Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
FÖRSTA MATROSEN.
Se der går en gesäll.
(En gesäll går öfver scenen med sin dam.)
Han känns igen på långt håll,
ANDRA MATROSEN.
92 hvad flagg han också går under.
Den der är skomakare, det syns på slitna löskölarna.
GESÄLLN (försmädligt, i det han försvinner).
FÖRSTA MATROSEN (skrattande).
Hvad kostar tallve'n från Roslagen?
Förstod du piken, Westindiefarare?
Hör, det der är Kajsarulta-valsen!
Ack, hvad den ä' vacker!
Vore jag gosse, så bjöd jag upp min fästmö i dans salongen.
Jag är för klumpig, jag har ingen smak för dans.
Åhjo för kalfdans, det är sant.
Nej, då är det mycket vackrare, att sitta här och höra på Upsala-studenterna.
Ja, se der borta lysa mössorna, liksom mjölkbunkar.
Tänk om det funnes så många ljusa hufv'en bland studenterne, som det syns derborta!
Du ä' dum, Janne Modig; hvarifrån skulle då alla läsarepresterna komma?
ANDRA MATROSEN. LISETTE.
93 ANDRA
STUDENTERNA komma i marsch.
De föra i främsta ledet mellan sig SARA, som förgäfves söker få sina armar lösa.
Gubben BERTHEL springer ängsligt omkring och ber om fångens lösgifvande.
Studenterna tömma en bål hvar dag Uti ett muntert lag; Kring bålen de marschera, Och aldrig de mankera, Att slå i sig sitt glas i drag.
SARA (fåfängt ryckande på sina armar).
Släpp mej, säger jag.
Berthel, spring efter hjelp!
Efter polismästarn, öfverståthållarn!
Och rikets ständer. EN STUDENT. CHÖR.
Om kassan inte vill rätt förslå, Så dricka de ändå; Men sist när bålen tryter, Då värfva de rekryter, Som få bjuda på punsch och brylå.
På gatan knipa de så galant En gammal knarrig tant; Hon slipper ej marschera, Om hon ej vill spendera, Framåt marsch! med vår knarriga tant.
94 BERTHEL.
Vill inte herrarne vara så liberala och släppa lös min gamla Sara?
Nej, hon stod derborta och kallade oss för gatskrålare.
Hon har förolämpat studentsången och vi hämnas i sångens namn.
Befaller inte hennes nåd, att vi sjunga lite till?
Det ä' bara tjuguåtta verser qvar.
FANNY (inkommande, till första Studenten). EN STUDENT.
Törs jag be herrarne, att inte längre skrämma min stackars mor?
»Om det är sant, så ä' hon fri.» -- (lösgifvande Sara.)
STUDENTERNE (i chorus ur Regementets dotter).
Jo, vi ha' en polis, som ä' dråplig.
Och du Mathias se'n, du ä' just en präktig beskyddare för din hjelplösa hustru.
Just derför att du var ohjelplig, så kunde jag ju inte hjelpa dig, min gumma.
SARA (fnurrande, i det hon ordnar sin klädsel).
Här bli' scener ur familjelifvet.
Låt oss gå, kamrater. (bockar sig artigt för Fanny, sjungande) »Intet fordra vi af de sköna.»
Studenterna bortmarschera under sången: "allons enfants"; matroserna med sina flickor åtfölja dem.)
ANDRA STUDENTEN.
TREDJE SCENEN. SARA.
FANNY. SARA (spetsigt).
Jo, så'na der gatskrålare ska' föräldrarna kläda och föda.
Säjer du nu de der orden om igen?
Såg du inte nyss hur farligt det var?
Farligt, farligt?
Du ä' då rädd för allting.
Ja, jag är uppfostrad i det husliga lifvet.
Hade inte min snälla Fanny hjelpt mej, så hade jag väl fått marschera till Upsala, utan att du lagt två strån i kors.
Hade du varit hjelpt med så litet, så -- -- Jo, det ä' tacken för att jag bjuder dej på folknöjen.
Hörde din marsch också till folknöjena?
Berthel, reta mej inte inför en vördad allmänhet.
Jo, det ä' tacken, för att jag kläder och föder dej.
SARA (vred).
96 BERTHEL.
Kors, de orden har du aldrig sagt mej förr.
Får jag nu säja dej ett ord, som aldrig någon menniska sagt dej förr?
Nå, hvad är det då?
Du är en engel till qvinna.
