Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konungafamiljens yngsta-, prins Berna- dottes nyfödda lilla dotter, är nu döpt i Karlskrona af fängelsepredikanten J.
E. Östergen o c h erhöll i dopet namnen Ebba Sofia.
Faddrar v o r o: kon- ungen o c h drottningen, kronprinsessan af Dan- mark och prins Carl,, öfverstinnan Munck samt löjtnant B. Munck o c h hans fru, hvilka sistnämnda voro närvarande.
Prins Bernadotte bar själf den nyfödda under akten.
J. Svenséns minne.
S o m Iduns lä- sarinnor förut känna, hade ett antal vänner till den år 1 8 8 3 aflidne folkrepresentanten G.
J. Sven- sén satt i gång en insamling för resandet af en minnesvård på hans graf vid Tveta kyrka i grann, skåpet af Enån.
Rätt betydande bidrag inflöto, icke allenast från gamle vänner i hemorten, där många allmänt gagneliga inrättningar kommit till stånd genom den bortgångnes verksamhet, utan äfven från ett antal damer i hufvudstaden, hvilka bevarat i tacksamt minne hvad han såsom riks- dagsman uträttat för höjande af den svenska kvin- nans sociala ställning.
Den för dessa medel åstad- komna vården aftäckes i närvaro af ett flertal bland dem, hvilka bidragit till densamma, å Tveta kyr- kogård i lördags den 2 5 d-s.
Minnesvården består af en vid pass tre meter hög sten af svart granit, å hvars polerade fram- sida är inristad följande inskription: Riksdagsmannen C.
SVENSÉN 26 * 18 / io23 f ?3 18 / 983 Vänner reste vården.
V a 1 e r i a.
N o v e l l af I.
För T u r g e n j e f f.
Idun öfversatt från ryskan.
Se här, hvad jag en gång läste i en gammal italiensk handskrift: I.
I midten af 16-de seklet lefde i Ferrara, som då blomstrade-under de hertigars spira, hvilka gjorde sig ett historiskt namn såsom gynnare och be- skyddare af konst och poesi, två unga män vid namn Fabio och Muzio.
Jämnåriga och nära an- förvandter, voro de nästan oskiljaktiga; den var- maste vänskap förenade dem allt sedan deras ti- digaste år, och likhet i samhällsställning befästade denna vänskap.
Båda voro ättlingar af gamla fa- miljer; båda voro rika, oberoende och ogifta; båda öfverensstämde i smak och böjelser.
Muzio sysselsatte sig med musik, Fabio med målning!
Hela Ferrara var stolt öfver dem såsom hofvets, sällskapslifvets o c h stadens förnämsta prydnader.
Endast till det yttre voro de olika, ehuru båda täflade med hvarandra i ungdomlig kraft o c h man- lig skönket.
Fabio var af resligare växt, hade en något blek ansiktsfärg, blondt hår och blåa ögon; Muzio däremot hade mörklagdt ansikte, svart hår, och i hans dunkelbruna ögon fanns ej den strå- lande glans, pä hans läppar ej det vinnande le- ende som hos Fabio.
Hans tjocka ögonbryn hängde ned öfver de smala ögonlocken; hos Fabio tecknade sig på den rena, släta pannan de guld- färgade ögonbrynen i en liten fin båge.
Muzio var i samtal mindre liflig, men med allt detta behagade de båda vännerna i lika hög grad da- merna genom ridderlig artighet och fin belefvenhet.
Samtidigt med dem bodde i Ferrara en ung dam vid namn Valeria.
Hon ansågs som en bland stadens största skönheter, men hon visade sig sällan o c h lämnade endast sitt hem för att gå i kyrkan eller, vid någon större högtidlighet, på promenaden.
Hon b o d d e.
tillsammans med sin mor, en adlig, men icke rik enka, som ej ägde
(DUN 216 några andra barn.
Hvar och en, som endast sett Valeria, ingaf hon en känsla, ej blott af beundran, utan äfven af djup aktning; så imponerande och dock blygsamt var hennes uppträdande, och så föga syntes hon själf känna makten af sina behag.
