Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt kan ju ännu bli godt och väl igen, om det än Var nu inte så tröstlös, kära fru Syster...
Det är förskräckligt!...
Jag arma olyckliga qvin-
Fru Arnman (likaledes förtviflad).
28 ser mörkt ut för ögonblicket. (afsides.)
Jag har så nitisk och ihärdig i tjensten.
(till Annicka.)
Hvar är Mårten, Annicka?...
Annicka. låna deras storbåt, och, om möjligt var, få karlarne med sig, att skynda ut till räddning.
Askenberg. grannar, så ska vi alla ut, ännu i denna timme, och försöka hvad som kan göras.
Jag skall anföra, och förtrösta på honom, fru syster, så skall vår framgång bli otvifvelaktig.
Fru Arnman. ja med;... jag kan ro;... jag har krafter att vara behjelplig.
Syster hemma, och var lugn, så mycket som möjligt; -- lita pä oss!...
Stanna du qvar här, Annicka, jag vill sjelf skynda till Strömgrens.
Fru Arnman.
-- Spring efter stopskaggen, som vi ska fylla, och Min gubbe!...
Min stackars gubbe!...
Ja, jag skall lyda Bror!...
Men kom Annicka!
Nej, fru Syster, det får inte ske!...
Bli fru
Himlen vedergälle bror!...
Äfven jag vill fölGud, hoppas jag, skall styra vårt företag.
Låtom oss Nåväl!...
Spring du då och väck några flera Han sprang bort till Nils Asmundsons, för att få
ofta varnat och bedt den olycklige, att vara mindre
låta bror få med sig till karlarna! -- (i det hon går.) (alla gå.)
29 Changement.
Samma decorationer som första Tableau'n neml. rum kos Haraldsons.
NIONDE SCEN.
Anton (instörtar med förstördt och förvirradt utseende, och visande genom sina våldsamma ansträngningar och sina klagande ljud, alla tecken till vansinnighet).
Hvar? hvar!... hvar är luckan till plikten, att jag må kunna hala mig dit ned....
De draga ser dem der nere på djupet;... jag ser deras
Fly! fly!...
Hvar skall jag gömma mig?...
mig eljest med sig i vågorna.
-- Hu! hu!... jag krossade hufvuden; -- deras blodiga anleten!...
Jag ser, huru de röra sig....
Ah! -- hör, huru i öronen.)
Skona mig! skona mig!... det är ju inte jag, som mördat er!...
St, st, nu tiga de. de qvida!... huru de jemra sig! (sätter fingrarna
Spola bort blodlefrarne från relingen, sa' far; -- de' var ju blott nödtvång.
Ja, för att rädda sig sjelfva, sköto de ihjäl dem, och kastade de halfdöda ...
... jag skall tiga; -- slå mig blott jag tiger.
offren öfver bord. (uppger åter igen ett ihållande skri. inte!...
Aj! aj! inte så mycket, ni hör ju, att (Haraldson inkommer, bärande ett segel samt ett
stycke af en kronoflagga under armen.)
TIONDE SCEN. HARALDSON, ANTON. Hvad skriar du efter, usling, kanalje!... det är Haraldson (rytande).
ju ingen som gör dig något.
Har jag inte redan
haft äfventyr och förargelse nog, denna olycksaliga natt, utan att jag skall tvingas, höra på ditt ohyggliga tjut!... (visande en dagg som han tar fram mellan seglet.)...
Förbanna mig! om du öppnar
din mun, skall icke denna, ännu en gång, lära dig känna far din! -- Bär dig inte åt som en galning, lar ut, och rullar sedan ihop flaggan.) ...
Nå! ... kommer du fram?... utan gå nu ned i sjöboden med detta.
(Han veck-
jag skall inte sqvallra; -- jag ... jag ... jag aldrig förrå....
Ja, ja, ... jag skall tiga; ... slå mig bara inte;
Anton (nalkas darrande fadren).
vill vara tyst; -- det var ju nödtvång; -- jag skall Haraldson (häftigt).
Håll munnen, säger jag!...
(Anton skyndar ut med det han af Gubben emottagit).
ELFTE SCEN.