Mathias!
SARA (retad).
FANNY (oroligt blickande kring sig).
Goda mamma, tala inte så högt.
Här är ju folk i närheten.
Jag talar hur högt jag vill, när jag har köpt min billet, och när jag bara oqvädar min man.
(Fanny går uppåt scenen.)
Ska' vi sluta en evig fred, Sara?
Så ger jag dej en stor förmögenhet i fredsvilkor.
Jo, jag ä' nu en rik och mäktig man, såsom arftagare efter salig bror min.
Åh, hvad säjer du! Ä' han död din bror i Amerika?
Gu' signe själen!
Du visste det således inte, min lilla galanta?
Nej, jag står ju ännu helt handfallen af förvåning.
SARA (med tillgjord förvåning).
97 BERTHEL.
Ja, det kunde jag tro, att aldrig du skrifvit det här gemena brefvet.
Ser du bara.
(visar henne det bref han fått af Kaptenen).
Mitt namn, min underskrift!
Så'na nedriga bedragare!
Hvar ska man få reda på dem?
Och Enkefru kallar hon sej.
SARA (som förut).
Enkefru?!
Gu' bevara mej, för att nånsin öfverlefva dej!
BERTHEL (upptar en pappersbundt).
Se här har jag alla arfsdokumenterna, som jag i dag hämtat ombord på kaptenens fartyg.
Vår sjökapten?
Ja, han, som bor i min våning.
Den gunstig herrn ska' flytta i morgon dag.
Först och främst ä' det synd om dej, min gubbe, att bo i lusthuset, och för det andra, så skjuter han ju tills måls på tapeterna.
Hur vet du det, min gumma?
Jag hörde väl skottet, vet ja.
SARA (förvirrad).
98 BERTHEL.
Du har fina öron, som kan skilja målskjutning från andra skott, min lilla galanta.
Det var ett skott i vådan, min gumma, och pistolen var inte skarpladdad.
Gudskelof! (högt) Nå, du är alltså rik, Mathias?
Ja, jag är rik, Sara.
Ska vi bli vänner för alltid, så vill jag kläda och föda dej.
Herre Gud, Mathias, du vet att jag alltid hållit af dej, fast du varit retsam och gnabbats med mej.
Ack jag minns nog den dagen, då du friade till mej!
Ja, då såg du precist lika söt och mild ut som nu.
Du gamla smickrare!
Åren ha nog förändrat BERTHEL (sakta).
SARA (med tillgjord rörelse).
SARA (sakta).
mej.
Ja, det vet jag bäst.
(högt) Alltså resa vi med våra båda fosterbarn om några dagar till Amerika.
Gudbevars, en så lång sjöresa!
Men hustrun ska' vara sin man underdånig.
Men kors, att du går med så vigtiga papper på dej här i trängseln.
Kunde jag inte gömma dem bättre åt dej?
Nej, min lilla galanta, jag törs inte släppa de papperen ur mina händer.
Ser du, deribland ä' två stora vexlar på London till respengar.
99 SARA.
Hvad de ä' omtänksamma, min söta Mathias!
Det ä' ju alldeles förträffligt!
(Aron synes i fonden).
Ah, der borta står herr Aron, tror jag.
Ja, han har blifvit så efterhängsen på sednare tider.
Han rigtigt kurtiserar mej, vet du Mathias.
Men jag anar, att det är för Fannys skull, så du behöfver inte vara svartsjuk.
Gu'bevara mej för en sådan åkomma.
Skulle du inte promenera litet framåt rotundan med Fanny?
Jag sitter här och hvilar mej så länge efter min altration. (sakta till Fanny:)
Se'n ar du bjuden på thé hos öfverstens, som du vet.
Som du vill, min lilla galanta. (till Aron) Ah ä' inte herr Aron också altererad?
BERTHEL (gående med Fanny).
Min söta Sara!
ARON (skyndar fram).
Nå, hur ä' det med dej efter gårdagen?
Åh, ännu har jag någon känning efter kontusionen.
Ser du, det var visst två, tre kulor, som flögo ARON.
100 genom håret på mej. -- Det hven kring öronen.
-- Men jag räknar inte mina faror, när det är för din skull, Sara.
Berthel sa', att pistolen inte var skarpladdad.
Jaså, det var bara ett skott på gyckel då?
Men hämnd ändå, hämnd öfver den bofven, som sköt på mej.
