Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med samma rätt, som arfvingarne ägde den del af skuldsedlarna, hvarå de gåfvotagande icke gjorde anspråk-, ägde arfvingarne äfven den öfriga delen, så länge de gåfvotagande icke styrkte sig äga den.
När det föregafs, att depositarien »ägt medlen om händer under de af honom omför»mälta vilkor», nemligen att deraf utlemna de i gåfvobrefven bestämda belopp; så var det detta, som behöfde ar de gåfvotagande bevisas; och det var icke tvertom arfvingarne, som behöfde bevisa, att depositarien under andra vilkor ägt medlen om händer.
Men all rätt upphörer och all rättslära förvändes, när man irrar sig i begreppet om parternes roller, och bevisningsskyldigheten från den ena till den andra öfverflyttas — när man med den, som är skyldig att bevisa, förvexlar den, som äger att fordra bevis.
Med undantag at de Högsta Domstolens Ledamöter, som biföllo Nedra Revisionens betänkande och upphäfde de öfverklagade domarna, har då, om jag ej bedrager mig, ingen annan af de dömande byggt på en med sanet begrepp om gåfva förenlig grund, än den Ledamot af Högsta Domstolen, hvilken åberopat »föreskrifter, gifna i sjelfva gåfvobrefven»; och i rigtigheten af denna Ledamots mening felar ingenting annat, än att dessa föreskrifter också befunnes verkliga.
När detta åter icke inträffat; då bevisar samilia Ledamots yttrande endast, att han kännt, huru saken bordt vara beskaffad, för att kunna lagligen få den utgång, för hvilken han röstade — och vederläggningen af hans uppgift fanns likväl i sjelfva de gåfvobref, hvilkas »föreskrifter» han åberopade.
En fråga, hvaröfver tvifvelsmål hos de lagkunniga visat sig, är den om löftesmäns rätt till inteckning i gäldenärs fastighet för den gäld, för hvilken den förre borgat.
Att man äger sådan rätt för gäld, som i följd af borgen blifvit betalt och således utgör verklig fordran, är troligen ingen fråga.
Men innan betalningen ännu skett, och medan således ovisst är, huruvida den kommer att påfordras, hafva meniugarne visat sig delade; och frågan har blifvit af domstolar olika besvarad.
Maj:ts Högsta Domstol har svarat nekande.
Det förhållande, hvaraf jag sett ett sådant domslut föranledt, visade sig i följd af en vid höstetinget år 1846 gjord ansökning hos häradsrätt om inteckning till säkerhet för särskilda penningelån, för hvilka sökanden gått i borgen såsom för egen skuld; hvarefter fastigheterne, i hvilka inteckningen söktes, blefvo af gäldenären den 20 Januari 1847 försålda till tvenne personer, hvilka gemensamt med honom hördes öfver inteckningsansökningen, den han bestridde på grund af den skedda försäljningen, jemte det han i särskild skrift invände, att han icke inom laga stämningstid före 1847 års vinterting undfått del af ansökningen, samt derföre yrkade, att den måtte anses förfallen.
Häradsrätten utlät sig genom utslag d. 15 Sept. 1847, dels att, af upptagna skäl, något afseende icke kunde fästas å nämnde invändning, utan Häradsrätten vore oförhindrad att pröfva ansökningen, och dels att, i sjelfva saken, enär gäldenärens köpares, då varande fastighetsägarnes, bestridande af inteckningen hufvudsakligast grundade sig derpå, att de, i händelse inteckningen lastställdes, skulle blifva i sin förmenta bättre rätt förnärmade, men de icke kunde anses hafva köpt fastigheterna med bättre rätt, än säljaren dem innehaft, och inteck - ningen, i händelse han fortfarande varit ägare till desamma, bordt sökanden beviljas*), helst borgensförbindelserne blifvit ingångne såsom för egen skuld och gäldenären lemnat deras rigtighet obestridd, likasom att skuldsedlarne, för hvilka borgensförbindelserne voro ingångne, blifvit af sökanden för gäldenärens räkning inlöste**); Häradsrätten ansåge den omständighet, att sökanden icke genast, då inteckningen söktes, varit innehafvare af dessa skuldsedlar, lika litet som hvad fastighetsägarne för öfrigt uti denna del af saken anfört, lagligen kunna a densammas utgång hafva något inflytande, och förklarade sökanden lagligen berättigad att erhålla inteckning uti i fråga varande fastighet till säkerhet för omförmälte belopp, hvilken inteckning alltså beviljades, derom bevis skulle förbindelserna åtecknas.
