Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag gifte mig med din morbror, fick jag göra samma erfarenhet. » » Verkligen, moster lilla? » » Ja, bara en liten tid, sen gick det öfver. » » Men huru bar du dig åt? » frågade Dora gråt- mild.
» En undergörande amulett hjälpte mig. » » En amulett? » Dora skakade misstroget sitt lilla hufvud och såg förvånad på mostern.
» Jo, j o men, » genmälde denna, » jag eger en dyrbar amulett, som jag ärft efter min mor. » » Hvad kan det vara för något? » » Nå, jag skall gärna berätta dig närmare där- om — jag är till o c h med i stånd att skänka dig samma amulett. » Vid dessa ord löste fru Strandberg en guld- kedja från sin hals.
Den bestod af 21 guldper- lor, hvars fina ciselering nästan var utplånad.
Dina guldperlor? » » Ja, detta är min amulett, » sade den gamla damen.
» Men då jag behöfde den, bar jag den ej kring halsen utan i klädningsfickan.
Så får du göra med, på det att Herbert ej märker nå- gonting.
När så han talar häftigt till dig och du förspörjer lust att betala med samma mynt, så dröj ett ögonblick, och räkna först tre perlor på din kedja — sedan må du säga hvad du vill! » Dora skrattade krampaktigt.
» Nu tror jag be- stämdt, du gör narr af mig, älskade moster! » » Jag talar på fullt allvar, Dora.
Jag begär dock ej att du tror mig, förr än du pröfvat min amulett. » » Men det förekommer mig så löjligt! » » Nå, nå, afvakta bara resultatet; men märk noga, att du ej får yttra en stafvelse, innan du räknat de tre perlorna — en för tron, en för hop- pet och den tredje för kärleken.
Då skall du varsna, mitt barn, huru vredens eld slocknar in- om dig, och att de häftiga, onda orden förblifva outtalade. » » Nå, » menade Dora, medan hon lät kedjan glida mellan sina fingrar o c h betraktade den nästan skyggt.
» Jag skall försöka därmed, fast jag är all- deles öfvertygad o m, att det ej kommer att hjälpa mig ett grand! » » Och jag hoppas o c h tror motsatsen, » anmärkte fru Strandberg lugnt.
» Vill du nu följa mig ner i trädgården och hjälpa mig plocka vinbär o c h ärtskidor? » Dora tillbringade resten af dagen gladt hos sin moster, o c h tog afsked af henne vid skymnings- tiden.
våningen i själfva verket såg ödslig och dyster ut, och att hans anmärkning däröfver var ganska berättigad.
» Jag skall genast tända lamporna och gasen, min vän, » sade hon, » och du har rätt, jag borde väl ha talt om för dig, att jag så gärna ville be- söka moster Anna en gång. » Herberts panna ljusnade.
» Ja, j a, » sade han, » det kan väl vara enformigt nog för dig att så där hela långa dagen ej ha något annat sällskap än pigan, fågeln och ditt arbete.
Om du vill, skall jag efter kvällsmaten läsa litet högt för dig. » Nästan vidskepligt ryckte det till i den unga makans hjärta vid denna hennes amuletts första, glänsande seger.
Nästa morgon, då Herbert tänkte kläda sig i hast, fattades en skjortknapp.
» Där ha vi det nu igen! » utropade han förar- gad och kastade skjortan ifrån sig — » alltid sam- ma vårdslöshet!
Att syna mina skjortor — där- till tycks du aldrig ha tid! » Du behöfver väl ej genast bli grof för det — darrade det till svar på Doras läppar.
Men amu- letten!
I halfva tron om dess trollmakt grepo hennes fingrar efter den.
» Jag skall se efter dem alla ännu i dag, » sva- rade hon sedan något försagd.
» I morgon skall du finna samtliga skjortor i skick. » Han skrattade: » Du vet, kära min gumma, för oss män är en felande skjortknapp nästan det allra svåraste tålamodsprofvet, som vi i 99 fall bland 100 bestå illa! » Frukostkaffet var hvarken klart eller godt, de hembakade mjuka kringlorna ej väl jästa.
