Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan har jag ofta sagt till mig själf: » H u r skulle han, hur skulle väl andra ynglingar o c h män blifva b e d ö m d a af oss kvinnor, om de gjorde sig skyldiga till en sådan fräckhet som att för sina manliga bekanta, eller så kallade vänner, upprepa en hederlig flickas blyga kärleksord, visa hennes bref eller omtala hennes ömhetsbetygelser '? » Här, om någonsin, måste likställighetskrafvet könen emellan strängt tillämpas.
H u r skall väl en kvinna, som blifvit maka o c h moder, förmå att kring sig skapa ett nobelt o c h sedligt familjelif, om hon under sin flicktid kväft de anderöster, hvilka i djupet af hennes själ pro- testerat m o t kränkandet af just de känslor, som skola bilda grundvalen för ett ädelt o c h
IDUN 1898 rent h e m l i f?
— Hvilken människa, hvilken yngling o c h flicka, har ej förnummit dessa r ö - ster, s o m ljuda i hvarje själ, om ej de banala förtroendenas våtsarf fått förkväfva dem tillika med finkänsligheten?
H u r flackt o c h utsuget ett kvinnohjärta på detta sätt kan bli, just under den tid dä kär- lekslifvet o c h de därmed utvecklade andliga krafterna b o r d e sätta b l o m, synes ofta — allt för ofta — hos den gifta kvinnan.
Man kan möjligen någon gång medels en blick o c h c n betydelsefull tystnad lyckas hejda » förtroenden », hvilka stått på vippen att hoppa ur ogifta kvin- nors mun likt sagans bekanta grodor, men hos mången hustru äro dessa vederstyggliga grodor så snabba, så omotiverade, så oväntade, att man, innan man anar det ringaste, får cn eller flere af dem i skötet.
I c k e så få af dessa liksom suga sig in i ens minne, o c h man kan för hela sin återstående lifstid få bära på kräket, utan att förmå befria sig från detsamma.
Utan förberedande underminering af blyg- samheten o c h utan att ha öfning o c h vana skulle det vara alldeles omöjligt för en förnuf- tig människa att » f ö r t r o » en rent utomstående person eller — hvilket också händer — en » förtrolig krets » saker, som röra samlifvet emellan makar.
M e n har våtsarfven bara ostörd fått utföra sitt utsugande verk, trifvas grodorna så innerligt väl i dess hägn o c h hoppa luste- ligen omkring i den förtroliga kretsen.
Äkta mannen dragés fram, förskönas kanske — ibland; kärlekslifvets finaste förtoningar framställas, eller rättare vanställas, g e n o m att iklädas en ofin ordskrud.
Karaktärsfel — verkliga eller inbillade — framhållas till beskådande; äkten- skapliga.
misshälligheter skildras i färger, som långt ifrån äro äkta; men man kan vara viss o m, att taflans skuggor endast falla öfver den frånvarande äkta mannens bild — — D e t påstås, att druckna män kunna i hvar- andras sällskap göra sig skyldiga till liknande infamier, o c h den d o m, vi kvinnor fälla öfver slika män, tar sannerligen ingen hänsyn till » förmildrande omständigheter ».
O c h dock, med hvilken öppen blick o c h högburen panna möta ej sådana pladdrande hustrur sina män, ögon- blicket efter det de helt nyktert dissikerat de- ras andliga o c h lekamliga fel eller förtjänster för en eller flere söta väninnor!
P ä denna punkt måste här, som sagdt, arbetas för full- ständig likställighet emellan könen inför sed- lighetens domstol.
H v a d s o m m e d rätt o c h skäl fördömes hos mannen o c h stämplar h o n o m till en omoralisk människa, b ö r få samma dom och stämpel, då det gäller kvinnan, för så vidt man nämligen ej låter det gälla s o m en förmildrande omständighet, att kvinnan fått denna infama förtroendelusta i arf efter ur- modern E v a, s o m så förtroligt inlät sig i sam- språk med ormen.
K o m bara ej o c h säg mig, gamla änka, som lefvat med bland människor af alla samhälls- klasser, bildningsgrader, olika verksamhetsfält o c h yrken, att våtsarfven ej frodas bland kun- skapsrika o c h estetiskt bildade damer!