Haraldson (ensam). den der galningen, kommer väl slutligen att bli min olycka, om jag inte hittar på något medel att få honom stum. -- -- -- Det är ändå besynnerligt, (Seende efter Anton.)
Död och förbannelse!...
31 att afkomman inte bättre duger.
Den andre har lös, der äfven.
Usch!... det var den ruskigaste
väl mod, men det är inte utan, att någon skruf är natt i min lefnad. (stampande förargad med foten.)
Fan anamma! -- Att jag inte skulle få fram packorna, i natt heller.
Men det var också inte rådligt, att ge sig längre på väg, efter ett sådant arbete.
(gnuggande händerna, skrattande.)
Ha, ha,
Emedlertid gick det förträffligt! -- de' kan man då inte neka.
Att på en gång få tre tullsnokar att bita i gräset, utan fara att bli upptäckt.
Ha, ha, ha!... ingen enda skymt till misstanke; -- och den förhatlige jakten, se'n!
... den, vill jag tro, såvida den inte stannat qvar på sjöbottnen....
att hin håle just nu gör en ypperlig stekbrasa af, Pojkvalpen är det värsta; ... men jag vill tro, att
denna nattens väderlek, skall ha' en afgörande verkan, på den smula helsa han eger.
I annat fall, så ... hm ... ja, så är han blott en fåne, som äneller inte. då ingen nytta gör i verlden, antingen han lefver (Birger inkommer.)
TOLFTE SCEN.
HARALDSON, BIRGER.
Haraldson. kan märka vår nattliga färd?...
Ja! -- Är allt åter i sin ordning, att ingen i morgon Birger (dystert).
Haraldson.
Hvad tror du om pojken?
-- Jag är rädd, att
32 lemna uslingen åt sig sjelf, men vet inte hvad som vore rådligast att göra.
Birger (med kallt allvar.)
blifvit rubbad, af hvad han i denna natt varit vittne till.
Ni hade inte att medta honom.
Intet kan göras.
Den arme gossens hjerna har
blodskulder hvila på våra hufvuden; -- Gifve Gud alla.
att bränningarne vid pater-noster-skären slukat oss Haraldson. en gerning, hvartill vi i alla fall voro tvungna.
Är du en sådan feg kruka, att du redan ångrar
Hvad jag en gång gjort, ångrar jag aldrig; -- Käringar kunna pipa, men männer handla.
Du borde blygas att tala, såsom du inte vore son till Hågården.
kan Haraldson, den djerfvaste lurendrejare i skärBirger (hånande.)
Och Mördaren, och Sjöröfvaren! -- Tig, pojke!...
Och kom inte med sådana ord
Birger (med dundrande röst).
Haraldson (häftigt.)
till far din.
Du känner mig skulle jag tro.
inte det tålamod, som jag, i egenskap af er son,
Tig sjelf! -- isgråa syndare, -- och missbruka
hittills visat er.
Tänk på den räkenskap, vi båda, gar, och kom derjemte ihåg, att ert välde öfver
en gång, ha att aflägga, för denna nattens gerninmig, från denna stund är slut! -- Jag tänker häett kreatur vid dess grimma.
danefter, inte af er låta leda mig, såsom man leder,
33 Haraldson (afsides.)
har gjort honom lättretlig.
När han får sofva på saken, tänker han väl annorlunda; -- -- -- jag
Krutet är likväl godt, märker jag, men ovanan
måste derföre lemna honom. (högt.)
Du talar ur hög ton i afton,...
Men jag kan förstå, att du är gå till hvila.
God natt! -- (Haraldson går under på en stol, försjunken i djupa tankar.
Sedan Gubgenom sidodörren.) trött, och behöfver ro; -- låtom oss derföre bägge det han stumt betraktar
Birger, hvilken dyster sitter ben utgått genom fonddörren, inkommer Erika hastigt,
TRETTONDE SCEN. ERIKA, BIRGER.
Erika. stackars Anton?... eller hvilka olyckor, J återigen i natt, ha'n föröfvat?...
I himlens namn! säg, hvad som kommit åt den
Och väntar att jag skall svara er?...
Och det frågar ni mig, Erika?... (med hånlöje.)
