Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och just genom tillgången på en sådan vid fäderneslandet fästad sjelfständig arbetsklass skulle den större jordegaren erhålla friskare arbetskrafter.
Sedan jemväl inom vårt land insetts nödvändigheten af lättade kommunikationsmedel och vi börjat tillegna oss dessa, blefve det af vigt att ställa allt annat i öfverensstämmelse dermed.
Men härtill fordrades, bland annat, äfven förändrade lagar om besutenhet.
Principen alt sammanhålla jorden till hvad man kallar besutenhet, skapade en proletär-klass, som hittills icke mer än till namnet varit hos oss känd.
Att bestämma besutenhet genom en lag vore dessutom lika onaturligt, som alt föreskrifva tvångsåtgärder för köpare och säljare, emedan i förra fallet företedde sig, att den ena kunde vara besuten och lycklig på betydligt mindre jordlott än en annan, och i sednare fallet måste staten, som åtagit sig förmynderskapet, tillhandahålla löseskillingen, om någon köpare infunne sig, som hade vilja och förmåga att inlösa den obesutna hemmansdelcn.
Ett af de skäl man anfört emot en alltför vidt utsträckt hemmansklyfning, vore att Staten skulle komma att gå miste om de intrader, sorn utgå af jorden.
Men enär, enligt 17 kapitlet 6 § Handels-balken, jemfördt med 17 kapitlet Jordabalken, den som eger ränta, tionde, afrad eller annan afgäld af fast egendom, jeni - 38 Sammansatta Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. väl egde förmånsrätt i sjelfva jorden, följde ock deraf, att den lida jordbesitlningen lika väl skulle kunna ansvara för sin, proportionsvis, äfven lilla afgift, sorn den stora egendomen.
Och om den lilla hemmansdelen icke mägtade att betala de till Staten och samhället utgående onera, visade det sig att den icke för egaren medfört besutenhet.
Den måste till följd deraf på naturlig väg falla i den mägtigares hand, utan att dertill erfordrades föreskrifter genom särskilda lagbestämmelser; likasom, enär med ordet besutenhet väl menades att egaren af en hemmansdel skall deraf kunna föda sig och de sina, om så hände att en mindre lottegare i ett hemman icke ber gade sig, en sådan lottegare blelve nödsakad att afyttra sin lilla lott, och dä stöde det ju den större jordegaren fritt att köpa.
Någon annan olägenhet och skada kunde härigenom icke drabba den större jordegaren, än att denne fick, i konkurrens med andra köpare, betala den obesutna hemmansdelens verkliga värde.
Ofverklagad svårighet för utskyldernas debiterande på allt för små possessioner, vore endast skenbar.
Med en förenklad skatte-uppbörd vore någon sådan svårighet ej att befara, der jordklyfningen skett till bestämdt hemmantal; och i fråga om jord-afsöndring, utan åsatt hemmantal, skulle det vara tillräckligt, att de stadganden bibehållas, som föreskrifva, att viss årlig afgäld till stamhemmanet skall vederbörligen bestämmas och att stamhemmanet alltid i första hand vore ansvarigt för räntan och öfriga allmänna utskylder.
Men vore nu, der befolkningen tilltoge, egendomens klyfning nödvändig, ökade sådan klyfning jordens produktion, minskade den proletariatet och brotten, så borde den lilla obeqvämligheten vid skatternas uppbärande i allt fall ej komma i beräkning.
Farhågan för jordens allt för stora sönderstyckning vore ej heller grundad.
Dagliga erfarenheten bestyrkte den sanning, att sträfvandet efter att besitta litet ef terlöljes af sträfvandet efter att besitta mycket; och häruti hade man ett säkert korrektiv emot den befarade allt för stora parcelleringen af jorden; och jordens del ning vore i allt fall bevis på tilltagande välmåga bland folket, men jordens sammandragning till stora egendomar ett bevis på motsatsen.
Anhängarne af jordens bundenhet föresväfvade äfven tanken på öfverbefolk ning med thy åtföljande proletariat.
Sådant vore, likväl icke att befara i Sverige, der det funnes utrymme för millioner nya medborgare, allenast landets naturliga hjelpkällor till deras utkomst ej tillstängdes.
Och öfverbefolkning hindrades icke genom inskränkande lagar i afseende på rättigheten att besitta.
