Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då han åter såg ned i sin tallrik, började jag granska det ställe han hedrade med sin närvaro; vördnadsfullt be- traktade jag efter hvartannat hyllan, där rökpiporna stodo uppställda, öltappmings- apparaten och den väldiga skaldehatten, som var upphängd på en gammal sparbössa.
De målare, som brukade besöka Brasserie de V Avenir, hade dekorerat väggarna med karrikatyrer och utkast, som talade om upp- ror och mord.
Midt i detta museum nedlät sig Albert Merlin till att förklara för mig sina sociala, artistiska och religiösa teorier.
Jag satt och hörde på med en beundran, blandad med förskräckelse, ty med några vältaliga fraser hade han nyss dekreterat den romersk-katol- ska religionens undergång, — då dörren till skänkrumet öppnades, och en ung kvinna, en vacker, tämligen välklädd brunett, in- trädde.
Hon gick och satte sig vid skal- dens sida, och sade helt högt: » Gif mig hundra sous till hyrvagnen.
Jag skall till Valentins med Henriette. » Skalden log åt det bortskämda barnets poc-
324 1895 1DUN kände begäran; då han icke hade denna ringa summa på sig, lånade han — icke utan en viss svårighet — af värden, och i det han lämnade pengarue till sin dam, presenterade han henne för oss på följande sätt: » Rosette i Contes d ' estoc!
. » ungefär som Lamartine skulle kunna ha sagt: » Elvira i Les Méditations. » Vi hälsade på hvarandra.
Den unga kvin- nan hade redan rest sig för att gå, då hon drog fram ur sin ficka ett bref, som hon lämnade Albert Merlin.
» Se där! » sade hon till honom.
» Jag fann detta därhemma. » Därpå skyndade hon ut, lämnande efter sig en lätt doft af godtköpsparfym.
» Tillåter n i?
» sade skalden, i det han bröt brefvet, hvarur han drog fram två sed- lar.
Vi gjorde ingen invändning.
Han ge- nomögnade det hastigt, smålog och räckte mig därpå brefvet.
» Läs detta, » sade han.
» Det är från min lilla syster.
och säg sen, om man inte skrifver nätt därnere i landsorten.
» Och jag läste följande skrifvelse: Auray den 1 december.
Min käre Albert!
Ehuru du icke mera skrifver till oss, är jag säker pä, att du alltid med nöje mottager ny- heter frän oss.
Mamma har gifvit mig i uppdrag att gif va dig sådana, på samma gång jag skickar dig dina månadspenningar.
Mamma, hon är fort- farande ond på dig, och det är min ständiga sorg; men du vet ju, huru sträng och from hon är!
Jag är fullkomligt okunnig om hvad man kunnat säga henne om det lif du för i Paris eller hvad som stått att läsa i den förskräckliga tidning du ut- gifver och som man visat henne.
Det där rör inte små flickor, och jag är mycket belåten med att ingenting veta om allt detta för att icke bli tvungen att ta parti mot dig.
Men, du må tro, hur ledsen mamma än är på dig, så älskar hon dig alltjämt af hela sin själ.
I morse, då hon sade till mig: » Du skall skrif va till Albert, » försökte hon anta en lugn min, men då hon läm- nade mig de båda hundrafrancsedlarne för att skickas till dig, såg jag mycket väl, att hennes hand darrade.
Sedan gick hon och satte sig i en fönstersmyg i salongen framför sitt tapisseri- arbete, och hon satt där orörlig med sänkt huf- vud, betraktande sitt arbete, utan att lägga hand därvid.
Utan att tänka på, att jag var närvaran- de, sade hon efter en stunds förlopp med tung röst: » Stackars barn! » i morse, då jag var på handkammaren, återfann jag ett vackert päron, det vackraste i hela träd- gården, hvilket jag vid fruktplockningen lade undan åt dig, ty jag hoppades, att du skulle kom- ma hit ett ' slag på hösten.
päronet är icke mera ätbart; det har blifvit skadadt, och — du må skratta om du vill — men jag sörjer myc- ket däröfver.
