Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I tvenne kapitel, det ena: ~ E i moders i eroliitioii.j, det andra: aEn faders evolutioii~ afliandlai Druiumoiid detta iiinlie.
Framstiillriingeii a r vidlyftig, och en stor del af detaljerna, son ej direkt beröra syftet för denna artikel, maste därför blott i förBigi " lenile omnihiinas.
H u r intres- sant an skildringen a r af de medel, af livilka natliren betjänat sig för a t t möjliggöra, vaclra, nära och utreckla den k a n s l ~, soin nu iiier än alla andra vinner erk %nnande, ocli som vi i sin fullaiidning kalla moderskärlek, s % rnaste dock äfven d e m a vackra skildring förbigås så so ii^ ej behöflig för utredande af den siieiiingsföi~bistring, s0111 1111 råder rörande erotiska förbindelser.
Däremot erliåller detta ämne i framställningen af %k tenskapets och familjelifvets uppkoinst och ' utveckling en utredning, son1 borde vara af sarskildt intresse under nuvarande ouistandigheter, d&amp; dessa;).
&amp;, 273 frågor tillhöra tidens mest brännande och oupphörligt ställas under debatt af inan och kvinna, af lärd och olärd;.
då allmtiiiheten ej trött- liar att sluka, pressen ej a t t beröinina det ena skaldestycket, den ena roinaiien och uppsatsen efter den andra med angrepp mot ock förslag till uppliafvaiide af aktensltap och faiiiiljelif.
Henry Dr~iininond betraktar dessa institutioner sBsoiii evolntions- arbetets Iiögsta eröfring och viktigaste vinst.
» D å familjen upp- koin, men ej förr)), säger han, » betryggades världens högre evolution.
Fnllbordandet af faniiljens båglivalf utgör ett af historiens stora land- märken, om ej dess allra största.
Fysiskt, psykiskt och etiskt ä r familjen evolutionens mästerstycke.
Sakort ar a t t på samhällets senare stadier har den förändring, som uppstod genom engiftets införande, skett till de fysiska intressenas bästa både för föräldrarna, afkoinman och sain- hälletr.
Men dessa fysiska vinster öfverträffas dock vida af de etisk;, s ty familjen iir icke alleiiast utvecklingens största skapelse utan # f ven det främsta verktyget för ytterligare skapelser)).
L i n g t innan evolutionsläran » visade sitt vetenskapliga intresse för denna första sanrliällslciirna ocli förklarade den för den strategiska punkten i moraliskt framåtskridande, anvisade filosofi, poesi och historia sainma stora plats åt familjelifvet.
Den enda pifiikt, i hvilken samtliga ut- forskare af det förfintoa öf verensstämma, i Iivilken alla framtidens profeter inötas i sina profetior, i hvilken alla vetenskaper fråu bio- logien till etiken förete en entusiastisk enhet, är i deras tro på denna ännu så högst enkla institutions oförgiingligct ~ p a n i i k r a f t ~ e r ~.
Hvad lir det soni föranleder Druminond att så högt vardera äkten- skap, familj ocli hemlif?
Han ser i dessa institntioner villkoret och medlet för.
frainbringandet af evolutionsarbetets härligaste frukt: kärleken.
Första uppkornsten och tillvaxten af denna känsla skildras, som ofvan är sagdt, i beskrifningen oin gryningen af moderslriirleken.
Men den niotsvarande ~liiilften af den livalfbåge, på hvilkeii hela den högre världen a r byggd,, faderskärleken fattades ännu.
Så naturlig synes oss nu denna känsla, a t t vi förbise svårigheterna, för dess utveckling, ocli förgäta det shvarje steg i ' framåtskridandet måste tagas med bajonettspetsen på bröstet.
Fruktansvärda begyimelsehiiider måste öfveïvinnas », innan evulotionen kunde fullborda sitt verk a t t genom vildens tämjande, genom lians nioraliska tukt och vänjande vid hem och familjelif dana en god äkta 111aii ocli husfader.
