Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln under den 11, af Högvördiga PresteStåndet under den 1 och af Hedervärda Bonde-Ståndet under den 4 sistlidne Februari, samt tre stånds mening, i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-formen och 3 punkten af 49 § Riksdags-ordningen, utgör Rikets Ständers beslut, finner Utskottet det omförmälda återremiss icke någon åtgärd af Utskottet föranleder; hvilket Utskottet härmedelst får hos Vällofl. Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 8 April 1854. 20 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 24. mo 34.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 April 1854, kl. 9 f. m.
Memorial_, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 42j i fråga om upphörande af rättigheten att börda jord å landet.
Borgare-Ståndet har, på grund af framställde anmärkningar, till Lag-Utskottet återremitterat förenämnde betänkande, men som detsamma, enligt till Utskottet ankomne Protokolls-Utdrag, är vordet bifallet af öfrige Riks-Stånd, nemligen af Höglofl.
Preste-Ståndet den 15 och af Hederv.
Bonde-Ståndet den 8 sistlidne Mars, samt tre Stånds mening, i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-formen och 3 punkten af 49 § Riksdags-ordningen, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af de framställda anmärkningarne ej erfordras; hvilket härmed hos Vällofl BorgareStåndet vördsamligen tillkännagifves. Stockholm den 8 April 1854.
Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 23. 21 \:o 25.
Memorialj i anledning af återremiss utaf Lag-Utskottets Betänkande N:o 6j, så vidt det innefattar yttrande öfver väckt motion om uppiuifvande af lagens stadgande, angående revisions-skillings nedsättande för rättighet att fullfölja underdånig talan mot Idof-Rätts dom och utslag i civila mål.
Denna återremiss har skett af Hedervärda Bonde-Ståndet i följd al de anmärkningar, som, vid föredragning af förevarande yttrande, blifvit inom samma stånd framställda; dock som, efter hvad till Lag-Utskottet ankomna Protokolls-Utdrag visa, omförmälda yttrande blifvit godkändt af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln den 11, af Högv.
Preste-Ståndet den 1 och Vällofl. Borgare-Ståndet den 4 sistlidne Februari, samt tre Riks-Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-formen och 3 punkten af Riksdags-ordningens 49 §, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af framställda anmärkningarne ej erfordras; hvilket härmed hos Hedervärda Bonde-Ståndet vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 8 April 1854. * Bih. till B.
Prof. IS53 —1854. 7 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 4 STOCKHOLM, tryckt hos N, MARCUS, 1854. Lag-Utikottets Betänkande, N:o 26. 1 .■ • ' ■■ ■ ■ W 't f ' ’■ p il ni vUO^OU ‘ “ \>\
;v>vtoyv>c^ !*li * ■ • •1 j-1 ‘oui-i .;.. ''■\V s • > ' •• *<£•*>.
:»VK)jVi\V VvV \i>: ni:V • *,os\ '•
Vö * V\ti • ■ V - M:o 36.
Ank. till Exp.-Ut8k. d. 10 April 1854, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om en fullständig revision eller förklaring af 15 kap.
Arfda-balken, i anseende till deri, för -vissa fall, nu saknade bestämmelser, eller om utfärdande af en särskild författning i ämnet.
Dessa motioner, som Välloflige Borgare-Ståndet öfverlemnat till Lagutskottet, äro väckte af Herrar Gråå oell Gustafsson, af hvilka den förre anmärkt, att ehuru i 15 kap, Ärfda-balken, jemfördt med Kongl.
Förordningen den 30 Maj 1835, stadganden meddelas angående inländsk mans arfsrätt, der han frånvarande är, saknas likväl all föreskrift derom, huru förfaras bör, då arfvinge varit till namn och vistelseort känd vid det tillfälle arf honom tillföll, meri rest bort eller försvunnit, utan att sedermera låta sig afhöra eller arfvet tillträda; samt att, enär deraf understundom inträffat alt arf, som funnits i allmänt förvar eller enskild vård, aldrig kunnat med laga verkan af den bortrestes eller försvunnes medarfvingar eller rätlsinnehafvare utfordras, det således vore af vigt, att omförmälde brist i lagstiftningen varder aflijelpt; för hvilket ändamål motionären föreslagit, alt genom en särskild författning måtte stadgas: "att i händelse arfvinge varit till namn och vistelseort känd, då arfvet föll, men sedermera, innan detsamma blifvit lyftadt eller tillträdt, rest bort eller forsvunnit, samt icke inom tio år gjort sitt arfsanspråk i laga ordning gällande, domstolen må vara berättigad att vidtaga sådan åtgärd med stämnings utfärdande, som i Kongl, förordningen den 30
Maj 1835 föreskrifves, och det med enahanda påföljd, som i nämnde Kongl. Förordning blifvit stadgad.” Bih. till R.