Ofverbefolkningen vore deremot mera en följd af ett lands höga ståndpunkt uti industrielt och kommerciel! afseende, men man hade icke derför vågat alt hämma denna utveckling, utan i stället stiäfvade man alt deråt gifva den största möjliga fulländning.
Klokt vore det då alt, medan tid vore, se till att den hos oss tilltagande folkmängden blefve salt i tillfälle att förvärfva sig egna bostäder.
Om hungersnöd eller andra olyckshändelser öfverginge landet, vore det godt att den folkklass, hvilkens hufvudsakliga Sammansatta Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Ulsk.
39 utkomst läge i deras arbete, blifvit satt i tillfälle att besitta något.
Ty det vore gifvet, att den, som eger något, behöfde i lika fall mindre understöd än den som intet eger.
Man klandrade med skäl det hos oss rådande stattorpare-systemet; man förvånades öfver berättelserna 0111 de tusentals medborgare, som begåfvo sig till andra verldsdelar, för att der söka sin utkomst, och man erfore med den bittraste smärta, alt antalet af de fattige och brottslingarne årligen i betydlig grad tillvexte.
Orsaken till dessa beklagansvärda förhållanden vore alt söka uti de hinder, som lagstiftningen lade i vägen för förvärfvande och besittande af en egen, om ock liten, jordtorfva.
Betraktade man åter saken ur politisk synpunkt, så företedde sig ganska klart, att ju mera man kunde undvika tillvexten af den lösa befolkningen, med desto större hänryckning skulle, om rikets krafter behöfde anlitas mot yttre våld, hvar och en, som besutte egen torfva, strida, då deremot den lösa personen oftast anser med likgiltighet hvilken magt som regerar landet.
Medvetandet alt ega om ock endast en ringa del af den jord, vi bebo, skänkte alltid ett visst oberoende och bidroge mägtigt att höja fosterlandskärleken.
Om man, å ena sidan, lemnade frihet åt den, som ville sammanlägga och i en hand förena afskiljda mindre jordlotter, borde man äfven, å andra sidan, lemna full frihet åt dem, som önskade att afsöndra mindre jordlotter.
I detta afseende, liksom i allt annat, vore den fria konkurrensen helsosammast.
Det vore derföre hög tid att behjerta det våra lagar icke må blifva en orsak till landets olycka och förderf, hvartill redan ett starkt förebud företedde sig i den större utvandringen till aflägsnare länder, hvarigenom riket, som vore mycket underbefolkadt, ej blefve i tillfälle alt åstadkomma de förbättringar i flere hänseenden, som tiden så högt påkallade för att icke stå för långt efter andra civiliserade länder.
Man må för öfrigt i lagstiftningen uppställa hvilka hinder som helst emot jord-afsöndringar, komma sådane i allt fall att ega rum, till den grad vore de naturliga.
Försöket att genom lagar lägga ett ovilkorligt hinder för hvad som icke kan hindras, kulturens gång och jordens fria delning, skulle lika litet hädanefter som hitintills lyckas, men väl skulle man lyckas att derigenom demoralisera folket .och bringa det i vanmagl.
Den oundvikliga följden blefve således en mängd rättegångar, hvilka ofta slutade dermed, att den, som i åratal besuttit på god tro en ringa jordlott och deraf haft sin bergning, blefve derifrån bortjagad och beröfvad medlet till sitt nödtorftiga uppehälle.
Konseqvensen fordrade att, om man erkände frihets— grundsatser i handel och näringar i allmänhet, man jemväl i fråga örn jord-afsöndringar måste hylla samma princip.
De motionärer, som påfordrat utvidgad rättighet till hemmansklyfning och jord-afsöndring, utgå från enahanda grundsatser, som de, hvilka vilja i nämnde hänseende hafva full och obunden frihet. 40 Sammansatta Lag- samt Ålim.
Best- och Ehon.-Ulsk■ Bet.
Emot Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1053 är särskildt vordet anmärkt och erinradt: att denna författning vore till sin grundsats lika ovättvis, som den vid tillämpningen visat sig vara förnärmande oell olycksbringande för det stora flertalet af folket; att genom stadgandet i förordningens 1 §, att utan föregången undersökning eller särskild tillåtelse må hemman klvfvas endast då hvarje utbruten del blir minst 1/8 mantal, beräknad efter förmedling, der sådan egt rum, försvårades ännu mera rättigheten till hemmansklyfning inom de bestämda gränserna, och vore dessutom ett betänkligt ingrepp gjordt i eganderätten, enär genom berörde stadgande mången beröfvades rättighet alt efter godtfinnande fördela sin jordegendom emellan sina barn; att författningen, konseqvent tillämpad, skulle i en icke aflägsen framtid leda dertill, alt flertalet eller den mindre bemedlade delen af folket blefve antingen fattighjon och utvandrade eller slafvar, under det jorden skulle komma att egas endast af några få rika magnater.