För- tretad sköt Herbert tillbaka sin stol.
» Hvad är detta för smörja, » brusade han upp.
Är det dig ej till lags, så hon hann ej tänka längre, utan räknade först sina perlor.
Ja, i sanning, kringlorna och kaffet voro mycket dåliga, ingen- dera smakade henne själf.
Lugnt sade h o n: » Vår jungfru är så litet hemma i bakning ännu, men hon är villig, och med tiden skall det nog lyckas bättre för henne, och om du har tid att vänta en kvart, käre Herbert, så skall jag springa i köket och ställa om, att du får en riktigt god kopp kaffe. » Herbert, den häftige, men eljes älskvärde, gode äkte mannen var strax försonad.
» Nej min älsk- ling, låt vara.
Ditt ansikte skall ej för min skull upphettas vid spisen så tidigt på morgonen.
Gif mig ett glas mjölk i stället.
Pigan får väl öfva sig och visa mera skicklighet framdeles. » Då Herbert med en kyss tagit afsked af sin lilla hustru för att begifva sig till kontoret, drog Dora fram sin amulett och pressade den hårdt mot sina läppar.
» Du dyrbara klenod, du har verkligen hjälpt m i g!
Herbert älskar mig fortfa- rande liksom jag h o n o m!
Och att jag nu är på väg att lära styra min snabba tunga, det har jag dig att tacka för, du dyra amulett! » Efter en månads förlopp reste Dora återigen till sin moster, men denna gång i Herberts säll- skap.
» Nå, Dora, » frågade mostern, då fruntimmerna voro ensamma i rummet en stund; » hjälpte troll- domen? » » O, kära moster, jag är så lycklig • — och dig så tacksam!
Ack, om jag finge behålla de dyr- bara perlorna? » » Naturligtvis, mitt barn, fast — hvad deras trollmakt angår — — » » Ack, det vet jag nog, » inföll Dora småleende och rodnade.
» De tre perlorna göra det inte, utan att jag hejdar mig och först öfverväger, innan jag talar.
Trolldomen ligger i själf behärskningen.
Jag var för häftig o c h likaså Herbert; nu ha vi blif- vit bättre båda två o c h skola försöka att aldrig mera säga ett enda bittert ord till hvarandra. » Herbert Berglöf hade kommit hem omkring en halftimme före sin hustru.
Med stora steg gick han otåligt af o c h an i salen, tills Dora inträdde.
» Det är då allt annat än trefligt att vid hem- komsten från dagens arbete finna våningen tom o c h mörk, » anmärkte Herbert skarpt.
» Hvarför nämnde du ej för mig i morse, att du ämnade resa bort?
Jag skulle då ha tillbragt kvällen på klubben! » Emedan jag ej är något skolbarn, som behöfver fråga o m lof till allting — ämnade Dora näsvist svara.
Men förskräckt hejdade hon sig; hon kom ihåg amuletten, for med handen ned i fickan och räknade så de tre perlorna — en för hoppet, en för tron och en för kärleken.
Medan hon gjorde detta, fick hon inom sig gifva Herbert rätt, att " Talko ".
| § l ö s l e n!
Hvilken husmor känner ej till allt det - * Y arbete, alla de omsorger hösten medför?
Allt skall syltas, saltas och läggas in för vintern.
På landet och i stora hushåll tager hösten hus- moderns krafter strängt i anspråk.
De kunna nog tala om, huru det är att hafva framför sig kann- tals med bär, hvilka skola rensas, tiotals kappar ärter att sprita, såar med lingon, klädkorgar med svampar, allt skall rensas och lagas, o c h vanligen blir detta, åtminstone i mindre förmögna hem, husmoderns sak.
Jungfrurna hafva i de flesta fall nog göra med de gröfre sysslorna, hvilka äf- ven hopa sig om hösten.
1890 Det är emellertid ingalunda roligt, isynnerhet om man har ett lifligt lynne, att timme efter tim- me sitta vid dessa enformiga och långtrådiga ar- beten; men vi hafva här i Finland ett sätt att göra dessa arbeten ej blott fortare, utan att rent af förvandla dem till nöjen.
