Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nu tillika 84 § af Regerings-Formeri synes frikänna Constitutions-Utskottet ifrån all skyldighet att till enskilte personer, uppå gjorde förfrågningar, lemna någon förklaring öfver Grundlagens rätta förstånd, enär dess mening synes tvetydig, eller tillstyrka någon decision emellan 2:ne eller flere deröfver framställde olika förklaringar, samt endast synes ålägga Utskottet att gilla eller ogilla de af enskilte personer yrkade och föreslagne förklaringar, så skulle härav upkomma en ny svårighet att äfven igenom enskilte personers bemedlande erhålla ett afgörande emellan de i sådane ämnen i ett Riks-Stånd upstegne och fortfarande olika meningar.
Stånden ankomma och någon verkan deraf upstå; emedan densamma då i föreskrefven ordning måste sedan af Konung och Ständer granskas och gillas.
Jag kan således, i anledning af hvad anfördt är, icke föreställa mig Lagens verkeliga mening på de anförda ställen hafva varit att ända till den grad hindra Grundlagsfrågors väckande och vidrörande i Ståndens plena, att Stånden icke en gång skulle kunna låta dem, utan någon slags föregången ventilation, till Constitutions-Utskottet remitteras; och jag hoppas hafva visat olägenheterne af en sådan uttydning.
Jag styrkes äfven vidare i min mening af den motsats, som 81 § sätter emot frågors väckande, nemligen deras anmälan hos Constitutions-Utskottet, som således synes vara författningens egenteliga och hufvud-ändamål.
Att dessutom Grundlagen ej ovillkorligt och almänneligen förbjuder Grundlagsfrågors remitterande ifrån Ståndens plena till Constitutions-Utskottet, visar Riksdags-Ordningens 55 §.
Om all remittering ifrån plena till Utskoitet i annan väg skulle vara förbuden, kunde man ledas att till ett resultats erhållande, då ingen annan utväg fanns, genom ett slags missbruk använda denna till hvilka 64 Den 22 September 1810 hälst förefallande frågors afgörande, hvarigenom dock intet till mera nytta vore vunnit.
I anledning häraf vågar jag till detta ämnes vidare förtydligande föreslå följande förändringar i de båda anförda paragrafernas redaction.
Uti 81 § i stället för orden »Ej må frågor derom i Ståndens Plena väckas, utan anmälas de» etc.
»Ej må frågor derom till någon slags öfverläggning i Ståndens Plena väckas och uptagas, utan anmälas de» etc.
Och i stället för den 83 §: »Frågor rörande
Grundlagarnes förklaring eller tillämpning må icke heller någonsin kunna till öfverläggning i Ståndens Plena upptagas, utan anmälas■ de hos Piksens Ständers Gonstitutions-Utskott och behandlas i samma ordning, som båda näst föregående §§ föreskrifva.
Bland de i 34 § R[iksdags-]Ordn[ingen] uppräknade föremål för Oecon[omise-]Utsk[ottets] befattning förekomma »grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, ehvad de röra Vppfostrings- och Undervisningsverken, Allmänna Fattigvården, Landthushållning en, Bergverken m. m.
Detta stadgande blef föreslagit och antagit i en tid, då man tvekade, huruvida någonsin andra Utskott borde få sättas, än de som i Reg[erings-]Formen finnas upräknade.
Det lärer ej behöfvas andra bevis än erfarenhetens, att svårligen någon kan anses skicklig till ledamot i Oeconomi®-Utskottet, om det skall vara skyldigt att uptaga alla de frågor, af så olika natur som de, hvilka kunna komma under ofvannämnde titlar.
Detta är ock utan tvifvel orsaken, att Oecon[omi®-]Utsk[ottet] icke alltid haft den lyckan att aflemna arbeten svarande mot Riksens Ständers önskan.
