Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon själf, en hushållerska och två eller tre små- flickor (af hennes matgäster) var hela den personal, som behöfdes för att t ex. i Katarina servera hundrafemtio vid finare bordseder ovana barn med två rätter kraftig, välsmakande föda efter en matsedel, som både var ytterligt om- växlande och upprättad efter vetenskapliga grunder.
Men detta, att kunna göra stora saker en- kelt och anspråkslöst, var just det utmärkaadc draget hos henne.
Enkel och anspråkslös var hon själf, och välgörenhet för något annat än dess egen skull var icke i hennes väg.
Hon prålade aldrig med sitt arbete, som hon ansåg som den naturligaste sak i världen, och där- för var hennes namn icke bland dem, som ba- sunades ut på ryktets vingar i stora världen.
En del folk där visste, att fattiga folkskole- barn fingo middagsmål, och några kände, att cn ung dam var själen i detta arbete.
Några få visste, att hon hette Jenny Meyer.
Men fråga Stockholms folkskolelärare och lärarinnor, om hvad hon uträttat, fråga i de hundratals fattiga hemmen, och du skall få höra, att hon i sanning varit en räddande ängel.
Nu har hennes varma hjärta upphört att slå, och den vackra öppna blicken skall aldrig mera möta hennes små skyddslingar.
Men hennes minne skall lefva i hennes verk, för hvars fortbestånd hon själf sörjt, och, om tacksamhet icke blott är ett tomt ord, i många, många människohjärtan.
F. 6&gt; hlonda barn ... S o m stjärnan tindrande i sommarnatten, Ö, blonda barn, du för min tanke står, Öch vassen, sakta rörd af / lodens vatten, pitt namn i längtan rmskar, där jag går.
p u är allt härligt, som naturen danat, p u Jödts a / rosens do / t och vindens sång, p u är den solglimt, som mitt öga spanat, jVär det i ångest slöts så mången gång.
Så) \ tt £åt pu kom då, kärlek, att mig lyckliggöra, med en kyss be / ria mig / rån kval, mig på nytt de lju / va ton / all höra, lärt a / vårens första näktergal!
" Ett \ it ämne.
ämne, som vid elementarläroverk för flickor åtminstone någon gång borde förekomma, är om det s. k. simpla kropps- arbetet.
Det borde framhållas, att intet årligt arbete vanhedrar människan, och att, därest det icke öfverstiger hennes krafter, en kvinna, ja, en verklig dam, kan verkställa hvilket simpelt » pigarbete » som helst, i händelse om- ständigheterna så kräfva.
Bland verkligt bildadt folk är man väl lyckligtvis redan hunnen till den åsikten.
Men i elementarskolor gå flickor från icke bildade hem och från halfbildade, och de fostras i hemmen i den föreställningen, att det alldeles icke » går an », att en flicka med bildad upp- fostran förrättar något arbete, som passar sig endast för » en jungfru ».
Och om de få se, att en kvinna, som tillhör den bildade klas- sen, piskar en matta, skurar en ljusstake, diskar några tallrikar eller dylikt, så säga de rent ut åt hvarandra, att hon ändå inte måtte vara riktigt fin.
Ej alla flickor, som gå i elementarskolor, komma i sådan lefnadsställning, att de kunna hålla sig köksa och » husa », högst få i sådan, att de kunna hålla sig till och med med » kam- marfröken ».
De allra flesta hamna i tarfliga förhållan- den och få nöja sig med blott en » jungfru », många hafva ej råd att hålla sig ens en så- dan, utan få taga en passerska, som går från och till.
Huru olyckligt, om en flicka, som växt upp under gynnsamma lefnadsförhållanden och kommit i motsatta, lefvat sig in i den före- ställningen, att hon är för god till att tvätta af ett golf, att det ej går an att tömma en » slaskhink », emedan någon kunde få se det och taga henne för en » sämre » människa!
För femton år sedan bodde vi i en stad, där det fanns ett nybildadt läroverk för flickor.