Det .är att ställa till » talko », d. v. s. att inbjuda ett tillräckligt antal personer att hjälpa, o c h i ersättning arrangera om någon liten förplägning.
Det finnes bestämdt ej något trefligare än att, förenade om ett gemen- samt arbete, prata tillsammans.
Där inträffa al- drig dessa pinsamma pauser, då hvar och en sät- ter sin hjärna på sträckbänken för att slutligen lyckas pina fram den genialiska frasen: » vi hafva bra vackert väder i dag ».
Nej, vid » talko » går pratet lika bra som arbetet, och när så kaffepan- nan gör sin rund, blir det riktigt festligt, o c h det är med saknad man ser arbetet nalkas sitt slut.
Men må nu ingen tro, att det alltid är nödvän- digt att bjuda främmande för att få till stånd en » talko ».
Det händer j u ganska ofta, att detta ej passar, men då det j u här är fråga om stora hus- håll, måste man naturligtvis förutsätta att i ett sådant hem finnas åtskilliga söner o c h döttrar, och det är just dessa, som skola vara med om » talkon »; gossar o c h flickor, herrar och fröknar.
Vid finare bärrensning kunna naturligtvis ej de små vara med, men vid ärtspritningen kan redan lilla femåringen sticka in ärterna i flaskorna, o c h sexåringen rensar svampar och lingon s o m trots någonsin en fullvuxen.
Mamma måste naturligtvis vara med och hålla ordning på den lilla skaran, se att ingen väljer ut de bästa svamparna, att ej allt för många är- ter vandra i den lilla munnen, o c h muntra upp med en liten saga, om tålamodet vill brista.
Nog kan det hända, att arbetet ej blir fullt så väl gjordt, som om mamma varit ensam om det, men det har varit trefligare o c h gått dubbelt så fort.
Och månne nu det, att det gått fort o c h varit trefligare, varit den enda nyttan af en sådan » talko »?
Nej, mammas småttingar hafva under mors egen ledning fått lära sig arbeta, de få erfara nöjet af att kunna göra nytta i hemmet, o c h detta blir för dem en vinst för framtiden, vida större än den kaffebelöning de nu bäst uppskatta.
N. f r å n dam-världen i f a n s.
Studier för Idun af A l v a r Arfwidsson.
$jrn u n g o c h m y c k e t i n t a g a n d e skådespe- lerska, s o m en g å n g reste bort från S t o c k h o l m, b a d m i g att d å o c h d å tillskrifva henne litet teaternytt därifrån.
» S k a l l p l i k t s k y l d i g a s t r a p p o r t e r a!
» svarade jag.
» Men hvad? » » Hvad? » H o n g j o r d e en f ö r v å n a d m i n.
» N i s k a l l naturligtvis tala o m kostymer, o m inkastade buketter o c h kransar, o m e n g a g e - menter, frisyrer, intriger o c h o m.
j a, o m sådant där, som hör till konsten. » — — Ä f v e n vis-å-vis er, m i n läsarinna, vill j a g b l o t t hålla m i g till det, s o m » t i l l h ö r k o n s t e n » — för det s o m » icke tillhör k o n - sten » — d.
s. aktrisernas roller, spel o c h uppfattning, tror j a g h v a r k e n att edert tåla- m o d eller I d u n s spalter s k u l l e förslå.
N ä r ni hört e k o t a f » stjärnornas » triumfer därute i världshvimlet, när ni läst o m l y - sande karr-iérer, o m r y k t e o c h g l a n s, o m be- rusande h y l l n i n g, o m lagrar o c h diamanter, har k a n s k e i ert u n g a, k l a g a n d e hjärta in- smugit sig en ö n s k a n, en l ä n g t a n.
ut, bort m o t ett » n å g o t », s o m ni ej k u n n a t o c h k n a p t velat f ö r k l a r a för er själf!
Ä r då » stjärnan » a f u n d s v ä r d?
J a g tror det knappast.
R y k t e t o c h hyllningen, lagern o c h diaman- terna — - det har hon n o g, m e n o c k s å n å g o n - ting annat.