I min ungdom skulle ogräset nog varit svårare att uppleta i sådana kretsar, men i den mån som det inom den så kallade skönlitteraturen blef modernt att in i minsta detalj dissikera o c h analysera kärlekslifvets gröfre beståndsdelar samt till allmänt beskådande framställa äktenskapets intimare sidor, erhöll den andliga våtsarfven en ypperlig näring hos många af de unga da- mer, som gjort till sin uppgift att » följa med sin t i d » samt » att kunna tala m e d » i sådana saker.
Häfdandet af personlighetsprincipen k o m sedan till o c h tog sig ofta uttryck i ett hän- synslöst o c h osmakligt ordande om sig själf, sitt eget jag o c h allt som stod i närmare eller fjärmare samband därmed.
D o c k må ingen fatta det så, som om jag ville påstå, att ogräset endast frodas i nämnda kretsar; tvärt o m, det bredde sig på något mystiskt sätt i olika former ut öfver hela fol- ket.
Skolflickor hviskadc m e d hvarandra o m kärlek, äktenskap o c h moderskap, unga flickor diskuterade dessa » f r å g o r », antingen efter läs- ningen af den nyaste romanen eller med virk- nålen i hand eller symaskinen framför knä, så o c k hustrurna kring kaffeborden.
Ä f v e n inom religiösa sällskap har våtsarfven fått starkt rot- fäste o c h tagit sig form af ordrika, målande förböner för syndiga äkta män, o c h detta inför öppna dörrar, under det tjogtals böjda hufvu- den upplyftas: man måste naturligtvis se, hvilka hustrur det är, som hafva så intressanta saker att framföra.
Hade jag, som sagdt, ägt en dotter, så skulle jag, så snart hon kunnat tala begripligt, börjat öfva henne i den nobla tystnadens konst, o c h jag skulle vid hennes sjätte år lärt henne att frukta för » väninnors förtroenden » samt så mycket s o m möjligt söka undgå att emottaga dylika.
Senare, då hennes finaste hjärtebrodd börjat spira, skulle jag visat henne prof på våtsarfvens verkningar, gifvit henne en vink o m nödvändigheten af att gärda omkring själens djupaste aningar, hjärtats gryende känslor, så att de, endast sedda af G u d s ögon, måtte kunna utvecklas till blomning o c h i sinom tid bära mogna frukter, ädla tankekorn, antingen till andlig näring i det egna hemmet, eller utsådda på det stora allmänna fält, som kallas samhället.
O, du ädla, nobla tystnad, måtte du snart blifva mera dyrkad, än nu är fallet, bland Evas döttrar!
D å skola A d a m s söner, kanske m e d förundran, säkert m e d stor glädje, öppna hvarje ännu stängdt arbetsfält för oss samt hälsa oss välkomna som jämnbördiga kamrater!
D e t är väl möjligt, att på den dagen går en ängel omkring o c h dräper den art af kvinno- vänskap, som nu mest florerar.
D o c k, någon själaringning kommer den säkert ej att få, eme- dan denna art ej ägt en gnista af själ.
Men ur dennas o c h de banala kvinnoförtroendenas aska skall fågel P e n i x, den sunda vänskapen och det nobla fåordiga förtroendet emellan människa o c h människa, flyga upp o c h sväfva sakta öfver våra bildningsfält, där våtsarfven ej längre gror bland det spirande kornet.
* 6 n stocl&lt;holmsbild.
K lockan i Adolf Fredriks kyrktorn slår 12.
En- toniga, allvarliga, högtidliga ljuda slagen i den ljusa sommarnatten.
Ljudet dör småningom b o r t; m e n Elise B. förnimmer det ännu — där h o n sitter vid sitt skrifbord i ett elegant möble- radt rum — s o m ett svagt eko.
Den unga flic- kan böjer ned hufvudet öfver sin bibel — en döende moders afskedsgåfva till ett älskadt barn — men hennes ögon följa vaderna endast meka- niskt, o c h hennes tankar synas vara långt, långt borta från det lästa.
