Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om flere fastigheter nu blifvit gemensamt intecknade för ett belopp, utan att bestämdt blifvit för huru mycket hvarje fastighet häftar, och en af dem samtidigt eller ef teråt är vorden graverad med serskild inteckning, så får, enligt berörde §§:s nuvarande innehåll, betalning icke tagas ur sistnämnde fastighet för mera af odelade inteckningen, än hvad, som icke kan ur de öfrige utgå.
Efter Kongl. Maj:ts
Nådiga förslag skulle åter den odelade inteckningen utgå uralia fastigheterna, beräknad efter förhållandet af hvardera fastighetens värde till sammanlagda värdet af dem alla, och den serskilda inteckningen ej medföra rätt till vidare än det 14 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29. öfverskott, som finnes efter det den andel, sorn på odelade inteckningen sig belöper, ur intecknade fastigheten utgått.
Verkan af dessa serskilda stadganden åskådliggöres bäst genom följande exempel:
A liar två fastigheter X och Y, hvardera värd 1000 Rdr.
De intecknas gemensamt för ett lån å lika belopp eller 1000; hvarefter han försäljer egendomen Y.
Den nya egaren erhåller nu ett lån äfven på 1000 Rdr emot inteckning i Y, hvilken egendom således häftar gemensamt med X för 1000 Rdr och serskildt för 1000 Rdr.
Då likväl, efter gällande intecknings-lag, icke vidare får tagas ur Y för betalning af den summa, som blifvit intecknad i båda fastigheterna, än som brister i X, men denna egendom är värd 1000
Rdr eller det belopp, hvarföre egendomarne gemensamt äro intecknade, följer att det i Y seskildt intecknade belopp äfven till fullo utgår.
Om nu deremot de af Kongl.
Majit föreslagna stadganden på berörde falt skulle tillämpas, så och då den odelade inteckningen borde utgå ur båda fastigheterna, beräknad efter förhållandet af hvardera fastighetens hvärde till sammanlagda värdet, samt den i Y meddelade serskilda inteckning ej medförde rätt till vidare, än hvad som återstod sedan hvad å odelade inteckningen belöper utgått, skulle följden blifva att för den odelade inteckningen erhölles 500
Rdr ur hvardera fastigheten, men att innehafvaren af den serskilda inteckningen i Y endast bekom hälften af intecknade beloppet eller 500
Då han emot denna inteckning utlånade 1000
Rdr kunde han likväl, med afseende å egendomarnes värde, oansedt den gemensamma inteckningen, på grund af gällande lag, vara tryggad emot all förlust; och denna omständighet torde innefatta tillfyllestgörande skäl för den betänklighet Utskottet ofvan yttrat.
Vådan af omförmälte lagförändrings tillämpning på förhållanden, tillkomna under skydd af gällande lagstiftning, har äfven blifvit af Kongl. Maj:t insedd; men man har trott all fara kunna undvikas derigenom, att lagförändringen ej inträder med full gällande kraft, förr än efter några år, enär inteckningshafvare derförinnan borde antingen kunna indrifva deras fordringar eller på annat sätt betrygga sin rätt.
Sådant är likväl icke alltid möjligt.
En fordring kan nemligen vara ouppsägbar eller ställd på så lång betalningstid, att den ej, inom bestämd tid, kan indrifvas; och i dessa fall blefve alltid följden den, att den enskilde inteckningshafvaren förlorade en rätt, som han lagligen förvärfvat, deraf kännbara förluster åter kunde härflyta, utan att man varit i stånd att förekomma desamma.
Det är visserligen sannt att de förhållanden, som, på grund af gällande lagstift - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29.
15 ning, i förevarande hänseende tillkommit, äroj de, hvilka i synnerhet gifvit anledning till klagan öfver brist uti ifrågaställde lagstiftning, äfvensom att, så länge de qvarstå, olägenheterna fortfara; men derföre torde lagstiftaren ej få afvika från den erkända regeln, att ny lag må ej stiftas med tillbakaverkande kraft.
Han kan väl föreskrifva ytterligare former, ytterligare iakttagelser för bevarande af rättigheter, dem han en gång stadfästat; men sjelfva rättigheterna måste af honom lemnäs orubbade.
Derföre bestämde icke eller sista Ständer något i denna del.
