Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för det första anses icke alla Stats-Rådets ledamöter hafva en sådan skyldighet och för det andra får denna skyldighet ej tagas i bemärkelsen af tvingande pligt.
Att efter sin samhällsställning lefva i umgänge med andra menniskor kan väl icke heller Justitierådet undandraga sig.
Häraf, och då jag endast mod afseende på embetets vigt måste anse konsultativa Statsrådet med sin lön af 12,000 R:dr stå näst öfver, och Presidenten i Hofrätten med sin lön af 9,000 R:dr stå näst under Justitierådet, har jag ansett billigt och rättvist att lönen för Högsta
Domstolens ledamöter höjes till 10,000 R:dr, och får jag derföre detta vördsamt föreslå.
Stockholm den 30 November 1862. ./.
N:o 146. 293 H:o 146.
Om ändring i reglementet
Jör folkskolelärare-seminarierna i riket.
Under intrycket af de åsikter i folkskolefrågan, som vid riksdagen 1856— 1858 gjorde sig gällande i anordningarne för folkskolan, hvilka redan vid derpå följande riksdag betydligt modifierades, utarbetades 1858 ett allmänt reglemente för seminarierna i riket, som, efter åtskilliga förändringar deri, blifvit “gifvet Stockholms Slott den 21 Mars 1862“, att gälla till efterrättelse från höstterminen 1863.
Som detta reglemente står i närmaste samband med frågan om ändamålsenligheten af de ökade anslag, som Kongl. Majit äskat för seminariernas utbildning, emedan denna utbildning är beroende af reglementet, så förtjenar att tagas i betraktande, om ändamålet med de ökade anslagen kan vinnas på den våg, som reglementet angifven Jag tillåter mig derföre några anmärkningar, hvilkas vigt och befogenhet jag underkastar Rikets Ständers pröfning.
Enligt 3 § i kapitlet om lärarne skall deras personal utgöras af två “Imf vudlärare1', bland hvilka den ene tillika är föreståndare, samt af lärare i musik, teckning (eller, såsom det i Kongl, anslagspropositionen heter, “ritning“), samt gymnastik, hvartill kommer, enligt samma proposition, behofvet af en lärare i trädgårdsskötsel, som reglementet nämner i förbigående.
En hufvudlärare är medgifvet att tillika vara lärare i någon af nämnda färdigheter, men naturligtvis skall han derföre uppbära det särskilda arfvode, som derför kan varda anslaget, der särskild lärare blir anställd, emedan det ökar hufvudlärarens undervisuingsskyldigbet, Vid denna § kan således till en början göras den anmärkning, att sådant sammanförande af lär ar etj ensten icke utan nödfall bör medgifvas, hvilket borde i reglementet hafva varit uttryckt, emedan en hufvudlärare bör hafva nog af hvad honom egentligen åligger, för att kunna utföra detta med oförtröttad! nit och kraft.
I följande 4 § af reglementet föreskrifves, att samtliga lärarne utses och förordnas af Konsistorium, att vid tillsättandet af dessa platser synnerlig vigt bör läggas derpå, att med de för tjensten i öfrigt erforderliga egenskaper förenas en sann och lefvande gudsfruktan samt en hedrande vandel.
Härvid anmärkes:
Det är godt med den sanna gudsfruktan och den hedrande vandeln, såsom det första vilkoret för hvarje Svensk ungdomslärarcs anställande, och hvilket af medförande prestbetyg kan inhemtas.
Men nog borde väl i reglementet vara något stadgadt för de “erforderliga egenskaperna i öfrigt11, något sagdt, med afseende på deras djup och omfång, och huru de borde vara ådagalagda.
Ehuru Kongl. Maj:t tillagt dessa lärare, i en särskild skrifvelse, rättighet att beräkna tjensteår för befordran inom kyrkan, och ehuru det kan vara rätt väl om en prest finnes skick - 294 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 146. lig att vara seminariilärare, har man likväl hittills icke ansett denna institution nödvändigt hehötva förestås af prester, emedan laici på flera ställen varit dertill utsedde.
Föreskrifter borde väl derföre i stadgan finnas för kompetens att söka dessa lärareplatser, så att denna kompetens dels icke helt och hållet må bero af ett
Konsistorii subjektiva uppfattning af seminarii betydelse och lärarens derför erforderliga egenskaper, dels ock icke kompetensen bindas vid presten, och ännu mindre vid indegenatsrätten.
