Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så är det med föreståndaren för linnevarorna, för banden, för skorna, o. s. v. När deras åsikt är stadgad, begifva sig eta- blissementets uppköpare ut i landsorten till de stora fabrikanterna, och dem emellan upp- stå nu långa öfverläggningar om hvad som nästa gång helst bör kastas ut i marknaden.
Modeetablissementets agent medför sin känne- dom om publiken, och fabrikanten sin erfa- renhet om stoffer, sin fantasi o. s. v. Båda ha naturligtvis intresse af, att det blir någon- ting så nytt som möjligt.
Och så.
Beställningen är gjord, arbetarne gripa sig an.
Och allt efter som artiklarne bli fär- diga, sändas de till Paris.
Det är ett inströmmande af varor af alla slag, som fortgår nästan hela året om, men kulminera i mars och april, tiden för sommar- nyheterna, och september och oktober, tiden för vinternyheterna.
Jag bör tillägga, att en stor del af de artiklar, som etablissementet säljer, förfärdigas inom dess egna murar.
Detta är förhållandet med en del linnevaror, herrskjortor, kalsonger, underkjortlar, m. m.; genom sinnrika maskiner kan till exempel en enda arbetare tillskära 200 skjortor per dag.
Varorna finnas där.
Det gäller nu att sälja dem.
Som ni helt säkert vet, min dam, betyder au bon marché: till godt pris.
Att » sälja allt till godt pris och med fullkomligt förtro- ende » var alltifrån början herr och fru Bou- eicauts affärsregel vid rue du Bac, och de afgåfvo t. o. m. den i Paris oerhörda förkla- ringen, att de ville återtaga hvarje köpt ar- tikel, hvarmed kunden ej var nöjd.
Men hur kunna solida varor säljas till så- dant pris?
Det beror på massproduktionen.
Medan en dyrare butik i grannskapet säljer t. ex. en enda hatt, säljer A u Bon Marché kanske tio och gör naturligtvis större förtjän- ster, ehuru dess hattar äro billigare.
Om den oerhörda tillströmningen af kun- der kan ni själf göra er en föreställning, min dam, eftersom vi nu stå utanför portalen, tåligt väntande i en kö, som hemma i Sverige skulle leda tanken till någon stor börsbazar eller dylikt. '
• Därinne finnes j u också någonting för den mest skilda smak, där bli alla kostymbegär, alla icke alltför fantastiska modekapriser till- fredsställda.
Där vänta toalettartiklar för furstinnan och för arbeterskan — ja, t. o. m. för dräktre- formdamen.
För damer och herrar, för damer, hvilka som målarinnorna Rosa Bonheur och Louise Abbema samt perserfarerskan, madame Dieulafoy, bära mansdräkt midt på gatan, och för herrar, hvilka dela Sardanapalos ' och Richard Wagnere förkärlek för kvinnodräkten (ja, det lär verkligen finnas en herre, som har myndigheternas tillåtelse att bära kvinnlig dräkt, emedan hans späda figur skulle göra honom löjlig i rock och pantalonger).
— — Och nästa gång, min dame, in i helgedomen, in i själfva » paradiset »!
Största urval billigaste, m e n bestämda priser.
T r e systrar.
En sannsaga berättad af Vilma Lindhé.
n förut okänd gäst — sorgen — hade sla- git sig ner på Öboda.
Här som alltid kom den med olika skiftningar för hvarje människohjärta och med all lifvets bitterhet till innebörd.
Majorskan hade sett folksamlingen ute på isen och kommit nedrusande med spetsmantilj öfver axlarne — hennes hjärta hade sagt henne, hvad som händt.
Ingen visste sig ha sett något mera hjärtslitande än hennes för- tviflan.
Den natten sof ingen på Öboda!
Majoren gick med tunga steg fram och åter — åter och fram — utan rast eller ro.
När morgonen grydde, hade han blifvit en gammal man.