De förbisågo dock icke olägenheten af varande förhållanden; men då de icke kunde afhjelpa desamma utan rubbning af enskildes lagligen förvärfvade rättigheter, sökte de deremot att hindra uppkomsten af dylika förhållanden i en framtid, och således att undanrödja nya anledningar till de oredor och förvecklingar, som hafva sin grund i gällande lagstiftning; och för sådant ändamål ega oftanämnde af Kongl. Maj:t föreslagna stadganden ett ostridigt värde.
Efter Utskottets omdöme skulle således ett antagande af de utaf Kongl. Majit i nåder framställda förslag, utan att bestämmelserne i 18 och 19 §§ gifvas retroaktiv kraft i hvad de afse förhållandet emellan odelad och serskild inteckning, innebära en nödig och vigtig förbättring i lagstiftningen; men då Kongl.
Majlis nådiga propositioner endast i dess helhet kunna antagas, föreslår Utskoltet vördsamt att Rikets Ständer måtte, med förklarande att Kongl. Majits ifrågaställde nådiga proposition icke kan bifallas, besluta att följande §§ i Kongl, förordningen den 13 Juli 1818 angående inteckning i fast egendom, nemligen 14 §, 16 § och 18 §, de bägge sistnämnde sådane de lyda i Kongl, kungörelsen den 20 Maj 1835, 19 §, 21 §, 23 §, 24 8, med det till sistnämnde § uti Kongl, förordningen den 18
December 1823 gjorda tillägg, samt 26 §, må erhålla den af Kongl. Majit i nåder föreslagna förändrade lydelse: med stadgande derjemte, att den författning som härom kommer att utfärdas, skall träda i verksamhet den dag den varder allmänneligen kungjord, i afseende på inteckning, som efter den dag beviljas, men ej förr än med den 1 Januari 1852 i fråga om inteckning, som före kungörandet beviljad blifvit; dock att i de redan då inträffade händelser, att flera fastigheter blifvit intecknade för odelad fordran, och någon bland dem häftar för serskild inteckning, som å samma tid med den odelade eller efteråt tillkommit, de gjorda ändringarne i 18 och 19 §§ ej må, till in - 16 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29. skränkning af den rätt, som, enligt sagda §§, tillkommit innehafvaren af den serskilda inteckningen, tillämpas.
Iteservalioner af Hr Rudling: ”.Tåg reserverar mig emot Utskottets betänkande i afseende å 18 $ uti ifrågavarande lag.
Jag finner väl den föreskrifna nya § bättre än den nu gällande, men jag anser förbättringen ofullständig, enär solidaritets-principen, hvars stora olägenheter man velat förekomma, i allt för vidsträckt mån blifvit bibehållen.
Då tlera fastigheter kunna gemensamt intecknas för samma fordran utan att vid inteckningen uppgifves för huru stort belopp hvarje fastighet serskildt häftar, måste beräkningen deraf blifva osäker, enär ansvarigheten ytterst är beroende på det pris, hvarför de serskilda fastigheterna kunna afyttras.
En sådan osäkerhet kan icke annat än medföra ett menligt inflytande på de serskilda inteckningar, hvilka samtidigt eller efteråt blifvit beviljade i någon af de gemensamt intecknade fastigheterna, och om ansvarigheten jemväl blifver beroende på ett taxeringsvärde, som kan bestämmas efter den tid, då inteckningarne blifvit meddelade, så ökas i betydlig mån anledningarne till de oredor, man velat förekomma.
Jag önskar en intecknings-lag, som icke bereder dylika förvecklingar.
De kunna undvikas, åtminstone i allmänhet, genom antagande af den så kallade delnings-principen, enligt hvilken det åligger en hvar, sorn gifver eller täger inteckning i flera fastigheter, att bestämdt utsätta för hvad belopp eller del af fordringen inteckningen i hvarje serskild fastighet skall gälla.
Jag har derföre påyrkat tillämpning af denna princip och hittills icke fått skäl, som föranleder mig att frånträda densamma.
Man har emot delnings-principen anmärkt, att, ehuru den skulle leda till en serdeles förenkling af uppkomna rättsförhållanden, den likväl komme att lägga allt för tunga band på den frihet i aftal, som, serdeles i kreditfrågor, är af yttersta vigt.
Må man närmare undersöka dessa band och jag vågar tro, att deras tyngd skall fullt uppvägas af de förmåner de bereda: ordning och säkerhet, som i kreditfrågor torde vara af icke mindre vigt än friheten.
Den egentliga om icke enda olägenheten af delningsprincipen, skall vara svårigheten för egare af flere i sambruk varande eller eljest gemensamt förvaltade fastigheter, hvilka skola belånas, att ådagalägga hvardera fastighetens särskilda värde.
