Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föräldrarne synas ej göra klart för sig, huru de, genom att gifva penningar åt sina barn, utsätta dem för allsköns frestelser.
En del föräldrar finner det beqvämare att gifva barnen ett större belopp på en gång framför att gifva dem litet åt gången för förefallande utgifter.
Andra finna intet afskräckande i att låta sina barn te sig som små herrar eller damer så tidigt som möjligt och förse dem derför med kassa och börs.
Åter andra inse nog, att saken icke är så alldeles i sin ord- ning, men de vilja nu engång icke låta sina barn stå tillbaka för andras.
En liten del af de penningar, barnen mot- taga, användes till nödvändiga utgifter, till anskaffande af små skolreqvisita eller tillåtna ting, men de flesta penningarne förbrukas i — i regel utan att föräldrarne få vetskap derom — till snask, leksaker och dylikt, af de äldre eleverna till cigarrer och öl.
På så sätt lära sig barnen att anse pen- ningar som något, det der kommer af sig sjelf t och är afsedt att skaffa egaren njutningar af På intet vis är det derför min mening ett eller annat slag.
Helsan far just ej bra att försvara ett lättsinnigt laissex-aller&amp;y&amp;t&amp;m utaf, att de ungas magar fyllas med öfver- eller någon moralisk slapphet i skiljandet flödiga, mer eller mindre skadliga saker, och på rätt och orätt, sund t och osundt, beröm- i skolan medför ett slikt förhållande, att eleverna värdt och fördömligt.
Det är hvarje qvinnas förlora intresset för sitt arbete och bli oupp- pligt.
att ställa bestämda och höga anspråk märksamma och liknöjda.
på sin omgifning, men först och sist de högsta Men saken kan ha ännu värre följder.
på sig sjelf.
En rättsinnig qvinna, hvars Genom att vara i besittning af penningar görande och låtande, hvars hela lif är ett väckes begäret efter större ting, större njut- påtagligt uttryck af en ärlig sträfvan att ningar; och kunna så icke medel skaffas på sjelf stå utan vank, eger just häri den största vanliga vägar, frestas barnet lätt att skaffa makt att inverka förädlande och höjande på sig dem på mindre lofligt sätt.
Hur ofta sina närmaste, på alla, med hvilka hon kom- begära icke barn penningar af sina föräldrar mer i någon beröring.
Men hennes mun be- under föregifvande af att behöfva ett eller höfver icke uttala de domar, som hennes exem- annat, medan de i sjelfva verket använda pel i lefvande gerning stadfäster, och hennes dem till helt andra ändamål.
Hur ofta skaffa hjerta får icke känna fariséens skrymtan, hans de sig ej penningar på ett än tvifvelaktigare som sade: » jag tackar dig Gud, att jag är sätt?
bättre än dessa andra ».
Naturligtvis drabba dessa beskyllningar icke Den renaste är den ödmjukaste och snarast förlåtande.
Det kan ock vara sant, att männen ofta alla lärjungar.
Men faran af smitta, den ständiga frestelsen af att umgås med lättsin- niga kamrater är stor, och samvetets motstånd
tien, s k e å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t.
E n d a s t en sida a f p a p p e r e t b ö r öfvervinnes för lätt.
Mot ett sådant ondt hjelpa inga halfva förhållningsregler.
Det fins bara ett att göra — föräldrarne måste ta för grundsats att icke alls gifva sina barn pen- ningar till fritt disponerande.
Mat och dryck och andra förnödenheter kunna barnen få i hemmet och frukosten kunna de taga med sig derifrån till skolan.
Till skogsturer och fot- vandringar kan man j u gifva dem ett litet belopp, för hvilket de dock få aflagga redo- visning.
Belöningar och gåfvor, för så vidt de bestå i penningar, böra läggas i spar- bössan.
Dermed styrker man sinnet för spar- samhet och väcker intresset af att besitta något.
Fruktan att egga till girighet kan man undgå genom att vid tillfälle använda något af det sammansparade till välgörande ändamål.
Att umgås med penningar lära barnen blott, när de under föräldrarnes noggranna tillsyn an- skaffa det nödvändiga, men gömma resten af de medel, de icke haft bruk för.