Hans hustru, som haft det ena hysteriska anfallet efter det andra, hade fått morfin och låg försänkt i en dvala, som för stunden räd- dade henne undan medvetandet af det förfär- liga, som öfvergått henne.
Hur Anna genomlefde denna natt, mindes hon ej, och hade det ej varit för de där mör- ka hotfulla ögonen, som hon ständigt såg, lik- som hade hon haft dem framför sig, hade hon redan ändat sitt lif.
Hon lefva, då de voro döda, de vackra, glada, älskade, lyckliga?!
Hon lefva, den fula, elaka, föraktade!
Hon hade hört ungefär dessa ord redan på isen bland folkmassan och tyckt sig läsa dem som tankar i tjänarnes — ja, i föräldrarnes blickar.
Hon kände det ej bittert nu mera.
Det var så naturligt, så sannt — helt och hållet hvad hon själf tänkte.
Hvarför var det ej hon som gått bort?
Hvilka dödskval hon än utstått, intet kunde jämföras med det, hon nu hade att genomlefva.
Om hon ropat, om hon varnat dem?
Hon ensam var orsak till deras död!
Dessa tankar marterade henne ända till vanvett.
Hade hon hatat sina systrar?
Hon mindes det ej — kände endast, att hon nu älskade dem med brinnande, förtärande ånger, saknad och smärta.
Hvarje den obetydligaste skiftning i deras utseende och sätt drog hon sig till minnes.
Om de lefvat!
Hon skulle velat vara deras tjänarinna, deras slafvinna — de skulle fått behandla henne hur som helst, hon skulle varit lycklig blott öfver att vara dem nära.
De begrafdes i själfva parken, på invigd plats och i samma kista.
Folk från när och fjärran strömmade till för att visa sitt deltagande eller stilla sin nyfikenhet.
A l l a visste, att föräldrarne sörjde som de där intet hopp hafva.
Blommor sändes långt ifrån som till en fest — hela grafven fylldes därmed.
Den unge pastorn talade så gripande .om blomstret, som idag gläder med sin fägring och i morgon är förvissnadt.
Hans stämma darrade af rörelse, men tonade ändock klar och fyllig ut öfver mängden.
Han talade om den kärlek dessa båda unga åtnjutit af hvar och en, som kännt dem, och om huru de älskat hvarandra in i döden.
Sist vände han sig till de nedböjda föräl- drarne och den tröstlösa systern.
Anna stod med den svarta slöjan djupt neddragen och ögonen slutna, medan en ner- vös sprittning då och då genomilade henne.
Hon hade slagit ena armen om en ung björk, ty hon kände, att hon ej längre kunde hålla sig uppe.
» Rena och syndfria hafva, mänskligt att se, dessa unga ryckts bort ur tiden, » sade pastorn med vibrerande, tårfylld stämma, » men Herren lofvsr oss ett återseende, och när han lägger sitt kors på, är det för att föra oss in på den svåra, men säkra vägen till evinnerligt lif hos honom. » Ord i denna stund kända djupare än nå- gonsin — ord gärna hörda, gärna trodda; men nu som alltid glömda för de ljusa, breda vägar, där människor helst vandra.
* * * Det var sent på aftonen då pastorn tog afsked.
Han hade suttit inne hos majorskan och talat hugsvalande ord om Herrans nåd och tidens helande makt.
Hon hade ej hört på honom, men det var uågot tröstande i hans blotta närvaro.
Hon var rädd för ensamheten, och han hade kännt hennes flickor.
När han talade om dem, lyss- nade hon och fann lindring i sina kval.
» Jag skall be er dotter komma in, » sade han, då han gick — » ni bör ej vara ensam. » » Min dotter? » Hon stirrade på honom, som hade hon ej förstått — så begrep hon och vände sig bort.
Majoren hade stängt sig inne i sitt rum, för stolt att visa sin sorg.
Det skymde på, och stjärnorna framträdde bleka och matta.
Sjön gick helt öppen nu vid andra stran- den, och en ränna hade huggits upp från bryg- gan vid Öboda och dit ut, så att det var möjligt att ro fram till prästgårdsbryggan.