Föreståndarinnan var » une dame diplomée », som det heter på franska.
Hon var så lärd, att man sade om henne: fröken P. är i 3tånd att föreläsa öfver hvilket ämne som helst.
En dag, då hon ej var på skolan, kommo vi händelsevis upp i hennes bostad.
Hon be- fann sig i köket, dit vi gingo.
Därute stod hon med uppvikna ärmar vid en stor tvättbalja.
Såplöddren stod omkring de vackra armarue.
De fina, välbildade hän- derna voro litet röda.
» Jag har fintvätt, och den gör jag alltid själf, » sade hon.
» Då får jag kläderna rena.
I mitt hem fingo vi vara med om alla göra- rn ål. » En annan af hennes fridagar kommo vi till henne.
Hon var då sysselsatt med att stoppa korf.
» Jag äter ingen annan korf, än den jag tillagar själf, » sade hon, » ty då vet jag, att den är ren. » Vi känna en professorska, som ger lektions- timmar i matematik både åt studenter och andra.
Stundom möta de henne, när hon kommer från torget med ett kålhufvud under armen och en kvast eller en knippa vispar i handen, men det faller ingen in att hälsa mindre djupt på henne för det.
IDUN 1894 Hon behöfver icke göra det.
Hon gör det för att visa, att det går an att en kvinna duger till något annat än spela piano, sy ett broderi, läsa romaner, kläda sig efter sista familj-journalen och vara en sa- longsprydnad.
Som motsats till professorskan må nämnas en ung fru af medelklassen.
Familjen hade endast en tjänarinna.
Denna hade en dag hängt ut husets finaste matta för att vädra och piska den och sedan gått i ärenden in åt staden.
Under tiden blef det ett riktigt stört- regn.
Frun stod i tamburen — ungefär tio alnar från strecket, där mattan hängde.
— Hon lyftade de sammanknäppta händerna mot höjden och utbrast gång på gång: » O, min matta, min fina matta!
X u blir den alldeles fördärfvad! » Men inte kunde hon taga in den!
Det var ju ett » p i g g ö r a »!
Snart skall det nog ej finnas någon » jung- fru » mer • — de äro fröknar allihop, butik- fröknar, fabriksfröknar, sy- och stick-maskins- fiöknar m. m.
E D människa, som duger till att förrätta gröfre husliga sysslor, skall blif- va så dyr, att endast rikt folk kan aflöna henne.
Må flickorna därför i elementarsko- lorna bibringas det begreppet, att man kan lära sig att förrätta » pigsysslor » själf, för den händelse man kommer i sådant lefuadsläge, att det blir nödvändigt.
D e skola då, om de blifva gifta och få döttrar, uppfostra dem till bildade flickor och till » duktiga pigor » på samma gång.
Judarnes furstedöttrar giugo själfva till brunnarne och vattnade bjordarne.
Den store romaren Cincius Cincinnatus satt och stekte sina rofvor i lerkärl, när hans medborgare kommo till honom för att välja honom till rådsherre.
Bulver säger på något ställe: Ä r du skald, så håll dig ej för god till att gå på torget och köpa det kött, du behöfver, så länge du ej skrifvit något, som öfverträffar Miltons » Förlorade Paradis ».
Som alla födas lika, Så fattiga som rika, Så böra alla ock arbeta här: Ur Eden drifcen mänskligheten är.
Anna A. r {ågra ord om gångsport och höstpromenader.
Till I d u n s u n g a läsarinnor.
et är icke min afsikt alt här inlägga en gen- ' saga mot » sportliendens » i ett af Iduns senaste nummer uttalade ogillande af all sport, ehuru tillfället därtill kunde vara frestande.
Emellertid lärer väl » sportfienden » icke vilja för- neka, att sport härdar och stärker kroppens alla muskler och nerver o c h sålunda befordrar hälsan?
Nåväl, skulle då den urgamla satsen om » en sund själ i en sund kropp » plötsligt hafva förlorat sin giltighet!