O c h det är en k ä n s l a a f frä- tande o r o, en beständig fruktan att falla från sin höjd, att p u b l i k e n s k a l l k a l l n a o c h n å g o n annan träda p å hennes plats.
J u h ö g r e m a n befinner sig, desto djupare b l i r fallet!
N e j, k ä n n er nöjd i er lilla vrå, fjärran som den är från världslifvets och världsstri- dernas t u m m e l.
K ä n n er l y c k l i g v i d ert stilla o c h j ä m n a d a g s a r b e t e: dess triumfer äro mindre stormande än rampens, m e n d e äro o c k s å m i n d r e efemära o c h d e s k ä n k a mer a f sann tillfredsställelse.
Efemära ... I Parisaren flammar lätt u p p för den n y a talangen, o c h hans h y l l n i n g är passionerad.
I hans stad äro konstnärerna mer u p p - burna än n å g o n s t ä d e s.
V ä l händer det, att aktriserna börja sin b a n a l å n g t n e r e; J u - d i c föddes i ett brasserie, tror j a g, o c h de- buterade, l i k s o m A g a r o c h m å n g a andra, p å en café-chantant, o c h Teissandier vid C o m é d i e F r a n c a i s e v a r före sin d e b u t en a f B o r d e a u x ' gatuskönheter.
M e n b ö r d e n betyder ingen- ting p å detta o m r å d e.
» S t o r a konstnärer äro mer än g r e f v a r », sade grefve A d l e r b e r g till Ernesto Rossi, s o m betjänten v i d en s u p é a f misstag h a d e anmält som » grefve R o s s i ».
» D e äro furstar o c h k u n g a r; asseyez-vous, Altesse! » A k t r i s e r n a g ö r a emellertid sällan » partier ».
J o, j a g h a d e så när g l ö m t S o p h i e Croi- zette, s o m för några år sedan — h o n h a d e d å förfallit djupt a f morfinmissbruk — äk- tade b a n k i r e n Stern.
O c h de stora världs- stjärnorna tänker j a g n u ej p å: Kristina N i l s s o n (grefvinna Casa de M i r a n d a), A d e l i n a P a t t i (f o r d o m markisinna de C a u x), P a u l i n e L u e c a (baronessa v o n W a l l h o f e n), Alboni (markisinna de P e p o l i), o. s. v.
, o.
Aktrisernas v a n l i g a lott är att b l ä n d a o c h beundras, dåra o c h tillbedjas, försvinna — o c h förgätas.
H v e m tänker n u p å F a l c o n, » t o grands Falcon »?
O c h Frezzolini, en a f sin tids y p - persta sångerskor, s o m g a m m a l o c h fattig, för några år sedan begrofs i P a r i s!
Och A g a r, » d e n andra R a c h e l », Corneilles o c h R a c i n e s genialiska t o l k, hon s o m en g å n g — det v a r i augustidagarna 1 8 7 0 — från C o - médie F r a n c a i s e s tiljor l j u n g a d e fram M a r - seljäsen så, att det g i c k k a l l a kårar öfver auditoriet — — a c k, den stora A g a r lefver i det djupaste elände, har m a n sagt mig, — m a n ger välgörenhetssoiréer för h e n n e!
Parisaren har lätt att flamma upp, han har o c k s å lätt att g l ö m m a.
S å l ä n g e » stjärnan » är u p p e p å horison- ten, så l ä n g e hon är en vogue, spelar h o n, som sagdt, i Paris en större roll än n å g o n annanstans p å j o r d e n.
T r o f ö r all d e l inte, att uttrycket en vogue är d e t s a m m a s o m succés, d.
v. s. en v e r k l i g framgång, en berättigad triumf!
L å n g t däri- från!
M a n behöfver ingenting ega a f » g n i - s t a n », ej ett uns a f » d e n h e l i g a e l d e n ».
E n smula protektion a f n å g o n inflytelserik m a n, en n y c k a f p u b l i k e n en k v ä l l — o c h hela världen ligger i m o r g o n för den nyss o k ä n - das fötter.
