Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D o c k — snart den sig g ö m m e r, man fryser, Naturen nyss liffull — är d ö d.
Se där två uppriktiga vänner, Som alltid i sällskap man fann, Nu knappast hvaranara man känner Och helst d e undvika hvarann.
Så strålande ljus är j u dagen, Man tror knappt förändring kan ske, Men mörker på ljus är j u lagen Det växlar i väl o c h i v e.
I dag åt en kvickhet du skrattar, I morgon du finner den fadd, Och bäst s o m man lycklig sig skattar, Kanhända i n ö d man är stadd.
Se här några prof på mitt hela, De tala n o g själfva sitt språk.
Hvad roll jag däri nu kan spela Det finner du snart utan bråk.
Ja, bokstäfver tretton är klafven, Se så, nu jag hjälpt dig på trafven.
Hvad finnes på kappa o c h r o c k?
H v a d stundom är lika m e d » p o c k ».
H v a d säkert i spisen du finner.
H v a d blir den, o m däri det brinner?
En flod uti Kyssland vi ha '.
Tre räkneord sedan vi ta '.
Ett verktyg i läkarens händer.
H v a d ett blott man tager i sänder.
han v a r så stor o c h stark o c h och lydig.
goda, trogna bara hon.
af henne f ö r hennes Därför honom, Han är däraf s o m då, vårda, måste — när — Konsten var den s o m fått d e n att — nu bara det lika — — — minsta förblifva — — — hon h o n ville så g ä r n a han och Hon han.
tigt berätta skulle lofva, När h o n var ful ... i jo.
lustighet.
också Och tigt, att att ville j o.
ful.
.. icke o m något annat än Men tologi och en gång man fingo lerna, som alltid måste de läsa berättade H v a d frasar så präktigt i b l a n d?
H v a d hänges att torka på strand?
Den äldste af gudar i norden.
E n man s o m drar nytta af jorden.
H v a d stundom i skogen man ser.
H v a d plär man gå u p p på o c h n e r?
H v a d oftast på bössan ju sitter.
Och hvarifrån ofta hörs kvitter.
På hvad m a n ett arbet ' kan få.
Och se ' n hvarpå smeden plär slå.
Ett djur bland de nyttiga, ringa.
Ett annat s o m skyggt brukar springa.
Ett ljud s o m du ofta n o g hört.
Hvad säkert till h e m m e t dig fört.
Två husdjur.
En del af det hela.
Hvad aldrig i flaskan får fela.
Familjemedlem.
Så en fisk.
Hvad mången till själen gör frisk.
Försvarsmedel brukadt af många.
I hvad plär man b j ö r n e n ju fånga?
En del af ett kreatur se ' n.
En buske hvad kallar du d e n?
1 torka hvad blifver då fatet?
H v a d önskar du nu uppå pratet?
sin för- o c h yrde, liksom därinne små onda andar, som tillbakaböjdt tömde hufvud hon och spända g l a s e t till botten.
* rik- Innehållsförteckning: Prinsessan Thyra af Danmark; af Adelaide Nauelhoff.
— Borgfröken; poem af Anna Knutsson.
— Förtrolighet mellan barn och föräldrar; af Tora.
— En middag; en litsbild för Idun af Hälla.
— Vår prista- garinna.
— Med gamla tiders toner ... af J. N — g.
— Hus- lig ekonomi; efter d:r A. Cleves föreläsningar.
V. — Frän Iduns läsekrets: En papegojfrågs; ett svaromål af S.
— Nämndemansmor om » ötveransträngning ».
— Ur notis- boken.
— Tealer och musik.
— » Min man »; skiss för Idun af Elsa Lindberg.
— Tidstördrif.
$ förstås hon grekisk m y - förblifva häf- bräd- » Jag dricker m i n m a n s skål!
H a n s skål! » halsmuskler fiol.
dem om steg öfver h ö j d e d e t v å t a g l a s e t h ö g t ö f v e r sitt och outveck- brydde idel skulle ut.