Berättelsen om detta daningsarbete inneli&amp;ller intressauta skildrin- gar af mannens och kvinnans inhöiides förhållanden under förhistoriska tider och i det vilda tillståndet .. » Sannolikt 11a.fva ' vi alla » säger
Dr~iinmond, atagit för afgjordt, att män och hustrur alskat hvar andras.
s 1 den lagre naturen rhder det förliållandet, att hane och hona icke alska livarandra; och på människo- naturens lagre trappsteg alska icke heller man och hiistru hvarandra.
Hos vilda folkslag är giftermalet icke förestafvadt af kärlek utan sig på r ' of.
Den föreställning, att könens tillvaro förklarar kärlekens tillvaro, är oriktig.
aktenskaplig kärlek bar under de långa tidsåldrar, som föregått den historiska perioden, sanuolikt varit nästan okänds.
Först Iios d g r a få nationer, som tillhöra undantagen, hafva under v %rldsliistoriens senaste få tiininar man ocli-liustru s a m t älskat livarandras.
Under miinsklighetens tidigaste skeden voro beröringen och sam- lifvet mellan de b %da könen inskränkta till korta, obestiimda tider, och ingen af de omst&amp;ndigheter funnos, som möjliggjorde bildandet af hem och familj.
Men småningom förbättrades de yttre lefnadsrillkoren si, att nian och hustru kunde tillbringa en allt längre tid af sitt lif till- sammans.
Fördelarne af detta lefnadssatt och af en saiiiiiiansluten familj kändes och erkändes alltmer.
Ilen nära beröriugen med och det långvariga beroendet af livarandra alstrade SH sniåuiugom intryck, som narinade sig tillgifvenliet och kärlek.
Det fanns hninsone eii möjlighet för, a.tt dessa k&amp;slor skulle koona.
s&amp; rot.
Nen s i lange inannen hade ett eller ett par dussin hustrur, kunde sann äktenskaplig kärlek icke uppkomma.
31ånggiftet, den splittrade kärleken till fiere, måste afskaffas, tillgif venheten måste koncentreras, om det högre etiska förh %llande mellan inakaïiia, som alstrar verklig kärlek, skiille kunna iippsth.
Gradvis och endast steg för steg infördes engiftet hos högre nationer, hvilka det sedan hjälpte till att an mer höja.
Men hur stora, c k svkriglieter äro, soin måste öfrervinnas för att nk idealet, inses biist daraf, att f i bland de nationer, som nu lefva, hafva: uppnitt det, och att så ininga folk och stammar försviinnit frin jorden utau att liafva upp- iiktt det.
, Nationer efter nationer haf va kommit saiiinian endast för att åter skingras ' och hafva icke lämnat annat arf efter sig au lärdomen - soin ännu endast förstås i ett fatal fall -- hvarför de niisslyckats B.
E t t esenipel på den långsadiet, med Iivilken griilidliga förail- dringar försiggå, finner man diiri, att det äldre systeinet, inånggiftet, ännu flerestades kvarlefver i det moderna Eiiropa, ehuru evulotions- läran för länge sedan utdömt det.
Hos vilda folkslag grundar sig giftermålet på rof, Iios Iialfvilda p h köp, ~ l i o s ofnllstiindigt civiliserade
nationer, - till hvilka vi måsteTräkna oss själfva - är det en ' konvenanssak,.
Brud och brudg&amp; mötas i många fall som fallkom-.
liga främlingar, ty den förberedande.
trolofningeii, soin leder till ömse- sidig bekantskap och intelligent kärlek förekommer icke.
BI några de största civiliserade länder är, ömsesidig kännedom mellan ungbom af båda könen omöjlig; äktenskapen ingRs endast genom ett högre slags köp, och lifvets viktigaste ' steg tages i mörkret,.
Gemensam uppfostran och iindervisning samt ett okonstladt och fritt umgänge mellan ungdom af båda könen lämna ett osökt tillfälle a t t lära närmare känna hvarandra och ingifva mannen aktning för kvinnan och kvinnan sjalfaktning.
