndagen, blir olydigt, men att risa det på Långfredagsmorgon före soluppgången gör det godt och sedigt.
Om barn går med blott en sko, får modren ondt i ryggen.
Går eller springer barn baklänges, kör det sina föräldrar lika många steg in i helvetet.
Barn, som på en gång äter och läser, får dåligt minne.
Om friares första gåfva till fästmö utgöres af skodon, blir hon otrogen; om af strumpor, blir hon svartsjuk.
Vigsel på måndagar, ons- och lördagar är olycklig.
Om brudfärd stannar under tåget, uppkomma ledsamheter i äktenskapet.
Är vigselringen för liten, bådas olycka.
Den af brudparet dör först, som först gör knäfallet eller sednast uppstiger derifrån.
De som hålla pellen få icke ömsa armarne eller vidröra brudens krona, ty det bådar olycka och vantrefnad.
Om man vid utgåendet möter en gumma eller en som bär vatten, må man vända om.
Sedan bord dukats, lägge man genast bröd på detsamma.
Bröd må aldrig ligga med afvigsidan uppåt.
Med alla ämnen, som komma från kroppen och skiljts från den, såsom hår, naglar och blod, vare man ytterst försigtig; de böra nedgräfvas i jorden, så att de ej komma i förbindelse med sjuka eller falla hexor i händerna.
Ofvanstående iakttagelser och föreskrifter hafva vi utvalt endast såsom exempel bland de tusentals reglor för lifvets alla förhållanden, som forskare på detta område samlat ur folkets mun61.
I dem alla talar en anda af trälaktig fruktan för hemlighetsfulla, på alla sidor lurande onda inflytelser, hvilkas magt eller vanmagt gentemot menniskan ej beror af hennes sedlighet, utan af det sätt, hvarpå hon iakttager yttre, i ethiskt hänseende likgiltiga handlingar.
Många synes hafva uppkommit blott genom kausalitetskategoriens felaktiga användning; andra hafva sin grund i ett natursymboliskt betraktelsesätt.
Hvilken skilnad mellan detta slags folkvishet och den, som nedlades i grekernas gnomer eller i det hedniska Havamal!
En del af den förra må likaledes vara ett arf från hedendomen, men huru frodades icke detta skrock under djefvulstrons och medeltidens århundraden, huru fortlefde det icke hos folket, medan Havamal endast genom skriftställarens hand har räddats ur tidens flod!
Till skrocket har man att räkna den magiska sjukdoms- och dödsprognosen.
Förebuden för benrangelsmannen med lian och timglaset voro mångahanda.
Man hörde dem i korpens och kråkans kraxande, i hundens tjut, i syrsans pip, i de taktmessiga knäppar, som den i väggen dolde trämasken förorsakar.
Om den i sockenbud ridande prestens häst vid ankomsten till en gård sänkte hufvudet, om en råtta öfverraskades gnagande på ett klädplagg, om ett ljus plötsligt slocknade, en bild nedföll, ett glas eller en spegel sprang sönder, var detta tecknet till ett i huset snart timande dödsfall.
Insjuknade någon och man ville veta hans öde, lades ett bröd, hvaraf han ätit, i en mörk vrå och iakttogs dess färgförändring, eller bjöds en hund ett stycke fett, hvarmed den sjukes fotsulor ingnidits, eller lyfte man upp en sten för att se, om något lefvande var derunder.
Mörknade brödet eller vägrade hunden emottaga det som räckts honom eller fanns intet lefvande kryp under stenen, ansågs den sjuke förlorad, och man hade intet att hoppas af den kloka gubbens eller gummans ärfda läkekonst.
Städse åtföljd af ”läsning” eller besvärjelser ingick i denna konstanvändningen dels af örter, hvilkas verkan man kände af en mer eller mindre säker erfarenhet; dels, såsom det vill synas, äfven af magnetiska krafter, hvilka man brukade, utan att vidare tänka öfver dem.
Folkets från slägte till slägte ärfda läkekonst är ett ämne, som endast en klarblickande och fördomsfri vetenskapsman af det medicinska facket kan behandla, men som hitintills lemnats utan den utredning det otvifvelaktigt kräfver åtminstone ur historisk synpunkt.
Mot medeltidens slut fanns bland idkarne af Galeni konst en snillrik man, som, förtviflande om att i de medicinska skolasternas folianter komma sanningen på spåren, lemnade studiesalen och begaf sig ut i vida verlden för att, såsom han sjelf sade, läsa i naturens bok och lära något af den läke-instinkt, hvilken Gud, enligt hans åsigt, nedlagt hos menniskan, såsom hos djuren, men som skulle yttra sig oförvillad endast uti de i omedelbar vexelverkan med naturen lefvande folkklasserna.
