Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då nattjenst påkommer, hvart femte dygn, äro de tjenstgörande lediga från annan tjenstgöring efter kl. 6 qvällen förut samt hela påföljande dag och inträda i arbete först den derpå följande dagen kl. 12 midda- gen.
Aflöningsvilkoren torde må hända icke före- falla allt för lysande; men så länge, ty värr, den qvinliga arbetskraften ännu ej hunnit sträfva sig upp till synerligen hög valör på arbets- marknaden — beroende dels på att den är så jemförelsevis opröfvad och dermed till preten- tionerna försagd på nya områden, dels derpå att konkurrensen på de hittills allt för få ba- norna måste bli onaturligt svår — så länge kunna de visserligen ej förefalla oskäligt låga.
Aflöningen utgår med 25 öre pr tjenstgörings- timme, motsvarande något mera än 50 kronor pr månad med 7 timmars dagligt arbete.
Ge- nom något förlängd tjenstgöring under den tid sommarpermissionerna pågå ökas äfven årsaflö- ningen till något högre belopp än efter nyss- nämnda månadsinkomst.
Vid sjukdomsfall be- talar bolaget under den tid.
då 125 tjenstgörings- timmar skolat ega rum, 20 öre pr sådan timme och under ytterligare samma tid 10 öre pr timme.
På sommaren erhåller hvarje telefonist en half månads permission med full aflöning.
i r- \ I L / I I Kl \ J | \ | användas och marginal lemnas.
Namn och adress torde alltid noga anglfvas, och kan fullkomlig diskretlon från redaktionens sida påräknas Dessutom förekommer äfven permission af hvar- jehanda anledningar, och har sådan för hvarje telefonist i medeltal under 1888 utgjort 3.96 dagar; i allmänhet afstår dervid den permitte- rade telefonisten sin timpenning till den för henne tjenstgörande extra .telefonisten.
För att antagas till telefonist skall den sö- kande, som, efter inlemnad, till bolagets sty- relse stäld ansökan, åtföljd af prest- och läkare- betyg, eihållit kallelse dertill, undergå en läro- kurs af något mera än 200 timmar.
Efter den sammas slut och om eleven derunder visat god fallenhet för samt förvärfvat tillräcklig skicklighet i det ingalunde lätta arbetet, erhål- ler hon anställning som extra telefonist för att sedan i tur och ordning befordras till ordinarie.
Ansökningar om platser ingå till den mängd att vanligtvis t. o. m. flere hundra måste ligga och vänta på blifvande ledighet.
Omsättningen af tjenstgörande är ej synner- ligen stor, och många finnas, som varit anstälda hos bolaget sedan dess början; ehuru arbetet är mycket ansträngande, synas dock telefoni- sterna väl kunna uthärda det samma.
Under 1888 har i medeltal hvarje telefonist varit i anledning af sjukdomsfall frånvarande endast 3,59 dagar eller knapt 1 dag af 100 arbets- dagar.
Till detta gynsamma resultat torde, som v i ofvan framhållit, i väsentlig mån den nya, rymliga och luftiga stationslokalen samt det nuvarande, mindre ansträngande expeditions- systemet bidraga.
År 1886, då ännu den äldre lokalen och det gamla expeditionssättet begag- nades, uppgick antalet sjukdagar pr telefonist till 6,95 eller nära dubbelt så många som un- der sistlidet år.
För att befrämja, det de hos bolaget tjenst- görande måtte bilda sig en liten sparpenning, har bolaget i början af detta år utfäst sig att för en hvar af dem, som af sin månadslön i sparbank insätta minst två kronor, äfven in- sätta detta belopp mot i hufvudsak det vilkor, att insättningarna ej få uttagas, förr än den tjenstgörande lemnar sin befattning vid bolaget.
