Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och medan det förnäma Roms män och kvinnor firade sina gräsliga orgier, dvaldes där j u också inom den stora världsstaden, låt vara i dess fattigaste och mest föraktade kvarter, en för hvarje dag växande skara, hvilken inom sig bar den religion, som skulle återskänka idealerna åt världen.
Men Roms kvinnor hafva gifvit alla tider ett slående exempel, att i hvarje samhälle, där kvinnorna själfva glömma kvinnoidealet, där skall man fåfängt söka det i dikten, få- fängt i verkligheten.
Och hade den sanningen kunnat tränga ned på djupet af något kvinnohjärta, då vore de icke alldeles skrifna förgäfves, dessa skis- ser från antikens kvinnovärld.
En Vinterpoet.
mr.)
J * Jå samma sätt är det med de känslor, som vi?
vintern uppväcker hos mig, i stort sedt äro de så enahanda, så sammansatta, och dock rymma de så mycket, sä många skiftningar, sä många belysningar, så mycket, som man omöjligt kan nämna, för då är det ingenting, och dock är det så mycket.
Och öfver dem alla ligger det någonting så friskt och så rent, något hvitt, jag kan inte få annat namn för det.
Men för mig är det hvita ingenting kallt och stelt, det är tvärtom så varmt.
V i läste ju i fysiken om, att det hvita ljuset innehål- ler alla de andra färgerna, för mig är det nä- stan, som om jag såg alla de andra färgerna i det hvita.
Vänta ska du få höra: om som- maren drömmer jag aldrig, då sofver jag som en stock, men om vintern drömmer jag, så mycket, nästan hvarenda natt, och då äro alla mina drömmar hvita 1 » » Det måtte vara kusliga drömmar det! » skrattade doktorn.
» Ja, du skrattar du, jag kan nog inte ut- trycka mig, som jag ville, men om jag kunde!
— En vinterjakt till exempel, — har du nå- gonsin varit med om en sådan, du?
Det är det härligaste jag vet, en harjakt på spårsnö, eller ännu bättre, att ha mickel själf att göra med.
Då glömmer man både tid och rum, alla bekymmer, alla omsorger, alla trassliga tankar, och man lefver på ett alldeles särskildt sätt, så intensivt, så enkelt, så ursprungligt, allt annat försvinner, det finns inte längre nå- got annat för en än den snöhöljda skogen, med tunga drifvor pä grenarne, med hemlig- hetsfulla djup, med brus och med tystnad och hundarnes glada skall och spåren i snön, som man följer upp och ned, in i snår och ut på gläntar, i bukter och cirklar, lifvet, det un- derliga, sammansatta lifvet är långt borta, och man tycker sig förflyttad långt tillbaka i forn- tiden, då våra förfäder ströfvade fria kring i skog och mark, instinkter vakna hos en.
om hvilka man annars knappt har en aning, den vilda otämda naturen griper oss med en be- tvingande makt, kommer hjärtat att klappa af jägarlifvets fröjder, fyller vårt sinne med sko- gens äfventyr.
För mig är jakten inte bara jakt; då jag, med bössan på ryggen och hun- darne slitande i kopplet, ser den sista stug- knuten försvinna bakom träden och den stora vintertystnaden skrider mig till mötes ur sko- gen, är det, som om jag gick för att lefva ett förflutet lif, gick rätt in i den gråa forn- tiden. » » Och på samma gång, » fortsatte han efter en stunds tystnad, » och det är det märkvär- diga, kan en klar, stilla vinterdag, eller helst en vinterafton, då solen går ned, få mig att drömma och fantisera om framtiden, icke min egen, utan människornas, hela lifvets framtid, och det ligger just inte annars för mig.
Jag tycker, att det nästan är som en bild, en aning, ett förebud om hvad som skall komma. » » Den eviga köldens period, menar du! » skäm- tade doktorn.
» Nej, inte kölden, men stillheten.