Sedan kommer trolofningstiden, som genoin närmare bekant- skap och 9lifligai.e förnimmelser » gif ver Fästa niljingen å t iippkomsten af äktenskaplig tillgifvenhet.
a A t t gifva kärleken tid a t t iippstå och slå rot har st.Liiidigt och genom en mångfald af anordningar varit ett af evulotionens 1iufvuclinedel för a t t befordra kärlekens uppkomst och utveckling på jorden.
Olyckligtvis läres den läxa, naturen har gifver, alldeles för 1Pngsamt äfvep af nationer, som llafva hennes ' stora bok uppslagen framför sig.
Kärleken a r dock icke ursprungligen en frukt af giftermålet, den är, som vi sett., ~ i q g e n nödvändig beståndsdel i könsförhållandena, den är icke en utväxt af lidelse.
Kiirlek ar kärlek och har aldrig varit ' något lägre,.
Hvein » gaf världen denna g å f v a ~?
Det lilla barnet, som ur sin moders eget hjärta omedvetet uppdrog » den första friska knoppen af en kärlek, som icke var lidelse, en kärlek, som icke var sjiilfvisks.
Sainina späda ocli omedvetna inellanlänk rörde slutligen äfven faderns själ, och Beii dag möttes fader ocli inoder i kärlek till ett litet barn,.
Detta af från evolutioiislä.rans synpunkt kärlekens sanna här- komst: » Hade familjens inrättning berott på kön och icke på till- gifvenliet, skulle den sannolikt aldrig haft bestånd.
Kärleken ar evig, kön är öfvergående.
Dess otyglade uttryck Iios somliga naturer och dess obändighet vid mötande hinder hafva gifvit anledning till öfver- drifna föreställningar om dess makt.
I alla !eke öfvervakade former blir detta uttryck emellertid en omedelbar hotelse mot samhällsord- ningen, och om det icke utdör i sjalfförstöring, undertryckes det af samhället och tvingas in i lagliga kanaler.
Det enda ting, som kan bära saniliällsordningens tunga börda och foga sig efter förändringar och nya kraf, a r den oförstörbart fasta inen spänstiga styrkan hos
kärleken,.
Evolutionens främsta bestyr blef a t t ansa den och bort- sopa hindren för dess tillväxt.
Från ett innerligare samlif och umgänge mellan insn och kvinna måste alltmer » dessa heliga och lyckliga hem utgå, livilka äro de sak- raste garantierna för en nations nioraliska framHtskridaudes.
O m detta problem icke löses, är det sliit med världens högre iitveckling.
» Om lifvet hädanefter skall for@ alls, inåste det vara ett bättre lif, ett mera iilskande Iif, ett ylmigare, rikare lif; - och denna karle- kens belöiiing betyder, a t t evoliitionen hädanefter tager en etisk riktnings.
* * * Sh 18ngt Driimmond.
Inga koinmentaiier beliöfvas till iitläggning af evolutionsliirans kraf och lärdomar med afseende pk förhallandet mellan könen.
Oför- tydbart ådagalägges och framhh,lles, shii1 högheten af de institiitioner: äktenskap, familjelif och lie~ii, som kröna ei.oliitionsarbetets stora bygg- nad, som ock byggnadens iiiinu befintliga brister och ofullkoinligheter.
För a t t fullända verket \ kräfves af sam- och framtid en lika oaf- bruten] och ihärdig, men mera planmässig och inedveten rerksanilict än den under forna tider utförda.
Lika ovedersägligt ä r idagalagdt, a t t arbetet hädanefter maste vara förnämligast af etisk natur, och a t t utvecklingens m %l a r af andlig a r t och har till hufviidsyfte a t t fiillkoinna persoiiliglietens hög- sta egenskap: förmågan af kärlek.
a f v e n äro de hinder tydligt pipekade, soin motverka ocli Iör- sena uppnåendet af evolutionens höga mal.
Atarisinen, soiu gifver sig tillkänna i BskSdningssätt odi kaiislor, tillhörande tidigare ocli lägre iitvecklingsstadier, är kai !ske det sv2i.aste hindret a t t besegra.
