Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifven af en icke-fackman kan den till äfventyrs förvilla sig i någon detalj, och den åsyftar blott att uttala en princip, hvilken må kallas en poetsynpunkt, men som också just därigenom är allmängiltig och som utan afbön eller prutmån inom kort skall bli en hvars.
Rådfråga vi i k. klädkammaren katalogen om en af de mest pompösa sjuglasvagnarne, erhålla vi det franska, men ej därför spirituella svaret: »Carosse de gala du commencement du XVIII:e siècle».
Detta är kanske ett svar för vagnmakare, men icke för oss andra.
Vi vilja veta hvilka historiska personligheter som hälsat det gamla Stockholms befolkning genom fönstret och vid hvilka tillfällen hjulen rullat öfver gatorna.
Det är anekdoten vi leta efter.
Det är den som främst ger vagnen värde, liksom allt till trots det till sist också är anekdoten hvilken är själfva det lefvande hjärtat i historiens månghöfdade väsen.
Om vi granska Bellmans cittra, är det icke närmast för att studera instrumentfabrikation, utan det är för att betrakta den cittra, som Bellman haft på sitt knä, och vi vilja hälst se den ligga bredvid sitt nothäfte, såsom den låg i vår barndom.
Den torra vetenskaplighet, som ger drag åt vår kultur, bemödar sig emellertid att göra våra reliksamlingar till ett slags industrimuseer, och det är just samma anda som vill ombygga våra kyrkor och slott till lärda stilprof.
Det vetenskapliga är här vid lag grå teorier.
En ålderdomlig byggnad är liksom reliken sammanvuxen med anekdoter, med värkliga eller diktade handlingar, med lifvet själft, med människor, hvilkas blod vi bära och hvilkas sträfvanden vi ärft.
Däri ligger hemligheten hvarför fornlämningen sysselsätter vår inbillning på ett annat sätt än efterapningen samt begär vördnadsfull skonsamhet.
De anförda skälen mot modernitetens förmenta rätt att bära hand på fornlämningen äro de förnämsta, när det gäller historiska byggnader af en jämförelsevis ej allt för hög ålder, ehuru äfven andra grunder kunna framläggas jämte dessa.
Rikta vi åter blicken mot de ruinstäder och tempellämningar på klassisk mark, hvilka stamma från en så blånande forntid att årtusen redan sopat sin flygsand öfver det personliga, öfver minnet och de människor och händelser, hvilka en gång andats sin själ öfver de lutande murmassorna, då är det kanske närmast just vetenskapen som måste protestera mot ett moderniserande, emedan det skulle beröfva framtiden arkeologiskt material till denna forsknings vidare utveckling.
Likväl framträder där i personlighetsintressets ställe vår känsla för hela folket och tidehvarfvet och förlänar äfven åt dessa spillror ett affek- tionsvärde, hvars kränkande aldrig blefve oss förlåtet.
Gripsholm som fornminne.
“Ano
Domini 1893 gjordes detta gambla hus ændnu gamblare.“
Om någon tillkännagaf att han förevisade en i det minsta vetenskapligt trogen efterbildning af Kristi kors, sådant nyaste forskningar ådagalagt att detta sett ut, skulle tusentals människor trängas för att bese det.
Men om så en annan i huset midt emot utstälde en enda bevisligt äkta skärfva af Kristi kors, stor som en tumnagel, skulle många hundra tusen vallfärda dit, och intet skrin skulle synas skönt och kostbart nog att uppbevara en så allenastående klenod.
Om en eldsvåda förstörde efterbildningen, behöfdes endast arbete och penningar för att göra oräkneliga nya, och dylika skulle snart resas vid hvarje kyrkport, men en gång förkolnad vore den äkta skärfvan oersättlig.
Om slutligen de båda förevisarne enades om att insätta skärfvan i det efterbildade korset, skulle dock alla de hundra tusens ögon först och sist leta efter skärfvan.
En sådan hälgd besitter reliken framför efterbildningen.
Det är dock icke nog med detta.
Om vid ett ting anknytas anekdoter och minnen af personer, hvilka sysselsätta vår inbillning, kan detta ting i vissa fall inför oss människor erhålla ett affektionsvärde, som synes oss större än dess konstvärde.
Utförliga definitioner af dessa benämningar äro här obehöfliga.
Liksom affektionsvärdet merendels är en följd af anekdotvärdet och detta underordnadt, kan det dock äfven förefinnas själfständigt och jag betecknar därmed ett tings egenskap att ådraga sig vår affektion utan att detta orsakas däraf, att samma ting möjligen har natur af konst.