Och då man lär barnet att föra räkenskap öfver penningars användande, sporrar man det till sparsamhet och lär det att inse penningars värde.
K. Qvartalsprenumerationen måste nu ome- d e l b a r t förnyas af alla, som önska erhålla tidningen utan afbrott.
Den högre flickskolans mål.
» TlA; id ett s k o l m ö t e förliden fredag a H o t e l C o n t i - nentals stora sal diskuterade m a n o m » m å l e t för flickornas u p p f o s t r a n ».
F r å g a n v a r framkallad närmast m e d a n l e d n i n g af f o l k s k o l e k o m i t é n s betän- kande.
D e n n a k o m i t é, s o m tillsattes h ö s t e n 1 8 8 5 o c h l e m n a d e resultaten af sina i n s p e k t i o n e r o c h öfver- l ä g g n i n g a r i allmänhetens h ä n d e r i j a n u a r i förlidet år, har i sjelfva verket varit ganska m i l d i sin kri- tik o c h anspråkslös i sina fordringar p å r e f o r m a f flickskoleväsendet i vårt land.
E n o c h annan f ö r ä n d r i n g i valet a f l ä r o b ö c k e r, en liten s k ä r p n i n g h ä r o c h e n lättnad d e r, större h y g i e n i s k a kraf o c h större plats i läroplanen för g y m n a s t i k o c h slöjd s å s o m ett ö n s k n i n g s m å l d o c k m e d e n h e l del v i l k o r o c h m o d i f i k a t i o n e r — se d e r, h u f v u d s u m m a n af d e y r k a n d e n o c h förslag k o m i t é r a - d e funnit s i g befogade framställa.
Säkert är, att m å n g a intresserade o c h s a k k u n n i g e s k o l m a n (o c h - » q v i n n o r » alltid underförstådt) m e d tillfredsställelse skulle ha sett, att en så g r u n d l i g ut- r e d n i n g s o m k o m i t é n s h a d e åtföljts a f m e r a till g r u n - d e n g å e n d e o c h f ö r framtiden varaktiga r e f o r m y r k a n - den.
D e n n a uppfattning v a r n o g o c k s å orsaken till s a m m a n k a l l a n d e t af ofvan omtalta m ö t e.
D e t säger sig sjelft, att så l ä n g e m a n i c k e är p å d e t klara m e d målet, faller d e t sig litet svårt att k o m m a öfver e n s o m m e d l e n.
K o m i t é n talar ganska sväfvande o c h teoretiskt o m detta m å l.
En allsidig, harmonisk a l l m ä n b i l d n i n g, s o m v ä c k e r, utvecklar o c h förädlar alla m e n n i s k a n s krafter, heter det.
D e t är h ö g t o c h omfattande n o g detta m å l, m e n det g e r o s s så ytterst litet reelt att ta p å.
D å v i först läsa dessa o r d, så v i d g a s synkretsen för oss till en o ä n d l i g h e t, o c h o ö f v e r s k å d l i g a v i d d e r breda s i g m e l l a n skolan, sådan v i n u k ä n n a h e n n e, o c h målet, s o m h o n säges föra till.
O c h v i säga m e d e n m e d l i d s a m tanke p å v å r barn- d o m s anspråkslösa b i l d a r i n n a: stackars skola, d i n d o m är f ä l d!
M e n allt efter s o m v i läsa vidare, begränsas åter synkretsen, v i d d e r n a försvinna, o c h v i s k y m t a äter d e g a m l a v ä l k ä n d a k o n t u r e r n a af buskar o c h snår, h ö g a m u r a r o c h stora portar, på h v i l k a står ristadt • hit far d u g å, m e n h ä r utanför har d u i n g e n t i n g att g ö r a — o c h v i stå p å v å r g a m l a skolas g a m l a g r u n d, d e r allt är sig så t e m l i g e n likt.
B l o t t att salarnes fönster blifvit litet h ö g r e, v e n t i l a t i o n e n bättre, ra- sterna l ä n g r e o c h lärarinnorna i n f ö d d a s v e n s k o r, s o m rest u t o m l a n d s m e d stipendier.