Sauima otyglade sj alf viskhet, samma iiycltf i i l h obc~stfindigliet, samma laglösa.
böjelser och benägeiiliet a t t:: lystra till lidelseiis liistspcl *), som under förgingna tider Iiiiininat hiii~itskridandet, lefvu iinuii min- geiistiides kvar, om an föi~klädda i civilisationens lysande mniitel, och db blott an mer mäktiga ocli Iiindrande.
I&lt;onsekvensei.na af evolntioiisllran, si ful1st: iiidigad soin deii frain- star i Heiiry Drumnioiids ~ e r k, i n n d ~ a r a en olif yislig plikt för individen a t t lyssna till hennes liirdoinar ocli iiiiderkasta sig lien- nes kraf ocli så ställa sitt lif, a t t det befordrar iitveckli~igeiis stora inkl; - eller med andra ord att afsti f r h allt sriiii försenar, rneu friinija allt, soin p&amp;sk_viidar inalets iippiiReiide.
Ki-istcndoint~iiss
277 I sedelära och evol~itionens hafva sainina innebörd, a t t ej säga s t r ä n g het.
Kristendomen krafver kärlek af ett rent lijarta; evolutio- nen ålägger individen ' a t t söka Iios sig och andra utveckla de altriiis- tiska känslorna ocli tygla de .egoistiska, på det a t t lidelsen alltmer in % adlas af karleken.
Kristendomen bjuder: k intet ohöfviskt tal gånge af eder i n n n ~; - evolutionen utdömer Iivarje uttalande, som orenar fantasien och eggar lidelsen.
Dessa konsekvenser tyckas vara lätt utdragna och s i sj älfklara, a t t inga misstydningar eller meningssl&lt;il j -.
aktiglieter rörande dem skulle kunna iippstå.
Förhållandet, en gång så tydligt utredt, sedelagens giltighet en gång på erfarenhetens väg .så påtagligt bevisad, borde ej.
mera kunna motsägas.
E t t sadant antagande ä r dock alltför optimistiskt.
Oppositionen koininer vanligen från två olika och, alldeles iiiot- satta håll.
D e stationära, hvilka obetingadt försvara allt bestående, skola knappast vilja vidgå, a t t ett aktenskap egentligen ä r förfelaclt, d&amp; ' det ingås på grund af köttets begärelse, ögonens begärelse eller ko~iveiiansliäiisyii, nien icke af sann kärlek.
Äro makarne blott veder- börligen vigda, hilla nhgorlniida husfi: ed ocli brutit sin äktensltap- liga trohet; anse inånqa all rättfärdighet uppfylld.
Den enda fasta grunden för ett lyckligt, det oundgängliga villkoret för ett heligt äktenskap: verklig kärlek, betraktas snarare som bi- än soin hiif vud- sak, en mening, livilken sällan öppet uttalas, nien dock alltför ofta imderförstås.
Denna etiskt oliållbara position liar i polsmiken rö- rande äktenskaps- och sedlighetsfrågan gjort de stationäres bevis- föring vaiimäktig.
D e Ila ej heller beliöft använda många ord till försvar af ett status quo, som har till stöd gainmiil häfd, fördomens seghet, vanans inakt och inånga själfvisklieteiis ingifvelser.
Också äro iitlåtelseriia till skydd för iiktenskap och ' fainilj fAtaliga i jämförelse med dein, som angripa dessa institutioner.
Det andra ocli vida verksaininare oppositioiispartiet mot krafvet på ideala aktenskap och lielgadt familjelif, utgöres af atavisnmis an- Iiängare, livilka, eliiirii s&amp; reaktionär,z som möjligt, dock anse sig soiii framåtskridandets niålstriän.
Detta parti begagnar sig - ibland kanske omedvetet - af en krigslist, som tillfört dess läger stora kontingen- ter af entiisiastiska, inen osj iilfständiga ocli virriga anhängare.
Det drager likhetstecken inellan lidelse odi karlek, mellan sjiilens lieligaste känsla och den liipre natiirens otämda begär.