Anekdotens trollmakt, att få allt det att lysa, hvilket han vidrör, spåra vi beständigt.
Följ blott en timme den svärm af främlingar, som, ledda af en hemmastadd forskare, bese Roms ruiner.
Med ganska kallblodigt intresse betrakta de kringströdda kapitäler eller pelarfragment.
Till och med ruinerna af arkiv, tämpel och bad beröra dem icke på samma sätt som »Livias hus», emedan dessa offentliga paradpalats icke varit människors hem, icke varit ramen om deras förtroligaste och innerligaste lif.
Men så stannar den lärde och pekar på en simpel hvalfgång och säger:
»Här nedstacks Caligula af Chæreas svärd!»
Då breder sig med ens en plötslig liflighet öfver hela sällskapet, och alla hufvud trängas för att se och för att allt efter måttet af inbillningskraft återkalla anekdoten i minnet.
Hvarje berättande och beskrifvande ord blir nu ett guldkorn, om hvilket ingen vill gå miste.
Och på det vida Forum skall midt bland spillror af konst ingenting så frästa nyfikenheten som stället för talarstolen, och detta ej emedan där finnes något af synnerligt estetiskt värde, utan därför, att Roms historia här stått förkroppsligad i människor, hvilkas skarpa ansikten lefva i hågkomst och hvilkas rasslande ord vi kunna upprepa.
En Barnum skulle bjuda många gånger mer för Cæsars genomstungna mantel än för Geromes bild af scenen vid hans bår.
Julias sarkofag i Verona, i hvilken aldrig Julia legat, skulle bli hans yppersta kassakista, och finge han förhyra Versailles, skulle han förstå att vinna högsta inträdesafgiften vid dörren till de äkta historiska privatvåningarna, där vi se den trappa, utför hvilken Marie Antoinette flydde barfota, eller den förgylda säng, bredvid hvilken hofvets högsta dignitärer efter ett bestämdt ceremoniel ömsade skjorta på Ludvig XIV.
Hur mycket sömnigare genomströfva icke däremot åskådarna Versailles’ långa och tröttande museigalleri, hvilka plundrat slottet på minnen och historisk prägel och hvilka endast tillkommit för att i en kritisk och upprörd tid rädda det hela undan massornas hat mot monarkiska kvarlefvor.
Skälet hvarför nutidens St.
Denis jämförelsevis lämnar oss kalla är blott ett: kyrkan är restaurerad, den är en similidiamant, grafvarna stå tomma.
Är alltså nyfikenheten för reliken, är känslan för anekdot- och affektionsvärdet ett allmäntmänskligt drag, ligger det närmare att af hjärtat söka förstå detta faktum och gifva det rättvisa än att helt torrt stämpla det som borgerlighet och afspisa det med några kammarlärda axelryckningar.
Visserligen kunna resande engelskor, hvilka aldrig läst en rad af Tasso, inför hans hus falla i en extas, som kan komma en gammal kännare af Tasso att tappa sitt goda lynne för hela dagen, och samma engelskors okufliga intresse för ett ting, hvilket bevittnat ett eller annat historiskt blodsdåd, kan vara släkt med den kvinnliga nyfikenhet, hvilken timvis stirrar på ett plank, bakom hvilket föregående dag begåtts ett nervskakande dråp.
Men roten till allt detta ligger för djupt och fast i vår inbillning att utan vidare kunna uppryckas, äfven om de yttersta grenarna någon gång sträcka sig ända bort till det löjliga.
Föremål, som vi veta ha kommit de personer nära, hvilkas hand ingen nu lefvande tryckt och hvilka redan flyttat till Akerons andra strand, men där höja sig statylikt förstorade, dessa föremål tyckas oss ha erhållit både hågkomst och seende ögon.
Likt de döda tingen i sagan börja de tala och berätta och lyssnande forma vi bilder och dikt.
Restaurerandet är vetenskap och icke konst.
De nya Vasarummen på Gripsholm äro icke konstverk, utan vetenskapliga preparat, och bedömda som sådana ha de vissa förtjänster.
Att ogilla restaurerandets princip är icke, som en känd penna infogat, att lämna konstnären bakom sig, utan tvärt om att låta konstnären tala.
Griptornets stillösa urtafla af simpelt trä är konstnären kärare än en ny, dödt stiliserad i dyrbarare materiel.