Somliga funno henne visserligen vara något blek; blicken ur hennes ögon, hvilka nästan alltid höl- los sänkta, uttryckte en viss skygghet, ja, till och med fruktan.
Hennes läppar krusades blott sällan af ett lätt leende, och hennes röst kunde knappt någon säga sig hafva hört.
Men ryktet påstod, att den var förtjusande, och att Valeria, efter att hafva inneslutit sig i sin kammare, älskade att tidigt om morgnarne, då hela staden ännu låg i djup sömn, sjunga gamla sånger, ackompagnerande sig på sin luta.
Oaktadt sin blekhet, blomstrade Va- leria af hälsa, och äldre människor till och med måste vid hennes åsyn inom sig säga: » O, huru lycklig skall väl ej den yngling blifva, för hvilken en gång skall öppna sig denna härliga blomma, som ännu äger knoppningens hela jungfruliga friskhet. » II.
Fabio och Muzio sågo Valeria för första gången på en praktfull folkfest, anordnad på befallning af Ferraras hertig, Erkolo (en son till den rykt- bara Lucrezia Borgia), till ära för några ädlingar, som från Paris blifvit inbjudna af hertigens gemål, dotter till den franske konung Ludvig den XII.
Valeria salt vid sin moders sida i midten af tri- bunen, som på stora torget i Ferrara var upprest för stadens förnämsta damer.
Båda, såväl Fabio som Muzio, blefvo samma dag förälskade i Valeria, och då de aldrig dolde något för hvarandra, så erfor snart hvar och en af dem, hvad som försig- gått i vännens hjärta.
Då öfverenskomma de sinsemellan, att båda skulle söka närma sig Valeria, och att o m hon hedrade någon af dem med sin hand, den andre skulle utan knot underkasta sig hennes beslut.
Några veckor senare lyckades det dem, tack vare deras goda rykte, att vinna tillträde till en- kans svårtillgängliga hem.
Hon inbjöd dem att besöka sig, och nu kunde de båda vännerna nä- stan hvarje dag få träffa Valeria och samtala med henne.
Och allt starkare och starkare glödde kär- leken i de båda ynglingarnes hjärtan.
Valeria vi- sade dock ingeu af dem företrädet, ehuruväl deras sällskap syntes behaga henne.
Med Muzio samtalade hon om musik, men oftast underhöll hon sig med Fabio.
Inför denne kände hon sig mindre skygg.
Slutligen beslöto de båda männen att söka få sitt öde afgjordt samt sände Valeria ett bref, hvari de bådo henne förklara sig, hvilken af dem hon ämnade räcka sin hand.
Valeria visade detta bref för modern under försäkran, att h o n gärna ville förblifva ogift.
Men o m hennes mor önskade, att hon skulle gifta sig, så skulle valet af make bero på moderns afgö- rande.
Den vördnadsvärda enkan grät några tårar vid tanken på, att hon skulle skiljas från sitt äl- skade barn.
Dock till att afvisa en friare fanns ej någon rimlig orsak, o c h hon skattade båda vän- nerna fullt värdiga hennes dotters hand.
Men s o m hon i hemlighet föredrog Fabio och trodde, att Valeria delade hennes tycke, bestämde hon sig för denne.
Dagen därpå blef Fabio underrättad om sin lycka, och för Muzio återstod intet annat än att hålla sitt löfte och underkasta sig.
Och han höll äfven sitt ord; men att vara vittne till sin väns, sin medtäflares lycka — det för- mådde han ej.
Oförtöfvadt sålde han största de- len af sin egendom, och efter att hafva hopsam- lat några tusen dukater begaf han sig på en lång resa i Österlandet.
Vid afskedet med Fabio lof- vade han denne, att han ej skulle återkomma till Ferrara, förrän han säkert kände, att den sista gnistan af hans passion hade slocknat.
Tungt kändes det Fabio att så skiljas vid sin barndoms- o c h ung- domsvän, men den ljufva väntan på en stundande sällhet utplånade snart alla andra känslor, och han hängaf sig nu helt åt sin segerkrönta kärlek.