Birger (betraktar henne först med mörka blickar)
hertighet, och visa mig förtroende! -- Birger.
Var inte så förskräcklig, Birger.
O, haf barm-
Är ni då beredd att höra, hvad jag nu kan ha
34 att förtälja er?
-- Ni som alltid så väl kommer
ihåg pligterna mot er sjelf, (ironiskt.) tänk om ni skulle uppoffra ert lugn, för att nu få veta, hvad som i natt tilldragit sig.
Erika (besinnande sig.)
inte veta något.
(Hon vill skynda ut, men Birger fram mot ramfen.)
Beredd! -- säger ni, ... nej! nej! -- jag vill
stiger upp, tar henne i armen och leder henne häftigt Birger.
ni höra, hvilka gerningar, ni sjelf gifvit anledning till!... och hvilka skulder, ni, lika väl som jag, hädanefter måste bära.
-- Så vet då: att denne Jo! jo! -- nu skall ni veta det!... nu måste
man, som för några timmar sedan, anropade er, om en uppoffring, för hvilken Gud i himmelen, en dag skulle belönat er; ... denne man, som velat ge sitt lif, för att vinna ert bistånd, till en förbättrad lefnadsbana; ... denne man, säger jag, ... (med gräslig röst) är nu mera ... en mördare! -- Och
denna hand, som jag, jemte ett ångerfullt hjerta, nyss ville ägna er, -- hvarmed jag velat skapa er egen och min lycka; ... denna hand, är nu sölad i blod! ... i oskyldiga offers blod!
... hvilljuda i mina öron.
kas hämndeskri och förbannelser, oupphörligt ska'
Erika (med fattning).
genom den verldsliga lagen, måste bringa öfver edra hufvuden! -- Birger (med bittert leende.)
Olycklige! och J darren inte, för de följder, jag,
Nej, Erika; -- Ni ville ange oss, men det skall
35 ni inte! -- En menniska med ert förstånd, och med den erfarenhet af verlden, ni eger, kan inte utsätta sig för ett sådant äfventyr, -- ty då hade jag inte uppenbarat för er detta brott.
Jaktlöjtnanten och hans tvenne följeslagare, i natt vi sågo oss tvungna, om vi inte sjelfva velat falla i
hafva omkommit, genom mig och min far, hvartill lagens händer, och dertill lidit en oerhörd förlust, ty olyckan var med oss; -- Det är äfven sannt, att vi borrat och sänkt tulljakten; men inte det minsta är synligt, -- och inte en gång, den aflägsnaste skymt af misstanka, skall falla på oss.
spår till våldsam behandling, vid deras försvinnande,
skall det heta, att Tulljakten med dess besättning
förlist i stormen under natten.
Gör derföre som ni er i en långvarig rättegång, utan att ni får oss fällda, ty detta kan aldrig ske emedan inga vittnen finnas.
Vi neka bestämd t till allt, och gå fria från saken.
Er återstår då endast minnet, att i grund och rycka tillbaka från afgrunden.
ha förstört en menniska, hvilken ni kunnat rädda
vill, men öfverväg noga följderna.
Ni skall intrassla
då vara dömd, att för evigt vistas under samma tak med....
Birger (infallande).
Gud i himlen! se till min ångest.
Tror ni mig
måste dock veta, Erika, att ångern redan, med sina
En menniska, den ni sjelf gjort till mördare.
hvassa hullingar, gripit sig fast i mitt inre, och detta, bör likväl, till någon del, göra er skonsam.
O, Erika! jag bad er så innerligt, ur djupet af mitt hjerta, om misskund.
Jag ber er ännu, med hela den
36 värma, en ångerfull och förkrossad själ, någonsin
varit mäktig, -- att blifva min hustru! -- och lofvar er, vid den nåd, som ännu finnes i himmelen! -- att hela min lefnad hädanefter skall blifva en skuld. -- Jag begär inte något svar af er i afton; ...
Jag vill inte plåga er med mera, än hvad jag
oafbruten kedja, utaf afbetalningar på min synda-
redan gjort.
En veckas betänketid ger jag er, men efter denna tid, -- ja! efter denna tid, måste ni lemna mig ett svar, som skall bestämma öfver mitt, och måhända fleras lif och öden.
