Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De äro foster af det ystraste skämt och blott anlagda på att väcka skratt.
Oanständigheter äro dessa styckens själ, och kopplarhistorier, äktenskap s skandal er deras favoritämnen; ännu är i dem intet dramatiskt, utan äro de mest humoristiska satirer på allmänt menskliga eller stånds-dårskaper.
Processformen är deras älsklingsform.
Sådana äro Nürnbergermästersångaren Hans Rosenplüts fastlagsspel i medlet af 15:de århundradet.
Honom följde barberaren Hans Folz (1450—90)131.
Med 16:de århundradet förändrades fastlagsspelet; tiden var för allvarlig för att längre finna nöje i de gamla grofkorniga spelen; fastlagsspelen blefvo använda som vapen i den religiösa striden, och Bernermålaren, Nicolaus Manuel (1484—1530), skref fastlagsspel, hvilka innehöllo bittert hån mot det förfallna kyrkoväsendet, mot dödsmessor, aflat och påfvedöme.
Kronisten tillskrifver dessa stycken stort inflytande på kantonen Berns öfvergång till reformationen132.
Först när reformationen stadgat sig, upptog Hans Sachs sina landsmäns gamla stil i fastlagsspelet, men gaf det en mindre grof karakter och bättre form.
Att dessa nu skildrade tre hufvudformer för medeltidsskådespelet, mysterier, moraliteter och farser, icke länge bibehållit hvar sin ursprungliga karakter, utan upptagit elementer af hvarandra, synes redan af hvad vi ofvan om dem meddelat.
De i 15:de århundradet fullbildade mysterierna hade upptagit allegoriska beståndsdelar ur moraliteterna och komiska ur farsen; moraliteterna upptogo satiriska anspelningar på personer och tidsförhållanden samt komiska figurer ur verkligheten.
I Paris slöto Enfans sans souci ett fördrag med Basoche, som medgaf de förra att få uppföra moraliteter, de sednare att uppföra sottier; genom ett dylikt fördrag förvärfvade sig äfven passionsbröderna rätt att spela sottier och farser133.
Deraf uppkom en blandning af beslägtade arter, och så finner man t. ex. stycken benämnda moraliteter, hvilka i sjelfva verket äro farser134.
Denna blandning af de skilda arterna var den väg, på hvilken i England det nationella engelska konstdramat utbildades under 16:de århundradet, och man kan nästan steg för steg följa denna utveckling135, ehuru visserligen enstaka moraliteter påträffas i England ända in i 17:de århundradet136.
Ungefär samtidigt utvecklades i Spanien ett nationalt drama ur medeltidsdramatiken.
I Italien upphörde de andliga skådespelen med 15:de århundradet och redan i detta århundrade började med den klassiska antiken som mönster Comedia Erudita att bildas.
I Frankrike hade redan 1476 af politiska skäl Basoche blifvit förbjuden att spela ”Farces, Sotties et Moralités;” detta förbud räckte 20 år.
Under Frans I:s regering ledo Basoches’ komiska föreställningar mångfaldiga inskränkningar och sedan 1538 deras stycken vid svåraste straff blifvit underkastade en förutgående parlamentscensur, synes denna teater hafva förlorat all betydenhet137.
Passionsbröderna blefvo 1548 af parlamentet förbjudna att uppföra andliga mysterier; de fortforo att spela profanmysterier till 1588, då de förpaktade sitt privilegium och sin teater till en fransk teatertrupp.
Ännu en gång sökte de väl upprätthålla sina anfäktade privilegier, men folket tog parti emot dem, och parlamentet medgaf 1596 äfven åt provinstrupper rätt att spela i hufvudstaden138.
En annan smak var nu herrskande, sedan de klassiska studierna gifvit litteraturen en annan rigtning; redan 1552 uppfördes Jodelles ”Kleopatra,” och under 16:de århundradet utbildades i den der anslagna rigtningen den franskt klassiska tragedien, ehuru man ännu hela århundradet igenom uppförde mysterier och moraliteter samt blandningar af dessa arter så väl sinsemellan som med den klassiska tragedien.
Om medeltidsskådespelets fortvaro i Tyskland skola vi längre fram utförligare tala; här blott anmärka vi, att derstädes mysteriers uppförande på några ställen ännu i 17:de århundradet egt rum139.