Hela saken synes mig hulpen, om i 34 § Riks[dags-]Ordn[ingenJ
OeconomiaeIJtsk[ottet] får behålla den caracter, det fått i Regerings-Formens 53 § »att anmärka brister i de allmänna Hushålls-anstalterne och förändringar deruti föreslå», och att till 36 § efter orden »Skulle Piksens Ständer finna flera Utskott vara af nöden» tillädes: »såsom till upptagande af frågor om grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, ehvad de röra Upfostrings- och Undervisningsverken» etc. Riksdags-Ordningens 61 §.
Då der anföres:
Falla dervid rösterne till mer än hälften af de röstandes antal» etc., äro orden af de röstandes antal öfverflödige, och icke aldeles noggranne, emedan en af de röstandes voterings-sedlar är aflagd.
Då längre ned anföres: »Inträffar den händelse att 2 eller 3 personer undfå de fleste och lika många röster» etc. göra orden de fleste en förvillelse och äro alldeles öfverflödige.
Ty fastän de lika många rösterne ej äro de fleste, måste likafullt en särskild votering först anställas öfver den ordning personerne emellan, hvarutinnan öfver dem röstas bör.
Den i 53 § af Riksd[ags]-Ordn[ingen] lemnade föreskrift, att till undvikande af paria vota, innan voteteringssedlarnes öppnande, en deraf bör uttagas och förseglad afläggas, hörer vid valförrättningar endast till de val, der en enda Den 22 September 1810 65 person skall utses.
Då flere personer skola väljas, såsom Ledamöter till Utskott, Banco- och Riksgälds-Contoirs-Fullmägtige och Ledamöter till Tryckfrihets-Committéen, tjenar den till intet, utan kan tvärt om gifva voteringen, igenom en rösts uteslutande, ett orätt utslag emot de väljandes verkeliga pluralitets mening.
Jag tillstyrker derföre, att den här anförde citation af 53 §:en samt den af den här ännu mera otjenligt anförde 61 §:en må aldeles utgå; och att i stället 2:ne särskilta voteringar må föreskrifvas, en för de fyra litteratörerna och en för de ‘2:ne lagfarne.
Då det blir af Ständerne beslutet, att af de fyra förstnämnde
Ledamöterne en alltid bör vara prestman, böra rätteligen 3:ne voteringar anställas. Riksdags-Ordningens 64 § och Rege[rings-] Formens 103 §.
Den här föreskrefne första voteriugen med Ja och Nej synes vara aldeles öfverflödig och böra uteslutas; och underställes tillika, om icke utslaget af voteringen endast i allmänhet, nemligen om någon af Högsta Domstolens Ledamöter blifvit af Nämnden ogillad eller icke, må kundgöras Ständerne, men aldeles icke detaillen deraf. Riksdags-Ordningens 41, 66, 67 §§.
Uti någon af desse paragrafer synes böra stadgas om Banco- och Riksgälds-Contoirs-Fullmägtiges rättighet att, väljas eller icke till Riksdagsmän, då Riksdag hålles å annan ort än i hufvudstaden».
Herr Grefven och Ordföranden uppläste ett Memorial, innehållande anmärkningar vid Rikets Grundlagar så lydande: »Vid den granskning af Grundlagarne, som Constitutions-Utskottet tillkommer, har jag för min del trott upmärksamheten böra fästas, ej allenast på närvarande förhållanden emellan den Styrande och Lagstiftande Magten, men äfven på sannolikheten för dessa förhållandens framtida bestånd.
Efter det begrep jag kunnat göra mig om Samhällsinrättningens ändamål och om hvad som i följe deraf erfordras för Styrelsemagtens förmåga att upfjdla sina åligganden, tror jag mig kunna yttra den oförgripeliga öfvertygelse, att den Lagstiftande Magten icke bör söka att utvidga sitt inflytande, att den endast bör söka att bestämma det och att sörja för dess stadgande och bevarande i en framtid.