Gud styre ert beslut!...
Farväl! -- (går.) Erika (på knä).
och handlingar!...
Måste jag uppoffra mig för din mäktige vilja! ...
(Förblir liggande på knä med ansigtet döljdt i näsduken.)
Evige Fader!...
Du, som dömer öfver känslor
denna syndare, ... O! så sänd mig då en vink af
Samma decorationer som Första Aktens andra år äro nu förflutna.
Tableau, nemligen:
Rum hos Arnmans.
FÖRSTA SCEN. ASKENBERG, Fru ARNMAN.
Bror har rätt! -- Ingen blir lottlös i verlden
37 Likväl anser ju bror undergifvenhet för den Högstes vilja, vara en af våra förnämsta pligter.
Låt oss derföre inte glömma denna dygd.
Det var en tid, då äfven jag trodde mig ha skäl att knota på försynen, som undanryckte mig min gubbe, midt i den verksammaste tidpunkten af sin lefnad.
Det var ett hårdt slag, -- så mycket mer, som han var men, Herran vare prisad! sonl likväl sedan så underbart styrt allt till det bästa.
Hvem vet, om inte bror äfven, ännu en gång, lyckas att återse sin Maria, och kanske äfven sitt barn om det lefver.
Sådana underverk har man ju ofta sett förr.
Askenberg. längtan efter ett sådant ögonblick; -- men ack, fru syster! denna längtan lär tyvärr aldrig tillfredsställas.
Likväl klagar jag inte, ty jag har ju i fru syoch detta borde väl vara nog för att känna mig lugn och lycklig.
Fru Arnman. hvarföre vi aldrig nog kunna tacka försynen.
Hvad hade det väl blifvit utaf oss, efter min salig gubbes olyckliga slut, om vi inte haft bror, som deltagit i vår sorg med tröst, råd och uppmuntringar.
Med liga aftonen, då vi så oroliga, väntade hans hemOch vi återigen, hafva i bror funnit ett stöd, ster en trofast vän, och en son i min raska Arve, I många år, har mitt hjerta känt en innerlig
mitt, och, som jag då trodde, min Arves, ende stöd;
djup bedröfvelse ihågkommer jag ännu den olycksakomst; -- och med rysning återkallar jag i minnet,
den förskräckliga underrättelsen som dagen derefter re, blifvit offer för de rasande vågorna.
meddelades mig, att han, tillika med sina följeslaga-
38 Askenberg. vanligen hungrar efter rof.
Det är nu på sjunde Ja, det var en hemsk natt, sådan, som då sjön
året sedan denna fasliga händelse, och mycket har också derefter tilldragit sig.
Ger Gud blott Arve helsan och medgången, så finns det ännu mycken salig' Arnmans olycka.
glädje för oss, hvarmed vi kunna skingra minnet af Fru Arnman. han redan innehaft tjensten, njutit mycken lycka. honom platsen efter fadern.
Måtte han blott inte på sistone bli lika olycklig som gubben.
Askenberg. och oss, fru syster; -- Men hör nu: i den der saDerifrån ska vi dagligen be Gud bevara honom Alldeles! bror; -- Arve har under de tre åren
Välsignad vare den hemliga hjelparen som skaffade
ken, hvarom vi förut talat, angående hans frieri, bör fru syster likväl ge med sig.
Gossen har ett varmt och trofast hjerta, det vet jag bäst, som grundlagt
hans uppfostran; men han är styf och oböjlig i sina, en gång fattade, beslut.
Han älskar flickan uppriktigt, och jag tror bestämt, att det blefve hans lycka, om han kunde få henne till hustru.
Nej, nej, bror! låt oss inte mera tala om den saken.
Jag skulle aldrig kunna förlika mig med den tanken att min son vore måg till gubben Haraldson, den gamle spetsbofven; -- för hvilkens skull salig Arnman så ofta vågade sitt lif, tills vi slutligen förloen redlig tjensteman, hvars enda fel bestod i för mycken ihärdighet i sitt kall.
rade honom, och hvarigenom Samhället äfven misste
39 Askenberg. sätt, nu som alltid; -- men besinna ändå, att dottren, oaktadt fadrens förra lefverne, både kan vara, ka; -- att hon dessutom blifvit uppfostrad af den och äfven som jag tror, är en god och präktig flicunge Haraldsons hustru, som sannerligen, i allo är fru systers motvilja i detta fall, smakar något litet af fördom, som ... ursägta fru syster!
