Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Xed Lasta rilja i viirldeil kiiilde e; j stjrrelserna iir hela den inassa af betyg och intyg fran rote- män, lakare och prester, soni d e fiiigo sig fijrelagcla, bedöina det verk- liga beliofvet i hvart siirskildt fall.
Ilaii behöfver öfra sig i fettig- vird.
Det fordras öfning för a t t onktadt all osanning, h~drageri och onrlska, soiii iiiöta vid Iivarje steg pk viilgiireiihetens riig bibeliroilla intresse och kärlek för de fattiga.
Den;) eiw) iilign insats, som iiian- neii på grund a$ siii stallning ej kaii iiiliio; .g; i, i iirbtttet, deii vortl kvinnan nied siii seghet, sin iitli %lligliet, sin iiiedk8iisla fiir.
de liriniide bast skickad att lämna.
Ja, det var jiist deriiiz persoiili~a iiisats, livilken den kvinliga skolr~dsledainoteii i Jakobs försainliiig tillfort skol- styrelsen, soni styrkt tal.
i den åsikten, ritt afven inom fnttigvirdeii, ja, bättre där än aniiorstädes, en krinlig arbetskraft vore af niiden.
Fru J 9 0 n t e l i ~ ~ betouade s befogenlieteii af a t t ett kvinnoförbnnd varit iiibjiirlare till mötet, einedan det tillkoiiiiiie kriiinorna a t t söka vinila en opinion för en reform af s i stor betydelse för deni sjalfila som den rörande deras deltagancle i det offentliga fattigv5rrlsarbetet.
Det lede dock intet tvifvel, a t t den plats soiii lageii tillerkiiiitle.
kvinnan och soin, noga riikiiadt, Borde vara liennes ratt a t t f5 intaga.
dk inaii be- tanker Iiiir iiitinga af Sveriges kviiiiior skatta till deii alliiiiiiiua fattig- vården, a t t denna plats förr eller seiiart?
skall tillfalla Iienne.
J i e n tinder afvaktan diirpå får ej kvinnau st % overksain.
Dpt galler för henne a t t bereda sig till sitt viktiga kall, a t t öfva sig i fattigvkrd.
Här är det ej fråga om iiigon liksti-illigliet iiieil inanneii.
I en taflan skulle kviniiaii otvifveldctigt koniina till koibta, då han iiger s2 ~nångn.
förutsättningar, som lim saknar.
Nej, livad soni hiir a r af vikt a r a t t införa i det legala fattigvhdsarbetet r t t ngtt element, ett eleiiient, soni liittills saknats, och det a r det lwiiiliga elenieiitet.
.Kyrkoherde Bydeman erkände visserlitpn Iiviiiiians stora ' ilety- delse inom vtilgiirsnheteii, iiieii hyste deii $sikten, a t t lieiines ratta plats ej låge inom den offentliga fattigviiidens oinrkle.
Den legala fattigförsörj ningen Ilade, menade tal., blifvit e.11 pockaiide iiiakt soiii ropade: ~ d i i skall gifva, hvilket clii vill eller ej- ?.
Af den oiiistbdig- lieten a t t den frivilliga fattigviifdeii liittills; istaclkoniinit stiiire resiil- tat iiii den iiödtviiugna, med hvilket iiaiiin tiil.
betecknade den oifeiit- liga fattigrarden, slöt talaren, a t t v~lgöi.eiilietcn, ritöfvnd;: f kvirinnii p&amp; frivilliglietens vag, under iippsök; bnde af ilen verkliga nöden, deii som lider och tiger, &amp; r långt iner friiktbilrande an om kriiiiiaii stode i statens och institiitioners tjiiiist.
!i !ill bemötande af de &amp; sikter, som uttalats af mötets ende oppo- nent uppträdde därefter kyrkol~erde Bergman,, Ihofi~~tendenteln Bös-tzell, grefve Hamilton, Ji-u Olivewo~za och fial Montelius, alla franihtillaiide olika spripiiiikter till belysande af sin sthdpiinkt till fragan, men enaiidr sig därom: a t t liela vårt f s t t i g v &amp; r d s s e i krafde en qeriorngHeiide om- orgaiiisation.