Alla, både konstnären och allmänheten, inträda genom Gripsholms port, medvetet eller omedvetet, med samma kraf.
Gripsholm är ett hus, en bostad för människor.
Det är minnen från dessa vi söka, det låsvrede de rört, det spegelglas som burit deras bild, det bord, den byrå, den pappask, vid hvilken de knutit en saga.
Vi fråga efter konung Göstas sofkammare.
Vi vilja se Gustaf III:s klädloge och se de tre rum, där hans son gick fången, eller den dörr, utanför hvilken hofpredikanten blef fundersam när han tog upp psalmen utan att höra den rymda Maria Eleonora som vanligt sjunga med i rummet innanför.
Arkitekterna tala om Karl IX, därför att han lät mura och måla.
Det är privat yrkessynpunkt.
Vi andra tala om hans sista gemål, därför att hon dog här.
Vi tänka på händelser, på slamrande fängelselås, på Johan III, Stålarm, ärkebiskop Angermannus och Erik XIV, och är den sistes fängelse icke hans, så har också borgens affektionsvärde därmed förlorat en af sina förnämsta hörnstenar.
Där fanns intet rum, som vardt så beskådadt och omtaladt som denna fullständigt osmyckade, men af konstnären ingalunda föraktade stenbur.
Mamsell Hagmans orörda garderob med sin nattpjes är mer roande än hela den restaurerade riddarsalen.
I den gustavianska våningen kunna vi ännu sätta oss ned i den salong, där hofvet haft sina aftonsamkväm.
Vi kunna glänta på garderobdörrarna, bäddarna stå med sina madrasser och paradtäcken, Badin grinar från väggen, och vi kunna titta in i den alldeles ypperliga pigkammaren, hvilken visserligen tyvärr ordnats helt nyligen, men med äkta föremål.
Restaurerandet har i denna intressanta våning hufvudsakligen stannat därvid att man med hjälp af gamla bohagsförteckningar inflyttat ett och annat, som blifvit kringströdt i andra rum, och här är därför sanning och lif och kärvänlig förtrolighet.
Vi börja leta efter den tröskel, på hvilken hertigen af Södermanland tyckte sig möta en blodstänkt skepnad med det blå bandet.
Det är som hade människorna förliden afton lämnat rummen och åkt bort, sedan ute i trappan de hjulbenta lakejerna, med snö på skorna och damaskerna, hängt om dem deras pälsar.
Väl ha brasorna slocknat i spisarna och ljusen brunnit ut i piporna, men du står nästan frestad att lyssna, om icke de bortgångna snart skola återvända på sina slädar.
Du väntar i timmar, du väntar i dagar, dagarna bli år och åren bli hundra, men ännu hörs ingen bjällerklang från vägen bort om växthuset.
Däremot må de nya Vasarummen ha kostat aldrig så mycket arbete; du och jag och hvem som helst genomströfvar dem med undrande tveksamhet.
Lifvets doft är bortblåst.
Säckpipor och träflöjter ha här aldrig skorrat kring en taffel, och ingen har här ensam snyftat en natt.
Tveksamheten skingras dock ögonblickligen hos alla, då de genom den öppna dörren se det glada färgjublet i Karl IX:s äkta kammare.
Svara gärna att detta är inbillning, men glöm då ej heller tillägga, att just detta bevisar inbillningens oomtvistliga kraf och makt!
Det är likväl icke ensamt inbillningen, som vållar skillnaden utan ännu en annan sak.
Det äkta rummet är konst, men de restaurerade äro vetenskap, äro blott och bart iakttagelse och forskning.
Det är skillnaden mellan konst och vetenskap, som gör det ena rummet så varmt och det andra så källaraktigt.
Den tämligen klumpiga Kristusbilden öfver sängkammarens dörr blir i sin äkthet nästan vacker.
Den anda, som prydde dessa väggar, är utsläckt och många gånger om efterträdd af en annan och kan aldrig helt stå upp i en efterbildning.
När Vasa-kungarnes målare arbetade här, förde den tidens skönhetsdrift penseln, med andra ord, de besjälades af sin tro på saken, sin ifver att gripa det som för dem syntes fullkomligast, och därför åstadkommo de det bästa de förmådde i sin riktning.
Men det är ingalunda vår tids skönhetsdrift, som lägger färgen i de restaurerade rummen, ty då skulle vi icke återställa, då skulle det vara oss en barnlek att framlocka något oändligt mycket smakfullare än det råa men mestadels äkta och därför här berättigade taket i riddarsalen, utan det är, som sagdt, det vetenskapliga efterbildandets kalla illustrerande som kolorerar väggar och tak.
