Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu kan ju icke nekas, att rörelse i fria luften är något utomordentligt gagneligt och uppfri- skande, när motionen kan företagas timvis minst en gång dagligen och, väl att märka, i fullkomligt ren luft.
Men hur många äro i tillfälle att offra den nödiga tiden härför, äfven om vädret icke lägger något hinder i vägen?
D e flesta få nöjas med att trippa omkring en half timmas tid, tyngda och be- svärade af sina öfverplagg, och detta ej alls i Guds fria natur, utan på stadens mer eller mindre qvalmiga gator.
Hela denna motion kommer egentligen blott benen till godo, medan armarnes, ryggens och bröstets musk- ler hållas i nästan fullständig hvila.
Och dock behöfva dessa senare rörelse fullt [ut så
nållea ett .tummar I veckan under hela qvartalet.
För hvarje 5-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f väl som benens muskler, hvilka man ju dock alltid blir nödgad att något sysselsätta.
Den så kallade » spatsergångeu » kan alltså vis- serligen sägas vara bättre än ingenting, men ej heller en smula mer.
I äldre tider, då lifvet rörde sig i lugnare former och qvinnans verksamhet till det mesta föll inom husets fyra väggar, då den » stilla » qvinligheten var slägtetsj ideal, kunde hon måhända nöjas med den smula rörelse, som en daglig spatsertur eller de husliga sysslorna erbjödo.
Men nu då tidens ström allt mer och mer griper qvinnan, hvarför skulle hon icke då rusta sig till kampen?
Det är ej nog med att man ger henne större kunskaper.
Hon skall ej ens kunna tillegna sig dessa kunskaper, om ej den lekamliga utvecklingen följer med.
Kroppen är nu en gång själens bärare.
Den skall visserligen vara andens tjenare, men försummar jag mina tjenares behof, då skall ovilkorligen den tidpunkt komma, att han uppsäger mig sin tjenst.
En slapp fysik vållar andlig slapphet.
Om man ej sörjer för, att blodet rullar raskt i ådrorna, kan man ej heller begära, att det skall tillföra den nödiga näringen till hjernan, och så går det klent med hjernans arbete.
Visste qvinnorna blott, hvilken fond af väl- befinnande och lifsmod en smula rationelt drifna kroppsöfningar kan skapa, skulle de i ännu större utsträckning söka gymnastikun- dervisning.
Mycket är visserligen vunnet, men målet är icke nådt, förr än alla, hvilkas sysselsättning ej förskaffar dem behöfliga kroppsliga rörelser, kommit derhän, att de då söka den på annan väg.
V i veta nu mycket väl, att ett synnerligen stort antal qvinnor af skilda skäl aldrig vill inlåta sig på att taga egentlig gymnastikun- dervisning; men derför behöfva de icke rent af underlåta att taga någon liten hänsyn till sin lekamliga utveckling.
Det följer af sig sjelft, att en kunnig undervisning af en ut- bildad och erfaren lärarinna alltid är det bästa; men der en dylik undervisning icke står att få, skulle dock några enkla, men rationella gymnastiköfningar på egen hand göra godt gagn.
V i ämna derför i snarast kommande num- mer af Idun i text och bild gifva några an- visningar för de qvinnor, som på egen hand önska drifva litet rationel gymnastik.
Det kan tör hända kosta en del sjelföfver- vinnelse att göra början, men om saken gripes an med en smula energi, skall resultatet snart visa sig.
V i skola endast välja rörelser, som en hvar kan företaga i sitt hem, och så noga som möjligt göra reda för, både huru hvarje särskild rörelse skall utföras, och hvad som afses med den samma.
Pastor Osterraanns föredrag.
Några af invändningar Referenten.
" lijiSledan jag i tvänne föregående nummer af Jir^K I d u n refererat hufvudinnehållet af pa- stor Rodolph Ostermanns tvänne föredrag om » Qvinnans ställning », kan jag icke under- låta att fästa mina läsarinnors uppmärksamhet på den inkonseqvens, som gör sig gällande vid föleläsarens framställning, af hvad som faktiskt är qvinnans rättmätiga fordran i afseende på sjelfständighet, sjelfbestämmanderätt och öfriga menskliga rättigheter, som hittills förbehållits mannen allena, och det bruk hon faktiskt bör i r-N I \ J | i ki \ J IN I d u n, erhålles e&lt;t g r a t l a e x e m p l a r f ö r hela den tid, u n d e r hvilken a b o n n e m e n t e t räcker.