Hon och misskänd.
och då liksom nu Han hufvud.
flicka det var h a n s g l a s o c h sitt — champagnen h ö r a snällt p å.
en liten Lifvet så o f t a, h o n, b a r a f ö r a n d r a att lustighet.
h o n fyllde så tusende, till öfvervinna så m y c k e t.
skratta.
skummade skulle honom idel darne, någon en sig o c h funnes skolan.
då lärde hon sig ingenting.
ty Moster inbilla Med ville n o g lära sig att lär han, också talat att skulle Lifvet stadiga s å s o m h o n a l d r i g t a l a t till nu?
sin lilla h a n d u r h a n s.
H o n skrattade att Alla skull.
A h, det kände hade henne ofta så s o r g l i g t.
hade f ö r sin egen p å sitt s u n d a, olika o m sitta fast flicka.
drog varsamt det.
.... sig och ögon.
det visste h o n n o g.
M e n stämning, skulle orubbligt — • — Hon supéer o c h höljde hen- lad.
Hutu Tryr.ker Ald.iehnl.nq .- N; r 37 (508) Prenumerationspris pr år Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Barn^arderoben Fredagen den 17 september 1897. kr.
» » » 5: 5: 3: 3: Byrå: Klara södra kyrkog.
Riksielef.
IR 46.
Lösnummerpris 15 öre dösn:r endast för kompletteringar.)
Vid tjugufem~års~regerings~jubileet.
SOFIA.
IDUN K^ungahyllning.
Dikt af Selma Lagerlöf.
Närde det med bär och honung ildrig hörde jag om hyllning, Aldrig talte man om dyrkan, Och det växte upp behagligt, Utan att jag kände ömkan.
Växte till en fager yngling.
- Ärestoder, äredikter, Långa, stolta processioner, Krans af ek och krans af lager, Han det var, som först af alla Allting syntes mig så ringa Byggde sig en reslig boning, Mot att hedras, som en konung Krökte enens stam till båge, Hedrad blef i forna dagar, Lade ok på vilda oxen, Han, hvars saga jag vill tälja.
— Satte plog i gröna jorden, Lade järn i röda ässjan, Drog ur linet sega tågan.
En gång bodde våra fäder Och han lärde ut sin visdom, Hjälplöst arma utmed stranden; Gjorde lifvet godt för alla Ägde icke ännu plogen, Och blef kallad drott och konun Ägde icke ännu bågen, Ägde icke ännu nätet, Skylde sig med gräs och hudar, Ändtligen, förmäler sagan, Bodde uti nakna grottan, Efter lång och bragdrik lefnad Födde sig af mask och mussla.
Lade han sitt hufvud neder I den sista goda hvilan; Och i tårar fromma mänskor Men en dag af dessa arma Büro honom ned till stranden, Varsnades ett sken på hafvet.
Funno där den samme jullen, Det kom närmre, det kom nära!
Hvilken en gång honom bragte, Och i skenet sågs en julle Och på båtens botten lade Komma ilande på vattnet Folket ned den ädle kungen.
Utan segel eller åror.
Men i ångest talte någon: Snart låg båten invid stranden, » Skall den gudasände hjälten Och de vilda mänskor sprungo Fara utan eftermåle Ut i vattnet att den möta.
Öfver hafven till de makter, Och då funno de i båten Som med undran honom vänta?
Liten fager, ljushyllt gosse, Skall han vara utan vittne Sofvande på bädd af kärfvar Om del goda, som han verkat? » Och med plogjärn och med skära Hvilande invid sin sida, Och med smycken kring sin panna Och man svarte: » Ingen stämma Och med liten gyllne harpa Når dit bort till hafvets gränser Under handens späda fingrar.
Ingen man kan följa kungen På den obekanta vägen För att vittna om hans gärning. » Detta barn de fromma mänskor Lyfte kärleksfullt ur båten.
Togo mot det som en utsänd Men då grepo dessa mänskor, Ifrån goda gudamakter.
Som i fattigdom han funnit,
IDUN 1897 291 Efter sina bästa skatter, Lyckosam och ädel konung Lade dem vid kungens sida Ville man i Norden prisa, Till ett härligt eftermåle.