Fastighetsägarne och gäldenären fullföljde saken hos Hofrätten, sorn genom utslag den 2 December 1847 fann skäl icke hafva förekommit till ändring i Häradsrättens beslut; hvaremot Kongl. Majit uti Dom den 18 Dec. 1848, uppå ändringssökande af fastighetsägarna, väl lemnat utan afseende-dessas anmärkning, att inteckningsansökningen ej skulle blifvit gäldenären inom laga stämningstid delgifven, men i sjelfva saken Sig i nader utlåtit, att emedan inteckningssökanden icke hade betingat sig rättighet att till säkerhet för sina i fråga varande för gäldenären ingångna borgensförbindelser erhålla inteckning i hans fasta egendom, och upplyst vore, dels att inteckningssökanden, då han vid 1840 års hösteting anhöll om inteckningen, ännu icke infriat någon af omförmälte förbindelser, dels ock att vid påföljde (påföljande) ting, då han företett de gäldenärens skuldebref, hvarå borgensförbindelserne funnits tecknade och dem han under tiden inlöst, fastighetsägarne, hvilka jemväl efter sist förut i häradet hållna ting genom köp förvärfvat sig äganderätten till den i fråga varande egendomen, 'derå sökt lagfart och den påyrkade inteckningen bestridt; thy pröfvade Kongl. Majit, med stöd af 1 § i Kongl. Förordningen den 13 Juli 1818 och 3 § i Kongl. Förordn. d. 19 Maj 1845, rättvist att, med ändring af öfverklagade besluten i denna del, ogilla och undanrödja^ (upphäfva) den på grund af berörde borgensförbindelser till löftesmannens säkerhet för (de pa grund af borgen inlösta) skuldebeloppen beviljade inteckning.
Uti den åberopade 1 § af 1818 års Kongl. Förordning föreskrifves, att vid ansökan om inteckning skall inläggas skuldebref eller annan handling, hvarpå fordran sig grundar.
Det är denna föreskrift, som af Högsta Domstolen icke anses fullgjord, då skuldsedlarne icke inlösta företeddes vid inteckningsansökningens ingifvande; och att deras efteråt skedda företeende, sedan fastigheten, Imri inteckning söktes, öfvergått till andra ägare, som redan derå erhållit lagfart, icke kunde vinna afseende, är hvad som antydes med åberopande af 3 § i 1845 års Kongl. Förordning.
Härvid förutsättes, att den i förstnämnde förordning omförmälte handling, hvarpå fordran sig grundar, ej kan vara någon annan, än sjelfva urskriften af den skuldförbindelse, som skall intecknas.
Denna förutsättning är det, som behöfver närmare öfvervägas.
Vore inteckningslagens (1818 års Inteckningsförordnings) mening att föreskrifva, huru beskaffade handlingar, i urskrifter eller afskrifter, som kunde eller icke kunde läggas till grund för inteckning; så hade denna lag bordt härom innehålla noga bestämda och fullständiga stadganden, eller den hade åtminstone bordt med detta ämne på något sätt befatta sig.
Nu innehåller dock lagen härom ingenting, då den endast sysselsätter sig dels med den procedur, hvars iakttagande af inteckningssökanden är ett vilkor för ansökningens bifallande (utan gäldenärens samtycke), och dels med den procedur och de motskäl, gäldenären har att använda, för att kunna undgå inteckningens beviljande.
Då lagen således icke föreskrifver, huru den handling skall vara beskaffad, på hvilken inteckning får beviljas; kan ju lagen ej heller innehålla någon föreskrift, huruvida det endast är en i original företedd^ skuldförbindelse, eller afskrift af en sådan, eller ock annan handling tjenande till bevis på fordringen, som med inteckningsansökningen skall »inläggas».
Att det, som intecknas, skall vara verklig fordran, *)
Då nemligen inteckningen var sökt, innan han fastigheterna föryttrade. **) Inlösandet hade nemligen skett, efter det ansökningen var gjord, och vid följande tinget hade de inlösta skuldsedlarne blifvit uppvisade. — 38 — och antagligt bevis på dess verklighet företes, det är säkerligen livad lagen kräfver; men att derutöfver utsträcka dess mening, visar sig i detta lagställe ingen bestämd anledning.
Ben handling, som i förevarande fall med inteckningsansökningen ingafs, var, enligt det i hofrättsakten befintliga inteckningsprotokoll, ett af gäldenären utgifvet betyg, att inteckningssökanden för de i fråga varande skuldposterna ingått borgen såsom för proprie skuld.
