Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men hon fick inte en gång gråta i fred; ty straxt var den elaka styf-modern tillreds, tog en skäppa mjöl, slog ut den midt på gärden, och sade:
»jag skall minsann ge dig annat göra än sitta och gråta.
Plocka nu upp mjölet, hvart endaste korn, och rensa det, och laga till middag; och Gud tröste dig, om inte allt är gjordt tills jag kommer hem.»
Så bestäldt, foro drottningen och hennes dotter i fullan ståt till kyrkan, för att möta prinsen; men den lilla skulle sitta på gården och plocka mjöl, såsom den elaka styf-modern befallt henne.
När det nu led fram på dagen, att kyrko-folket hade farit och den lilla skulle börja sina sysslor, fattade hon först ett ämbar, för att springa till källan efter vatten.
Vid hon så åter lopp öfver den gröna ängen, begynte hennes tankar fara både hit och dit; hon tänkte uppå sin moder som var död, och som alltid varit så huld och god emot henne, och på sin onda styf-moder, och på kyrkan dit hon aldrig fick komma, och allt började hennes tårar rinna så strida som klaraste perlor.
Men allra mest gick det henne till sinnes, när hon tänkte på den unge prinsen som hon aldrig mer i verlden skulle få råka, och då blef hon så bedröfvad, att hon satte sig på en sten, lutade hand under kind, och visste sig ingen tröst.
Som hon nu lutade för att hemta vatten, hände sig att en klar tår rann utför hennes kind och tillrade ned i källan.
Rätt i detsamma kom den stora gäddan åter fram, stack upp sitt gröna hufvud i vattu-brynet, och frågade hvarföre hon grät så bitterligen.
Min styf-moder och min styf-syster ha farit till kyrkan för att möta den unge prinsen; men jag skall sitta på gården och plocka upp mjöl, och när drottningen kommer hem, får jag ändock inte annat än bannor och hårda ord.» ’Åh,’ sade gäddan, ’stackars liten!
Det var en dålig mor du har.
Men om du vill göra som jag säger dig, skall du få komma till kyrkan, du som de andra, och jag skall uträtta dina sysslor såsom förra söndagen.’ Ja, Askungen tackade så godt hon någonsin förstod, och lofvade hon skulle visst vara lydig i allting.
’när du nu går stigen fram under björkarne och kommer till den ihåliga eken, så finner du en klädning; den skall du taga på dig.
Men du får inte tala dem till, ty då känna de igen dig; icke heller får du stadna qvar till dess messan är lyktad, utan skynda dig ut och rid tillbaka till eken, och kläd på dig dina gamla kläder, att inte din styf-moder märker något när hon kommer hem igen.’
Ask-ungen blef vid allt detta så hjerteligen glad, ty hennes håg lekte till den unge prinsen, ehuru hon visst aldrig hade tänkt att få se honom mera.
Hon aftorkade derföre sina tårar, tackade gäddan på det allra bästa, och lopp stigen fram under björkarne tills hon kom öfverst på berget.
Vid hon nu tittade in i eken, fick hon se hvar der hängde en skrud som var rundt omkring besatt med bara ädel-stenar; jemte skruden hang ett sadel-tyg, som likaledes var fattadt med perlor och demanter ifrån österland, och allt var så öfvermåttan präktigt, att det skiftade och skimrade som den klaraste regnbåge.
Tätt utanföre stod åter den snö-hvita gångaren, och fnyste och gnäggade och var så glad, och slog marken med hofvarne, så det gaf genljud i hela berget.
Nu kan det hvar man väl tänka huru den lilla blef till mods; hon visste på en lång stund inte om det var sanning, eller om allt ihop bara var en fager dröm.
Likväl glömde hon icke bort hvad gäddan sagt henne, utan gick in i eken, afklädde sina gamla trasor, smyckade sig i den granna ädelstens-skruden, fäste en gull-krona i sitt gula hår, och var så inom en kort stund förvandlad, ifrån en stackars trasig Ask-unge, till den vänaste prinsessa som någonsin kunde finnas i verlden.