Med all aktning för Konsistorium höra icke dessa vigtiga lärareplatsers besättande handlöst åt Konsistorii skön öfverlemnas, hvarigenom all täflan utestänges, enär Konsistorium af reglementet icke förpligtats ens att anslå tjensten ledig till ansökan, eller förelägga de sökande undervisningsprof.
Att reglementets författare icke gjort sig reda för de “erforderliga egenskaperna" hos en seminariilärare, synes tydligen följa af reglementets 6 §, som säger: “befinnes läraren vid folkskolan (på stället) lämplig att andra hufvudlärarebefattningen vid seminarium öfvertaga, må sådant med vederbörandes begifvande kunn a ske, och den inskränkning i hans undervisnings skyldighet vid seminarium niedgifvas, som folkskolan kräfver.“
Häremot måste först anmärkas, att den som skall kunna bilda seminariielever, i hvad den teoretiska bildningen angår, ovilkorligt måste stå högre deri, än en blott skicklig praktikus i folkskolan, hvarföre en folkskolelärare, som kunde pröfvas lämplig såsom seminariihufvudlärare, måste ega en bildning, som står öfver den, som vid seminarium kan erhållas, men något sådant uttryckes ej i reglementet såsom behöfligt eller genom examina och undervisningsprof ådngalagdt.
Detta synes så mycket mera vara en brist i reglementet, som Kongl. Maj:t i anslagspropositionen, med afseende på lärarnes lönevilkor, vill att seminarium med sina 3 klasser och 2 hufvudlärare skulle vara ansedt i paritet med ett treklassigt elementarläroverk.
Besynnerligast synes dock denna § vara i medgifvandet, att andre hufvudlärarens undervisningsskyldighet vid seminarium, om han är folkskolans lärare, skulle få inskränkas, för hvad folkskolan af honom kräfde.
Häraf skulle ju följden blifva antingen att seminariiundervisningen skulle stå tillbaka för folkskolans kraf, eller ock att en tredje hufvudhjelplärare behöfde anställas.
I kapitlet om lärotidens anordning, skall, enligt 7 §, lärokursen vara 3 år, med utexamen och inträdesexamen hvarje år, hvaraf nödvändigt 3 slutna årsklasser uppkomma, såsom reglementet stadgar.
Men då reglementet endast har två lärare för dessa tre klasser, så söker reglementets författare afhjelpa olägenheten med tillämpning af den så kallade Kylbergska anordningen för folkskolan i Thun, det vill säga på ett sätt, som är alldeles motsatt det sätt, som man ända hittills ansett vara lämpligt vid all undervisning inom skolor med flera afdelningar.
Här skola första och andra klasserna samläsa för den ena hufvudläraren och tredje klassen ensamt undervisas af den andre.
Man har hittills på, som jag tror, en rigtig pedagogisk grund ansett nybörjarne behöfva sin lärare för sig, men samläsuing med någon framgång, i brist på lärarekrafter, möjlig först med de mera försigkomne inom skolans högre afdelningar.
Detta gör sig så mycket mera kännbart vid seminarium med 3 klasser och 2 lärare, som möjligheten att begagna eliternes eller tredje klassens elever vid samläsningen såsom monitorer, på en gång fördubblar lärarens kraft och gifver dessa monitorer den utbildning i förhörs- och undervisningsskicklighet, som de behöfva, för att icke med lång tjenstgöring vid folkskolan upptaga tiden för sig med innötande af snart lärda handgrepp, hvarförutan eliten, på sjelfva seminarium och under dess under - Motioner i Prés le-Ståndet 1862.
295 visning, såsom monitör för eleverne inom den klass, som han lemnat, får sjelf repetera samma kurs.
När härtill kommer, att, enligt 9 §, oberäknadt tiden för morgon- och aftonbön samt bibelläsning med öfningar i musik, ritning, gymnastik, och hvad som derefter blifvit föreslaget i trädgårdsskötsel och hvad vidare kan komma att föreslås med reglementets tal om bebofvet af undervisning i trädplantering, enkelt bokhålleri, orgelspelning och simning, undervisning på seminarium under hufvudlärarne skall åt första och ändra klassens elever gifvas 27 timmar och åt tredje klassens elever 10 timmar i veckan, med ö timmar i veckan i folkskolan för andra klassens elever och 16 timmar i veckan föa tredje klassens elever, allt under hufvudlärarens tillsyn och ledning, enligt 10 §.