Till vinnande af detta ändamål är det lika angelägit att förekomma missbruk eller öfverdrift vid de rättigheters utöfning, hvilka man äger, som att bevara dessa rättigheter ifrån intrång eller att försäkra sig deras obehindrade åtnjutande L
Vid öfvervägande af de omständigheter, som kunna föranleda till det förra, finner man snart, att de kunna hänföras till 2:ne all - 1 Här har stått, men öfverkorsats: »Det är merendels genom öfverdrift i anspråk eller missbruk af makt, som fria medborgare beredt förlusten af den frihet, sorn de ej vetat med återhåll begagna, och då man genom en nog riktig jämförelse sagt om friheten, att den vore lika med hälsan den största af alla förmåner, men också den, som kan mäst missbrukas, hade man tillika kunnat anmärka, att det är genom missbruk af båda, som man går genaste vägen till bådas förlust.» 5 66
Den 22 September 1810 manna synpunkter, nemligen den Lagstiftande magtens collectiva rättigheter såsom sådan och individuens såsom medlem af densamma.
För att förklara detta, måste man återgå till begrepen om borgerlig och politisk frihet och undersöka, huruvida för den förras fullkomliga åtnjutande är nödigt, att den senare skall för individuen äga all den omfattning, som våra Grundlagar nu synas meddela?
Då man förstår med borgerlig frihet den säkerhet
Samhällsinrättniiigen ger hvarje enskilt att utan annan inskränkning, än den Lagen föreskrifver, på det sätt han finner tjenligast, söka sin egen fördel, och med politisk frihet medborgarens rätt att såsom medlem i ett visst samhälle i en stadgad ordning deltaga i Lagstiftningen och i controllen af Regeringsmagtens verkningssätt, lär man också medgifva, att det är utöfningen af den förra, som egentligen rörer hvarje enskild, att den senare i synnerhet derföre är af vigt, att den skall tjena till garantie för åtnjutande af den förstnämnde.
Deraf följer åter, att gränsorne för den politiska friheten bestämmas igenom detta dess ändamål, och att deruti igentinnes den måttstock, efter hvilken man kan dömma, huruvida den enskiltas inflytande uppå Lagstiftningen är för litet oller för mycket inskränkt.
Likasom vid Lagens verkställighet eller tillämpning det är angeläget, att icke Domarens eller Regentens vilja sättes i stället för Lagens föreskrifter, likaså är det vid sjelfva Lagstiftningen af vigt, att icke dess gång hindras eller förvirras af enskilta viljors obehöriga inflytande, att alltid Lagen måtte vara ett uttryck af allmän vilja öfver ett allmänt kändt behof, och att den enskiltas rättigheter eller verkningssätt såsom medlem af Lagstiftningen icke måtte rubba de allmänna förhållanden, hvilka, för samhällsordningens bestånd och dess öfriga medborgares säkerhet, äro stadgade och införde.
Då jag med dessa allmänna fordringar jemför de uti 56 och 110 §§ Regerings-Formen och 49, 57 och 78 §§ Rikdags-Ordningen innefattade stadganden, bekänner jag, att jag finner deruti, dels en sådan utvidgning af individuens verkningssätt uppå det hela af Lagstiftande Corpsen, som synes mig öfverskrida gränsorne af dess billiga fordringar, dels en öfver verkeliga- behofvet utsträckt frihet för dess åtgärder, hvilken då den går öfver ändamålet, betager möjligheten af den controll, hvilken individuen, ehuru väl en del af Lagstiftaude Magten, icke mindre bör vara underkastad än individuen såsom embetsman.
Grunden till det förra af dessa anföranden finner jag uti den tolkning, man gifvit åt 56 § i Regerings-Formen, och hvilken genom 49 § af Riksdags-Ordningen blifvit ännu närmare bestämd.
Det var visserligen en lika så klok som billig föreskrift, det stadgande uti Den 22 September 1810 67 56 § af Regerings-Formen, att inga mål skulle afgöras, innan de blivit remitterade till behörigt Utskott.