H o n har haft så förtjusan- de roligt i kväll.
Det är den tanke, s o m helt o c h hållet uppfyller hennes själ, o c h i minnet genomgår h o n ånyo den förflutna aftonens hän- delser: den härliga åkturen på Djurgården, pro- menaden på Skansen o c h slutligen den muntra supén på Hasselbacken.
Allt detta har förefallit den vid storstadslifvets nöjen ovana landtflickan öfvermåttan härligt, o c h hon utbrister halfhögt: » Aldrig har jag haft så roligt någon midsommar- afton förr. » Men plötsligt rycker h o n till, full af blygsel öfver att tanken på aftonens förlustel- ser förmått störa hennes andakt; hastigt sliter hon sig lös från de världsliga betraktelserna, och med spänd uppmärksamhet läser h o n: &gt;oeh det var en rik man, s o m klädde sig i purpur o c h linnekläder o c h lefde hvar dag i glädje o c h prakt ... » ' 251 De heliga orden göra ett sällsamt intryck på den tinga flickan, o c h hon börjar kämia sig illa till m o d s; hvarför förstår h o n knappast själf. — Så underligt att hon skulle k o m m a att läsa det där just i kväll I H o n kan ej undgå att känna sig träffad, o c h det ehuru h o n åter o c h åter sä- ger till sig själf, att dessa ord ej behöfva gifva henne anledning till bekymmer.
Hvilka jämfö- relsepunkter rinnas väl mellan den flne världs- mannen, som lefde i sus o c h dus, o c h henne, den unga, oerfarna landtflickan, s o m tycker o m att roa sig litet ibland till omväxling m e d hvar- dagslifvets mångahanda bestyr?
Ja, detta är ju fullkomligt riktigt resoneradt o c h ändå — — Den obehagliga känslan vill ej försvinna.
Elise läser vidare: » Och det var en fattig, vid namn Lasarus, s o m låg för hans dörr, full med sår, o c h längtade att mättas m e d de smulor, s o m föllo från den rikes bord. » Den unga flickan börjar känna sig helt beklämd om hjärtat.
Som ett mörkt moln vid horisonten uppstiga för hen- nes själs öga dystra, skräckinjagande taflor ur storstadslifvet med dess niid oeh elände.
M e n det är endast dimbilder, liknande hallförglömda, sorgliga historier, s o m man hört berättas för län- ge, länge sedan, bilder, som skola försvinna för morgondagens klara sol.
Så lyfter hon ögonen o c h ser ut på den nu nästan folktomma gatan.
Elise döljer ansiktet i hän- derna o c h hennes beklämning ger sig luft i våldsam gråt.
H o n har därute sett en syn, s o m k o m m i t hennes hjärta att nästan brista.
På den breda stentrappan till huset midt emot sitter en kvin- na, höljd i lumpor o c h m e d af sorger o c h um- bäranden härjade drag.
H o n huttrar af köld, ty h o n har svept sin slitna schal kring ett litet barn, s o m hvilar i hennes sköte.
V i d hennes sida sofver en större gosse — halfliggande på den kalla stentrappan — barndomens lugna, omed- vetna sömn.
De arma varelserna sakna tak öfver hufvudet för natten, under det hon, Elise, o c h många andra ha fullt upp, ja, mer än n o g för att lefva ett bekvämt o c h sorgfritt lif.
Den tan- ken fyller Elise m e d smärta och förbittring.
Ett ögonblick tycker h o n sig hata o c h förakta alla rika människor, ja, hela samhället o c h kanske mest sig själf.
Men snart k o m m a åter förstån- dets invändningar; kalla o c h lugna k o m m a de liksom den världserfarnes kloka råd till det af hänförelsens heliga eld glödande ynglingahjärtat: » Oförnuftiga barn, vet du ej, att fattigdomens olycka oftast är själfförvållad o c h att det är att lägga hyende under lasten att hjälpa i själfför- vållad n ö d?
V e t du ej också, att det finnes fat- tighus o c h andra barmhärtighetsinrättningar i m ä n g d?
Har ej G u d själf bestämt, att fattiga o c h rika måste iinnas bland hvarandra?