Pastorn gick långsamt med tungt hjärta.
Han kunde ej.
glömma dessa unga, sköna kvinnor, som han nyss sett så lifsvarma och glada.
Hade han hållit af dem mer än han vetat, då deras sorgliga slut syntes honom mer än han kunde bära?
Eller var det för- äldrarnes och systerns hejdlösa sorg, som gri- pit så djupt i hans hjärta?
Något formlöst, en skugga syntes det ho- nom, gled hastigt förbi neråt sjön.
Nästa ögonblick hade han den fången.
» Anna! » Hon var nära att falla, och han tvang henne ned på ett af terassens trappsteg.
Så förvildad, förtviflad, utom sig, syntes hon, att han skälfde till af förfäran och medlidande.
» Anna!
Hvart ämnar ni er? » Hon hukade sig ner, kröp ihop liksom un- der en pressande tyngd och slog händerna för ansiktet.
» Jag kan inte, kan inte lefva! » framstötte hon.
» Jo, ni kan!
Ni måste kunna! » Han sade det med en fasthet, som skrämde och på samma gång liksom lyftade henne upp.
» Om jag ropat — om jag varnat dem — ni vet inte!
Det är jag, som dödat dem! » Det sades i så skärande vild förtviflan, att han ej fann ett ord till svar.
Så böjde han sig ned och strök med han- den öfver hennes hår, åter och åter, mildt och kärleksfullt som en moder skulle gjort det.
Det var, som om något brustit inom henne, som om mörkret och kölden flytt, medan hon grät — grät, tills hon ej orkade längre.
Han hade satt sig bredvid henne och höll hennes ena hand i sin.
» Gå hem nu, » sade han mildt, » försök att blifva något för edra föräldrar, och kom ihåg, att jag litar på er. » Stilla, skälfvande i alla leder, steg hon upp, räckte honom sin iskalla fuktiga hand och gick.
En stund stod han kvar och såg efter henne, så gick han ner till bryggan, löste båten och rodde hemåt.
Ännu länge hörde hon de jämna årtagen, där hon stod kvar på verandan med ögonen fastade på stjärnhimmeln.
Där uppe — ej nere i det kalla djupet — skulle hon nu söka sina systrar.
* Fyra år hade gått.
Majorens hufvud var alldeles hvitt, och majorskan var en gammal skröplig kvinna, helt och hållet beroende af sin omgifning.
Båda hade åldrats förfärande hastigt.
Ännu bar hon sorgdräkt och gick hvarje dag in i det rum hennes vackra döttrar be- bott, där allt stod orördt sådant de lämnat det.
Ännu kelade hon med sin sorg som med det käraste och bästa lifvet hade kvar att gifva.
Dock hade tiden mildrat smärtan, som den alltid gör — äfven emot människans vilja — och dagens små intressen började mer och mer fängsla hennes tankar.
Majoren hade blifvit fåordig och tvär samt gick helt och hållet upp i kommunalärenden och jordbruk.
Tomma och öde stodo de stora, ljusa rum- men, där musik, dans och glädje haft sitt hem- vist.
Inga besökande kommo längre till den tysta gården, där sorgen ständigt gästade.
Ingen längtade nu mera dit, och mer än en vägfarande tog en omväg för att slippa fara där förbi.
En och annan verklig vän kom dock emel- lanåt och blef gärna emottagen.
Främst af alla kyrkoherde Berger, som fått pastoratet efter den gamle prosten.
Första året tålde raajorskan ej någon hän- syftning ens på de båda hädangångna; men så småningom blef det henne ett behof att tala om dem — tala i oändlighet, så att det behöfdes mycket tålamod och kärlek för att ej tröttna.
Och den, som aldrig tröttnade, var Anna!
Från den stunden hon räckte prästen sin hand ute på terassen tog hon sitt kors uppå sig och bar det tåligt och utan knot.
Hon närmade sig föräldrarne, utan att de gåfvo akt därpå.
