Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deras rättigheter grundades följaktligen på lagen; men icke vågade en sednare lagstiftning derför rubba desamma.
Det oansedt har man i vår egen lagstiftning trott sig finna bevis för den sats man förfäktar.
Men af dessa bevis uppenbaras likväl hurusom man sökt att åt lagstiftarens makt alt förändra vilkoren för lagens skydd af förvärfvade rättigheter, eller att ordna förhållanderne emellan medborgare, gifva den utvidgning att han skulle kunna förändra sjelfva rättigheterna.
Bevisen äro hemtade från förordningarne om inteckning af nytljanderätts aftal och om lösöreköp, från skiftesstadgan och från bränvinsbrännings-författningen.
Af dessa lagar falla de två förstnämnde under den allmänna civila lagstiftningen och de skulle derföre vara mest bevisande.
Hvad innehålla likväl dessa lagar?
Har lagstiftaren derigenom sökt rubba eller omintetgöra rättigheter, hvilka förut blifvit förvärfvade?
— Nej! han har blott dymedelst ålagt rättighelernes innehafvare nya iakttagelser för att i sjelfva rättigheterne blifva tryggade, enär deras begagnande under föregående förhållanden visat sig menligt för det allmänna; och det var jemväl på sådan grund, som 1841 års Ständer bi föllo det af Kongl. Majit framställda förslag 14 Lag-Utskoltels Utlåtande, J\s 44. lill författning om nyttjanderälts inteckning.
»Om å ena sidan», yttrar dåvarande Lag-Utskott uti sitt i anledning af det nådiga förslaget afgifna och af Ständerne bifallna betänkande, »det kunde invändas att ett aftal om rättigheter, som utgöra föremål för öfverenskommelse emellan enskildte, bör blifva beståndande, möter deremot, å den andra, den erinran, att den, som har anspråk att i sina rättigheter blifva betryggad af lagen, mäste jemväl iakttaga hvad lagen fäster såsom vilkor för sitt skydd».
Och derföre lärer man lika litet i omförmälte två lagar kunna finna stöd för den proklamerade läran, som ur de från den ekonomiska lagstiftningen hemtade bevis.
Af dessa är det ena en bevillningsfråga och förthy ej tillämpligt; men det andra torde ej böra helt odh hållet lemnäs utan uppmärksamhet.
Detta andra bevis är skiflesstadgan; och det är visserligen sannt att denna författning gjorde en rubbning; men det var dock icke i rättigheter, utan i förhållanden.
Hvarje delegare i ett skifteslag blef bibehållen vid den rätt han verkligen der egde; och lagstiftningen gjorde ej annat än ordnade eller, för att nyttja en i förevarande fråga ofta använd term, »reglerade» delegarnes rättigheter inbördes, så att de skulle kunna begagnas på ett för det allmänna nyttigt sätt.
En sådan reglering är det ock icke allenast lagstiftningens makt utan äfven dess skyldighet att påbjuda; men dertill lärer väl icke den reglering af inteckningsväsendet, som nu är i fråga, kunna hänföras; ty den utgår icke på betryggande af förvärfvade rättigheter, utan på rubbning af sjelfva rättigheterna.
Derom vittnar det exempel, som Utskottet i sitt afgifna betänkande uppställt.
Verkan af detta exempel skulle dock förfalla om, på sätt man invändt, lagstiftaren lemnat de nu ifrågaställa förhållanden uti inteckningsväsendet så oreglerade eller så obestämda, att den som vunnit inteckning uti en fastighet, hvilken varit med flere gemensamt intecknad, ej kunnat vela eller inse den rätt, han derigenom förvärfva!.
Riktigheten af exemplet och de olika följder, som den gällande och den föreslagna lagen i tillämpning derpå skulle komma att medföra, har man dock icke kunnat bestrida.
Man har emellertid sökt omintetgöra exemplets verkan medelst detsamma» tillökning med ett fall.
Då nemligen Utskottet uppställde den händelse att två egendomar, X och Y, hvardera värde 1000 Riksdaler, gemensamt blifvit intecknade för ett lika belopp, och Y särskildt äfven för 1000 R:dr, så har man tillagt den händelsen att X derefter jemväl särskildt intecknats, under förmenande att för detta fall saknades all föreskrift.
Men om än så vore, om än ledning icke funnes för berörde fall, är hvad Utskottet med uppställda exemplet haft till föremål att åskådliggöra, dermed icke vederlagdt.