Kort därefter gifte han sig med Valeria, och först då erfor han hela värdet af den skatt, han vunnit.
Han ägde en förtjusande villa, omgifven af en skuggrik trädgård och belägen ej långt från Ferrara.
Dit flyttade han med Valeria och hennes-mor, och här ingick nu för dem en tid af ogrumlad lycka.
Äktenskapet visade först Valerias alla fullkomlig- heter i deras rätta ljus, och Fabio å sin sida ut- vecklade sig snart till en ryktbar målare — han var ej längre en skicklig dilettant; han hade vun- nit mästerskapet.
Valerias mor gladde sig och välsignade Gud, när hon såg det unga parets lycka.
Fyra år svunno hastigt hän som en Jjuf dröm.
Blott ett fattades de unga makarne; endast detta förorsakade dem sorg: att de ej fingo några barn.
Hoppet därom förlorade de likväl ej.
Mot slutet af fjärde året tillstötte en stor och verklig sorg: Valerias moder dog efter endast några dagars sjukdom.
Valeria grät bittra tårar, och först tiden förmådde lindra smärtan af denna förlust.
Men ännu ett år förgick, och lifvet framflöt åter i sin forna bädd.
Och se, en vacker sommarafton återkom helt ovän- tadt Muzio.
Under alla fem år, som förflutit sedan hans al- resa, hade ingen hört någonting om honom.
Alla rykten rörande Muzio hade dött bort; det var som om han hade alldeles försvunnit från jordens yta.
När Fabio mötte sin vän på en af Ferraras gator, hade han så när skrikit lill af öfverraskning och glädje o c h förde honom genast till sitt hem.
I den till villan hörande trädgården fanns en afsi- des liggande och beboelig paviljong, i hvilken Fa- bio inbjöd sin vän att bosätta sig.
Muzio mottog tacksamt hans anbud och flyttade redan samma dag öfver dit tillsammans med sin betjänt, en malaj, stum, men icke döf, och att döma af lif- fullheten i hans blick, utrustad med mindre van- liga förståndsgåfvor.
Tungan på den arme man- nen var bortskuren.
Muzio förde med sig ett tio- tal koffertar, innehållande en mängd af de mest olikartade dyrbarheter, samlade af honom själf under ständiga och vidsträckta resor.
Valeria gladde sig åt Muzios återkomst, och han å sin sida hälsade på henne gladt och vänskaps- fullt, men lugnt; och efter allt att se hade han trofast hållit det ord, han gifvit Fabio.
Under dagens lopp medhann Muzio att ordna allt åt sig i paviljongen.
Med malajens hjälp pac- kade han upp en mängd dyrbara och sällsynta saker: mattor, sidentyger, dräkter af sammet och guldbrokad, vapen, dryckeskärl, pokaler och fat, prydda med emalj, guld- och silfvesaker, smyckade med pärlor och turkoser, skrin och kistor med rika inläggningar af bernsten och elfenben, slipade kristallflaskor, välluktande kryddor, rökelsekar, skinn af vilddjur, fjädrar af de sällsyntaste fåglar samt en mängd andra föremål, hvilkås blotta an- vändande syntes hemlighetsfullt och obegripligt.
Bland alla dessa skatter fanns äfven ett pärl- band af sällsynt skönhet, hvilket Muzio erhållit af själfve shahen af Persien för någon stor och hemlig tjänst.
Han utbad sig af Valeria att med egen hand få fästa detta pärlband omkring hennes hals.
Det kändes henne ovanligt tungt och varmt, och det liksom häftade sig fast vid huden.
På aftonen, då de slagit sig ned på terassen i skuggan af oleander och lagrar, började Muzio berätta o m sina resor.
Han talade om af honom skådade, fjärran aflägsna trakter, o m skyhöga berg, om flo- der, s o m mera liknade haf.
Han beskref kolos- sala tempel och palatser, tusenåriga träd samt i alla regnbågens färger skimrande fåglar och blom- mor.
Han berättade om de städer och folk, han besökt, och hvilkas blotta namn klingade sällsamt och sagolikt.