Farväl, min käre Albert, jag kysser dig på vänstra tinningen — du vet, det är min plats — och jag upprepar ännu en gång: kom snart, och du skall få se Din tillgifna syster Julie Merlin.
Behöfver jag tillstå att, då jag läst detta bref, hade jag tårar i ögonen.
Detta flick- bref uppväckte mitt medlidande, liksom an- blicken af en violbukett, slungad i rännste- nen.
Jag betraktade Merlin; han också tycktes vara helt rörd.
» Nå väl? » frågade jag ångestfullt.
Men löjligt sentimental som jag var, hade jag misstagit mig på naturen af hans rörel- se.
Den var af uteslutande litterär art. » Ja, är det icke förtjusande, brefvet från min lilla syster?
» sade boulevardskalden.
» En smula snusförnuftigt, en smula flick- pjunkigt, men kändt, äkta, det måste med- ges.
Jag skall använda det i min nästa roman.
» Alltifrån denna dag har jag haft klart för mig, att en talangfull man kan vara en stor lump.
A N D E R 1 Jakobstorg ' S 1 O N Red.
* — — Ktt råd.
et är nog förmätet att vilja vara rådgifvare; men öfvertygelsen, att månget fattigt, ensamt fruntimmer gör sig den frågan: » Hvad skall jag företaga för att förtjäna mitt lifsuppehälle och få ett eget hem, då jag nu, uttröttad af slitet för andra, önskar komma till ro, » ger mig mod därtill.
Vanligtvis tänker hon då så: » Jag måste gripa mig an med något af de där praktiska yr- kena, hvarom så mycket talas; men hvar finnas de?
Något handtverk är jag för gammal att lära; öfversättningsarbete eller renskrifning är ju omöj- ligt att erhålla; till att öppna handel saknar jag lust och anlag, där är ju för öfrigt allt för stor konkurrens, då ju nu hvarje bonddräng, hvilken hastigt vill blifva herre, tillgripit denna födkrok.
Hvad skall jag då göra? » Eesultatet af hen- nes funderingar blir vanligtvis, att hon hamnar hos någon gift släkting, där hon för ringa lön får sträfva mera än förut i skolan eller på kon- toret.
Eller också anskaffar hon med stor upp- offring en sy- eller stickmaskin, hyr ett billigt rum i en stad samt måste sedan föra en den mest glädjelösa tillvaro för att kunna existera.
I dess ställe vill jag af erfarenhet gifva ett godt råd.
Skaffa dig ett litet ställe på landet, ägna din tid och dina krafter åt trädgårds- och höns- * skötsel, och du skall med små anspråk vinna din bärgning samt hälsa och lefnadsmod, och dina svaga, ömtåliga nerver skola stärkas af frisk luft, arbete och naturenligt lefnadssätt.
Se här, huru du bör gå till väga!
Ett litet landtställe, torp eller dylikt, med ett par tunnland jord till, kan börja helt visst redan tankar och omsorger att vanligtvis erhållas för omkring 1,000 kr.
; men så mycket behöfver ej betalas kontant, då största riktas i svenska hem; förunderligt fort glida delen af summan brukar få innestå mot första dessa sista månader undan, och innan vi veta inteckning.
Visserligen är nu bostaden ringa, ordet af, klappar den kära högtidsgästen på oftast endast ett eller två rum och kök; men vår dörr.
Det är icke våra damers sed att den bildade kvinnan kan med små medel göra sitt hem trefligt genom sin smak, färgsinne och låta sig öfverrumplas, och Idun har i sin ringa skicklighet i teckning och handarbete.
Ladugår- mån under årens lopp sökt stå dem bi i jul- den, som alltid finns på sådana små ställen, an- klappsbekymrens och julbrådskans dagar.
Så vändes till bostad åt så många höns, den kan uppstodo våra jidklappstäflingar, » julklapps- rymma; och hönsskötsel, rätt bedrifven, utan stora anläggningsomkostnader, kan gifva en års- basarerna », som nu pågått en följd af år.
inkomst af 3 kr.
per individ — således 300 kr.