Ja ännu i vårt århundrade hafva i bergstrakterna, i Tyrolen, Kärnthen och Steyermark, mysterier blifvit uppförda, och i byn Ober-Ammergau i bäjerska höglandet, der sedan 1633, om ej än tidigare, passionsmysteriet med få afbrott blifvit hvart 10:de år uppfördt, gafs detta skådespel sednast 1860.
Svenska dramat under medeltiden.
Det romantiska skimmer, som i mångens ögon skänker medeltiden ett så eget behag, sprider endast en matt glans öfver medeltiden i Sverige.
De af denna tids storartade samfundsinrättningar, hvilka, sedda på seklers afstånd, mest blända ögat, funnos hos oss antingen alldeles icke eller ock endast i svaga efterbildningar.
Det feodala länsväsendet, som annorstädes bildade en mängd stater i staten, slog aldrig rot i Sverige, liksom icke heller vår historia vet att omtala feodalismens motvigt, de uppblomstrande städerna och ett mägtigt borgarstånd.
Kyrkan verkade öfverhufvud välsignelserikt i Sverige, mildrade sederna, utbildade rättsbegreppen; men hon hann först sent denna hierarkiska magtfullkomlighet, som hon egde i andra katolska länder, ty fanns den än länge till anspråken, blef den dock aldrig lagligt erkänd, och det är först mot medeltidens slut biskoparna uppträda som kyrkofurstar och nappas med de verldsliga herrarna om väldet140.
Den alldeles egna karakter, som medeltiden i Sverige företer, grundar sig hufvudsakligen på den bevarade folkfriheten och folkets deraf beroende sega fasthållande vid de gamla sedvänjorna och lagarna, och om än dessa, fast endast steg för steg, under kyrkans inflytelse omdanades till upptagande af det nya innehållet, bibehöllo de ändock alltid i grunden sitt gamla lynne.
Långsamt växte en offentlig magt upp ur den gamla förbundsförfattningen.
De första seklerna — 11: te intill medlet af 13:de — upptogos af striden emellan stammarna, och först under folkungaätten vann konungamagten, stödd på adel och kyrka, mera stadga och betydenhet.
Det var vid samma tid Sverige kom i lifligare beröring med främmande länder; konungarna gifte sig med utländska furstinnor, tyska riddare och legoknektar kämpade i våra inbördes fejder, handeln uppblomstrade, och Lübeckarne erhöllo sina första handelsfriheter af Birger Jarl.
Onekligen har denna beröring med utlandet bidragit till bildningens spridande, och hvad som af medeltidsinstitutioner hos oss vunnit burskap, det förskrifver sig hufvudsakligen från denna tid.
Men på samma gång bär väl ingen tid mera pregeln af moraliskt förderf bland de stora, och lika hemska som blodiga äro de blad den inskrifvit i våra häfder.
I den heliga Birgittas uppenbarelser hör man ett ögonvittnes berättelse om tidens lyten och laster141.
Under de inbördes stridigheterna inom konungafamiljen vunno adlen och kyrkan i styrka och skakade gemensamt den thron, som i dem dittills haft sina förnämsta stöd.
För utöfvande af sitt sjelfsvåld sökte de skydd i unionen.
Men unionen framkallade farhågor för utländskt förtryck; svenska folket väcktes till endrägt, landskapsåtskilnaden glömdes, och det stora sammansmältningsverk, som Gustaf Wasa utförde, förbereddes genom de periodiskt återkommande folkresningarna, hvilka slutade med landets befrielse, sedan dock förut Christians bödelsvärd rödjat marken till mottagande af ett nytt utsäde.
Att under denna tid af blodiga fejder icke konst och vetenskap kunde skjuta många fruktbärande skott, förefaller mindre underligt.
Och dock är vår medeltids litteratur långt ifrån så fattig, som man en tid älskade tro, om än icke så rikhaltig, som å motsatta sidan en varm patriotism velat göra den142.
Allmänt utbredd var väl hvarken den lärda eller vittra bildningen.
Det var här liksom annorstädes kyrkan, som förvaltade bildningens skatter, och om än någongång en lekman berömmes för lärdom, så hör dock detta till sällsyntheterna.
Konungarnas kanslerer voro andliga, just på grund af dessas förtroligare bekantskap med konsten att skrifva och uppsätta bref och handlingar.
Att döma af klosterbibliotekernas innehåll studerades, eller rättare fanns tillfälle att studera, först och förnämligast teologi, vidare den kanoniska rät- ten, den skolastiska filosofien och Aristoteles’ skrifter.