Hela Östern var för Muzio bekant.
Han hade genomrest Persien, Arabien — det land, där hästarne äro skönare och ädlare än alla an- dra lefvande varelser.
Han hade trängt djupt in i Indien och till o c h med uppnått gränserna af Kina och Tibet, hvarest den lefvande guden själf, under namn af Dalai-Lama o c h i skepnad af en stum människa med smala, sneda ögon, bosatt sig på jorden.
I sanning underbara voro dessa berättelser, och liksom tjusade åhörde h o n o m Fa- bio o c h Valeria.
Egendomligt nog hade Muzios drag föga för- ändrats.
Hans af naturen mörklagda ansikte hade visserligen af en varmare sols strålar ytterligare förmörkats, och hans ögon hade fått en djupare glans.
Däremot hade uttrycket i hans ansikte blifvit ett annat.
De ener- giska stränga anletsdragen lifvades ej ens då, när han erinrade sig öfverståndna faror om natten i skogar, som genljödo af tigrarnes tjut, eller o m dagen på ödsliga vägar, där fanatiska, grymma hedningar lurade på främlingen, utsedd som offer åt någon oblidkelig gudom.
Äfven Muzios röst hade fått en djupare klang; händernas, j a hela kroppens rörelser hade förlorat den förra otvun- genhet, som är sä egendomlig för den italienska folkstammen.
Med tillhjälp af sin malajske tjänare, som snabbi och automatiskt fullgjorde alla hans befallningar, visade Muzio sitt värdfolk några konststycken, hvilka han lärt af de indiske braminerna.
Så till exempel syntes han, efter att under några ögonblick hafva dolt sig bakom ett förhäuge, plötsligt sittande i luften med uppdragna knän, lätt stödjande sig med fingerspetsarne på en lod- rät ställd bambukäpp; ett konslstycke.
som ej litet förvånade Fabio och till och med förskräckte Valeria.
Stockholm, N:r 19 (334) Idun ensam kr.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher » I d u n s M o d e t, utan kol.
... • 5: Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. A l l m.
4: 50 3: Prenumeration sker &amp; alla a n s t a l t e r i riket.
Utglfnlngstid: hvarje helgfri fredag.
Fredagen den 11 maj 1894.
Prenumerationspris pr år: Jduns Tryckeri Lösnummerapris i 5 öre Anuonspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
(lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) Ingeborg För kort tid sedan firades på g å r d e n Tullus i Näskotts socken i Jämtland ett g u l d b r ö l l o p, hvil- ket, o m n ä m n d t af hela den svenska pressen, helt säkert är k ä n d t äfven af Iduns läsarin- nor.
D e t var bonde- ståndets siste talman, en af de fyra u n d e r - tecknarne å ståndens vägnar af vår nya representationsforms grundlag, ' Nils L a r s o n i Tullus, s o m då j ä m t e sin maka I n g e b o r g h ö g - tidlighöll minnet af ett femtioårigt, sällspordt lyckligt äktenskap.
U n d e r d e n storarta- de festen uttalades m å n g a vackra o c h san- na o r d till guldbröl- lopsparet: mannens p o - litiska värf o c h gag- nande enskilda verk- samhet, hustruns hjär- t e g o d a väsen o c h al- drig svikande plikttro- het rosades af alla.
M e n redan innan fe- stens slut hade man uttänkt ett medel att hugfästa minnet af guldbruden.
Han ha- de j u u n d e r sin tjugu- åttaåriga politiska bana firats af alla läger, me- dan hon i det tysta h e m m e t fullgjort sin lifsgärning utan n å g o n Larson i Tullus.
offentlig hyllning.
M e n m å n n e i c k e äfven h o n bordeihågkommas med en tacksam erinrings- g ä r d af mera allmän art?
O c h så h ä n d e det sig, att I n g e b o r g Larsons bild sändes för att införlifvas m e d I d u n s stora kvinno- galleri.
Ingeborg Persdotter f ö d d e s d e n 31 j u l i 1819 i Tomte, beläget i den vackra, b ö r d i g a o c h väl o d l a d e K r o k o m s - b y g d e n i R ö d ö n s SOCT ken i Jämtland.