Skulle H a n ej unna dig att njuta en smula af lifvet?
För öfrigt, o m du skulle försaka något af denna världens goda för de fattiga; så vore det ju ändå blott en d r o p p e i hafvet. » — Så talar förståndet m e d tusende stämmor, den ena högljuddare än den andra, o c h den vaknande viljekraften slum- rar åter in, o c h känslan lägger sig sakta kvi- dande till ro.
När Elise ännu en gång, betydligt lättare till m o d s, blickar ut g e n o m fönstret, ser h o n en äldre kvinna m e d en kaffebricka på armen träda ut ur porten till det hus, h o n bebor, o c h beslutsamt gå m o t stentrappan midtemot.
A h, det är ju den gamla fröken i tr. upp, åt hvars gammalmodiga kappa och vaggande gång Elise senast i går lätt- sinnigt skrattat.
Nu bjuder den gamla damen m e d ett vänligt leende en rykande kaffekopp åt den frysande modern.
Aldrig i hela sitt lif har Elise sett en blick så full af ödmjuk tacksamhet, s o m den h o n läser i den a r m a kvinnans ögon, då denna tar e m o t koppen.
Äter fyllas Elises ögon med tårar.
M e d hennes blygsel öfver sig själf blandar sig nu en djup känsla af beundran o c h vördnad för den gamla.
o o Långsamt kläder den unga flickan af sig o c h går sedan till hvila; m e n det dröjer länge, innan hon somnar, o c h hennes s ö m n stores af under- liga drömmar.
H o n tycker sig befinna sig i en rikt smyckad gästabudssal; bordet dignar af kostliga rätter, o c h i högsätet sitter värden m e d ett glas skummande champagne i handen.
» Det är den rike mannen i liknelsen », tänker Elise o c h be- traktar h o n o m noga.
Men under det hon ser på mannen, f ö r e k o m m e r det henne plötsligt, s o m började hans ansikte antaga hennes egna drag, o c h förfärad vänder h o n sig om o c h flyr från gästabudssalen.
Så ser h o n plötsligt framför sig en stor, ö d e öken.
På den glödande sanden ligger en man utsträckt, sårad, hjälplös o c h utsatt för solens brännande strålar.
Och h o n ser människor af allehanda stånd o c h åldrar passera förbi i ett
IDUN ' 252 långt tåg; en del af dem se ej ens åt den lidande; andra betrakta h o n o m likgiltigt.
Men så k o m m e r där en man, oansenlig att skåda, enkel till dräkt o c h uppträdande.
H a n böjer sig ned öfver den arme, sköter hans sår o c h bär h o n o m på starka armar till en sval o c h skuggrik oas.
Undrande betraktar Elise främlingen o c h — bur sällsamt — han liknar j u alldeles den gamla fröken 4 tr. upp.
— Men i höjden tonar en stilla änglasång, o c h i fjärran o c h dock så nära talar en slam- ma, djup o c h klar s o m en silfverklocka: » G å du o c h gör sammaledes! » A.
Brutna förlofningar.
1 jet är äi b ä t t r e att s t ä m m a i b ä c k e n ä n å n », är e t t g a m m a l t o r d s p r å k, visserligen i n r y m m e r m y c k e n sanning, m e n h v i l k e n d o c k — l i k t d e flesta f ö r att i c k e s ä g a alla s a n n i n g a r — t a r f v a r s i n a m o d i - fikationer, o c h detta icke m i n s t d å d e n n a sats t i l l ä m p a s i f r å g a o m b r y t a n d e t af e n förlofning.
A t t d e u p p s l a g n a f ö r l o f n i n g a r n a s a n t a l är i starkt tilltagande torde vara en ganska a l l m ä n i a k t t a g e l s e.