Vidare, och då andra och tredje klasserna, som i allt öfrigt äro åtskilda, skola, enligt 19 §, gemensamt undervisas i pedagogik och methodik, samt, enligt den reglementet åtföljande s. k. “undervisningsplanen", 8 timmar i veckan ensamt i musik, teckning och gymnastik, så var det försigtigt af reglementets författare att med en dylik undervisningsplaus framläggande, i 22 § öfverlemna åt seminariiföreståndarne att årligen uppgöra läsordningen, som, i fall den någonsin skulle kunna uppgöras, väl torde behöfva att ännu oftare lappas, eller omgöras.
Det är utan tvifvel ett svårt pedagogiskt fel, att förtidigt och till öfverdrift sysselsätta seminariieleven med de praktiska öfuingarne i folkskolan.
Att låta andra klassens elever deltaga med tredje klassens i undervisningen i methodik och pedagogik, ett helt år förr, än andra klassens elever vunnit den utbildning till förståndet, som sökes hufvudsakligen med lärokursens i kristendom, språklära, geometri, aritmetik, historia, geografi, naturkunnighet; att låta andra klassens elever vidare ett helt år 6 timmar i veckan sysselsättas såsom monitorer i folkskolan, enligt reglementets föreskrift i 10 §, endast för de mindre försigkomne barnen, skall efter första veckans tjenstgöring kännas såsom en tortyr, för den intelligente eleven, som ej rest till seminarium för att så sysselsättas.
Undervisning i pedagogik och methodik bör ej förekomma förr än eleven hunnit theoretiskt så utbildas att han kan lära att med fördel på andra inympa sitt vetande, och tredje året vid seminarierna måtte vara mer än nog för eleven, att sysselsättas med den praktiska skicklighetens utbildning i folkskolan.
Det okunniga eller slöa hufvudet kan behöfva den föreskrifna tiden af 6 timmar i veckan ett år och 16 timmar i veckan ett helt andra år, för att i folkskolan innöta handgreppen och sättet att meddela hvad detta hutvud dunkelt vet; men ett bättre theoretiskt utbildadt hufvud skall göra sig förtroligt med skolans method och sättet för en ändamålsenlig undervisning på 10 gånger kortare tid, än den som blifvit föreskrifven, att till förfång för den theoretiska bildningen till elevens förtviflan offras på monitörskapet i folkskolan.
Den sanna skolvisheten kommer i alla fall ej förr än eleven får sin egen skola att under eget ansvar sköta.
Praktisk skicklighet är nödvändig, men skolläraren får, äfven han, till sitt lifs uppgift, icke att dressera skolans barn för det eller det, utan att hilda dem för lifvet och dess mångahanda förrättningar och bestyr, som i skolan icke kunna inöfvas, men som ändå kunna med skicklighet utföras, en följd af den theoretiska bildning, som skolan lemnar, hvarföre läraren sjelf behöfver af seminarium erhålla framför allt det högsta mått af theoretisk bildning, som är möjligt att der gifva och emottaga.
Att ställa seminarium mera på praktik än theori, måste derföre ur pedagogisk synpunkt icke kunna försvaras, äfven om detta dikteras af den ena sidans åsigter från 1856. 296 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
För inträdet på det högre seminarium, som åsjftas med reglementet och med de äskade högre anslagen, fordrar reglementets 11 §, utom nödig kristendomskunskap, färdighet i innanläsning, förmåga att nöjaktigt redogöra för det lästa (svårt nog om man låter den inträdessökande läsa innantill i en bok, som han ej sett förut, i en vetenskap och om föremål, om hvilka han ej har en aning), samt att någorlunda felfritt uppskrifva ett dikteradt stycke, en jemn och redig handstil, färdighet i de fyra räknesätten i hela tal och bråk och sorter, äfvensom någon öfning i hufvudräkning.
Men ingen historia, ingen geografi, intet af annat smått, som hvarje väl organiserad folkskola lemnar sina elever, om do så länge, som vederbör, vilja begagna skolans undervisning.
Dessa inskränkta fordringar för inträdet på seminarium, skola hålla seminarierna nere på sin nuvarande ståndpunkt, särdeles då den theoretiska kursen skall vara hufvudsakligen afslutad för dessa svaga nybörjare med andra året, eftersom tredjo året egnas blott åt repetition på seminarium och åt monitörskapet i folkskolan samt åt vidare utbildning under seminarii excercitiemästare.