Det har dock icke kunnat undvikas, att dessa netto för 100 höns; men då måste du göra allt i längden blifvit litet enformiga, att de insända arbete själf och hafva håg och intresse därför!
Af den öfriga jorden kan en trädgård anläggas handarbetsbeskrifningarna upprepat sig, och att med många bärbuskar, frukt-, plommon och körs- verkligt originella uppslag naturligtvis blifvit bärsträd, af hvilka en god inkomst kan beredas.
allt svårare att finna.
Vi ha därför trott, att Potatis, kålrötter och hufvudkål kunna äfven er- vi för omväxlings skull i år lämpligen borde hållas både till afsalu och hönsens vinterbehof.
Du kan äfven omgifva dig med blommor till bo- gifva en ny riktning åt den lilla täftan, vi stadens försköning.
Får du sedan någon tid öfrig vår goda vana likmätigt önska anordna.
frän hemmets vård, så tillägna dig hvad naturens Det ämne, hvaröfver vi inbjuda våra mång- bord uppdukar; för ett vaket sinne bjuder det kunniga och vänliga lärarinnor att nu till all- på mycket, som kan förvandlas i penningar: svamp och nypon, omsorgsfullt insamlade och män hugnad meddela sina erfarenheter, lyde torkade, betala sig bra; äfven kan en del me- alltså: dicinalväxter såsom renfana, vattenklöfver, vild kummin, mjöldryga, blåbär, enbär m.
fl., säljas Om julförberedelser och julfirande på apoteken.
Vill du ej vara ensam med ditt arbete och din omsorg, så kan en liktänkande och tänka vi oss under denna rubrik en hus- kvinnlig kompanjon helt visst uppletas att dela moderligt praktisk utredning af förberedel- ljuft och ledt.
serna till den stora helgen, om julsysslor, jul- Jag har nu gjort mitt inlägg i kvinnofrågan, stök, julmat, anvisningar till festens högtidliga så olikt alla andras, hvilka endast förorda kon- och hemtrefliga firande m. m. som till saken kurrens med männen, och blir jag därför troligen höra kan.
För den bästa uppsatsen öfver detta en ropandes röst i öknen; men det skulle ju äfven kunna hända, att någon ville följa mitt ämne, hvilken Ull oss ingått senast den 10 råd, och skulle jag då känna mig nöjd och be- november, betala vi låten.
Mot julen Om du finge se henne med hennes lockar, som blifvit alldeles grå, skulle det göra dig ondt.
— Hvad mig beträffar, så ser det ut, som om jag vore riktigt hjärtlös; ty, trots all sorg du gör oss, min herr bror, så har jag aldrig mått så bra som nu.
Det ser till och med ut, som om jag blifvit vackrare än förr.
Vet du verkligen, att jag är på mitt adertonde år?
Då den gamle Nédélec nyligen lämnade oss arrendeafgiften för året, kunde han rakt inte känna igen mig, så mycket tyckte han jag vuxit, sedan han sist såg mig.
Men jag har ännu i behåll mina otäcka röda händer, som göra mig förtviflad.
Jag säger detta, för att du skall få skratta en smula, men i grund och botten är jag mycket sorgsen, och det är ingen glädje i huset, sedan du brutit med mamma.
Jag vill icke gifva dig några moralkakor, ty jag är blott en liten enfaldig landtflicka och så — oss emel- lan sagdt — begriper jag inte, hvarför man an- klagar dig.
För att du försummar dina religiösa plikter?
Men jag får tillstå för dig, att högmäs- san är bra långtråkig, och jag sitter ofta i kyrkan och tänker på annat.
Du skrifver vers.
Men det är ju ganska vackert.
Det är sant, att herr prosten och vår gamle vän herr Mathieu an- ett pris af femtio kronor.
klaga dig för att vara revolutionärt sinnad, » röd », som man säger i Auray; men jag känner ej det Vi hoppas nu på ett lifligt och intresseradt ringaste till politiken.