Disliiissioneii, soiii 1iota.de.
a t t f ï h det egentliga iiiniiet: » kviiinwiis invdjande i fsttig~r&amp;rdsstgrelser~, öfvergi till er1 debatt om vara fzlttigvHi~dsförlii1landeii i all iniinhet, tick emellertid en laiilp- lig itfsliitning genoin, fröken .Till? / E.rzgstl.önz, iivilken med stöd af sin erfarenhet s&amp;soni skolrhdsleclaniot kunde intyga, a t t tviirt emot livad som f r h vissa 11811 gjorts gallande, det legala arbetet, I h g t if * n a t t y a en 1.ia1nsko på intresset, vore en ytterligare sporre, en kraft, livars viirde ej nog lriinde franiliållas.
Det sar nied en helt annan kansla kviiii&gt;aii arbetade da lioii gjorde det tinder ansvar ocli hade deii tillfredsstfillande vissheten, att hennes röst vore af en afgöraiide betydelse.
Med iiigrn tacksiigelseord till talarlie afsliitade ordförande mötet.
En fråga.
Studie af Rz.trt Roest.
» Si je voiis le disais pom: t-nat, qiie je VOLIS aiine, Qiii mit,, bi: ui.ie niis yeux blens, ce que voas en diriez?
Det var inottot öfver eii liten novell, lian slagit upp.
Haii ryckte till ocli bet sig i liippeii.
Egeiidoiiiligt - 1ia.n Iiade tagit, ilet oiippsl~iirna ~iovellliiiftet finån bordet, gjort iiågra hastiga snitt ined pap- perskiiifven och det första?
soni mötte lians blickar, voro dessa ord, soin pk poesiens sprMz öfveisatte lians stiiiidigw tanke.
Han bladdrade i boken.
.Haii f m i ej flera än dessa t v i strofer af poemet.
Slziille (le blott tittimgcI&lt;a ett aggande tvifvel, liknande det, liaii bar p5 - vara en frfiga iitaii svar?
Han iiiidrade, tiiir det gatt diktens Iij#lte, om lian haft mod att o fr8ga och livilket svar lian fLtt.
F a r han ocltså en äldre irian, som gått sin vag hign 0~11 saker och plötsligen blifvit lt~ %ffad af ett solsting, blifvit passioiieradt för- fliclta » brune aux yeux bleiis~.
älskad i en strålande vacker, adei * to~i&amp;~ig Inte i en iing flicka, i den personifierade zmgdomelz ined alla dess löften och inöjliglieter, sainmansatt af idel skiftningar och inotsatser,.
bedarande leende kring lapparne och drömmande djup i de blii ögoneli blyg och öfvermodig, kvinligt varm och jungfruligt sval, mjuk och förnäm, öppen och oberäknelig.
Hans blickar följde den latta rökskyn frkn cigarren ocli iiiedan skymningen s2nkt.e sig öfver rumniet, vaggades han in i ljiifva dröni- mar och förnimmelser.
Hon kom genom dörren därborta, kom hit in i hans arbetsriiin.
Har, bredvid honom p i kariucn af den djupa lanstolen, satte iiou sig.
Han hade för nggra dagar sedan sett lieme i en sådan stallning pk faderns stol, med armen om hans hals.
Nu var det hlr hon satt.
H a n kände den mjuka, smidiga figuren tätt intill sig, den riinda armen var honom så nara, a t t d % han böjde ner sitt hiifviid, rörda hans lappar -.
Vore de öfver honom igen dessa drömmar, som smögo sig i11 i lians hjärna, dessa drömmar, som alltid rörde sig onikring henne ocli till den grad blefvo till en ljuf verklighet, a t t han f r h dem drömde ut hela deras framtid?
- Som helt ung vetenskapsman hade Lan blifvit tilldelad e t t rese- stipendium.
H a n hade vistats en vinter p i Sicilien.
Ned lupen för ögat hade han undersökt den grasvarta lavan och det gulbranda svaflet.
E j haft öga för något annat.
Nu plötsligen såg han det, han ej d&amp; sett.
E t t blått haf, blått som intet annat, blomsteröfvers8llade iingar, ängar på hvilka Proserpina lekt soin barn.
- Etnas livitn IMngsträcktn kam, rökmolnet i dess topp, dess sluttning, som i solneilgilngen lyste som arggrön koppar.