Naiviteten är här lika märkbart hycklad som i ett med låtsad barnslighet uppsatt bref af en 40-åring.
Den tyska renässansen med sina holländska och svenska förgreningar är för oss ingalunda samma fullkomlighet som den var för dessa länge sedan jordade dekoratörer.
Där den aristokratiskt ädla, italienska renässansen dansar med naken fot, klampar den tyska i träskor, högmagad och plussig samt bryter på bondmål.
Den är för oss en drinkare, som ideligen tycks trängd att gå ut bakom knuten.
Ack, att han ginge!
Under tiden kunde vi hinna att regla porten inifrån.
För dem var den tyska renässansen konst; begagnad af oss blir den konstvetenskap.
Den anda, som dött, förblir död, och vi kunna lika litet handtera denna stilart med förfädrens kärleksfulla omsorg och tilltro som en ny kyrkklocka någonsin i världen kan få samma klang som den, gjuten en natt i medeltiden, öfver hvilken två bröder med hemliga recept, ärfda från far till son och vissa i sin tro, sjöngo böner och smälte ett krucifix i lågorna.
En gesims faller, en stock bågnar, ett fönster blåser in, en jämn temperatur kan vara af nöden för att icke föremålen skola taga skada – i alla dessa enskilda fall fordras försiktig och klok hjälp för att det stora hela skall kunna vårdas och vidmakthållas åt våra efterkommande.
Men där gapar en vid afgrund mellan detta och förslaget att ombygga de svenskt torftiga men vackra tornhufvarna, att jämna kavaljersflygeln med marken för att uppföra teatervallar och så småningom utkläda hela borgen till ett panoptikon.
På Skansen, där hufvudsyftet är att lämna åskådlig vetenskap, är ett förfaringssätt af denna art på sin plats, men icke på det historiska Gripsholm, som aldrig bör nedsjunka till en samling stilplanscher.
Helt visst skulle i sinom tid museiluften utvädras ur de nya stilrummen, om borgen fortfarande beboddes af hofvet.
Det ligger ej heller fjärran att äfven vår tid kan erfara lust att skrifva sitt namn öfver någon af dörrarna, men i så fall skulle rummen ha smyckats i »fin de siècle».
Icke ens detta skulle dock ha båtat, ty aldrig bebodda af människor, aldrig uppvärmda af ett minne, af den armaste stackars lilla anekdot, skulle äfven de endast kvarstå som stilmuseer.
I en bostad för människor får öfver hufvud taget hvarje mer genomgripande ombyggnad, som icke har ett direkt praktiskt syfte för några dess invånare, ett drag af förkonstling.
I sitt nuvarande skick bli de nya Vasarummen icke ett minne af våra dagars lif eller historia utan af 1900-talets vetenskapliga uppfattning af 1500-talets smak.
Nå väl, Gripsholm har godt om rum, och nu har samtiden gjort denna insats.
Det väsentligaste är och förblir att restaurerandet stannar vid det skedda och icke fortgår vidare som en brand utefter murar och torn.
Om restauratorer anade den herostratiska ryktbarhet som väntar dem på hvart blad i vår byggnadshistoria, skulle de kasta sitt ritbräde och afsäga sig sitt namn för att framlefva sina återstående dagar under ett fingeradt och okändt.
Restaurerandets goda afsikt är obestridd, men välmeningen kan gå vilse.
Riddarsalens nya messingskronor äro ej märkvärdigare här än om de hängde på hotell Phœnix, och spisen ber oss blunda.
Ett kapell i Vasastil skulle saklöst alltid kunna hållas stängdt, ty det förmådde ej stämma oss allvarligare än hvilken som helst nydekorerad trappuppgång på Östermalm.
Det är en materialistisk uppfattning, att ett materielt efterbildande är till fyllest.
Först om så många äkta föremål inrymdes i kapellet, att dessa blefvo hufvudsak och själfva rummet bisak, vore ett sådant företag någorlunda motiveradt.
Dess berömligare är öfverflyttandet från det förstörda operahuset af det kabinett, i hvilket maskeradens dödskjutne konung nedsjönk blödande.
Med glädje återfinnes trappuppgången bevarad, och borttagandet af det tegel som inmurats i de gamla skyttegluggarne kan försvara sig samt ökar den yttre prydligheten och skärper karaktären af fäste utan att något nytt behöft ditsmugglas.
