Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet anser derföre, lika med motionären, att, för vinnande af önskad större skyndsamhet med bibelöfvcrsättnings-arbctot, ledamöterne i Bibelkommissionen borde beredas tillfälle att åt bibelarbetet mora uteslutande egna sin tid; och får således tillstyrka att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla att de personer åt hvilka arbetet med bibelöfversättningen uppdrages, må, så vidt möjligt är, varda från andra göromål befriade och satta i tillfälle att åt detsamma odeladt egna sin verksamhet i ändamål att derigenom arbetet må så mycket snarare vinna fullbordan.
\:o H. Ank. till Exp.-Ulsk. den 23 Dec. 1839, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vädd fråga om Kronofogdetjensternas indragning.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remittcradt ett memorial af Robert Fredrik Gross från Calmar län, med hvilken O. J. Svensén och N. M. Petersson från samma län sig förenat, och hvaruti anföres, att Kronofogdarnc numera endast skulle uppehålla tiden i alla de administrativa ärenden, som af dem handlades, enär deras åtgärder inskränkte sig till att emottaga Landshöfdingarnes befallningar och sända dem vidare till
Länsmännen samt att från dessa bringa svar tillbaka, hvarigenom behandlingen hos Konungens Befallningshafvande af det minst vigtiga ärende fordrade en tid af sex veckor.
Finge deremot befallningarne skickas direkte till Länsmännen kunde halfva tiden och mycket skrifvande besparas.
Äfven polisen sköttes uteslutande af Länsmännen, emedan nyssomförmälda expedition till Länsmännen jemte uppbörden toge Kronofogdarnes tid så pass i anspråk att de ej medhunne att taga någon befattning med polisen.
Med utmätningarne åter vore det kanske några få Kronofogdar i do delar af landet, der fögderierna voro små och befolkningen förmögen, som togo befattning, hvaremot i do större fögderierna, hvarest dessa mål kunde uppgå till 1,000 eller 1,200 årligen, sådant blefve för Kronofogden omöjligt.
Hvad slutligen vidkommer uppbörden, så sköttes denna visserligen at Kronofogden på det att han, sedan han erhållit uppbördsboken, sjelf förrättade uppbördsmötena och emottoge hvad sorn godvilligt kontant crlados, men deremot finge Länsmännen, Bih. till R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Sami. 2 Iläft. 2 10 Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 8. hvar å sitt distrikt, indrifva och redovisa restantierna, hvilket vore den besvärligaste delen af uppbördsgöromålen.
Kronofogdarnes redogörelse lör restantierna voro i det liela ej annat än ett sammandrag af Länsmännens, hvilken också dervid gällde såsom verifikationer och de tre månader om året Kronofogdarne härtill måste använda vore således rent af förspilda, på onödigt skrifveri.
Enligt motionärens mening borde derföre Kronofogdarnes löner, nu bestämda till 2,500 R:dr R:int, indragas till och användas till lämplig och behöflig förhöjning af Länsmännens löner; hvaremot desse tjenstemän borde hafva tagit samma examina, som nu vore för Kronofogdarne föreskrifna, ställa uppbördsborgcn samt hvar i sitt distrikt på eget ansvar förrätta' de göromål, som nu åligga Kronofogdarne; och ville motionären hålla troligt att Landshöfdinge-Embetenas och Häradsskrifvarnes göromål härigenom icke skulle ökas, ty om de äfven finge flere att brefvexla med skulle denna brefvexling blifva så mycket mindre för hvar och en och då uppbördsböckerna voro socknevis upprättade klefve det Adil föga ökadt besvär att upprätta summarisk och special-räkning distriktvis i stället för fögderivis.
Få dessa grunder har blifvit föreslaget att Kronofogde-tjensterna öfver hela riket skulle indragas.
Enahanda förslag med det nu väckta hafva förut vid 1847 och 1848 årens riksdag samt vid sistlidne riksdag förevarit och vid båda dessa tillfällen blifvit af Ekonomi-Utskottet afstyrkta på hufvudsakligen samma skäl, för hvilka vid sistnämnda riksdag redogjordes i Utskottets betänkande N:o 31, hvilket af Ridderskapet och Adeln, Preste-Ståndet och Borgare-Ståndet godkändes; varande" dessa skäl, sådana de i nyssnämnda betänkande upptagas, följande:
"Då Länsmännen i och för sina tjenstebefattningar befinna sig i ständig och nära beröring med allmänheten är det ock ej mindre för Staten än för länets innevånare af mycken vigt att
Länsmännens tjenste-utöfning är underkastad den noggrannaste tillsyn.
