Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men så skall det inte häller hända mig mer – det är i afton sista gången jag sätter min fot i den där hålan.
Hon är ju kapitalist.
Du vet, att jag ingenting eger kontant – bara några obligationer.
Ja – det är lika bra.
Jag tänkte belåna papperen i en bank tils vidare.
Då du minskat kapitalet, som ändå är så knappt — — —
Berta får bidraga litet mer till huset.
Det är inte mer än billigt, då jag kostat på henne en dyrbar uppfostran.
Berta har alt till största delen uppfostrat sig själf.
Nå, så får hon arbeta lite mer och skaffa sig bättre inkomster.
Hon arbetar hela dagarna och ibland får hon sätta till nätterna med.
Får hon det?
Nåja – det blir alt någon råd, skall du få se.
Jag har mycket funderat på att själf skaffa mig något arbete – – –
Käre gubben – – –
Det har du nu funderat på i sju år – alt sedan vi sålde Bergfors och flyttade till Stockholm.
Ja, du skall få se, jag gör nog allvar af det en dag.
Nu gäller det bara att komma ur denna tillfälliga förlägenhet.
Tag nu fram papperen med detsamma, så slipper jag väcka dig, när jag går ut i morgon.
Nå, du har väl i alla fall ett depositionsbevis?
Du är en oförlåtligt svag mor, Julie – det säger jag dig rent ut.
Låter du inte Berta styra och råda i allting som om hon – men jag – jag tänker inte – har man någonsin hört maken!
Emellertid säger du Berta att hon genast återlemnar till dig – –
(häjdar henne).
Jag har inte lust att stå här som supplikant inför min fröken dotter.
Men säg henne bara från mig, att hon inte bär sig dumt åt och ställer till några scener eller gör svårigheter.
Det är inte hon, som är den styrande här i huset – och jag måste ha papperen strax i morgon bittida.
Om du vill, så kan du ju säga Berta, att jag beslutat att aldrig spela mer.
Och hör – du kan ju också säga henne, att jag tänker skaffa mig någon sysselsättning, så att jag får bättre inkomster.
(småler tviflande).
Hvad – hvad behagas?
Misstyck inte, lille gubben – men vet du, den hälsningen vill jag inte framföra till Berta.
Men finge hon se dig handla – det vore en annan sak.
Åh – jag behöfver inte stå till svars för min dotter, hvarken för mina ord eller handlingar.
Det är verkligen något så okvinligt hos Berta – så – afkylande – så obehagligt.
Ah – du var minsann något helt annat, du – i din ungdom – ja, du är för öfrigt än i dag mycket sötare än din yngsta dotter.
Lissi – det är annat – hon liknar dig – hon har något sant kvinligt, hon som du.
Apropos, hvilken dag kommer hon?
Ångbåtarna göra så oregelbundna turer nu på hösten.
Nå – god natt nu, min lilla gumma.
Glöm nu inte, hvad jag sagt – i morgon bittida måste alt vara klart.
(kommer från höger).
Var inte så orolig, älskade lilla mamma – jag tar alt på mig.
Så länge jag lefver skall jag inte tillåta, att han ruinerar dig.
(Det ringer på tamburdörren).
Min Gud, Berta, hvad jag är ängslig.
(Springer ut och öppnar.)
(Lissi kommer in, resklädd, Berta efter.)
(Omfamnar och smeker henne.)
Min lilla flicka – att jag har dig här nu.
Och hur kommer du så sent på kvällen?
Lissi
(talar hela tiden stelt, onaturligt).
Ångbåten har legat för dimma i skärgården.
Jag lemnade
Ville och barnjungfrun ombord – själf kunde jag inte gifva mig ro att stanna – jag längtade så att träffa Wilhelm.
Nå – hvarför gick du inte hem till honom direkte?
Ja, han kom från en middag och tittade upp i förbifarten.
Men han gick kanske ut och gick en stund först.
Fru Bark och Berta.
Han talade vid ett fruntimmer.
Så skildes de åt och jag skyndade mig för att hinna upp honom.
Kära barn, det var väl någon bekant, som bodde i samma hus.
Jag kunde inte tro på något ondt, fast jag kände en förfärlig beklämning.
Nå – öppnade inte portvakterskan?
Då svarade hon, att det var redan en där uppe – och så kallade hon mig – – – och bad mig packa mig i väg med det samma, annars skulle hon skicka polis på mig – och så slog hon igen porten midt framför mig.
Jag tänkte gå direkte ned till hamnen och kasta mig i.