Harmligare är den modärna utställningssalen på vinden, som armbågat sig in midt emellan fängelsen och skyttegångar.
Samlandet i en sal af allt för många olika och motsägande bilder gör alltid ett intryck, som påminner om det virriga surret när en orkester stämmer sina instrument, och museernas förvaringsmagasin äro endast ett oundgängligt ondt, men i människoboningen Gripsholm äro taflorna till för rummens skull.
Åskådaren frågar sig, om öfverskottet af porträtt, särskildt dubletterna, ej hällre kunde bortskänkas till andra slott.
Och det är halsstarrigt att vilja bortslita den ypperliga vindsgångens tak från 1700-talets början endast för att gifva mer »effekt» åt en yttermur.
Dessa mörknade stockar ha sett hela Gustafs hof gå till teatern.
De ha hört Kellgren hosta och en afton insupit en skymt af den tillfälligtvis inbjudne Bellman.
Hvilken förvänd teori att detta grofva trä endast skulle vara bränsle, men däremot genast få värde, om en handtvärkare hade tagit sina schabloner och ditstrukit några röda och blå färgklattar!
Obestridligen träffa Gripsholms vårdare i hvarje detalj invecklade spörsmål, som ej få lösas för kategoriskt.
Det viktigaste blir dock erkännandet af en princip, som sätter äkthetsvärdet och anekdotvärdet högst och – allt detta särskildt beträffande denna borg – reducerar stilvärdet och industrivärdet till det minsta.
Blottandet af en äldre väggyta kan endast berättigas, om den yngre tapeten har mindre affektionsvärde, och i så fall bör den blottade väggytan lämnas orörd.
Alla bohagsting böra utan undantag vara värkligt gamla, och nydekorerandet af ett par i öfrigt betydelselösa rum kan på sin höjd undantagsvis medgifvas såsom en inramning kring en samling äkta föremål.
Dessa bli då det väsentliga, och därigenom att tilldragelser och mänskligt lif anknutits vid dessa kunna de i någon mån komma oss att förgäta accessoirernas störande nyhet.
Hr Upmark har framkastat det påståendet, att de många gamla och unga, hvilkas pietetskänsla såras af restaurerandets princip, endast äro blaserade estetiska läckergommar, som predika den privata känslostämningens rätt.
Denna fraslänga sönderfaller egentligen i två hälfter, hvilka negera hvar andra, medan den ena hälften talar om det hyperestetiska kynnet och den andra om det känslosamma.
Fattad mer sväfvande, träffar beskyllningen ingen annan än hr Upmark själf och dem, hvilka undantränga den medfödda allmäntmänskliga känslan för anekdot- och affektionsvärdet samt söka påtvinga samtiden ett tillgjordt intresse för stilprof.
Detta misslyckas dock, som sagdt, i praxis.
Sätt i min ena hand en ful och klumpig tegelurna med Gustaf Vasas hjärta och i min andra en utsökt Sèvres-vas med hr Upmarks – och jag väljer den fula tegelurnan.
Därför att känslan för anekdot- och affektionsvärdet är allmän, behöfver den icke vara mer borgerlig än något annat allmänt, såsom att en arkitekt hellre äktar en ung dam än sin gamla amma.
Icke få af Gripsholmsföreningens ledamöter synas själfva uppskatta fördelen af att penningbrist lagt strama tömmar på byggnadsarbetet, och kunde en omröstning anordnas öfver hela riket, skulle rimligtvis flertalet stämma för, att borgen från och med i dag lämnades sparad och oskärad i arf åt våra barn.
Restaurerandets princip står på glasfötter och räddar sig ej genom att i elfte timmen från katedern sätta falska sken på oliktänkande.
En bok, en målning, ett musikstycke hemfaller under kritiken utan att däraf författaren, målaren eller musikern ropar på klandersjuka eller skyddas af sitt goda uppsåt.
Gripsholm hemfaller tio gånger mer under offentlighetens dom, ty det är hela svenska folkets fideikommiss.
Restaurerandet är ett mod från utlandet, och lustresande utländingar ha därför naturligtvis yttrat sig för borgens ombyggande, men i en framtid skall den bli dem dubbelt kostbar, om den ensam kvarstår bevarad, när deras slott och kyrkor modärniserats och förstörts.
Poetens synpunkt är här vid lag endast allmängiltig, och vissa tidningsmän skola icke tro att de se saken djupare därför att de skrifva sämre svenska.
På Nybrokajen ligger ett tegelrös.