... är Fru Arnman. jag kan likväl aldrig, med lugnt samvete ge min
Det må vara, att bror anser mig fördomsfull, men ganska olämpligt, för att inte säga, oförnuftigt.
Jag gillar och högaktar fru systers yttrade tänke-
en klanderfri qvinna, och jag skulle derföre tro, att
välsignelse till denna förening.
Om bara bror tänsom lurendrejare, så hoppas jag, vi inte mer ska
ker på deras fordna lefnadssätt: deras smutsiga yrke komma att tvista i denna sak.
Hvem känner dessskyldige till?...
utom allt hvad dessa menniskor kunna ha gjort sig Askenberg. ras vandel har likväl, de sednare sex åren, varit Deruti kan nng fru syster ha rått; ... men de-
exemplarisk och utmärkt af många goda och vackra sitt giftermål med Erika, visat emot dessa fattiga
drag.
Hvilken frikostighet har inte Birger, alltsedan utblottade strandbo'r, hvaraf otaliga, utan honom,
längesedan skulle varit ihjelsvultna; -- Huru mången sysslolös arbetare, färdig att omkomma i elände, har han inte skaffat förtjenst och uppehälle, genom sitt företag med galeasen, som han byggt, och redan i ett par år, sjelf såsom skeppare, fört med frakter från Götheborg.
Det är väl sannt, att ingen
40 vet, hvarifrån deras stora förmögenhet kommit, men huru dermed än förhåller sig, så synas de åtminna i sådant fall vår tillgift och aktning.
Fru Arnman. gon del i alla dessa goda gerningar, hvars värde, det vare långt ifrån mig, att söka undandölja.
Askenberg. samma despotiska tvärvigg, som förr, men de unga förstå mästerligt konsten att hålla honom i tygeln, så att han inte vågar annat, än rätta sin vilja efter deras.
Fru Arnman. dotter, och således beroende af honom.
Det gör mig sannerligen ondt om henne stackare, ty jag
Men ser inte bror, att flickan i alla fall är hans Nej, det är ganska sannt; -- gubben är alltid Nå -- tror väl bror, att gubben sjelf har nåstone göra ett ädelt bruk af densamma, och förtje-
tycker, uppriktigt sagt, att hon är ett raskt, dugatt lika mycken högaktning jag har för de unga,
ligt och oförderfvadt barn; -- men bror skall veta, lika mycket hatar och afskyr jag gubben, och kan emellan min son och hans dotter.
således aldrig ge mitt samtycke till en förbindelse Askenberg (seende genom fönstret).
Han skall troligen snart komma att tala med fru syster, om saken; Jag ber derföre, både för hans, min, och fru systers egen skull, -- att fru syster söker bryta dessa sina grundsatser, hvilka jag väl måste vörda, men som jag ändå önskar se besegrade.
Jag ser Arve är hemkommen och skyndar hitåt.
De förre, ARVID. Arvid.
Pehr!...
Nu är jag åter hos er!...
God morgon min mor!... god morgon farbror Fru Arnman. har det gått för dig i dag?...
Välkommen barn! ...
Välkommen! ...
Huru Arvid. ganska indrägtigt ska J veta! ...
Pehr känner väl den der stolta och penningdryga
Köpmannen och pina våra stackars fiskare?
Nu har lyckan Pundström, som alltid gjort sig ett nöje af att preja gynnat mig, att ge Herr Patron en liten minnesbeta, som jag vill tro, skall qväsa krämarehögmodet något, både hos honom och hans sidendraperade fru.
Ett beslag, mina vänner, på åtta tusen riksdaler! -- Jag gratulerar dig, min raske gosse! ... lyckan Askenberg (skakande hans hand).
Ypperligt min mor!...
Återigen ett beslag; --
synes i sanning gynna dig; ... må den alltid bli dig bevågen!... jag önskar inte något högre.