F r ö k e n Anna Sandström höll ett i n l e d a n d e före- drag o m flickskolans m å l.
E n l i g t h e n n e s uppfatt- n i n g skulle d e t k u n n a sammanfattas d e r i: att g ö r a t I r- \ i t |_J U m.t IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o ^ a a n g l f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n från r e d a k t i o n e n s sida p å r ä k n a s flickan till » e n arbetande q v i n n a, s o m förmår o c h helst s o m v ä l o c k tidningens inskränkta u t r y m m e vill taga ett d u g t i g t tag i lifsarbetet. » lägger hinder i vägen härför.
M a n skall vara väl i n n e i fröken S a n d s t r ö m s tan- Ett ä r e m e l l e r t i d s ä k e r t, att m a n v i d b e s k å d a n - k e g å n g för att rätt fatta i n n e b ö r d e n a f h e n n e s defi- d e t a f » F r u n från h a f v e t » i m e r ä n ett h ä n s e e n d e nition.
D e n i n v ä n d n i n g e n l i g g e r eljes nära till b e r e d e s e n intressant teaterafton, o m m a n o c k i hands, att då erfarenheten lär oss, att d e allvarligast ett e l l e r a n n a t s k u l l e k ä n n a s i n a f ö r v ä n t n i n g a r arbetande q v i n n o r n a, s o m m e d största pligttroheten besvikna.
Hvad n u särskildt d e n första före- sätta sina krafter i n i lifsarbetet, faktiskt ä r o att s t ä l l n i n g e n beträffar, s å u t g j o r d e d e n s a m m a allt söka i n o m d e m i n d r e s k o l b i l d a d e klasserna (s e: d e n i g e n o m e n h y l l n i n g åt d e n s n i l l r i k a f r a m s t ä l l a r i n - m i n d r e b e m e d l a d e hustrun, s ö m m e r s k a n, k o n t o r s - o c h n a n a f t i t e l r o l l e n, fru Olga Fåhrceus, f Björkegren handelsbiträdet, o.
n e d till tjenstflickan o c h — en hyllning, s o m m a n m e d bestämdhet k a n h j e l p h u s t r u n), så k u n d e m a n deraf draga d e n slut- påstå v a r lika ärligt m e n a d s o m ärligt förtjent.
satsen, att d e t h ö g s t a måttet af k u n s k a p e r i n g a l u n d a Efter t v ä n n e å r s f r å n v a r o från d e n s c e n, h v a r s är rätta m e d l e t för n å e n d e t a f d e t u p p g i f n a målet: f ö r n ä m s t a p r y d n a d h o n p å sista tiden v a r, fram- arbetsdugliga q v i n n o r.
trädde h o n n u åter i en alldeles n y roll.
P å s a m m a gång h o n s å l u n d a återbördade sig sjelf J a g säger i c k e detta af kritiklystnad, utan derför åt d e n k o n s t a n s t a l t, bland hvars stjernor h o n att d e t i sakens stora intresse är af v i g t att få ett alltid skall räknas, g a f h o n p u b l i k e n e n n y s c e - k o n c i s t o c h k o r r e k t u t t r y c k t för det mål, m o t h v i l k a n i s k s k a p e l s e a f d e t s l a g, s o m ej s å lätt g l ö m m e s.
alla i samfäldt arbete s k o l a sträfva, såväl u n g d o m e n V a r u p p g i f t e n s v å r att l ö s a, s å v a r d e n o c k t a c k - sjelf s o m dess lärare o c h föräldrar.
Svårigheterna öfVervunnos emellertid m e d F r ö k e n S a n d s t r ö m b e t o n a d e v i d a r e i sitt föredrag l ä t t h e t, o c h allt efter s o m f r a m s t ä l l n i n g e n fort- det förslöande inflytande frånvaron af ett bestämdt skred, växte det j u b e l, s o m helsade skådespeler- mål u n d e r skolåren u t ö l v a r p å d e n stora klass a f skan för hennes genialiska framställning af d e n flickor, s o m uppfostras direkt för h e m m e n, o c h s o m själssjuka Eliida.
efter slutad s k o l g å n g e m o t s e r en l å n g följd a f år utan a n n a t lifsinnehåll än jagten efter n ö j e n o c h D o k t o r W a n g e l h a d e i h r Elmlund erhållit e n väntan p å en m a n.