Dessutom stöde förordningen i strid med allmän Civil-lag, såsom exempel hvarpå af en motionär blifvit anfördt:
En gäldbunden man eger 1/8 mantal, hvaruti en fordringsegare söker inteckning för skuld; gäldenärens åtkomst-handlingar lyda blott på hälften af hemmanet, eller 1/16 mantal, och domaren måste alltså meddela inteckning endast i denna hälft.
Sedan detta skett söker inteckningshafvaren utmätning å samma 1/16 mantal, hvilket jemväl blir utmätt och, enligt lag, försåldt.
Ingen domare skulle likväl, på grund af 1853 års förordning, drista sig att neka den nya köparen uppbud och fasta.
Domaren måste således, i uppenbar strid mot nämnde förordning, handla i enlighet med allmän lag.
Det vore nogsamt bekant, att de flesta gårdar sönderfalla genom arf. Antager man nu t. ex. alt en bonde vid sin död efterlemnar 1/4 mantal och fyra söner, så ärlver en livar af dessa, enligt lag, 1/16 mantal; och ingen författning om hemmansklyfning kunde hindra arftagarne att träda i besittning af sina arfslolter.
Om sedan dessa arftagare sälja hvar sitt 1/16 mantal, kunde domaren lika litet vägra köparen lagfart derå, som det kunde förmenas egaren af 1/4 mantal att, sedan han undansålt 3/16 mantal, bibehålla den återstående sexlondedelen.
Dessutom vore det högst olämpligt att bestämma besutenhet efter ett visst mantal, under hvilket hemman ej finge klyfvas utan föregången undersökning och tillåtelse, och äfven bestämma detta mantal lika för hela riket, då hemman äfven af lika mantal vore så högst olika att, emot hvad med förordningen åsyftades, många hemmansdelar af 1/8 mantal och deröfver icke innefattade besutenhet.
I afseende å jord-afsöndringar stadgades i 1853 års författning: att sådaue jord-afsöndringar under full eganderätt icke finge ske med mindre, än att de medförde full besutenhet såsom för hemmansklyfning vore stadgadt; alt enahanda undersökning, som vid hemmansklyfning, skulle vid både dylika och på viss tid gjorda afsöndringar föregå, till utrönande alt de voro lagligen verkställda, innan lagfarts- och intecknings-åtgärder finge ega rum.
Häraf blefve den gifna följden: att afsöndringar af Sammansatta Lag- sami Allm.
41 af jord för alltid under full eganderätt icke mer kunde göras, då, enligt 1827 års i denna del gällande författning, odal-åker och äng icke dertill får användas samt lägenheten bör bestå af en enda från hemmanet afskiljd lott.
Ty dessa stadganden afsågo befrämjandet af uppodling af hemmanens aflägse belägna mark.
Men sådana uppodlingar kunde icke på flera år gifva bergning åt det antal personer och kreatur, som 1827 års förordning för besutenhet bestämmer.
Hinder, kostnader och olägenheter uppstodo jemväl för erhållande af upplåtelse af och säkerhet å jord-afsöndringar för 50 år eller viss inskränktare tid, och således vore den medellösa klassen betydligt mera än hittills utestängd från utvägen att förskaffa sig eget jordbruk, men deremot mera hemfallen till att blifva brukare eller torpare under andre, med skyldighet att flytta efter fardag.
För öfrigt har blifvit af en motionär anmärkt, att 1853 års förordning i 2 § 1 inom. innehåller, att jord-afsöndringar på lifstid än vidare må efter de grunder, som hittills varit gällande, ega rum.
Motionären kände icke, att någon tillåtelse till jord-afsöndringar på lifstid varit gifven, utan endast på högst 50 år, och betviflade motionären, att en sådan tillåtelse funnes, men förmenade, att nämnde föreskrift kunde gifva anledning till sådane afhandlingars upprättande och deraf följande tvister.