I dalsankningen iuandelträd med blommor soul latta snöflockar öfver de spröda, svarta kristarne; pk Iiöjderm ruiner - hvita stenbrott med vilda yppiga rosor och af gyllne frukt dignande orangeträd.
E n najd niattad af döfvande vallukt öfver livil- ingentiiig på jorde~i kunde förlikiias ken en frisk hafsbris bliiste.
med a t t få vara lycklig dar!
D i t skulle lian föra henne - pk deras bröllopsresa.
Och han skulle hviska: Det %r dig, Xarie, jag har a t t tacka för, a t t jag s w detta under med niina ögon, a t t jag kanner detta under i mitt hjärta.
- Nej, ingenting saga - för en siidan lycka gafs inga osd.
Så drog han ett bloss ur cigarren och genoiii den latta rökskjii såg han en annan tafla.
E t t nordiskt hem.
Det hem, som pit samma g i n g var hans och hennes.
Hcz viintade honom.
Hon stod midt i rumniet och sträckte u t armarne efter honom.
H a n slöt henne i sin famn, lat henne smyga.
sig tatt, &amp; att intill lioiioni ah,
och lade hennes lilla hufvud upp mot sitt hjärta.
H a n kände för henne en faders, en moders omhuldande ömhet.
Det skulle han säga henne, så a t t hon kunde känna sig lyckligt trygg hos honom.
Hon var ju ett sorglöst, oerfaret barn.
H a n smålog å t denna tanke, tänkte den till slut.
Och han skg deras små Barn leka omkring dem, smekte sin sons lockiga hufvud, fangade i förbifarten sin lilla dotter och lyfte lieiine upp i sitt knä imder det hon med det; mörka håret och de blå ögonen betraktade dem med ett stolt småleeiide.
H a n drömde dem hvithåriga och böjda, inen rika p; lugn lycka sitta framför vinterbrasan.
Hm mycket äldre än hon.
Som hans föraldrar.
Hans hjärta genointriingdes af hoppfull trygghet.
Helt säkert skulle svaret på hans f; - kgh bli det så innerligt åtrådda, just därför - a t t han varit en god son och bror.
Hela sin ungdom liade han uppoffrat för föräldrarne och syskonen.
Haii liksom brodren.
- Han ryste, när ' tanken.
p % brodren föll honom in.
Började grubbla på, om lian ej begarde för mycken lycka för sig - under det den andre - Om han erhöll en sadaii hänförande lön - H a n smålog bittert.
Ack, det behöfde han ej göra sig samvets- agg öfver.
H a n liade intet hopp. '
Om han än kunde tolka sina dröm- mar i ord till henne.
- Men det kunde lian ej.
Hans tunga var soin lainslagen nar lian var, i hennes närhet.
Och om han ej talade - då visste Iiau, Iiurudan hans lott skulle bli - a t t tillbringa sitt lif i ett hem af &amp; Idraiide systrar.
Kanske som brodren bli en slö och löjlig gammal uugkarl.
Han försökte tränga undan dessa jiiinförelser, tvinga ner inge- sten, för a t t ater framlocka de vackra drömmarne.
Nu omsvafvade de Iioiiom inyo.
Detta var lycka.
Den enda verkliga, den drömda.
Nej, han skulle inte fråga!
Oni svaret blef det lian fruktade, skulle de skiftande såpbubb- lorna brista, så länge det var hopp, var det lif.
Xeii var det hopp?
H a n försökte stirra in i mediisaaiiletet, tanka u t tanken, a t t svaret skulle bli nej.
Försökts se sitt lif utan henne, ej endast i verkligheten, men beröfvade dessa trollska fantasier, som blifvit lians tillvaros lyckligare jag.
Han såg sitt lif. '
Numera en jämn, banad vag.
Vetenskapsmannens och forska- rens stilla arbetstimmar.
Den omhuldade, af en ängslig omtanke följde brodren, som allt franigent skulle visa ett vanligt intresse för d
syster Loiiises sjuke och fattiga, för syster Heddas bloiiisteriiiåluingar och Aiiii Blargrets ronianer.
B a n drog cii trött suck.
.Han Iiörde systrarnas röster därute i förmaket.
Han hörde J~eniinrts irrite- raiide lialffkiiiga skratt.