Att den sednare inteckningen i X icke får inverka Lag-Ulshollels Utlåtande, JIJ åå.
15 pä de föregående inteckningarne behöfver ej i lagen uttryckas.
Det följer af deri gifna allmänna föreskrifter; och de innefatta jemväl tillfyllestgörande grund för bestämmande af den nya inteckningens verkan.
Men skulle lagstiftningen behöfva att fullständigas för omförmiilte och ytterligare fall, får sådant icke ske på deras bekostnad, som förvärfvat rättigheter, om hvilkas beskaffenhet och omfång de kunnat förvissa sig i den lag, på grund af hvilken förvärfvandet egt rum.
Man har slutligen såsom en auktoritet åberopat 1818 års inteckningslag, den der först skulle infört solidaritets—principen uti lagstiftningen och derigenom haft större inflytande på förut beviljade inteckningar, än den nu föreslagna kunde komma att utöfva; men ehuru Utskottet medgifver att nämnde lag var den första, som upptog berörde princip, kan likväl icke erkännas att fastställde rättigheter derigenom rubbades.
Upptagandet i lagen var nemligen, på sätt i Lagberedningen blifvit anmärkt, blott sanktionerandet af en princip, som efter vetenskapliga rättsbegrepp skolat tillämpas äfven förut, då annorlunda ej var stadgadt; och den aktning för lagligen förvärfvade rättigheter, som lagstiftaren ej kan åsidosätta, hindrade äfven Lagberedningen att vid förbättring af inteckningslagen i denna del följa den grundsats, som man nu vill göra gällande, ehurn den ostridigt skulle leda till förenkling och till lätthet i hithörande frågors lösning.
Det är ock derföre, som Utskottet ansett den för framtiden böra antagas; ty på sätt den för Franska folket stiftade men af flere nationer sedan antagna lag bjuder: må lagen endast bestämma för framtiden; och likväl är denna lag en frukt af revolutionen.
Att någon särdeles stor oreda skulle uppkomma derigenom, alt den föreslagna nya lagen icke skulle få inverka på de rättigheter, hvilka förvärfvats på grund af gällande lag, och således deraf att dessa rättigheter lemnäs okränkte, är ej att be fara.
Man invänder väl att två lagar på så sätt komma att gälla för samma förhållanden; men det är icke samma, utan enahanda förhållanden; och derför blefve inskränkningen att lagförändringen icke finge tillämpas på vissa äldre förhållanden, hvilka följaktligen till sin verkan måste bedömas efter den lag, under hvilken de tillkommit, icke någon nyhet.
Så sker, enligt hvad redan är nämndt, i afseende på giftorätten; och det är Utskottets öfvertygelse att likasom fallen äro flera, då lagen om sistnämnde rätt behöfver tillämpas, än som komme att ega rum i fråga om inteckning, skall behofvet af att tillämpa den äldre lagen i sednare hänseendet snarare upphöra, än i det förra.
Utskottet ka n följaktligen icke eller biträda deras åsigt, enligt hvilken 10 år böra afbidas innan lagen träder i verkställighet; och att göra undantag för ouppsägbara fordringar, anser sig Utskottet lika litet böra tillstyrka.
Ehvad tiden ut - 16 Lag-Utskottets Utlåtande, M AA. sträckes eller ej, rubbas under skydd af lag förvärfvade rättigheter; och rubbningen blefve desto vådligare, som den vållade känbara olägenheter för gäldenärer, hvilka, saknande utvägar att reglera sina förbindelser, beräknat att under en längre tid fortfarande kunna få bibehålla erhållna lån för att så småningom dem inbetala, olägenheter, hvilka isynnerhet måste undvikas i en tid, då penninge-tillgången i landet synes komma att snarare minskas än ökas.
För denna omständighet får lagstiftningen ej eller blunda.
Rubbning i bestående förhållanden föder dessutom alltid misstroende; och fara är att ingen vågade sluta aftal, derest lagstiftningen afveke från den allmänna regeln: att ny lag ej må gifvas tillbakaverkande kraft.
Skäl att i förevarande fall frånträda samma regel förekomma ej; och Utskottet vidhåller således sin redan yttrade åsigt uti nu ifrågaslällde hänseende; och enär Utskottet i öfrigt tillstyrkt antagande af det förslag, Kongl. Maj:t i sin aflåtna och i Utskottets betänkande införda nådiga proposition framställt, synes det hafva varit tillfyllest, då Utskottet i sitt tillstyrkande hänvisat till berörde förslag.