Läns-styrelserna äro emellertid både i anseende till länens vidsträckthet och af andra lätt insedda skäl urståndsätta att på närmare håll och med mera oafbruten uppmärksamhet följa Länsmännens förhållande och äro derföre härvid i behof af nödigt biträde; hvaraf således följer att den mellanlänk emellan den högre embetsmyndighetcn och den lägsta tjenstegraden, som uti länsförvaltningen af Kronofogdarne bildas, lika litet derstädes, som inom andra Embetsförvaltningar, kan, utan äfventyr för ordning och reda, undvaras.
Af den föreslagna förändringen skulle följa icke allenast att alla de flerfaldigt regleringar, som äro grundade på den hittills följda fögderi-indelningen, skulle komma att upphäfvas, utan ock att det för närvarande i enlighet dermed ordnade uppbördsväsendet inom hvarje län splittrades i lika många fördelningar och särskilda redogörelser, sorn Länsmansdistrikten inom länet utgöra.
Detta skulle åter ej blott betydligen öka göromålen för Häradsskrifvarne, synnerligast genom upprättande af de sålunda mångfaldigade, besvärliga räkenskaperna, utan ock mycket försvåra den Lands-lcontoret åliggande kontroll öfver länets uppbörd; och skulle för öfrigt den direkta skriftvexlingcn med Länsmännen, särdeles inom de större länen, der 20 å 30 Länsmansdistrikt förekomma, säkerligen till den grad mångdubbla arbetet vid Läns-styrelsernas båda afdelningar att göromålen derstädes svårligen och åtminstone ej utan anställande af ökadt antal tjenstemän skulle kunna medhinnas.
Det vore dessutom att befara efter en sådan förändring som motionen afser, största SATårighet skulle möta för erhållande af tjenliga personer till Länsmans-tjensternas bestridande.
En sådan svårighet lärer redan å flera orter yppats och skulle otvifvelaktig! i nämnde fall ökas i hög grad ej allenast med afseende å don kamoral-kunskap, Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 8. 11 som, jemte öfriga egenskaper, är behöflig för uppbörds- och andra Kronofogdarnc tillkommande göromåls behöriga skötande, äfvensom å den juridiska insigt, sorn erfordras vid flere af de värf, hvilka af Kronofogdarnc nu utföras, såsom syner och besigtningar å Kronans egendomar samt utförande af Kronans talan i civila mål utan ock i anseende dertill, att sådan uppbördsborgen, som nu är för Kronofogdarne föreskrifven, uti ifrågavarande fall skulle af Länsmännen aflcmnas.
Derest motionärens förslag skulle bifallas koinme sådant sannolikt icke att medföra besparing, utan snarare föranleda en ej obetydligt ökad stats-utgift.
Om Länsmännen tillika komme att öfvertaga såväl uppbördens besörjande sorn de flere andra vigtiga göromål, hvilka för närvarande tillhöra Kronofogdarne samt all den ansvarighet, som nu åligger dessa sednare, så blefve det ock nödvändigt att tilldela dem löneförmåner, svarande mot befattningarnes vigt och möda, och det är således lätt funnet att en dylik förändring i Länsmännens ställning skulle påkalla en ej obetydlig lönetillökniug.