Hylla honom midt i kraften Redde honom bädd af kärfvar, Af hans styrkas år och dagar, Som han lockat fram ur jorden.
Gifva honom tack, att freden Lade vid hans sida harpan, Strålar öfver nordanlanden, Som han hade lärt dem stränga.
Trofast såsom polens stjärna, Löna honom för hans kärlek, Hägnande som furuskogen, Då kom smeden, svart och sotig, Lade ner sitt mästersmide.
Kvinnan gaf sin fina spanad.
Bonden kom med runda kakan, Doftande och hvit af hvetc.
Flickan kom med röda valven.
Jägarn offrade en björnhud, Fiskarn största lax ur floden.
Och på detta sätt ledsagad, Fördes kungen utåt hafvet Mot de obekanta länder, Hyllad såsom ingen annan, Rik på vittnen om sin ära!
Lätta honom kronans börda, Önska honom år så många, Som ett barn sin fader önskar.
. — Och kring landet hördes ropet: » Res dig folk att hedra kungen, Bringa hyllning åt den ädle, Skaffa vittne till hans gärning! » — Och då kommo de, de fromma Människor från slott och hydda: Åkermannen med sin kärfve, Smeden med sitt blanka smide, Timmerkarlen med sin planka, Slottsfrun med sin fina knyppling, Forskarn med sin tankes skatter, Konstnärn med sitt hjärtas drömmar.
Ingen hyllning, ingen dyrkan Tycktes mig af högre mening.
Äredikt var — skrift i vattnet, Arestod var — formlös dimma.
Kungaära var att prisas Af den gärning, som man skyddat, Af den idrott, som man främjat, Att besjungas af de stumma Vittnena till folkets lycka!
Och ett vimmel har det varit Djupt i skogen, djupt i fjället.
Flitigt har i slöjdsaln sågats, Man har svettats på fabriken, Och i ateliern har brådskan Rasat fram i lustig yra, Tills den gode kungen läser Stolt sin heders höga kväde I det arbet, som han skyddat, I den flit, han troget värnat, I den vetenskap, han främjat, I den konst, han varmt har älskat, Sagans tider äro gångna.
I den lifvets lust och gamman, Inga djurhudsklädda vildar Hvilka föddes i hans riken Vandra kring i nordanskogen.
Af hans goda lyckas stjärna!
Inga gudasända drottar Må den gode kungen lyssna, Komma seglande på vågen.
Hur det sjunger genom världen Men den gamla sägnen smyger Ifrån dessa stumma vittnen Kanske ännu kring i skogen, Höga hymner till hans ära!
Kanske ligger den och hviskar, Skönare än ord och toner Där en våg för stranden sjunger, Klingar deras fulla välljud — Ty i dessa sena dagar Som en fjärran helgdagsringning Har den flyttat ut i lifvet, Lägga de sin frid på hjärtat — Lyfter högt sitt vackra anlet I en mäktig kör de sjunga Med de gamla, kära dragen-.
Jubilate, Jubilate!
IDUN 292 1897 " H v a d jag minns om küng Oscar. '
Y var med sina höga föräldrar i Strömstad.
dem kommo de unga furstarne och prin- I den hyllning, hvilken tvänne tacksam- De voro där som badgäster i tre veckor.
sessan Eugénie, de hälsade förbindligt åt r nia folk i dessa dagar frambära till sin Jag såg dagligen konungafamiljen och be- alla sidor och — klämningen blef nu rent konung, är det kvinnliga deltagandet ej undrade dem alla.
De små prinsarne voro af oroande.
det minst fulltaliga eller uppriktiga.
De alltid så vänliga och artiga mot alla och De kungliga prinsarnas adjutanter kunde egenskaper af själens förfining och hjärtats särskildt mycket roade af att vara ute på knappt komma fram bland oss flickor — o, godhet, som präglat konung Oscar II:s Strömsvattnet med sina lärare.
Prins Oscar hvad man var orolig och förväntningsfull!