En och annan läke-bok, örte-bok, sten-bok, öfversatt på nordiska tungomålen, visar att äfven naturvetenskapen haft dyrkare bland de andliga.
Undervisningen låg uteslutande i presternas händer.
Klosterskolorna voro årsbarn med klostren, och den der meddelade undervisningen bestod hufvudsakligast uti öfning i kyrkosång, läsning af missalet och den nödtorftiga undervisning i latin, som för denna läsning fordrades.
Dessa skolor, af hvilka dominikanernas och fransiskanernas voro de enda betydande, hade icke barnaundervisning till närmaste mål, utan afsågo egentligen blott klosterbrödernas bildning och deras öfning i bokliga värf.
Dertill funnos äfven högre undervisningsanstalter eller s. k. studia generalia, hvilka besöktes äfven af andra klosters invånare af samma regel.
Ett sådant studium för klosterprovinsen Dacia (Sverige, Danmark och Norge) var klosterskolan i Skenninge, hvilken i 13:de seklet synes hafva haft högt anseende.
Man känner visserligen exempel på att gossar mottagits till undervisning i klosterskolorna, liksom flickor i nunneklostren, men allmänt var det icke och inskränkte sig troligen till barn af högre stånd, hvilkas föräldrar kunde för dem betala.
— Mot slutet af 13:de seklet blefvo domkapitlen färdigbildade, och från denna tid hafva domkyrkoeller katedral-skolorna varit de egentliga bildningsanstalterna; undervisningen besörjdes der af kanikerna.
Dessa skolor afsågo dels korgossarnas undervisning och deras bildande till framtida prester, dels voro de högre teologiska läroanstalter, ställda under den prelats vård, som under namn af scholasticus skulle finnas vid hvarje domkapitel.
I några större städer hafva äfven varit skolor, hvilka ej stått under kyrkans omedelbara vård.
Man känner ingenting närmare om undervisningens beskaffenhet, men antager gemenligen, att den sträckt sig till de ämnen, hvilka i utländska skolor kallades trivium eller grammatik, retorik och dialektik, mera sällan omfattande den s. k. quadrivium eller aritmetik, geometri, astronomi och musik.
Efter slutade studier i skolan begåfvo sig de klerker, som ville vinna någon högre bildning, till de utländska högskolorna.
Der studerades artes, dekreterna och jus romanum samt teologi.
Till en början voro Paris och Bologna resornas mål; men sedan universiteter uppstått i Tyskland, minskades besöken vid de förra, ehuru de dock ej afstannade.
De fattiga studenterna fingo hemifrån understöd genom anvisningar på prebenden eller för tillfället gjorda insamlingar.
Att dock skolorna mot slutet af medeltiden varit flitigt besökta, finner man af ett yttrande af Gustaf I, som i ett bref af 1553 klagar, ”att der nu tillförene plägade vara två eller tre hundrade djeknar, der äro nu näppeligen ett halft hundrade”143.
För menige man bestodo väl bildningselementerna hufvudsakligast i det, som kyrkan meddelade, dels som religionsundervisning144, dels i form af predikningar och legender, hvartill kommo kännedomen af lagen, så länge det ännu var brukligt att den årligen af lagmannen upplästes på thinget, samt muntligen fortplantade berättelser om fädernas bedrifter och på samma väg spridda sånger och sagor.
Till en vårdad uppfostran i de högre stånden hörde dock, åtminstone under 14:de seklet, att kunna läsa och skrifva; och att äfven någongång qvinnor lärde detta, visar exemplet af den heliga Birgitta och Wadstenanunnan Ingeborg, författarinnan till det rörande kärleksbrefvet till Axel Nilsson145.
Som vi ofvan nämnt, tyckes folkungatiden varit en tid af lif och väckelse inom många rigtningar.
Under det att det föregående tidehvarfvet är föga fruktbart på vittra och lärda frambringelser, så diktas under detta våra flesta folkvisor, omskrifvas och förbättras våra gamla landskapslagar samt utfärdas en allmän landslag, uppträder heliga Birgitta, det obestridligen största poetiska snille, som Sverige under medeltiden frambragt, göres den första bibelöfversättning och införlifvas med vår litteratur genom de s. k. ”Eufemias Visor” och ”Alexandri Magni historia” de romantiska sagocykler, som utgjorde det ridderliga Europas vällust och förtjusning.
Gemenligen förlägger man äfven den märkvärdiga ”Um Kununga Styrilse ok Höfdingia” till denna tid; men, som bekant, äro skarpa tvifvel uttalade mot skriftens äkthet146.