Då aflöningen för Kronofogdarne, äfven med beräkning af den tillökning, som Kongl. Maj:t uti Dess till Rikets Ständer aflåtna nådiga proposition föreslagit, uppgår till 283,000
R:dr, komme denna summa, fördelad på det antal af 505 Länsmän, sorn uti nämnde proposition beräknas, icke att lemna tillgång till större tillökning för hvardera än circa 560 Hulr, och med den aflöning som genom detta belopps läggande till nu föreslagna Länsmanslöner af 600
R:dr uppkomme, torde svårligen Länsmännen kunna blifva belåtna efter den förändrade -ställning, hvari de skulle försättas genom öfvertagande jemväl af de åligganden, som nu tillhöra Kronofogdarne, af hvilka tjenstemän hvardera föreslagits till en aflöning af 4,500 R:dr och bör dessutom härvid tagas i beräkning, att ökad aflöning såväl för Häradsskrifvare som för nya tjenstemän vid Läns-styrelsema blefve i följd af den föreslagna förändringen både af beliofvet och billighet påkallad.®
Hvad sålunda i detta ämne förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande; och då någon väsendtlig förändring i de förhållanden, hvarpå ofvan intagna yttrande grundades, icke inträd t derigenom att
Länsmännen erhållit något högre aflöning än i detsamma beräknades, men deremot någon besparing för Stats-verket med det nu framställda förslaget desto mindre synes vara ens åsyftad, som motionären förklarat hans mening vore, det Kronofogdarnes löner beräknade efter deras numera förhöjda belopp, borde användas till förbättring i Länsmännens aflöning, samt följaktligen de öfriga löneförhöjningar, äfvensom nya löner, hvilka komme att genom förslagets verkställande blifva behöfliga, skulle betunga Statsverket med nya utgifter, hemställer Utskottet att motionen icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 22 December 1859. 12 Allm. Bese.- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o 9.
H:o 9.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Dec. 1839, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande för utbredande af kännedom i skogshushållning samt i sättet för torf jords förädlande till brännmaleriel.
Uti cn hos Höglofligc Ridderskapot och Adeln väckt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Heil* Stjernefeldt, Clais, erinrat om den ökade vigt frågan om cn väl ordnad skogshushållning genom jernvägsanläggningarne erhållit, enär de såmedelst lättade kommunikationerna beredde nya tillfällen för afyttrande äfven på utrikes orter af trävaror, samt skogarnes alster äfven togos i anspråk både för jcrnvägarnes byggande och underhåll.
Angelägenheten att, i stället för den hittills varande misshushållningen med skogarne, införa hushållning, hade ock utgjort föremål för Kongl. Maj:ts omsorg medelst inrättande af Styrelsen för skogarne, hvilken Styrelse säkert icke skulle underlåta att kraftigt verka för ändamålet.
Men för underlättande utaf framgången af denna Styrelsens verksamhet beliöfde dock särskilda åtgärder vidtagas.
A ena sidan borde man derföre på upplysningens väg söka bland folket sprida kännedom om skogarnes vigt och betydelse för landet samt kunskaper i skogshushållningsläran; å don andra borde man befordra begagnandet af de utvägar, som det stora antalet torfmossar inom landet, med anledning af utrikes vunnen erfarenhet, ansåges lemna för beredande af brännmateriel, medelst hvilket man, utan skogarnes förstöring, skulle kunna fylla en stigande industris, utvidgade kommunikations-anstalters och en vexande befolknings ständigt ökade behof af bränsle.
För vinnande af dessa syftemål har motionären föreslagit dels att skogs-skolor måtte inrättas samt att läran om skogshushållningen måtte upptagas bland läroämnena såväl vid folkskollärare-seminarierna och folkskolorna, som vid allmänna läroverket och akademierna, dels ock att åtgärder måtte på Statens bekostnad vidtagas för utrönande af rätta sättet för torfjords beredande till ett för olika behof användbart bränsle.
Beträffande motionärens förslag till åtgärder för en bättre hushållning mod skogarne har Utskottet inhemtat, att efter det Kongl.
Maj:t i nådig skrifvelse till Rikets Ständer vid sistlidne riksdag, angående åtgärder för en förbättrad skogshushållning, äskat beviljande af medel, bland annat för inrättande af sex skogsskolor, och Rikets Ständer jemväl för de af Kongl. Maj:t afsedda åtgärder ställt medel Allm.
.Besv.- och Ekon-USikottets Betänkande N:n 9. medel till Kongl. Majis förfogande, så liar, i enlighet med Kongl. Majis föreskrift vid inrättandet af Styrelsen för skogarnc i riket, förslag till reglementen för de tillämnade sltogs-skolorna blifvit af nämnde Styrelse uppgjorda och till Kongl.
Majis nådiga pröfning öfverlemnade.
I Södermanland oell Wermland äro ock af enskilde personer, med bidrag af statsmedel, inrättade skogs-skolor redan i verksamhet.