— personlighet och genom honom hans nu visade redan då stor lust för sjölifvet.
Jag skulle man blifva en af dem, som finge en tjugofemåriga, fredsälla regering, äro af den tror, de hade hvar sin dag att föra kom- sväng-om med prinsarne?
Till lycka för art, som i synnerlig grad måste beröra kvin- mandot om bord.
mig voro ej många flickor ur stadens ho- norna, våra hems vårdarinnor, våra barns En dag deltogo lille prins Oscar och noratiores-familjer närvarande och kanske fostrarinnor.
Hur naturligt då, att äfven sven- syskonen i ett stort körparti, som kronprins kände kronprins Carl igen ett Stockholms- ska kvinnornas tidning vid detta högtidliga Oscar med gemål ställt till.
Ej mindre än barns ansikte, alltnog jag fick den hedern tillfälle känt sig manad att frambära sitt 84 bondkärror voro då med och de kung- att skrifva hans namn på min solfjäder till anspråkslösa bidrag till den rika hyllnings- liga själfva åkte i sådana.
Barnen åkte l:sta valsen och blef samtidigt bekikad gärden.
dock i vagnar med sina kammarfruar.
Se- af mina okända grannar med nyfikna blickar.
En betydlig literatur har sett och ser dan dansades på ängen ganska flitigt, men Huru mycken tomhet känner man ej dock dagen med anledning af det kungliga jubi- däri fingo ej barnen deltaga, och jag tyckte uti dessa s. k. nöjen, äfven då de leet.
I digra bokverk teckna sakkunniga det var så synd om de små, som ej fingo alltid ä r o s o m utsöktast — och hvad mig beträf- pennor konungens personlighet och regerings- vara med om nöjet, då vi alla andra hade far fattades inga betingelser till ett oblan- tid, i praktfullt utstyrda tillfällighetsblad så roligt.
dadt nöje, o c h likväl erfor jag aldrig efteråt förena sig ord och bild ätt hugfästa märkes- Några minnen från senare tider har jag annat än inre missräkning.
Denna gång dagen.
Det var oss från början klart, att ej, emedan jag från 1835 till 78 bodde på hotades förväntningarna af fullkomligt fiasko en blygsam liten veckotidning här hvarken den lilla ön Orust i Bohuslän och sammanträ — ty, d å 1: sta valsen upp, ser f - kunde eller borde upptaga någon täflan.
fade då ej med någon af den kungliga fa- jag prins Carl närma sig spelades e n mycket Däremot syntes det oss, att just Idun, ge- miljen.
Ar 1878 flyttade jag till Falun, ung flicka, som jag nyss blifvit bekant söt, med, nom välvillig medverkan af sin hela landet och för ett par år sedan var konung Oscar och dansa bort med henne.
omfattande läsekrets, borde kunna fläta en här i Falun.
Då passade jag på för att få Mina känslor kunna ej beskrifvas; jag så att säga mera personlig minneskrans se den käre konungen, gick till stationen blef ömsom kall och varm och måste an- från konung Oscars umgänge med sitt folk.
och fick se en skymt af den ståtlige mo- stränga mig till det yttersta för att ej ut- Vi läto då utgå uppmaningen till våra narken.
Jag tänkte då: föga kan han ana, läsare att hvar i sin stad meddela: » Hvad att någon finnes här, som sett honom som brista i gråt.
Försvinna kunde jag ej, då jag minns om kung Oscar », och det är ett en yster liten prins, fast han nu är en grå- man endast med svårighet af en kavaljer kunde föras ut ur nebulosan af kvarlämnade urval af de anteckningar och erinringar, nad landets fader.
Jeanna S — mark.
medsystrar, men jag kände mig utskämd som med anledning häraf ingått, vi nedan för hela lifvet och tog för gifvet, att prins bringa.
* Carl tyckte, att jag såg tråkig ut.
Och så I den glädjefest vårt konungapar nu firar d e andras undrande och.
litet sarkastiska är naturligtvis drottningens, makans och Efter fyrtio år.
sidoblickar; ja, det var ock en oförgätligt landsmoderns, del halfdelen, om man nu kan plågsam stund.
tala om någon delning, där » de tu äro ett ».