Det är i stillheten det ligger.
Det tycker Ella också. » » Jaså, är din fru en lika inbiten vinter- människa? » Oskar Röding rodnade.
» Ja, det vill säga, det är egentligen tack vare henne jag riktigt lärt mig uppskatta och hålla af vintern. » ' » Det vill säga så mycket, som att hon är ännu värre än du? » » Nej, inte precis det heller, men — ser du, det var på vintern, som vi funno hvar- andra, som vi blefvo kära i hvarandra. » jJaså, en vinterkärlek således. » » Ja, just en vinterkärlek.
Det är en gan- ska märkvärdig historia för resten, det vill säga, inte just så märkvärdig, men — — » » Märkvärdig för er, » ifyllde doktorn.
» Ja, för oss är den märkvärdig, jag vet inte, om någon annan skulle tycka det.
För den är på samma gång så rysligt enkel.
Skall jag berätta det fur dig?
» » Ja, det vore mycket roligt, » svarade doktorn och tog sig en djup klunk ur toddyglaset.
Han hyste just icke stora förhoppningar på det där märkvärdiga, men på något sätt skulle
ju kvällen fördrifvas, och han tyckte det var behagligt att själf få tiga.
Oskar Röding satte sig och stirrade in i brasan, som nu stod i blå, tunn låga öfver de sammanfallna glöden.
» När jag blef kär i henne, det vet jag egentligen inte, jag tror nästan, att det var en jul, då jag såg henne klä ' granen, men jag är inte säker på det.
Vi ha ju kännt hvarandra ända se ' n barndomen, lekt och till och med slagits tillsamman, ja, du minns väl själf, när du var här. » Jo, doktorn mindes ganska väl en lång, gänglig flicka med pojkaktiga fasoner och ett par präktiga flätor, präktiga att dra i, som ibland brukade komma från närmaste grann- gården och helsa på.
Som af gunst och nåd fick vara med i leken, om det inte var möj- ligt att smyga sig undan henne, och som då sattes till alla ringaktande och arbetssamma sysslor, hvilka hon fyllde med en ifver och en bängifvenhet, som kom dem att känna sig ädelmodiga i stället för otacksamma.
Som dock någon gång uppreste sig i trots emot dem och då icke var möjlig att få bukt på, och som aldrig — och det var det enda, hvar- igenom hon imponerade på dem — aldrig gri- nade.
Han hade redan då misstänkt, att den ringaktning, som Oskar tämligen ostentativt lade i dagen gent emot henne, var mera till- fällig än djupgående, och att han nog höll till godo med henne, då inga manliga kamrater funnos att tillgå.
Hos sin patient i dag hade han fåfängt sökt igenfinna något af den fjor- tonåriga flickan, om inte möjligen håret.
och hunnit utanför trädgårdsgrinden.
Då ka- stade jag den med afsky ifrån mig, och så började älskaren på att rasa och förtvifla och hoppas och smida nya, ofruktbara planer.
Men hon märkte ingenting, eller om hon märkte någonting, så lät hon åtminstone inte mig märka det.
Jag har frågat henne därom nu efteråt, men inte kunnat få henne att erkänna, hur det var.
Hon säger, att hon inte vet det själf; kvinnorna äro bra besynnerliga i sådana där fall.
Så var det en eftermiddag i slutet af no- vember.
Den första snön hade redan kommit, och på den hade vi fått kallt.
Men nu hade det plötsligt blifvit blidare igen, och det såg ut, som om vi skulle få mera snö.
Jag hade ett ärende till Elsas far och for dit vid fem- tiden för att tala med honom.
Det var verk- ligen min enda afsikt, det där andra skulle det nu vara slut med, jag hade börjat på med att bota mig på egen hand och hyste godt hopp om att bli frisk igen.
Sä trodde jag.
Då jag kom fram, stannade jag, som jag brukade, vid stallet och satte själf in min häst.