A r o d e a a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 5, t o r d e p r e n u m e r » göra af dessa henne rättvisligen tillkommande rättigheter.
Jag vill så mycket skarpare betona denna föreläsarens sjelfmotsägelse, emedan den är så ytterst betecknande för menuiskors — isynner- het mäns — sätt att behandla qvinnofrågan.
Den blir i deras händer icke en fråga om rättvisa och realitet utan om smak och ideella fördomar.
Få äro dock så barnafromt ärliga som pa- stor Ostermann.
Alla veta de, hurudan de vilja hafva qvin- nan, för att hon skall motsvara deras egna in- tressen, men för att förläna sken af rättmätig- het åt den stränga begränsning de gifva åt qvinnans verksamhet gifva de oss falska för- utsättningar, såsom exempelvis, att qvinnans fysik, hennes begåfning, hennes naturliga an- lag och — ej minst — hennes » qvinlighet » göra henne olämplig för hvarje annan roll, än den man hittills funnit i sitt intresse att låta henne spela.
Pastor Ostermann är ärligare.
Han utgår ifrån hvad han såsom sannings- sökande samhällsfilosof funnit vara sant och rätt, nämligen att — enligt hvad » historiens vitnesbörd och våra dagars erfarenhet intyga » — qvinnans begåfning icke hindrar henne att » göra anspråk på en mera framskjuten plats i samhället, än den som hittills tillerkänts henne ».
» Hon kan fordra social och politisk likstäl lighet med mannen; hon kan fordra tillträde till alla lifsomräden med rätt att följa sina an- lag och utofva dem i alla de yrken, embeten och sysselsättningar, som hittills förbehållits det andra starkare könet. » Se härom första föredraget.
I det andra deremot möter oss föreläsaren- mannen, som, insnärjd i denne senares alla ärfda och förvärfda fördomar, icke kan släppa det gamla häfdvunna qvinnoidealet, som är de fleste mäns dröm: en blid och hängifven va- relse, som lefver, tänker och verkar endast för och genom mannen, som lojalt erkänner sin djupa underlägsenhet (utom förstås i skön- hetens, behagens och — toffelväldets herra- dömen) och som tacksamt underkastar sig hans välvilliga beskydd och ledning.
Att nu tänka sig dsnna harmoniska sam- mansättning af en del engel, en del barn och en del slafvinna plötsligt byta hamn och bli bara — menniska bär mannen emot.
Och så vädjar han till qvinnans ädelmod, hennes ofta besjungna offervillighet och säger: visser- ligen måste jag i sanningens namn medgifva, att du har alla de der rättigheterna och för- mögenheterna, men för min och alla välsig- nade mäns skull nedlägg din fordran på de förra och afstå från bruket af de senare och låt allt blifva vid det gamla 1 Vill du skaffa dig kunskaper, nå väl, sä gör det för att bli för oss en intiessantare vän, ett angenämare sällskap.
Våga dig blott icke ut i lifvet på egen hand, ty då väntar dig vår ringaktning, hvaremot vi vörda din svaghet.
Vill du her- ska, så styr verlden genom oss.
Lef för oss, tänk genom oss och göm dig bakom oss!
— Sådan är föreläsarens vädjan till våra » qvin- !iga » instinkter.
Han hotar, smeker och ler, allt för att bevisa oss otillbörligheten i den längtan, som i vår tid gripit vårt kön, att fri- göra sig ur det beroende förhållande, i hvilket de flesta qvinnor f. n. stå till en eller flere män.
Männen, som sjelfva äro så ytterst känsliga på detta område, hvilkas diktan och traktan medvetet och klart allt ifrån gossåren går ut på, att så snart som möjligt blifva oberoende, bli » sin egen herre », kunna de icke tänka sig att en qvinna kan känna det samma?
Hvilken är ynglingens dröm?
— Oberoende.
— Hvad är mannens stolthet, sjelfständighet och styrka?
— Hans oberoende.
— Hvad förskaffar honom aktning och inflytande?
— Återigen hans obe- roende.
Då deremot vårt förakt, medlidande eller till och med vårt löje icke sparas på den, som blott är sin fars son, sin brors bror eller sin hustrus man, han må såsom sådan vaia aldrig så hängifven eller angenäm och tjenst- aktig.
Deras heder räcker dock icke till för honom längre än under ungdoms- och läroåren.
Hvarför skall man hafva ett annat mått för bedömandet af qvinlig heder?