Detta betyg har således icke blifvit ansedt för en sådan handling, som enligt 1 § af Inteckningsförordningen bordt med ansökningen inläggas, såsom tjenande till grund för fordringen, och har ej heller kunnat så anses, i fall med sådan handling icke kan förstås annat, än en skuldförbindelse i hufvudskrift.
Ar åter detta, enligt hvad jag trott mig kunna antaga, icke meningen, och kan hufvudskriften ersättas med annat giltigt bevis om fordringens verklighet; då lärer af bristen på ali föreskrift om beskaffenheten af sådant bevis ej annan följd kunna uppkomma, än att hvarje handling, som tjenar till antagligt bevis om fordringens verklighet, också kan tjena till grund för dess intecknande.
Frågan om inteckningsrätt för oinlöst borgen vill då ej heller innebära annat, än den frågan, huruvida för oinlöst borgen verklig fordran hos gäldenären tillkommer löftesmannen.
Härpå torde kunna svaras, att med en på sådan grund stödd fordran svårligen kan annorlunda förhålla sig, än med den, som skuldebrefvets innehafvare äger hos löftesmannen för en icke proprie borgen.
Fordringsägarens rätt mot löftesmannen i detta fall och Iöftesmannens rätt mot gäldenären i andra fallet äro lika beroende af gäldenärens betalningsförmåga.
Den enes fordran är hvarken mer eller mindre oviss hos löftesmannen, än den andres hos säklenären.
Kan den ena af dessa fordringar utan medgifvande intecknas; så bör den andra äfven kunna det.
Nu torde det icke bestridas, att fordringsägare har rätt till inteckning i löftesmäns fastighet; och om så är, utan hinder af ovissheten, huruvida Iöftesmannens betalningsskyldighet kommer att inträffa och derigenom verklig fordran hos honom uppstå; så lärer det svårligen kunna påstås, att ovissheten, huruvida Iöftesmannens skyldighet verkligen kommer att tagas i anspråk, och han i följd deraf erhålla verklig fordran lios gäldenären, bör hindra honom att få en sådan fordran genom inteckning försäkrad.
Sådana fordringar äro visserligen endast eventuella; men att, i fråga om inteckning, eventuella fordringar kunna såsom verkliga anticiperas, visar sig härförutan äfven hvarje gång inteckning beviljas för en ännu icke belånt skuldförbindelse.
Med gäldenärens samtycke — vanligen på hans egen begäran — blir en sådan intecknad; och detta skulle dock ej kunna ske, om icke en eventuell fordran kunde betraktas såsom verklig.
Ty i annan händelse vore den att anse för falsk, och gäldenärens samtycke skulle icke göra den giltig.
Den af gäldenären medgifna inteckningen skulle, i tvist borgenärer imellan, förklaras vara utan verkan, såsom erhållen för en diktad fordran, hvilken först efteråt verkligen uppkommit.
Så sker likväl icke.
Det kan öppet tillstås, att belåningen tillkommit efter inteckningen, och att således, när denna beviljades, ingen fordran funnits; och inteckningen blir dock bestående.
Vore löftesman icke ansedd såsom borgenär, äfven innan han inlöst förbindelsen, för hvilken han borgat; så kunde han ju icke äga talan i gäldenärens konkurs, der lagen ej känner annan benämning på dem, som bevaka fordringar, än borgenärer.
.Men onekligen äger en löftesman för cessionantens gäld att bevaka sin möjligen blifvande fordran för den skuldförbindelse, han är skyldig att inlösa.
Då nu Inteckningsförordningen lika litet, som konkurslagen^ uttryckligen utestänger eventuel fordran; synes ej heller domaren vid tillämpning af den ena mer, än af den andra lagen, böra göra det.
Det är ock ingenting annat, än en dylik, eventuel rätt, som intecknas, när inteckning beviljas i löltesmans gods till borgenärs säkerhet för fordran, till ansvar hvarför såsom för egen skuld löftesmannen sig förbundit, men hvilken han ännu icke inlöst.
Och för sådan fordran är t. ex. inteckning beviljad genom en Kongl. Maj:ts
Dom den 20 April 18ill.
En löftesmäns förbindelse skulle blifva mera äfventyrlig, än skäligt och nödigt vore, om lian till vinnande af säkerhet mot möjlig förlust ägde ingen utväg förr, än skuldförbindelsen, för hvilken han borgat, funnes inlöst i hans hand.