I detsamma hörde jag en glad röst fråga: I jublet, som brusar kring Svea bygder, lik- Ett halminne.
» Får jag lof i min brors ställe?
Damerna som i den tysta hyllningen från tacksamma undersåtars hjärtan inrymmes drottning Sofia Första gången jag sammanträffade med voro bra nog lika klädda, häraf misstaget. » Det var » den snälle prins Oscar » — ty för visso jämnställd vid den makes sida, kung Oscar var den 1 augusti 1847 i hon städse stått så troget bi i kärleksverk Göteborg.
De kungliga voro på väg till den sköne Carl, den snillrike Gustaf och och ädel pliktuppfyllelse.
Att emellertid Norge och hade ej förr besökt rikets andra den snälle Oscar brukade de kallas i Stock- särskildt Idun i detta nummer mera ute- stad efter Oscar I:s tronbestigning.
De hade holm.
» Min dam tycks också vara bortsnappad, slutande kommit att dröja vid konungens stor svit, emedan kungliga husets yngre medlemmar äfven voro med.
Besöket räckte därför tycker jag, vi göra oss oberoende. » person beror närmast därpå, att vi i fjol, vid h. m. drottningens 60-års födelsedag, hade i tvänne dagar, och staden Göteborg gaf Det lustiga var, att det var just prins tillfälle att i en utförligare skildring syssel- både middag och bal för sina höga gäster.
Oscars dam prins Carl » flugit bort » med, Vi hade nyss flyttat dit från Stockholm, ty annorlunda kan man ej beskrifva hans sätta oss med hennes lif och gärning.
De porträtt vi å första sidan meddela jag kände ännu ingen och var alldeles vals.
Längre fram på aftonen bytte prin- äro de allra senast tagna.
Drottningens främmande för den högre Göteborgssociete- sarne åter damer.
porträtt förskrifver sig från hoffotografen ten, fann därför denna bal mycket ledsam Mycket annat har bleknat ur minnet redan i perspektiv — därtill kom en tro- sedan dess, men ej det tacksamma intryc- Gösta Florman och är utfördt nu på hösten; konungens — från hoffotografen Aron Jonas- pisk hetta och en föga inbjudande danslo- ket af prins Oscars vänlighet, då hans falk- son — togs vid hans majestäts senaste Mar kal, - Bloms stora sal, i hvardagslag mycket ögon följde den ungas för stunden så led- skröplig, ehuru nu rätt prydlig, elegant de- samma missöde.
strandsbesök i augusti.
korerad med flaggor och upplyst af en ofant- lig mängd ljus.
I väntan på de kungliga stodo vi unga, röda, hvita, gula, som sillar h oppressade intill hvarandra — det var oför- En 83-årings kungaminne.
gätligt obehagligt.
» Kungens lilla Edla ».
Det var sent på året 1887 — således med Af hjärtat gärna vill en gammal 83-årig Vid fanfarernas ljud inträdde den för gumma tala om, hvad hon minnes om vår mig som Stockholmsbarn både välkända och fyrtio års mellantid.
Sedan 1872 hade jag älskade konung Oscar.
Jag önskar jag hade efterlängtade konungafamiljen.
De, som arbetat för de vanföras och kroniskt skro- fulösas vårdande i Sverige, dels i tal och många minnen att framdraga, men det har ännu minnas konung Oscar I i hans kraftiga jag ej; jag vet knappt om jag vågar kom- mannaålder, kunna omtala, huru älskvärd i skrift, dels genom bildandet af säll- ma med detta lilla, men på eder uppma- och bildskön han var, och drottning Jose- skap i Stockholm och Göteborg för inrättan- fina, huru ståtlig, majestätisk och tjusande det af hem, dels genom anordnandet af ett ning i Idun gör jag det.
i Hvad jag minnes om vår konung är se- sitt umgänge.