Derefter sadlade hon sin gångare, satte sig upp och red till kyrkan, och syntes det när hon kom, alldeles som när sol rinner upp på himmelen öfver en hvit sky.
Vid hon nu vandrade gången fram och satte sig emellan drottningen och hennes dotter, for der ett sådant sken öfver hela kyrkan, att det lyste i hvar endaste vrå, och allt folket vände sig i bänkarne och tittade bara efter den främmande ädelstens-jungfrun; men den unge prinsen fick ett sådant sår i sitt hjerta, att han tyckte sig aldrig kunna lefva utan henne.
Det var så rätt ingen som lyddes på presten, om inte den elaka styf-modern och hennes dotter; kan tro de skulle på något sätt dölja sin harm, ehuru de gerna önskat prinsessan tusen mil borta.
Men de fingo inte länge besinna sig, ty rätt som det var steg Ask-ungen plötsligt upp ur bänken, och hastade ut, redan långt förrän messan var läsen till lykta.
Nu kan man tänka att der blef en uppståndelse!
Den unge prinsen lopp straxt efter; ty han hade satt sig i sinnet att han ville veta hvem hon var, huru det ock månde aflöpa.
Sammaledes ock det andra kyrko-folket; alla sprungo de upp ur sina bänkar, och sjelfve presten med, så att han i brådskan glömde både bok och breviarium.
Som den lilla nu skulle ut igenom kyrko-dörren, hade prinsen låtit tjära tröskeln, att hon tappade sin ena guld-sko, och sjelf var han så i hack och häl efter henne, att hon ej tordes vända om för att hemta den.
Hon hade så ingen annan råd än att skynda till sin häst, och säga som tillförene:
och försvann så i blinken ur allas åsyn.
Derefter red hon hasteligen till den stora eken uppå berget.
Men vid hon nu såg sig omkring, varsnade hon mycket folk, som lopp åt alla sidor för att leta efter henne, och märkte tillika att hennes styf-moder och styf-syster redan kommo farande ifrån kyrkan.
Då blef hon så rädd, så rädd, och gaf sig hvarken tid alt ömsa kläder eller annat, utan kastade sin gamla vadmals-kappa öfver den präktiga ädelstens-drägten, och sprang sedan till kungs-gården det fortaste hon kunde.
Der satte hon sig nederst i spisel-grufvan, och låtsade leka med askan, såsom hennes sed var.
Drottningen och hennes dotter kunde så icke märka någonting, utan när de kommo hem funno de gården strödd, vällingen kokad och den lilla sittande på sin gamla plats, alldeles som de voro vana att se henne.
Sagan vänder nu tillbaka till den unge prinsen.
När han såg att ädelstens-jungfrun flytt sin kos, blef han mycket bedröfvad; ty det låg honom i hugen, att han ville ega henne eller ingen i verlden.
Han begynte derföre lägga råd, huru han skulle återfinna henne.
Till den ändan tog han den lilla gull-skon, som hon tappat vid kyrko-dörren, och lät lysa på öfver hela riket, att hvilken som passade skon, henne och ingen annan ville han fästa till sin gemål.
Nu, må tro, blef der en uppståndelse så det var värdt någonting; och hvar endaste jungfru, så många der någonsin fanns, skulle de åstad och fresta sin lycka med den lilla skon.
Men der var ingen som skon passade, och inte mycken under var det, ty den var så innerligen liten och nätt, att väl aldrig i verlden gafs en jungfru som trådde en fagrare liten sko.
Det begynte nu se mörkt ut för prinsen, om han skulle återfinna ädelstens-jungfrun eller icke.
Likväl förlorade han inte modet, utan skickade sina svenner åt alla håll för att söka och leta, och drog sjelf omkring bygden till att passa skon, både i östan och vestan.
Huru han nu färdades, kom han, såsom man det kan vänta, omsider äfven till kungs-gården.