Ty i många läll måste sjelfva denna utväg tätt inlösa förbindelsen) kunna utan Iöftesmannens förvållande, utan afseende på hans — 39 — förmåga att inlösningen verkställa, blifva obrukbar.
Oftast kan nemligen i de fall, då förbindelsen är löpande, inlösandet deraf desto lättare blifva omöjligt, som det då är en ren tillfällighet, om löftesmannen vet, af hvem förbindelsen innehafves.
Ej ens i de fall, då den icke är löpande, låter det sig alltid göra att inlösa den, enär detta beror af förfallotid, af fordringsägarens välbehag, eller möjligtvis af tillfälligheter, som göra, att han icke kan träffas eller att förbindelsen icke blir tillgänglig, innan det är fiir sent.
Imedlertid kunna vid inteckningsärendes behandling onekligen betänkligheter uppstå, i följd af skuldförbindelsens otillgänglighet.
Det är på sjelfva hufvudskriften deraf, som bevis om inteckningen skall af domaren skrifvas; och häraf kunde man vid första påseendet sluta, att hufvudskriftens uppvisande är ett vilkor för inteckningens erhållande.
Men att en sådan slutledning är förhastad, visar sig just deruti, att Inteckningsförordningens 15 §, som härom handlar, icke föreskrifver, att beviset skall tecknas på sjelfva den af sökanden företedda handling, utan, i stället innehåller, att det skall ske på »hufvudskriften af den handling, hvarå bor »genär sin fordran grundat».
Då först, när inteckningen är beviljad och bevis derom skall af domaren meddelas, blir det nödigt att förete sjelfva hufvudskriften, för att få bevis derå skrifvet — icke för att få inteckningen beviljad.
Ar nu detta rätta begreppet om meningen af 15 §, och kan således inteckning beslutas, utan att den handling är företedd, på hvilken beviset derom skall skrifvas; då mäste äfven fråga uppstå om giltigheten och verkan af ett inteckningsbeslut, när tillfälle saknas att la bevis derom på skuldförbindelsens hufvudskrift tecknadt.
Kan en inteckning, hvaröfver sådant bevis felar, anses verkligen beviljad?
Kan ens identiteten af den handling, för hvilken inteckningen skal! gälia, anses rätteligen styrkt, när inteckningsbeviset på densamma saknas?
Påtecknandet deraf måste ju ske den stund, beslutet fattas, eller på en handling, som dä befinnes i domarens hand, af gäldenären vitsordad eller för honom till granskning tillgänglig.
De följder, som må kunna uppkomma deraf, att originalförbindelsen icke med inteckningsansökningen ingifves, måste visserligen drabba den sökande, så vidt de oundgängligen inträffa, men'också icke derutöfver förökas.
1 påskriften ligger icke inteckningen.
Handlingen, hvarå fordran sig grundar, kunde vid ansökningen hafva varit i hufvudskrift företedd, men derefter förkommit, innan beslut om inteckningen hunnit fattas eller innan det hunnit blifva å handlingen tecknadt.
Icke skulle då beslutet, i fall det vore fattadt, blifva om intet, eller dess fattande, i fall det ännu icke skett, böra uteblifva (med mindre sökanden sjelf från sin begäran afstode).
Inteckningen vore beviljad, eller borde beviljas.
Sökanden måtte se sig om, hvad bruk han kunde deraf göra, och således, huruvida det ville blifva möjligt att ersätta den förlorade förbindelsen eller bevisa dess identitet med den intecknade.
I värsta lall för honom vore inteckningen onyttig; men deraf skadades ingen annan än han sjelf.
Vore lagens mening att från inteckningsrätt utesluta all borgen, som ännu icke blifvit inlöst;.så hade denna mening behöft i lagen uttryckas; och det med större skäl, än det funnits nödigt att i l l § stadga, det inteckning ej må ske utan för bestämdt belopp i penningar eller i varor.
Äfven utan detta stadgande kunde det förnuftigtvis aldrig komma i fråga att gifva inteckning för obestämda belopp.
Deremot skall en löftesman, som väl ännu icke betalt, men äfventyrar att nödgas betala den skuld, för hvilken han borgat, och derefter ostridigt är berättigad till inteckning, alltid anse sig befogad att fordra sådan säkerhet för den händelse, att betalning verkligen kommer att honom affordras.
Och icke afvisas
Kan med den invändningen, att hans fordran är obestämd.