Så har tillförene vid flere tillfällen skett, utan att någon anmärkning deremot egt rum; och som Utskottet, i följd häraf, anser hvad inom Borgare-Ståndet emot formen för Utskottets tillstyrkande blifvit anmärkt ej förtjena afseende, får Utskottet till lörnyad pröfning oförändradt öfverlemna sitt afgifna betänkande.
Reservationer: af Herr Friherre Rehbinder, F. W.; af Herr Doktor Norström, Herr Prosten Melander och Herr Doktor Säve, med tillkännagivande, alt de ansågo lagen böra efter 10 års förlopp ifrån den 1 Januari 1852 ega tillämpning äfven på de inteckningar, som före lagens promulgerande blilvit meddelade; dock icke i det fall, att iuteckningarne icke inom nämnde tid kunna å ömse sidor uppsägas; af Herr Rudling under åberopande af sin vid betänkandet fogade reservation.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOil. BECKMAN, 1831. Lag-Utskottets Betänkande, M 48. 1 45.
Ank. till Exp.-Ulsk. d. 9 Aug. 1831, kl. 1 e. m.
Betänkande i anledning af väckta motioner om arfsrätt får oäkta barn.
Hedervärda Bonde-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets utlåtande öfver dessa af Riksdagsfullmäktige Lars Rasmusson från Götheborgs och Bohus län samt Eric Månsson från Blekinge väckta motiooer.
Ehuru båda utgå derpå att oäkta barn måtte berättigas taga arf efter moder, finnes likväl den skiljaktighet i derom framställda förslag, alt Lars Rasmusson ansett denna rättighet böra inskränkas till det fall, att modren dör ogift eller, om hon ingått äktenskap, utan äkta bröstarfvingar, deremot Eric Månssons förslag ej innefattar någon inskränkning i sådant afseende, lian har nemligen yrkat att Rikets Ständer måtte besluta: »att, med ändring af 8 Kap. 7 g Ärfda-Balken, äfven barn, som aflats i lönskaläge, utan äktenskapslofven, eller i hordom eller i förbudna leder, må efter moder arf taga, äfvensom efter barn och egna bröstarfvingar; och njute de af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran till dess de sig sjelfva nära kunna.
Dör endera af föräldrarne och lemnar ej gods efter sig, föde den då barnet, som efter lefver».
Det är till sistnämnde underhålls- och uppfostringsskyldighet, som gällande lag, genom åberopade lagbud, inskränker barns anspråk mot föräldrar.
Arf måge de enligt samma bud ej taga, utan efter barn och egna bröstarfvingar.
Den inskränkning i rättigheter, sorn sålunda blifvit gjord, har likväl ofta tillförene varit inom re presentationen öfverklagad.
Man bar anmärkt densamma såsom obillig och orättvis, enär den bestraffar barnet för föräldrars felsteg; men de försök, man gjort för att jemna förhållandena i denna del, hafva dock icke rönt framgång.
Betraktar man emedlertid frågans behandling under de flera riksmöten den utgjort föremål för Ständernas öfverläggningar, så visar sig hurusom åsigterna så småningom förändrats.
Då till en början blott enstaka röster höjde sig för de vanlottade, erkändes vid sisla Riksmöte deras rätt uttryckligen af två Riksstånd; och inom Högvördiga Preste-Ståndet blef gällande lagstiftning bibehållen oförändrad genom blott två rösters öfvervigt.
Det är ock den vanliga gången, då någon ny idé af mera1 genomgripande art söker göra sig inom samhällena gällande; det går långsamt, men ökas anhängarnes antal alltjemt, ligger deruti ett bevis för; och det Bih. till R.
Vrot. 1880 & 1831, 7 Sami., 1 Afd., 29 Uäft. 1 2 Lag-Utskoltels Betänkande JYs 43. tillhör nu lagstiftaren att söka uppfatta det ögonblick, då den slagit så djupa rötter i det allmänna tänkesättet, att den bör finna ett uttryck i lagen.
Att detta ögonblick länge nalkats här i landet i afseende på den rätt hvarom nu är fråga, derom vittna, efter hvad antydt blifvit, förhandlingarne vid sednaste Riksmöten; och frågan är således den, om stunden ännu är inne?
Så tror Utskottet.
Man vet att oäkta barns arfsrätt varit i vår äldre lagstiftning erkänd; äfvensom att, med christendomens spridande, de rättigheter, som den naturliga uppfattningen af blodets förvandtskap medgifvit dessa barn, trädde tillbaka och försvunno, så att endast de rent menskliga pligterna mot dem fortfarande af lagen höllos vid makt.