Arvid.
vet, att min lycka, ligger er, likså väl som min mor, om hjertat.
Tack, min hederlige farbror Pehr! tack! -- Jag
42 Fru Arnman.
Pundströms nu äntligen fått en sådan knäck?
Det strider emot min natur, att vara glad åt andras fall, ... men, Gud förlåte mig!
... när de der näpsta, tycker jag det just vara billigt.
Arvid. de glad och tacksam, öfver de framgångar himlen så lika troget uppfylla, som jag i afseende på min I sanning min mor! -- känner jag mig icke båMin Gud och Skapare, Arve! är det möjligt att
dumdryga krämarne någon gång också kunna bli
beskär mig.
Mina pligter i mitt kall, skall jag ocktjenst, icke känner någon skilnad mellan krämare och Grossör.
Men nu måste jag åter skynda bort.
Jag har fått höra, att Kapten Haraldson lär vara
hemkommen från sin resa till Holland; -- jag vill
derföre som hastigast segla öfver till Tistel-ön, för fiskläget.
att rådgöra med honom om Skolbyggnaden här vid Fru Arnman (lindrigt förebrående).
Arve, ... gör mig ingen sorg! ...
Måste du nu återigen till Tistel-ön? ...
Arve,
att dina beständiga färder till Haraldsons, slutligen gör dig upprorisk emot din mors vilja, då du inte lyssnar till mina föreställningar.
Ack min mor!
... har ni ännu inte ändrat edra tänkesätt?
Jag hoppades ändå, att ni, efter fru Haraldsons och Gabriellas sista besök här, skulle insett orättvisan af edra omdömen.
Kan ni då vara så likgiltig för eder enda sons, eder älskade Arves, lycka och sällhet?... O min mor!
Om ni fullkomligt
43 kände denna flickas egenskaper, skulle ni inte längre vara så hård.
Hennes skönhet, som öfverträffar nes rena själ, och oförderfvade hjerta.
Hon skulle älska er lika mycket som jag; ...
Hon skulle med barnslig tillgifvenhet, vårda er bägge; hon skulle mor!
... låt beveka er!... gif mig ert samtycke, och välsigna vår förening!...
Fru Arnman. än älskar dig, och högaktar flickan, förbjuder mig likväl mitt samvete, att gilla din kärlek till henne.
en natt i drömmen från din sali' far, samma år, Jag skall aldrig glömma den uppenbarelse, jag hade som du utnämndes till Kustbevakare efter honom. -- hvarje hans drag var mig så klart, -- men jag
Hör upp, min son, hör upp!...
Så mycket jag allt hvad jag hittills sett, är likväl intet, emot hen-
bära er på sina händer, om hon kunde. -- O min
Jag tyckte, att min stackars gubbe stod framför mig; fick inte länge fägna mina ögon med att se honom, ty han tog mig i handen och sade:
"Kathrina, vänd dig om och gråt!" -- Förskräckt vände jag mig, jag, sutto i en båt, för att resa till ditt bröllopp. men då hade en stor förändring föregått.
Du och Som båten svängde, kände jäg igen Tistel-ön, och i ett af fönstren stod bruden.
Det var Haräldsons dotter!
... hon syntes kall och orörlig som en
bild, med alldeles hvita kinder, och hvarken helsade eller såg oss.
Stora droppar föllo ned från hennes ögon, men det var inte tårar, utan -- bloddroppar! ...
Darrande i hvarje led, vände jag mig skade mig så klart i örat, att jag inte visste om som du ser, är mitt!" --
åter.
Jag såg inte mer sali' far men hans röst hvidet var dröm eller sanning, -- "Kathrina, blodet
44 Arvid. föranledd endast af edra beständiga tankar på min far, och er motvilja för Haraldsons.
Jag sade mig visserligen sjelf så, att en synvilla eller en dröm, har ingenting att betyda.
Men jag drömde knappt, ty jag var straxt vaken.
Jag slumAck min mor!
... det var ju blott en dröm,
rade ånyo, och åter framstod samma syn för mina
Då framkom plötsligt farbror Pehr, och bortne på pannan.