Hiii ' skiille har1 kunna lefw utan dessa beta ocli kalla ilar af hopp och baf \ raii, ileniin förtviflaii och fröjd, dessa jublande fagelskaror i solljus luft, dessa skyiniiiiigsdröniin; ~r oiii lycksaliglietriis öar, sim- inande i iiioliien?
Såvida han ej fick byta ut deiu ~iiot den verklig- het, lian dröiiide.
Deii rerklipa verkliglieten r a r roin Itivan, farglös och hård soin lifvets steliinde prosa.
Haii hade icke sakiiat sjalfkiinsla, lian fiirut jaiiifiirt sig iiied andra iiiau.
Han Iiah för I i h i t ictiinpat fiir sin stiililliiiiig för att ej veta iippskatt: ~ den, nar den var Itou; iiieii.
Siis iian först trädde in i den krets, som onigaf Jiwie, liacle hair varit fiillt iifver- tygad om, att lian kiiiinat mata sig iiietl Iivein dct rara; ii %nde, att Ilan var föriiler # ii de flesta.
Sii 1iiat.t~ Iiiiii eiirliist efter t11 iiiatt stock, de unga -- de hade allit fördelar.
Alltid Iiside l / m varit iiial- placerad - soiii iiiig Lade lian kiiiiiit sig ganimal, som ganiiiial - Det kiiackade på dörren.
h n i i Nargret stack in Iiiifvudet.
, Göran lille, det ar någon Iigr, S O I ~ ber a t t f % tala ined dig&gt;, sade hon lieinligiietsfiillt och högtidligt.
H a n Bläddrade i papperen på ski ' ifbordet.
a Jag Iiar inte tid.:.
, Du vet iiite, lireni det ar., Göran.
B a n såg hastigt upp.
~ R v e i i i ar det? » x K a r l Bredberg.
n &gt;.Ja, jag liar iiite tid.
Han far s83 ~ i t t arende tilil dig.
): &gt;Det har lian gjort.
Och jng blef mycket för vi ii ad.^ 2 Jasa.
3 %Det blir du ocksa.
Han oille inte, att dn först skiille s! '
- det i tidningarm.
Han var riktigt rörd, niir.
lian talade om, liiir god du varit mot lionoiii.
n ~ H v a d ar det 3 s frågade lian kort.
, Gissa!
Jasb, du vill inte, jo dn, han Br forlofvad.
Ocli haii trodde, a t t eftersom du kiiiiner hans fast: iiö s i viil - .-.
H a n släppte den tunga portfiiljeii, Iiaii hö11 i handcii.
Syster~i böjde sig ned och tog iipp papperen.
» Hvad du blifvit nervös p % senaste tiden!
SI dii ryckte:)
Nej, käre Göran, till, ilar portföljen föll.
Marie Wendel tycker -.
hvad, går å t dig?
Mår du illa?))
» Ä r Karl.
förlofvad med henne?
», Med Marie Wendel?
Nej, livern har sagt det?
Med Annie Torp, Marias väninna, du har rHkat henne otaliga gånger hos kam- iiiarlierrns ocli Hedda.
säger - %Det får jag hora sedan. » » D u kunde gaima ta emot Karl.
Han är så glad ocli lycklig.&gt; » Hälsa honom, att jag ar sysselsatt, men att det mycket gläder mig.
Och du får vara snäll och gå nu Ann-Margret,.
.Han drack ett glas vatten, nar Iion väl var ur ruinmet, satte sig sk ner igen ined handen öfver ögonen.
Hvad lian afundades dessa unga iniin, dessa liaradsliöfdingar och löjtnanter!
Han nfundades dein allt det, som följde med deras ungdom, deras säkra sjalfbelåtenhet, deras strålande visshet, att allt, livad de göra ar oeinotstkndligt, men framför allt detta: att de Zpclca- des!
Och livarför lyckitdes de?
.Darför att de visste saga det ratta ordet i rattan stund, kiinde oinklada sina känslor i granna fraser, posera, dragera sig, under dst att lian var tafatt och omöjlig i Iien- nes slllskap.
Han var r&amp;dd att göra sig löjlig.
Det var deiiila ån- gest, som fjättrade honom.