Då lät drottningen straxt stänga in den lilla styf-dottern i ugnen, ty hon fruktade att någon skulle få se hennes stora skönhet; men sjelf ledde hon fram sin egen dotter till att passa gull-skon.
Men det var lika när; foten var för stor och blef för stor, huru man ock måtte krysta och klämma den.
Drottningen var likväl inte rådlös, hon, utan högg af sin dotters långa hälar och klippte bort hennes stora tår, och förde henne så ånyo fram att försöka sin lycka.
Som drottning-dottern nu åter ville passa gull-skon, satt der en liten fogel i trädet och sjöng:
»Huggen häl och klippen tå!
I ugnen är den som gull-skon går på.»
’Hvad var det?’
Frågade prinsen, förundrad.
»Åh,» svarade drottningen, »det var alls ingenting; det var bara eljest foglalåt.»
Prinsen brydde sig så icke vidare derom, utan drottning-dottern skulle försöka skon.
Men fogeln upphörde icke, utan sjöng om igen:
’Hvad var det fogeln sjöng?’ Sporde prinsen ånyo, och lyssnade.
»Åh», svarade drottningen, »inte är det värdt att lydas till sådant; det var ändock bara fogel-qvitter. -- Bort med dig, din stygga fogel!»
Men det halp inte, ty knappast ville drottningens dotter åter passa gull-skon, så satt fogeln i trädet och sjöng tredje resan:
Nu kunde prinsen väl märka att der var något svek under.
Han skickade så sina små-svenner till att ransaka i ugnen, och rätt som det var, kommo de tillbaka med den lilla styf-dottern som legat gömd derinne.
Då skall man tro drottningen och hennes dotter inte blefvo goda!
De både bleknade och rodnade af vrede, och sporde huru någon bara ville bry sig om en sådan liten trasig tiggar-flicka.
Men prinsen aktade inte om deras tal, utan lät bära fram gull-skon, och se, då var det som den varit vuxen till Ask-ungens lilla snö-hvita fot.
Som de nu voro i färd härmed, blef prinsen varse huru en gyllene flik tittade fram mellan hälen på den lillas kläder.
Då sprang han hastigt till, och ryckte af den gamla grå vadmals-kappan.
Men i detsamma flög det som en blixt rundt omkring, och se, i stället för den trasiga Ask-ungen stod der en vän konunga-dotter, just henne som prinsen hade sett i kyrkan, och ädelstens-skruden glimmade som klaran sol, och alla som sågo det, kunde icke nog förundra sig öfver prinsessans stora fägring.
Vid allt detta blef konunga-sonen så hjert-innerligen glad, att han både skrattade och log i glädje; men drottningen och hennes dotter de logo inte.
Han tog så den lilla i famn och satte henne på sitt knä, och fäste henne med röda gullringar.
Derefter förde han henne med stor ära hem till sitt eget rike, och gjorde henne till sin drottning.
Men jag var med på brölloppet.
Der trådde konunga-sonen dansen med sin fagra unga brud, och jag dansade, och alla gästerna dansade med, utom drottningens dotter.
Hon kunde inte dansa; ty hennes moder hade klippt tårna af henne.
Så var sagan all.
En öfverlemning ifrån ~Östergötland~, tryckt uti A. I.
ARWIDSSONS ~Läse- och Läro-bok för ungdom~, Stockh. 1830, I, s. 19-25, förtäljer, att när drottningen skulle fara till kyrkan gaf hon sin styf-dotter ingen mat, utom en beta svart bröd och litet mjölk i »katt-skålen».
Tillika strödde hon en skäppa ärter på golfvet, och befallte Ask-ungen plocka upp hvar ärt, innan kyrko-folket kom hem igen.
Bäst den lilla nu satt och grät och plockade, och plockade och grät, hörde hon att det skrapade på dörren.
Hon öppnade, och der kom in en liten fager-hvit hermelin, åt hvilken hon gaf sin frukost-mjölk.
När nu hermelinen var mätt, frågade han hvarföre hon grät.
Ja, Ask-ungen förtäljde allt som det var.