Unionstidehvarfvet är jemförelsevis mindre rikt på framstående arbeten.
I Wadstena utvecklade visserligen Birgittinerna en liflig verksamhet i författandet af andaktsböcker, homilier samt skrifter, som afsågo orden och dess stiftarinna; men i allmänhet tyckes en ny, af tidsomständigheterna beroende rigtning hafva gjort sig gällande.
Det vill nemligen synas, som hade återverkan mot det främmande herradömet framkallat ett varmare sinne för fosterlandet och dess häfder; ty i motsats till föregående tidehvarfvet blef under detta det historiska intresset det förherrskande.
Från denna tid förskrifver sig våra flesta historiska medeltidsvisor, nu diktar biskop Thomas sina sånger om Friheten och Engelbrekt, stora rimkrönikan, under förra seklet påbörjad, fortsättes och afslutas under denna tid, lilla rimkrönikan skrifves, så äfven flera biskopskrönikor, och Ericus Olai författar vår första svenska rikshistoria.
Söka vi nu efter spåren till ett andligt drama i medeltiden, så är det företrädesvis inom kyrkan och den krets, som stod under dess inflytande, man kan hafva förhoppningar att finna sådana.
I Sverige har likasom i den öfriga katolska kristenheten Gregorii den stores messkanon bestämt de liturgiska bruken, och sålunda hafva äfven inom vår kyrka rika dramatiska elementer funnits.
På Upsala bibliothek förvarade missaler och breviarier från Wadstenaklostret utvisa, att dialogiska växelsånger mellan prest och menighet afsjöngos, och att denna sång hade stundom rätt stort omfång.
Troligen hafva väl äfven hos oss presterna vid de stora kyrkohögtiderna icke åtnöjt sig med att blott uppläsa bibeltexten, utan ock sökt att till församligens uppbyggelse och undervisning på ett sinnbildligt sätt framställa textens innehåll.
Så har man äfven i de svenska kyrkorna offrat vid julkrubban147, framställt konungarnas tillbedjan och låtit Mariorna påskdagen vandra till den tomma grafven.
Kyrko-ordningen af 1591 förbjuder, bland andra vidskepligheter, korsets nedläggande och upptagande vid påsktiden; och vid Sigismunds besök i Sverige 1594 begrofvo de papistiska presterna, till folkets stora harm, långfredagen en bild af Kristus, hvilken påskdagsmorgonen åter upptogs ur grafven, äfvensom då borttogs den bild af skärselden, som öfver natten stått på altaret i slottskapellet148.
Ännu påträffas hos oss mången sedvänja, som härleder sig från sättet att i katolska kyrkan fira de stora festdagarna.
En sådan af dramatisk karakter är bruket att gå med trettondedagsstjernan.
I katolska församlingen brukade i äldre tider Trettondedagen tre prester, klädda som konungar och åtföljda af tjenare med skänker, inträda i kyrkan; en af dem pekade uppåt med en staf, dermed antydande att de leddes af en stjerna.
Derpå afsjöngo de några versar och omfamnade hvarandra.
Öfver altaret funno de en med ljus upplyst stjerna samt invid den två prester, hvilka frågade dem, hvem de sökte.
Uppå svaret, att de ville finna den nyfödda Jesus, undandrogs en förlåt, bakom hvilken syntes ett barn, för hvilket de nedföllo och offrade skänker, hvarefter alla församlingsmedlemmarna offrade.
Festen slutade med sång.
Ett annat dylikt bruk af mera utbildad dramatisk art omtalas från Freiburg.
På en upprest ställning utfördes ett litet spel, deri Herodes rådfrågade de skriftlärda om stjernan; de tre vise männen, af hvilka en var svärtad i ansigtet, kommo till häst; Herodes lät föreläsa för sig profetiorna om Kristus och disputerade med fariséerna om deras utläggning, hvarefter jungfru Maria med barnet på en åsna, förd af Josef, drog igenom staden, under det att en glänsande stjerna, hängande på en från ena ändan af gatan till den andra spänd lina, drogs framför dem.
— Som bekant, behandlades äfven trettondedagens text i särskilta deröfver skrifna skådespel.
Det synes hafva varit det först omnämnda kyrkobruket, ur hvilket den hos oss öfliga vandringen med trettondedagsstjernan härledt sig.
Troligen har väl under tidernas lopp den förändring vidtagits, att prester eller lägre kyrkotjenare, i stället för att afvakta skänkerna i kyrkan, gått omkring med stjernan och uppburit dem i husen.