Han koni ihåg, liui narraktigt brodren burit sig åt i ett likiiande fall.
Det soin klädde och passade de iinga - å denna ungdoin!
Det fanns ögonblick, då lian velat byta iit sin ai !dliga förstfödslorätt om Iivars varde lian kannt sig så viss mot dessa unga snobbars societetsgq~nviilling.
Darhiin hade det koiniiiit, att lian afiindades allt det, liaii för iihgra korta inånader sedan, djupt föraktat.
Han hade en stund suttit ocli vagt i Iianden den geologiska Iiaminaren, som legat på bordet.
Nu lade han den ifrån sig, steg upp och gick fram ocli ater i ruininet.
Stannade framför det öppna pianot.
Hurn voro orden till den dar iniisikstrofen?
J o .rätt, nu visste Ilan.
Han försökte några tongångar och gnolade iiiellan sina sainnian.
bitna tänder l ?austsJ svar på Ikiefistofeles fïbga: d a g söker en skatt, som innebär.
deiii alla, jag söker z6m~do~iz! » Han reste sig och stödde pannan mot handen.
Håret vid tii- ningarne var gråsprangdt.
Han var en narmare femtio års mm.
Han trinkte: Ve den till livilken den Mäktige kommer sent i lifvet.
Ban kommer som en allt bortsopande hvirfvelvind, som en brän-)) ' 2
naiide sanium.
Han är eii nidkar, en ifranrle gud.
Har man ej smyckat hans altare med vårens Bloiniiior eller sonimamis rosor, blir man, när Iiösteii koinmer, själf utsedd till brännoffer!
Satt lian liar och diktade i mörkret, hade det verkligen gitt därlian?
Hade allt detta svärmeri legat bundet tills nn?
Denna in- tensiva passion.
h t e r grep tviflet honom.
Han tänkte, iinder det han gick rastlOst fram och tillbaka, p % en beriittelse lian läst eller hört - han visste icke hvilket - ej heller hvarför han tankte p&amp; den nii.
Den handlade om en feg man, som sköt sig aftonen innan han skulle duellera - lian hade icke mod a t t öfverlefva den mellanliggande nattens ångest och kval.
Åh, det kunde han förstii - dessa sömnlösa nätter!
Han tände ett par ljiis och drog liinstolen frani till skrifbordet ..
Så sköt lian undan boken, soiii lkg iippslageii fraiiiför honomii.
Ogouen föllo åter p % det BIiissetska mottot: Si je vous le disais pourtant, que je vom aime Qui sait - P sanning, livem kunde veta?
E n varm lyckov&amp;g vällde genom hans hjärta, en öfversvallande känsla af, att hon älskade honom.
Han mindes deii blick, hon gifvit honom, då de stodo vid kaprifoliehacken och han fragat, om hon lagt niärke till, att allt p % en skdaii växt, bloinmor ocli blad vaxa parvis - och lim1 svarat: ja.
jag vet, %r det inte förtjusande?
Det var inte så niycket orden som blicken, denna fj %rrsk5dandeY varma blick, soni inötte lians.
Om han d&amp; friigat - Nästa ögonblick sjönk lyckovigen och lämnade efter sig en i n i - gestförnimmelse, också den en visshet.
Xej, hon älskade honom ej.
Gjorde hon det, hade Iion då med en sadaii frimodighet kunnat se honoiii i ögonen.
Hon skiilie slagit ner blicken, rodnat, som han visste, att unga, flickor göra, nar de älska.
Xen hon var inte som andra unga flickor.
Hade hon icke tagit rosorna frän sin bröst- bukett och gifvit hononi.
De stodo ocli doftade dar i glaset p5 s h i f - bordet.
Han lutade sig ner öfver dem.
Det var deras viillukt, som fyllde rummet, deras doft, som till den grad bernsat hoiiom, att han ej kande tanka pä nlgot annat an henne.
H a n hade innn ett b l m - sterminne.
Det var soiii om hon alltid bringade honom fainneii full ined rosor.
Det passade henne - Hvad betydde allt detta?
Det kniide betyda allt, och det kunde (
betyda, a t t hon i honom endast s i g sin fars gamle vän, en snäll farbror, som hon utan fara kunde slösa sin tjusningsförmåga på.