Men denna svårighet torde icke vara oöfvervinnerlig.
Om långifvaren icke vill fördela lånet på de serskilda fastig - Lag-Utekottete Betänkande, N:u 95.
17 fastigheterna i mån af deras taxeringsvärde, en delningsgrund som uti förevarande lagförslag blifvit antagen, så må han förskaffa sig en närmare kännedom om de serskilda fastigheternas värde medelst infordrande af uppgifter, som kunna grunda en tillförlitligare värdeberäkning.
I allt fall lärer det icke vara svårare för en blifvande pantegare än för en köpare, att förskaffa sig besked om en ifrågakommen fastighets värde; och hvarje fastighet, som kan serskildt säljas eller annorledes afyttras, bör således äfven kunna åsättas serskildt värde då den intecknas.
Hvad i öfrigt blifvit anmärkt emot den så kallade delningsprincipen, synes mig icke erfordra vederläggning.
Att den icke är tillämplig då en för bestämdt belopp intecknad fastighet styckas, ligger i sakens natur.
För ett sådant undantagsfall måste en modifierad solidaritetsprincip tillämpas, en sådan som Utskottet antagit till allmän regel, om man icke heldre vill, att, derest intecknad fastighet styckades, hvarje del af hela fastigheten skulle ansvara för en motsvarande del af den intecknade fordringen, samt att, om någon serskild del af fastigheten vid blifvande försäljning icke uppginge till det belopp, som motsvarade derå löpande andel af hela fordringen, bristen skulle på de öfriga lotterna fördelas efter det förhållande, som förr nämndt är. af Herr Wetterberg; ”Från det af Lag-Utskottet tillstyrkta förslag i 18 § har jag skiljt mig så till vida, som jag ansett, att då inteckning på grund af egarens medgifvande sökes i flera fastigheter för samma fordran, det alltid bör i den handling, som innehåller detta medgifvande, vara uppgifvet för hvad belopp eller del deraf hvarje fastighet serskildt häftar.
Behofvet att beräkna ansvarigheten för den odelade fordringen fastigheterne emellan efter förhållandet af hvardera fastighetens serskilda värde till sammanlagda värdet af dem alla borde endast ifrågakomma vid det fall att gäldenären bestridde anspråk på inteckning; och det vingleri, som kan föranledas af stadgandet derom att, derest uppskattningen af egendomen till allmän bevillning ej finnes för året näst förr än inteckningen söktes, den uppskattning skall beräknas, som efter sagde tid först skedde, kunde då mindre ofta inträffa.
Utan sådan bestämd uppgift uti inteckningshandlingcn kunde domaren icke bevilja inteckningen, men deraf föranleddes ingen annan olägenhet, än ett uppskof med ärendet, under det förmånsrätten likväl komme att räknas från ansökningstiden.
Prat.. 1850—51. 7 Sami.
I Afd. 18 Haft. STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 20.
I Hf:o 30.
Alik. till Exp.-Utsk. d. 3 Juli 1851, kl. 5 c. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om rutt för part att återfå till öfver-rätt ingifne handlingar.
Hedervärda Bondeståndet har till Lag-utskottets behandling öfverlemnat ett till ståndet ingifvet memorial, deruti Riksdagsfullmäktige!) lars Rasmusson från Bohus län anmärkt att, då den part, som vid under-rätt ingifver handlingar, återbekommer desamma sedan rätten deraf tagit kännedom, behålla deremot öfver-domstolarne alla dit inlemnade protokoll och handlingar, oansedt den sak, för hvars utredning inlemnandet skett, blifvit afgjord.
Giltigt skäl saknades dock till denna olikhet; och då det icke kunde vara Domstolens åliggande att vårda enskildes handlingar under längre tid än de för pröfning behöfdes; samt sådant endast förorsakade' besvär för embetsman och kostnader för staten, har Lars Rasmusson föreslagit ”att parter måtte berättigas alt, vid domars och utslags utgifvande, återfå protokoll och handlingar, som de till öfver-rätt eller Konungens högsta domstol ingifvit“, samt att lagen, så vidt den för närvarande deremot lägger hinder, följaktligen måtte ändras.
Detta förslag påkallar således i första rummet svar på den fråga: hvilka äro de hinder, som lagen i berörde hänseende innefattar? — och svaret måste sökas i 30 kapitlet
Rättegångsbalken jemte åtskillige i ämnet utfärdade serskilde författningar.