Hvarför skall hon genom hela lifvet hedras för andras för- tjenster, njuta frukterna af andras oberoende, men deremot förnekas att känna glädjen, till- ftedsställelsen och tryggheten vid att skapa sig ett eget.
Huru förvillande för rättsbegreppen och huru orättvist!
En man, som arbetar, sträfvar och trotsar sig fram, trots alla motgångar, hinder och med- täflare — » heder åt honom », heter det.
— En qvinna, som gör sammaledes — » vår ring- aktning åt henne », försäkrar pastor Ostermann.
Hennes qvinliga nimbus filas bort mot vår grofhet, menar han.
Jag beklagar, att han tror vår qvinlighet sitta så löst, vara en fernissa, som endast kan bibehållas i väl stängda boningsrum.
För min del hoppas jag, att » qvinligheten » är vårt väsens innersta kärna och följaktligen icke kan nötas bort.
Tvärt om skall vid en sådan nötning det komma i dagen, som är det verkligt äkta och bestående i » qvinligheten ».
Ett annat tungt vägande skäl för sin åsigt om qvinnans uppgift att tillbakadraget och stilla verka i det tysta tror sig pastor Oster- mann finna deri, att qvinnan skall vara barnens — framtidens — uppfostrarinna.
Med bästa vilja kan jag ur denna synpunkt icke fram- tvinga annat än ett skriande skäl mot hans uppfattning.
Framtidens, barnens, döttrarnas och sönernas uppfostrarinna — hvad kan i högre grad vara henne af nöden än lifserfarenhet, än en sjelf- förväfvad kännedom om den verld, för hvilken hon skall uppfostra kommande generationer?
Hur skall hon kunna uppfostra andra för ett lif, som hon aldrig sjelf har left, härda dem för öden och stärka dem mot faror, om hvilkas tillvaro hon sväfvar i lycklig okunnighet?
De mödrar, som aldrig pröfvat lifvets allvar utom hemmet, hvad kunna de i regel göra för sina barn?
I de flesta fall intet utöfver att vagga dem på sina armar, akta dem för stötar, kläda och mata dem.
Sedan blir det skolan, som får gifva dem kunskaper, kamraterna och slumpen, som får bilda deras sinnen.
Och ännu icke fullvuxna skola barnen drabbas af den olyckan att märka en klyfta mellan sig och sin mor, emedan hon står i en annan verld än deras.
Pastor Ostermann uppdrog i sitt föredrag en paralell emellan de mödrar, som stanna i hem- met och vaka öfver barnen, och dem, som egna sin tid åt göromål utom hemmet och sålunda tvingas att lemna barnen åt — guvernanten • — » en sorglig företeelse, hvars olyckor jag icke behöfver förklara för mina åhörarinnor », sade han.
Månne han icke här gjorde sig skyldig till ett tvåfaldigt misstag — åtminstone vid betrak- tande af svenska förhållanden?
Jag tror för det första, att guvernanten oftast är en vida bättre uppfostrarinna än modern.
Hon är oftast — icke alltid — danad ' och begåfvad för sitt kall, hvilket modern oftast icke är; hennes intresse är koncentreradt på
on s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
— B i d r a g f r å n a l l a o m r å d e n f ö r q v i n l i g verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r denrja enda uppgift, under det moderns är splittradt på tusen ting; hennes omdöme är icke förblindadt af moderskärleken, men under- stödt af hennes kunskaper och den vakna blick, som gerna förvärfvas af den, som, sjelf i en be- roende ställning, kommer i beröring med främ- mande menniskor.
Guvernantuppfostran synes mig derför icke vara ett så bedröfligt ting, som pastor Ostermann håller före.
För det andra tror jag icke, att det är de mödrar, som syssla med arbete utom hemmet, som mest skada sina barn — naturligtvis från- räknadt de fattiga dagsverkshustrurna, om hvilka dock ej här kan bli fråga, de ha minsann inga guvernanter till sina ställföreträderskor — utan de mödrar, som flacka från nöje till nöje och vexla bort mot glitter och sällskapsnöjen den smula guld i karaktären, som de skulle gifvit i mödernegåfva åt sina små.
Men dessa äro de minst emaneiperade.
* ^ Gu / ' do.
En åkerbrukskoloni för små fattiga, värnlösa barn liar, såsom vi förut meddelat, fröken Concordia Löf- ving satt sig före att upprätta, och att hon här vid lag lägger i dagen ett nit oeh en uppoffring af tid och möda, som äro ytterst sällsynta, det vet en hvar.