- Det fanns intet a t t hålla sig till, ingen fast mark, endast gungfly, ett ständigt vägande mellan hopp och fruktan, hennes möjliga ja och hennes lika möjliga nej.
Det var grymt af henne a t t h U a honom i denna stiindiga spän- ning.
A t t inte, ge honom visshet., Men hiir kunde hon?
Inte kunde hon svara, innan han frågat.
Han skulle - Syster Louise kom med lampan.
Han grep eft-er en bok.
~ N i i sitter du igen och fördarfvar dina ögon med a t t läsa i mörkret.
Kallt ä r Iiär också.
J a g skall genast skicka in och labta elda bt dig.
Hvad du Zir förfärligt blek!
Och dina han- der bränna.
D u blir val sjuk för oss som Lennart.))
Han gjorde en otlilig riirelse och stängde dörren i las efter henne, då hon ändtligen pysslat ifrån sig därinne.
Ryckte till sig papper och penna.
S å har kunde det inte fortgh.
- Hari var omöjlig.
H a n blottade sig för likgiltiga perso- ner, förrådde sig för sina narmaste - gjorde sig löjlig.
Louise hade trott, a t t han arbetade.
Inte kunde han arbeta, lian hade ju inte en gnista energi.
Pennan raspade ifrigt på friarebrefvet till Marie - Nej, nej, nej!
Inte skrifva.
Det vore detsamma som ett h o ~ ~ l ö afslag.
st Det inhste ske personligen.
H a n stod i så nara vanskapsförliållande till familjen, a t t ett eftermiddagsbesök ej skidle anses påfallande.
H a n ryckte till sig sin Iiatt och sprang hastigt ner för trappan.
Han hade hoppats, a t t det skulle ske obemärkt, men det hade det ej gjort.
Tamburdörren öppnades och Louise ropade efter honom::) Gk du ut nu, kare Göran.
DLI kommer val hem till teet?)
.Han stannade som fastnaglad: N&amp;- han korn hem, visste han -- Hvad visste lian?
H a n n~umlatle nhgra ohörbara ord och skyndade ut p&amp; gatan.
Han nästan sprang, hjärtat klappade våldsamt, det gjorde ondt, han måste stanna andfådd, flämtande.
H a n kunde icke komma fram fort nog.
Det var som om han nu skulle kunna saga det-.
Soni ddrig.förr - som aldrig senare.
Han visste, hvad han skulle saga.
H a n skulle berätta I~enne sina drömniar och fantasier, tala om sin hårda ungdom, hvad hon var .för.
Iionoin - hvad han ville vara för henne.
Under det lian skyndade framåt gatan kände han det plötsligen
som om järnbandet kring hjärtat lossnat, och lian hade en förnimmelse af, att nu skulle han icke allenast kunna tala - lian skulle bli väl- ta&amp;.
Det som varit bundet inom honom skulle sviilla ut till en allt ' medryckande vårflod.
Han tänkte ej liingre: jag ar gaminal.
Han kände sig ung, han var iing.
Han gick liksom jagad framkt,tills lian stod utanför hennes dörr.
~RIktte det dröja ett ögonblick, innan de öppna, så att jag hinner andas ut.
- Så!
Nu, när som helst!
Xedan det brusar ocli sjuder och allt känns lätt.
Ä r hnset utdödt?
J a g liar stått liar en evighet; &gt;) Hastiga steg hördes inifrh.
Dörren gick iipp.
, Är.
herrskapet hemma?
fragade lian hastigt.
~Kammarherreu och hennes n8d aro ute.o kan jag r %ka fröken Narie?
D Han stod och viintade.
Tnseii saker, han skulle saga henne, flög0 genom lians Iiufvud.
Detta ocli detta.
Han var ej längre orolig.
Stamningen hade fullt * gripit honom.
Kan skälfde af oro vid bvar sekund som ' gick, innan lian fick det sagdt.
, Vill fröken taga emot mig?, Han stod i begrepp att öppna dörren till livardagsrumniet, dar hon brukade sitta.
, Fröken ar inte inne, herr professor.9 Ban vande om, verkbruteri till kropp och sjal, dödstrött.
Detta var det förfärligaste, det enklaste, det som aldrig fallit honom in.
Hon var inte hemma.