O c h d e t t a f r a m s t å r så- s o m e n b l a n d d e m å n g a k o n s e k v e n s e r n a af den löslighet i föreställningar o c h pliktbe- g r e p p, h v i l k e n v å r a d a g a r i så m å n g a af- s e e n d e n f ö r e t e r, s a m t af d e t f ö r h å l l a n d e t a t t impulsen och godtycket i det allmänna m e d v e t a n d e t m e d g i f v a s e n så att s ä g a i c k e allenast erkänd o c h obestridd plats utan — åtminstone hvad impulsen vidkommer — b e t r a k t a s s å s o m e n r e n t af b e r ä t t i g a d o c h t i l l f r e d s s t ä l l a n d e driffjäder f ö r v å r a b e v e k e l s e - grunder o c h vårt handlingssätt.
O m u p p l ö s a n d e t af e n f ö r l o f n i n g i ett land sådant s o m Frankrike — där d e båda kontrahenternas förhållande g e n t e m o t hvar- a n d r a f ö r e ä k t e n s k a p e t är p r ä g l a d t af d e n största tillbakadragenhet och reservation — b e t r a k t a d e s s å s o m af j ä m f ö r e l s e v i s r i n g a b e - t y d e l s e, v o r e f ö g a att i n v ä n d a d ä r e m o t.
M e n m e d den förtrolighet o c h den innerlighet, s o m u t m ä r k e r f ö r h å l l a n d e t i e n s v e n s k för- l o f n i n g, k a n u p p l ö s a n d e t af ett d y l i k t för- b u n d — u t o m af d e m e s t t v i n g a n d e b e - vekelsegrunder — betraktas icke allenast s å s o m k a r a k t ä r s l ö s t h a n d l a d t, u t a n r e n t af s å s o m lättsinnigt.
T y d e t är d o c k i n g e n l a p p r i s a k att efter alla d e s s a t a n k a r, in- tryck, kyssar och förtroenden, s o m utbytts — efter u p p t ä c k t af att m a n v a r i t offer f ö r e n i l l u s i o n eller att m a n i n t e p a s s a r f ö r h v a r a n d r a — b r y t a e n f ö r b i n d e l s e af så in- t i m n a t u r.
N e j, därtill f o r d r a s m y c k e t all- varliga skäl.
D e t tarfvas v i d a m e r än en o m s i d e r u p p t ä c k t brist på öfverensstämmelse i l y n n e n o c h smak; det tarfvas m e r än en s v a l n a d k ä r l e k, j a, d e t t a r f v a s ett o h j ä l p - l i g t m i s s f ö r h å l l a n d e, e n v e r k l i g, p å t a g l i g or- s a k f ö r att f ö r s v a r a d e t ö d e s d i g r a s t e g e t.
O c h om u p p l ö s a n d e t af e n f ö r l o f n i n g ä f v e n är ett t v i n g a n d e o c h o u n d v i k l i g t s t e g, så är d e t d o c k e n f ö r ö d m j u k a n d e o c h b e t ä n k - l i g å t g ä r d, s o m m å s t e å t f ö l j a s af m y c k e t obehag och många besvärande och pinsam- m a minnen, som, o m de båda kontrahen- t e r n a i c k e h a f v a e n m y c k e t o b e s v ä r a d eller frivol uppfattning, måste d r a b b a d e m båda, o m ock kvinnan mest.
P å en p e r s o n m e d fina o c h ö m t å l i g a k ä n s - l o r v e r k a r e n u p p l y s n i n g i f r å g a o m e n an- n a n persoD, att h a n eller h o n v a r i t förlof- v a d, n å g o t hälft m i s s k r e d i t e r a n d e, a f k y l a n - de.
O c h d e t är en o r ä t t v i s a d e t t a — o m m a n s å vill —, m e n en i u p p f a t t n i n g e n d j u p t r o t a d, o h j ä l p l i g o r ä t t v i s a, att k v i n n a n s an- s e e n d e är ö m t å l i g a r e ä n m a n n e n s, o c h att f ö l j a k t l i g e n d e o g y n n s a m m a f ö l j d e r n a af e n b r u t e n f ö r l o f n i n g k o m m a att v i d l å d a henne mest.
Det skära o c h oberörda i hennes känslolif har blifvit besudladt.
D e t finaste o c h skäraste i hennes väsen har oundvikli- g e n h ä r j a t s af e n b r ä n n a n d e s a m u m.