Det iiidentifierar sjiilf- visk lystnad med osjalfvisk hangi: €venhet,, ett qiii pro quo af bedräg- ligaste: och bedröflignste verkan.
Det envälde, som tillkommer den Iiel.igt och evigt förbindalicle kärlelten, tilleiWnnes &amp; t lid$sens otyg-.
lade kraf; och under nnvarande ifver att ombilda gängse ratts- och pliktbegrepp markes ej misstaget och förblandningen.
Är det sen händelse, som ser ut som en tankes att flera af denna läras anhängare uttrycka sig på ett sätt sa svafvaiide, mot- sägande och niångtydigt, att läsaren antingen missförstår eller blott med svårighet - stundom alls icke -- kan fatta meningen.
Eller ar det med afsikt man leker kurra gömma med fraser, insveper sina tankar si grumligt sprak, i oförstådda stanser, l), för att niöjliggöra uttalandet af satser, som endast under förklädnad och som lureudrejar- gods kunna insmugglas i bokhandeln?
Under skydd af omeningar och meningskaos far man utan att väcka anstöt, ja under bifall af likatänkande utgifva dhaiidliagar och skönlitterära, alster af äktenskapsupplösande tendens; - man får oförbe- liållsamt och opåtaldt prisa framstående fanbärare af f det g i r an » - teorierna; man tycks nästan själf tro sig föra den högre sedlighetens talan vid idealiseringen af principlösa personers laglösa och växlande förbindelser.
Man tror på och skildrar som verklighet den psykiska omöjliglieten att kunna ägna Sann kärlek at en kvinna, medan man offrar andra åt sin lidelse; och under den fysiska lifsglädjens öfrer- svallning djärfves rnau tillropa de fala, &gt;fåvitska jungfrur, som vigseln förglömt, meu för världens glans och förgyllning all känslans och drömmarnas olja töint: Nitt bröst är fullt af E r hyllning !^ Ocli med stigande pathos tillägges: # Jag prisar för allt hvad jag älskar, E r I slösande, fhvitska systrar.&gt; Och ' denna lofskng mottages med bifall och beröm af en stor del af pressen.
a t det organiska lifvets förundransvärda reprodnktionsför- måga agnas liögstäitidt pris i swinma tonart, antingen inan lofsjunger det sj ällösa djuret eller den andebeghf vade människan.
Kvinnan, beröfvad det högre lifvets adelsmärke, skildras och dyrkas som den fagra animala nat~rprodukten för reproduktionen.
Om statyen » Näck- rosens yttras: den s syinboliserar naturens eviga tendens till fortplant- ning.
Kyskheten har ingen plats hos konstnären, d&amp; det galler att blåsa en lefvande ande i deii kvinnostaty, lirilken i sina formers karakter och sin rörelse skall försinnliga naturens vilja till phyttfö- delse.
Naturens bud Bar i Näckrosen blifvit till en med bjudande l) Några dikter af Carl Strandberg.
röst uttalad befallning, hvilken kvinnan här bereder sig a t t lyda.
Utsträckt i all sin fägring p5 en badd af näckrosblad Iivilar hon vantaiide, medan vattnets andar, förkroppsligade i sinnligt blickande manshiifviiden, sjunga ' hennes bröllopssångw l).
Detta är ett förhärligande af honan icke af kvinnan^ Hos vissa konstnärer och författare är den antidilnhnska ata- vismen så rotad, att de helt öppet och obesväradt prisa den otyglade lidelsen, niedaii renhet och själfbeliärsltniilg hånas som onatur, soin s tränatnrw.
Dylika, stundom talangfiilla produktioner äro så cyniska, a t t de Iiär ej kunna anföras, blott antydas.
D.e 11afva dock en talrik,,publik ocli lofprisande kritik.
Atavismen för oss baklänges, antingen i runiinet -- till nationer nied månggifte och kvinnoköp; eller i tiden - till perioder med en nat~irförgndande kults alla styggelser och orgier: till tider, då akten- skapets kyska karlek ej ännu hunnit utvecklas, ej anaii fått tillfälle att höja och rena inanskliglieten.