Likaledes har, i enlighet med föreskriften i Kongl. Stadgan för folkundervisningen, att, der så ske kan, undervisning i trädplantering hör meddelas, sådan undervisning flerestädes blifvit lemnad.
Att, på sätt motionären yrkat, vidare utsträcka undervisningen i skogshushållning vid folkskole-anstalterna, äfvensom upptaga densamma bland undervisningsämnena vid elementar-läroverken och akademierna, torde desto mindre vara lämpligt, som, huru stor vigt skogshushållningsläran än måste erkännas ega, densamma icke tillhör omfånget för nämnde undervisnings-anstalters verksamhet eller bör öka den redan nog stora mängden af läroämnen vid elementar-läroverken, utan rätteligen hör vid särskilda för densamma afsedda tillämpnings-skolor meddelas.
Då således de i denna del af motionen föreslagna åtgärder dels redan utgjort föremål för Statsmakternas förfoganden, dels icke, efter Utskottets mening, äro ändamålsenliga, får Utskottet hemställa, att hvad motionären härutinnan föreslagit, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
I fråga åter om förslaget att på Statens bekostnad vidtaga åtgärder för utrönande af hästa sättet för torf jords beredande till tjenligt bränsle, har Utskottet inhemtat att Jernkontoret dels bekostat resa till utlandet för en person, som, efter derstädes inliemtad kännedom i nyssnämnde ämne, nyligen till fäderneslandet, återkommit och trädt i verksamhet för ineddelandc af anvisniiigar1 öcli handledning i berörda afseende, dels beviljat ett lån af 50,000 R:dr Riksmynt, emöt låg ränta, för anläggning af en anstalt för torfs beredning till tjenligt bränsle, hvilket ock redan föranlodt bildandet af ett bolag för nämnda ändamål, hvarförutom kändt är att enskilda personer på flera orter i riket förskaffat sig kännedom om sättet för torljordens förädlande till användbart bränsle och satt detsamma i utöfning; och som den enskilda företagsamheten sålunda synes hafva omfattat denna sale på ett sätt, som lemnar fog för antagandet att åtgärder från det allmännas sida för sakens befrämjande icke för närvarande äro af behofvet påkallade, hemställer Utskottet, att motionen äfven i denna del må lemnäs utan afseende.
Bilu till 11.
Prof. 1859 Sf 1800. 8 Sami 2 ITäft STOCKHOLM, tryckt lios Isaac Marcus, 1859.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande As iO.
I N:o 10.
Auk. till Hxp.-Utsk. den 4 Jan. 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i Kongl. Brefvet den '10 Maj 1853, angående pr i.skur anters upprättande ådeimarkegångstaxorna upptagne persedelslag.
Från Högvördig.!
Preste-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blifvit remitterad en af Herr Prosten Modigh väckt motion, deruti han förmält o att erfarenheten pä mera lin ett ställe skulle hafva ådagalagt att stadgandet i Kongl. Brefvet den 10 Maj 1853 derom, att den markegångsnämnd, som årligen hade att uppgöra priskuranter å de i markegångstaxorna upptagne persedelslag skulle för detta ändamål sammanträda »å närmaste tingsställe», tarfvade förändring.
Der tingsstället vore beläget nära gränsen af ett fögderi och detta, såsom ofta hände, bestode af flere härader, blefve, utom annan olägenhet, en oskälig tidspillan tillskyndad de ledamöter i markegångsnämnden, hvilka under en oblid årstid och deraf beroende svårt väglag nödgades tillryggalägga sex till åtta mil eller längre från sina hem till närmaste tingsstad.
Följden af dessa förhållanden blefve lätteligen den, att åtskilliga ledamöter icke tillstädeskommo vid nämndens sammanträden och att sålunda ett missförhållande emellan antalet af de i nämndens förhandlingar deltagande räntegifvare och räntetagare kunde uppstå, som i väsendtlig mån motverkade det ändamål, hvilket med förordningen åsyftades.
På dessa grunder och då nämndens ifrågavarande Bih. lill R.
Prot. 1859 & 1860. 8 Samt. 3 Haft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utshottets Betänkande M 10. förrättning vore fullkomligt oberoende af stället, der den egde rum, har motionären föreslagit att omförmälde stadgande i Kongl.