H o n är en vogue!
H o n blir n u firad o c h eftersökt, hon blir a f g u d a d s o m en tenor hos oss.
I hennes teaterloge samlas ett verkligt » hof » a f dra- maturger, journalister o c h habituéer, o c h i sin s a l o n g.
om ni n å g o n g å n g skulle be- träda dess tröskel, så b u g a er i stoftet o c h s ä g: » E r s majestät! », ty i sin s a l o n g ger hon audienser, i sin s a l o n g är hon drottning.
(Forts.) H e m 1 i f. Af Lisseg.
P ngherrskapet kände sig visserligen pikeradt, men brydde sig i det hela taget inte så särdeles m y c k e t o m, när grosshandlarn någon gång brusade upp så där.
D e visste så väl, att det ändå skulle bli, som de ville, när han bara stormat litet först, o c h då var han sva- gare för dem än någonsin.
Efter ett lifligt teckenspråk o c h åtskilliga hviskningar med mamma försvunno de genom dörren, och frun satte sig tåligt vid fönstret med sitt arbete, afvaktande stormens aftagande.
O c h snart nog satte grosshandlarn sig i gungstolen, åt hvilken gafs stark fart, rökte, gungade o c h teg, men så småningom k o m gung- stolen i jämnare och saktare takt.
» N å, skall bordet stå så här hela dagen, ska ' inte Lundberg duka a f?
», sade han slut- ligen otåligt.
» J o, lilla H u g o, när du vill », sade frun un- dergifvet o c h m e d en martyrmin, som utmärkt väl anstod en tålig, fördragsam o c h djupt för- fördelad hustru, » men jag ville verkligen inte för din egen skull kalla h o n o m in, förrän du lugnat dig litet.
J a g vill så gärna, att våra tjänare skola ha ' aktning för oss, söta H u g o lilla, o c h inte bli vittnen till, hur hänsynslöst du bryter ut, m o t mig talar jag inte o m, men mot dina stackars oskyldiga barn.
D u blir väl inte så där häftig igen, älskade H u g o?
» Härvid såg fru K.
upp, med en englamild, tårbeslöjad blick, o c h handen, som höll det fina broderiet, darrade nervöst.
» Å prata, jag är väl inte så farlig hel- l e r », brummade grosshandlarn, hälft förlägen och inte så obetydligt rädd för sin undergifna frus nerver.
» M e n ser du, gumman lilla, alla dessa uppdiktade b e h o f — ja, just uppdiktade söta vän, se inte så olycklig ut för det — detta öfverflöd o c h misshushållande med tid och pengar, det upprör mig i mitt innersta, när jag jämför det med de verkliga behofven.
T r o mig, Teres, j a g är lika m y c k e t fästad vid barnen som du, men pengarna räcka sanner- ligen inte till detta öfverdådiga lif, inkomster o c h utgifter gå ' inte ihop på det här sättet, det försäkrar jag dig, min lilla vän. » Under hela detta förståndiga tal såg frun ännu lika tålig o c h undergifven ut, men de fina händerna kunde ej längre hålla broderiet, där- för |lade hon det ifrån sig, o c h händerna för- des hastigt till hjärtat.
H o n hade lofvat löjtnant Z.
att k o m m a på denna fest, o c h han hade sagt att — — ja, det var detsamma, hvad han sagt, men hon måste dit, till hvarje pris måste hon dit.
» D e t är nog, H u g o lilla », sade hon slutligen o c h kämpade m o t de frambrytande snyftnin- garna, » d u har så rätt, så grufligt rätt, nu som alltid.
M e n det som våra barn gladt sig åt nu ett helt år, det måste de försaka.
A c k, du har så rätt älskade H u g o, de måste försaka denna glädje, jag inser det så väl, men blif ej ond, söta vän, jag kan ej hjälpa, att det kostar på mig.
Stackars barn, man är ej ung mer än en gång i lifvet! » D e hysteriska snyftnin- garna tilltogo allt mer.
» O, mitt bröst, o, mitt hufvud, dropparne H u g o, dropparne, o, jag tror, att jag kväfs.