Prot. 1859—1854. 7 Sami. t Afd. 11 lläft. 4 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26.
Herr Gustafsson har å sin sida anfört alt efter den tydning, sora åt berörde författning i allmänhet gifvits, densamma väl anses tillämplig på den person, som begifvit sig bort innan a/f honom tillfallit och ej heller vistas på känd ort; men deremot ej på det fall att personen vistas här i riket, ja till och med i sterbhuset, vid urfjället och således derom äger kännedom, men, utan att arfvet tillträda, begifver sig bort utan att om sig lenina någon underrättelse pä tjugo år eller längre lid; — att någon möjlighet följaktligen icke finnes lor den, som är lika skyld till den aflidne eller för dennes fjermare släglingar, att ens emot borgen få lyfta den bortrestes arfslott, den der förthy såsom danaarf tillfaller kommunen eller staden; — att det emedlertid vore orimligt att den, som vet sig hafva fått arf men ej anmäler sig om utbekommande deraf, skall äga bättre rätt än lagliga arfvingar, hvilka iakttaga sin rätt — samt alt behofvet af ett bestämdt lagbud uti ifrågaställde hänseende växte, i den mån lusten all bosätta sig i främmande land här i riket tilltog; — och har Herr Gustafsson, roed anledning häraf, föreslagit, alt en fullständig revision af 15 kap.
Ärfda-balken och Kongl. Förordningen den 30 Maj,1835 måtte ske och ”en lagförklaring utfärdas, så att svensk man eller qvinna, som lemnur fäderneslandet, vare sig före eller efter det arf honom elter henne tillfallit, samt ej inom tjugo eller tio år, eller det arfvet föll, sig om utbekommande deraf anmäler, förlorat all rätt till samma arf, som alltså må öfvergå till den utrikes restes närmaste arfvinge.”
Den första fråga sorn Utskottet, med, anledning af Iivari sålunda blifvit an förd t och föreslaget, har ali besvara, är den, om eller i hvad mån man i Ärfda-byilkens åberopade kapitel saknar ledning för hvad iakttagas bör uti de af motionärerne uppgifna fall.
Vid granskning af detta kapitel finner man, hurusom detsamma, jemte bestämmelse af de vilkor, hvarunder utländsk undersåte åtnjuter arfsrätt här i riket, innefattar stadganden för följande händelser, nemligen: l:o att vid arffall inländsk känd arfvinge vistas å den ort, att han ej kan om arfvet hafva kunskap, ulan att likväl vistelseorten är obekant; 2:o att man vet inländsk arfvinge men ej hvar han är; — och 3:o att någon dör, utan att efterlemna vetterlig arfvinge; — Och stadgas i kapitlets 4 §, alt domaren skall, der första händelsen inträflar, om arfiället låta underrätta arfvingen. som går förlustig arfvet, såvida han ej kommer inom natt och år efter underrättelsen eller lör underlåtenheten gitter visa laga förfall; — i 5 §, sådan den lyder i Kongl. Fmorduingeu den 30 Maj 1835, att domaren bör då andra händelsen är för handen, i Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. 3 allmänna tidningarne tre gånger, minst en månad emellan hvarje gång och forsla gången sist inom tre månader sedan bouppteckning efter den, som allidit, blifvit lill Rätten ingifven, kungöra alt alf tillfallit den frånvarande, hvilken likaledes förlorar sin rätt dertill, om han ej kommer inom tio år från tredje kungörelsen, der han ej laga förfall visar, med rättighet för fjermare arfvingar att emedlertid, emot borgen, lyfta arfvet, hvilket eljest bör förvaltas af den, sorn domaren förordnar, tills den frånvarande sin rätt bevakar eller liden derlill ute är; — samt slutligen i 6 § att om, i tredje händelsen, ingen arfvinge låter sig afhöra inom natt och år efter arflallet, arfvet tillfaller Konungen.