A t t så få personer taga till orda för faiiiiljelifvets sanlhiillsbevn- rande institiitioner på sainma gång de erkitnna ocli frainliållri beliofvet af en djupare och sannare uppfattning af tiesanima än den hittills vanliga, detta förstärker oppositionens ställning ocli angrepp och haller frågan i en lialfdager så förvillande, a t t det stuiidom ar omöjligt skilja meningsfränder från inotstindare.
Blott få författare våga inlata sig på en skildriiig af ideala förlifillanden.
Inom ' den yngre generationen Ihter sig dock nuniera höra en och a.nnan stämina, som uttalar tron på den ideala kärlek, ' soin wblominar när locken livitnar till snö, och åldern kinderna fårar, som hoppas, nar hjärtats slag vilja dö, annu upp5 ny.
varar.
W *) Det soin farligast botar evoliitionens etiska syfte, ar mindre till- vaion af atavism och virrvarr af teorier 110s enskilda personer än oredan i åsikter ocli principer hos sjalfva sainfnizdsmedvetsndet.
I boken ~Oinstörtning eller utvecklingw 3, gifvas exempel på hur olika oindömena öfver litterära alster i detta lianseende utfalla.
I, a ' l) Ralenclerii Svea för 1895, sid. 110.
Aafijrmdet, lieintsdt u r en uppsats af en af ~ 4 r a niest, iippburno koastn %rer och ur en bok, som siillm saknas p5 f a a d j e m n s jzdbod, torde ursäktas som exempel pB hvad som anses * - 15nipligt till saloiigsliisiiing.
2, Str&amp;nplek: Dikter af E.
H. Söderberg.
Sid. .74.
Sid. 96-109..
, fråga oin skön konst har man helt nyss fått bevittna en intressant företeelse, som tydligt ådagalagt denna brist på principer, som förmå ena de krafter, hvilka dock i grunden vilja sa~nverk+ för sedlig ren- het och darrned frainja utvecklingsarbetets adla mål.
l) Denna oreda hindrar bildandet af ett starkt parti, som vore i stånd .att tillbaka- visa såväl det fördoinsfiilla försvaret för det besthende, inclnsive dess brister, so111 ohk tendenserna a t t återgå till lägre utvecklingsstadiers laglösa förhållaiiden.
A t t utreda frågan ar verksammaste medlet a t t möjliggöra bildandet af ett sådant parti.
I detta hänseende har.
Drnminond genom sitt verk gjort ett kraftigt inlägg, och å t de euro- peiska sanihällena en ovärderlig tjänst.
Eva E7ryxell.
Bara tre s m å veck.
Hon stod ocli väntade på betalning för tre dussin halsdukar, då en dam kom in i herrekiperingsaffiiren.
&gt; H ä r har annonserats om fruntiminersklädes, sade hon.
, J a s, sade bodierrn, % v i sälja undan nhgra stycken.
Vi hade ämnat det till regnkappor för herrar, men det ar för tuiint, det pas- sar battre för damer, och nu salja vi det för underpris.
Se liar&gt;, fortsatte han, sedan han liemtat ett stycke fint brunt tyg från hyllan, ase har, det liar kostat fem och fenitio metern, ocli nu sälja vi det för två och femtio - ett riktigt ranipris, endast därför a t t det icke lämpar sig för vår affär,.
.Det kunde pissa till en vadderad aftónkappaw, sade fruntimret och känd6 på tyget, ndet a r verkligen både vackert och fast. '
Jag skall taga en och en half meter till kläder å t min lilla gosse., Det begärda mattes af och dainen gick.
Men hon, soin stod kvar, kunde icke slita sina ögon fran tyget; hon gick fram till disken, hon betraktade det, hon kände på det, hon vek det på bAda sidor för a t t se om det dugde a t t vända, under det @ t i hennes öron ouppliör- ligt ljöd fruntimrets anmärkning: » Det kunde passa till en vadderad.
af tonkappa.
2 ') De olika bsikterna om viiggmhlniiigarne i nya operakiillaren.