H o n t r o d d e, att o m d e n u n g a god representant.
D e r e m o t föreföll h r Hillberg flickan i h e m m e t finge en b e s t ä m d uppgift, något märkvärdigt ointresserad af lektor A r n h o l m s roll.
värf att fylla, för h v i l k e t h o n k ä n d e ansvaret h v i l a Hr Palme g a f e n g o d b i l d a f d e n l u n g s i k t i g e b i l d - uteslutande p å sig sjelf, så skulle dessa u n g d o m e n s h u g g a r e n L y n g s t r a n d o c h h r Backström var en öfvergångsår få ett v i d a större innehåll, ett helt a n - rolig » allas hjelpreda ».
D e n f r ä m m a n d e m a n n e n s n o r l e d e s u p p f o s t r a n d e v ä r d e, än d e n u h a.
lilla, m e n s y n n e r l i g t v i g t i g a r o l l — m e d f r a m s t ä l l - n i n g e n a f d e n s a m m a står e l l e r faller h e l a s t y c k e t, H o n ansåg, att s a m s k o l a n skulle råda b o t p å har I b s e n sjelf sagt — h a d e ö f v e r l e m n a t s åt hr m å n g a a f d e brister, s o m n u vidlåda d e n q v i n l i g a Örtengren.
Detta v a l v a r d o c k f ö g a lyckligt, tro uppfostran.
D e n skulle bl.
a. lära d e n b l i f v a n d e vi.
I h r Ö:s f r a m s t ä l l n i n g s a k n a d e s nämligen m a k a n att k ä n n a n å g o t o m m ä n n e n s natur o c h i n - alldeles detta d ä m o n i s k a o c h m y s t i s k t o e m o t s t å n d - tressen.
O c h d e n n a k ä n n e d o m skulle förebygga m å n - liga, s o m m a n o v i l k o r l i g e n v ä n t a r att finna, o c h g a o l y c k l i g a äktenskap.
s o m j u u t g ö r e n f ö r k l a r i n g s g r u n d till E l i i d a s sin- U n d e r afvaktan p å s a m s k o l e i d é n s f ö r v e r k l i g a n d e nestillstånd o c h handlingssätt.
M o n n e ej h r Hill- få v i anse flickskolan s o m ett » p r o v i s o r i u m » o c h berg här varit d e n lämpligaste?
F ö r d:r W a n g e l s försöka g ö r a d e t bästa m ö j l i g a a f h e n n e, framför döttrar, d e n längtande o c h vetgiriga Bolette samt allt, s o m sagdt, laga att h o n utsänder — &gt; arbetande den_ s l y n a k t i g a H i l d a, v o r o fröken Zetterberg o c h qviunor ».
fru Hartman g o d a representanter.
D e n senare Lektor Almqvist g a f i e t t till i n n e h å l l e t briljant väckte i synnerhet m y c k e n munterhet.
a n f ö r a n d e e n fastare f o r m åt det så ifrigt sökta » m å - let ».
H a n visade, att målet för d e n h ö g r e flicksko- I s c e n s ä t t n i n g e n — m e d s t å t l i g a fjord- o c h fjäll- lan i c k e k u n d e vara n å g o t annat än målet för d e n d e k o r a t i o n e r — l ä n d e r h r P e r s o n n e till s y n n e r l i g h ö g r e g o s s k o l a n, n ä m l i g e n — e n verkligt vetenskaplig berömmelse.
H a n t o g i c k e ordet v e t e n s k a p i dess g a m l a Vi t a g a f ö r g i f v e t, att I b s e n s n y a s t y c k e k o m - b e t y d e l s e a f a b s t r a k t i o n s k u n s k a p, utan m e n a d e m e d m e r att b e s k å d a s a f h e l a d e n t e a t e r ä l s k a n d e all- v e t e n s k a p l i g b i l d n i n g ett riktigt uppfattande af den mänheten.
gifna kunskapen och förmågan att på grund af denna Vasateatern g a f i g å r t i s d a g f ö r f ö r s t a g å n g e n kunskap fälla korrekta omdömen — och på dessa om- ett l u s t s p e l m e d s å n g a f d e t v a n l i g a t y s k a d u s s i n - dömen åter grunda sina handlingar.
slaget, kalladt » Jägarbruden ».