Men ehuru den nya läran medförde denna verkan, torde likväl icke kunna antagas att ett lagens erkännande uti ifrågaställde syftning skulle stå i uppenbar strid med samma lära.
Deremot vittna åtminstone de flesta af an dra christna folks lagstiftningar, bland andra brödrafolkets; och det synes ej eller vara förhållandet.
Den sedliga princip inom familjen, som christendomen uttalar, lider icke deraf att rättvisa vederfares den vanlottade.
Visserligen kan härvid erinras, att arfsrätten blott ordnas efter politiska grunder; och det är äfven sannt att det ej gifvits någon institution i det borgerliga lifvets på hvilken samhällenas politiska seder och författning haft större inverkan, än på arfsrätten; men tidens lösen är: rättvisa åt alla, och det kan ej vara rättvist att barnet straffas för föräldrarnas felsteg.
I den politiska författningen söker rätten ock allt mer och mer att vinna inflytande; och det var en gärd åt rättvisan, då lagstiftande makten afplanade den olikhet i syskons rättigheter, som ur politiska skäl förut ägde rum.
Det medgifves likväl, att då samhällets högsta mål städse måste föresväfva lagstiftaren, han ej skulle kunna erkänna ifrågaställde rätt, om på sätt man hört anmärkas, ett dylikt erkännande skulle leda till osedlighet och till minskning af äktenskapets helgd, eller sträcka erkännandet längre, än som kan ske, utan störande af de förhållanden, som företrädesvis måste skyddas och vårdas.
Den våda, man med nyss antydda anmärkning påpekat, torde dock ej böra befaras vid ett närmare betraktande af men niskans natur, hennes goda böjelser och hennes svagheter.
Men deremot torde erkännandet ej kunna gifvas sin fulla utsträckning.
Om i hvad grad sådant må ske äro meningarne emedlertid icke väsendtligen skiljaktige.
Likasom man i allmänhet ansett barn, som födas i hordom eller af lägersmål i förbudna leder ej i någon mån kunna tilläggas arfsrätt, har man antagit, att öfrige oäkta barn böra få taga arf efter moder; och, i enlighet med denna i andra länders lagstiftning hyllade grundsats, är Lagberedningens förslag i denna del uppgjordt.
Lag-Utskottets Betänkande, Jtä 45, 3 Man kunde visserligen anmärka, att förstnämnde barn lika litet som de andra böra lida för föräldrarnes förseelser; men många skäl tala för den antagna olikheten i omförmälde hänsende, bland annat det att föräldrarne ej kunna i detta fall, så som eljest genom förening inrymma barn i fullt lagliga rättigheter; och då ett stadgande, som tillägger oäkta barn arfsrätt efter fader, skulle föda af sig en mängd tvister om faderskapet till dylika barn, och allmänna grunder för bevisningen i sådana mål, der någon gällande presumtion icke äger rum, ej kunna uppgifvas, torde uteslutandet af samma stadgande ej böra hänföras till någon inkonseqvens.
Men, utom dessa undantag, bjuda försigtigheten och klokheten iagttagandet af en ytterligare åtskillnad.
Bland de skäl, som tillförene emot ifrågaställde arfsrätt åberopats, har man herntat ett från fruktan för den split inom slägterna, som skulle uppkomma deraf, att en person, som förut ej varit erkänd såsom hörande till en viss slägt, kunde vid arffall der intränga sig; och på delta skäl kan lagstiftaren ej undgå att gifva akt.
Man kun nemligen lätt föreställa sig den händelse, att en qvinna, som födt oäkta barn, sedan ingår äktenskap, utan att omtala hvad förut inträffat.
Mannen är således derom i okunnighet och efter ett flerårigt äktenskap a.flider hustrun, efterlemnande, jemte mannen, flere äkta barn.
Då framträder det oäkta med anspråk alt få dela med de äkta; men hvad följd skulle icke detta framträdande hafva?
Det är icke här blott beräkningar, som till en del gäckas; utan något dyrbarare, något heligare, som störes.
Det är den aflidna modrens minne, som fläckas inför de förut om förhållandena omedvetna barnen; och då lagstiftningen bör förekomma dylika olyckor, delar äfven Utskottet Lars Iiasmussons åsigt, att oäkta barn endast må njuta arfsrätt efter moder om hon dör ogift, eller utan äkta bröstarfvingar.