Ser du, han är alldeles för nära granne till Berthels plantage, för att han skulle få återvända dit.
Nej, han skall lemnas i rättvisans händer.
Ja, det är rättvist.
Nå, Aron, nu har Berthel alla våra papper på sej.
Det gäller bara, att få dem af honom.
Har han dem på sej?
Ah, då ställer jag mej i försåt för honom någonstädes i mörkret.
Nej, Aron, det går inte an; nej, då vi äro resfärdiga, då vore det bäst, att lura dem ifrån honom.
Men är öfversten kommen ännu?
Nej, jag väntar honom alla stunder.
Hur ä' det med flickan?
Hon är mycket nedslagen.
Jag har gjort henne svartsjuk på Herman, och med hvarje ny beskrifning på hans otrohet har hon blifvit blekare och medgörligare.
TVENNE MATROSER ramla efter hvarandra hufvudstupa fram på scenen från högra sidan.
De resa sig skyndsamt upp, springa öfver scenen, och, öfverkomna på andra sidan, ropa de:
Vänta du, Långholmare!
De försvinna; straxt derefter inträder JAKOB.
Ja, jag väntar här, jag.
Så der ska man skipa rättvisa med elaka tungor.
Jag bar gått och tålt och tegat nu en halftimma, men man ä' väl inte mer än menniska heller, fast man ä' Amerikanare.
Vår Herre har gifvit ett par knytnäfvar också åt den försvarslöse, det är ändå inte så litet det.
Låt oss gå undan.
Nej, vänta litet, så går han sin väg.
(Man hör på afstånd en vacker qvartett sjungas af Studenterna.)
Jag såg min flicka vid porten, när jag kom hit; hon stod der i trasor och tiggde.
Stackars Anna!
Jag vände mej bort, och sträckte åt henne mina enda sex Svenska riksdaler.
Hon kysste mej på hand, och kände inte igen mej.
Herre Gud, att -- -- och så'nt ska inte vara brott det -- -- (med kraft) Fan anamma!
Nej, hvartill tjenar det att gorma!
Nu JAKOB (dyster).
102 har jag inte en skilling till en grogg.
Åhja. (torkar sina ögon.)
Det är så godt att svälja saltvatten.
Nej, jag känner nu igen honom.
Kom, Sara, kom! (ämnar gå.)
Förlåt, om jag skrämde herrskapet.
Jag lekte bara med ett par gläfsande valpar nyss der borta, men de tålde visst inte vid leken.
Ser jag i kors, eller ä' det inte min värdinna, och ä' det inte herr kammartjenaren Aron?
Tack för hjelpen sist, då jag var gårdsdräng.
(Aron kröker sig för handtaget.)
Sitter i klämman, tror jag, ville gerna bli lös.
Nå, så gå då, men stanna inte för nära, för jag ä' inte sjuk och hjelplös numera.
(Aron vill tala.)
Gå, säger jag, för det klipper i mina fingrar.
(Aron och Sara skynda ut till venster.)
Roa mej, sa kapten.
Jo, vacker ro!
Hjertat står mej ända upp i halsen, och inte en tår grogg, att skölja ner'et med.
Och så ha de styrt ut träna här med lysande elände, och der ute vid porten står Anna i uselhet.
Om jag skulle ta henne med mej till Amerika.
Men kanske kan det aldrig bli folk af henne mera, stackars kräk, och inte ska hon vara en utböling i vår lilla koloni.
Bäst att det går som det går.
Vår Herre känner väl kursen.
(Studentsången tystnar.) JAKOB.
SJETTE SCENEN. ÖFVERSTEN. JAKOB.
Den skurken Aron, som inte syns till.
Han sköter väl sina egna affärer, och glömmer mina.
(går väntande af och an.)
Der går en fin herre och smyger.
Han slipar väl tungan nu till fina och spetsiga ord, och blandar till gift, att förderfva de oskyldiga med. (sätter sig på bänken.)
Den skurken Aron.
Jag får lof att sjelf bestyra om saken, innan det kanske blir för sent.
Hör på du, go'vän, har du lust att förtjena dig ett par riksdaler?
(håller kappkragen uppviken.)
Får gå för det då.
Kan behöfvas en grogg bland det här sällskapet.
Du ser den unga flickan der borta i hvita hatten och svarta kragen, hon, som står der vid buskarna.
Babord om röda lyktan?
ÖFVERSTEN. JAKOB.