Medan jag var sysselsatt därmed, fick jag höra hojtande och svordomar därutanför.
Jag gick till dörren for att se, hvad som var å färde.
Förbi stället går vägen i en ganska brant och lång backe upp till mansbyggnaderna.
Midt i backen stod ett tungt vedlass, förspändt med en gammal hästkrake.
På lasset satt en sjut- ton, aderton års pojke, tydligen tämligen be- rusad, svor och piskade den stackars kraken, som spände fötterna i marken för att hindra lasset att glida ner igen.
» Det gick väl så småningom, förmodar jag, » fortsatte Oskar Röding, — » men första gången jag fick en aning om, att hon var något an- nat för mig än en barndomsvän, det tror jag var den där julen, det är nu två år se ' n.
Och sen tog det till, först blef hon så besyn- nerligt främmande för mig, och så blef hon som en helt annan människa, som jag så små- ningom lärde känna igen, och så på våren, då tog det till alldeles förfärligt, åh, herre gud, hvad jag var olycklig I » I samma ögonblick jag uppfattade detta, och innan jag själf ännu hunnit säga eller göra någonting, får jag se Elsa komma som en stormvind borta från byggnaden, barhufvad, utan kappa, rätt fram till släden, fick tag i pojken med båda händerna, ryckte honom, ja, formligen ryckte honom ned från slädan, fick fatt i piskan, som han tappat i häpnaden, och började bearbeta honom med den, allt medan hon höll fast honom med andra handen.
Du tycker kanske, att det var okvinligt, och de flesta skulle kanske tycka detsamma, men jag tyckte det var vackert, hon var så ond, så att ögonen gnistrade och läpparne darrade, så ond och så vacker, ja, en smula komiskt var det nu också, för pojklymmeln var så öfver- raskad, att han bara stod där med hukad rygg och tog emot, och tysta voro de båda två, det var det som var det mest komiska.
» Så, du var olyckligt kär! » » Ja, ser du, för hon var alldeles densamma gent emot mig som förut, så förtvifladt kam- ratlik, och det blef för mig en alldeles olidlig pina.
Hon blef för mig som en dubbelmän- niska, for den andra, den goda vännen, kam- raten, den var alldeles borta, eller den trängde sig fram, så snart jag var tillsammans med henne, och hånade mig, slog kallt vatten öfver mig, kom alla de heta orden, som jag gått och fantiserat upp i ensamheten, att stocka sig i halsen på mig och gjorde mig tafatt, förvir- rad, kom mig att skämmas.
Åh, hvad jag hatade hennes handslag och hennes klara, öppna blick och hennes sätt att säga » du ».
Jag började till slut rent att undvika henne för att i ensamheten åtminstone ega henne helt och ostördt, henne, kvinnan, som jag äl- skade, som jag icke alls kände så väl, men som jag längtade att känna, eröfra, göra till min.
Så gick sommaren och hösten, och det blef icke bättre, snarare sämre.
Väl hundrade gån- ger fattade jag det beslutet att tala rent ut, säga henne, hur det var fatt med mig, och så hellre taga emot ett afsked på grått papper än fortfara att lefva detta eländiga dubbellif.
Men när jag så träffade henne och hon räckte mig handen och frågade: hur mår du?
så svarade jag: jo, jag tackar, mycket bra!
och så blef det ingenting af, så iklädde jag mig den gode vännens skepnad igen, och den gick jag och spökade i, ända tills jag sagt farväl Så släppte hon plötsligt både pojken och piskan, hon hade fått syn på mig.
Åh, herre gud, hvad hon rodnade.
Röd var hon förut, men det var ett intet, mot hvad hon nu blef.
Pojken ruskade upp sig och vände sig emot henne med en frågande svordom, men så fick han också ögonen på mig och tyckte det vara bäst att låta udda vara jämnt.
Han hade blif- vit nykter på kuppen.
Med förenade krafter fingo vi lasset upp för backen, och så lomade han af, tröstande sig med enstaka halfhöga svordomar.