Då sade hermelinen:
»följ mig, så vill jag hjelpa dig!»
Dermed blåste han på ärterna, och straxt flögo de af sig sjelfva in i skäppan.
Sedan förde han Ask-ungen till en stor ek i skogen, hvarest de funno präktiga kläder, och gångare och små-svenner, så att bon med stor ståt kunde fara till kyrkan och möta den främmande prinsen.
Fortsättningen instämmer med hvad ofvan finnes meddeladt; endast med det tillägg, att när Ask-ungen tredje söndagen kom igen till eken, sade hermelinen: »nu är mitt verk slutadt, och jag kan icke längre hjelpa dig.
Men om du tycker dig vara mig någon tack skyldig, så tag denna knif och stick i mitt hjerta.
Ask-ungen ville dock inte löna honom så illa för hans bistånd; men hermelinen bad så vackert, och sade: »gör som jag sagt, det är min frälsning!»
Då vände den lilla bort ögonen, och stötte till.
I detsamma flöto tre droppar blod på marken, och deraf rann upp en fager unger prins, som genast försvann, och aldrig hördes af mera.
Ett sednare tillägg, lånadt ur sagan om Prinsessan som gick upp ur hafvet, återfinnes ofvan under N:o 7, anm. 3.
Enligt en uppteckning ifrån ~Gottland~, fick styf-dottern gå klädd i en pels af kråk-fjädrar, att hon måtte skämmas hvar hon kom, och att ingen skulle se huru mycket hon var fagrare än käringens egen dotter.
Häraf kallades hon Kråk-pelsen.
Ändteligen erhöll hon hjelp af en ’~liten gubbe~’, med hvilken hon delade sin frukost, och som lofvade »göra henne lika godt igen».
Han tog henne så med sig till skogen, blåste i en pipa, och skaffade henne först en klädning som sken likt stjernorna på himlen, sedan en som sken likt månen, och sist en som sken såsom solen.
Kråk-pelsen kom sålunda alla tre söndagarne till kyrkan, utan att blifva igenkänd hvarken af sin styf-moder eller sin styf-syster.
När prinsens sändebud slutligen kommo till käringens gård, för att passa den lilla guld-skon, blef kråk-pelsen så rädd, att hon gömde sig i ugnen.
Men der satt en liten fogel i trädet och sjöng, och röjde henne.
Hon blef således igenkänd, och fick konunga-sonen. -- Sagan slutar med det vackra tillägget, att »hon ändock alltid gjorde godt åt sin elaka styf-moder».
Småland~ förtäljer om en styf-dotter, som kallades Aske-pjesken, och som fick sitta hemma och rensa ärter, me’ns hennes styf-moder och styf-syster foro till kyrkan att möta en främmande prins.
Bäst hon nu satt och grät, kom der en ~liten fogel~ och hackade på fönster-blyet, och qvittrade:
»piga lilla, gack till kyrkan!
Jag skall rensa dina ärter.
Jag skall sopa, och städa, och göra allting Tro mig!
I detsamma kom der en örn flygandes, och fällde ur klorna en präktig klädning.
Den tog Aske-pjesken och gaf sig till kyrkan, hvarest alla undrade öfver hennes stora fägring.
Men prinsen sjelf vardt alldeles betagen, och kastade en hvit silkes-handske i hennes sköt.
Andra söndagen gick det på samma sätt, och prinsen kastade till henne den andra handsken.
Tredje söndagen kastade han ett gull-äple.
Men för hvar gång skyndade Aske-pjesken ut ur kyrkan, innan tjensten var lyktad, alldeles såsom ofvan förtäljes.
När prinsen och hans tjenare slutligen kommo till gården, för att passa lilla gull-skon, stängde käringen in sin styf-dotter i stallet; men afhögg hälarne och tårna på sin egen dotter.
Prinsen ville dock inte tro att hon var den rätta.
Då tog käringen fram silkes-handskarne och gull-äplet, och prinsen kunde nu icke längre tvifla.