Du går till henne om en stund, då jag ger dej tecken, och helsar från hennes mor, som har sjuknat och sitter i en vagn utanför porten.
104 JAKOB.
Du följer henne dit, öppnar vagnsdörren, och lyfter henne hastigt in, om hon gör några svårigheter.
Du ropar till kusken: »Kör, kör till doktorn», men så hårdt, att de kringstående inte kunna höra hennes nödrop.
Ser du, flickan är litet fånig, och får behandlas derefter; du återkommer sedan hit och får dina pengar.
JAKOB (som hela tiden lugnt fixerat honom).
Det ska väl vara så fint uttänkt det der?
Rigtigt fint!
Ska jag inte köra hem stackars Anna i vagn också?
Anna?
ÖFVERSTEN (häpnande).
Öfversten har dåligt minne, tror jag.
Minns inte gårdsdrängen Jakob.
ÖFVERSTEN (ser sig oroligt omkring).
Jakob, jaså, är det du, min gosse!
Ja, nu heter det min gosse, för att vi ä' på tu man hand.
-- Vår
Herre kommer väl ock en gång på tu man hand med öfversten.
Blekna då som nu, darra då som nu.
Ondt samvete är en tung börda.
Sitt derföre ner på bänken och hvila, Ja, var lugn, jag tänker inte lägga hand på öfversten.
105 ÖFVERSTEN (sätter sig darrande på venstra bänken).
Vill du ha pengar, kära Jakob?
Allting kan betalas med pengar, tro de rika.
Men kom inte och stick fram med pengar på domedag.
Hon står der i trasor den arma
Anna och tigger vid porten; det rifver mej i hjertat, men hon behöfver inga pengar, ty hon har fått mina sista.
Jag är hånad och föraktad af alla, jag som hon; jag får lof att bo på andra sidan oceanen, för att få vara i fred.
Det har jag att tacka min husbonde för, som gaf mig orlofssedel för sturskhet, när jag sjöng ut med sanningen, och som lät mig ligga sjuk och hjelplös och sedan försvarslös komma på Långholmen. -- Tack och heder, husbonde!
Ja, blekna nu, sitt der på bänken och våndas.
Gud fader tittar ner på oss med alla sina stjerneögon deruppe.
Ser ni, han blinkar god mening åt mej.
Ni ser den här näfven.
Den ä' stark som en hammare, det ä' stål i hvar knoge, men den slår inte till, ty jag känner tio Guds bud; men jag har aldrig blifvit så lärd, att jag kan akta mej för Svenska lagboken.
Adjö, husbonde, tack för den här gången.
Ve öfver den skurken Aron, som låtit mej undergå denna förödmjukelse!
Min blod kokar i mej.
Den karlen är farlig, och polisen ska väl få sina ögon ÖFVERSTEN (allena).
106 fästade på honom. (i det han går ut till venster)
En sådan oförskämd karnalje!
ÅTTONDE SCENEN. NÅGRA PROMENERANDE synas i bakgrunden.
LEONORA och MAGDALENA (beslöjade).
Dansmusik i fjerran.
GREFVINNAN (stannar vid högra bersån).
Hitåt, Magdalena!
Låt oss hvila här.
Men, min Grefvinna!
Besinna hvad ni vågat; låt oss återvända hem, innan någon känner igen oss.
Det är, för att förekomma en stor olycka, som jag gått hit.
Men här kan ingen tro mig vara.
Hvad ämnar grefvinnan då företaga här?
Tyst, Magdalena!
Deröfver hvilar en hemlighet, som jag inte kan yppa.
Du tror ju mig ändå på mina ord?
Ja, ja, min goda grefvinna.
Jag tror på er som på Guds englar.
Men tyst, der komma tvenne herrar.
Låt oss gå in i skuggan af bersåen.
GREFVINNAN. MAGDALENA.
NIONDE SCENEN. DE FÖRRA (i bersåen).
ÖFVERSTEN. ARON.
Som jag säger, herr öfverste, jag är alldeles oskyldig.
Här var mötesplatsen, som ni bestämde, och här uppehöll jag mej ända tills den spetsbofven Jakob tvingade mej att gå.
Och nu är hela vår plan förstörd, säger du.
Ja, han har varit hos flickan, som ni utpekat för honom.
Han har skrämt upp henne för hvar och en, som skulle vilja föra henne till en vagn, och sagt att man har djefvulsplaner mot henne.
Och nu vill hon inte gå till vagnen.