Förutom det här ofvan skildrade bolaget gifves det i hufvudstaden ännnu ett, nemligen Stockholms Bell-telefonbolag, hvilket till om- fattningen visserligen är mindre och derför ock sysselsätter betydligt färre telefonister; men i hufvudsak torde dock förhållandena inom det samma — hvad angår arbetstid, aflöning och helsotillstånd — ställa sig liknande.
Telefonväsendet så inom Stockholm som öf- ver hela vårt land är stadt i daglig utveckling och tillväxt, kräfver oupphörligt ny och förö- kad arbetskraft.
En institution, ännu knap- past decenniet gammal, kan naturligen endast anses ligga i sin linda; till hvad den i en fram- tid kan utveckla sig, äi vanskligt söka profe- tera.
Redan nu har den dock ej endast lof- vat utan äfven hållit mycket — mycket ej minst hvad angår beredandet af nya, välbehöfliga ar- betstillfällen för qvinnan.
Maja på berget *.
Skildring ur verkligheten af H.
Det glänste och gnistrade der ute.
V i hade en lång tid haft det obehagligaste väder med dimmor och slask, mera passande november än januari.
Under gårdagen klarnade det ändtligen upp och började frysa, och på mor- * Det enkla lilla porträtt, som i dessa rader teck- nas, torde vara väl bekant för de af Iduns läsarinnor, som till äfventyrs besökt Mössebergs kallvattenkur- anstalt.
» Maja på berget » har ej väntat in en ny säsong.
gonen kom ett lätt snöfall.
Träden voro be- täckta, ej med rimfrost, utan af en tjock is- bark, som beklädde ända till den minsta qvist, och som, vid grenarnes svajning för den lätta vinden, brast och nedföll som ett glittrande regn af diamanter.
Den hvita, mjuka mattan inbjöd så lockande till en promenad, och då jag dessutom redan förut tänkt besöka gamla Maja, som bodde der högst upp på berget och som nu häftigt insjuknat, tog jag ett raskt beslut, fattade min lilla Inga vid handen och begaf mig åstad.
Till en början gick allt bra, och vi njöto i fulla drag af solskenet och den friska kalla luften.
Men då vi kommo upp i skogen på bergets sluttning, började vår entusiasm att lägga sig en smula, då vi funno, att hvarje sak har två sidor, och att det, som synes skönt på afstånd, ej alltid är så behagligt på nära håll.
» Diamantregnet » kändes mindre ange- nämt, då dess hvassa ispiggar träffade det obetäckta ansigtet, och den mjuka snömattan dolde en förädisk glanskis, som gjorde vandrin- gen uppför det branta berget högst besvärlig, nästan farlig.
Men slutligen stodo vi der- uppe på platån och kunde fritt blicka om- kring oss.
Strax nedanför utbredde sig den stora bad- orten och tog sig rätt egendomlig ut i vinter- drägt.
Då jag sist stod häruppe, voro de täcka villorna i det närmaste begrafna i de lummiga löfmassorna, nu deremot lågo de så tydliga, och jag tyckte mig först i detta ögon- blick få rätt begrepp om, huru verkligen stor- artad hela anläggningen är.
Ett stycke djupare ned låg jernvägsstatio- nen, der just nu ett tåg brusade in, och ännu längre bort den lilla staden med sitt skim- rande kyrktorn.
A l l t häruppe var så stäm- ningsfullt, så tyst och stilla, att det utgjorde en god beredelse för det besök, jag stod i begrepp att göra.
Med ett visst vemod tänkte jag på denna fattiga, gamla qvinna, som nu låg döende derinne.
Det är likväl ingen vidare tragisk, eller ens märklig lefnadssaga, som gjort, att gamla Maja fått ett rum i dessa spalter.
Hon var en simpel bondqvinna, hvars yttre lif i det stora hela ej skilde sig från hennes med- systrars.
H o n hade kämpat samma strider mot fattigdom och brist och genomgått likartade pröfningar, dock utan klagan, utan knot.
Hvad som i öfrigt skilde henne från mängden var hennes orubbligt goda och jemna lynne, hennes glada, förnöjsamma sinnelag, fotadt på en varm gudsfruktan, som gaf henne kraft att med lätt mod bära hvarje motgång.