Det betyder ingenting, du måste i alla fall ha burit dig bra illa åt, efter- deltagande.
Ingen som har några goda och som mamma gråter.
kära erfarenheter — och hvem har väl ej det Ah, om du bara ville, min käre bror, min egen i ett sådant kapitel!
— bör känna sig afskrämd snälle bror Albert, så skulle du blott behöfva af fruktan för den litterära formen, ty på den återvända, och allt skulle vara godt igen.
Ännu kommer det ju i grunden härvidlag mindre an.
en gång, jag vill icke plåga dig och jag skulle vara tröstlös, om jag visste, att du tänkte på Hufvudsaken år något trefligt och nyttigt om din lilla syster som på en moralpredikant — men svensk jul i svenska hem!
J u v e l e r a r e Alltså: före den 10 november!
Redaktionens adress: Stockholm känna alla våra vänner.
Tecknen så på er skrifvelse orden: » 77 / / jul- täfUngen », och våren hjärtligen välkomna!
Stockholm 10 okt.
Ringar, Broscher, Armband, Kedjearmband, Kedjor, Nålar,; Bref besvaras omgående.
* Tvänne romanark åtfölja, som våra läsarinnor finna, detta nummer — det ena som ersättning för det förra veckan uteblifna.
Silfverarbeten, Bordsilfver.
Modernastl Solidast!
Billigast!
IDUN 1895 Skyldigheten att vara vaeker.
Dialog.
Hvad tänker n i?
» » Ack, fröken, jag ser på er som på ett konstverk, jag bara beundrar, och.
jag skulle vilja tacka er, för att ni är så vacker. » » Tacka m i g?
För att jag gör min skyl- dighet? » » H v a d?
Ni menar, att ni har en speciel mission att gå omkring och vara vacker?
Ja, nog fyller ni den utmärkt. » » Jag gör annat än går omkring och är vacker, det vet ni kanske inte, men det är så.
Jag arbetar.
Men jag vidhåller hvad jag r / ar sagt: det är min skyldighet att vara vacker.
Det är er också.
Det är allas skyl- dighet, hvad säger ni o m det? » » Jaså allas skyldighet att vara vackra.
Och min också.
Dä måste ni anse mig i högsta grad pliktförgäten. » » Ah — jag vet inte.
» » Ni drar på det!
Ni är lika älskvärd som ni är g u d o m l i g t.
» » Det kan vara nog med komplimanger, jag vill resonnera.
Ni har sagt mig, att ni tycker jag är vacker, det visste jag förut, och nu vet jag det således ännu bättre.
Men hvad säger ni om min tes: det är hvarje människas skyldighet att vara vacker? » » Skall jag ta den på allvar? » » På allvar!
» Är det också en ful människas skyldig- het att vara vacker? » » Alldeles!
Efter råd och lägenhet natur- ligtvis.
Så vacker hon kan, med andra ord.
Jag skall säga er, hur jag har tänkt mig den här saken.
Att vara god, det erkänner ni vara en allas skyldighet mot alla.
Eller hur? » » Jo, på det viset uttryckt, skulle jag kunna vara med på ' t.
Egentligen är det väl så, att man gör det goda därför att man däraf har inre tillfredsställelse och erfarenheten hunnit lära en, att den inre tillfredsställelsen är det enda, som är någon- ting bevändt med.
För öfrigt antar jag, att gemensamhetskänslan, känslan af gemen- samhet med de många, härvidlag spelar en stor roll.
Det är svårare att bestämma sig för en handling, som man själf anser god, men vet att hela världen fördömer, än att göra något, som världen gillar, men man själf har sina dubier o m.
Emellertid ska ' vi inte tvista om den psykologiska förkla- ringen af ett faktum, som vi bägge erkänna.
Alltså: skyldigheten att vara god kan jag gå med på. » » Äfven för de onda? » » Naturligtvis.
Man får inte begära fikon af tistel och drufvor af törnbuskar, det är en sak för sig.