— » Grosshandlarn bar in sin fru o c h lade henne på sängkammarsoffan, baddade hennes tinningar med eau de cologne, gaf henne droppar, smekte och pysslade om med henne.
» Se så, söta vännen lilla, så ja, är det lite bättre nu, tror jag, ligg nu stilla, så kanske du får somna en smula.
Stackars liten vän, lite mera eau de cologne k a n s k e?
Jaså inte det.
E t t glas vin kanske.
D e t var duktigt.
N u blir du snart kry igen.
H u r var det nu med barnen, sa ' du, jag vet j u inte, hvad det var fråga o m, hm — » » A c k, tala inte om det, söta H u g o, det var fråga om trädgårdsfesten hos — toaletterna för A m a n d a o c h mig kunde inte få vara alltför tarfliga, det har du inte råd till, vi tala inte om det mer — » En lätt snyftning.
» Visst för katten ska ' ni vara m e d o c h väl klädda till på k ö p e t; men hvad var det med Torsten d å?
» » J o du vet den där bicycelfärden han hade l o f att få göra under sin semester, men den måste han naturligtvis alldeles slå ur hågen.
; 1 » J a g skall se till, hvad jag kan göra, lilla Teres.
Ä r du bättre nu, eller skall jag ringa på J e a n e t t?
» » N e j för all del gör inte det.
S k a ' du gå nu, stackars min lilla gubbe, som måste dragas med en sådan klen, nervös, tröttsam hustru, som jag är, du är väl inte ledsen på mig n u?
» » S å hon pratar, lilla g u m m a n; ge mig nu en kyss o c h var kry, när jag kommer igen. » Grosshandlarn tog sin hatt o c h gick.
En tung suck, nästan ett stönande, lättade det be- klämda bröstet, när han kom ut.
Kassorna, som han hade o m hand, voro rika; om han lånade en tiotusen eller så, gjorde j u ingenting, det skulle nog inte märkas, o c h naturligtvis skulle han betala igen dem, när det blef bättre tider.
A t t taga ett ordentligt lån nu igen gick inte an, det kunde rubba hans affärsställning.
A m a n d a fick sin förtjusande trädgårdsdräkt, o c h modern såg nästan lika bra ut, så tyckte åtminstone löjtnant Z.
H o n såg så blid o c h älskligt kvinlig ut i sin dyrbara toalett.
sektern gjorde sin bicycelfärd med späckad börs, och grosshandlarn tänkte i slö förtviflan: » D e t går så länge det går! » Teater och musik.
De kungl.
teatrarna hafva sedan säsongens bör- jan haft att uppvisa en synnerligen rikhaltig reper- toar — detta naturligtvis med särskild hänsyn till den mängd resande, som vid denna tidpunkt gästa hutvudstaden, och hvilka gifvetvis under sin längre eller kortare vistelse härstädes önska se så många stycken som möjligt.
De båda teaterdirektionerna hafva ock som sagdt ej lemnat någon möda ospard för att tillmötesgå äfven långt gående fordringar härutinnan.
För dem af Iduns läsarinnor, som ämna sig upp till Stockholm och vilja njuta af dessa ädla nöjen, är tillfället just nu lämpligt.
Den döda säsongen är nu slut, lif o c h rörelse äro åter rådande, och hufvudstaden står i sin skönaste sensommarskrud.
De till månadens första nummer starkt tillström- mande annonserna ha i dag allt för mycket inkräktat på textutrymmet, men skola vi snarast ge våra läsarinnor full godtgörelse.
Den nu pågående följetongen, som för dagen måst utelemnas, kommer att afslutas inom 2, högst 3 nummer.
I DU N 43S Förslag till matordning för veckan 7 — 13 sept.
S ö n d a g: Buljong med vermiceller; gädda med ansjovissås; brynt oxbringa; äppelsnö.
M å n d a g: Puré på morötter; kött och potatispudding.
T i s d a g: Kräftor; stekt oxkött med persilja; filbunke.
O n s d a g: Sillbullar; äggöl.
T o r s d a g: Buljong med klimp; pep- parotsbringa.