Han förde handen öfver ögonen: Skulle han nfigonsin f % mod att friga - och om lian frabgade?
Hvad engelska damer göra for sitt lands silkesindustri.
Englands silkesindustri har gamla anor.
Den antages hafva existerat redan på 1100-talet, och år 1363 omnämnes den i en parla- mentsakt; äfven om den ej funnits till långt före detta senare årtal, har den dock 100 års försteg framför silkesindustrien i Fiankriks.
~ e 6 det ' var vid tiden för det Nantesiska ediktets återkallande, 1685, som denna engelska indiiti; ri fick sin största utsträckning och krafti- gaste - impuls genom de från Frankrike flyktande hugenotterna.
Dessa medförde sina vafstolar, sin stora skicklighet, arbetssanihet och be- gåfning och slogo sig först ned i Canterbury.
Har funno de i den stora kryptan af själfva katedralen en fristad ej blott för sin religion, utan äfven för sin industri.
De fingo nämligen tillåtelse att liar ut- föra sina väfnader och erhöll0 plats i en sidogång af kryptan för ett kapell, soni annii i dag finnes kvar och användes för protestantisk gudstjänst af dessa troskämpars efterkommande.
Därifrån spredo de sig till Spitalfield ocli Bethnal Green i östra London, till Norwich?
Bhnchester, Derby och flera andra orter.
Den fuktiga engelska luften är särdeles lämplig för silkesväfnad, och snart fick engelskt siden stort anseende i den itländska marknaden.
~ i l l livilken höjd denna indiistri niidde, kan man se daraf, att på 1820- talet endast i distriktet Spitalfield 62,000 män ocli kvinnor syssel- sattes därmed.
Blen fri tull för utländskt silke infördes 1860, och de engelska fabrikanterna voro ej förberedda på deii stora tiiflan, som därigenom uppstod, hvarför deiina en @ ng så blomstrande industri förföll därlian att t. ex. i Spitalfield och Bethnal Green för ett par &amp; r sedan blott fiinnos 1,100 väfvare och väfverskor.
Dessa äro i alliniinhet afkomlingar af de gamla hugenotterna och finiias numera hufvudsakligast i Betlinal Green.
De bebo sina gainla hus, bygda med afseende på väfnad, så att viiggarne mest bestå af fönster, och ofta har rummet i öfre vaningen ingen dörr, utan man kommer upp genom en lucka i golfvet.
E t t intelligent, flitigt och förnöjdt slakte äro de i allmänhet dessa liugenottiittlingar.
Deras väfstolar iiro de gamla enkla, hvari denna ~liernväfnad~ af sliita siden utföres, då där- emot de fasonerade sideiia väfvas i jacqiiardvafstolar hos fabrikan- terna.
Rtur nöd ocli fattigdom uppstod naturligtvis hos sidenvafvarne,
som, kunniga endast i sitt yrke, förlorade all arbetsförtjänst sch hade största svårighet att finna annat arbete.
Engelskt siden förlorade sitt anseende både inom och utom landet och kunde, i synnerhet hvad inönstern beträffade, ej längre tafla med de franska.
Det var d %, för omkring 1 0 ar sedan, som iikgra engelska da- mer med inrs Percy Mitford i spetsen började intressera sig för a t t återupplifva den sjunkna silkesindiistrien.
Af Bvilken vikt detta torde vara kan man göra sig en förestii ' llning, d i man hör, att deu snnima, som förra året utgjorde införseln af utländskt siden till Eng- land iippgick till 12,000 pund eller 216 millioner kronor.
Första resultatet af dessa damers iitiegöraiiden visade sig i en utställning af engelska siden, %r 1890, hos lady Eggertoii of Tatton, som ifrigt verkade för saken till sin död fön.
tv % &amp; r sedan.
Utställningen var mycket lyckad och nu samlades alla krafter i en förening: rlxdies National Silk A4ssociatioii~, livilken sainnianslöt sig ined den nybildade » Silk Association of Great Britain&gt; I spetsen for L.
N. Silk Association star prinsessan Xary, lieiti ginna af Teck, i egenskap af en synnerligen intresserad och euergisk presidenti D i förra året hennes dotter, priiisessan Xay, skulle gifta sig med prins George of Wales, besökte de höga damerna sjalfva mi.