Brefvet den '10 Maj 1853 måtte sålunda förändras, att nämnderne skulle sammanträda med Kronofogden på dennes kallelse i närmaste stad, tingsställe eller annan lämplig ort, som Konungens Befallningshafvande i länet, med afseende på förhanden Varande omständigheter bestämde.
Utskottet får härvid upplysa att genom Kongl. Kungörelsen den \
Maj 1855 angående grunderne och sättet för markegångsprisens bestämmande, det blifvit stadgadt att ifrågavarande sammanträden skola ske, å »lämpligaste af Konungens Befallningshafvande bestämdt tingsställe»; och då således det af motionären anmärkta stadgande redan undergått sådan jemkning att Konungens Befallningshafvande har att för ifrågavarande sammanträden utse det lämpligaste tingsstället och härigenom i de flesta fall utväg torde vara beredd att undvika de af motionären anmärkta svårigheter samt frågan icke synes vara af den vigt att påkalla Rikets Ständers åtgärd för ytterligare ändring af hvad Kongl.
Majit nyligen stadgat, helst om undantagsvis svårigheter vid tillämpningen skulle någorstädes visa sig, detta förhållande lämpligast lärer utgöra föremål för framställning af vederbörande Konungens Befallningshafvande, hemställer Utskottet att någon åtgärd från Rikets Ständers sida icke må i anledning af motionen vidtagas.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande M II. 3 N:o 11.
Ank. till Esp.-Utsk. ilen 4 Jdn. 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande till förekommande af irrlärors spridande vid Universiteten och öfriga läroverk.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har Höglofliga Ridderskapet och Adelö remitterat en af Friherre Alströmer, Jonas, väckt motion, deruti förmäles, att det vore ett farligt förhållande att man vid universiteterna fritt finge hos ungdomen, offentligen och ex officio, inplugga den vådligaste och krassaste antichristiska lära..
Det vore just de ynglingar, som hade fallenhet för de högsta studierna och vid hvilka man för framtiden i vetenskapligt afseende således också egde att fästa de högsta förhoppningar, som ovilkorligen voro tvungna att insupa detta aqua tofana för deras andliga lif.
De kunde icke, utan att öfvergifva den bana, för hvilken de af Herren äro utrustade med rika anlag och gåfvor, undvika och befrias från att toma den sataniska giftbägaren i botten.
Ett förfärligt ansvar hvilade icke blott öfver deras hufvud, som drefvo en sådan lära, utan allas deras blod, som genom denna lögn gingo förlorade, skulle utkräfvas af alla dem, sorn i mer eller mindre mån kunnat verka deremot eller väcka uppmärksamhet derpå, men icke gjorde det.
Detta borde alla besinna, som hade att vaka öfver alt lögnen icke lärdes från våra lärostolar, men ändock läto satan befästa sig på desamma.
Det funnes näppeligen något vådligare hvarken för samhället eller kyrkan, än det att låta den studerande ungdomen blifva förderfvad genom lögn och villoläror.
Dessa spriddes sedan genom alla rikets embetsgrenar och i alla riktningar.
Det som vid universitetet blifvit sådt i ynglingens hjerta, läte den mognade mannen samhället uppskära under decennier.
Följderne häraf kunde icke beräknas, de sträckte sig utöfver tidens gräns in i evigheten.
Djupt fattad af sakens oändliga vigt, den ingen kunde jäfva, hade der - 4 Allm.
Besvärs- och Ekon.-UIskall tis Betänkande M 11. före motionären känt sig uppmanad föreslå, det Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla hos Kongl. Maj:t att han ville förordna en eller flere allvarliga, kraftfulla och sakkunniga män att vid läroverken undersöka tillståndet och utrota alla O sådana läror, som äro emot christendomen stridande och hvilka förmörka förståndet och förderfva hjertat och således leda till osedlighet och slutligen draga förbannelse och straffdomar icke allenast öfver enskilde personer och våra undervisnings-anstalter, utan omsider öfver hela landet; samt att Kongl. Majit, med anledning häraf, å Rikets Ständers vägnar ville låta ett cirkulär utgå till alla rikets Konsistorier med påminnelse att noggrannt vaka deröfver att villoläror ej måtte intränga och få befästa sig vid universiteten eller andra läroverk.