Elsa hade gått förut bort åt bygg- naden, jag följde efter, men nu då allt var förbi, kom det komiska så starkt för mig, att jag inte kunde hålla mig, utan brast ut i skratt.
Elsa vände sig om på förstutrappan, såg, att jag skrattade, och försvann som en pil in i huset.
Min skrattlust försvann ögonblickligen.
Så där, nu har hon blifvit ond på mig till på kö- pet tänkte jag och sökte en klen tröst i, att det inte gärna kunde bli sämre stäldt för mig, än hvad det var.
Nå, i alla fall så gick jag in, hennes far var inte hemma och skulle inte komma hem förr än dagen därpå.
Elsa själf var försvunnen.
Jag vet egentligen inte, hvad det var för en ingifvelse, som kom mig att stanna, att sätta mig ned i förmaket och vän- ta, och icke heller vet jag, hvad det var jag väntade på.
Allt nog, där satt jag, satt där en halftimme, blef så ond och skulle just till att gå, då Elsa kom in.
Hon hade gråtit, det såg jag i första ögonblicket, hon blef öfver- raskad, då hon fick se mig, trodde antagligen, att jag redan hade farit igen, och så rodnade hon, gång på gång, så ofta hon såg på mig.
Ja, vi sutto där och pratade en stund, hvad vi talade om, minns jag nu inte, men jag, jag blef så småningom glad, så segrande, jublande glad.
Jag blef glad öfver, hvad Elsa gjort, och så öfver att hon gråtit sedan, och så öf- ver att hon nu skämdes för mig, och så öfver något visst något hos henne, som jag aldrig förut märkt, annat än när jag såg henne i mina egna ensliga fantasier.
Kamraten var borta, och kvinnan tittade fram, skamsen, rod- nande, bedjande, kvinnan som jag drömt om, som jag älskade, och som nu blygdes öfver, att hon visat sig okvinlig, och som nu bad om förlåtelse och var en smula stolt också och försökte trotsa, men var rädd i grund och botten, rädd och undrande och osäker på sig själf.
Åh, herre gud, hvad jag blef glad, vilda planer flögo genom mitt hufvud.
Jag tänkte: nu eller aldrig!
och så föreslog jag henne slutligen att fara ut och åka med mig ett slag.
Hon tvekade en stund, men så sva- rade hon ja, och jag ner till stallet, spänner för min kappsläde och körde fram till trap- pan, kännande mig till mods, som om jag kör- de ned i ett bråddjup, ett ruinerande, frestan- de bråddjup.
Och hon kom ut, ombonad och ompelsad, så att jag bara såg det lilla röda ansiktet, och när hon mötte min blick, blef hon rädd igen och tycktes tveka, om hon skulle våga sätta sig i, men det var för sent, jag hade henne redan i slädan och svepte om hennes små fötter, och så körde jag bort, bort med henne, tillsammans med henne ut i bråd- djupet.
Den slädturen glömmer jag aldrig.
Det hade börjat blåsa, och blåsten tog till, det flög snö genom luften, och snön blef tätare, och snart hade vi ett fullt yrväder.
Åh, ett här- ligt yrväder 1 Vägarne sopade igen, luften var hvit, och marken var hvit, allt var hvitt, fält och vägar gingo sammaD i ett, och hur vi kommo fram, vet jag inte, men fram kommo vi.
Jag vet inte, hvar jag inte skulle kommit fram den kvällen!
Jag kände hennes arm mot min, och jag såg hennes röda kinder och ögonhåren, som slöto sig mot vinden, och en liten snibb af det blossande örat, och allt det där det var inte kamraten, det var kvin- nan; och jag kände mig till mods, som jag skulle kunnat allt och vågat allt, och så vå- gade jag då, vågade och vann.
Och där midt ute i yrvädret tog jag den första kyssen, den var kall och rädd och skälfvande, men de an- dra blefvo varmare, varma som vi själfva.