Derigenom förekommes allt förhastande uti de Respective Ståndens beslut och man förskaffade sig en utväg att till Ståndens öfverläggniugar altid återfå ärenderne utredde och till fullständig pröfning närmare mognade.
Men då man utsträckt begrepet om en frågas afgörande derhän, att hvilken fråga som blifvit väckt, så beror det icke mera af Ståndet att pröfva, huruvida den bör uptagas eller- ej, då ovillkorliga nödvändigheten af en remiss uti 49 § af Riksdags-Ordningen i följe häraf blifvit bestämdt uttryckt; då synes mig, att man gått längre, än ett billigt afseende på den enskiltas rätt och ett lika skäligt på fortgången af ärenderne synes med skäl kunna fordra.
Den enskiltas rätt såsom medlem af den Lagstiftande Magten synes mig aldrig kunna blifva annan än att granska de ämnen, som under öfverläggningarne förekomma, att till gjorda förslag lemna sitt bifall eller afslag och att till en dylik granskning framställa hvad han finner böra utgöra ett föremål för Lagstiftningens omsorger.
Sättet af denna granskning är ovillkorligen den Corps’ rätt att bestämma, hvilken pröfningen deraf tillkommer.
Om nu en Corps beslutat att ej fälla ett definitift omdöme om en sak, förr än den af någon dess afdelning blifvit närmare pröfvad och utredd, är det väl därföre en oundviklig följd, att samma Corps skall finna värdt upmärksamhet allt hvad som innom dess sköte af enskilta framställes, att den bör betaga sig rättigheten att ej uptaga, hvad (Ten ej skulle anse värdt någon pröfning?
Jag kan för min egen del ej finna en sådan följd enlig hvarken med naturlig rättvisa eller med försigtig hetens skäliga fordringar.
Den förra kan ej fordra, att den enskilte ovillkorligen åtnjuter ett vidsträcktare inflytande, än som dess rätt kräfver; den senare kan ej medgifva, att den Lagstiftande Corpsens värdighet, att dess tid förloras, att onödigtvis oro och missnöjen beredas igenom öfverläggningar om ämnen, som ej förtjena någon öfverläggning.
Sådan är likväl följden, då, enligt närvarande tolkning af 56 § R[egerin]gsFormen och dess närmare förklaring i Riksdags-Ordningens 49 §, hvarje Stånd är nödsakadt att utan vidare omväg sidst i det påföljande plenum, då en fråga blifvit väckt, så snart den kan komma under rubrik af allmän, d. v. säga angfåenlde alla Stånden, remittera den till något Utskott.
På detta sätt föranlåtes en Riksens
Ständers gemensamma afdelning att sysselsätta sig, och dem alla, med hvad kanhända ingen mer än författaren funnit värdt upmärksamhet, och all möjelig beräkning af försigtigt upförande, af måtta och urskillning i valet af öfverläggnings-ämnen är äfven, oaktadt den stora pluralitetens goda vilja, hvarje gren af Lagstiftningen betagen, och hvar och en således innom sig beröfvad all controll öfver sina med - 68 Den 22 September 1810 lemmar.
Då jag finner detta skadeligt igenom den tidsutdrägt sådant möjligen kan förorsaka, igenom det mindre anseende, som en oftare sysselsättning med mindre betydande eller sma-aktiga ämnen nödvändigt måste ådraga en Lagstiftande Corps, igenom de oredor och de söndringar, som ett obetänksamt eller upsåtligen illvilligt bruk af motionsrätten möjligtvis i en framtid kan förorsaka, finner jag derjemte denna rättighets närvarande utvidgning stridande emot espriten af en god Lagstiftning, som bör lika mycket hafva till föremål, att ingen onödig.