Nu hafva motionärerne, efter hvad anmärkt blifvit, uppställt dessa fall att arfvinge varit till namn och vistelseort känd, dä arf fallit, men, innan detsamma, blifvit Ijftadt eller tillträdt, rest bort och försvunnit; samt att arfvinge, med kännedom om ar/fallet, den han kan hafva vunnit till och nied genom närvaro i sterbhuset, begifver sig ur riket och förblifver borta tjugo är eller längre tid utan att låta sig afhöra;—• oell om man närmare sammanfattar berörde fall, så kunna de hänföras till följande: a) att känd arfvinge, som vistas å bekant ort, den der dock är så fjerran, alt han ej kan hafva kunskap om arfvet, sedan han derom blifvit i laga ordning underrättad, reser bort, innan han bevakat sin rätt, samt blir borta, utan att någon vet hvarthän han tagit vägen; — och b) att arfvingen ej vistas å sådan fjerran ort, att honom bör meddelas underrättelse om arfvet, utan uppehåller sig antingen der arfvet faller eller i närheten derintill samt, med lull kännedom att arf honom tillfallit, försvinner, utan att lyfta arfvet.
Att emedlertid lag icke saknas för förra fallet finnes af föreslående redogörelse for innehållet af 15 kap.
Ärfda-balken.
Det faller helt och hållet under kapitlets 4 §, och för detsamma fordras följaktligen ej vidare lagstiftning.
Annorlunda är deremot förhållandet med det andra, Endast derpå har ock Herr Gustafssons framställning alseende; och ehuru Herr Gräås låter hänföra sig under bägge fallen, är likväl att antaga, deL han ej heller åsyftat annan händelse, än omförmälte fall afser.
I så väl 4 som 5 § af oftanätnnde kap. förutsättes visserligen att arfvinge finnes till, i den sistnämnde dock endast så till vida, att man ej vet om arfvingen aflidit förr änden, elter hvilken arf fallit; men i bägge anlages arfvingens okunnighet om arflallet, och i bägge föreskrifves alltså att underrättelser derom böra meddelas, i hvilket afseende de olika omständigheterna dock påkallat olika sätt.
Då arfvingen deremot icke är okunnig, att alf fallit honom till, utan lefver i sådana förhållanden att han, ulan legal underlätlelse, måste anses ega full visshet om arflallet, 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. men försvinner, innan han lyftat och tillträd t arfvet, så måste saken betraktas ur en annan synpunkt.
Å ena sidan är nemligen den, sorn har rättighet till fallet arf, frånvarande j då rättigheten inträder, men, å den andra, närvarande.
Utskottet väntar emedlertid härden in vändning, att den från varandes underlåtenhet, att anmäla sig inom föreskrifven tid elier honom meddelad underrättelse, ej synes böra medföra svårare påföljd, än den närvarandes försummelse att göra bruk al sin arfsrätt, innan han begifver sig bort; men förhållanderne äro likväl, efter hvad nyss är vordet anlydt, väsendtligen olika.
Då i allmänhet blifvit anlaget att, vid en persons död, eganderätlen till hvad han efterlemnar omedelbart öfvergår till den, som är hans arfvinge, har något allmänt stadgande om acceptation af arf ej ansetts vara behöfligt; och än mindre har besittnings-tagande blifvit gjordt till vilkor för arfs åtnjutande.
Derföre kan frånvarande arfvinge ej heller förlora sin rätt, derest han inom föreskrilven tid kommer, ulan att likväl då taga arfvet i besittning.
Han försälles blott derigenom i samma ställning, som närvarande arfvinge, hvilken lagstiftaren betraktat såsom full egare till det arffallna i och med arlFallet.
På sådan grund har honom och blifvit ålagdt förbindelsen att ansvara för den aflidnes gäld, derest han underlåter alt inom stadgad tid efter dödsfallet låta hålla bouppteckning eller derefter göra sig urarfva, oansedt han ej tager ringaste befattning med boet; en förbindelse hvarifrån den praesumerade okunnigheten befriar den frånvarande.
Men denna förbindelse grundas, på sätt näinndt är, på en redan vid arlFallet inträdd egande räll; och om den närvarande arfvingen, utan att begagna sig af denna rätt, reser bort, lemnar sitt hem och lågar till okänd ort, ulan att sedermera låta sig afhöra, är han följaktligen att anse, sorn hade han öfvergifvit hvad lian bär i riket eger, hvad han redan förut ärft.
Här kan alltså ej ifrågakomma förlust af arfsrätt, ulan frågan är endast den: när må, vid berörde (erhållande, hans egande rätt öfvergå till hans arfvingar eller rälts-innehafvare?