Hitta på något annat, Aron.
Ja, jag har nog funderat så att hufvudet går omkring på mej.
Hvad säga de, fru grefvinna?
ARON. ÖFVERSTEN.
ARON. ÖFVERSTEN. ARON.
Åh, ingenting, kära Magdalena.
O, min Gud, hvad jag lider!
Jag får lof att sätta mig sjelf i vagnen tillika med fru Berthel och den andra.
Du får säga flickan, genom fru Berthel, att öfversten och hans fru sitta väntande i sin vagn på henne och hennes mor.
108 ARON.
Och nu en annan sak, herr öfverste.
Tala fort.
Jag tror mej ha gjort en upptäckt.
Nå-å?
Jo, öfverstens fru grefvinna är här i närheten beslöjad, och ser ut som hon skulle spionera.
GREFVINNAN. ÖFVERSTEN. ARON.
Dagsens sanning, fast det är på qvällqvisten.
Jag ska' snart skaffa reda på henne åt öfversten; jag känner igen henne på figuren.
Det är en makalös figur, och en sådan får öfversten leta efter.
Hur ska' vi komma härifrån?
ARON. MAGDALENA.
Hon hviskade nyss några ord i örat på gubben Berthel, hvad det kunde betyda.
Skall jag recognoscera vidare?
I fall det någon gång skulle behöfvas, så kan man lätt göra upp en liten historia om grefvinnans Hummelgårdsäfventyr, och falska vittnen får jag för 10 riksdaler stycket.
(Sakta:)
Och har ändå hundra procents behållning.
Bedragare?
109 ARON. ÖFVERSTEN.
Mästare!
Recognoscera du åt höger, jag går åt venster.
TIONDE SCENEN. MAGDALENA.
GREFVINNAN. Sedan HERMAN och ARON.
Nådig grefvinna, låt oss smyga härifrån!
Omöjligt, inte nu; de äro ju på båda sidor om oss.
Och dessutom vill jag dröja här i bersåen.
Berthel skall skicka hit den olycklige unge mannen.
Men se der kommer han ändtligen.
Gå undan några steg, Magdalena.
Man ska' känna grefvinnan så som jag, för att inte dömma efter skenet.
(Går uppåt fonden.)
Der nere i bersåen är den, som väntar er, min herre.
HERMAN (går till bersåen och mötes af grefvinnan).
HERMAN (glad).
Hvem väntar mig här?
Din mor, min Herman!
Ack, så får jag då så snart återse er, min älskade mor!
Men hur har ni vågat er på ett sådant ställe?
110 GREFVINNAN.
Jag sökte dig och Berthel i ert hem, men jag hörde, att du åtföljt fostermor och fostersyster hit till festen. -- Jag har vigtiga saker att säga dig, och derföre vågade jag mig hit.
Men hädanefter ska' du besöka mig.
Jag har ett par dörrstycken i mitt kabinett, som jag vill ha renoverade.
Grefvinnan och Herman!
Ah, hvar har jag nu öfversten.
Du skall åtaga dig denna befattning, men icke vara för mycket flitig, hör du det!
Vi kunna på det sättet träffas ofta.
Ack, hvilken gläjde, min älskade mor, och för denna underrättelse har ni vågat er hit?
Nej, jag ville tala med dig redan denna afton i ett vigtigt ämne.
Din fostersyster, som jag ofta hört Berthel omtala, är hon, som han säger, en god och ädel flicka?
En ädel flicka?
Ack, ni känner inte...
En stor olycka hotar henne.
HERMAN (med värma).
GREFVINNAN. ARON (smygande öfver scenen).
Min Gud! -- Men tyst, har kommer någon.
(De draga sig tillbaka i bersåen.)
ELFTE SCENEN. GREFVINNAN. HERMAN (i bersåen).
BERTHEL, FANNY, MAGDALENA i fonden promenerande af och an.
Nej, hon är inte här.
Jag tror min gamla galanta alldeles försvunnit.
Sätt dej här på bänken, min flicka, och tänk inte mera på hvad Jakob sa' dej.
Han sa', att man tror mej vara fånig -- ack, ser jag då så förvirrad ut -- och att jag ska' akta mej, om någon erbjuder mej att åka i vagn vid min mors sida. -- (Herman framträder.) Ah, Herman, du försvann ifrån oss.
Jag tappade bort er i trängseln.
HERMAN (går till bänken).