Stycket, ehuru H a n ansåg, att d e t v o r e lika o r i m l i g t att tala o m s v a g t, s k ö r d a d e d o c k m ä r k v ä r d i g t n o g g a n s k a lif- en skilnad mellan g o s s e n s o c h flickans kunskaps- ligt b i f a l l.
T i t e l r o l l e n å t e r g a f s rätt b r a a f fröken b e h o f s o m att gifva o l i k a recept åt deras diet.
Håkanson; rösten v a r dock alldeles för otillräck- D e n bifallsstorm, s o m åtföljde lektor A l m q v i s t s lig.
Hr Grunder var en välmående sodavattens- anförande v a r ett rättvist e r k ä n n a n d e af h a n s klara fabrikant o c h v ä c k t e s t o r m a n d e bifall s o m » s ö n - urskiljande a f d e t väsentliga i all s k o l b i l d n i n g s m å l.
dagsjägare ».
D e öfrige m e d s p e l a n d e skötte sina R e d a k t ö r B e c k m a n föreslog att l e m n a undervis- resp. roller oklanderligt.
Den 27 mars.
n i n g i k o k k o n s t i skollokalerna, s o m u n d e r sådana u n d e r v i s n i n g s t i m m a r » m e d lätthet » k u n d e o m b i l d a s till k ö k.
H a n t r o d d e s i g häri se ett m e d e l att före- k o m m a o e n i g h e t i äktenskapet.
F ö r öfrigt b e t o n a d e nästan alla talare n ö d v ä n d i g - heten af e n » h u s m o d e r l i g y r k e s b i l d n i n g v för q v i n n o r o c h f r a m b u r o m e r eller m i n d r e praktiska förslag till m e d d e l a n d e t af e n sådan redan under flickans skolår.
Små broderier på verklighetens botten af Mathilda Langlet.
i himlens namn vill detta säga? » utropade han förskräckt.
» Ingeborg!
Hon dör — vakna då — älskade! » Hon såg upp, meu slöt genast ögonen.
» Säg om det, » andades hon fram.
Älskade, älskade flicka!
Se upp igen; hvar är mamma?
Ah, nu vaknar hon! » » Det är öfver nu, » sade hon och sökte draga sig ur hans armar.
Men han höll henne blott hårdare fast.
» Jag drömde något — nyss, » sade hon, » jag blef rädd — och sedan så glad — men nu är det förbi. » » Förbi? » upprepade han gladt.
» Nej, min älskade, det är tvärt om alldeles nyss börjadt!
Ingeborg, nog har du sett — nog har du förstått mina tankar, fast du icke uppmuntrat mig, har du ej det?
Och jag har ej heller förut vågat säga något, men nu — öfverraskningen — Ingeborg, säg, att du också älskar mig och vill blifva min hustru! » Hon kunde knapt andas, och icke för sitt lif fick hon fram ett ord.
Men en ångest pjjjjVad Teater och musik.
L ö r d a g e n d e n 3 0 d e n n e s g i f v e s å t e r e n i n t r e s s a n t s y m f o n i k o n s e r t å k. o p e r a n m e d b i t r ä d e a f k e j s e r l i g e p i a n i s t e n Franz Rum- mel, s o m d å f ö r f ö r s t a g å n g e n u p p t r ä d e r h ä r s t ä - des.
P r o g r a m m e t har följande utseende i 1) Ou- v e r t y r e n till » H e b r i d e m a » a f M e n d e l s s o h n; 2) P i a n o k o n s e r t a f B e e t h o v e n, g-dur (p r i n c i p a l s t ä m - m a n u t f ö r e s a f h r F r a n z R u m m e l); 4) F ö r s p e l till » Tristan o c h Isoide » af R i c h a r d Wagner; 4) Fantasi öfver ungerska folkmelodier af Liszt (Frans R u m - m e l); 5) S u i t e f ö r o r k e s t e r n:r 1 a f M a s s e n e t.