Att hufvudlärarne blifva två i stället för en, betyder föga, om det kan bevisas, att en kunnat åstadkomma hvad i reglementets 21 § är för “lärokursen" fordradt i alla der uppgifna ämnen, och kanske derutöfver i vissa delar, ty kunskapsfordriugarne äro här icke höjda utöfver hvad de vid en del seminarier varit från början, eller åtminstone från seminarii-inrättningens tredje år, der man nemligen icke gjorde eleven med inträdet på seminarium till daglig monitör i folkskolan, ty der hafva seminarierna lemnat de sämsta resultaterna.
Reglementet förbjuder i 12 § dem, som sakna “musikaliska anlag", inträdet på seminarium.
Ack, huru många bland våra skickligaste och oförtrutnaste folkskolelärare skulle vi ej sakna, om detta från början hade varit stadgadt?
Hittills har man ansett det vara godt, om läraren ej saknade sångorgan, men der detta organ saknades, har man derföre ej förkastat den inträdessökande, utan nöjde sig att af honom fordra, att han lärde sig att behandla psalmodikon eller ett orgelpositiv, för att med dess toner kunna leda barnens sång i skolan, och jag har på mera än flera ställen sett att det gått ganska väl för sig, der läraren gjort sin pligt, hvaremot jag träffat skolor utan sång, der musikaliska virtuoser varit lärare.
Alla skollärare behöfva ej tillika vara klockare, och ännu mindre behöfva de vara hvad man förstår med musikaliske, för att kunna lära allmogens döttrar att klinka på ett fortepiano, sedan klaveret blifvit för simpelt.
Visserligen medgifver §:n ett undantag för de omusikaliske sökande, som under tjenstgöring i folkskola ådagalagt ovanlig fallenhet för lärarekallet, men l:o kan denna ovanliga fallenhet svårligen pröfvas vid inträdet på seminarium, utan måste bero af någon skolstyrelses berömmande rekommendation, som icke alltid före detta varit att lita på, och 2:o är det ju mer än möjligt, att ovanlig fallenhet kan lika säkert ligga hos den som söker inträde, utah att hafva tjenstgjort vid någon folkskola.
Reglementet, som föreskrifver betyg från seminarium i musik och sång och visar huru skicklighet deruti skall gifvas, innehåller ingen föreskrift med afseende på dem, som sakna musikaliska anlag, eller hvad af dem kan särskildt fordras, hvaraf den slutsats skulle kunna dragas, att de icke behöfva någon undervisning deri eller färdighet i att med instrumentet göra hvad de kunna för sångens ledning i skolan, ty öfver sången kommer det väl icke på lång tid ännu.
I 16 § stadgas, att den, som inför tlieologiska fakulteten aflagt godkänd dimissionsexamen, eger att utan inträdesprof genomgå den praktiska kursen och är Motioner i Pr ente-Ståndet 1862.
297 är befriad från att deltaga i seminariiundervisningen i de ämnen, som legat inom omfånget af hans akademiska studier.
När således reglementet i detta gör ett undantag blott för presten eller prestkandidaten, och således icke anser fullständig studentexamen berättiga till detta undantag i det, som studenten kan vara approberad, så har reglementets författare här satt seminariielevens theoretiska bildning, som på två år kan erhållas, öfver studentens.
Detta är dock mindre att undra på, då undantag icke är gjordt ens för dem, som aflagt godkänd filosofie eller medicofilosofie eller kansliexamen eller bergsexamen, utan måste alla desse för inträdet på seminarium, om de vilja räkuas bland de “examinerade“, som hafva rätt att söka en folkskolelärareplats, ovilkorligt inexamineras och med öfriga elever deltaga i all undervisning på seminarium.
Prestkandidaten är dock icke alldeles ensam om privilegiet; ty reglementets 17 § stadgar, att småskolelärare och småskolelärarinna, som ^ (säger ett halft) år undervisat i småskola, eger rätt att utan inträdesexamen inträda på seminarium, för att der deltaga i undervisningen.