» Vill friin vara god ocli komnia hit och få sin betalnings, ro-.
pade en flickröst.
Hon kom fram till kassan, tog med frånvarande inin emot pengarne ocli gick.
Det var i maj, solen sken p&amp; de med vårtoaletter vackert de- korerade butikfönstren, men hon s8g det icke.
Hon gick med ned- slagna 6gon helt upptagen af en enda tanke.
» Den kunde då inte beliöfvas förrän i höst - till Tekla- dageng, tankte hon,, den 23 september.
Hon har önskat det så niknga gånger, min lilla Tekla.
För livar gång Iion skall pressa, in armarne på det hvita lifvet i den halflknga kappan, som hkller p % att bli för .trång, så säger hon med en suck: ' Ack om jag hade en vid aftonkappa! '
Ocli när hon skall springa till kontoret oin morguarne soch nordanvinden tjuter, d % suckar hon igen, ocli jag tycker a t t jag ville svepa mig själf omkring henne för a t t skydda henne. », Men hur skall det g å för sig? '
D e t behöfves ju s8 mycket, som icke kan undvaras.
Kängor, galoscher, paraply och s&amp; våren - man måste vara litet battre klädd $5 våren.
Åh ja - i höst blir det väl litet lindrigare, då skall hon ju börja f % lön.
Men till dess - - .D Hon tänkte oupphörligt liela dagen på det billiga tyget, så a t t hon icke kunde prata sa gladt.
soin.
vanligt med Tekla nar hon, kom nem.
sMamina, hvarför ar du så tyst i afton?
Jag har setat och moltegat hela dagen, bara raknat siffror.
D u kunde just bestå mig med det vanliga aftonpratet.
Har nagonting liandt?
*, Nej, alldeles ingenting.
J a g var ned i boden ined lialsdukarne och fick betalning.
B &gt;Mor », sade Tekla med en glimt i ögat, » d % festa vi i kväll.
Först åka vi ringlinien riindt, och sh dricka vi t6 hos Tysta Mari - bard med bröd till förstks.))
» Men om jag nu sade nej till det dar, så hade jag genast 80 öre till kappans, tänkte inodern.
, N %, ar det afgjordt, mainina?
D u %r d % s % tyst och otreflig i afton?
Hvad a r det åt dig?
Säger du nej?
s ' Men hon kunde inte säga nej.
Hon smålog i stallet.
.,Ja, vi fara ringlinien och s&amp; festa vi », sade hon, fast hon tyckte a t t det var öf verdådigt.
På natten fick .hon en Ijas i d 4 en sådan dar riktigt blixtlysande.
Där uppe på vinden hängde ju aterstoden af hennes egen aftonkappa, det vadderade och fint stickade fodret från bättre dagar, då pappa l
lefde - tyget hade för länge sedan försvunnit - och sedan hade det and % begagnats som filt, då kölden blef för srår.
Men det var från den tiden d % nian hade råd att köpa dyra och solida saker, och det r a r ännu helt och vackert.
Att hon inte hade tänkt på det förut.
Hon kunde knappt invänta morgonen och Teklas gång till kontoret, d % hon fick taga ner och syna det.
Åh, det var ju sthtligt, bara litet för trångt för nutidens bruk, inen hon hade ju kvar Teklas för detta regnkappa, hon kunde skarfva framtill - fenitio skarfvar om det galde - och på så sätt öka ut den.
S % ifrig hon var att f&amp; stöka undan och bege sig af till boden.
Jtl, hon skulle visst f&amp; taga det ph afbetalning, tre och en half nieter och en krona p i liand.
Hon var ju en gammal lialsdukskund.
Men skulle hon verkligen v&amp;ga sig p&amp; att sy den själ£?
Hon hade egentligen icke sytt någon kappa ined undantag af regnkappan, som hon sydde efter ett förstoradt Blädningsmönstei .. Xen med nog- grannhet så kunde det nog gå.
Det hoppades hon.
- Podret var litet skrynkligt och hopdraget.
Hon fick spänna nt styckena på golf- vet med nubbar och så hålla dörren stängd, så att ingen fick se det.