Genom medgifvande af en dylik rätt uppfylles dock rättvisans fordran, så vidt det, utan mehn för det allmänna bästa, kan ske; och det, är med anledning häraf, som Utskottet vördsamt tillstyrker att Rikets Ständer måtte besluta det skall 8 kap., 7 § Ärfda-balken erhålla följande förändrade lydelse:
A fl ar man barn i lönskaläge, utan äktenskapslofven; det barn må ej annat arf taga, än efter moder samt egne barn och bröstarfvingar.
Men är barnet ufladt i hordom eller i förbudna leder eller har modren efterlemnat äkta bröstarfvingar, ege det ej arfsrätt efter henne.
Dock njute oäkta barn, ehvad det är afladt i hordom, i förbudna leder eller ej, af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran till dess det sig sjelft nära kan.
Dör fader, svaren arfvingar, med qvarlälenskapen, till det understöd, som han lemna 4 Lag-Utskottets Betänkande, M 45. bordt, efter hvad nyss sagd t är.
Samma lag vare, der qvinna dör och lemnar efter sig oälcta barn, som ej arf tager.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E., med hvilken Friherre Rehbinder och Herr
Doktor Säve instämt: »Yid sistlidne Riksdag yttrade Lag-Utskottet i anledning af då väckt motion om arfsrätt för oäkta barn: »Då i betraktande tages att den hos folket djupt rotfästade grundsats, att laglig arfsrätt uppkommer endast genom lagligt äktenskap, står i nära samband med den i allmänna tänkesättet rådande religiösa och moraliska åsigt af äktenskapet; att lagstiftaren desto heldre måste vårda dessa tänkesätt, som famillelifvets renhet utgör ett oundgängligt vilkor för samhällets helsa och styrka; samt att, om lagstiftaren förblandade frukten af den lagliga föreningen med den som leder sitt upphof från olofliga förhållanden och såmedelst handlade i strid med omförmälde tänkesätt, desamma snart nog kunde gå under till våda för samhället; alltså och då dessutom ej kan lemnäs ur sigte, dels de menliga följderna af det split inom slägter, som skulle födas deraf, att en person, som förut ej varit erkänd, såsom hörande till en viss slägt kunde vid arffall der intränga sig, dels ock de tvister som skulle yppas om sjelfva härkomsten då den ej af föräldrarne godvilligt blifvit uppenbarad; anser Utskottet sådana betänkligheter mot införandet af ifrågavarande arfsrätt förekomma att Utskottet ej kan understödja förslaget derom.»
Detta utlåtande blef af tre Stånd godkändl; och jag finner vid sådant förhållande ej skäl att frånträda min åsigt som dermed öfverensstämmer.
1734 års lagstiftare, trogen den grundsatsen han uttalade, att det endast vore genom äktenskap arfsrätt uppkomme, har likväl med mycken omsorg vårdat sig om, ej allenast den af kärlek fallna qvinnans upprättande, utan äfven om legitimerandet af de barn, som genom en sådan oloflig kärlek tillkommit.
Deraf denna lags sannt liberala grundsatser i fråga om barnens förklarande för äkta och tilläggandet af laggift hustrus rätt åt qvinna, äfven om vigsel ej ägt rum.
Genom att sålunda söka införlifva begge med familjen, har lagstiftaren sökt förebygga att en mängd personer skulle finnas lefvande utom denna; och tillika antydt att han afsåge ej mindre de olyckligas riktande än deras upprättande och barnens uppfostran; mig synes de sålunda angifna utvägar innebära ett förtjent afseende å ena sidan på principen om familjen såsom samhällets grundval, å den andra på de värnlösa barnens anspråk, synnerligen då här - Lag-Utskottets Betänkande, JY° AS. 5 härtill lägges, att äfven om de ej sålunda legitimeras, dem likväl skall af föräldrarnes egendom tilläggas, hvad som till deras uppfostran tarfvas.
Då man nu vill afvika från ofvannämnde grundsats och stadga blodsbandet, icke familjebandet, såsom grund för arfsrätt, så bryter man likväl på en gång i dubbelt afseende mot denna grundsats l:o Om det är af medlidande med de olyckliga barnen, och till följd af den grundsats att barnen ej böra lida för föräldrarnes missgerningar, som man tillägger oäkta barn arfsrätt; hvarföre vägrar man denna rätt åt barn, som födas i förbudna leder eller hordom?
Äro väl dessa mindre i behof?
Böra de mera än de öfriga plikta för föräldrarnes fel? eller 2:o
Hvarföre tillägger man barnen ej arfsrätt äfven efter fadren?