Enligt L-a S-s uppfattning skulle ju sporten » förjaga intelligensen » till den grad, att » släktet vore i fara att urarta, ifall vi ej skynd- samt sammansluta oss till dess motarbetande.
Pröfva på en gång att skicka ut edra bleka, innesuttna döttrar, hvilka dag ut och dag in kröka rygg öfver ett föga intelligensförbrukande hand- arbete, på hvilket styngen helt mekaniskt ordna sig efter hvarandra — skicka ut dem under ett par timmar till någon sport i det fria, — vare sig ridning, körning, rodd, skidlöpning, spel eller lekar — och se om ej resultatet blir lysande.
Se dem, då de komma åter, rödkindade, muntra, med ögon glänsande af lif och lust, jag skulle säga af förökad intelligens, o c h säg sedan, att sport verkar själsdödande!
Det är j u tydligt att sport, såväl som allting annat, kan bedrifvas ensidigt o c h gå till öfver- drift — bli till » v u r m ».
Det existerar j u musik- vurm, läsvurm e t c, hvarför icke ock sportsvurm.
Men skola vi för den enskilde » vurmige » indi- videns skull fördöma o c h motarbeta alla musika- liska anlag, all håg för läsning o. s. v.
Ordet » sport » innebär för den, som skrifver detta, helt enkelt en sund o c h kraftig kroppsöfning, ett friskt, rörligt, hurtigt nöje, af en sällsynt upplif- vande verkan på både kropp och själ.
Skulle den såsom sådan vara förkastlig?
Långt därifrån, tror jag.
Det är emellertid icke om sporten i allmänhet, utan om en hittills föga beaktad gren däraf — om » gångsporten » — jag i dag vill spraka något litet med Iduns unga läsarinnor.
Den s o m en gång gjort en utflykt till fots och lyckligt bestått profvet, känner af egen erfarenhet alla de fördelar ett dylikt sätt att färdas bereder en.
Man är sin egen herre o c h kan efter behag dröja på de vackra platser, dem man eljes i vagn rullar hastigt förbi, eller ej ens hinner uppfatta från det framrusande järnvägståget, och man blir på detta sätt mera förtrogen med den omgifvande traktens skönhet o c h utseende.
Har man bestigit en upphöjd plats, ligger landet under ens fötter såsom en den bästa plankarta man kan önska sig, och ögat dröjer med välbehag vid landskapets harmoniska linier o c h vid det växlande rika spelet af skuggor och dagrar.
Är en skog målet, så finner man där ett rikt fält för naturvetenskapliga iakttagelser i djur- o c h växtlifvet.
I bergstrakter åter väckes intresset af de mångfärgade, skiftande stenarterna och deras vilda, fantastiska forma- tioner.
Man har således under sin vandring rika till- fällen till geografiska, zoologiska, botaniska, geo- logiska o.
s. v. studier o c h rön, för att nu icke nämna den rent ästetiska njutning man erfar vid eu närmare beröring med allt det sköna i smått och stort naturen själf afslöjar för den vakna blicken.
Det har också länge varit våra skolgossars pri- vilegium och käraste nöje att draga ut på långa botaniska exkursioner, men ännu tills för några år sedan har detta för våra flickor varit förbjuden frukt.
Det skulle af våra mormödrar ansetts, minst sagdt, högst opassande, ifall den tidens unga da- mer med ränsei på ryggen dragit ut ensamma på vägarne.
Nutidens mödrar äro lyckligtvis mera klarseende.
De inse, att deras döttrar, långt ifrån att taga skada däraf, genom att lära sig på detta sätt lita på sig själfva och alldeles reda sig på egen hand, tvärtom danas till de själfständiga ka raktärer o c h duktiga, praktiska kvinnor, hvilka vår tid är i så stort behof äf.
Det är därför ett glädjande tidens tecken, att intresset för gångsporten nu mer och mer börjar vakna.