Men han och hon hafva icke blott fått rätt att komma när de behaga, utan ock att deltaga i de undervisningsämnen, som dem lyster, och gå bort, när det faller dem in, med skyldighet ändå för seminariiläraren, om dc det fordra, att under inspektors tillsyn examinera dem och gifva dem betyg, naturligtvis för småskolan eller för biträde åt folkskoleläraren.
Vi få således qvinliga elever äfven vid de manliga seminarierna, ty reglementet bestämmer ej annat.
För dessa privilegierade småskolelärare-elever är ingen kurs bestämd, utan seminariiföreståndaro och inspektor ålagdt, att, såsom orden lyda, göra “billigt afseende å hvars och ens önskan11, hvarigenom således hela det besvär, som seminarium kan få med dessa småskolelärare på ett halft år, beror af dem sjelfve.
Man kunde väl tycka, att en väl organiserad folkskola vore rätta lärdomssätet för dessa privilegierade, men det öfverensstämmer ej med åsigterna från 1856.
I 20 § har det skymtat för reglementets författare, att det för 3 klassers undervisning med två hufvudlärare ändå kunde vara gagneligt, att eliterna, eller tredje årets och tredje klassens elever användes såsom monitörer vid första och andra klassens samläsning, eller undervisning under en lärare, men huru detta skulle blifva möjligt har han aktat sig för att med något förslag till läsordning visa, då genom reglementet stadgats, att dessa eliter, eller repetitionsklassen, såsom de kallas, ända till 16 timmar i veckan skola sträfva med barnen i folkskolan, 8 timmar i veckan blott för de tre excereitiimästarne i musik, teckning och gymnastik, samt minst 10 timmar på seminarium för repetition, för egen del, ty under tredje året hafva de ej att föröka den theoretiska kursen, utan blott att repetera hvad de under föregående två år genomgått.
Om ock meningen vore att denna 10 timmars repetition skulle vara detsamma som ett utförande af monitörskap inom första och andra klasserna, återstår att uppgöra en läsordning, som möjliggör detta, och som, om den är möjlig endast bekräftar, att utsträckandet af den theoretiska kursen öfver de två första åren icke ansetts behöflig, hvilket jag anser för ett hufvudfel
Med den lilla erfarenhet i dessa stycken, som jag tror mig ega, förbigår jag alla anmärkningar, som kunde vidare göras, och slutar med den, att, om seminarii-inrättningen skall kunna komma till högre utveckling, det icke allenast erfordras två, utan tre hufvudlärare för den treåriga kursen med tre skilda årsklasser, att likväl monitörsystemet bör på lämpligt sätt användas, så att eliterne kunna på vissa tider och i vissa ämnen, om ej alla, biträda vid undervisningen Bih. till R.
Fröt. 1862 1863. 11 Sami. 2 A/d. 38 298 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 147. inom första och andra klasserna, hvarigenom de vinna nödig säkerhet genom repetition af hvad de förut lärt, och praktisk utbildning för sitt yrke, utan att behöfva i folkskolan förnöta 16 timmar i veckan hela tredje året, sedan de 6 timmar i veckan hela andra året tjenstgjort i folkskolan, som måhända på stället, genom omständigheternas tvång, ej kan komma öfver minimum.
Men som 13 seminarier i allmänhet ej böra förses med flera lärare, der det visat sig, att elevcrnes antal vid många ibland dem är allt för litet, så hänger frågan om seminariernas utbildning i det närmaste på en ändamålsenlig reduktion eller centralisering af denna bildningsanstalt och på ett ändamålsenligt reglemente för densamma.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse må hos Kongl. Maj:t. anhålla, att det reglemente för seminarierna i riket, som blifvit gifvet under den 21 Mars detta år, för att gälla lill efterrättelse från höstterminens början nästa år 1863, må dessförinnan undergå en nödig revision.
Stockholm den 30 November 1862. J. Otterström.
H:o 147.
Af Doktor IV.
Om pensionsrått för rikets Biskopar.
Yid flera föregående riksdagar hafva, angående indragning af Biskopsembetena, motioner blifvit väckta, hvilka dock på goda och grundade skäl blifvit afslagna.
— Ty så länge hvarje hushåll icke utan olägenhet kan undvara sin husbonde, behöfver äfven hvarje korps, hvarje embetsverk sin chef, och således äfven hvarje stiftstyrelse sin.
Men då cheferna i de öfriga embetsverken äro, vid fyllda 65 års ålder, berättigade att få afgå med åtnjutande af fulla lönen såsom pension, så äro deremot cheferna för stiftstyrelserna eller Biskoparne helt och hållet betagne denna rättighet.