Efter katolicismens fall har seden fortlefvat, men öfvergått i profana händer och slutligen öfvertagits af den lägsta folkklassen.
På vissa ställen, såsom i Skåne, begynner man med stjerngången redan julafton och fortsätter dermed intill trettondedagen, på andra åter är det blott sjelfva trettondedagen stjerngången eger rum.
De handlande personerna i detta lilla drama utgöras af fem gossar.
Tre af dem föreställa de visa männen och äro klädda i hvita fotsida skjortor med ett rödt band lindadt om lifvet, ett annat af olika färg öfver bröstet samt ett tredje om venstra armen.
De gå antingen barhufvade eller bära de en pappersmössa, liknande en öppen hattkulle, prydd med guld- och silfver-papper eller annat glitter.
Stundom är någon af dem svärtad i ansigtet för att beteckna en man från ”Moriæland.”
Den fjerde gossen är Stjernekonungen, klädd som de förra, men alltid med den omnämnda hufvudbonaden; han bär stjernan, en sexhörnig lyckta af färgadt och oljadt papper, ofta betäckt med målningar och upplyst af ett inuti befintligt brinnande ljus.
Stjernan bäres på en käpp eller stång och hålles i en oafbruten cirkelrörelse149.
Den femte gossen är Judas med pungen, klädd i en afvigt vänd skinnpels med en svart kegelförmig eller trekantig pappersmössa på hufvudet.
”Han hafver en mössa, hon är som en lur,”
Han är svärtad i ansigtet, då ej någon af de tre vise männen uppträder svart.
Så förklädda, gå de kring från hus till hus.
Vid inträdet hälsa de sällskapet med följande kör:
”Goder afton, goder afton, både qvinna och man,
Husbonde, matmoder och hvar i sin stand.
Vi önska eder alla en fröjdefull jul
Från olyckor alla bevare er Gud.”
Derpå fortsätta de sjungande att förtälja om Jesu födelse, om konungarnas ankomst och tillbedjan, hvarefter Judas å de öfrigas vägnar begär bröd, brännvin och mat samt ljus till stjernan.
För de erhållna gåfvorna tacka de med afsjungande af en vers.
Stundom inflickas i visan en komisk dialog emellan Judas och de tre visa männen.
I sitt nuvarande skick har denna visa upptagit en mängd främmande och vanställande beståndsdelar samt är föröfrigt icke af den märklighet att vi anse nödigt här anföra den150.
Att denna sed att gå med trettondedagsstjernan skulle ursprungligen hos oss utbildats ur ett äldre kyrkobruk, våga vi så mycket mindre påstå, som denna samma sed finnes eller har för icke längesedan funnits i England, Tyskland, Holland, Danmark och Norge151; den kan sålunda ganska väl vara utifrån hit införd.
Men enär det är ett gammalt dramatiskt folkupptåg med ursprung i den katolska kulten, hafva vi ansett oss här böra upptaga det.
En annan qvarlefva af de fordom vid julhögtiden brukliga festligheter hafva vi i den på flera ställen i Sverige förekommande barnakomedien ”Rubert Knekt och Kinkeljés.”
Rubert Knekt, som föreställer den onde anden och lärer fått sitt namn efter en engelsk ädling, som mördade den heliga Thomas af Canterbury, inkommer julafton, utstyrd på något skrämsel väckande sätt med ett ris i handen och med en gråpappersmössa på hufvudet.
Han håller en allvarlig räfst med barnen för deras förseelser, hvilka han under hotelser uppräknar.
När han är nära att bortföra de förskrämda barnen, kommer i rättan tid den milde, hvitklädda Kinkeljés — förskämdt uttal af ”Kindchen Jesus” — som väl i början är vred öfver barnens odygder, men slutligen blidkas, kör ut Rubert och begåfvar barnen med julklappar mot deras löfte, att de skola för framtiden rätta sina fel152.
Möjligen har denna barnakomedi kommit in från Tyskland, der mot slutet af 17:de århundradet en liknande komedi uppfördes, ehuru der utom Jesulein och flera Rupertar äfven englar och apostlar uppträdde153.
Den aflägger för öfrigt ett nytt bevis derpå, att ofta hedniska och kristliga föreställningar smälte samman i dessa festbruk.
Hos de gamle germanerna firades nemligen vid jultiden gudinnan Holda, som då gick omkring i husen och belönade de flitiga spinnerskorna, men straffade de lata.