D e n s v a l a, o s k u l d s f u l l a f r i s k h e t e n är b o r t a; o c h en uppslagen förlofning — kvinnan m å hafva v a r i t o s k y l d i g till d e s s u p p h ä f v a n d e eller haft d e t m e s t o b e s t r i d l i g a s e d l i g a b e r ä t t i g a n - d e att s k r i d a till ett d y l i k t s t e g — k v a r l ä m - n a r d o c k l e d s a m m a s o l f l ä c k a r p å e n flickas själ o c h är o c h f ö r b l i r n å g o t d j u p t b e k l a g - ligt.
D e t är i c k e e n d a s t a t t r ä t t a ett m i s s t a g, d e t t a att slå u p p e h f ö r l o f n i n g, s å s o m m å n - g e n s y n e s v i l j a b e t r a k t a s a k e n, d e t är att s ö k a r e p a r e r a ett m i s s t a g, s o m a l d r i g fullt kan r e p a r e r a s.
U p p s l a g n i n g e n af e n f ö r l o f n i n g är v e r k l i g e n ett så b e t ä n k l i g t o c h ö d e s d i g e r t s t e g, att d e t b o r d e b i d r a g a till att s k ä r p a före- s t ä l l n i n g a r n a o m v i k t e n af att i n g å e n så- d a n.
T y d e t är i s a n n i n g e n f ö r e n i n g, s o m b ö r u p p f a t t a s s å s o m v a r a n d e af v i d a m e r a bindande natur än: » så länge du beha- gar m i g ».
D e t är m y c k e t v a n l i g t, att m a n m e d e n lätt a x e l r y c k n i n g o c h e n sats sådan s o m denna: » en uppslagen förlofning mera och ett o l y c k l i g t ä k t e n s k a p m i n d r e » affärdar d e kommentarier, s o m gärna göras öfver brutna förlofningar.
D e n k a n tyckas förnuftig n o g, d e n n a sats; m e n, n o g a s e d t, h a l t a r d e n d o c k betänkligt.
D e uppslagna förlofningarnas antal tilltager i våra dagar starkt, m e n så g ö r a o c k fallen af ä k t e n s k a p s s k i l l n a d.
D e n h e l g d, i h v i l k e n m a n, t r o t s e n eller a n n a n disharmoni, trots krossade illusioner, h å l l e r ett g i f v e t t r o h e t s l ö f t e, är e g e n t l i g e n i n g e n d å l i g g a r a n t i, f ö r att ett ä k t e n s k a p skall k u n n a utfalla g a n s k a l y c k l i g t, t y e n d y l i k t r o h e t f ö l j e s g ä r n a af ö f v e r s e e n d e o c h fördragsamhet.
Idealet för det m o t i v, s o m b ö r f ö r a n l e d a ä k t e n s k a p e t, är o c h f ö r b l i r e n lefvande o c h v a r m ömsesidig kärlek.
Men d e t är d o c k t y v ä r r i n g a l u n d a o v a n l i g t, att m å n g a b l a n d dessa under d e ideellaste o c h b ä s t a f ö r u t s ä t t n i n g a r k n u t n a ä k t e n s k a p alls i c k e u t f a l l a så s y n n e r l i g e n g y n n s a m t, d e l s d ä r f ö r att d e n l i d e l s e f u l l a k ä r l e k e n f o r d r a r så m y c k e t o c h i c k e t å l v i d att s v i k a s i s i n a förväntningar, d e l s d ä r f ö r att k ä r l e k e n u n - der förlofningstiden ofta förblifver blind, då g u d e n A m o r däremot har en förunderlig b ö j e l s e att u n d e r ä k t e n s k a p e t l o s s a p å b i n - deln.
O c h i dessa under ganska ogynnsam- m a omständigheter ingångna äktenskap se vi f ö r v å n a n d e o f t a r e s u l t a t e t b l i f v a g o d t o c h harmoniskt, dels e m e d a n förväntningar- n a i c k e v a r i t så h ö g t s p ä n d a o c h f o r d r i n g a r - na följaktligen mindre, dels e m e d a n den p l i k t k ä n s l a o c h t r o h e t, s o m d i k t e r a t äkten- skapet, äfven under sina auspieier häg- nat det.