Sedan i 3 § af nämnde kapitel blifvit föreskrifvet, att Hofrätten skulle, efter det part fått Hofrättens tillstånd att under Konungens pröfning draga Hofrättens dom och utslag, låta väl och rent afskrifva parternes skrifter och alla bilagor, med skriftliga berättelsen deröfver, hvarå dömdt är, så ock serskildt hvad för rätta är taladt och svaradt, med Hofrättens omröstning till domslutet, med åläggande derjemte för parten att lösa det ut med en daler för hvart ark; stadgades i kapitlets 7 § alt, sedan parten visat sig hafva fullgjort hvad honom ålåg att iBih. till R.
Brot. 1850 # 1851. 7 Sami. 1 Afd. 19 Haft. 3 Lay-Utskottet* Betänkande, N:u 30. akttaga för rätt att hos Konungen fullfölja saken, Hofrätten borde gifva till parten ut eller till Konungen insända de inlagor med hvad dertill hörde, sorn afskrifne voro.
Skyldigheten att afskrifva handlingarne blef emedlertid icke långt derefter upphäfd.
Detta skedde genom Kongl. Förordningen den 12 November 1766, som i 10 § 3 mom. påbjöd att, till besparing af tid, arbete och skrifmaterialier, skulle, vid allt revisions-sökande, original-akten af Hofrätten till Kongl. Maj:t insändas, sedan parten likväl derför erlagt lösen efter taxan; hvilket påbud upplifvades medelst Kongl. Brefvet den 31 Januari 1777 ; och annan förändring har deri sedermera icke skett än att revisions-sökande blifvit, genom Kongl. Förordningen den 20 November 1845, befriade från förpligtelsen att för handlingarne i Hofrätten erlägga lösen.
I dessa stadganden måste nu svaret sökas på den fråga Utskottet ofvan framställt.
Vid granskning deraf synes visserligen, som skulle 1734 års lagstiftare varit af den mening att original-akten borde ligga qvar i Hofrätten; men ehvad meningen ursprungligen varit, torde nu gällande lagstiftning i ämnet i sjelfva verket ej föranleda till någon annan inskränkning i parts rätt att återfå till Hofrätten ingifne handlingar, än i det fall att missnöje emot Hofrätts dom eller utslag blifvit anmäldt och tillstånd till fullföljd deraf blifvit af Hofrätten gifvet.
Då åligger nemligen Hofrätten att insända original-handlingarne, de der således i denna händelse ej få återtagas.
Något uttryckligt förbud i annat fall finnes deremot icke; och hvad angår till Kongl.
Maj:t inlemnade handlingar, så saknas all bestämd föreskrift i förevarande hänseende.
De nu omförmälde stadganden röra emedlertid blott de saker, som fullföljas hos Kongl.
Maj:t, efter anmäldt missnöje och erhållet serskildt tillstånd; och följaktligen icke de mål, som genom besvär dragas under Kongl. Maj:ts pröfning.
I dessa, likasom i de förra, qvarstanna dock handlingarne i Flofrätten, derifrån de infordras genom Justitie-revisionen, derest underdåniga besvär blifvit anförda, då de komma att förvaras först i sistnämnde verks arkiv och sist i Riks-arkivet.
Hofrätterne neka emedlertid vanligen icke parter, då de sådan# äska, att emot qvitto få återtaga de af dem ingifna protokoll och beslut, åtminstone sedan de mål, till hvilka samma handlingar höra, blifvit afgjorda och besluten vunnit laga kraft; hvaremot andra företedda handlingar i allmänhet ej återfås utan emot afskrift, som jemväl fordras för rätt att återbekomma handlingar i mål, hvilka fullföljts hos Kongl. Mäj:l.
Möjligtvis har man med denna försigtighet afsett att i öfver-rätten alltid böra finnas de bevis, hvarpå rätten grundat sin dom, och som ej äro att tillgå bland offentliga handlin - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 30. 3 gar, såsom domstolars protokoller och beslut; samt att parters säkerhet fordrar, att de handlingar, som för dem äro af vigt, ej må tillintetgöras.
Denna försigtighet synes emed lertid ej vara behöflig eller rätt lämplig.
Rättens dom bör innefatta skälen derför; och det måste vara partens ensak att sjelf förvara de handlingar, som för hans rätt kunna vara af vigt.
Att hindra sådant vore ett alltför utsträckt förmynderskap å statens sida öfver medborgare.