Ja, hur det nu var, så kom Munter att öfvertaga ledningen, och han sprang hem till stallet, till vårt stall, och hemma hos mig var det, som vi firade vår förlofningsfest.
Du skulle bara ha sett faster Kristiana!
Ja, så var det det gick till!
Nej, » afslöt han, i det han steg upp och gick ett slag öfver golfvet, » du skall sitta i en släda, och köra för henne, som du älskar, sen kan du ha rättighet att komma och uttala dig om vintern! »
Torparen och gässen.
Af L, e o T o l s t o i.
|p !|ri stackars torpare, fattig och brödlös, be- slöt att gå till herrgården och begära något af godsherrn, men för att inte komma tomhändt, tog han med sig en stekt gås till present.
Hans nåd tog emot gässen och sade åt bonden: » Tack, bonde, tack för denna gås; men det blir kinkigt att dela den.
Jag har min hustru, mina två söner och två döttrar, huru skall jag bära mig åt för att göra alla till lags? » » Jag skall själf dela den, » svarade bonden.
Härpå drog han upp.en knif, skar af huf- vudet och räckte det åt godsherrn, sägande: » Du är din familjs öfverhufvud, dig till- kommer hufvudet. » Sedan afskar han gumpen, erbjöd den åt hennes nåd och sade: » Din plikt är att sitta vid hemmets härd; tag detta stycke. » Därpå afbröt han båda fötterna och gaf dem åt gossarne med orden: » Ni äro fötterna.
Ni skola gå i eder fa- ders fotspår. » Till slut gaf han de bägge vingarne åt flic- korna: » Ni komma snart att flyga ut från hemmet.
Se bär vingarne. » Och i det han visade på resten af fågeln, tillade han: » Det här blir min del. » Godsegaren log och lemnade bonden bröd och en summa penningar.
En rik arrendator, som fått höra, att en fattig landtman af husbonden, i utbyte mot en gås, fått bröd ocb penningar, tog fem gäss, som han lät steka och bar till godsherrn.
Hans nåd sade: » Jag tackar dig för dina gäss, bonde.
Men jag vet ej, huru jag skall ställa till.
Min hustru, mina två söner, mina två döttrar och jag, det gör sex, huru skall jag kunna dela dina fem gäss mellan oss sex? » Den rike bonden började fundera och fun- dera, men kunde omöjligt finna på något sätt, så att husbonden till sist lät kalla den fattige torparen och öfverlemnade delningen åt honom.
Den fattige bonden tog en af de fem gäs- sen, räckte henne åt godsegaren och hans fru, sägande: » Tillsamman med denna bli ni tre. » Han räckte den andra gåsen till de bägge sönerna med orden: » Med denna gås bli ni tre. » Så vände han sig till de båda systrarna och gaf dem den tredje gåsen.
» Med denna gås bli ni ock tre. » Och, gripande de två sista, sade han slut- ligen: » De och jag göra äfven tre. » Godsherren log och öfverlemnade åt den fat- tige torparen ännu en summa penningar, under det att den rike bonden fick gå sin väg med två tomma händer.
Finanserna förvaltas sorgfälligt af hus- modern efter förut antagen budget och i skattkam- maren nedläggas sparpenningar.
Justitieministeriet handlägger hon mindre efter den romerska rätten utan fastmer enligt den svenska husbonderätten och legostad- gan; hennes strafflag känner endast de kapitel, hvilka handla om minderåriga och om afkortade rättegångs- processer.
Kameralvetenskapen upptager en icke ringa del af hennes tid; och ministeriet för det inre anses ju också i hennes händer vara tryggast.
Och krigsministeren?
Utan tvifvel skall äfven denna skötas af husmodern.