Måhända finnes dock alltjämt en hel del tveksamma, oerfarna, opraktiska fotgängerskor, och det är till deras tjänst en sportsvän gärna ville meddela några små vinkar o c h välmenta råd.
Sommaren nalkas nu visserligen sitt slut, men ännu lämpar sig hela september och en del af oktober månad särdeles väl för långa fotturer.
Under själfva högsommaren är hettan på vägar och stigar vanligen alltför mattande, och dammet besvärar ögon och strupe i hög grad.
Just denna tid däremot med sin ännu milda luft och sina vackra, klara höstdagar äger den temperatur, som erfordras för att kunna hålla ut med mar.-chens strapatser.
Skolorna hafva ju ock redan öppnat sina por- tar, men dessa rader riktas ej heller till skolung- domen, utan företrädesvis till de unga flickor, hvilka lämnat skolan och, ovana vid friheten från dess tvång, ofta icke veta, hvarmed de skola för- drifva tiden.
Det vore just för dem en lämplig afslutning på de bokliga studierna att gå ut i naturens stora friska skola o c h där inhämta lär- domar, som säkert skola rotfasta sig bättre i min- net än mången inlärd läxa.
Låt oss nu först o c h främst tillse, hvem som bör och hvem som icke bör ägna sig åt gång- sport.
Enhvar måste i detta hänseende väl känna sig själf.
Det är en ansträngande idrott, och det är klart att klena, bleksiktiga unga damer, som icke kunna gå uppför en trappa, utan att stanna upp- repade gånger för att Ilasta andan, icke böra be- fatta sig därmed.
Dels kunde de däraf hafva men för hela sin framtid, dels förstöres nöjet för de öfriga raska ungdomarne, o m de oupphörligt nödgas invänta dem, som icke » orka med ».
Så- ledes erfordras först en frisk kropp och goda fort- komstledamöter.
Därnäst framställer sig frågan: huru många skola gå i sällskap?
Två hafva onekligen lättast att lämpa sig efter hvarandra, både hvad beträffar 303 marschtakten o c h de olika, kanske stridiga, vil- jorna.
Två är därför idealantalet; eljes fyra, på sin höjd sex, i hvilket fall man likväl delar sig och går parvis.
Ett udda antal gör man bäst i att alltid undvika.
Nu några ord om utrustningen.
Ett hufvud- villkor är att denna göres så lätt som möjligt.
Dräkten bör vara af ylle; en kort, mörk kjol med ett ledigt bluslif, sammanhållet af ett läder- skärp, vid hvilket slidknif och andra nyttiga små- saker kunna fastgöras.
Korsetten bannlyses för alla dem, som vilja blifva verkligt goda fotgän- gerskor; ett s. k. normallif tillåter bättre den friare, ökade andhämtning, som framkallas af den raska, jämna gången.
På hufvudet har man en liten lätt hatt eller mössa, som sitter väl fast äfven i blåst o c h tål vid regn.
I allmänhet gäller den satsen, att man alltid skall vara beredd på regn, ty hela nöjet minskas, om man jämt och ständigt måste gå i ängslan för några regndroppar.
Para- plyet lämnas därför aldrig hemma, äfven om solen lyser från en molnfri himmel, det kan j u efter behof tjänstgöra äfven som parasoll.
På längre turer medtages ock en lätt, tunn gummikappa, som kan vikas ihop till ett minimum och spännas fast på ryggen med en rem.
Skodonen skola vara gamla o c h väl utgångoa, dock så att de ej gå upp och ned, hvaraf skaf lätt förorsakas.
Man gör väl i att alltid medhafva cerat, så att om tryck det oaktadt skulle uppstå, man genast kan aftaga skon o c h applicera en duktig bit däraf utanpå strumpan, just öfver den ömma punkten.
Detta enkla medel är pröfvadt och med godt re sultat.
Matförrådet bör utgöras af få, men närande be ståndsdelar.