Detta gamla hedniska bruk har med nödiga ändringar blifvit öfverfördt på det kristna julfirandet154.
Men med uppvisandet af några dramatiska elementer i den kyrkliga kulten eller med angifvandet af dramatiska folkseder vid firandet af de stora kyrkohögtiderna är icke den frågan besvarad, om i Sverige andliga skådespel varit under medeltiden uppförda.
Det hvilar i sjelfva verket öfver denna fråga ett dunkel, hvilket icke ännu blifvit tillfullo skingradt.
Äfven obetydliga omständigheter kunna derföre här förtjena uppmärksamhet.
I sin dialog om messan söker Laurentius Petri visa det förvända i den gamla katolska messan bland annat dermed, att presten, fastän blott en, dock skall föreställa flera personer; ”aff hwilka kommer att presten moste uthi Messone haffwa åtskilieligh ämbete, under samma person och clädhebon, hwilket sigh uthi itt spel icke myckit wel lempar”155.
Med spel menas här tydligen ett skådespel, och att denna liknelse väljes uti en populär afhandling, bevisar att sådana icke måtte varit obekanta för de påräknade läsarne af dialogen.
Ett annat, mera talande bevis för uppförandet af skådespel hämtar man ur företalet till ”Tobie Comedia,” ett stycke, som gemenligen tillskrifves Olaus Petri.
Der talas om huru lärda män brukat spel eller komedier och tragedier på uppenbara spelplatser eller skådeplatser, på det den menige hop må förstå hvad rätt eller orätt gjordt var, och derefter tillägges: ”Det samma hafwa ock wåra förfäder brukat så här i landet som i annor land, sedan Christendomen hit kom, med visor, rim och Comedier om helga män.”
Här är talet tydligen om andliga skådespel; men då svårligen Kristus kan inbegripas under benämningen ”helga män,” så synes författaren här icke haft för ögonen passionsspelen, utan snarare de vid slutet af medeltiden vanligare spelen om bibliska personer ur så väl gamla som nya testamentet.
Det synes väl också troligast, att om under medeltiden andliga skådespel funnits i Sverige, desamma inkommit först vid den tid, då Sverige trädde i en lifligare beröring med främmande länder.
Och underligt kan det i sjelfva verket tyckas, om dramatiska nöjen skulle för Sverige hafva varit alldeles främmande, då den mängd svenskar, som studerade i Paris eller vid de italienska universiteten, ofta hade tillfälle att som åskådare bevista mysterieföreställningar, och då de pilgrimskaror, som drogo till Rom och andra som heliga ansedda orter, säkert mången gång under sina vandringar funno uppbyggelse i de andliga skådespelen.
Men mot dessa sannolikhetsbevis står det obestridliga factum, att under det man i England, Tyskland och Frankrike ur arkivernas gömmor framdrager det ena medeltidsskådespelet efter det andra, så har hittills intet enda sådant af någon betydenhet hos oss blifvit upptäckt, ja än mera, icke en skrifven bokstaf har bevarat oss underrättelsen om något inhemskt skådespels uppförande.
Och dock var det just de andliga sjelfva, hvilka under medeltiden förde anteckningar öfver tidens märkligare tilldragelser, och de skulle väl lika litet här, som annorstädes försummat att anteckna om mysteriespel blifvit uppförda i det omfång och med den pragt, som i utlandet, särdeles om sådana fester stått under deras omedelbara ledning.
Helig ifver, förakt och liknöjdhet hafva visserligen under förgångna tider endrägtigt samverkat till förstörande och förskingrande af gamla kloster- och kyrko-handlingar.
Men hvarföre skulle just alla de hafva förkommit, som i denna fråga kunnat något upplysa?
Eller utfördes dessa mysteriespel hos oss på ett så enkelt, rått och enfaldigt sätt, och hade de ej att fröjda sig åt ett så allmänt deltagande, att det lönade mödan derom något uppteckna?
Hafva vi under medeltiden egt andliga skådespel — hvilket vi hvarken vilja påstå eller bestrida —, så gifves dock icke något skäl till det antagandet, att de uppförts af dertill särskilt bildade sällskaper, såsom i Frankrike och Italien varit brukligt, icke heller af borgerliga skrån eller gillen såsom i England.
I de svenska städerna som ock på landsbygden fanns visserligen en otalig mängd gillen, men om intet är bekant, att det haft något dramatiskt syftemål.