Från bittida till sent skall hon föra krig, utstaka planer, smida vapen, tillbakaslå angrepp, tränga djärft in i det fiendtliga lägret; med uppbjudande af all sin kraft, alla hjälp- medel och bundsförvandter besegra fienderna — dessa det dagliga lifvets små fiender, hvilka hvarje dag mobiliseras på nytt, hvilka titta fram ur alla vrår inom hus samt på gård och i trädgård och störa hvarje fredligt arbete genom sina nålstygn.
Men till krigföring behöfs det vapen — både till försvar och angrepp, äfvensom en arsenal för alla vapen, på det att, när de behöfvas, man ej får leta efter dem här och där.
En sådan liten arsenal för hemmets behof kan en husmoder ganska lätt uppbygga åt sig, då hon sam- lar ihop all materiel, som Idun redan i sina » Råd och rön » tillhandahållit.
Nytt byggnadsmaterial kommer allt framgent att bjudas på, och grundstenen kunna vi ju kalla Husmoderlig almanack.
för hvarje månad.
Inom hus: Den stora vårstädningen med grundligt piskande af alla stoppade möbler, hvarigenom målens inrotande bäst förebygges, gör sig påmind, så snart väderleken så tillåter.
Vintermattor borttagas och upphängas på luftigt ställe eller sys in i linne och nedläggas i koffertar med skyddsmedel mot mal.
Tidpunkten för innanfönstrens uttagning kan anses sammanträffa med isens fullkomliga försvinnande från de i trakten befintliga sjöarna.
Husmodern gör klokt att låta nu genast rengöra karmarna från pap- per, vadd o. d. samt tvätta rutorna.
Om hösten, då dagarna ju redan börja blifva korta, är mycken tid vunnen, om man således då endast behöfver torka och polera glaset.
Före stora vårbyken med torkning ute har hus- modern att granska kläderna och ställa med att alla rost-, mögel-, bläck- och andra fläckar förut bort- tagas.
Klädstrecken underkastas en radikal rengö- ring, såframt detta ej skett på hösten.
Den som ej har särskilda bräden för klädstrecks uppnystande må beställa sig praktiska sådana efter följande probata mönster: En brädlapp, 3 cm.
tjock, 30 cm.
lång och 18 cm.
bred urhålkas på båda bredsidorna i halfcirkel (6 cm.
djupt i midten) och så, att 3 cm.
tjocka spetsar finnas kvar i alla 4 hörnen.
Ett aflångt hål utskäres dessutom på midten af hvardera långsidan, nära kanten till streckändarnas genom- trädning.
Vid uppnystning må man taga för regel att vinda till sig, ej ifrån sig — därigenom undviker man den tråkiga öglebildningen och strecket håller längre.
De färdiga nystanen förvaras i snygg linne- påse.
För trädgården: Gräfning och sådd komma i år kanske i allm.
icke i fråga i april — men drif- bänkars anläggning infaller säkert i denna månad.
Sättpotatis upptages och utbredes att gro.
— Gurk-, melon- och pump-kärnor läggas i krukor med förut uppvärmd jord — likaså störbönor, om man så vill, för att ha plantor färdiga vid vårfrosternas slut.
Fröförrådet granskas, och det antagliga behofvet skaffas.
Trädgårdsredskapen synas och lagas.
Sten / a.
Några bagateller i ett vidlyftigt ämne af Alvar Arfwidsson.
I nledning.
Ett välordnadt hem är en stat i smått, som före- stås af mannen i egenskap af monark, under det att hos husmodern samtliga ministerportföljer äro för- enade.
I första rummet vakar hon som kullusmi- nister öfver seder, moral och undervisning, utan att Finnes det någon » sann » kärlek.
; ^ ^ t o u r g e t s » Den moderna kärlekens fysio- logi » är en bok, som gör ett melanko- liskt intryck.
Den Afrodite, han tecknat — i korsett och turnyr, med pudervippan i ena handen och morfinsprutan i den andra — är en den kärlekslösa kärlekens, det är fåfängans och egoismens, flyktigbetens och den raffinerade flirlation ' s gudinna.