Men i detsamma kom der en liten fogel och hackade på fönster-blyet, och qvittrade:
»De hugga af häl, de hugga af tå.
I stallet är den som gull-skon går på.»
Nu upptäcktes styf-moderns falskhet, och konunga-sonen höll sitt bröllopp med Aske-pjesken.
Enligt en annan öfverlemning ifrån ~S.
Småland~, lät prinsen villa sig af drottningens illfundighet, så att han tog den falska jungfrun med sig i vagnen, för att draga hem till sitt eget rike.
Men när de färdats ett stycke kommo de till en bro.
Der satt en fogel i trädet, och sjöng:
»Hacka häl, hacka tå!
Hemma sitter jungfrun i badstu’n och gråter, hon, som gull-skon går på.»
Nu märkte prinsen att han var besviken: vände tillbaka till drottningens gård, och fann sin rätta käresta i bad-stugan, der hon blifvit instängd af sin elaka styf-moder.
En tredje uppteckning ifrån ~S.
Småland~, kallad Fröken Skinn-pels Rör i askan, har en vidlyftig inledning, som blifvit lånad ur sagan om »De tre Under-skogarne».
Deruti förtäljes om en elak styf-moder, som sände sin styf-dotter till skogen att gå vall, men icke gaf henne någon mat, utan allenast en beta hafre-bröd.
När så brödet var allt, satte den lilla sig under en ek och grät.
Då kom der fram en stor ~hvit björn~, och sporde hvarföre hon var så bedröfvad.
Flickan sade som sanningen var, att hon blifvit skickad ut i marken af sin onda styf-moder, och att hon nu icke hade någon att hylla sig till i hela verlden.
Björnen återtog: »om du vill vara mig trogen, skall jag hjelpa dig.»
Ja, härtill samtyckte flickan, och björnen gaf henne en pipa af gull, i hvilken hon skulle blåsa hvar gång hon ville tala vid honom.
Det gick så en tid bortåt, och den lilla begynte längtas hem.
Som hon nu kom till sin styf-moders gård, vardt käringen ännu värre än förut, och sade: »ja så, du kommer igen, din stygga unge!
Jag tänkte du hade svultit ihel för länge sedan; men det var inte så väl heller.»
Flickan svarade att hon fått hjelp af sin bästa vän, så det hade ej gått någon nöd på henne.
»Hvad är det för en vän du har?» sporde käringen. ’Jo,’ sade mön, ’det är ett stort hvitt djur, som kallas björn.’ »Ja så,» återtog styf-modern, »det var bra jag fick veta det.»
Hon lade så råd med sin dotter, att de skulle sätta ut giller och fånga björnen.
Men när den lilla märkte deras anslag, gick hon ut i skogen, satte sig under eken, och blåste i sin pipa.
Straxt kom björnen fram, och flickan varnade honom för käringens försåt.
Björnen sade: »sörj inte för det, du!
Jag skall nog se mig före.»
En dag sade björnen:
»nu skall du följa med mig bort, så du slipper vara längre hos din elaka styf-moder.
Men ett skall du lofva, att du lyder mig i allt som jag säger dig.»
Flickan jakade härtill, hvarefter björnen tog henne uppå sin rygg, och så drogo de åstad öfver berg och dalar.
Ändteligen kommo de till en stor, stor skog.
Men den skogen var inte som andra skogar, utan hvart enda litet löf, som satt på träden, var af klara silfret, så det lyste vidt omkring.
»här får du inte röra vid någonting, för då bli vi olyckliga, både du och jag.»
Ja, flickan lofvade hon skulle icke röra vid någonting.
Men när de kommo midt i skogen, glimmade löfven så fagert omkring henne, att hon glömde sitt löfte och bröt ett litet silfver-blad.
Då sade björnen: »kära, hvad gjorde du nu?»
Flickan svarade: ’jo, jag bröt mig bara ett litet silfver-löf.’ Björnen återtog: »det skulle du inte ha gjort.
Nu står till lyckan, om vi komma hän med lifvet.