Carl Tholsson, hvilken ansett sig för närvarande icke kunna obetingadt förorda en fri hemmansklyfning, har, likasom Johan Peter Andersson, emot 1853 års förordning § 1, lista, 2:dra och 10:de mom. samt § 2, Gite morn., anmärkt, att de deri förekommande stadganden vore af den eftcrtänkliga beskaffenhet, alt de visa sig oförenliga med det allmännas fördel och vålla osäkerhet och oreda inom så väl familjeförhållanden, som kredit-väsendet, då de störa den frihet i dispositions-rätt af jordegendom, som syntes vara oskiljaktig från egande-rätten.
Om nemligen någon eger en obesuten hemmansdel i ett hemmans-nummer och kan få köpa en dylik i ett annat, hvilka begge sammanlagde utgjorde besutenhet, vore detta förbjudet, äfven om begge hemmansdelarne vöre så belägne, att de kunde beqvämligen brukas tillsammans; och samma förbud vore för den, som hade besuten del i ett hemmansnummer, att i ett annat köpa obesuten del och sammanlägga denna med den förra i ett bruk.
Följden häraf vore, att försäljningen af obesuten hemmansdel, då den ärfves, icke skulle kunna ske och att hädanefter ett dylikt arf, vanligen det enda, som en bonde i allmänhet kunde lemna hustru och barn, kunde blifva utan allt värde.
Före 1853 års förordning hade tvister och undersökningar om besutenhet varit ganska fåtaliga.
Nu åter blefve sådane till antalet mångfaldigt ökade.
1853 års förordning vore äfven derutinnan felaktig, att den väl förbjuder lagfart på obesuten hemmansdel, men ej kunde hindra en hemmansegare att låta utklyfva besutna delar och sjelf behålla en obesuten.
Det af Carl Tholsson afgifna förslag till ny författning i ämnet är upprättadt i öfverensstämmelse med dessa åsigter.
Brot. 4856 $ 4857. 7 Sami. 2 Afd. 8 Höft. 6 42 Sammansatta Lag- samt Allm.
Besa- och Ekon.-Utsk.
Deriorutan har Johan Peter Andersson, under förmenande, att det tillägg, som genom Kongl. Kungörelsen den 20 Juli 1055 blifvit gjordt till författningarne om hemmansklyfning, endast ledde lill större svårigheter samt mera vidlyftighet och omgång vid förvärfvande och öfverlåtande af jord, yrkat att denna kungörelse, såsom en löljd af 1855 års författning, jemväl måtte upphäfvas.
I 2 kap. 5 § sista momentet af Kongl.
Förordningen den 19 December 1827 stadgas om jord-afsöndring, ”att en sådan lägenhet skall till sina gränser noga bestämmas i en enda formlig, till afhägnad beqväm samt från hemmanets egen åbyggnad afskiljd lott; och må odal-åker och äng icke dertill användas.” Häremot har Erik Ersson erinrat: att detta stadgande, om ock för någon eller några orter i riket tillämpligt, befunnes för de flesta vara af ganska menligt inflytande i thy, att det förhindrade så väl jordegaren, som funne med sin fördel enligt att upplåta, som arbetaren, hvilken för sin framtida utkomst ansåge såsom sitt enda hopp, att erhålla en, om ock mindre, jordlägenhet.
Det vore icke tänkbart, och torde svårligen af någon, som kände landets olika lokala förhållanden, kunna påstås, att jord numera allestädes funnes för afsöndring tillgänglig, af den vidd och beskaffenhet ofvannämnda stadgande föreskrifver; synnerligen som odal-åker eller äng deri ej finge ingå.
Följden deraf vore: att en mängd mindre odlings-lägenheter lågo obegagnade och obrukade; att hemmansklyfningen tvingades att fortgå, för att derigenom bereda utrymme till bosättning åt en förökad befolkning; eller ock att, der någon antingen af okunnighet om författningarnes föreskrifter eller af nödtvång, för att åt sig och familj förskaffa en boningsplats, den han på annat sätt icke kunnat erhålla, emottagit och odlat en eller flera sådana mindre jordlotter, det sedan berodde af lyckans slump, om en sådan odlare ostörd under sin lifstid finge bruka och bebo hvad han sålunda med stor möda och arbete åt sig och de sina beredt, eller af lagens hårda bud befaliles att lemna det, och med detsamma sin timliga framtids hopp, för att sedermera falla i liknöjdhetens och slutligen fattigvårdens armar.
Enahanda skäl hafva af Pehr Östman uppgifvits till stöd för hans ofvan anmärkta yrkande om förändring i stadgandena om jord-afsöndring.