D e t är d o c k e n m y c k e t b e k l a g l i g o c h v a n s k l i g s a k d e n n a, att m e d s v a l n a d kär- lek o c h k r o s s a d e illusioner träda in i äkten- s k a p e t.
O c h v a r e d e t l å n g t ifrån m i g att, m e d s t ö d af i a k t t a g e l s e n, att d e s s a u n d e r föga lof vande utsikter knutna äktenskap dock g a n s k a o f t a utfalla g y n n s a m t o c h l y c k l i g t, på n å g o t sätt vilja förorda vare sig resone- m a n g s - eller k o n v e n a n s p a r t i e r.
M e n är i c k e d e n a l l m ä n n a u p p f a t t n i n g e n af f ö r l o f n i n g e n s b e t y d e l s e s l a p p o c h o m o r a - lisk?
Borde icke det sedliga medvetandet m a n a till e t t: » I n g å i c k e e n f ö r l o f n i n g u t a n en verklig lefvande kärlek o c h en allvarlig 1898 p r ö f n i n g, m e n b r y t i c k e h e l l e r e n förlof- ning utan den mest tvingande nödvändig- het! » Arla.
* Qamle notarie^ / sin ungdom nog han lidit Skeppsbrott uppå lifvets haf, Men hur därmed hängde samman Ingen visste — nog utaf, Då af släkten fåfängt slösats Pangar och förmaningstal, Hade man ej annat val, Då ej bättring stod att vinna Än en tryggad fristad finna.
Långt från hufvudstadens nöjen Sändes han att göra bot, Och i Näsby prästgård var det, Som han vänligt togs emot, Men för sällskapsvane mannen Nog var trakten lite ' trist, Godt om bönder var där visst, Men af herrskapsfolk dess värre Fanns i socknen knappt en herre.
I sitt lilla rum i flygeln Satt han ensam dagen om, Prosten hade sitt att sköta, Sällan någon gästning kom.
Och den vänliga prostinnan Ständigt sågs i husligt stök Uti skafferi och kök — Hon fick endast sitta stilla, När hon skötte om den lilla.
Om på mynt i Näsby prästgård Börsen ofta nog var tom, Fanns af friska, raska ungar Däremot en rikedom.
Och snart trippade små fötter Öfoer gården då och då Att hos vfarbrorT hälsa på.
Och de slappa dragen lifvas, Då han ser hur barnen trifvas.
Han, som blott på egna nöjen Under hela lifvet tänkt, Är så ifrig nu att roa Lilla Ida och bror Bengt.
Från sin skiftesrika lefnad, Från besök i fjärran land, Letar han med varsam hand Ibland minnen fram de bästa För att barnen vid sig fästa.
Så en vacker dag han tar sin Gamla nötta käpp ur vrån, Vandrar af till handelsboden Ett par dryga mil ifrån, Och där köps båd ' griffeltaflor Och katkes och läsebok Med en tupp så stolt och klok, Som är redo, när det gäller.
Värpa knäck och karameller.
Och notarien, han som aldrig Arbetsglädjen lärt förstå, Tar nu själfmant, utan tvekan Lärar ' ns tunga börda på.
Och fast tålamodet pröfvas, Håller han dock troget ut, Tills han alla lärt till slut, Tills han fått dem hela raden In till skolorna i staden.
Och för hvar elev, som kommer, Tycks hans kärlek större bli.
Om den äldste var » begåfvad », Är den yngsta ett » geni *.
Och han häpnar och förvånas Öfver deras kvicka svar Nästan mer än mor och far.
Och han går så glad och nyter Hela socknen rundt och skryter.
— Jämt och samt man nu för tiden Bråkar om tmelod » i allt, Men om också förr det fanns nå ' n, Tog notarien saken kallt.
IDUN 1898 Ocli den äldste utaf - barnen *, Nu en grånad pedagog, Tacksamt kommer nog ihåg, Håller säkert än i ära Gubbens enkla sätt att lära —.
253 €n norsk skådespelerskas lij, skildrad!
af henne själf.
Ett referat för Idun af Hellen Åren fly.