En bland de svårare var måhända den, då för några år sedan hennes egen lilla, gråa stuga nedrefs för att lemna plats för det nya, vackra sanatoriet, der Maja sedan fick sin bostad i ett litet nätt och trefiigt rum med tillhörande kök, men der hon likväl ej någonsin fann sig så hemmastadd som i sin gamla, kära koja, der hon tillbragt största delen af sitt lif.
Som vårdarinna af detta sanatorium kom hon hvarje sommar i beröring med åtminstone några hundra af det tusental, som vanligen besöka denna badort, och af alla, som lärde känna den hjelpsamma, och godhjertade gum- man, blef hon af hållen och värderad.
Med stor förnöjelse plägade hon ibland framvisa många synbara bevis på välvilliga badgästers bevågenhet, som dessa i form af skrifvelser, porträtter o. d. brukade sända henne, alltid adresserade blott till Maja på berget, det enda namn, hvarunder hon var känd Då jag förmodar, att det bland Iduns lä- sarinnor finnes ett stort antal, som deruppe
i r-v i i Kl I |_y U IN Annonser mottagas endast mot kontant llqvld I förskott af 2 6 öre pr 4. spalt, petitrad (
Ingen annons Införes under I k r o n hvilket ej är större, än att detta ur möjlighets- hänsyn vore en synnerligen lätt sak.
Resultatet af mina studier har blifvit, att jag härom dagen aflade en dyr ed på att aldrig gifta mig, om icke möjligen med någon » sämre » flicka.
Ty de » bättre » flickorna kännetecknas enligt min åsigt af följande: de ega ett hufvud, som döl- jes till sju åttondedelar af en hatt, lik dalmasar- nes flåhackor; de ega två armar o c h tio fingrar Inkommen i det som vanligt väl putsade uttänjda till en färskräcklig längd genom hamran- köket fann j a g ingen der, hvarför jag knackade det på något olyckligt stackars piano; de äro kring midjan så snörda, att de endast kunna äta spar- på dörren till det inre rummet.
Derifrån ut- ris, o c h af dessa torde knappast tre få plats rätt kommo då Majas vårdarinna samt den gamle upp o c h ned .bredvid hvar andra (åtminstone gjorde doktor M — r, badortens vinierlakaxe, ty äfven jag den iaktagelsen vid en obduktion); vidare ha denna årstid komma kurgäster dit.
Denne de förstört sitt underlif genom att under hela sin tid gå på sylspetsformade s. k. klackar; vidare ha yttrade, att gumman var så klen, att hon ej de förstört sina fötter genom skor, s o m äro två borde mottaga några besök, hvarför jag äm- tum kortare o c h en tum smalare än vederbörande nade genast draga mig tillbaka.
Men den fot.
Och så kunna de inte koka en gryta potatis, sjuka hade igenkänt min röst och bad att få inte steka en biff, inte plocka en höna, inte bädda en säng, inte sopa ett golf, inte laga en strumpa, se mig.
Med föresats att ej trötta patienten, inte tänka en klok tanke till slut.
Helsans rod- utan göra mitt besök så kort som möjligt, nad är dem en fasa, friska luften o c h arbetet en förskräckelse.
Misshandla ett piano på det ohygg- steg j a g in i sjukrummet och såg vid första blicken, att här var all jordisk hjelp fåfäng.
ligaste, parlera ett tjog franska glosor, så att sjelfva Gud fader behöfver tolk för att förstå dem, Hennes dagar voro räknade.
D e förr så fro- studera modejournalerna o c h läspa sött åt sina diga dragen voro nu infallna och bleka.
En kavaljerer på en bal, det kunna de med smak, svår hosta afbröt oupphörligt de ord, hvar- samt ligga till middag dagen efter.