I nästa vecka återupptages Andreas Hallens opera » Harald Viking ».
Under inöfning är likale- d e s d e n v a c k r a o p e r.
» H o f f m a n s ä f v e n t y r », hvil- k e n f ö r n å g r a år s e d a n g a f s å d å v a r a n d e N y a t e a t e r n, m e n d e r a f lätt f ö r k l a r l i g a s k ä l ej k u n d e k o m m a till s i n f u l l a rätt.
K. dramatiska teatern u p p f ö r d e s i s t l i d n e f r e d a g för f ö r s t a g å n g e n I b s e n s s k å d e s p e l » F r u n från hafvet ».
D å det p å s a m m a gång e g e n d o m l i g a o c h märkliga stycket v ä l torde vara bekant för de flesta a f I d u n s l ä s a r i n n o r, a n s e v i o s s k u n n a ute- sluta all redogörelse för det s a m m a s innehåll,
M a n u s k r i p t, s o m e j a n t a g e s till I n f ö r a n d e, å t e r s ä n d e s, s å v i d a p o r t o f o g a s.
att hon nu genom sin eländiga obeslutsamhet skulle kunna förspilla sitt lifs lycka grep henne, och utan att besinna sig slog hon ar- marne om hans hals och brast i gråt.
Han förstod henne och lät henne gråta ut, smekte hennes vackra hår och kysste lätt hennes panna, och efter några ögonblick lyfte hon upp sitt tårsköljda, glädjestrålande anlete och sade ömt och blygt sitt ja till hans bön.
» Men hvar är mamma? » frågade han, ifrig att få dela med sig af sin glädje.
Med några ord berättade nu Ingeborg, huru ängsliga de alla varit, och huru de begifvit sig ut att söka honom.
Förundrad såg han och hörde på henne.
Hon talade raskt och lifligt, och hennes ögon glänste.
Stelheten var försvunnen, och det fina ansigtet var nä- stan skönt, ty nu hade det kommit uttryck deri.
Hon såg hans förundran.
» Jag är som en ny menniska, » sade hon och log.
» Det är som om några hårda band omkring hjertat nu bade brustit — jag vet inte, huru det är, men jag känner mig så fri, så stark — » » Så sjelfständig, » ifylde haD.
» Det kan hända, » sade hon leeende, &gt; men nu — nu kommer någon! » Det var Marie, trött och uppgifven.
» Äh, der är han ju! » utropade hon och kastade sig om brödrens hals.
» Du stygge, älskade Algot, som gjort oss alla så ängs- liga!
Hvar i all verlden har du hållit hus? » » Jag följde med skolläraren, herr Berndt- son, du vet, han, som är så godt som blind, sedan solen gått ned — » » Hönsblind, » af bröt Maria, och nu kunde hon redan skratta.
» Kalla det hvad du vill.
Emellertid kom han in på kontoret till mig och bad, att jag skulle följa honom till inspektörens, der han stämt möte med en person, som skulle led- saga honom hem.
Han hade haft så ömk- liga äfventyr — kört hufvudet emot grind- stolpen och gått in i vedboden, i tanke att det var stallkammaren hos inspektörens — och så gick jag med honom och tänkte al- drig gå längre än till inspektorsbyggningen. » » Och der var ingen hemma? » » Nej, der fans inte en katt en gång, och så måste jag gå med honom hem — » » Men det är ju nästan en hel fjerdings- väg! » » Ja, och i mörkret var det nästan två, tror jag, ehuru vi gingo genvägen genom skogen — eller kanske just derför. » » Men här stå vi och prata, » utbrast Inge- borg, » och tant, som är ute och letar efter — efter — » » Algot, j a, » ifylde Maria.
» Jag såg ett ljus långt bort, när jag var nära hemma, men förmådde ej gå dit, och då jag såg att det lyste i förstufönstret anade jag, att Algot var hemma.