Denne man var Paracelsus.
Han, som föraktade och med begabberi öfverhöljde sin tids koryféer inom de medicinska fakulteterna, försmådde icke att lyssna till ”bönders, käringars, nattmäns och flåbusars erfarenhet”, och det magnetiska system, som han ”i belysningen från naturens ljus och ej vid skenet af en apotekarelampa” uppbyggde, hvilar efter all sannolikhet på de allmänna grundtankar, som han fann inneboende i den stora mängden af bland folket gängse sympatikurer.
I ”läsningen”, hvarmed dessa kurer beledsagas, såg Paracelsus riktigt endast ett subjektivt moment, ett medel att göra tron och inbillningen till läkarens och den sjukes bundsförvandter.
Man har i flera Europas länder samlat och offentliggjort en massa af dessa besvärjelseformler mot olika sjukdomar: de erbjuda för forskaren föga eller intet af intresse62.
Ett i medeltiden mycket allmänt bruk var att mäta de sjuke, än i afsigt att bota dem, än för att utröna, om sjukdomen vore i till- eller aftagande.
Ett annat medel var att draga dem genom ett hål.
Genom ett sådant, gräfdt i jorden, eller genom ett klufvet körsbärsträd drog man sjuka barn; sjuka får drefvos att krypa genom springan på en ek o. s. v.
Åter ett annat bruk, som ansågs hjelpa mot många lidanden, var bindningen: en tråd eller ett band, öfver hvilket man läst, knöts om halsen eller någon annan lem på den sjuke.
I sammanhang härmed står knytningen af trollknutar, som användes i ond afsigt.
Till trollknutar fordrades band af olika färg och stoff63.
De nedgräfdes i grannskapet af den persons bostad, som man ville skada.
På detta sätt ansåg man sig kunna förlama hvilken lem eller kroppslig förmåga som helst hos en fiende.
En fransk jurist och hexdomare, Pierre Delancre, klagar, att på hans tid funnos få äkta par i Frankrike, hvilkas lycka icke blifvit förstörd genom detta medel; af fruktan för detsamma vågade unge män knappt gifta sig.
Hincmar, erkebiskop af Rheims, rådde att såsom bot deremot flitigt begagna Sakramenterna.
I franska ritualer förekomma kyrkoböner mot trollknutarnes verkningar.
Föga mindre spridt var bruket att göra dockor af klutar, deg, vax eller lera, hvilka man döpte i en persons namn och lade i eld eller genomstack med en nål, samt nedgräfde under den ifrågavarande personens tröskel, allt för att tillfoga honom lidanden64.
På dockor kunde man äfven öfverflytta sjukdomar medelst läsning af vissa formler.
Dessa figurer gömdes derefter å något svårtillgängligt ställe eller nedlades i rinnande vatten.
Likasom mot sjukdomar, så voro ock mot krigs- och eldfaror mångahanda magiska hjelpmedel i svang hos folket.
Så ock för att erhålla lycka i kärlek, i jagt, på sjöresor o. s. v.
Det skulle föra oss för långt att redogöra för alla dessa bruk.
”Hexhammaren” klagar jemmerligt öfver soldaternas ofog att stympa krucifixer lem för lem i afsigt att göra sig hårda mot svärd och kulor.
Under tyska trettioåriga kriget förvärfvade sig bödeln i Passau stort rykte för samma konst ”att göra hård”, hvilket skedde genom papperslappar med kabbalistiska figurer (”Passauer Henkerszettel”) som uppåtos.
Att jägare medelst besvärjelser förskaffade sig ”fripilar” och ”frikulor” var mycket vanligt.
”Hexhammaren” beskyller åtskillige höge herrar för att i sin sold hafva ”djefvulska bågskyttar”, hvilka på långt afstånd träffa målet utan att sigta.
Vid eldsvådor plägade man kasta i lågorna s. k.
Davidssköldar: talrickar med två i hvarandra stående trianglar samt med inskriften ”Agla” [begynnelsebokstäfverna till fyra hebreiska ord, som betyda: ”Du är stark i evighet, o Herre”!] och ”consumatum est”.
Ännu i medlet af förra århundradet förordnade magistraten i Leipzig, att sådane talrickar skulle å rådhuset finnas i förråd för att användas vid eldsvådor.