— Der har ni med hon envisadns att hälsa mig välkommen.
porträttet af en » bättre flicka », för hvilkens » upp- fostram en mycket förståndig (!)
mamma sörjt på Men hennes ögon lyste lika vänliga, och öfver det sorgfälligaste.
det aftärda ansigtet hvilade ett obeskrifligt De söka platser mycket nu för tiden.
uttryck af lugn och frid.
Man såg, att hon Jo, ty vi karlar svära, den ene efter den andre, afslutat sin räkning med en verld, der hon på att hellre gå ogifta i all vår tid än skaffa oss hade intet att sakna, samt utan fruktan mot- en hustru, s o m ej ens kan föda ett friskt barn, och hvilken man måste slösa mer penningar på såg det steg, som skulle föra henne till en till lösbehag (om hon skall se något så när » skap- annan, der ingen sorg mer är.
H o n förnekade lig » ut), än man har råd att offra på sin egen ej ens nu sin kärlek till barnen, ty med sin toalett.
En » sämre » flicka är ett naturbarn, full brutna stämma sökte hon tala med Inga och af helsa, friskhet, naturliga behag, arbetslust o c h håg att sköta det hem, h o n en gång får kalla sitt.
uttrycka sin tacksamhet för någon småsak, Men allt sådant anses i fina verlden för någonting som den lilla kort förut gått ditupp med.
rysligt ociviliseradt, hvilket måste arbetas bort.
De » bättre » flickorna ha öfvervunnit alla hinder Ja, det var ett minne för lifvet, denna den och befriats från alltihop — deri ligger deras fö- ringa qvinnans dödsbädd, obesudlad af hvarje reträde.
Skaffa er, aktade » bondhustru », sjelf för låg, jordisk tanke och med minne blott för någon tid ett dylikt exemplar, så skall ni nog få det goda, som blifvit henne bevisadt.
Lycklig se, att jag inte far med osanning — Det kan j u oen, som så dör, i frid med sin Gud och finnas undantag, men dels äro de få, dels vete gudarne, o m de hunnit bli fullständigt » bättre » utan att efterlemna en ovän på jorden.
Det var med på en gång beklämda och Elak ungkarl.
upphöjda känslor, som jag en stund derefter stod utanför vid bergskanten, sedan j a g af * * den gamla tagit ett farväl, som j a g anade var för alltid.
i den luftiga bygnaden besökt gamla Maja, smakat hennes kefir-mjölk och » rara peppar- kakor », åhört hennes prat och kanske också dragit på munnen åt hennes naiva landtlighet, kan det måhända intressera dem att på detta sätt aflägga ett sista besök hos den vänliga gumman.
Och så var det äfven, ty ett par dagar derefter dog » gamla Maja på berget. » » Bättre » och » sämre » flickor.
flisa * v a r frågoafdelning förekom nyligen, som väl de flesta bland våra läsarinnor erinra sig, en fråga från » en bondhustru », hvad egentli- gen menas med det i annonser o c h annorstädes så vanliga uttrycket: en » bättre » flicka.
Tvänne svar ha ingått; det första från » elak ungkarl » är bittert nog i sin öfverdrift, det senare från » stu- dentska » torde ganska förståndigt bemöta frågan.
Vi meddela emellertid här nedan båda svaren till den kraft och verkan, de hafva kunna.
iiL- » Var god tillåt mig i edra spalter lemna » en bondhustru » svar på hennes fråga rörande inne- börden af begreppet » bättre » o c h » sämre » flicka.
Jag är ingen sådan » bättre flicka » — icke flicka alls en gång; men j a g har i flere år sökt reali- sera tanken att gifta mig, o c h då det ingalunda varit min afsigt att taga till hustru någon » sämre » flicka, har j a g studerat » de bättre » i hopp att kunna bland dem finna mitt ideal.