I detsamma fylldes hela skogen af ett hiskeligt rytande, och från alla sidor strömmade fram en otalig skara vilda djur, lejon, tigrar och all slags, och de gåfvo sig efter björnen, och ville rifva ihel honom.
Då blef den lilla alldeles förfärad, och tordes inte se upp med ögonen, så rädd var hon.
Men björnen till att springa allt hvad springas kunde, och de vilda djuren efter, så att när han ändteligen kom ut ur skogen, var han nästan förgången af fruktan och maktlöshet.
Det led så åter en stund, och de kommo till en annan skog, der hvart enda litet löf var af skärt guld, så det glimmade hvar man såg.
Här gick det på samma sätt.
-- Ändteligen kommo de till en tredje skog, ännu mycket större än de förra, der hvart enda litet löf var af klaraste demant, så det lekte och skimrade vida vägar.
Men äfven här kunde den lilla icke hålla sig, utan bröt ett demante-löf af träden.
Genast rusade der fram en otalig skara vild-djur, och björnen till att springa före, djuren till att springa efter, och voro honom så i hack och häl, att de nästan rifvit honom till döds, förr än han ändteligen kom ut ur skogen.
Björnen och den lilla färdades nu i sakta mak, ty han var både trött och sårad; icke heller talade han ett enda ord under vägen.
Slutligen kommo de till en klar källa, som rann utur berget; der satte de sig att hvila.
När de suttit en stund, sade björnen: »här månde vi skiljas åt, ty nu skall antingen du eller jag ned i källan.»
Flickan svarade:
’om så är, blir det väl jag som kommer dit, efter som jag varit dig så olydig.’ »Nej,» sade björnen, »det skall du ändock inte, utan här har du en knif; nu skall du döda mig och kasta min kropp i källan.
Sedan skall du kläda på dig min pels, och gå upp till kungs-gården, och bedas få tjenst vid hofvet.
Men hvar gång du tarfvar hjelp, skall du blåsa i gull-pipan som jag gifvit dig.»
Flickan tordes så icke annat än lyda, utan gjorde som björnen sagt, dödade honom, kastade hans kropp i källan, svepte sig i hans hud, och vandrade med stor hjertans sorg upp lill kungs-gården.
Der fick hon tjenst i köket, och satte sig i spisel-grufvan att gräfva i askan.
Men alla undrade öfver hennes klädsel och öfriga skick, och kallade henne »fröken Skinnpels Rör i askan».
Efter denna inledning förtäljes huru konungen och drottningen och den unge prinsen, tillika med hof-folket, skulle fara till kyrkan, och köks-mästaren ville äfven fara dit.
Såsom han nu icke hade någon som kunde laga konungens mat, gick han till fröken Skinnpels och bad om hjelp.
Flickan undskyllade sig i det längsta, men måste slutligen efterkomma hans begäran.
Sedan nu allt folket på kungs-gården farit sin kos, tog den lilla fram sin gull-pipa, blåste deri, och sade: »upp, mina ~pysslingar~, och lagen maten så goder, att dess like inte har varit på kungens bord förr eller sen!»
Straxt kom der fram en otalig hop små, små pysslingar, och begynte koka och steka och laga mat, så man aldrig har sett maken.
När så det var gjordt, sade flickan:
»tagen nu fram min silfver-skrud; ty jag vill fara till kyrkan, jag med.»
Straxt togo pysslingarne fram den allra fagraste silfver-klädning, och klädde fröken Skinnpels, och passade henne på allt sätt.
Derefter gaf hon sig till kyrkan, och satte sig i bänken emellan drottningen och prinsessan.
Men allt kyrko-folket undrade öfver hennes skönhet, och den unge prinsen blef så betagen, att han tyckte sig icke vilja lefva utan han kunde få ega henne. --
Sagans fortsättning och upplösning instämmer med hvad ofvan finnes meddeladt.
En öfverlemning ifrån ~Upland~, kallad Kråknäbba-pelsen, har likaledes en vidlyftig inledning, sammansatt utaf ursprungligen skilda sago-drag.