F r e d a g: Puré på jordärtskockor; stekta aborrar; äppelkompott.
L ö r d a g: Stekt kalflefver; äppel- soppa.
Gädda med ansjovissås.
Gäddan rensas, aftorkas på linne, kokas med en morot i litet vatten och upplägges att kallna, hvarefter alla ben och fjäll borttagas.
Smör och mjöl samman- fräsas och spädas med fiskspadet, som bör vara temligen starkt, airedes med ägg och grädde under jämn vispning, men får icke koka.
Sist tillsättes två eller tre skedblad ansjovisessens eller krossad ansjovis och den urbenade fisken, som skakas öfver elden, upp- läggas och serveras genast.
Anm. Härtill passar mycket bra öf- verblifven fisk från föregående mål- tider.
Brynt färsk oxbringa.
En lagom fet oxbringa eller annat stycke oxkött ingnides med salt och får därmed ligga till påföljande dag, då det aftvättas med fuktig visp.
Köttet lägges i en kastrull med tätt slutande lock i kallt vatten, så att detta står jämt öfver köttet, jämte salt, hel kryddpeppar och tillräckligt med selleri och morötter.
Kokande vatten användes till spädning, om sådan behöfves; får koka upp, skummas, täckes med locket, får sedan koka mycket sakta 5 till G timmar, tills det blir riktigt mört, men kok- ningen får aldrig afstanna.
Då det våta är nära inkokt, sättes kastrullen i ugn eller på starkare eld, och köttet brynes i sitt fett, utan att få för stark färg.
Serveras med sin sås, som icke får afredas.
På samma sätt kan kött af kalf och får behandlas.
Appelsnö.
Äpplen kokas, drif- vas genom sikt och vispas.
Då de kallnat, inblandas socker under fort- satt vispning, rifvet citronskal och sist till hårdt skum slagna ägghvitor.
Upp- lägges i pyramid på glasfot och ser- veras med grädde eller kräm.
Äpplena kunna äfven stekas (utan smör), drifvas genom sikt och vispas då en half timme med sockret citronskalet och ägghvitorna; serveras med vispad grädde.
D. Syltning ".
Pressgurkor att förvara.
På gurkhyf- veln ytterst fint skurna pressgurkor häl- las hastigt i glasburk, betäckas med ättika, öfverbindas och förvaras på svalt ställe.
Böra ej saltas, förr än de skola serveras.
Krusbärsaft.
10,6 liter ej fullt mogna krusbär läggas i en kruka; därpå slås 5,s 1. kokande källvatten, 2 citroner sönderskäras och läggas däri; detta står i åtta dagar med ett uppkok under ti- den.
Saften själfrinner och kokas se- dan med 425 gr. socker till 7 dl.
saft.
Buteljerna hartsas som vanligt.
Körsbär (ångkokta).
Kärnorna urta- gas och strösocker så mycket som J af bärvikten blandas därmed tillika med litet fin kanel och ett par kryddnejli- kor.
En öfvergjutning af hett vatten behöfs ej på sådana bär, som gifva nog saft af sig själfva.
Ännu vill jag nämna, att jag helt enkelt kokt dylik sylt i en kokgryta af lera, glaserad inuti, som brukas allmänt i Tyskland och Frank- rike — denna ställde jag i en större koppargryta, som dock bör vara så hög, att lock kan läggas tätt på.
Fast jag sedan hällt om sylten i glasburkar, har den stått sig fullkomligt bra.
Potatisäpplen (
Jag hänvisar till meddelanden sid 99 samt 191 i Iduns I årgång och tillfo- gar här ett sätt att nedlägga dem utan socker.
Första vilkoret är,- att knop- parna äro späda — längre fram blifva de alltför bäska.
Därför naggar man dem med nål och låter dem rätt länge ligga i mjukt vatten, som ombytes flere gånger.
Därpå böra de ligga 1 dygn i stark saltlake, hvilken sedan noga frånsilas, och kokas i ättika, kryddad med peppar, muskotblomma och nej- likor, tills de äro hälft genomskinliga.