Hennes senaste åtgärd är anordnandet af en hasar, hvilken skall gå af stapeln den 8 och 9 inst.
maj, och som kommer att bjuda på åtskilliga öfverrask- ningar.
För det synnerligen goda syftet har helt nyligen utsändts ett upprop, undertecknadt, utom af fröken Concordia Löfving, af den i dessa dagar till sorg för så många hjelpbehöfvande bortgångna prin- sessan Eugenie och ett antal varmhjertade qvinnor.
I detta upprop uppmanas en hvar att bidraga till den goda sakens framgång, vare sig med penningar eller föremål af säljbar beskaffenhet.
De minsta bi- drag äro välkomna.
V i äro öTvertygade om, att en stor del af Iduns läsarinnor med glädje skola be- gagna tillfället att på ena eller andra sättet bidraga till det goda ändamålets vinrjande.
Gåfvorna böra före basårens öppnande iolemnas hos fröken Löfving, Nybrogatan 11 B, eller till någon annan af de tal- rika undertecknarinnorna, hvilkas namn och adresser återfinnas i de dagliga tidningarna.
En Marstrandssejour sommaren 1887.
l a n beskyller i allmänhet qvinnan för att uteslutande kokettera för mannen, men att så ej är förhållandet märks bäst i Mar- strands badhus.
Kostymernas färger öfverensstämma så väl med det i koketta badmössor fängslade håret, och under stundom ser man en liten skönhet, hvilken mycket länge uppehåller sig på trap- pan för att låta beundra sig i sin vackra tri- eotdrägt, som tydligt framhäfver kroppens mjuka linier.
Här och der ligga unga flickor, likt hvilande najader, behagfullt utsträckta på vat- tenytan, andra kasta sig med ett djerft språng i hafvet, hvirfiande upp en hel kaskad af glän- sande vattenstrålar, och åter här och der synes ett rosigt flickansigte sticka upp ur vågorna.
Barnens bassäng är mycket talrikt besökt, oeh de små ungarne aro verkligen förtjusande, så snart de inte skrika.
Efter badet rusa alla upp i bergen oeh hoppa omkring på klippaf- i I r- \ |_ / I I U Kl IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid noga a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n f r å n r e d a k t i o n e n s sida p å r ä k n a s satserna, till dess normal kroppsvärme åter inträdt.
- För dem, som ej tåla att begagna de kalla baden, finnes ett förträffligt varmbadhus, som är mycket anlitadt.
— — — En ä två gån- ger i veckan arrangerar direktionen » pie nios » ut till de närbelägna öarna, då man utau rin- gaste besvär och med helt obetydlig kostnad kan påräkna en förtjusande dag.
Affärden sker kotteri-vis i segelbåtar, då man förkortar vägen genom att sjunga eller berätta roliga historier.
Sången tar sig här synnerligen väl ut, och klipporna kasta ett rent och klingande eko efter sångaren.
Eikliga förfriskningar serveras vid framkomsten till någon af öarna, musiken blå- ser upp en franeaise, och snart är ungdomen i full gång.
De äldre damerna och herrarne slå sig ned på improviserade bänkar, och kri- tiken blir väl understundom skarp nog, men hvad behöfver man väl bry sig derom?
Hvar på Guds gröna jo:d finnas ej små intriger och små skandaler?
Och en badort är ju en syn- nerligen tacksam jordmon derför.
— — När man sedan far hem om aftonen för en sakta bris, afbrännas raketer från de flesta af bå- tarne, och under hurrarop och i den festliga- ste sinnesstämning tägar man upp till » Alp- hyddan » för att på ett värdigt sätt afsluta da- gen med en glad supé.
— — Kanske ett af de behagligaste nöjena i Marstrand äro de s. k.
» musikaftnarne på sjön ».
Artiga kaval- jerer anskaffa en segelbåt, hvilkens master och reling prydas med kulörta lyktor.
Champagne, drufvor och cakes stufvas in i akterskåpet, och dermed äro alla förberedelser vidtagna.
Vid 9-tiden på aftonen vimlar hamnen af hundratals segelbåtar och tusentals kulörta lyk- tor, och då och då stiger en raket med ett fräsande ljud mot aftonhimlen.
Bland allt detta sorl och lif brusa musikens tonvågor fram, än starka, än dämpade, allt efter som man närmar och fjärmar sig derifrån.
Ack, hvilka lustiga sceuer man kan blifva vittne till!
En segelbåt utan lyktor är i allmänhet ett ganska misstänkt föremål.