Af dessa drag igenfinnas några här ofvan uti inledningen till sagan N:o 7, Rosalill och Långa Leda, och i anmärkningarne till samma saga, N:i 1 och 2, medan andra (flykten, förföljelsen) äro lånade ur en bekant ~troll~-saga af fullkomligt olika skap-lynne. --
Berättelsen handlar om en styf-dotter, som af sin elaka styf-moder sändes att gå vall i skogen, utan att få någon mat.
Bäst hon nu satt och grät, kom den store ~svarte oxen~ fram till henne, och sade:
»om du vill göra som jag säger, skall jag hjelpa dig.»
Då sade oxen:
»skaka mitt öra, och håll förklädet under!»
Flickan gjorde så, och fick nu så mycken fin mat som hon någonsin förmådde äta.
När den lilla nu kom hem ur skogen, blef troll-packan ännu elakare mot henne än förut.
Det hände sig så en dag, att käringen glömt sin yxa ute i regnet, och sände sin styf-dotter att hemta den.
Flickan gick, och fann tre små dufvor sittande på yxe-skaftet.
Då tilltalade hon dem vänligt, smekte dem, och gaf dem mat ur handen.
Men dufvorna flögo upp i ett träd, och rådslogo huru de skulle löna henne.
Den ena sade: »jag önskar henne, att hvar gång hon talar hoppar en gull-ring ur hennes munn.»
Den andra sade: »jag önskar henne, att hon blir allt vackrare och vackrare.»
Den tredje sade: »jag önskar henne, att hon får en konung till gemål.»
Flickan kom så hem, och var mycket vackrare än förr.
Då blef käringen afundsjuk, och skickade sin egen dotter i skogen att hemta yxan.
Men käring-dottern bannade de små dufvorna, och jagade bort dem.
De flögo så åter upp i trädet, och öfverlade huru de skulle löna hennes elakhet.
Den ena sade: »jag önskar henne, att hvar gång hon talar skall en groda hoppa ur hennes munn.»
Den andra sade: »jag önskar henne, att hon blir allt fulare för hvar dag.» »Och jag,» sade den tredje, »önskar henne, att hennes näsa blir allt längre och längre.»
Käring-dottern blef allt styggare, och hennes näsa växte ut som en kräk-näbb, och blef så lång, att hon inte kunde öppna en dörr sjelf.
Hon lät så göra sig en stor pels, som hon bar på näsan, för att dölja huru stygg den var.
Nu var det inte godt för styf-dottern att stanna hemma, hon gick derföre bort till den svarte oxen, och bad om råd.
Oxen sade:
»skynda dig och tag din systers kråknäbba-pels, så laga vi oss härifrån!»
Flickan gjorde så.
När de nu kommit ut på vägen, sade oxen:
»här har du en ~träd-bit~, en ~flaska~ och en ~sten~; kasta dem efter dig, en i sender, när behof göres.»
Som de nu färdats ett stycke, fingo de se hvar troll-packan kom farandes efter dem.
Då kastade flickan träd-pinnen bakom sig, och der växte upp en stor skog.
Men käringen for hem efter sin yxa, och högg ned skogen.
Åter kastade flickan sin flaska.
Då blef der en stor sjö.
Men käringen for hem efter sitt »~horn~», och drack ut hela sjön.
Slutligen kastade flickan sin sten.
Då blef der ett högt berg.
Käringen for nu hem efter sin »~pickehacka~», för att bryta igenom berget.
Men huru hon pickade och hackade, föll berget igen efter henne, så hon kom aldrig derifrån. --
Fortsättningen instämmer hufvudsakligen med hvad ofvan förtäljes. -- Styf-dottern kommer till en kungs-gård, får tjenst som trapp-soperska, och rider tre söndagar på oxens rygg till kyrkan, klädd i präktiga kläder.
Tredje söndagen passar prinsen på vid kyrko-dörren, och får hennes lilla sko.