Kände sig tillbakastött, men kom åter — trofast, ödmjuk och kärleks- full.
K o m obeaktad och otackad, med tu- sende tjänster, med vänliga ord, med ett le- ende midt under smärta och kamp.
Tusen trötta fjät gick hon för deras skull.
Tusen små glädjeämnen hade de henne att tacka för, och så småningom — långsamt men säkert — smög hon sig in i deras hjärtan.
Huru stort rum hon hade där, visste de ej själfva.
Fadern var jämförelsevis lätt att vinna.
Hon blef hans högra hand vid skö- tandet af gården, och det tungsinta uttrycket i hans ansikte försvann, när han fick se henne.
Akta planschverk och böcker!
ffl (^¥ammal och erfaren, skulle jag naturligt- IbH?!
vis komma för att taga en öfversikt öfver det uuga hemmet.
Efter en grundlig inspektion från källare till vind hade vi lärn nat den unga husmodern i köket och sutto nu i god ro och pratade i salongen, min unge svåger och jag.
På divansbordet lågo flere planschverk och böcker i praktband, och det var med anledning af df&gt;m vår lilla dispyt började.
» A h, ser du en ring efter ett vinglas på er » Fänrik Stål ».
Och du som är så rädd om dina böcker! » » Ja, det har nog grämt oss, men hvad skall man göra?
Man kan j u ej hjälpa, att det finns folk, som är nog tanklöst att sätta sina vinglas och kaffekoppar på dyrbara praktverk, och det lyckas ej alltid att oförmärkt lyfta bort koppen. » » Men medgifvas måste, att det ej alltid be- ror på tanklöshet, ty ofta äro borden så öfver- fulla af böcker, att ingenting annat återstår än att placera koppen på böckerna.
Mycket klokare vore det att hafva en hylla för böc- kerna och lämna borden fria. » » Det borde man nästan, ty sådana här ringar äro ingalunda trefliga; men mycket otrefligare är det ändå att i en del hem finna böckerna suddiga och rifna, med tydliga spår af barnens smörfingrar.
Då man en gång förskaffar sig dyrbara böcker, borde man äfven begripa att ej lägga dem i händerna på barn. » Jag fattade eld.
Hvad förstod han sig på barn?
Han talade naturligtvis endast från bokvurmens synpunkt.
» Tror du, att barn så lätt kunna hållas ifrån allt, så att de ej någon gång kunna få tag i en dyrbar bok? » » Man kan väl en gång för alla barnen att röra böckerna! » förbjuda » D u tänker naturligtvis, att barn aldrig kunna vara olydiga; att de ej en och annan gång under mammas frånvaro kunna smyga sig till att få titta i de frestande granna böc- kerna. » » Detta vore hjälpt med att, då man går ut, stänga till dörrarna till salongen.
Men jag talar j u dessutom ej om sådana olyckshändel- ser, utan om sådana hem där böckerna bära spår af att ofta hafva tummats af små barna- händer.
Detta är bestämdt en vårdslöshet. » » Inte behöfver man vara så synnerligt vårds- lös för det.
D u kan alls inte förstå, huru ofta man blir tvungen att gifva barnen snart sagdt hvad som helst för att hålla dem stilla, exempelvis då man får besök. » » D å kan frun. » man skicka ut dem till barnjung- r » Har du någonsin hört, att, då det komme besök, barn kunna hållas i stillhet af barn- jungfrun?
För öfrigt kan det lätt hända, att barnjungfrun måste anlitas för uppassningen, och det är just vid sådana tillfällen plansch- verken komma i fara. » » Ja, vet du, då köpte jag hellre ett plansch- verk mindre och använde de penningar et.
så- dant skulle kosta till uppköp af 5 eller 6 bilderböcker.
Dessa skulle gömmas för att endast vid trängande behof framtagas, och sålunda räddade jag mina vackra böcker. » » Sådana saker förstår du ännu inte, ty du har ingen erfarenhet, » förklarade jag och skred med bibehållen värdighet ut ur rummet.