Men så ville jag ändå lemna Ville till er först.
(omfamnar henne snyftande).
Kamrern, Berta och fru Bark stå alla vid skrifbordet.)
Bäste kamrer Lundberg – Berta har ett så stort förtroende till er rättskänsla, det vet jag.
Jag tycker därför, att jag bör kunna lita på, att ni inte skulle vara med om detta, om det vore något orätt däri.
Ni är väl riktigt säker på, att jag har rätt att undandraga min man dessa pengar?
Kamrern
Ja – såvida ni inte anser er ha större skyldigheter mot er mans spelkamrater än mot edra barn.
Nej, men – man brukar väl ändå anse det som en hederssak att betala sina skulder.
Kamrern.
Mycket riktigt – såvida man inte tar från en för att betala en annan.
Ja – och gifna till er med det uttryckliga förbehåll, att de ej skulle få användas till att betala er mans skulder, utan endast för er egen och era barns räkning, inte sant?
Men äro sådana förbehåll absolut bindande?
Tillåt mig fråga – om ni nu så ädelmodigt betalar er mans skulder – hvem skall sedan i en framtid betala edra egna?
Nej, inte hittils.
Men när er man gjort af med hela ert lilla kapital – ty får han nu en del, tar han naturligtvis snart resten – och när ni således blifva reducerade till att lefva alla tre på fröken Bertas inkomster – när ni då finner att dessa icke räcka till, vet ni hvad ni då kommer att göra?
Ni kommer att taga lifsmedel på kredit, skuldsätta er för småsummor i alla bodar – och hvem skall betala?
Förlåt att jag är nog ogrannlaga att på detta sätt lägga mig i edra handlingar – men fröken Berta har tagit mig till rådgifvare och jag anser det vara min skyldighet att tala ut.
– Och hur tror ni att er dotter skall kunna bära alla de bekymmer och förödmjukelser, hvari ni då bli indragna.
Hon blir också tvungen att göra skulder – kanske låna af förmän och kamrater i banken – låna med medvetandet att aldrig kunna betala – men hvad gör alt detta, bara er man får pengar till sina spelskulder – annars vill ju ingen spela med honom mer och han får tråkigt – och dessutom, en kärleksfull hustru bör inte neka sin man något – är det inte så?
Nej, kamrer Lundberg, ni går för långt – ser ni inte, hur ni sårar mamma?
Vore inte människor i allmänhet så rädda för att såra, så skulle mycket ondt kunna undvikas.
Min Berta är en alt för stolt natur för att hon någonsin skulle förödmjuka sig så – låna utan att kunna betala – tigga af förmän –
Er dotter, fru Bark, kan göra alt för den hon älskar, till och med förödmjuka sig.
(halft skämtsamt).
Men jag förstår inte hvad det kommer åt er, kamrer Lundberg.
Ni tar en ton – ni uppträder här med en myndighet – –
Har ni inte, genom ert förtroende, gifvit mig rätt till det, fröken Berta?
Men ni behöfver verkligen inte spilla flera ord på den här saken.
Mamma ämnar visst inte vägra att skrifva under gåfvobrefvet – den saken var afgjord mellan oss redan i går afton.
Men det är inte tillräckligt att er mor skrifver under, fröken Berta.
Hon måste också vara fullkomligt öfvertygad om, att det är riktigt att göra det – eljest komma dessa tvifvel att dyka upp igen litet emellan – och en vacker dag göres kanske hela gåfvobrefvet ogjordt igen.
Det är dock hårdt, att inte kunna förtjäna så mycket, att man kan försörja de sina.
Vore jag en man så kunde jag, som ni, kamrer Lundberg, underhålla mina föräldrar helt och hållet.
Då skulle mamma gärna få gifva pappa dessa pengar – då skulle jag inte behöfva bråka med detta gåfvobref, som jag ser plågar dig så mycket.
Min kära flicka – du gör redan mer för oss, än de fleste söner skulle göra.
Ja – och i alla händelser långt mer än jag gör.
Nej, kamrer Lundberg, hur kan ni komma fram med en så uppenbar –
(till fru Bark).
Jag vet bäst, hur mycket er dotter gör för er – jag, som dagligen ser henne på banken.
Ibland har hon varit så trött när hon kommit dit, att hon varit färdig att svimma – –
(söker ifrigt att afbryta honom).
(låtsar ej märka det).
Ett par gånger har hon fått så våldsamma anfall af hufvudvärk, att hon måst afbryta sitt arbete – men hon har inte kunnat förmås att gå hem, emedan hon icke velat oroa sin mor – –
(omfamnar henne rörd).