Do måste följaktligen, om de ej hafva egen förmögenhet — hvilket sällan inträffar — qvarstå på sina platser intill döden eller ock taga afsked utan all pensionsrätt.
Jag vågar derföre vördsammast föreslå, att rättighet till pension äfven måtte beredas åt Biskop, då han är 65 år gammal och finner sig ej längre kunna med nödig kropps- och själskraft förestå sitt ansvarsfulla embete.
Och då i afgifvet förslag bislcopslönen blifvit per medium upptagen till 12,000 R:dr R:mt om året, hemställer jag att den årliga pensionen måtte komma att utgå med två tredjedelar deraf, eller 8,000 R:dr samma mynt.
Nordlander.
N:o 148. 299 W:0 US.
Af Prosten C.
Bergvall:
Om pension Jör aflidne Tullinspektören E. J. Tliams enka.
Nu mera aflidne Tullinspektören Henrik Julius Tham, född år 1805, blef den 5 Juni 1833 befordrad till Tullinspektor vid Klintehamn på Gotland.
Under den för helsan ansträngande tjenstgöringen derstädes, vid visitationer å fartyg, särdeles vid strandningstillfällen under svårare årstider, ådrog sig Tham en svår giktsjukdom, som slutligen befanns obotlig och nödgade honom att, med afbrytande af sin tjenstemannabana, år 1851 taga afsked.
Den obetydliga pension af 250 R:dr R:mt Tham dervid af Tullverket erhöll, förslog icke till afvärjande ens af do mest trängande lefnadsbehofven, hvadan och då Tham var i saknad af alla andra tillgångar, enskild motionär vid riksmötet 1856—1858 väckte förslag om pension för Tham af allmänna medel.
Dåvarande Stats-Utskottet vitsordade väl rigtigheten af motionärens uppgifter, men afstyrkte till en början bifall till motionen.
Preste- och Borgare-Stånden deremot, med afslag af Utskottets hemställan, beviljade Tham en årlig pension å allmänna indragningsstatcn af 400 R:dr Runt årligen, och i samma syfte blef frågan af Ridderskapet och Adeln återremitterad till Utskottet, som i anledning deraf frångick sin förra hemställan och föreslog samma pension som Preste- och Borgare-Stånden redan beviljat.
Detta blef ock Rikets Ständers beslut, ett beslut, som grundades på det utomordentliga fall att
Tham just i följd af sin mödosamma ansträngande befattning i Statens tjenst ådragit sig den sjukdom, som gjort honom oförmögen att försörja sig och familj.
Tullinspektören
Tham fick dock icke länge njuta af den hjelp, honom sålunda blef förunnad.
Sjukdomen nedlade honom på dödsbädden, och han afled redan den 7 November 1858, efterlemnande enka med son och dotter i den djupaste fattigdom.
Yäl har dottren sedermera aflidit; men sonen nu 17 år gammal lider, såsom närlagde läkarebetyg utvisar, af en betänklig ögonsjukdom, förorsakad af en kronisk sjukdom i underlifvet, som till och med nödgat honom att afbryta sina studier.
Enkefru Margaretha Catharina Tham, född Lundgren, som nu är 52 år gammal och hvars synförmåga är försvagad, är härigenom försatt i den mest bekymmersamma ställning.
Den pension hon nu uppbär, utgör icke mer än tillhopa lil R:dr R:mt, nemligen 36
R:dr från General-tullstyrelsen, enligt pensionsbref den 31 December 1858, och 75 Rulr från Tullstatens pensionsinrättning, enligt pensionsbref den 7 Januari 1859, En hvar inser huru ringa denna hjelp i sjelfva verket är.
Den enskilda välgörenheten, genom tidningarne anropad, har kunnat lindra nöden endast för tillfället.
Jag har derföre trott att Statens mellankomst här kunde begäras — och det på alldeles samma skäl, sorn Rikets Ständer redan godkändt vid beviljandet af pension åt aflidne Tullinspektören Tham, nemligen att dennes sjukdom var ådragen i tjensten.
Då nu Tham jemväl afled i samma sjukdom, synes det vara en den billigaste konseqvens att Rikets 300 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:is 149, 150.
Ständer jemväl räcka en skärf åt dem, som med lionom förlorat sitt stöd.