Skulle jag låta en sådan gulnäbb tro sig kunna lära en gammal mamma?
Men i största tysthet beslöt jag ändå att låta Iduns läsarinnor få del af hans goda idé, fullt litande på deras diskretion att ej för honom förråda mitt nederlag.
Kvinnorna vakna.
Vid senaste stadsfull mäktigvalen i Stockholm begagnade sig 12i kvin- nor af rösträtt.
Lifligaste intresset ådagalades i fjärde valkretsen (Östermalm), där 48 kvinnor del- togo i valet.
I andra valkretsen 32, i tredje 25, i första 12 och i femte 7 kvinnor.
* Kronprinsessan som utstållarinna.
Na- tionalmuseum har öppnat en större utställning af fotografier från Egypten, hvilka kronprinsessan Victoria till största delen själf tagit under sin vistelse därstädes, och nu benäget ställt til!
mu- seets disposition.
Utställningen är anordnad i den stora gravyrsalen i öfre våningen.
En permanent utställning i hufvudstaden, afsedd för såväl konst- som industrialster, är af- sedd att öppnas i den stora cirkusbyggnaden vid Karlavägen, hvilken efter nödiga omändringar tyc- kes bli synnerligen lämplig härför.
Då vi tillika nämna, att i samband därmed i den stora bygg- naden kommer att anordnas en fullständig vinter- trädgård, som hittills saknats i Stockholm, med allt hvad därtill hörer, taga vi för gifvet, att fö- retaget af allmänheten skall omfattas med all den uppmärksamhet, det verkligen förtjänar.
Till för- mån för detsamma hafva flere af våra mest be- tydande konstnärer och industriidkare uttalat sig.
Vi torde snart få tillfälle återkomma till saken.
En stor kvinnas minne.
Emelie Flygare- Carléns lösörebo gick förra veckan under klub- ban.
Spekulanterna voro få och prisen på den celebra författarinnans kvarlåfenhet blefvo högst blygsamma.
En del af fru Carléns vänner hade visserligen infunnit sig och följde ibland buden utöfver yrkesspekulanterna, men ej ens de sou- venir dessa ville tillförsäkra sig förmådde betinga sig några högre pris.
Nordiska museet gjorde en del inköp och ' torde ha kommit i besittning af en rätt vacker samling minnen af fru Carlén, hvilka väl skola försvara sin plats i museet.
Dräktreformen.
Fredrika Bremer-förbundets dräktreformförening hade årsmöte den 30 mars i förbundets lokal under ordförandeskap af fru Scholander.
Föreningen äger för närvarande 13 ombud i landsorten, och expositioner af förenin- gens modeller ha under året varit anordnade i Jönköping och Upsala.
* När damerna roa sig.
Kvinnoklubben gaf den 30 mars i hotel Continentals stora sal för medlemmar och inbjudne en dramatisk soaré ef- ter ett särdeles omvexlande program.
Den talrika publiken bjöds såväl på sång af klubbens kör som på fiol- och pianospel, solosång och en till- fällighetspjäs med prolog, benämnd » Olympier i landsflykt », af signaturen C.
Ja, ej ens Terp- sichores konst var orepresenterad, enär en ung dam utförde en sjömansdans, som ovedersägligen var aftonens glanspunkt.
Det säger sig själft, att endast damer medver- kade.
I tillfällighetspjäsen, som presentade större delen af den kända Olympen, spelades både Ju- piter, Eskulap m. fl.
af damer, hvilka buro långa skägg och grekiska kostymer — med modifikation.
Efter soaréns slut serverades en enkel supé, i hvilken både gudar och människor gemytligt del- togo.
Damernas Idun — » Nya Idun » — firade i lördags samkväm.
Därvid utfördes en kör med soli ur operan » Mireille » af Gounod, anordnad af fru Charlotte Asplund.
Af fröken J. von Hofsten upplästes en af henne själf författad berättelse.
Fröken Ellen Key meddelade några intressanta drag ur furstinnan Daschkoffs lif.