A f den som är utrustad med goda anlag och åtnjutit en g o d upp- fostran har man rätt att begära mer än af brottslingens afkomma, som både genom ärftlighet och dåliga föredömen har undfått mindre förmåga att fullgöra den allmänna skyldigheten att vara god. » » Nå, då förstå vi hvarandra.
En ond människas skyldighet att vara g o d och en ful människas att vara vacker äro lika litet eller mycket orimliga bägge två.
Man gör så godt man kan.
Men mellan skönheten, som har stora förpliktelser, och den anskräm- ligt fula, som har nästan inga, finns j u en oändlig mängd af gradationer.
Tänk så mycket vackert folk, både herrar och damer, vi skulle se på gatorna, om bara skyldig- heten att vara så vacker, så behaglig, så angenäm man kan, stode klar för alla.
För ser ni, där inte naturen har varit en allt för obevågen, har man medel i sin h a n d.
» » Såå? » » Ha ha ha!
Hvad ni ser lustig ut!
Ni granskar mitt hår, som om ni misstänkte.
» » Ah, fröken! » » Jo, neka inte!
Jag talade om, att man har medel i sin hand att förhöja och be * vara skönheten, och ni tänkte genast på dentisten och perukmakaren.
Ni föreställer er, att jag begagnar orientalisk liljemjölk och smörjer in mig med cold cream för att sedan låta massera bort mina förtidiga rynkor. » » Jag ber er.
» » Ni är utmärkt! » » Jag försäkrar.
» » Ni behöfver ingenting försäkra alls.
För vore jag konsekvent, skulle jag natur- ligtvis, efter hvad jag sagt, försvara både liljemjölken och allt det andra, och hvad mera är, jag skulle använda dessa medel.
Men nu är jag inte konsekvent, kanske därför att jag inte behöfver vara det.
I en framtid händer det nog, att jag kommer att använda både det ena och det andra, men ännu så länge går det bra utan den sortens skönhetsmedel.
Ni finner mig vac- ker, och det är jag också, jag ser det själf.
Och ändå är mitt ansikte oregelbundet.
Nej, vet ni, det är då egentligen ett be- synnerligt samtal mellan en ung herre och en ung dam.
Men ni förefaller mig, när jag talar m e d er, som en kusin eller äldre bror.
Vill ni veta några af mina skön- hetsmedel?
Alla mina små hemligheter kan jag naturligtvis inte inviga er i.
Jo, först och främst har jag alltid skött min hälsa och gör det fortfarande med stor omsorg.
» » Ni äter järn och går på gymnastiken? » » Pytt!
Så illa är det inte fatt med mig.
Jag har dansat mycket måttligt, skall jag säga er.
Nej, men jag arbetar duktigt, äter duktigt och tar duktigt med motion, obe- räknadt allt annat som hör till en god hälso- vård, badar, roar mig, tänker.
» » Jaså, det räknar ni till hälsovård? » » Att bada sig j a!
» » Nej, förstå mig rätt! » » Nå, att roa sig då? » » Det fattar jag också, m e n.
» » Att tänka!
Ja, det räknar jag inte heller till hälsovården, de starkaste hälsorna tänka inte ett dugg.
Tänkandet hör till skönhetsmedlen. » » Briljant! » » Nå, det var roligt, att ni förstår mig.
En frisk kropp är en god sak.
Har man den.
så är det ens skyldighet att söka be- hålla den, och har man den inte, måste man försöka förskaffa sig den.
Men Gud bevare oss för våra sportherrar?
Dessa, som ådra ' sig ägghvitssjuka för att slå ett rekord på velociped, som offra ett lif för en sekund, som sätta äran i så futtiga mål och — som jag tror — i regeln inte ha några andra intressen.
Man är väl själ i främsta rummet, och — man måste vara vacker! » » Ni tänker således! » » Om ni inte såge så ironisk ut, skulle jag kunna säga er mycket mer. » » Fröken Agnes! » » Nå, nu ser ni hygglig ut igen.
Då skall jag också säga — men det blir i förtroende oss emellan — » 325 » Säg ut! » » Jag känner också.