Ett par kakor choklad (kola-choklad), en den bästa, kraftigaste spis, lätt att bära med sig, en bulle eller ett par sammanvikna smörgåsar förslå till en kortare tur.
Mjölk står j u att köpa i någon bondgård, eljes rekommenderas en fält- flaska med tillredt saft och vatten, eller ännu bättre rödt vin o c h vatten, då man på dylika fot- vandringar vanligen plågas mera af törst än hun- ger.
Skall man medföra middag, får ju något mera till, hvilket öfverlämnas åt hvars och ens smak och urskillning.
Blott så mycket vill jag säga, att löskokta ägg bruka vara omtyckta o c h läskande samt äro lätta alt stufva undan i portörens vink- lar och vrår.
Dessutom varnas för att onödigtvis försvåra gången genom att belamra sig med en alltför stor o c h tung matsäck, då det ofta visat sig, att man hemma helt och hållet öfverskattat sin aptit.
Har man så på bästa sätt sörjt för en ända- målsenlig utrustning o c h lättaste packniog, hvil- ken naturligtvis fördelas så jämnt och rättvist s o m möjligt på de olika deltagarne i utfärden, gäller det att enas om ett mål för sin vandring, ty man bör aldrig gå planlöst, hvarthelst vägen förer.
Da- gen före studeras kartan, och sedan målet är ut- sedt, utstakar man vägen noggrant och afmäter med passaren dess längd, på den i kanten af kar- tan befintliga skalan.
Den i denna konst ej in- vigda får säkert villigt en handräckning däri af sin far eller bror.
Detta är nödvändigt för att kunna beräkna tiden o c h huru dags man skall begifva sig i väg.
Man måste komma i håg, att den första kvartsmilen tillryggalägges fortast d. v. s. på en halftimme.
Sedan ökas minutantalet ständigt för hvarje kvartsmil, så att två och en half timme torde behöfva beräknas till milen.
Efter hvarje mil hålles en timmes rast.
För att kunna bedöma marschtaktens hastighet är det ytterst praktiskt att bära sitt ur i ett läderarm- band, där det är lätt till hands, så att man vid hvarje milstolpe utan svårighet kan öfvertyga sig om, huru lång tid s o m åtgått till den tillrygga- lagda vägsträckan.
På kartan finnes hvarje kvarts- mil utmärkt med ett streck öfver vägen, hvilket kan tjäna till någon ledning i de trakter, där mil- stolpar ej förekomma.
Att kartan skall följa med är gifvet, enär intresset fördubblas, o m man all- deles på egen band med dess tillhjälp lyckas leta sig fram, utan att nödgas stanna vid hvarannan stuga för att göra förfrågningar, något som är be- tydligt tidsödande.
Tre mil om dagen borde vara maximum för äfven den duktigaste fotgängerska.
Här påpekas, att naturligtvis ingen utan föregående träning be- ger sig ut på ett par mils promenad!
Man gör början med en half mil, ökar så småningom till en mil, halfannan mil o. s. v. Är vägen gifven och dagen bestämd, gör man väl i att slutligen ägna någon tid åt meteorolo- giska observationer, Barometern ställes kvällen förut, o c h om den visar sig vara i stigande, skall man icke låta afskräcka sig, änskönt himlen o m morgonen är något disig eller molnbetäckt, ty en- ligt det gamla ordet gör mulen morgon ofta en
U I U 1894 I N klar dag, Däremot bör man med misstro betrakta himlen, om den efter en strålande morgon visar uppstigande mörka moln.
Stark blåst är äfven alt undvika, såsom varande ytterst tröttsam att sträfva emot.
Äro nu alla nämnda betingelser på ett tillfreds- ställande sätt uppfyllda så — friskt mod och framåt marsch!
dagar af sorg, saknad, förtviflan och hopp- löshet.
En afton kom hennes man hem med strå lande uppsyn och höll ett stort bref i handen.
» Se här har jag någonting till dig, » sade han.