Aftonens konstutställning utgjordes af ett pa- stellporträtt och åtskilliga akvareller af fröken E. Bergström, landskap i olja af fröken A. Holstein- son, flere landskap i akvarell och en gobelinsmål- ning af fru A. Boberg, född A. Scholander, hvar- jämte Svensk konstindustriutställning exponerade en del glödritningar, komponerade och utförda af fröken R. von Duben, samt en duk i romansk stil, komponerad af fröken Maria Adelborg.
Vacker kvinnoslöjd.
En mönstersamling för träskärning är otvifvelaktigt en nyhet, hvilken kommer att hälsas med tillfredsställelse af alla vänner af svensk slöjd.
En sådan har nu i da- garne utkommit, innehållande en mängd stilirogna och om artistisk smak vittnande mönster, kompo- nerade af fröken Therese Bergström, hvilken vid Köpenhamsutställningen erhöll stora guldmedaljen för sina om ovanlig smak vittnande träsnideriar- beten.
* Svenska — läkare i Amerika Bland dem som i dagarne graduerats från Hahneman Medical College märkes en svenska, miss Augusta Linder- borg.
Miss Linderborg är syster till förre utgif- varen af den svansk amerikanska tidningen Sven- ska Tribunen.
Ett bröllop utan damer.
För någon tid sedan infunno sig på en af Berlins finare restau- ranter tre elegant klädda herrar och hyrde för en uppgifven dag festvåningen för ett bröllop.
På bröllopsdagen rullade det ena eleganta ekipaget efter det andra fram till restaurantens portar, och herrar och damer — de senare i sällskapstoalet- ter efter modet — stego upp i festvåningen.
Slut- ligen kom brudparet; bruden var klädd i en utsökt hvit atlasdräkt med långt släp samt bar krona och slöja; brudgummen var en löjtnant vid ula- nerna.
I kapellet försiggick vigseln på öfligt sätt, hvarefter bröllopsgästerna satte sig ned till bröl- lopsmiddagen, hvilken bjöd på läckerheter från alla världens delar.
Det har senare kommit i dagen, att hela detta ståtliga bröllop var ett skämt — ehuru visserligen ej af de finare — anordnadt af den rike ameri- kanaren Adalbert Russel Vithney.
Själf spelade han brudens roll, och hans vänner bland de unga Berlin löjtnanterna hade öfvertagit de andra dam- rollerna.
* Kinesisk etikett.
Miss A. Safford i England, hvilken en längre tid vistast i Kina, har i utdrag öfversatt en gammal kinesisk bok, som handlar om, hur man för två tusen år sedan ansåg, att kinesiska damer borde skicka sig.
Enligt denna vördsnadsvärda urkund var en kinesiskas första plikt att » tillbedja sin make som himlen ».
Om hans lif var i fara, fick hon aldrig tveka att dö för honom.
I närvaro af sina föräldrar eller svär- föräldrar fick hon ej » nysa, hosta, ej häller sätta sig, hur trött hon än var.
Hon skulle se glad ut och betjäna dem på ett mildt och behagligt sätt. » Det är väl allt en smula för mycket i Teater och musik.
A den dramatiska afdelningen har upptagits » Marsk Stigs döttrar », skådespel i 5 ak- ter af Ludvig Josephson med till stycket kompone- rad musik af August Söderman.
Första uppföran- det ägde rum i tisdags inför en ganska talrik pu- blik, hvilken tycktes lifligt intresserad af det effekt- fulla skådespelet.
Stycket har visserligen sina bri- ster, såsom åtskilliga longörer, särskildt i sista ak- ten; men nekas kan ej, alt det är skickligt gjordt och förråder en mer än vanligt vaken blick för sce- niska effekter.
Utförandet var på det hela taget tämligen godt.
Marsk Stigs döttrar spelades af frök- narna Zetterberg och Lindzén.
Den förra hade här tillfälle att lägga flere goda sidor af sin talang i da- gen.