Ni vet, hur lifvet är, alltjämt stöter man på ledsamheter, som vilja stjäla bort ens glädje, fulheter, som vilja kyla af ens entusiasm, dåligheter, som vilja få en kall och hård och likgiltig.
Men jag gör motstånd mot allt, jag resonnerar bort, hvad jag inte kan uthärda, jag låter inte förkrossa mig eller förslöa mig, jag håller mig ung och varm och frisk och fri- modig — för jag vill vara vacker, och det är ändå själsuttrycket » til syvende og sidst » som bestämmer, o m man är ful eller — skön.
Har jag rätt? » » Ni är mer än skön, fröken Agnes! » » Se så! » » Förlåt mig!
Jag tiger. » » Ja, gör det, men se inte så löjlig ut för det!
Jag tänkte förtro er ännu en sak, eftersom vi nu en gång skulle tala upprik- tigt.
en svag- het jag vill bekänna.
Har ni haft någon gammal tant eller faster eller moster, som ni inte har tyckt o m?
» » Tusen!
Det vill säga, inte fastrar pre- cis, och inte tusen heller, men en hel del äldre damer, som jag inte kunnat med.
Nåå? » » Ni har fäst er vid vissa drag i deras ansikten, vissa fina rynkor på näsan invid ögonen, talande om småsinthet, vissa snörp- ningar på munnen, tydande på försåtlighet, vissa skarpa veck öfver ögonen och vid mungiporna, som elaka tankar ha format.
Kanske vi ha misstagit oss.
Men redan som barn tänkte jag — ty redan då ville jag vara vacker: • — » Ä r jag elak och små- aktig och stygg söm tant Den och Den, så blir jag också ful som hon. » Sedan dess har jag, ni må tro mig eller inte, men det är sanning, fast det är fasligt dumt att jag talar om det, — jag har verkligen arbetat på att få bort ur min själ åtminstone de dåligheter, som hade satt märken på några af mina gamla tanters ansikten.
Tror ni inte, att ett sådant bemödande under upp- växttiden och för resten allt framgent också kan räknas till skönhetsmedlen? » » Ursäkta mig, fröken!
Allt hvad ni nu har sagt är mycket bra och odisputabelt, ehuru jag inte kan neka till, att ni beredde mig en missräkning, då ni började tala om era skönhetsmedel — jag hade, uppriktigt sagdt, bespetsat mig på något helt annat — men säg mig nu: öfverdrifver ni inte ändå betydelsen utaf det där att gå om- kring och vara vacker? » » Hvarför sa ' ni nyss, att ni ville tacka mig för att jag var så vacker? » » Ni!
Det blir en helt annan sak.
Men att vi männniskor i a l l m ä n h e t.
» » Nå ja, ni herrar göra då inte mycket för det.
V i d några och tjugu år se ni ännu rätt skapliga ut.
Men se ' n kommer punsch dieten.
Kinderna bli bleka och slappa, ni få dubbla hakor och blicken blir dåsig — usch!
Och nu säger ni, att jag öfver- drifver.
» » Ack, visst inte!
När jag har er för ögonen.
» » Ja, ser ni nu!
Ä r det inte en njutning att se vackra människor?
O m vi kunde fördubbla mängden af skönhet och behag i världen, tror ni inte, att vi därmed gjorde människorna en alldeles oskattbar välgär- ning?
De törsta alla efter skönhet, var säker på det, fastän de knappast förstå sig själfva och inte ana, hur djupt rotad deras åtrå är.
Glädje och skönhet äro sol och
1895 IDUN 326 luft för människosjälen.
Men jag predikar ju r i k t i g t.
» » Ni vidgar ramen.
nu tycks det sanner- ligen inte vara fråga bara om att ta bort fräknar och.
» » Det har det aldrig varit; ni har visst inte mycket uppmärksamt hört på hvad jag haft att säga. » » Jo, fröken, det har jag, fast jag inte kan låta bli att raljera litet.
Jag har hört på, och jag tror, att ni har alldeles rätt.