Men för det senare ändamålet är alldeles nog, om den Corps, inom hvilken en motion göres, äger rättighet låta den komma till vidare pröfning; då deremot missbruket i det förra afseendet är nästan oundvikligt, då man nödgas gifva upmärksamhet åt ämnen, som ej skulle förtjena den.
Om det tillätes mig att yttra min tanka utan förbehåll, tror jag, det är af ett föregående tvång, som man blifvit bragt till öfverdrift i närvarande system.
Därföre att man under Säkerhets-Acten hade känt olägenheterne af det tvång, som betog Ständerne rättigheten att väcka någon ny fråga, har man sedermera af en i min tanka öfverdrifven liberalitets-esprit utsträckt denna rättighet för hvarje enskild utöfver dess naturliga gränsor.
Det är innom den, som dess rätt bör vara oförkränkt att väcka hvilken fråga som hälst; men det bör vara denna Corpsens rätt att säga huruvida den vill uptaga samma fråga.
Han afgör den ej derföre, han betager sig ej en gång rättigheten att efter närmare granskning afslå den; men han förbehåller sig att afgöra, huruvida han anser saken värd upmärksamhet eller ej.
Beslutet om remiss bör således ej betyda annat, än att det Stånd, från hvilken den kommer, funnit saken värd upmärksamhet; men den bör också betyda det, och ett sådant beslut bör icke kunna ett Stånd aftvingas.
Frågans uptagande måste därföre bero af Ståndets pröfning.
I de Hesta fall kommer remiss alltid att beviljas; men möjligheten att vägra den blir ett band på uphofsmannen, både att iakttaga mera varsamhet vid valet af ämnen och att göra sig mera möda med framställningssättet.
Efter min tanka, borde i detta afseende 56 § i R[egerin]gsFormen och 49 § i Riksdags-Ordningen förändras på följande sätt, nemligen 56 § således: »Allmänna frågor, sorn i Ståndens Plena väckas, må ej till omedelbarligt afgörande der uptagas, utan skola, enär Ståndet finner dem värda upmärksamhet, till behörigt Utskott öfverlämnäs, som äge att dem utreda och deröfver sig yttra».
Och 49 § i Riksdags ordningen i enlighet dermed erhålla följande tilläggning efter orden Den 22 September 1810 69 »ligga på bordet till nästa plenum: då Ståndet äger att pröfva, huruvida sälten är värd upmärksamhet eller ej, och i följe deraf bevilja eller avslå den remiss till Utskott, hvilken såsom för ett måls slutelig a afgörande oumg angelig en nödvändig altid måst detsamma föregå».
Igenom dessa modifikationer skulle efter min tanka den öfverdrift i utvidgningen af individuens verkningssätt uppå det hela af Lagstiftningen förekommas, hvilken annars, jag fruktar det, förr eller senare skall sönderbryta Stats-Författningen eller bereda dess undergång.
Det återstår nu att rättfärdiga, hvad jag anfört ang[åen]de en öfver verkliga behofvet utsträckt frihet för individuens åtgärder, hvarvid jag i synnerhet haft afseende på de uti 110 § af RegeringsFormen och 78 § af Riksdags-Ordningen innefattade stadganden ang[åen]de möjligheten af tilltal.
Onekeligen är dessa §§:rs syftning och afsigt [i] högsta måtton enlig med vad den bör vara, men jag tror de fordra ett närmare bestämmande för att upfylla sitt ändamål.
Detta kan icke vara annat än att individuen, såsom Nationens ombud, må äga fullkomlig säkerhet för tilltal för allt, hvad han gör i denna egenskap och i kraft af detta updrag; men detta senare utmärker äfven gränsorne för dess åtgärder.
Grundlagen och såsom enskild man hvarje af sina medborgare.
Då han bryter dessa, har han öfverträdt gränsorne af det updrag, Nationen honom ombetrodt, och han bör då kunna ställas till ansvar för att i laglig väg dömmas.
Svårigheten ligger endast deruti att bestämma casus, när öfverträdelsen inträffar.