Är han mindre än modren förbunden att bidraga till underhållet af dessa frukter af begges gemensamma kärlek?
Man inser att man kommit in på en afväg och derföre börjar man proklamerandet af en ny grundsats i fråga om arfsrätten med att gifva tvenne örfilar åt grundsatsen.
Man har åberopat Frankrikes exempel.
Men man har glömt dels att der sedan långa tider tillbaka familje-bandet icke ansetts så heligt som här; dels att äfven i detta land arfsrätt icke tillägges andra barn än dem som äro lagligen erkände: legalement reconnus; dels att fransyska lagen innefattar stadganden huruledes framtida arfsanspråk från barnens sida kunna förebyggas såmedelst att de redan under modrens lifstid erhålla ett visst belopp.
Såsom motstycke och till stöd för min åsigt åberopar jag Englands exempel, ett land, der menniskans rättigheter äro fullt erkände, men der lagstiftaren icke af en dunkel och outredd känsla af medlidande låter sig förledas till stadganden, som stå i strid med samhällets högsta ändamål». af Herr Doktor Norström, Isac, med förklarande att han icke varit närvarande, då frågan afgjordes; samt af Herr Prosten Melander.
Prol. 1850 cfc 1851.
7 Sami, 1 Afd., 29 Haft. 2 STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, Lag-Utskotlels Betänkande, M 46.
I Jts 46.
Ank. till Eip.-Utsk. den 15 Aug. 1851, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion, att 1 § «/' 9 Kap, Arfdabalken mätte tillökas med ett nytt stadgande får bestämmande af hvad egendom i bouppteckning bor upptagas och värderas.
Förslag till berörde stadgande är framställdt af Riksdagsfullmäktigen Nils Persson från Kalmar Län och af Hedervärda Bonde-Ståndet remitleradt till Lag-Utskottet.
Det lyder sålunda: »Värdering af annan egendom, än den, som efter den aflidne går till laga delning och arf eller genom dödsfallet öfvergått till annan egare, må icke ega rum; i följd hvaraf efterlefvande makas arfvejord eller före och under äkten skapet förvärfvade fasta eller lösa egendom å landet icke bör i bouppteckningen efter den aflidna makan upptagas annorlunda, än medelst en, utan allt åsatt värde, skeende anteckning deraf.» Enligt motionärens åsigt skulle hvad sålunda blifvit föreslaget stå i full öfverensstämmelse med gällande lag, sådan den blifvit förklarad genom Kongl. Majrts, uti ett serskildt mål, den 25 Mars 1829 gifna dom; och detta medgifver äfven Utskottet, så vidt efterlefvande makas ärfda eller före äktenskapet förvärfda jord å landet angår; men i öfrigt kan Utskottet icke biträda motionären.
Jemlikt 9 Kap. 1 § Arfdabalken måste nemligen vid dödsfall all egendom upptecknas och värderas, som går till laga delning och arf.
Att dermed ej afses efterlefvande makas enskilda jord, är klart, ty den går, i följd af dödsfallet, till hvarken delning eller arf.
Annorlunda är deremot förhållandet med den öfriga egendomen.
Den har antingen varit den aflidnes enskilda, eller ock hörer den lill gemensamma boet.
I förra fallet går den i arf och i det sednare till delning emellan delegarne i boet eller efterlefvande makan och den dödes arfvingar; och häraf följer, att densamma, efter gällande lag, skall ej allenast upptecknas, utan äfven värderas.
Prot. 1830 & 1831. 7 Sami., 1 Afd., 50 Haft. 1 2 Lag-Ulslcottets Betänkande, M 47.
Skulle emedlertid skäl förefinnas att i denna omständighet göra en förändring af lagen i den föreslagna syftningen?
Sådant kan Utskottet dock ej inse.
För att rätt kunna dela egendomen fordras ovilkorligen dess värdering; och detta är desto nödigare, som åtskilliga framtida förhållanden kunna påkalla upplysning om samma egendoms värde.
1 följd häraf och då någon bestämmelse derom, att efterlefvande makas enskilda jord blott skall upptecknas, ej erfordras, enär lagen i denna del är tydlig och klar, tillstyrkes vördsamligen, att Rikets Ständer täckas förklara, att ifrågavarande förslag ej kan bifallas.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 13 Aug. 1881, kl. 10 f. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion, angående Kronofogdes och Landtmåtares rått att såsom rdttegängsfullmdktige begagnas.