Jaså, du är här, min gosse, ja, då pallrar jag mej af, och söker min förtappade hustru.
Hon ä' väl ute och marscherar med studenterna nu igen.
Se efter Fanny, och gör henne lite munter; Gu' vet hvad hon fått i sitt hufvud.
Du ser så blek och sorgsen ut, min lilla Fanny.
Har Fanny någon hemlighet för sin bror?
HERMAN (sätter sig bredvid henne).
(Studenterna sjunga i fjerran qvartetten:
"Tysta hvila lunderna".)
112 FANNY.
Ja, du har rätt, du är min bror, min ömma, goda bror.
Det skall ej vara annorlunda.
En älskvärd, intagande flicka!
Hur menar du, Fanny?
GREFVINNAN. HERMAN (orolig).
Jag kan ej säga hvad jag menar, jag vet bara att det ligger en tärande eld omkring mitt hjerta; det plågar, det bränner, och ingenting kan svalka det.
Ack, om jag vore mycket sjuk, mycket, mycket, och finge bäddas djupt i grafven, mörkt och kallt.
-- Jag är ju ändå blott till besvär för alla.
Ingen far och ingen mor, och ingen vän, som icke bedrager mig.
Du gråter, Fanny, du är sjuk.
För mej dit in i bersåen.
Der är så mörkt och tyst som i en klostercell.
Den passar för en blek och sorgsen nunna.
Jag kan ej komma undan.
Nej, sitt stilla här, Fanny.
Derinne är så kyligt.
Sitt stilla här och förtro mej hvad som plågar dej.
Se på mej, Herman (vänder hans hufvud mot ljuset).
Nej, vänd dej så, att jag kan se dina ögon.
Du är dej lik som förr, du är dej lik, och dessa ögon, som nu så vänligt tindra mot mej, denna mun, FANNY.
113 som darrar i ett leende, de kunde ändå ljuga, grymt ljuga.
På hvem ska' jag numera kunna tro?
De älska hvarandra, de arma två.
GREFVINNAN. HERMAN (oroligt.)
Förklara dej, Fanny, någon har förtalat mej.
Bedrag mej inte, Herman, neka inte, ljug inte mera för mej. -- Jag har sjelf sett allt, jag vet allt, och jag håller ändå af dej som förr, ja, kanske ändå mera nu, när jag för alltid förlorat dej.
Men så tala då, jag uthärdar inte längre.
Ja, jag förebrår dej ju inte, Herman, ty jag vet att en ung man, som du, med en så eldig fantasi, inte kan fästa sitt hjerta vid en enda vän.
Jag har sett henne, som du nu älskar, Herman.
Ack, hon är mycket vackrare än jag, och passar bättre till madonna.
Du irrar dej, du är vilseledd.
HERMAN. FANNY HERMAN (otåligt).
(Studenterna sjunga qvartetten: "O, hur herrlig vårsol ler".)
Nej, Herman, jag kom till lusthuset, ty ingen såg min vink från fönstret, när mitt lilla middagsbord var dukadt.
Jag stannade i dörren, ty du låg på knä för en vacker qvinna och svor henne trohet i döden.
Ja, Herman, det var en svår stund; så måste det kännas, när man dör, men ännu, med hela sin kärlek, hänger fast vid jorden.
114 HERMAN.
Ah, Fanny, du såg mitt knäfall för henne, och vet inte hvem denna engel var.
Ack, oroa dej ej längre, ty....
Hvem var då hon, som med så brinnande ögon såg på dej?
Bekänn, Herman, jag förebrår ju inte.
Det var ... (för sig) O Gud! mitt löfte!
Du är orolig, du letar efter en osanning, som skulle ursäkta dej.
Bedrag mej inte än en gång.
Jag vågar inte ännu ta henne ur sin villfarelse.
Men så hör mej Fanny, jag kan inte saga dej...
Så tyst, var trogen henne, som du svurit trohet in i döden.
Mej har du ingenting svurit.
Jag vill blott säga dej mitt farväl.
Jag reser om några dagar med öfversten, som bekostat min dyra uppfostran, till Frankrike.
Mitt löfte skall jag hålla troget, som du.
Jag skall sjunga, sjunga för Herman och hans brud.
Fanny, har du lofvat öfversten?
Hvilken nedrig anläggning!
GREFVINNAN FANNY. HERMAN. FANNY.
GREFVINNAN. FANNY.