En Afrodite-fin du siécle!
Ty — man behöfver ej vara skarpsynt för att märka det — hvad Bourget visar oss är: erotiken i en dekadansperiod!
På samma område rör sig och till samma slutsatser kommer en annan af det nya Frankrikes främsta romanpennor, Guy de Maupassant, som i sin nya bok, Notre cceur, ställer de tre seuaste kvinnogenerationerna i Frankrike vid sidan af hvarandra.
Där mormödrarna, som älskade romantiskt.
Där det följande släktet, som älskade för sitt nöjes skull, som i kärleken blott såg ett sin- nesrus, men som i alla fall kunde » ryckas med ».
Och här, å andra sidan, vår egen tids kvinna, för hvilken det karaktäristiska är, att hon i intet afseende och på inga vilkor låter sig ryckas med.
Intagande, elegant ända till raffinemang, mycket fåfäng ocb myc- ket kokett samt begåfvad med en esprit, som ger sig luft i skämtsamma, smått hå- nande kvickheter, är bon dock ur stånd att känna någon verklig kärlek.
» De enda fruntimmer, som ännu kunna med hela sin själ fästa sig vid en man, äro butikmamsellerna och de känslofulla, fattiga och olyckligt gifta små borgarhustrurna.
D e äro öfverströmmade af känsla, men den är så vulgär, att den alls ej kan jämföras med vår. » * * * Det finnes alltså äfven varm tillgifvenhet, äfven äkta, sann kärlek?
Tror Bourget på den?
Han är en allt- för fin iakttagare för att förneka dess exi- stens.
» Vanligen, » säger han, » är den kvinna, som är bestämd att älska med den kärlek, som för åratal, j a ofta för lifvet uppslukar sjä- lens lönligaste krafter, en kvinna, som börjat lefva tidigt, alltifrån sin barndom, lefva ute- slutande med hjärtat. » » Det är sällsynt, att hon eger skönhet, denna strålande skönhet, som utgör ett ' slags absolut monarki, och som förderfvar sina in- nehafvare liksom all absolut monarki.
Den kvinna, som lefver med hjärtat, är ej heller ful, - fulhet är nästan alltid liktydigt med afund.
Hon är behaglig snarare än blän- dande, och hennes behag äro en smula jour- nalier ' a.
Hon har en vacker blick, som kär- leken kan göra sublim, och ett ansikte, hvars fulla vältalighet först visar sig i ögonblick af den mest upprörda känslostämning. » » Det är troligt, att hon saknar konversa- tionens esprit, och att hon i en salong gärna intar en blygsam plats.
Hon eger hvarken den sinnets hårdhet, som är nödvändig för att duellera med spetsiga repliker, eller den fadda fåfänga, som döljer sig under de mest oskyldiga koketterier. » Med hvilken oändligt fin blick den är iakttagen, denna känsliga bild!
Just därför att den är så enkel och så sann, skulle man vilja vända örat från författarens vemodiga slutanmärkning: Denna kvinna synes bestämd till att lida!
* * * Vår egen moderna literatur har knappast mindre af pessimism än hvad vi vanligen möta bos Paul Bourget.
(DUN 1891 Jag tror nu inte alls, att realisterna varit blinda för erotikens ljusare sidor.
Själfve författaren till » Giftas » har ögonblick, då han målar den verkliga kärleken i färger, så varma och rena, som knappast någon an- nan mäktat göra det.
Men hvad var i alla händelser naturligare, än att på en period, för hvilkens romanförfattare kärleken blott var en evig glädjehymn, ett evigt, solljust leende — låt vara också tårar, men tårar i rosenskimmer — ett literatörssläkte skulle följa, som, tvinande på allt hvad de gamle sagt dem, också ställde sig skeptiskt mot de rosenfärgade idyllerna.
Reaktion följer alltid på reaktion, och vanten, mina damer, — det kommer snart en ny reaktion!