Emot den yrkade fria jordstyckningen är åter anfördt af Anders Gudmundsson, att det väl ej kunde undfalla någon, att så länge en dryg grundskatt hvilar på jorden och i synnerhet på den öfvervägande större delen deraf, eller den oprivilegierade, nödigt afseende måste fästas på statens säkerhet.
Det vore nödvändigheten häraf, som af ålder vållat betänkligheten mot så väl klyfning, som afsöndring af jord och som föranledt att man måste fästa så stor vigt vid begreppet besutenhet; och ansåg motionären det vara klari, att äfven under närvarande beskattningssätt, det allmännas säkerhet, egendomsegares fördel af friare dispositions-rätt och en tillvexande folkmängds behof af att kunna förvärfva sig eganderätt till jord, Sammansatta Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 43 skulle kunna • till stor del förenas genom ett bestämdt stadgande, hvad hemmansklyfning angår, om odlingsbar mark till visst antal, t. ex. 10, tunnland jord för den minsta tillåtna klyfningen, hvarigenom, efter motionärens förmenande, all undersökning om besutenhet samt all osäkerhet om tillåtelse till klyfningen kunde undvikas.
Det vore ej tvifvel underkastadt, att ett bushåll på en sådan jordvidd kunde berga sig, sedan marken bringats till odling, och således borde blott en borgen sökas emot försummelse dermed.
Men då denna säkerhet redan vunnes genom fruktan för den förlust, som ådroges innehafvaren om skatterna icke utgjordes, ansågs ingen lagbestämmelse derom vara nödig för mer, än t. ex. första 3 å 5 årens utskylder.
— Deremot skulle, sedan det hemman, hvari klyfning ifrågasattes, vore uppskattadt, den utklufna delen behörigen skaltläggas som sjelfständig andel, hvarföre den borde ansvara i hemmanets utskylder och onera; men denna utklufna del borde icke vidare få klyfvas.
Genom en sådan allmän och bestämd rätt att fritt disponera öfver sin egendom skulle i en mängd orter, der skog och afrösnings-mark lunnes att tillgå, men egarne icke hade kraft att odla och förbättra jorden, sådana företag ske af andra, så snart de kunde vinna full eganderätt, och landet skulle snart få ett helt annat utseende.
De i nu ouppodlade trakter befintliga talrika tillfällen till odling skulle efter hand blifva begagnade, och dessa utklufna delar skulle ei> gång kunna, sedan de blifvit uppodlade, medgifva fördelaktiga afsöndringar.
I de orter åter, der jorden redan blifvit i betydlig mån odlad och mindre egovidd behöfves för' att motsvara det antagna begreppet om besutenhet, der kunde klyfningen tillåtas, utan afseende å jordvidden, på sådant sätt, att socken-nämnden finge afgifva sitt yttrande, om 2 å 3 mantalsskrifna personer å den utklufna delen kunde löda sig och underhålla en häst och en ko, då, på lika sätt som ofvan sägs, den utklufna delen skulle såsom sjelfständig lägenhet under full eganderätt skattläggas.
Hvad åter afsöndring af jord från hemman anginge, så syntes det motionä ren, sorn om sådan ej borde få ske på längre tid än högst 50 år, men till en femtedel af hemmanets egovidd samt i huru små särskilda delar som helst, ända till ett tunnlands vidd.
Alla de hittills för alltid under eganderätt afsöndrade lägenheter skulle förblifva vid hvad de nu vöre; men inga dylika afsöndringar vidare tillåtas, i hän delse hvad motionären om hemmansklyfning föreslagit vunne framgång.
Alla innehafvare utaf för alltid afsöndrad lägenhet skulle kunna låta klyfva och afsöndra jord från densamma, utan hinder af hemmanets egare, så vida ej särskildt kontrakt dertill föranledde; men på viss tid afsöndrade lägenheter skulle endast i det fall ega rätt att derifrån åter afsöndra mindre del, om hemmanets egare sådant medgåfve, eller det i kontraktet mellan äldre egare medgifvits.
Dock borde all dylik afsöndring vara ogild, om tiden för densamma öfverskrede kontraktet med hemmansegaren. 44 Sammansatta Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.-Utsk.