Jag tror som ni, att det skall komma en tid, då människorna skola erkänna sin för- pliktelse att utbreda skönhetens välde öfver världen.
Men jag tror också — i motsats till er — att den tiden är långt aflägsen.
Den nuvarande utvecklingen går i alldeles motsatt riktning.
Ned med allt som inte är business!
Skulle ni börja på att predika ideala skyldigheter, skulle man skratta ut er grundligt. » » Jag tror så med.
Och jag aktar mig nog.
För resten är h varje vackert ansikte en predikan för mina åsikter.
Mitt eget med.
Och själf skall jag aldrig underlåta att göra, hvad jag räknar till mina plikter.
Kan ni gissa, hvarför jag i dag valt den här solfjädern? » » Neej? » » Den går i lilas, ser ni j u.
» » Nåå? » » Se på min klädning! » » Jaa? » » Ni herrar äro då ohjälpliga.
Det är väl för er, att edra toaletter inte fordra något färgsinne. » Efraim * Rosenius.
_ Från Iduns läsekrets.
Från en småskolelärarinna ha vi mottagit följande skrifvelse, b vilken vi ej vilja förmena en plats: Herr- Redaktör!
Förlåt att jag vågar upptaga eder dyrbara tid, men som Idun är en af landets förnämsta tid- skrifter och just hör hemma i de kretsar, dit jag så innerligen önskade, att ekot af vårt nöd- rop skulle tränga, har jag tagit mod därtill.
Det kan ju endast ske, ifall Ni vill lämna plats åt mitt välmenta försök — ifall det duger att trycka förstås.
Det är naturligtvis förmätet af en så blygsam rimsmidare att vilja blanda sig i dylika saker, men om blott era enda af de » vise männen » finge ögonen öppna för orättvisorna i småskole- lärarinnornas lott — hvem vet, hvad som kunde hända?
Ofta välter en liten tufva det största lass.
Ha därför den stora godheten ge en liten vrå i Idun åt följande rader om Småskolelärarinnan.
I unga år hon valde då Att leda skolans ystra små De första svåra stegen.
Då var hon hurtig, frisk och röd, Men van vid slit och torftigt bröd, Och tyckte nu blef ingen nöd, Ty hon blef ju sin egen.
Dock fann hon snart, hon räknat fel, Ty hon fick jämt sin dryga del Af råd, så goda, långa.
På herrar fanns visst ingen brist, Att tjäna två man vet är trist Och slutar aldrig väl till sist, Hon, stackaren, fick många.
Dock hennes värld var barnens ring, Där ständigt knoppas rundt omkring Den friska fagra våren.
Gaf ödet än ibland ett slag, Så tog hon hurtigt nya tag Och log i glad som mulen dag — De första femton åren.
Men se ' n tog tiden ut sin rätt, Det gick, som förr, ej mer så lätt, Ty kraften ville svika.
Af ros på kind fanns mer ej spår, Kanhända en och annan tår Har sköljt den bort i mödans år, Då hälsan ock gett vika.
En del af denna skolan tog, En annan ängslan öfvernog För ålderdomens dagar.
Nog har hon sparat först och sist, Men gömda skärfven fort är mist, Och hennes bergning ock förvisst Ar byggd på lösa lagar.
Om tjugu år dock hoppet ler, Det sägs, att staten sänkt sig ner, En slant åt » kåren » delat.
Då ljusna åter dystra drag.
På glädjen följer dock ett slag, Ty tretti år når mödans dag, De » store » så ha velat.
Skall tio år hon » orka » än, Hon grubblar om och om igen Den långa mörka natten.
Om tio år blef ingen nöd, Ty statens magra understöd, Det räckte nog till salt och bröd, Och fritt fick hon väl — vatten.
Dock långt är dit med sorg hon ser.
Gestalten böjes mer och mer I strid mot mörka öden.
Kanhända före tio år Ett mera tryggadt mål hon når, Där intet slit, ej ängslan rår: Den gröna kullen — döden.
En försummad tjänare.