Ett par unga, lyck- liga menniskor sitta som oftast deri och njuta af bvar andras sällskap i den alldeles oriktiga tanken, att ingen ser dem, ty, o ve, en illvillig, kanske afundsam person låter helt plötsligt en raket stiga upp just öfver denna båt, - och lika plötsligt dragas händer, som råkat på villospår, till baka till sina rätta egare.
Men i sjelfva verket är en sådan afton förtjusande.
En sysselsättning, som flitigt anlitas, är fiske.
Man hyr dagen förut en fiskarbåt och beger sig ut vid 8-tiden på morgonen, i allmänhet utåt » Klädesholmarne », der det bästa fisket är att tillgå.
Båtens egare anskaffar några slags öfvertåg af oljeduk, refvar, bete m. m., och har man tur, kan man draga upp ända till 30 stora glänsande fiskar i timmen.
Fiskarfolket är ett kraftigt, gediget och gud- fruktigt folk, ärligt som guld.
Det är för resten anmärkningsvärdt för denna lilla ö, att ej i mannaminne en stöld der blif- vit begången; man lemnar sina nycklar uti lådor och dörrar, och aldrig behöfver man frukta för vare sig tjufnad eller prejeri.
— — — Segelbåtarne äro alla däckade, mycket pryd- liga och beqväma, men rulla otäckt i sjögång.
Största antalet badgäster ligger ute på sjön hela förmiddagarne, men de, som ej äro dess lifligare Neptuni-dyrkare, ligga hellre uppe bland bergen och gassa sig i det härliga solskenet.
Marstrands klimat är sommartiden tvifvelsutan det härligaste i Sverige.
Aldrig för varmt oeh aldrig för kallt, luften ljum och mild till framåt kl. 2 på nätterna.
Danssoaréer gifvas 3 ä 4 gånger i veckan, då man grundligt roar sig, och mellan danserna promenerar man i parkalléerna, derefter supe- rar man på » Alphyddan » i kotterier under musikens än jublande, än svärmiska toner.
Se- dan händer, att man gör » stora promenaden » ut till » Kruthuset » i ett gudomligt månsken, längs hafvet, som här stundom bryter sig i bränningar mot klipporna och fradgande och brusande kastar hvita skumstänk högt upp på land, stundom ligger stilla med somnad våg — endast månstrålarne glittra och darra på dess ytta.
Grottor och bänkar befinna sig här och der vid vägen, öfverallt träffar man på grupper af menniskor, och understundom tränga tonerna af en mansqvartett från klipporna mäktigt fram genom nattens tystnad.
Stundom, men ganska sällan ser man en bärstol, buren af några kraftiga åboar.
Ett blekt, magert ansigte blickar undrande och sorgset en till mötes, och på ett ögonblick dör leendetbort vid åsynen af den bjerta motsats, som lifvet här erbjuder: å ena sidan sprittande lif och lefnadskraft, å andra sjukdom och ho- tande död; för resten, — hvem vet, — kanske går man sjelf ett liknande öde till mötes — ingen anar ju, hvad framtiden bär i sitt sköte.
I den lilla vackra kyrkan hållas utmärkta morgonböner af framstående predikanter, och tillfälle att deltaga i körsång finnes trenne gån- ger i veckan.
Som jag ej sjelf begagnar mig af någon lä- karevård, kan jag ej yttra mig derom, men har jag all anledning tro den vara utmärkt.
Jag har nu sagt en hel del om Marstrand — visserligen kunde jag utförligare berört den ekonomiska sidan af en sejour derstädes, men de, som önska en detaljerad underrättelse här- om, hafva endast att under kamrer Silfversvans adress reqvirera ett prospekt öfver badanstalten, — och vill jag nu sluta med det rådet, att hvar och en, som har godt om pengar och dessutom tid att fara bort öfver sommaren, ställer kosan till Marstrand; jag tror ej att någon skall ångra att hafva tillbringat några veckor på denna förtjusande lilla ö, som likt en hafsdrottning sticker sitt fästningskrönta huf- vud upp ur böljorna.
God ton.
lll^lamerna kunna träda in i ett rum med parasollen, men paraplyn sätter man från sig i tamburen.
Herrarne sätta alltid ifrån sig sina käppar och, om det ej är en allt för flyktig visit, äfven sina öfverplagg.
En herre sätter sig aldrig bredvid en ung flicka i en soffa, med mindre de äro goda bekanta; om han likafullt gör det, bör hon gifva honom en liten lektion genom att under en eller annan förevändning resa sig.