I katolska länder tog dock presterskapet den magiska eldsläckningsmetoden i beslag för egen räkning; sjungande processioner, som buro reliker, gingo tre gånger kring brandstället, och hjelpte icke detta, så var det ett bevis, att Gud tillstadt djefvulen att låta det härjande elementet gripa vidare omkring sig.
För de många arter af spådomskonst, som hade sina idkare bland den stora allmänheten, tillåter oss icke omfånget af denna artikel att närmare redogöra.
Kyrkan, som väldigt predikade mot desamma och framstälde dem såsom påfund af djefvulen, lögnens fader och oraklens grundläggare, förnekade likväl icke, utan kunde med bevis ur bibeln styrka deras förmåga att afslöja framtiden.
För kyrkan var öfverhufvud allt hvad vi här skildrat svart magi: alla mystiska bruk hos folket, de måtte användas i god eller ond afsigt, för att hela eller skada, ansågos hvila på förakt för kyrkans egen himmelska magi och innebära om ej ett formaliter afslutadt förbund, så dock ett ”pactum implicitum” med djefvulen.
Fördenskull var det innehafvarne af folkets traditionella läkekonst, hvilka, när en inqvisitionsdomstol började sin verksamhet å någon ort, i främsta rummet måste vandra till bålet.
Men inga skräckmedel voro i stånd att utrota folkmagien, sålänge sjelfve förföljarne trodde på dess kraft och förde striden endast för en helgad vidskepelse mot en bannlyst sådan.
Kampen mot vidskepelsen, kyrkans så väl som folkets, var förbehållen en annan tid och en annan verldsåskådning.
Ett slags föreningslänk mellan den lärda magien och folkmagien utgjordes af de s. k. vandrande skolasterna [scholastici vagantes, scholares erratici], afsigkomna och äfventyrliga studenter, prester och munkar, som i de flesta europeiska länder, särdeles Tyskland, kringströko, ofta i skaror, på landsbygden, utgåfvo sig för skattgräfvare, sålde ”spiritus familiares”, amuletter, kärleksdrycker och lifselixirer, frambesvuro andar, spådde ur stjernorna, samt botade sjukdomar hos folk och fä.
Dessa äfventyrare sammanslöto sig till ett ordentligt skrå och hade, likasom andra vandrande yrkesmän, sina herbergen och hospitaler i städerna.
De voro fruktansvärda konkurrenter till klostrens hexpatres, blefvo af kyrkan flere gånger bannlysta och synas hafva i det närmaste försvunnit, då hexeriprocesserna på allvar började.
Vid en sådan äfventyrares personlighet är det som Faust-sagan anknutit sig.
I denna afspeglas de tankar, som folket hyste om de lärde magiernas förmåga65.
Samma tidskifte, som såg
Innocentii bulla utkomma och djefvulstron kulminera i hexeriprocesserna, födde renaissancen.
Då nöden var som störst, kom räddaren till verlden.
Den helleniska andan, återfödd genom studiet af klassisk litteratur och klassisk konst, blef den Messias, om hvilken var förutsagdt, att han skulle sätta sin häl på den gamle ormens hufvud och frälsa menskligheten ur dödens och djefvulens våld.
Folken, som sutto i mörkret och endast lystes af hexeribålens röda flammor, sågo ett stort ljus och sträckte händerna mot den nya morgonrodnaden.
Studiet af de gamle hade en ofantlig inverkan och måste det desto mer som den verld, hvilken då var, i allt var den antika motsatt.
Hellas’ återuppgräfda monumenter uppenbarade andra stater än medeltidens feodala – stater som voro organismer, icke mekaniska sammansättningar af eröfrare och eröfrade – och hvilade på en rätt af högre art än slumpvis gifna eller tagna privilegier.
De uppenbarade en sjelfständig forskning, som ställt sig öfver och oberoende af traditionen – ett nytt skådespel för medeltidens folk!
De uppenbarade en konst, der harmoni gafs emellan ande och natur, emellan det högre lifvet och sinnligheten, mellan de relativa motsatser, hvilka medeltiden uppfattat såsom absoluta och ställt emot hvarandra i en kamp, som tillintetgjorde både sedlighet och skönhet.
De uppenbarade stora helgjutna karakterer lika fria från medeltidens asketism som från dess vilda sinnesfröjder.
Alla dessa idéer, med hänförelse emottagna, kunde icke annat än omgestalta verldens utseende.
De störtade medeltiden och drefvo djefvulen och helvetet på flygten in i den skräpvrå af andens rike, der de för närvarande befinna sig, men från hvilken de vid hvarje politisk reaktion åter titta fram, nyfiket spejande, om de icke än en gång skola kunna taga den stora vida verlden i besittning.