Mennisko-andens sträfvan efter utveckling, dess åtrå att nalkas den högsta fullkomligheten är ett af de förnämsta bevisen på dess höga ursprung; och äro i öfverensstämmelse med menniskans båda andeliga förmögenheter, känslan och förnuftet, vägarne för detta närmande till den gudomliga urbilden två, religion och vetenskap.
Ginge dessa vägar ständigt i samma spår, voro de ej två; skulle menmskan under sin verksamhet att uppfatta eller utfinna deras rätta sträckningar aldrig förirras, så vore hon icke menniska.
Att derför ensidigt från den ene eiler andra af de ståndpunkter forskningen under sin fortgång må uppnå, vilja hämma hvarje menniskoandens verksamhet, som icke instämmer med hvad vare sig religionen eller vetenskapen för tillfället erkänner för rätt, vore icke att sätta en gräns för en eller annan villoläras spridning, det vore ett försök ätt upphäfva en del af menniskans ändliga tillvaro och med denna del hela hennes ändliga lifskraft.
Minst borde ett yrkande om hämmande af den vetenskapliga forskningens frihet vara att vänta, framstäldt i religionens namn i vårt land, der den protestantiska trosbekännelsen, ursprungen från yrkandet om forskningens frihet äfven på det religiösa området, skulle förneka grunden för sin egen tillvaro om den försökte att lägga i bojor den fria vetenskapliga forskningen.
Att i denna se faror för den christna religionen visar endast ett misskännande af religionens egen inre sanning och kraft, på samma gång som det vittnar om okunnighet och glömska af förflutna tiders erfarenhet.
Den religion, som, utan stöd af yttre verldslig makt, i strid mot en genom årtusenden af hela den då kända verlden omfattad gudalära; i strid mot det romerska verldsväldets mäktige herrskare; trots upprepade blodiga förföljelser; trots alla liedendomens ansträngningar genom sanningens kraft gick segrande fram, för att derefter sekel efter sekel mer och mer utbredas öfver verlden och omskapa densamma, skulle den hafva något att befara af vetenskapens fria granskningsrätt, äfven om denna understundom ginge sin egen väg och på denna sökte att sjelftillräcklig ensam nå målet Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande JYs 11. för bådas gemensamma sträfvanden?
Icke vittnar åtminstone historien så om utgången af de strider som kämpats, då vetenskapen sökt att med religionens undanträngande, ensam göra sig till ledare af den andliga utvecklingens till herrskare både pä känslans och förnuftets områden.
Det sistförflutna seklet såg en sådan strid och dess utgång tecknas genom hvad med sanning blifvit vttradt, att den tidens största skeptiker genom sina skrifter gjort mera för lifvandet af den sanna religionens anda än tio dogmatici.
Ty så djupt det religiösa behofvet är rotadt hos menniskan, så mögligt gör det sig ock gällande, då dess kraf lemnäs alltför mycket ohllfredsstäldt.
Och derföre ju skarpare tviflet framträder desto förr leder det ofta till erkännande af religionens sanning.
Den vetenskapliga forskningens frihet är således berättigad icke blott från synpunkten af den nödvändiga fortgången af menniskans andliga utveckling, utan äfven från synpunkten af religionens sanning och nödvändighet, hvilka skulle upphäfvas om religionen ej kunde bestå jemte vetenskapens frihet.
Men denna frihet kan ej yrkas, der ännu cj vetenskap odlas.
Och då detta först sker vid universiteten, måste det erkännas att, om undervisningen vid de lägre läroverken någorstädes skulle begagnas att i lärjungarnes ännu för sjelfständig pröfning ej mogna sinnen utså otro och tvifvel om religionens sanningar, detta vore ett ofog, som borde rättas.
Motionären har emellertid ej närmare angifvit hvad i förevarande afseende skulle vara alt anmärka och Utskottet, som för egen del saknar anledning antaga ett sådant förhållande, som motionären afsett, verkligen vid något af dessa läroverk eger rum, skulle i allt fall draga i betänkande att, såsom lämplige förorda de af motionären föreslagna åtgärder för åstadkommande af rättelse.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit yttradt får Utskottet tillstyrka, att ifrågavarande motion lemnäs utan afseende.
Stockholm den 3 Januari 1860. 6 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottds Betänkande 12.
Ank. till Exp.-Utak. den 4 Jan. 1860, kl. 2 e. m.