Det har form af en röd, fruktansvärd byggnad, hvars ändamål ej ens den fyndigaste kan läsa i utstyrseln.
Du gissar på ett slakteri, en straffanstalt, ett korrektionshus för arkitekter.
Stirrande erfar du att den dystra tegelmassan är ämnad att hysa så graciösa företeelser som hofvets hästar.
Stackars trafvare, om de ej ha tillräckligt stora skygglappar!
Kunde detta stall en stund flyttas bredvid det nyligen utrymda vackra Tessinska, skulle det ligga som en tjock padda bredvid en lekande sångfågel.
Du förstår med ens det berättigade i att våra arkitekter flitigt studera äldre dagars byggnadskonst.
De historiska stilarterna förbli alltid arkitekturens satsbildningslära, men icke heller mer.
Tron på stilrenhetens oundgänglighet har emellertid så genomsyrat degen, att du t. ex. i en vägledarskrift om Vadstena klosterkyrka (den borde handla om dårhuset!) kan träffa den lustiga dumheten att hertig
Magnus’ renässansvård är af stort konstvärde, men att det är en annan fråga om den pryder sin plats där (i en gotikkyrka).
Det är som om en pudel och en dogg icke skulle kunna mötas i samma port utan att förfula hvar andra.
Krafven på de historiska stilarnas renhet äro ingalunda alltid skönhetssinnets.
De ofullbordade platta tornen på Notre Dame skänka icke blott kyrkan något individuelt utan äfven en särskild ädelhet åt fasaden, ty de båda horisontella, man kunde säga hedniska, afsnitten bilda en lugnande och behaglig omväxling midt bland all den vertikala gotiken.
Upsala domkyrkas
Hårlemanska tornhufvar voro, trots stilbrottet, vackrare och individuellare än de nya, öfver hvilka det mycket omordade cementet sprutat sina kaskader (»Quem deus vult perdere cementat!»).
Jakobs vänliga och hemtrefna kyrka bildar ett afrundadt helt, fast barocken är tornväktare och renässansen sitter på utkik i småtornen, fast korfönstren äro i en blandad öfvergångsstil och empiren står på predikstolen, rococon på orgelläktaren och gotiken kring kolonnerna, allt under det tysk renässans sjunger lutherska psalmer på läktarne.
Där ligga stilarne omskakade som lotter i en påse.
Där hålla de senaste 500 årens alla historiska stilar gemensam högmässa – och råka ändock icke i träta.
Vi känna de drakoniska lagar med hvilka Athen kringskar konsterna, i synnerhet musiken på grund af dess religiösa uppgifter.
Alla ha de länge sedan sprängt sina klåfvar, alla utom arkitekturen.
Äfven för denna närmar sig dock en friare dag, och den lust till själfständigt skapande, som förbränt så mången konstnärssjäl, skall snart stå i ljusan låga i de yngre arkitekternas samtal och estetiska kannstöperier.
Flerstädes i Englands slott och villor har så väl i möbler som rumsdekorering framträdt en fri och personlig konst, hvilken, fullkomligt obunden af historiska stilar, förmår samla det hela till enhet.
Det är emellertid icke från utlandet vi ha att lära, och Askersundssömmerskans vördnad för en parishatt är blott allt för syskonbesläktad med vår konst.
Vi se norsk dramatik befrukta de doktrinära fransmännen, hvilka aldrig utskicka en smakdogm utan att den rider snedt åt någondera sidan.
Vi se en svensk prosaförfattare göra uppseende i Tyskland, medan hans yngre och bättre böcker redan ligga gammalmodiga här hemma.
Benägna att underskatta egen förmåga, sakna vi dock allt jämt själftillitens djärfhet och telegrafera alltid först till utlandet, innan vi våga tro.
Hur blommar icke annars i inbillning och verklighet en hel sagoskog af de underligaste motiv, om blott en genial byggmästare hade händer nog dristiga att plocka dem!
Något så enkelt som ett fönsterkors i en kyrka kan skulpteras till ett ljusomflutet krucifix, hvars hufvud och sträckta armar nå fönsteröppningens sidor och på så sätt samtidigt verka stödjande.
Och är ormbunken mindre dekorativ är akantusbladet?
Hur kunde icke lönnlöfsslingan modelleras på en väggyta, och kunde icke rumsdekoratören uppdraga åt konstindustrien att i glas, porslin eller koloreradt trä förfärdiga ljuskronor med förebilder i de kronor af blomster och grönt som vid bondbröllop fordom hängde i stugans tak.