Det af motionären gjorda förslag till ny lag om hemmansklyfning och jordafsöndring, är, der det ej öfverensstämmer med nu gällande bestämmelser, grundadt på hans ofvan omförmälda åsigter; och förmenade motionären, att om dessa åsigter vunne bifall, skalle ur författningen kunna uteslutas ”aila frågor angående andra undersökningar, om hembuds-skyldigheten eller rättighet för hemmansegare till lösen, örn beroende af krono- och regements-lullmäktig vid förrättningarne o. s. v. De kontrakter, som afslutades, skulle, sedan de pröfvats af domaren och behörigen intecknats, förblifva ovilkorligen gällande; egendoms-besittningen derigenom betryggad och hvarje flitig, sparsam och ordentlig man blifva underlättad i uppfyllandet af sina naturliga önskningar att kunna förskaffa ett hem åt sig och de sina.” Olof Larsson har åter, dels uti väckt motion och dels uti särskildt anförande, yttrat: att ehuru han icke tilltrodde sig ega kännedom derom, huruvida lagstiftningen i afseende å hemmansklyfning vore ändamålsenlig för alla orter i riket eller icke, borde han dock tillkännagilva, att honom veterligen ingen missbelåtenhet dermed i hans hemort egt rum.
Man hade ansett det vara en nödvändighet, att en gräns funnes stadgad för hemmansklyfningar, på det att jordbruket måtte ega ett skydd emot den vanmagt, som i annan händelse vore att befara.
Andra motionärer hade väl sökt visa, att jordbrukets framåtskridande och den dermed åtföljande välmågan skulle betydligt främjas genom en vunnen rättighet att få stycka sina hemman i huru små lotter som helst, men någon förmån af en sådan rättighet hade icke kunnat inses i motionärens hemort, helst då det der visat sig, att egare af större eller välbesulna hemmansdelar åstadkommit de största odlingar och således, i proportion till de mindre, långt mera främjat jordbrukets utvecklande och det allmänna bästa.
Det läge i sakens natur att sedan en gång hemmans-styckningen gått till den ytterlighet, att egarne till hemmans-delarne blifva mera att hänföra till hvad man kallar backstugusittare, än verkliga hemmans-egare, så skulle ock en större vanmagt inträda, arbets-lörtjensten blifva hämmad och den arbetande klassen sättas i långt mera trångmål att kunna förskaffa sig arbetsförtjenst.
Deremot funne man i de orter, der en större sammanhållning i afseende å hemmanen egt rum, arbetsförtjenster i större skala och mer välstånd i allmänhet.
Fördenskull trodde motionären att nuvarande lagbestämmelser härutinnan, långt ifrån att vara skadliga, tvärtom bidragit dertill, att jordbrukaren hitintills, med alla de svåra bördor han vore underkastad, förmått rädda sig från en total undergång.
Den moraliska rättvisa, som blifvit anförd till stöd för den fria hemmansklyfningen och som skulle bestå deruti, att man borde ega rättighet att köpa och sälja huru litet eller huru mycket man ville, vore visserligen en vacker tanke; men om man genom tillvägabringandet af denna rättvisa skulle äfventyra att hämma jord - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
45 brukets framåtskridande och undergräfva det allmännas bestånd, så blefve denna rättvisa allt för dyrköpt.
Man kunde icke neka, att det väckta förslaget om fri hemmansklyfning i moraliskt afseende hade ett godt syfte, men måhända, om man i detta fall ansåge sig höra taga steget fullt ut, så torde det icke heller hafva varit afvikande från en kristlig rättsgrund, om man påyrkat en återgång till den aldra äldsta lagstiftning, som påbjöd ett klangår för hvart 50:de år, då egendomen, med undantag af en del inom sladsmurarne, skulle fördelas lika mellan folket; men af ett sådant förslag såg motionären, likasom af en obegränsad hemmansklyfning, följa endast skenbara fördelar, som i längden skulle framkalla deras motsats.
Ett förslag om obegränsad hemmansklyfning ville motionären likväl icke motsätta sig för de orter, der det kunde vara lämpligt.
Men för provinsen Helsingland vore det otjenligt.
Den så kallade afrösningsjorden eller skogsmarken vore der icke allenast af en ojemförligt större vidd än den odlade, utan den vore kuperad med en myckenhet berg, hvaremellan sjöar, myror, träsk och odlad mark varierade.
Den så kallade odaljorden bestod på de flesta ställen af ett ganska inskränkt omfång och vore stundom af mycket svag beskaffenhet; deremot funnos utjordar till en icke liten betydenhet och dessa lågo spridda i skogar, på kortare och längre afstånd, stundom en mil och derutöfver från hemmanens bostäder.