Hou slet häftigt upp kuvertet och tog fram ett tryckt kort så lydande: P^cklesiastikmini- stern och fru Georges Ramponneau ha äran inbjuda herr och fru Loisel till soaréen i mi- nisterhotellet, måndagen den 1 8 januari.
I stället för att bli förtjust, som hennes man hade hoppats, kastade hon förargad bjud- Af Guy de Maupassant.
ningskortet på bordet och mumlade: » Hvad Ofvers.
för » ldun » af Elin C. skall jag göra med det där? » » Men kära vän, jag som trodde du skulle kon var eu af dessa förtjusande unga flickor, hvilka liksom af misstag växa bli så glad.
D u går ju aldrig bort, och detta upp i fattiga borgarhem.
Utan hemgift, utan är verkligen ett utmärkt tillfälle att få komma förhoppningar, utan att ha den minsta utsikt ut litet och se stora världen.
D u må tro, jag till att en rik och framstående man skulle har inte haft så litet besvär att kunna skaffa kunna fästa sig vid henne, älska henne och en inbjudning.
Alla fika efter att få vara göra henne till sin hustru, lät hon gifta bort med, och det är just inte så många tjänste- sig med en obetydlig tjänsteman i ecklesiastik- män, som bli bjudna. » Hon gaf honom en förargad blick och sade departementet.
otåligt: » Hvad tror du då jag skulle sätta Hon hade icke råd att kläda sig dyrbart och var därför alltid enkel, men kände sig på mig för att kunna gå dit? » Det hade han icke tänkt på och invände olycklig, liksom den där nödgas lefva under helt förlägen: » Men klädningen, som du bru- sin värdighet; ty bland kvinnorna finnas inga olika klasser, skönhet och behag ersätta bland kar ha på teatern.
Den är j u så vacker i dem börd och rang.
Naturlig elegans, skön- mitt tycke.
» Han tystnade bestört, när han fick se sin hetssinne och intelligens äro de egenskaper, som adla dem och ställa en " folkets dotter i hustru börja gråta.
Två stora tårar tillrade långsamt ned.
jämbredd med världsdamen.
» Hvad i all världen kommer åt dig? » frå- Hon kände sig född att lefva i lyx och rikedom och led därför ständigt.
Hon plå- gade han förskräckt.
Men med en kraftig ansträngning kväfde gades af den torftiga bostaden, de förfallna väggarna, de nötta möblerna — af allt detta, hon sin smärta, torkade de fuktiga kinderna som andra kvinnor i hennes samhällsställning och svarade lugnt: » Ingenting alls.
Jag har bara ingen toa- icke ens skulle ha lagt märke till.
När hon såg den lilla bretagniskan sköta sitt enkla lett och kan följaktligen inte gå på festen.
hushåll, kände hon alltid ett bittert missmod Gif ditt kort till någon af dina kamrater, och försjönk i drömmar.
För hennes fantasi hvars hustru är lyckligare lottad än jag. » Han blef bedröfvad.
hägrade då ståtliga förmak, där allt är så tyst och mjukt, där orientaliska draperier kläda » Hör på, Mathilde, » sade han, » hur myc- väggarna och höga bronskandelabrar sprida ket skulle en passande toalett kosta, någon- ljus.
I ett par stora fåtöljer sofva två gamla ting helt enkelt, som du skulle kunna be- betjänter i knäbyxor, den tryckande värmen gagna vid andra tillfällen? » har gjort dem dåsiga.
Hon ser stora salon- Hon funderade en stund, räknade efter och ger med tapeter af gammalt siden och dyr- tänkte på, hur mycket hon skulle kunna be- bara möbler med ovärderliga sniderier; hon gära, utan att behöfva frukta ett bestämdt ser små förtjusande doftande kabinett, af- afslag och ett utrop af förfäran från den sedda till förtroliga samtal med de intimaste sparsamme tjänstemanuen.
vännerna, framstående och eftersökta män, Slutligen svarade hon litet tveksamt: » Jag hvilkas ynnest alla kvinnor sträfva efter.
vet inte precis, men tror nog jag skulle kunna Halsbandet.