Går- den ä g d e s f ö r m e r än ett h u n d r a år sedan af I n g e b o r g s farfar, bonden Olof Nilsson Rödström, och har därefter stadigt gått i arf från far till son.
I n g e b o r g var den y n g s t a af dåvarande gårdsägaren Nils Olofs- sons sex barn, af hvilka den äldste brodern Olof Nilsson i Tomte, var riksdagsman i bon- deståndet år 1844, m e n dog året därpå vid fyrtioett års ålder.
R e d a n år 1821 afled I n g e b o r g s far, endast fyrtiosex år g a m m a l, o c h h o n var då b l o t t två år, m e n h o n hade l y c k a n att äga k v a r m o d e r n, Maria H e m - mingsdotter, en g o d
IDUN 146 1894 Kvinnans dygd måste vara stor, ty den får ofta lof att räcka för två.
o c h d u g l i g kvinna, s o m omsorgsfullt upp- fostrade h e n n e i kvinnliga o c h husmoder- liga d y g d e r, lärdomar, s o m I n g e b o r g Lar- son städse t r o g e t följt.
D e n 14 april 1844 gifte h o n sig m e d N i l s L a r s o n i Tullus o c h har m e d h o n o m tre söner.
Författaren till denna anspråkslösa min- nesteckning skulle visserligen k u n n a skrif va långt o c h rosande o m I n g e b o r g L a r s o n s lifsgärning.
M e n själf skulle h o n utan tvifvel ej finna b e h a g i att läsa en d y l i k skildring, ty d e n verkliga förtjänsten äl- skar ej b e r ö m m e t.
V a r e n o g sagdt, att h o n städse varit o c h är en g o d m a k a o c h moder, hjälpsam m o t fattiga, v ä n l i g m o t alla, en praktisk h u s m o d e r, en arbetsam ande, s o m icke gräft ner ett e n d a af sina pund, utan väl förvaltat dem.
R e d a n romerska författare hafva an- märkt, att kvinnan h o s g e r m a n e r n a i n t o g en särdeles h ö g ställning.
Sedan urmin- nes tid har också germanernas kanske förnämsta stam, skandinaverna, visat, att d e n n a en klassisk tids hälft f ö r u n d r a d e erkännande åt » barbarer » varit g r u n d a d t i o v e d e r l ä g g l i g a fakta.
D e fornnordiska sångerna o c h sagorna tala ett f ö r v a r m t o c h rikt språk o m kvinnans i n g r i p a n d e i lifvet f ö r att icke vara ett u t t r y c k f ö r hela nationens känslostämning i detta hänseende.
Särskildt i n o m vårt l a n d har detta er- k ä n n a n d e i rikt mått k o m m i t kvinnan till del.
M e d a n i Österlandet k v i n n a n varit o c h är mannens sinnliga k o m p l e m e n t o c h hos västerlandets r o m a n s k a nationer i känslolifvet trubadurernas sökta ideal, i religiöst hänseende prästernas l y d i g a bikt- barn, i krönikan ofta n o g en d j u p skugga, m e d a n h o n i dessa länder uppträdt s o m tornérspelens sköna dam, en religionsfa- natismens mystiska banérförerska, en Lu- crezia B o r g h i a s eller K a t a r i n a de M e d i c i s ' själsfrände, h u r har icke k v i n n a n i Sverige i alla tider intagit en ställning j ä m s i d e s m e d m a n n e n m e d afseende på värf att utföra o c h plikter att fylla, hur strålar icke i våra häfder kvinnan såsom i all- m ä n h e t stående i, i c k e b l o t t af en sund känsla omfattade, u t a n af tanken g e n o m - skådade o c h förstådda g o d a o c h ädla idéers tjänst.
D e t är icke därför att dessa kvinnors namn äro svåra att finna, s o m man icke gärna a n f ö r d e m på en g å n g; det är af fruktan f ö r att b e g å en orätt- visa m o t m ö j l i g e n förbisedda, s o m man underlåter u p p r ä k n a d e m.