Uti de nyss nämnde §§ af Regerings-Formen har Lagstiftaren trott, att det dertill borde erfordras minst %-delar af det Stånd, hvars medlem den anklagade skulle vara.
Men då tydeliga förbrytelser emot Grundlagen eller obevista tillmålen emot enskilta skulle inträffa, då har den Riksdagsman, som tillåtit sig dem, i det förra fallet afklädt sig allt anspråk på den Lags beskydd, hvilken han brutit, och i det senare ifrån egenskapen af Nationens ombud nedstigit till den af belackare af enskilt mans goda namn och rykte.
Jag skulle derföre vilja föreslå, att i 110 § Regerings-Formen efter orden »sin frihet beröfvas för dess» tillädes: »laglikmätiga gerningar» etc., och att antalet af den pluralitet, som fordrades till dess ställande under tilltal, förändrades ifrån 5/6-delar till 2/3-deIar af Ståndets in pleno närvarande Ledamöter.
Uti 78 § [Riksdags - 70 Den 22 September 1810 Ordningen] borde utsättas, att med »laglikmätiga gerningar och yttranden» förstås sådane, som icke äro tydeligen stridande emot Grundlagens eller Allmänna Lagens af den förstnämnde ej förändrade föreskrifters bokstafliga mening, och uti 2:dra mom. af 78 § borde tilläggas efter orden »Riksdags-Ordning utsätta»: »Vare en hvar, som utan sitt Stånds begäran på egen kostnad låter särskildt trycka ett i något Stånd eller Utskott ingifvit Memorial, enahanda Författare-ansvar underkastad'».
Genom dessa stadganden skulle efter min tanka 78 § af Riksdags-Ordningen vinna mera enlighet med sig sjelf, då den i början talar om frihet för tilltal för gerningar och yttranden i allmänhet och i det följande upger sådane, hvilka utan Ståndets vidare pröfning fordra ansvar.
Det är för öfrigt principen, icke redaction af de förändringar, jag vågat föreslå, vid hvilken jag fäster någon vigt.
Men då jag smickrar mig att häruti af andra vara förekommen, skall jag endast utbedja mig att framdeles mera förtroligt få meddela Hjögloti.l Utskottet några anledningar till eftersinnande i dessa ämnen.
Jag skall sluta min utom dess nog långa framställning med att fästa Utskottets upmärksamhet på en annan omständighet, som jag tror hufvudsakel[ige]n vara af vigt för regeringssättets bestånd.
Den består uti att göra någon skillnad emellan Lagtima och Urtima Riksdagar samt att stadga, hvilka frågor som vid dessa senare ej böra kunna uptagas.
Ostridigt synes det af 81, 82 och 88 §§:s öfverensstämmande stadgande uti Regerings-Formen, att det ej varit
Lagstiftarens mening att hastiga förändringar uti Grundlagen skulle kunna äga rum, att det tvärtom varit dess afsigt att låta dem beredas af tiden och en med en stigande uplysning stadgad allmän opinion.
Likväl är, derigenom att ingen skillnad är gjord emellan hvad som vid en Urtima och en Lagtima Riksdag kan afgöras, en utväg gifven att innom ganska kort tid omskapa Grundlagen.
Jag ville derföre föreslå, att på alla de ställen, der sättet att göra förändringar i Grundlagen omtalas, altid bör tilläggas ordet »Lagtima» framför orden »nästa Riksdag».
Det är en annan fråga, om, då Urtima Riksdagar altid af något visst stort behof måste vara påkallade, och då dess afhjelpande bör vara deras enda och hufvudsakeliga föremål, det icke kunde vara visligen stadgadt, att intet annat än sådana ämnen, dem Konungen ägde att framställa, skulle vid dessa Riksdagar förekomma, och att deremot de Lagtima Riksdagarne i sin obehindrade ordning skulle blifva oförändrade.