Det hände ofta under middagen, som åts vid ett rundt bord med halfren duk, att hen- nes man lyfte på soppskålslocket och förtjust utropade: » A h!
köttsoppa, jag vet då ingen- ting bättre! ».
men då satt hon och tänkte på fina middagar, på glänsande silfverserviser, på dyrbara väfnader, som prydde väggarna med bilder från gamla tider och med säll- synta fåglar i en förtrollande skog; hon tänkte på utsökta rätter, serverade på konstrika fat, på artigheter, som hviskas fram och som ta- gas emot med ett sfinxlikt leende, medan man smakar på en rosafärgad forell eller en höns- vinge.
Hon hade inga toaletter, inga diamanter — ingenting.
Men det var just detta hon äl- skade och kände sig skapad för.
Hur myc- ket hade hon icke önskat att kunna behaga, att bli afundad, att vara förförande och efter- sökt.
Hon hade en rik väninna, en kamrat från klostertiden, som hon aldrig mer ville besöka af fruktan för de lidanden, som hon alltid hade att vänta vid återkomsten till det dyst- ra hemmet; hon brukade då gråta i flere F o t o g é n k ö k e t är 1 0 0, 0 0 0 Säljes hittills " P B 1 M I S " Jérn
oöfverträffadt s t.
n u t i l l v e r k a d e 1 alla reda mig med 4 0 0 francs. » Han bleknade litet, ty det var just den summa han hade sparat ihop för att köpa en bössa och om söndagarne nästa sommar få deltaga i små trefliga jaktpartier på slätterna kring Nanterre.
Emellertid svarade han: » Nåväl, jag ger dig 4 0 0 francs, men laga då, att du får nå- gonting riktigt vackert. » Festdagen nalkades, men fru Loisel såg alltmer bedröfvad och ängslig ut, ehuru hen- nes toalett var alldeles färdig.
En afton sade mannen till henne: » Hur är det med d i g?
Du har varit så besynnerlig de tre si- sta dagarne. » » Jag är ledsen, » svarade hon, » öfver att inte ha en enda diamant, inte ett enda smycke.
Följden blir, att jag kommer att se fattig ut, och hellre vill jag då alldeles låta bli att gå. » » Du kan j u ha lefvande blommor, det är mycket på modet nu.
F ö r 1 0 francs får du ett par präktiga rosor. » Hon ville icke låta öfvertyga sig.
» Nej, det finns ingenting mer förödmju- kande än att se fattig ut bland rika kvinnor. » &amp; o c h sålda.
Bosättningsaffärer.
Men hennes man fick en idé.
» Så dum du kan vara!
Gå till din goda vän fru Forestier och bed henne låna dig hvad du behöfver.
Du är tillräckligt nära bekant med henne för att kunna göra det. » » Du har alldeles rätt! » ropade hon utom sig af glädje, » och j a g som inte tänkte på det. » Dagen därpå gick hon till sin väninna och anförtrodde henne sitt bekymmer.
Fru Fore- stier öppnade strax ett skåp med spegeldörr och tog fram ett stort skrin, som hon lämnade henne.
» Välj nu, kära vän! » sade hon.
En mängd armband var det första hon fick se, så ett pärlhalsband, därefter ett venetianskt kors af guld och ädelstenar, ett beundrans- värdt arbete.
Hon profvade smyckena fram- för spegeln, tvekade, kunde icke bestämma sig för att lägga dem tillbaka och frågade alltjämt: » Har du inga andra? » » Jo visst.
Se själf efter.
Jag vet inte hvad du kan tycka bäst om. » Med ens upptäckte hon ett präktigt dia- manthalsband i ett svart sidenetui, och hon kände, hur hjärtat började slå häftigt af ett oemotståndligt begär.
Händerna darrade, när hon tog i det.