Litet mera genomgående jämnhet i spelet torde dock vara önsklig.
Hr Engelbrecht hade i konung Erik Prästhatares roll fått en tacksam uppgift, som han tillfredsställande utförde.
Fru Dorsch skulle varit en bra Mossamor, om rösten klingat något mindre ungdomlig.
Fröken Lindenau fyllde rätt väl sin plats i drottningens föga sympatiska roll.
Hrr Ranft, Carlsen och Hjeristedt torde ock förtjäna omnämnas som resp. ärkebiskopen, riddar Olof och kungamördaren Kanild.
— Södermans vackra och stämningsfulla musik väckte likaledes bifall.
Flere inropningar förekommo, däribland författarens.
Fru Vébon-Halvorsen afslutade i onsdags sitt gäst- spel med utförandet af Violettas roll i » Trayiata ».
I dag upptages ånyo » Gioconda », sedan fru Östberg nu åter tillfrisknat efter en tids sjukdom.
Fjärde symfonikonserten gafs i lördags för fullt hus under anförande af Andreas Hallen.
Programmet upptog endast tvänne nummer, men dessa så myc- ket märkligare.
Först kom Schumanns härliga mu- sik till lord Byrons dramatiska dikt » Manfred », som förut aldrig gifvits härstädes, undantagandes uver- tyren, som spelats på flere konserter.
Sångpartierna utfördes af fröknarna Holmstrand och Almati samt hrr Strömberg, Nygren, Gra / ström och Bröderman.
Det melodramatiska föredraget sköttes hufvudsakligen af hr Engelbrecht samt fru Borsch och fröken Zet- terberg.
Utförandet var synnerligen förtjänstfullt och hedrar Båväl dirigenten som hofkapellet och de öf- riga uppträdande.
Som slutnummer på programmet var satt Beethovens utomordentligt målande och in- tressanta pastoralsymfoni, hvars utförande af hofka- pellet helt enkelt var mönstergillt.
Symfonikonser- tens hela program förtjänar att upptagas ännu en gång.
taga dem vara. » inföll brukspatronen muntert, » och således kunna Siri och Elsa påräkna beundrare, medan Anna ttils vidare dväljes i de högre regio- nerna och väntar på, att någon Schiller eller Sha- kespeare skall förvilla sig hit till Finnsbo och hjälpa henne att lösa lifvets gåtor. » » Käre Collén, » sade frun, » att du alltid skall reta Anna.
Inte rår hon för, att hon fått ärfva min smak för intelligenta sysselsättningar och där- för ej kan finna sig tillfredsställd af den flärd och prosa, som ni andra anse som det bästa af allt.
För öfrigt tycker jag, det är lindrigast sagdt mindre lämpligt af en far att så där med ovarsam hand vidröra känslor och kanske väcka till lif tankar, hvilka hans unga döttrar förut ej ens anat. » Medan frun med mycken själfbelåtenhet öfver sitt bila vackra tal återföll i sin vanliga värdiga tyst- nad, tömde brukspatronen ett glas vin, i det han kastade en komisk blick på de unga döttrarna.
Under den vecka, som förflöt mellan den omtalta middagen och Axels ankomst, gick allt sin jämna gång på Finnsboda, och man kunde åtminstone ej af de unga damernas yttre uppträdande märka, att deras lugn blifvit sfördt.
Anna läste och skref, Siri musicerade och målade och Elsa deltog, kvitt- rande som en fågel, i det stora hushållets skötande.
Det enda ovanliga var, att de ej en enda gång be- höft resa in till Storeby, dit de annars hade ären- den hvar och hvarannan dag.
som sedan i torsdags förra På morgonen af den dag, då Axel väntades, frå- veckan för till sista plats utsåld salong gifvit Au- gade brukspatronen, hvem som ville följa med in gust Blanckes lastspel » Ett resande teatersällskap », och möta honom.
» Vi taga vursten och spännet, och som i går ämnat gifva det nya programmet så kunna vi resa allesamman.