Om husets fru är något till åren kommen, kan hon anmoda en herre, som är på visit att taga plats bredvid sig i soffan, men herrn bör icke göra det utan uppmaning.
En herre på visit bör icke i närvaro af andra personer, som äro komna i samma ärende, öfverräcka en dam någon present.
Om han medför exempelvis en bukett, låter han deDna stanna i tamburen och öfverlemnar den först, när de andra lemnat rummet.
Det hör r.rmligen ej till god ton att direkt eller indirekt säga de andra, att de kommit med tomma händer.
En dam frågar aldrig en man, hur han befinner sig, om ej i det fall att vederbörande
M-inusKripi, s o m e j a n t a g e s till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s ä v l d a p o r t o b l - fogas.
är mycket gammal eller öfverstått en farlig sjukdom.
För öfrigt förekommer det mig bäst, att man vid visiter, då många personer äro till städes, hvilka ej äro intima bekanta, aldrig bringar sådana ämnen på tal, som blott intressera några få och måste förefalla de andra skäligen tråkiga.
Det hör ej till god ton att afböja, när en herre bjuder armen — bekanta är här natur- ligtvis icke tal om.
Emellanåt kan det j u vara mindre behagligt, men man får ärran gera det så, att herrn icke får anledning dertill, hvilket visserligen ibland kan vara kinkigt nog, om ej rent af omöjligt.
En dam behöfver ej hysa betänkligheter för att mottaga en hjelpande hand från en herre, som hon ej känner, vid urstigandet ur en spårvagn, omnibus eller slikt, om blott denne ser ut som en hyfsad menniska.
Det kan ju hända, att denne herre blott ser ut att vara det eller det, men hvad betyder detta?
Min fru, ni som har söner på 12, 14 eller 16 år, ni bör aldrig tillåta, att dessa undandraga sig nödvändiga höflighetsformer gent emot sina farmödrar, tanter eller systrar.
Få de först vana att visa höfiighet mot sina närmaste, följer sedan af sig sjelft, att de visa sig höfviska och förekommande äfven mot främmande.
operan återupptog i förra veckan Meyer- beers klangfulla o c h storslagna opera » Huge- notterna ».
Utförandet var på det hela taget för- träffligt; men som en stjerna bland de öfriga glänste fru Östberg i drottning Margaretas parti.
Säkerligen har detta oerhördt svåra, men för en sångerska af första rang så tacksamma parli aldrig å denna scen erhållit ett mera briljant och vårdadt utföranda Fru O. har här lagt en ny o c h skön lager till sina föregående.
Om någonsin, var här den inkastade lagerkransen på sin plats.
Fröken Klemming sjöng Valentine ' s ganska for- drande parti alltigenom musikaliskt och på det i alla afseenden redbara och omsorgsfulla sätt, som man är van att finna hos henne.
En bättre repre- sentant än fröken Karlsohn som page Urbain får man leta efter.
Hennes entrée i första akten var charmant.
— Bland herrarne utmärkte sig i främsta rummet hr Sellman, hvilken i Raouls parti upp- trädde som gäst.
Något svag i början, sjöng hr S. som vanligt snart upp sig.
Bland de öfriga torde nämnas hrr Sellergren, Linden o c h Ström- berg som resp. grefve de Saint-Bris, grefve de Nevers och Marcel.
Hofkapellet, till hvars pen- sionskassas förmån operan sistl. onsdag gafs, skötte sig som vanligt under hofkapellmästare Nordqvists ledning utmärkt.
På lördagen i denna vecka gifves f. f. g. efter längre tids hvila Andreas Hallens opera » Harald Viking » med hr Brun i titelrollen.
A denna teater afslutar fru Hennings i morgon torsdag sitt med en så ovanlig och så välförtjent framgång krönta gäst- spel, j Vildanden » gifves då liksom i dag onsdag.
Svenska teatern gaf i går tisdag ett nytt stycke, » Maria Magdalena, » inför en ganska fåtalig publik, hvaraf säkerligen en stor del hade mycket mun- tert trots det gripande sorgespel, som på scenen afvecklade sig.
Allvarsamt taladt, kunna vi san- nerligen ej förstå, huru man kunnat upptaga ett dylikt så alltigenom gammalmodigt och förlegadt stycke.
Teaterns ledare borde hafva bättre an- vändning för de skådespelarkrafter, som stå till buds.
Det är nog ej med något vidare intresse, de hänge sig åt ett arbete, hvarpå de — det hafva de nog från början insett — ej kunnat be- räkna att skörda någon vidare berömmelse.