Men då jag tar mig friheten fästa Utskottets upmärksamhet äfven på denna fråga, är ej min afsigt att någonting bestämdt i detta afseende våga föreslå».
Den 22 September 1810 71 Herr Grefven och Ordföranden gjorde deruppå proposition om antagandet af en särskild Beredning för granskningen af RegeringsFormen och öfrige Grundlagar, utom Tryckfrihets-Lagen, hvartill Utskottet lemnade sitt bifall, och skulle så väl de i dag upplästa som förut af enskilde
Riksdagsmän ingifne men ännu oafgjorda anmärkningar till denna Berednings pröfning remitteras.
Till Ledamöter i denna Beredning utsågos: af Högloft.: Riddersk. och Adeln H:r Kammarherren Silverstolpe H:r Öfverste Gahn; af Högvörd.: Fräste-Ståndet H:r Biskoppen D:r Nordin och H:r Professoren D:r Wijkman; af VåUofi.: Borgare-Ståndet H:r Rådmannen Hochschild och H:r Borgmästaren Nenzén; af Hederv.: Bonde-Ståndet Riksdagsmännen Anders Andersson och Petter Andersson.
Utskottet åtskilljdes kl. 1/z till ett. 72 Den 2 Oktober 1810 26.
Den 2 Oktober 1810.
Tisdagen den 2:dra October kl.
V2 till 5 eftermiddagen sammanträdde Constitutions Utskottet in pleno, då Herr Assessor Uggla, som i Hr Majorn Friherre Cederströms ställe blifvit vald till Leda mot i detta Utskott, tog sitt inträde.
Det af den 2:dra Beredningen författade betänkande ronde önskade förändringar i Grundlagarne upplästes och lades på bordet1.
Derefter upplästes ett af Herr Assessoren och Borgmästaren Sjödin till Utskottet inlemnadt memorial angående lagfrågors hvilande till en nästkommande Riksdag i likhet med Constitutionsfrågor2.
Herr Grefven och Ordföranden gjorde proposition till bifall å denna motion och att åt
Secreteraren måtte uppdragas att till nästa plenum författa ett project till redaction af det bifallne förslaget.
Härtill lemnade Utskottet sitt bifalls.
Ett af Herr D:r Almquist till Utskottets pröfning ingifvit memorial angående Justitiae-Ombudsmannens skyldighet att tillse, det Riksens Ständers beslut blifva i verket ställde, företogs nu till pröfning.
Efter någon deliberation, hvarunder fråga väcktes, om denna motion kunde af detta Utskott afgöras eller borde af Lag-Utskottet upptagas, då Herr Rådmannen Hochschild yttrade, att han trodde det tillhöra detta Utskott, som författat Instruction för R.
Ständers Justitias-Ombudsman, att äfven pröfva de deruti åstundade förändringar och tillägg, gjorde Herr Grefven och Ordföranden proposition: om Utskottet bifaller, att def tillägg göres vid 14:de § i R.
JustitiaeOmbudsmans lnstr[uction], att denne embetsman må uti sin vid 1 Beredningens betänkande är tryckt i Constitutions Utskottets Memorialer 1810—1815, sid. 139—147.
2 Tryckt därsammastädes sid. 147 ff. 8
Här har i protokollet följt, men sedermera öfverkorsats:
>Men Herr Biskoppen D:r Nordin ville för sin del hafva i protocollet anmärkt, att han ej kunde i hufvudsaken instämma, då han ej ansåg det vara delicat att föreslå en förändring, som så nära rörer regeringssättet.
Härmed förenade sig Herr Öfver-Hof-Predikanten D:r Lilljenwalldh och Hr Professoren D:r Wijkman, som yttrade, att, ehuru han ansåg saken nyttig, kunde han ej densamma tillstyrka, enär Herr Doctorn befarade, att lagfrågor derigenom skulle kunna förvandlas till Grundlagsfrågor.»
Jfr not 2 under protokollet för den 3 Oktober.