Jag har inga stora pretentioner, äter helst af allt grof husmanskost och går klädd som en bonde, ehuru j a g skulle kunna ha anspråk på att vara » herrekarl »; — dessa anmärkningar må jag förutskicka, på det ingen må alltför mycket förvånas, då j a g säger, att j a g ville ha en hustru, som kunde sköta mitt hem, Att uttrycket » en bättre flicka » ej är så väl valdt, kan j a g vara villig medgifva, enär jemfö- relser i allmänhet slå en massa menniskor för hufvudet, o c h man af kärlek till nästan bör akta henne för gallsjuka, men att det skulle vara orik- tigt o c h rent af förkastligt, vill jag dock bestrida, då uttryckets mening torde vara så väl bekant, att knappast någon, utom en bondhustru, skulle behöfva begära upplysning derom.
» E n bättre flicka » är här naturligtvis det samma som en flicka af god familj, med god uppfostran i så väl mora- liskt, praktiskt s o m intellektuelt hänseende.
Att en flicka är af god familj är visserligen ingen hennes egen förtjenst, men det blir dock alltid en merit hos henne, enär hon derigenom sättes i tillfälle att, o m hon vill, mer än eljes utbilda sitt sätt o c h sin förmåga att fylla en plats i en högre samhällsklass, o c h man får väl i allmänhet antaga, att den tjenstsökande får offra sina kraf- ter h o s medmenniskor, som i yttre afseenden stå " på ett högre trappsteg än hon sjelf.
Detta är hennes ena företräde framför andra, hvilka dock ej derför såsom i frågan behöfva gå under benäm- ningen » sämre flickor ».
Hennes andra företräde genom en god uppfostran torde vara så påtagligt, att j a g ej ens behöfver förklara det för en bond- hustru.
Nu kan visserligen invändas: hvarför utsätter då ej den tjenstsökande i stället för uttrycket » en bättre flicka » alla de meriter, som ingå i det samma?
Jo, af ett enkelt skäl, som troligen torde vara alldeles obekant för en bondhustru, af eko- nomiska skäl.
När man sätter in en annons, beta- las nämligen den samma efter bokstäfvernas antal, och är då naturlagen gifvet bättre att i få ord säga så mycket s o m möjligt, o c h användes derför med förkärlek uttrycket » en bättre flicka », såsom i sig innefattande en hel mängd olika meriter.
Slutligen vill j a g åt en bondhustru rekommendera följande annons: » en hederlig, allvarlig o c h arbetssam a bonddotter söker plats såsom sällskap, lektris eller värdinna i ett finare h e m »; och hoppas j a g svaren skola blifva många.
En studentska.
(Forts.) orgmästarinnan sjelf spelade med en ifver.
och liflighet, som hade det gält hennes lif.
Hennes små skrik och utrop hördes allt emellanåt samt hennes rullande skrattsalfvor, när hon tog in » tricken » i sista minuten eller gjorde » lilla slam ».
H o n bjöd för det mesta » hjerter » — utan att ha ett enda trumfspel på hand — som hon ihärdigt bedyrade.
Och under hela tiden vippade och hoppade roset- ten i pannan på hennes mössa, som hade den blifvit elektriserad af hennes liflighet.
Annie satt och såg på dem och på rum- mets gammaldags möblering.
Hvilken un- derlig verld hon ändå blifvit förflyttad till!
Kunde hon någonsin ha drömt sig en sådan tillvaro för några år sedan!
» Klöfver! » » Ruter.
pass på, min nådiga! » » Nej, hjerter tar öfver! » » Spel ut! » Och så kortens skrapande mot bordet, dok- torns svordomar och borgmästarinnans falsett- skrik.
Annie slöt sina ögon.
Det var varmt i rummet, hon kände sig matt och dåsig, men nöjd och belåten.
Att sitta så der — utan att göra någon ting — att låta tankarne domna bort — ingenting minnas, ingenting hoppas, ingenting önska!
Då hördes bjellerklang släde stannade vid porten.
utanför, och en » Der ha vi minsann vår unge doktor, » sade borgmästarinnan.
Annie hade hastigt öppnat ögonen och lyss- nat till bjellerklangen.
Ingenting önska?