M e n o m ett f o l k i allmänhet hyllar kvin- nan såsom hemmets g o d a genius o c h lifvets ledstjärna, huru skall då icke nationens kärna, bondeståndet, g ö r a det.
D e n sven- ska b o n d e n s så väl politiska s o m sociala ställning skulle icke kunna förstås, såvida m a n icke k ä n d e till hans förhållande till sin hustru.
D e n svenska b o n d h u s t r u n är icke b l o t t det materiella hvardagslifvets ledarinna o c h hushållerska; h o n är äfven rådgifverska v i d betydelsefulla vändpunk- ter af andlig i n n e b ö r d.
Särskildt är detta händelsen i Jämtland, där svårligen en o d a l m a n handlar o c h vandlar, u t a n att först lyssna till hvad hans hustru har att säga, o c h det är ofta hennes k l o k a råd, hennes försynta takt o c h finkänsliga er- farenhet, som leda m a n n e n i tvifvelak- tiga fall, där det k a n gälla familjens framtid o c h välgång.
D e t finns m å n g a kvinnoideal.
M å de, hvar i sin stad, hafva sitt berättigande, m e n säkert är, att det ideal måste stäl- las h ö g s t, s o m mångsidigast omfattar lif- vets viktigaste sferer.
O c h detta ideal finner j a g f ö r min ringa del bäst förverk- ligadt h o s d e n svenska o d a l m a n n e n s maka, hvilken bär dagens t u n g a u n d e r flinka händers id, på samma g å n g h o n är sin mans andliga ledsagarinna o c h stöd.
E n h ö g r e ställning k a n kvinnan i c k e nå än den att fylla sinnevärldens m å n g f a l d i g a kraf p å k l o k o m t a n k e o c h träget arbete, men därjämte vara den ädla makt, s o m alltid har en h ö g r e världs b u d f ö r sina ö g o n o c h stadigt visar v ä g e n, s o m går fram m o t ett u p p h ö j d t, idealt mål.
» M e n, » — säger kanske m å n g e n af I d u n s läsarinnor — » detta är j u icke en lefnadsteckning, utan endast spridda re- flexioner? » Ja v ä l!
M e n m å n n e icke det är det bästa eftermälet en kvinna kan lämna, att h o n, när m a n tänker p å henne, ur ens inre framtrollar allt det sköna man känt o c h allt det g o d a m a n v e t o m kvinnan, ställd j ä m s i d e s med m a n n e n i lifvets hårda strid?
Hugo 3 furutoppar drar sakta sas iiikt orgelbrus.
~öch ständigt man hör " jin fågclkör Sin jublande pingstsång sjunga.
~öch hällen är prydd Jlled ' jBöj knä och bär ' jDin själs begär %ill alltets mäktige fader; ' Kfirn, kom som fordom, (luis andedräkt, &lt;J \ {cd vindens fläkt, Jjifgifvandc, varm, XiH själ som arm ijch dödströlt kämpar i gruset.
Jyom, kom som fordom, du ljusets lån ^Där ofvanfrån, " Och sänk dig så blidt 3 håg, som tidt tAf hopande tvifvel skuggas.
li^om, kom, gjut flammor i tal och sång zÅntiu en gång, Wickstrbm.
I p o r t r ä t t e x t e n uti f ö r r a n u m r e t (2 d r a sidan, 2:dra spalten, M e raden uppifrån) har in- s m u g i t s i g ett v i l s e l e d a n d e t r y c k f e l.
D ä r s t å r: s e x f l i c k o r, s k a l l v a r a: sexton flickor.
P å s a m m a s i d a i n o t e n s t å r: C.
L ö n n b e r g, b ö r v a r a: L.
L ö n n - berg.
till altarbruk mossa mjuk.
aÅtt domnande värld Ur köld och flärd Jill brinnande trosliraft väckes!
Anna Handarbetets Några ornamentik.
o r d •om upp på berget, känn majfrisk vina Knutson.
för dagen af 1 \ ring panna, kind.