Den är till hela sitt belopp oviss, såsom beroende deraf, huruvida kraf mot honom anställes eller ej, men icke annorlunda obestämd, än att större eller mindre del deraf kan försvinna genom afbetalning, utan att behöfva ur den intecknade panten utsökas; och detta kan ju med hvarje intecknad fordran hända, ehvad den innehafves af långifvare eller löftesman.
Om nu, i förevarande fall, rättighet till intecknings erhållande fanns; så kunde någon särskildt dertill betingad rätt icke erfordras.
Saknaden af ett sådant betingande medförer i allmänhet ej annan påföljd, än att gäldenären bchöfver öfver inteckningsansökningen höras, — 40 — och äger rätt att erlägga betalning inom förfallotiden.
Ett sädant stadgande bade ej kunnat komma i fråga, om icke inteckningsrätt i allmänhet vore oberoende af gäldenärens samtycke.
Den åberopade 3 § i 1845 års Kongl. Förordning är slutligen just den, som utan hinder af fastighets föryttring bekräftar fordringsägares rätt till inteckning för säljarens gäld, när inteckningsansökningen skett förr, än köparen sökt lagfart.
Meningen med detta lagbuds åberopande kan således ej vara annan, än att ansökningen borde betraktas såsom icke gjord, då den enligt I § af Inteckningsförordningen ej ansågs gällande.
När förhållandet härmed är undersökt, är följaktligen också frågan om tillämpligheten af don åberopade § i 1845 års Kongl. Förordning afhandlad.
Af dessa reflexioner, i fall de äro grundade, följer, att inteckning för de i förevarande mål . omtvistade borgensförbindelser, i enlighet med sjelfva skuldsedlarna, sådana dessa, till rigtigheten erkända af utgifvaren och oemotsagda af nya fastighetsägarne, företeddes hos Häradsrätten, efter att genom ansökningen hafva blifvit anmälte i öfverensstämmelse med gäldenärens då ingifna betyg, borde af Häradsrätten, såsom ock skedde, beviljas med förmånsrätt från den dag, ansökningen var gjord.
Redogörelsen för utförda åtal mot domare och tjenstemän kommer denna gång att omfatta liera mål, än den för något föregående år haft att upptaga.
Orsaken är, att ett större antal af sådana under årets lopp hunnit afgöras, bland hvilka åtskilliga varit ovanligt länge anhängiga; och jag måste tillstå, att jag till långsamheten icke alltid trott mig finna giltiga skäl.
Det kan ej nekas, att tredska och dröjsmål i afgifvande af infordrade förklaringar haft större framgång till sakernes uppehållande, än som troligen behöft äga rum, i händelse allt varit gjordt, som göras kunnat, till de obehöriga hindrens undanrödjande.
Utan obillighet torde det kunna sägas, att hos vederbörande
Ofverrätter det ännu icke blifvit sed att vid behandlingen af publika åtal hafva närmare räkning på infordrade förklaringar och, när de för länge uteblifva, i tillbörlig ordning använda tjenliga medel till tredskans afhjelpande.
Utan försummelse i detta, och någon gång äfven i andra afseenden, skulle val troligen icke händt, att aktionsmål, anhängiggjorda vid början af min tjenstetid eller redan dessförinnan, nu först under sistlidna år blifvit bos första domstolen afgjorda.
Imedlertid är den nu följande långa listan på afgjorda åtal för tjenstefel endast genom antalet ovanlig, icke förskräckande genom sin halt.
Felen äro ej svårare än vanligt, och till största delen föga betydliga, ehuru al sådan beskalTenhet, att allmänna ordningen icke medgifvit deras förbiseende.
Vid en, till åtlydnad af Kongl. Maj:ts nådiga Skrifvelse den 8 April 1843, inför Konungens Befallningshafvande i Kronobergs län å Landskontoret den 1 Aug. s. å. förrättad auktion, i ändamål att på entreprenad till den för lägsta pris bjudande öfverlåta uppförande af nytt landshöfdingeresideneehus i Wexiö å samma ställe, som den förra, men afbrända residencebyggnaden varit belägen, hade Murmästaren O.
Borgström stannat för lägsta anbudet 41,750 R:dr banco: hvarefter likväl Borgström och Byggmästaren Carl Robert
Palmaer genast vid auktionstillfället tillkännagifvit, att de båda, en för begge och begge för en, ansvarade för byggnadens uppförande, i enlighet med hvad stadgadt blifvit; hvadan och då Pallmer och Borgström jemväl hvar för sig företett godkänd borgen så väl för byggnadsarbetets kontraktsenliga fullgörande, som för de penningeförskott, hvilka under byggnadstiden linge lyftas, Konungens Befallningshafvande den 8 i sistnämnde månad med bemälte personer afslutat kontrakt om i fråga varande byggnadsarbete, hvilket ock snart derefter blifvit påbörjadt.