Vid bedömande af förevarande fråga måste afseende likväl göras å beskaffenheten af ingifne handlingar.
— Man bör nemligen taga i betraktande dels att de enskilda handlingar, såsom kontrakter, m. m., hvilka part företett, kunna inverka på vederpartens rätt, dels ock att den part, som fullföljer talan, kan vara nödsakad att, för rätt dertill, förete antingen borgen för ådömde böter, för den kostnad och skada vederparten kan komma att tillerkännas, för ådömd ersättning, eller bevis att han i vederbörlig ordning nedsatt omtvistade belopp, m. m.
Att sistberörde slags handlingar aldrig må återtagas, så vida parten icke blifvit befriad från eller betalt de böter, eller ersättningar, eller annat, hvarom fråga är, lärer vara ostridigt; och egde part att i Hofrätt återfå handlingar af förstnämnde slag, utan afseende derå att Hofrättens beslut öfverklagas, kunde han sätta Högsta
Domstolen ur till fälle att meddela den pröfning, som vederparten medelst ett måls underdåniga fullföljd åsyftar.
Rättigheten att återfå handlingar af omförmälde art måste följaktligen, såsom hittills, bero på pröfning, desto heldre som det en och annan gång visat sig att dylika handlingar gifvit anledning till brottmåls-undersökningar, hvilka skulle göras omöjliga, derest parten tillerkändes en ovilkorlig återtagningsrätt.
Men deremot anser Utskottet, hinder ej möta för part att i Hofrätt, oansedt talan fullföljes emot Hofrättens beslut, samt i Justitie-revisionen, sedan der bevakadt tjiiål är afgjordt, återtaga i målet ingifna protokoll och beslut jemte andra offentliga myndigheters handlingar.
Ilan kan deraf vara i 'behof för bland annat utförande af sin talan i Högsta Domstolen och han sätter den andra parten derigenom icke ur tillfälle att, derest han påkallar Högsta Domstolens pröfning, kunna vinna denna pröfning.
Med nu antydda modifikation understödjer således Utskottet motionärens framställning.
Efter hvad Utskottet ofvan visat, skulle dock ett stadgande i denna syftning innebära icke någon egentlig förändring i gifna föreskrifter, utan fast mera ett fullständigande af föreskrifterne i ämnet, för häfvande af ett antaget bruk och för undanrödjande af de kostnader och besvär, som part nu måste vidkännas, då han vill återtaga till öfver-rätt ingifne hand 4 Lag-Utskotlets Betänkande, N:o 30. lingar.
Frågaa derom har ock tillförene vid serskilda tillfällen varit föremål för pröfning af Rikets Ständer, som dervid yttrat enahanda åsigter, som Utskottet; och det är derföre som Utskottet anser sig ega desto större skäl till sitt vördsamma tillstyrkande att Rikets Ständer måtte besluta en författning så lydande:
Sedan till Hofrätt inkommet eller i Kongl. Maj:ts Justilie-revision bevakadt mål blifvit afgjordt, vare part berättigad att, dä lian hos vederbörande tjensteman sig anmäler, emot qvitto återtaga de af honom ingifna protokoll och beslut i målet jemte andra handlingar af sådan beskaffenhet, alt desamma finnas hos offentlig embetsmyndighet alt i hufvudskrift tillgå; ankommande på vederbörandes pröfning huruvida andre handlingar, än nu omförmälte, må parten återställas, samt huruvida sådant må slce emot bevittnad afskrift eller derförutan.
Stockholm' den 3 Juli 1851.
Reservation af Herr Carleson, E.
"Då, efter mitt omdöme, i nu gällanda lagar och författningar något hinder för vederbörande att, på sätt och i den ordning Utskottet föreslagit, återbekomma handlingar, som i något rättegångsmål blifvit till Hofrätten eller Kongl. Maj:ts Justitie-revision ingifne, icke förefinnes, kan jag för min del icke anse den föreslagna författningen vara af behofvet påkallad, utan hemställer att Riksdagsfullmäktige!!
Lars Rasmussons motion må lemnäs utan afseende.
Lag- Vta k otte Is Betänkande:
N;o 3L o Xo :ii.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 3 Juli 1851, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i.
Förordningen den 29 Juli 1812, angående åtskilliga omständigheter, sora höra iakttagas vid andrings sökande i Konsistorii utslag.