' Mar Thcodor andas du fritt, Skådar du vidt 1 {rinq land och speglande vatten.
/ ^Vfvanstående rubrik ilJ på som j [fja, ar du trött vid att se i smått ej titel i en uppsats den ~Och grått i grått, med densamma Se öfver kvar vik genom jEn utsiktsrik, gifva rymd för ditt öga.
några kunde bli som af hel och så är få blygsamma och utveckling Handarbetets inom dimensioner ändamålet ifall skulle förmå för är visso uppfyldt, och väcka fortfarande för Men antydningar fruktbärande sättas ämnet uttömmes också uppslag kunna b o k, ty föreliggande.
några slöjd, lif ^Den högste öppnat en tempelsal här skulle en vidtomfattande som •Era ljus fylld Lindblom.
tankar, den art visar sig så vårt land.
den att hvilka af hem- mäktig af vänners vårutställning, för hvilken Så ljuf och sval.
i korthet redogjordes i näst senaste numret af Idun, CHed lärjungasinn gjorde den i ' Vi gå dit ijch stanna i rörd in tillbedjan.
fråga i så om nya innebära Denna Se lundar, däldcr, skrudade skönt 3 skiftrik t grönt.
^änn rökelsen gå S^rån knopp och strå CNlot djupblåa tempclhvalfven.
ärofullt höll det på har en för namnet, af en att har nydaning ända med nationell från att framvisa uppkomst.
fullföljt gå i sitt stiftande hemslöjd, särskildt under område, som vid tiden Konsekvent sin hvilka och växtlighet.
a f s e e n d e på åter- handarbetets alldeles den hade som originella uppslag, om mission kvinnliga föreningens tiskt och löfte förening fyllt upplivandet på skäl broderiornamentik åtskilliga sig måtto uppgift och att för ni- undan
1894 förintelse rädda gamla traditionella mönster och arbetsmetoder, med hvilka hvarje kvinna i bygderna fordomdags var förtrogen.
Att från kistbottnarne uppgräfva gamla mönster var på sin tid vanskligt nog, att sedermera skaffa dessa mönster burskap bland textilindustriens börsaristokrati var äfvenledes ett stycke styft arbete, för att nu icke tala om de ofta mödo- samma studierna och den insikt det kräfde att återställa den genom generationers omskrifnin- gar ofta bizarra och förvildade ornamentiken till en numera så förkättrad stiltrohet.
Men att åter sätta gummor och jäntor i väfstolarne eller vid knypplingsdynan, ja, att förmå rike mans döttrar att finna en stund ledig från fransk grammatik och pianospelning för en smaken förädlande sysselsättning, som fordom ansågs såsom en af kvinnans vackraste dygder — det var ett ännu styfvare verk.
Man må därför icke undra på, om Hand- arbetets vänner, efter att ha fyllt en så stor- artad mission, som till sin natur var reforma- torisk och nödvändigtvis kräfde ett betydligt forskningsarbete i mönstrens stilar och teknik, småningom skulle förälska sig i sin med sä stor möda hopbragta mönsterskatt, bli en smula stildoktrinär, konservativ och exklusiv, ja, — må jag våga ordet!
— akademisk.
Den mönstersamling, föreningen tillhandahöll allmänheten, var så korrekt, att en fackman aldrig skulle kunnat upptäcka ett brott mot den historiska stillagen.
Sak samma med fär- gerna.
En diskret, efter spektralvalör afvägd färgskala, inga bizarrerier eller pojkstreck, idel harmoni med en sordinstämd ton!
Med aktning för alla dessa solida egenskaper kunde den, som ser på tingen med konstnärsblick eller åt- minstone önskar plats för fantasien, ej undgå att anmärka, att vid föreningens i öfrigt lifs- kraftiga verksamhet började fastna en liten parasit, som gärna är oskiljaktig från all aka- demisk växtlighet: tråkigheten.
Det har därför varit synnerligen uppfriskande att under senare tid då och då se ansatser till en något djärfvare fantasiflykt, till ett fritt och själfständigt skapande, hvars första förut- sättning är frigörelsen från det slafviska kopie- randet.