Ja, jag har lofvat, och också en qvinna kan vara stark i ett löfte.
115 HERMAN (med värma).
Nej, Fanny, du får inte resa.
Det anar mig att någon låg plan ligger dold under öfverstens välvilja för dej.
Ty den, som har till trotjenare en person, sådan som Aron, han kan ej sjelf gå ärliga vägar.
Fanny, jag kan inte förklara för dej hemligheten af mitt förhållande till detta fruntimmer, för hvilket du sett mej knäböja.
Jag kan endast här på mina knän svära dej en oförgänglig trohet.
Nej, svär inte, Herman, jag tror dej så gerna ändå.
Bind inte kärlekens späda vingar med kopparkedjor.
Ställ inte en ed på vakt mot känslor, som kanske ännu blott slumra i din själ.
Nej, ingen ed och intet löfte skall binda oss.
Den kärlek, som behöfver eder och löften, den är en jordisk eld, som behöfver skydd och näring, men vår kärlek skall vara en himmelsk låga, en morgonstjerna, som lyser oss genom stormen och mörkret.
Och Fanny vill då öfvergifva mej?
Ja, Herman, redan i morgon vill öfversten, att jag skall flytta till hans fru, för att rusta mej till resan.
Hans fru?
GREFVINNAN (med förvåning).
FANNY (med återvaknadt förtroende).
(Studenterna sjunga i fjerran:
"Sörj ej den gryende dagen föruf".)
Min fostermor bevakar mej så strängt, att jag kanske inte får ta afsked mer af dej.
Här ser oss, FANNY.
116 hör oss ingen, här kunna vi trygga säga vårt sista farväl.
Var ej så sorgsen, Herman; hör du ej, hur vackert studenterna sjunga der borta: »Sörj ej den gryende dagen förut.»
De äro lyckliga och sorglösa.
Ja, Herman, inte heller vi skola sörja, blott älska och hoppas. -- Farväl, min Herman! O, hvad det ändå är svårt att skiljas.
-- Mitt hjerta spränges.
Jag har ju också vakat hela natten i tårar.
Farväl, min Herman!
Nej, mina knän svigta.
Låt mej sitta der en stund i dunklet af bersån, och gif mej några droppar vatten.
(vill närma sig bersåen.)
Nej, Fanny, inte ditåt.
Kom och sätt dej åter här på bänken.
Nej, jag vill dit, ty der kan ingen upptäcka mej, och der kan jag få gråta ut en stund, så blir jag bättre.
Ser du, Herman, qvinnans hjerta är en volkan, som lugnas efter hvarje utbrott, och lavan, det är hennes heta tårar.
Ack, för mej dit i skuggans ljufva, svala famn.
Nej, Herman, hit uti min famn!
GREFVINNAN (framträdande).
FANNY (med ett anskri).
HERMAN (med ångest).
Ah, det är hon!
Herman, vi voro då ej allena?
Och du visste det?
Ja, Fanny.
HERMAN (stödjande henne).
117 FANNY.
Och kunde än en gång bedraga mej. (dignar sakta ned.)
Så hör mej! -- Nej, hon är utan sans. (leder henne till bänken.)
Stöd henne ett ögonblick, min mor, medan jag springer efter vatten.
Den arma flickan!
Jag måste upptäcka mej för henne. -- Herman, skynda, skynda! och hjelp mej sedan att föra henne till min vagn.
Hon måste räddas ur öfverstens händer, hon står vid brädden af en afgrund.
(Herman skyndar ut.)
HERMAN (i smärta)
Sedan MAGDALENA.
Vakna upp, mitt stackars barn, det är din vän, det är Hermans mor, som sitter vid din sida.
FANNY (med matt stämma).
En kärleksfull vän!
Vakna upp, arma Fanny, och följ mej till min vagn.
Der skall du sitta trygg vid sidan af din och Hermans ömma mor.
En vagn, som väntar mej, och derinne min mor?
Ah, det är Jakobs varning.
Nej, nej, jag följer inte, jag är inte fånig, -- jag är blott sjuk.
Finns då inFANNY (i half yrsel).
GREFVINNAN (ömt).
118 gen här, som kan rädda mej? (med ångest ropande:)
Herman, rädda mej, rädda mej!
Hon yrar!
Hvart skall jag föra henne?
Nådig Grefvinna!
Aron och Berthels hustru nalkas hitåt.
Aron skall igenkänna er.
Göm er undan här bland träden.