Men detta skall svårligen lyckas dem, så länge det värnas om tankens frihet och vetenskapens sjelfständighet såsom främsta vilkoret för mensklighetens andliga helsa, och det skall blifva dem omöjligt, sedan en utbredd bildning lärt allmänheten inse, att djefvuls-dogmens premisser, ifall de ånyo kunde i folkmedvetandet inskärpas, skulle än en gång förete samma konseqvenser, som här ofvan skildrats, och återföra oss till hexbålens rysliga tider.
Detta vilja säkerligen icke ens de ortodoxa kämparne för djefvulsläran; men de besinna ej, att historien handlar följdriktigare än de och botar allmänna villfarelser endast på det sätt, att slägtena få draga de yttersta konklusionerna ur desamma och lida af deras verkningar.
Henricus Cornelius Agrippa ab Nettesheim: »De occulta Philosophia», I, XIII.
Jes. 14, 12.
Detta ställe, som är riktadt mot Assyriens beherrskare, tolkades redan af de äldre kyrkofäderna såsom afseende djefvulen.
Lucifer, den latinska öfversättningens ord för «morgonstjernan», blef härigenom en benämning på mörkrets furste.
Luk. 10.
»De comtemtu mundi sive de miseria humanæ conditionis», en liten skrift, författad omkring år 1200 af sedermera påfven Innocentius III.
Ord af Luther, som till sin dualistiska åskådning var en äkta son af denna samma medeltid, hvars myndighetstro han bröt.
Såsom sådant – såsom det förgängliga, oväsendtliga – uppfattas det onda af en till namnet okänd skriftställare från medeltiden, författaren till det herrliga lilla verket: »Deutsche Theologie».
»Nu torde någon säga:
Emedan man skall älska allting, skall man då äfven älska synden?
Svaras: nej, ty när man säger: allt, så menar man allenast det som är godt.
Allt hvad som är, är godt deruti att det är.
Djefvulen är god deruti eller så vida som han är.
I denna mening är ingenting ondt.
Men synd är att vilja, önska eller älska annat än Gud ...
Kortligen, ingenting är godt, utan såvida det är i Gud och med Gud.
Nu äro alla ting väsendtligen i Gud och vida väsendtligare i Gud än i sig sjelfva; derföre äro de alla goda till sitt väsen.
– Denna här citerade skrift är uppenbarelsen af en djup och from andes bemödande att öfvervinna den dualism, som beherrskade hans samtid.
Det är märkvärdigt, att Luther icke insupit mer af denna skrifts anda, ehuru han erkänner, att »näst bibeln och den h.
Augustinus ingen bok mig förekommit, hvaraf jag mera lärt.»
Se medeltidens förnämste och inflytelserikaste kyrkolärares Thomas’ af Aquino arbete: »Summa Theologica», supplementum ad tertiam partem, quæst. 94.
Det heter der:
»Ut beatitudo sanctorum eis magis complaceat et de ea uberiores gratias Deo agant, datur eis ut pœnam impiorum perfecte videant ...
Beati, qui erunt in gloria, nullam compassionem ad damnatos habebunt ...
Sancti de pœnis impiorum gaudebunt, considerando in eis divinæ justitiæ ordinem et suam liberationem de qua gaudebunt.»
– Härmed må jemföras följande ohyggliga utgjutelse af en annan theolog: »Beati cœlites non tantum non cognatorum sed nec parentum sempiternis suppliciis ad ullam miserationem flectentur.
Imo vero lætabuntur justi, cum viderint vindictam; manus lavabunt in sanguine peccatorum.»
Tertullianus.
Detta har, hvad den ursprungliga Zoroasterläran angår, blifvit bestridt, men bestyrkes af ett ställe hos Aristoteles (Metaphys. I. XIV, c. 4).
Vilmar: ”Theologie der Thatsachen wider die Theologie der Rhetorik” (Marburg 1857).
Så t. ex. antydde kopparens röda sken, att han stode i magisk förbindelse med den rödaktigt lysande planeten Mars.
”Non baptisatis parvulis nemo promittat inter damnationem regnumque coelorum quietis vel felicitatis cujuslibet atque ubilibet quasi medium locum; hoc enim eis etiam hæresis Pelagiana promisit.” (Augustinus:
De anima & ejus origine I.I, c IX).
I ett af sina bref förklarar Augustinus, att om föräldrarne skyndsamt ila till presten och denne lika skyndsamt går att döpa barnet, men detta likväl före sakramentets undfående dör, är det dömdt att i evighet plågas bland de fördömde och häda Gud.