Det var förståndigt af dig, Al- got, att sätta ut lampan i förstugan — eljes hade jag ej hittat hem, tror jag. » » Det gjorde jag visst inte. » » Jag gjorde det, » sade Ingeborg, » och gå nu och möt tant! » tillade hon, vändande sig till Algot.
» Hon är ju så ängslig. » » Om jag visste, åt hvilket håll jag skulle gå, » började han, litet tvekande.
» V i kunna få leka kurra gömma med hvar andra hela natten. » » Gå ändå », bad Ingeborg, » hon har säkert gått utåt vägen till doktorns.
Maria såg ju lyktan — åt hvilket håll? » » Det vet jag knappast, » sade Maria, som helt förundrad betraktat marmorbilden, » men jag tror nästan, att det var åt den sidan. » bl- l I r- \ L- / l l \ J | IN Annonser mottagas spalt, petltrad (
» Här är hatten. » Och hon nästan sköt honom ut genom dörren.
» Hvad är det åt dig, Ingeborg?
Det må- ste jag ännu en gång fråga dig, » sade Maria, som knapt kunde hemta sig från sin förvå- ning.
» Har någonting händt —.
eller hvad är det? » » Jo, det har händt något — det har händt, att jag är så glad, så glad — jag vill taga hela verlden i famn — och dig framför allt! » sade Ingeborg och kysste henne hjertligt.
» Jag tror bestämdt, att du är glad öfver att Algot är helbregda hemma igen, » sade Maria.
» Du är allt en god själ, ändå — men, hvad står nu på? » Någon kom rusande upp för trappan med förfärlig fart och störtade in i rummet, innan någon af flickorna hunnit få upp dörren.
Det var doktorn.
» Hvar är han? » ropade han.
Står det mycket illa till?
Har han verkligen brutit bägge benen? » » Hvem i himlens namn menar ni? » utbrast Maria.
» Väl inte Algot?
Han gick nyss härifrån för att söka upp mamma, som jag har varit ute för att söka, och som är ute och söker efter honom! » » Ha, ha, ha! » skrattade doktorn.
» Det var ett hiskeligt sökande.
Nå, gick han här ifrån, så har han väl benen i behåll, åtmin- stone.
Annars hörde jag i griudstugan, der jag var inne, att han skulle hafva halkat och brutit benen. » » Hvem i all verlden har sagt det? » » Kontors-Kalle lär ha hört det af Stina och sagt det till smeden Lindberg, och så har det gått vidare.
Men huru hänger det egentligen ihop med detta?
Vi måtte hafva gått af och an, som skottspolar här! » Flickorna redogjorde nu för alla de märk- liga tilldragelserna, och Maria uppehöll sig mycket vid, huru ängsliga de alla varit, och hur » mamma » var fullt öfvertygad om, att Algot halkat och brutit benet, låg afsvim- mad i någon backe, skulle i mörkret blifva öfverkörd, med mera rysligheter.
» Der ha vi det! » sade doktorn.
» Stina har väl sagt, att frun var rädd, att något sådant händt, och under marschen till grind- stugan har nyheten blifvit så der omformad. » Efter en stund återkom emellertid hela det utvandrade sällskapet, inklusive Stina, som, innan någon hunnit säga ett ord, redan i trappan ropade: » Nu ä ' fälle plättarne precis skinntorra, så en inte kan få sönder dom med bräckjern, en gång! » Förklaringar och utrop och förvåning följde nu i mängd och omvexling.
Slutligen sjönk fru Ternitz uttröttad ned i soffhörnet och ut- brast: » Ja, detta kan man då riktigt kalla ' myc- ket väsen för ingenting '! » » Ingenting? » upprepade Algot.
» Misstag, mamma lilla!
Kan det kallas för ingenting, att mamma nu skall få se sin blifvande son- hustru?
Och det hade kanske eljes ej blifvit af.
Här är hon, » tillade han och slog armen om Ingeborgs lif.
» Marmorbilden! » utropade fru Ternitz i häpenheten.
» Ja, älskade tant, » sade Ingeborg leende, » men nu har marmorbilden fått lif! » Och så kysste fästmannen henne midt för de andras ögon, och då var saken klar.