Ännu hade sorgens moln mönsterhem för dessa barn — hittills ej alls dan 1835, då en liten älsklig, hurtig prins ej förmörkat deras lefnadshimmel.
Efter beaktade — på Wilhelmsro.
1897 IDUN Då likväl bland dessa många befunnos » Det var en gång.
» epileptiska, hvilka ej kunde eller borde blan- En landsmaninna, ej obekant för Iduns das med de andra, beslöt jag försöka att läsarinnor och nu sedan många år bosatt i Stockholm få till stånd ännu ett sällskap, i fjärran Västern, i det aflägsna San Fran- nämligen för de epileptiska.
Den som nå- cisco, skrifver som följer: got försökt sig med sådant arbete, vet nog, » Det var en gång » — det är nu länge, huru svårt det är att väcka ett deltagande, till- länge se ' n, det förefaller mig ibland, som räckligt stort att ett helt land lyssnar till en vore det ett hundrade år — och det är ropande röst.
Likväl hade i åratal arbetats för tanken och icke så få hade lofvat sin nästan hälften — - " ag var en liten flicka medverkan, men i en dyrbar stiftelse be- och vistades några veckor på Tullgarn i höfvas många.
Med redan tunga bördor fol- närheten af den första » grindstugan » långt det barnhem, som ej hade andra bidrag ner vid ändan af allén.
En dag kom det till sitt underhåll än låga komniunafgifter några fattiga barnungar, som skulle till slot- och några få vänners årsafgifter, kunde jag tet för att sälja bär — små röda, vilda ej bilda ett nytt hem med allt hvad där- svenska smultron, jag tycker mig se dem till behöfves utan fasta bidrag och mora- ännu!
Jag följde strax med de små barfo- liskt stöd.
Huru få allt detta, då man ej tingarna, ty ens största förnöjelse var na- önskade söka hjälp genom bazarer eller en- turligtvis att » hänga » kring slottet så myc- ket som möjligt.
Man kunde ju möjligtvis skilda insamlingar?
få se någonting — få se » de kungliga »; drott- Då beslöt jag söka audiens hos h. m. ning Josephine och » prinsessan » (Eugenie) konungen.
Besöket förbereddes genom en såg jag ofta.
skriftlig uppsats om meningen med det nya Där kommo nu på vägen tre ynglingar; företaget; denna uppsats öfverlämnades ge- en af dem var prins Oscar, en hans yngre nom den gamle bekante grefve Nils v. Ro- bror (Dalaprinsen).
Vi ungar, vi nego för- sen, som sent glömmes af någon, hvilken stås alldeles förfärligü, vi bokstafligen » rul- med honom stått i minsta beröring.
Han lade oss i stoftet », som det heter, ty dam- uppmuntrade äfven till sökandet af enskild met stod i högan sky på vägen.
Bären audiens.
Jag gjorde så och " fick företräde gingo åt på stället, hur månget stort » 4 efter de vanliga tisdagsuppvaktningarnas skilling banco » kopparstycke har jag icke slut.
sett kramas i små smutsiga händer med För de många, som besökt slottet, är det en glädje långt större än våra gyllene 20 således intet nytt att omtala: spänningen dollarstycken kunna frambringa!
under väntan i de stora salongerna, den Vi ströfvade sedan omkring i parken för första, andra och tredje, och med hvilken att » se » och funno, vill jag minnas, några underlig, vördnadsfull bäfvan man inträder » äkta » små porslinsbitar från de kungliga i det lilla audiensrummet till konungen.
Ge- tallrikarna — det var ju riktiga skatter, för- nom porträtt hade jag ju följt förändrin- stås!
Det var vid sidan af en liten pavil- gen under de fyrtio åren, men verklighets- jong.
Snart kommo de tre unge männen bilden är ju så oändligt mera imponerande.
ner till parken, och där framför paviljongen Ovillkorligt tänkte jag på drottning Esthers talade prins Oscar till mig.
Länge stod besök hos konuug Ahasverus.
Med huldhet jag vid hans knä, och han strök mig på utsträcktes handen mot den nigande, och hufvudet med handen, det minns jag så väl.
vinkande mot en liten soffa, satte h. m.