Och det är således denna fråga, som motionär'erne till besvarande framställt.
Hvad som nu blifvit nämndt afser visserligen endast, att en närvarande arfvinge försvinner innan han Lilllrädt ett honom tillfallet arf; men förhållandet är i detta fall enahanda, om någon öfvergifver egendom, den han redan tagit i besittning.
Om i dessa fall personen åratal förblifver borta, utan att någon underrättelse angående honom erhålles, om han således lemnar sin egendom vind för våg, så har man grundad anledning att antaga, det han allidit, ehuru del ej är möjligt att derom anskaffa någon laglig bevisning.
Ulan sådan bevisning kunna emedlertid hans arfvingar ej komma i åtnjutande af deras rätt till hans qvarlemnade Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. 5 egendom, hvilken fortfarande måste stå under förvaltning på sätt motionärerne anmärkt.
Att gällande lag ej upptagit omfömälde händelse, lärer haft sin grund i fordna förhållanden; men att lagstiftningen i denna del behöfver alt fullständigas, derom vittna flera under sednare åren utförda rättegångar i anledning af anspråk, som blifvit väckte af försvunne personers arfvingar på egendom, som tillhört desse personer.
Detta behof insåg äfven Lagberedningen vid granskningen af det utaf Lag-komitéen upprättade förslag till ny Civil-lag, och den föreslog, i följd deraf, i sammanhang med de stadganden, som afse arffall till frånvarande person, nya föreskrifter i omförmälda syftning.
Att på gällande lagstiftning inympa dessa föreskrifter skulle ock, efter Utskottets omdöme, vara en vinst för densamma.
Beredningen har utgått från den åsigt att den, som öfvergifver hvad han eger och förblifver borta under åratal, utan att om sig lemna någon underrättelse och ej låter höra af sig, då han slutligen dertill offentligen uppmanas, måste, der det ej heller vid undersökning kan utrönas, att han under viss längre tid varit, vid lif, anses som vore han död, samt att hans qvarlemnade egendom följaktligen må af dem, hvilka vid sådant förhållande äro hans arfvingar, tillträdas och skiftas; och då, jemlikt hvad Beredningen föreskrifvit, arfvingars anspråk i berörda hänseende ej må leda till någon följd, förr än så lång tid förflutit, att man ej har underrättelse, att den försvunne eller borlkomne, såsom han af Beredningen mera egentligt benämnes, inom de sista tjugu åren varit vid lif, är någon vada af den föreslagna lagstiftningen ej att befara-
En tidsförkortning har emedlertid Beredningen i två fall gjort, nemligen då den bortkomne vetei ligen vaiit i lifsfara, ulan alt det är kändt om han blifvit räddad, eller hans ålder, om han vore vid lif, skulle öfverstiga nittio år; och till en sådan förkortning är ock grundad anledning, enär det måste praesumeras, att han omkommit i lifsfuran, då några år derefter förflutit ulan någon underrättelse angående honom, samt den vanliga menniskoålder!! högst sällan stiger öfver nittio år.
I enlighet med dessa åsigter är Lag-berednirigens iörslag utaibetadt.
Att närmare redogöra för dess detaljer synes desto obehöfligare, sorn de blott äro konseqventa följder af antagna principer.
Det bör emedlertid anmärkas att arfvingar aldrig kunna på föreslagna vägen frånvinna den borlkomne sin egendom, derest han skulle finnas vid lif, sedan domstol i föreskrifven ordning förklarat, att han må anses för död och att egendomen således får tagas i besittning af arfvingarne.
I sådan händelse ^tel“ inträder han alltid i sina förra rättigheter; men en dylik händelse skall 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. dock städse komma att höra till en af de ovanligaste; hvaremot, på sätt anmärkt blifvit, det fall att en person försvinner och dör, utan att man kan få utrönt om, när eller hvar han dött, ej varit sällsynt.
Och då arfvingars rättigheter hero på bevisning om dödsfallet eller på en bevisning, den de aldrig kunna åstadkomma, böra Sveriges lagstiftare, likasom andra civiliserade länders, utfinna ett sätt, hvarpå arfvingarne kunna förhjelpas till sin rätt.
För detta ändamål fordras dock ej någon revision af 15 kap.
Ärfda-Balken; ej heller kan det vinnas genom en förklaring deraf, i enlighet med hvad Herr Gustafsson yrkat; men, med anledning af nu gjorda framställningar, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte antaga följande Förslag till förordning, huru förhållas bör med egendom, som tillhört den, hvilken längre tid varit borta, utan alt låta höra af sig. § i.