Sedan detta arbete så vida fortgått, att en del af grunden varit fullbordad, hade vådeld återigen utbrustit i Wexiö samt ödelagt större delen af staden; hvarefter och sedan Herr Landshöfdingen Grelve Mörner genast förständigat Murmästaren Borgström, den ende af entreprenörerna, som vistades på stället och med arbetet tog befattning, att så väl dermed som med — 41 — med beting af byggnadsmaterialier upphöra, intilldess, efter verkställd ny tomtreglering i staden, Kongl.
Majit bestämt, om och hvarest ny residentsbyggnad skulle uppföras, besigtning och värdering blifvit verkställd å påbörjade arbetet, hvilket dervid uppskattats till 745 Hulr 32 sk. banco, i anledning hvaraf Borgström blifvit den 15
December förenämnde år kallad inför Konungens Befallningshafvande, för att yttra sig om de vilkor, hvarunder han ville å egna och Pal maits vägnar frånträda ingångna entreprenadkontraktet och återbetala icke använde delen af de 10,000
R:dr banco, Borgström fått såsom förskott å inropssumman lytta; dervid Borgström jemväl förklarat sig villig att låta kontraktet återgå emot 2000 R:dr banco, under erbjudande att, på fyra år med 2000 R:dr årligen, men utan ränta, återbetala de på lyftade förskottet återstående 8000 R:dr, för hvilken återbetalning han ville ställa godkänd borgen; och sedan Borgström blifvit underrättad, det han hade att afbida Kongl.
Maj:ts nådiga beslut i ämnet; hade Konungens Befallningshafvande i skrifvelse den 12 Januari 1844 hos Kongl. Majit i underdånighet anmält, att omförmälta med Palmaer och Borgström afslutade entreprenadkontrakt blifvit i följd af inträffade eldsvådan uppsagdt, och att Borgström, söm egentligen besörjt grundläggningen och materialiers anskaffande, genast efter verkställd besigtning och värdering å nedlagde arbetet, blifvit inkallad för uppgörelse i saken, och dervid gjort .det förklarande, som ofvan är anmärkt; uppå hvilken anmälan Kongl. Maj:t enligt nådigt Bref den 23 nästföljande April bemyndigat Konungens Befallningshafvande att med entreprenörerne för byggnadsarbetet afsluta öfverenskommelse om entreprenadkontraktets återgång, mot vilkor, att entreprenörerne, såsom ersältuing för redan verkställda arbetet, jemte den genom kontraktets frånträdande dem tillskyndade förlust, skulle äga att sig till godo beräkna i ett för allt 2000 Kalr banco medelst afdrag å lyftade förskottssumman, och med återbetalningen al återstående 8000 R:dr åtnjuta det af Borgström betingade anstånd, dock emot godkänd säkerhet.
I följd häraf hade Konungens Befallningshafvande den 21
Maj samma år åter förekallat Borgström, hvilken, såsom det i Landskontorets protokoll säges, dervid erbjudit att elter tre veckors förlopp aflemna till vederhäftigheten styrkta skuldförbindelser å den till återbäring bestämda summan; i sammanhang hvarmed Borgström dock 1 ramställt.den önskan, att Palmaer, som ej var tillstädes, måtte framdeles inkallas, för att få underrättelse om kontraktets återgång, på det att alla vidare anspråk från hans sida måtte förfalla; hvaruppå Konungens Befallningshafvande endast vidtagit den åtgärd, att lemna Borgström formulär till förbindelse, med tillsägelse att inom uppgifven tid, vid äfventyr af utmätning, inkomma med sina behörigen verificerade skuldsedlar; och hade Konungens Befallningshafvande imedlertid genom skrifvelse den 25 påföljande Juni anmodat Konungens Befallningshafvande i det län, der Palman sig uppehöll, att antyda Palmair att inom viss tid antingen inställa sig å Landskontoret i Wexiö och afgifva yttrande öfver Borgströms ofvanberörde tillgöranden, eller ock insända skriftlig förklaring, vid påföljd att eljest hafva medgifvit och godkännt, hvad Borgström i fråga om entreprenadkontraktets återgång tillgjort.