Jag var alltid litet kvick i mun som liten sig och anvisade mig platsen bredvid sig — » näbbig », sade man — och jag förmo- i den.
Så började han språka och fråga dar han fann nöje i mina svar.
Hur väl om den tillämnade anstalten och undrade, minns jag ej ännu slottet och sjön och hur om ej drottningen vore lämpligare än han solen sken och glittrade kring sandgångarna själf att beskydda försöket.
Det måste jag och parken och den lilla paviljongen, där •åter afböja, emedan hennes majestät hade gräset växte högt i skuggan af träden.
» Det andra hem om hand och min bön var blott, var en gång.
» en flyktig stund i barna- att konung Oscar skulle åtaga sig betal- ålderns fjärilslek, men det blef till ett so- ningen för det första epileptiska barn, som ligt minne för hela det långa, allvarstunga jag fann reda på i Stockholm.
Årsafgif- lifvet.
S. ten vore 500 kr., så länge antalet endast " var beräknadt till 6.
* Han samtyckte genast med mycken älsk- värdhet, och sedan jag erhållit tillstånd att underrätta h. m. längre fram, huruvida de öfriga detaljerna i planen lyckats lika bra, fick jag en varm handtryckning till afsked och lämnade slottet med de ljusaste utsik- ter för det blifvande hemmet.
Det låg nästan ett halft sekel mellan dessa tvänne möten, en olikhet som blott ena parten var medveten om — ty att kung Oscar glömt sin vänlighet mot den unga flickan i Göteborg är väl säkert, men äfven denna gång bekräftades det gamla rönet, att gossen, ynglingen, är mannens och den grånandes fader, ty hjärtelaget var godt hos bägge.
Ett år därefter hade en 5-årig liten flicka, » kungens lilla Edla », med sex andra stackars, olyckliga barn, ett godt och ljufligt hem på Wilhelmsro såsom följd af det sista sammanträffandet och samtalet med konung Oscar II.
En middag på » Göta ».
Det var sommaren 1858.
Kung Oscar var då hertig af Östergötland och företog en resa till Karlskrona med ångfartyget Göta, befälhafvarc kapten Djurberg.
An- ledningen har nu fallit mig ur minnet; möj- ligen stod den i samband med ett bröllop som firades hos amiral Printzensköld, hvil- ken då gifte bort sin enda dotter.
Tvänne bröder till brudgummen voro ock med bå- ten, bägge löjtnanter vid fotregementen i Stockholm — Zielfeldt hette de — samt många andra passagerare, bland dem äfven en gammal major vid namn Meijer och hans fru.
Gubben var en pratsam, liflig man och prinsen underhöll vid middagsbordet med honom en liflig konversation.
Middagen serverades table d ' hote och faten gingo från hand till hand, som den tiden bruka- des.
Men under konversationen glömde gubben Meijer att lämna fatet ifrån sig, 293 utan ställde det lugnt bredvid sig på bor- det.
Prinsen observerade det dock genast och sade: » Meijer, du glömmer din hustru! » » Ja, det gör han alltid, » svarade hon i sorglustig ton.
» Det skall du inte göra!
Jag glömmer aldrig min lilla hustru, » svarade prinsen.
Prinsen bjöd sedan på champagne öfver lag, och befälh af varen var på samma gång nere och spisade, vid samma bord till och med.
När kammarherre Holterman, som serverade champagnen, kom till kaptenen, vände denne upp och ned på sitt glas och svarade: » Nej, jag tackar; jag dricker al- drig med passagerare. » När prinsen sedan höjde sitt glas, satt kaptenen och såg dum ut, tyckte jag, som rodnade å hans vägnar.
Ånyo gick champagneflaskan kring bordet, ånyo ville kammarherren obligera den mot- spänstige, då hertigen hindrade honom med orden: » Man skall aldrig truga folk » — ord, som sedan alltjämt för mig varit ett rätte- snöre med tillägget: » sa ' prins Oscar ».