Ar någon borta, utan att man vet om han lefver, och har man ej heller underrättelse, att den bortkonme inom de sist förflutna tjugo åren varit vid lif • då må dej som, der han afliden vore, egde rätt till hans qvarlåtenskap, hos Rätten i den ort, der han sist hemvist hade, söka förklarande, att han skall för död anses.
När sådan ansökan sker, höre Rätten deröfver den bortkomnes make, om den. till är och å känd ort inom riket vistas, syssloman, god man eller förmyndare, der sådan är till boets vård satt, kyrkoherden i församlingen och kronans ombudsman i orten: kan det ej utrönas, att den bortkonme varit vid lif inom tid som sagd är; läte Rätten tre gånger, minst en månad emellan hvarje gång, i allmänna tidningar ne kungöras kallelse å honom att gifva sig an hos rätten eller dess ordf örande. § 2, Har den bortkomne veterligen blifvit i krig lifsfarligt särad, eller befunnit sig om bord på fartyg, då det förgicks, eller varit i annan sådan lifsfara, och vet man ej, att han räd - Lag-Utskottets Betänkande, JV.-o 26. j dad b/ef då må när fem år förflutit, sedan han veterligen var vid hf, sä förfaras, som i 1 $ sägs.
Lag samma vare, der det vises, att den bortkomnes ålder skulle, der han vid lif vore, öfverstiga nittio år. § 3.
Varder ansökan, som efter 1 eller 2 # gjord är, fullföljd sedan år och dag förflutit från det kallelsen sista gången i tidningarne kungjordes, och varder ej heller dä veterligt, att den bortkomne varit vid lif inom tid, som för hvarje fall sagd är, eller att han aflidit; förklare rätten, att han skall för död anses. §4.
Dåi genom laga kraft egande beslut är förklaradt, att den bortkomne skall for död anses, gånge med hans qvarlåtenskap, sorn hade han aflidit, i fall ansökningen efter 1 § skedt, vid utgången af tjugonde året från den dag han sednast veterligen vid lif var, och, i fall ansökningen varit gjord efter 2 §, å den dag lif sf aran inträffade eller den bortkomne skulle, om han vid lif vant, fyllt nittio år, eller vid utgången af femte äret från den dag lian sednast veterligen vid lif var, om han då var öfver åttatio fern är; dock varde tid till bouppteckning och testa ments-bevakning räknad från den dag beslutet föll. § 5. lunnes, sedan laga kraft egande beslut fallit, som i 4 § sågs, den för död ansedde vara vid lif; bäre hvar, som i följd aj sådant beslut hans egendom tillträdt, den åter: har någon, sedan lian egendom så tillträdde, den öfverhult, pantsatt eller inteckna låtit, slånde öf verläte/sen, pantsättningen eller inteckningen fast, der egendomen, panten eller inteckningen är af innehajvarén på god tro åtkommen; och söke i ty fall den för död ansedde skadestånd af honom, som egendomen öfverlöt, pantsatte eller inteckna lät. § 6.
Nu finnes, att den för död ansedde är afliden, och att dödsfullet inträffat å annan tid, än den, som enligt i § varit för hans dödsdag antagen: hade han vid dödsfallet andra arf - Ug-UUkottett Betänkande, N:e 3«. vingar, än dem, som egendomen tillträdt; gifven då dessa till dem, som hans rätta arfvingar äro, arfvet ut, efter ty i 5 $ sägs. § 7- Den, som skall egendom afträda efter 5 eller 6 $, vare ock skyldig att gälda ränta eller afkomst, som af egendomen fallit, der han ej i god tro var, när han den tillträdde: mar han då i god tro; gällde ej ränta eller afkomst för längre tul, än sedan talan, i fall sorn i 6 $ sägs, af rätte arfvingen instämdes, eller innehafvarén, i fall sorn i 5 § sägs, veta fick, att den för död ansedde fanns vid lif’, dock njute han ersättning för all nödig och nyttig kostnad, som han å egendomen nedlagt.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1«»4.
I.ivj-f 7.'skottets fetäiikaiute, Al-o 27. 1 N:o 27, Atik. till Exp.-Ulsk. d. *28 April 1854, kl. 3 c. m.
Betänkande, t anledning af väckt motion om itpphufvande af de stadga/iden, sorn förbjuda Hronans uppbördsman och landtmätare att föra annans talan inför rutla.