Och hon såg med ett drömmande uttryck ut åt den mörka gatan.
Så fattade hon sitt ar- bete och började ifrigt sy, men borgmästarin- nan bad henne gå ut i köket och höra efter, om der fans litet varmt kaffe åt doktorn.
Hon stod i salen och sysslade med kaffet, när han kom dit, sedan han helt hastigt helsat på de spelande, hvilka voro midt inne i en robbert.
Hon gick och hemtade sitt arbete, men satte sig sedan hos honom i salen.
» Tack för lånet af ' Rosmersholm ' », sade hon, » jag har den med mig i dag. » » Nå, hvad tyckte fröken om den? » » Jag vet inte. » » Vet ni inte? » » Nej, inte utom att den är förfärlig och gripande — oaktadt all sin dunkelhet — men ' tycka om ' — det gör man väl inte med en sådan bok! » » Ibsen har aldrig varit större än i ' Ros- mersholm '! » — Ibsen var nemligen doktorns afgud.
D å beklagar jag min enfald som vida föredrager ' Brand ', ' Et Dukkehjem ', ' Vildanden ' m. fl. » » Men ni måtte väl tycka, att Rebecka är en herrlig qvinna? » » En herrlig qvinna?
Hon som störtar Beate i Möllefossen för att få sin egen brännande lidelse tillfredsstäld, och som sedan, när lidel-
Med Iduns e x p e d i t i o n är f ö r e n a d Iduns uträttningsbyrå, hvilken gratis verkställer alla u p p k ö p åt Iduns a b o n n e n t e r i landsorten s a m t f ö r öfrigt sen slocknat, inte ens förmådde älska som en qvinna! » » Jag tror, ni gör Eebecka orätt, att ni alls inte förstått henne.
Det var j u medve- tandet af sladd, som stälde sig mellan henne och Rosmer.
D e vilda begären slocknade, en bättre, ädlare känsla uppstod i deras ställe — och så hade hon ju, som hon sjelf säger, — en ' fortid '.
» » Anser ni också det höra till hennes ' herr- ligheter '? » » Den ohämmade naturkraften väcker alltid min beundran, och inte betyder det någonting för mig, att en qvinna haft en ' fortid '. » Annie hade velat fråga honom, om han menade, att han kunde gifta sig med en qvinna, som haft en ' fortid ', men någonting band hennes tunga.
Hon hade j u också sitt för- flutna — fast ej genom eget brott — men han kunde ändå tro, att hon frågade med tanken på sig sjelf — hon, som var sin fa- ders dotter!
» Hvad jag kan förstå, » sade hon sakta, i det hon böjde sig ner öfver sitt arbete, » är, att när två, som älska hvar andra, ej kunna lefva till sammans, då är det skönt att dö till sammans.
» » Det kan också jag förstå, » inföll han ha- stigt men sakta, liksom hon talat.
» Men, » fortfor hon, » så var det inte här — Rosmer och Rebecka kunde ha lefvat till samman, men mig förefaller det, som de rent af ej orkade, med lifvet eller kärleken.
Ros- mer hade mist sin handlingskraft, tron på sig sjelf och sitt lifsmål — men en qvinnas kärlek, hennes stora, uppoffrande kärlek kan återge honom den — — men inte nu genom att egna honom ett lif af kärlek utan genom att dö!
Och när Rebecka är stor nog för att fatta det, när hon vill ge honom detta bevis på kärlek för att återge honom tron på sig sjelf, henne och lifsmålet — när hon i ett ögonblick af hänförelse blir stor och sant qvinlig — — icke ens då förmår hon Rosmer att vakna ur sin förslappning han finner, att han ändå inte har kraft att lefva, utan att det är beqvämare att hoppa ner i forsen till sammans med Rebecka! » » Nå ja, han måtte gerna försvinna; svaga stackare, som han, har jorden godt om — men det fins inte en Rebecka på hundra qvinnor — hon måtte gerna få lefva! » » Och jag säger tvärt om, » utbrast Annie ifrigt och med glödande kinder, » låt henne dö, låt henne bringa sitt sonoffer, men må Bostaden.