Lika sträng är ”vår rena evangeliska lära,” som fördömer ”anabaptisterna,” emedan de hålla före att ”pueros sine baptismo salvos fieri.”
Våra zeloter vilja fördenskull utstryka Lindblomska katekesens kätterska nej på frågan: ”Blifva de barn osaliga, som utan döpelse dö?” ett nej, som förestafvats af ett ”rationalistiskt” eller rationelt Gudsbegrepp, måhända ock af en ”klemig” fruktan för de fall af vansinne, som den äkta Lutherska trossatsen förorsakat hos mången olycklig moder.
I svenska handboken af 1529 bibehöllos ännu oljan och saltet vid döpelsen, dock med det förbehåll, att saltet ej skulle besvärjas, ”emedan det af sin skapelse var Guds rena kreatur.”
Samtliga dessa ämnen förekommo ock, förenade med dopet, i hedniska mysterier.
Våra nylutheraner beklaga – från sin ståndpunkt med fullt skäl – att svenska kyrkan, som dock erkänner djefvulens välde öfver de odöpta, likasom äfven ordets magt, dock i en rationalistisk tid låtit sig förleda att afskaffa besvärjelsen, hvars formulär (”jag besvärjer dig, orene ande” ...
”så fly nu bort, du fule djefvul” etc) är så kraftigt och desslikes så uppbyggligt.
Vi hafva här gjort ett utdrag af den formel, som på konciliet i Rom 1059 förelades, vid hotelse med döden, Berengar af Tours att besvärja.
Den i 12:te århundradet vid nattvarden i stället för brödet införda oblaten erhöll namnet hostia.
Danske theologen Martensens i våra dagar gjorda upptäckt, att den i nattvarden erhållna spisen ej endast är för själen, utan ock för det kroppsliga, för närandet af vår uppståndelses-lekamen, är egentligen icke ny; den i Mithras-mysterierna invigde hedningen undervisades, att det helgade brödet och det helgade vinet, assimilerande sig med hans kött och blod, skänkte odödlighet åt hans kroppsliga varelse.
Likartade förutsättningar föda i skilda tider likartade tankar.
En för medeltidens theologer vigtig fråga, som alltifrån Petri Lombardi tid ända inemot 17:de århundradet med stor häftighet afhandlades, framstäldes i följande form:
Har en råtta, som ätit en hostia, dermed blifvit delaktig af Kristi lekamen?
I sammanhang härmed frågades: huru är en råtta, som ätit Kristi lekamen, att behandla – bör hon äras eller dödas?
Bör sakramentet äfven i råttans mage tillbedjas?
Om man i en råttas mage finner något af det vigda brödet, är man skyldig att sjelf förtära det?
Hvad har man att göra, om man omedelbart efter sakramentets undfående angripes af kräkning?
Då en råtta kan äta hostian, månne icke äfven djefvulen förmår det?
– Ett bland de sednaste alstren af undersökningarne i dessa principfrågor är en år 1593 i Tübingen utkommen bok med titeln: ”Mus exenteratus, h. e. tractatus valde magistralis super quæstione quadam theologica spinosa et multum subtili’ &c.
Under den politiska reaktionsperioden efter år 1815, då Schlegel och de Maistre prisade medeltiden såsom mensklighetens lycksalighetsperiod och Görres sökte åt tron återgifva alla under ”upplysningens fadda tidehvarf” förgätna spök- och vampyrhistorier, firade presterskapet i Brüssel med processioner och andra kyrkliga högtidligheter årsdagen af den ofvannämnda judeförföljelse;) i Namur.
På synoden år 1099 utfärdades en kungörelse, som förbjöd prester att träda i något slags tjenst-förhållande till lekmän, emedan det vore skändligt, om högheliga prestahänder, som tillverka den allsmägtige Guds kött och blod, skulle tjena orena lekmannahänder.
– Den bekante vältalaren Bourdaloue fordrade större ärebetygelser för presten än för jungfru Maria, ty i hennes sköte har Gud blott en gång blifvit kött; i prestens händer blir han det deremot dagligen, så ofta som messan läses.
Den äldsta kristna konsten, i hvilken antikens döende ande ännu förspörjes, framstälde Jesus såsom en herde-yngling med ett lam i sin famn.
Blott med vemod kunde mången vända sig bort från Olympens strålande verld till det nya kristna idealet, och då så måste ske, ville man gerna på den nye ”puer redemptor” öfverflytta den förre ynglingen-försonarens, Dionysos Zagreus’, milda skönhet.