Vid denna syn, trängde ett ovil-
torkade blodet från brudens kinder, och kysste henkorligt utrop öfver mina läppar, och sedan var det förbi med min sömn under hela natten.
Tänk nu sjelf efter betydelsen af denna uppenbarelse, min son.
Jag vet att Farbror Pehr önskar din sällhet,
som sjelfva drömmen, fastän oredigt, tycktes bevisa; -- säkert skall han förena sig med mig, och bedja dig, på ett annat håll uppsöka dig en brud, föra henne i mina armar, och jag skall välsigna henne, såsom min dotter.
Arvid. briella, afsäger jag mig äfven hvarje anspråk på någon annan maka.
Henne, allena, älskar jag, och henne måste jag tillhöra, eller -- ingen!
Fru Arnman. väl var en medelbar orsak till din fars sista färd, och derigenom äfven hans olyckliga slut?
Jag vet, min mor, att ni afskyr gubben HaraldDu vill således äkta dottren till honom, som likNej, min mor, nej! ... med förlusten af Ga-
45 son, och äfven jag, kan inte heller tåla honom;
men detta skall likväl aldrig försvaga min kärlek till hans dotter, som inte bör få umgälla fadrens missgerningar.
Och dessutom, har hon en bror och en svägerska, som förtjena er, och hvarje rättskafvarelser, kring våra nakna klippkuster, höres inte fens menniskas högaktning.
Huru många olyckliga dagligen välsigna dessa makars oegennyttiga ädelmod?
Och huru mången vacker handling, pryförra än må hafva varit?
På sin sista bortreder inte denne Birgers sednare lefnad, hurudan den sa, har han med ovanlig beslutsamhet och i egen
lifsfara räddat flera menniskolif, hvilka i sjönöd unvraket af deras redlösa skonare.
De blefvo alla, jemte en del af godset, genom hans rådighet
der Norrska kusten, emotsågo en ögonskenlig död på
räddade, och nu med honom hemkomne till Götheborg.
Säg min mor! äro inte dessa gerninhjertas. gar, som, till förmån för Gabriella, förtjena beFru Arnman (halft för sig sjelf).
ning på någon gammal skuld.
Men låt oss, åtminstone inte i dag, tala mera härom.
Kom mina länge nog väntat. (går.) vänner, vi vilja gå till bords, middagen har redan
Ja, hvem vet, om det der endast inte är afbetal-
De förre, utom Fru ARNMAN. Arvid. hvad är att göra?
... huru skall jag kunna beMin hederlige farbror Pehr! ...
Min andra far!
46 segra denna egensinnighet, hos min, eljest så goda och älskade moder?...
Askenberg. väl försikt allt, för att beveka din Mor, utan att Misströsta inte, min redlige Arve! -- Jag har
hittills ha lyckats -- ty hon har sina grundsatser,
som äro ganska lofvärda -- men jag vill ännu inte förlora hoppet.
Jag håller utaf flickan, ja! en oföroch hennes skull, skall jag ännu en gång försöka. va, någon ting om dina afsigter?...
Arvid. isynnerhet den yngre brodren, som ni vet, tidtals Nej, gode Farbror, -- tvertom tyckes Erika, och klarlig makt fäster mig vid detta barn, och för din, Men säg mig! -- vet flickan, eller Haraldsons sjelf-
är vurmig, och, till och med, rent af galen, på alla
möjliga sätt, söka afhålla mig från, att lemnas enjag likväl det bästa hopp, att hon hyser samma känslor för mig, som jag för henne.
Askenberg. oss nu gå in till middagen; -- sedan må du fara attackerar mor din.
(de gå.)
Nå godt! ... då har det ingen fara.
Men låt
sam tillsammans med Gabriella.
Det oaktadt, har
till Tistel-ön, medan jag, ännu en gång, med böner
47 Tableau.
Ett elegant rum hos Haraldsons.
FJERDE SCEN.
ERIKA, GABRIELLA (inkomma under samtal).
Gabriella. ningar, Erika?
Och hvarmed skall jag kunna bevisa dig, hela vidden af min tacksamhet?
Du, på en gång, min syster, ... min mor, ... är jag dig inte skyldig!... min väninna, ... mitt allt!...