Frisk luft.
Man kan icke nog ofta framhålla nödvändigheten af frisk luft i boningsrummen.
Det spares af mången på frisk luft, som kostade den tio kr.
kub.-m.
; och ändock få vi den icke blott gratis, utan vi kunna äfven utan nästan all möda få den in i våra rum.
Icke vattnet få vi så helt för intet.
Hvarföre spara vi då?
Jo endast af okunnighet.
I en familj här i närheten föddes för ett par månader sedan en gosse.
Frisk var han som kanske de flesta barn äro, när de komma till verl- den.
Modern befann sig ock väl efter omständigheterna.
Familjen hörde ej till nödens barn, hvarföre modern och barnet erhöllo tjenlig föda och skötsel i öfrigt, men frisk luft — inte en smula.
Den utestängdes med största sorgfällig- het.
Vid in- och utgåendet iakttages ännu, som gälde det att utestänga pesten, den största försigtighet att icke den yttre luften skall intränga i rummet.
Barnet- är oroligt och skriker både natt och I r-v I I kl I L / v j IN tiil billigaste pris o c h på b ä s t a sätt utför alia m ö j l i g a u p p d r a g till tjenst f ö r Iduns ärade läsarinnor.
det då inte vara så tröstlöst förgäfves — må hennes död ge Rosmer nytt lif och ny kraft!
Ack, hvarför lära de stora diktarne oss ej, att lefva lifvet — hvarför visa de oss inte vägen framåt — - utan i stället detta hopp- lösa, förtviflade: ner, ner i Möilefossen, när idealen ramlat, när lyckan sviker — åh, det är inte svårt att dö, när man är olycklig, men det är svårt att lefva — det vet jag bäst! » Hon hade släppt sitt arbete.
Hon gömde ansigtet mot sin arm och grät.
Det var så olikt henne, som alltid föreföll lugn och be- herrskad, till och med likgiltig för allt.
Dok- torn kände ett djupt medlidande med henne, och hans ögon fuktades.
» Ja, ni har kämpat modigt — ni dränkte er inte i Möilefossen — det är sant, » sade han med ett varmt tonfall i rösten.
Och han kände varmt för henne — i det ögon- blicket.
Han var innerst i sin själ en vek natur, känslig och lätt mottaglig för intryck.
Länge efteråt i kommande år erinrade han sig den aftonen och sin stämning då — nå- gonting ej långt ifrån förälskelse — och flic- kan, som satt midt emot honom med ned- böjdt hufvud, så att han endast såg hjessan med det mörka, tjocka håret.
Han kom i håg den smärta, fina, af gråt darrande ge- stalten, lutad mot armen, som låg på bordet, samt röstens lidelsefulla vibrerande.
Hon lyfte upp sitt ansigte, vått af tårar, och fäste sina mörka ögon sorgset på honom.
» Och vet ni, hur gerna jag skulle gjort det — jag menar, dränkt mig sjelf med alla mina sorger i någon brusande fors?
Vet ni, hvad det kostade mig att bjuda frestaren vika och åter taga fatt på lifvet?
Nej, ingen, ingen vet det, jag har aldrig talat med nå- gon derom — — inte heller om, huru svårt det ännu i bland kan vara — — när något riiver upp såret, som kostat mig så många qval, så mycken energi att läka.
Men lefva måste man, derför att Gud vill det, derför att sjelfmord är fegt och det enda brott, som aldrig kan ångras och försonas — och, hvem vet, kanske derför heller aldrig förlåtas!
Ni undrade en gång öfver, att jag så sällan log — hur kunde ni undra! » » Jag undrade öfver, att ungdomen inte tog ut sin rätt och lade leendet till baka på läp- par, som voro ämnade att le och le mycket, i harmoni med ett par ögon, som ännu kunna stråla.