Uli berörde Kongl. Förordning stadgas: “att den, som vill söka ändring uti Konsistorii utslag i mål, sorn derifrån omedelbarligen dragas under Kongl. Maj:ts pröfning, bör icke allenast, inom samma tid, som de underdåniga besvären skola till Kongl.
Maj:t ingifvas, Konsistorium om denna sin föresats underrätta, utan ock, inom utgången af lika lång tid derefter, med bevis inför Konsistorium styrka, att han sina besvär i laga tid och ordning ingifvit; att enahanda sätt likaledes måste iakttagas uti de mål, som från Konsistorium fullföljas i Hofrätt ocb derifrån hos Kongl. Maj:t, så att Konsistorium åligger i hänvisningen till besvärs anförande, som å utslaget tydligen bör utsättas, äfven införa, att den missnöjde, inom samma tid, som han eger sina besvär, efter hvad för hvarje ort är föreskrifvet, till Hofrätten ingifva, skall hos Konsistorium anmäla, att han ämnar öfver utslaget besvär anföra och derefter, inom trettionde dagen från sista inställelsedagen i Hofrätten, med bevis derifrån inför Konsistorium styrka, att han sina besvär ingifvit, så vida desamma skola komma under pröfning; äfvensom att Hofrätten bör, jemte meddelande af hänvisning, i hvad ordning dess utslag i omförmälde mål må dragas under Kongl.
Maj:ts pröfning, föreskrifva klaganden att, inom besvärstidens utgång, hos Konsistorium anmäla sitt tillämnade ändringssökande, och derefter, inom trettionde dagen från den dag, då de underdåniga besvären sednast skola vara ingifna, hos Konsistorium med bevis styrka, att han sin klagan verkligen fullföljt, vid äfventyr att, om något häraf underlåtes, vara all vidare talan i målet förlustig.
Bland de skyldighoter, som sålunda äro ålagde klagande uti mål af förevarande art, skola, efter hvad Biksdagsfullmäktigen Petter Gabrielsson från Kronobergs län uti ett 6 Lag- tits k utte ta Betänkande, N:o 31. till Hedervärda Bondeståndet ingifvet memorial anmärkt, en del vara ej allenast obchöflige, utan äfven betungande för de klagande.
Det vore nemligen helt och hållet öfverflödigt att anmälan göres i Konsistorium om föresats att klaga öfver Konsistor» eller Hofrätts utslag; och föreskriften att bevis öfver fullföljd klagan bör i Konsistorium företes kunde ej eller anses nödig.
Föresatsen att klaga kunde möjligen frånträdas; hvadan anmälan derom följaktligen innefattade icke något så beskaffad! bevis, att det borde tjena till grund för åtgärder å Konsistor» sida; och som besvär af ifrågavarande beskaffenhet vanligen utställdes ^ill förklring och Konsistorii utlåtande, erhölle Konsistorium dymedelst den underrättelse, som varit afsedd med föreskriften om företeende af bevis öfver fullföljd klagan.
Afgjordes emellertid besvären utan kommunikation, så finge i allt fall Konsistorium, derest målet omedelbart fullföljts hos Kongl. Maj:t eller underställningsvis inkommit till Hofrätten, del af det beslut, hvarigenom besvären blifvit pröfvade; och om det föreskrefs att alla besvär i mål, som konsistorium afgjort, borde kommuniceras, med undantag likväl af dem som blifvit hofrätt underställde, förvissades man att konsistorium städse i tid vunne erforderlig upplysning.
Derigenom kunde parter undvika ej allenast besvär, utan äfven de betydliga utgifter, som åtgå till lösen af de flera bevis, hvarmed klagande part, med anledning af ifrågaställde föreskrifter, nu måste sig förse; och det är i följd deraf sorn Petter Gabrielsson föreslagit att samma föreskrifter måtte upphäfvas, åtminstone så vidi de tillämpas på frågor rörande ”skolväsendet, och kyrkoförhållanden, hvilka fullföljas från sockenstämma till konsistorium," särdeles som meningen med oftanämnde författning, enligt motionärens förmenande, varit alt ”försvåra och uppehålla klagan öfver Konsistoriernes beslut och derigenom utvidga deras makt.” Lag-utskottet, till hvars yttrande denna motion blifvit öfverlemnad, delar emedlertid icke motionärens berörde åsigt om meningen med förevarande författning eller egentligen de föreskrifter, hvilkas upphäfvande blifvit yrkad.
De hafva sin grund i de förbindelser, som blifvit ålagde konsistorierne.
Biskopen och Kapitlet böra, heter det i 15:de punkten af Kongl.