Enligt 2 § i 1 f> kaj t.
Rättegångs-balkcn, upplifvail genom Kongl, brefvet den 27 Maj 1801, ina Konungens betjente, sorn kronans uppbörd hafva, ej såsom rättegångs-fullmäktige begagnas; och genom 8 § 4 moni. af Kongl, resolutionen på allmogens besvär af den 21 Juli 17(j:i är det förbjudet landtmätare att i sådan egenskap biträda enskilde parter, så framt de ej erhållit förmäns samtycke.
Da emedlertid tillämpning af dessa stadganden nu mera högst sällan skulle komma i fråga och sådant endast i det läll, att någon ville aflägsna en skarpsinnig sakförare; då omförmäldc personer i manga orter oftast voro de enda, som förenade insigt med förmågan att värdigt uppträda såsom andras ombud; och då några menliga förhållanden ej vore att befara, derest sådant b lefve dem tillåtet; har hr Schenström, uti ett till välloflig» Borgareståndet ingilvet memorial, löreslagit. att ifråga-tälhle jörbud matte upphäfvas.
Lag-l tskottet, till hvars granskning detta förslag blifvit öfverlemnadt. erkänner äfven att här i landet, hvarest ej linnes någon allmän, bildad advokatkorps. bland hvars medlemmar rättssökande alltid kunna linna pålitlige och insigtsfull rättegångsbiträde!!, andra inskränkningar i rättssökandes frihet vid val al sådana biträden ej böra ega rum, än förhållandena ovilkorligen påkalla: och hagan är således den: huruvida de undantag, som i afseende pä kronans upp - Bih. nu R. st.
Prof. fSÖ.J åf 18Ö4. 7 Somt. t A fö. 12 Haft. \ 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 27. bördsmän och landtmätare blifvit gjorda frän den rätt att för andra inför rätta tala och svara, sorn hvarje oberyktad, ärlig, redlig och förståndig man i allmänhet, enligt lag, eger, fortfarande kunna anses behöfliga?
Vid besvarandet af denna fråga bör emedlertid till en början anmärkas, att, då kronans uppbördsman ovilkorligen äro förbjudne att uppträda såsom rättegängs-ombud, landtmätare må, på sätt ofvan är nämndt, i sådan egenskap begagnas, om de ega sina lbrniäns samtycke.
Men till denna skillnad synes dock skäl lika litet saknas, som till sjelfva undantagen.
De kronans uppbördsman, som här egentligen afses, äro kronofogdarne.
Och ehuru det cj kan förnekas, att de, efter hvad motionären anmärkt, hvar ä sin ort, ofta äro de enda, hvilka besitta de egenskaper, som i omförmälda hänseende fordras; torde man likväl, vid öfvervägande af grunderna för förbudet i denria del, tinna hurusom försigtigheten talar för förbudets bibehållande.
Detsamma är äldre än gällande lagstiftning.
Hedan under sjuttonde seklet blef, i sammanhang med den mängd föreskrifter, sorn då meddelades i anledning af domstols- och rättegängs-väsendets omgestaltning, stadgadt, att den, sorn är Konungens betjent, ej må drifva någon rättegång, för en annan, utan Konungens tillstånd: och dervid afsågs, å ena sidan, det allmännas fördel, och, ä den andra, rättssökandes gagn.
Genom sakdrifvare-yrket hindrades nemligen tjenstemäiinen att uppfylla sina skyldigheter emot det allmänna, pä samma gång enskilde parter, sorn anlitade dem, esomoftast blefvo i sin rätt uppehållne i följd af deras försummelser, hvartill jnnehafvande tjenstebefattningar åberopades såsom anledning.
Omsider lossades dock banden.
Det tilläts således kronans betjente i allmänhet att med sina förmäns bifall, biträda parter vid rättegångars utförande och att låta sig i egenskap af fullmäktige begagnas; men alltid undantogos de, hvilka hafva kronans uppbörd; och ifrån denna princip afveko ej heller 1734 års lagstiftare.
De hade städse för afsigt att förekomma, att de, sorn hafva kronans medel om händer, skulle in trasslas i sådana förhållanden, sorn minskade det allmännas säkerhet; och derföre iörbödos kronans uppbördsman att ej allenast åtaga sig fullmäktigskap för enskilde, utan äfven att vara förmyndare.
Men härtill kom ett icke mindre vigtigt skäl.