Visa mig, hvar jag skall skrifva under.
(lågt till kamrern).
Jo, ni bär er vackert åt, kamrer Lundberg.
Ett sådant förräderi!
Ni har en svada som – ja, jag bedyrar, som pappa själf!
Stå nu där och blygs.
Han griper det och kysser hennes hand.)
Men har ni skaffat det andra vittnet, fröken Berta?
Ja, vår förra hushållerska, som bor midt emot i farstun, är här och hjälper oss i köket.
Jag skall bedja henne komma in. (Ropar i dörrn till fonden.)
(kommer värdigt).
Hvad är det.
Berta vet ju, att jag inte tycker om, att man ropar på mig, när kaffepannan står på.
Lovisa skall bara vara snäll och se, att mamma själf skrifver sitt namn på det där papperet.
(går fram till skrifbordet).
Vill hon nu drifva spektakel med mig igen?
Ja, gudskelof, lite uppfostran har jag då fått i min dar.
När vi voro på Bergfors var jag hushållerska och hade hela tjänarpersonalen under mig –
Jungfrun skall nu vara god och intyga fruns namnteckning – jag skall skrifva först –
(reser sig och lemnar pennan till kamrern, som skrifver, hvarefter han lemnar den till Lovisa).
(sätter sig omständligt till rätta i stolen, kamrern visar henne, hvar hon skall skrifva.
Hon blir sittande med pennan i hand och läser hela gåfvobrefvet, följande raderna med pekfingret.)
Jag skall väl först veta, hvad det är jag skrifver under.
Det är bara fruns namnteckning, ni skall bevittna.
(fortfar att läsa).
Men så säg henne då – –
Låt henne göra som hon vill.
Lovisa hjälper mamma i hushållet nu, då vi inte längre ha någon jungfru, och vi ha aldrig några hemligheter för henne.
(skrifver under; reser sig långsamt).
Det skall herr kamrern riktigt ha tack för.
(tar sin hatt).
(omfamnar modern och svänger om med henne).
Åh, mamma, hvad jag är glad – hvad jag är glad!
Du vet det kommer öfver mig ibland midt i alla bekymmer en sådan där uppsluppen, yster lifsglädje.
Jag är så glad, att jag ville skrika, jubla, dansa.
Men så har jag också vunnit en stor seger i dag.
– – Du ser helt häpen ut, mamma.
Tänker du kanske som Wilhelm, att jag är girig?
Du skall höra hvad det är, mamma.
Det är ett förtroende, jag vill gifva dig.
Du tycker då verkligen om honom?
(reser sig häftigt och går framåt golfvet, blir en stund stående med sänkt hufvud, skakar på hufvudet och går tillbaka till sin plats).
Nej, mamma, du misstar dig – det var inte det, jag menade.
Det var bara om dig och mig, jag ville tala.
(Talar med bortvändt ansigte, under det hon leker med moderns hand.)
Ser du, alt sedan jag begynte tänka, är det en sak, som ständigt har grämt mig.
Det är, att du varit så svag för pappa, så att du uppoffrat oss, Lissi och mig, för, att tillfredsställa hans dåliga böjelser.
Jag mins till exempel när
Lissi måste afbryta sina pianolektioner, därför att de voro för dyra – och samtidigt slösade pappa bort stora summor – och du hade inte ett ord af förebråelse mot honom – men du bannade Lissi, för att hon inte ville foga sig.
Och när jag så gärna ville resa utrikes ett år för mina studier – som jag trodde var så vigtigt för min framtid – ja, då lät du pappa förstöra de pengar, som voro aflagda för det ändamålet – – förlåt mig, älskade lilla mamma, att jag börjar röra i detta – det är inte för att förebrå dig något, tro inte det, det gjorde mig ondt då, men sedan har jag insett att du inte rådde för det.
Fast förmögenheten var din, var det ju pappa ensam som hade dispositionsrätt öfver den och du var omyndig och kunde ingenting göra.
Jag förstår nu, att det var storartadt af dig att kunna böja dig, som du gjorde – men jag vill bara säga, att dessa bittra erfarenheter kvarlemnat en liten tagg i mitt hjärta – en naggande tanke, att pappa med alla sina fel var mer för dig än dina barn och att du skulle vara i stånd att offra oss för honom.
Och det kunde jag inte tåla, när jag visste, hur jag kunde offra alt, alt, hela min personliga lycka – (gör en paus och synes tänka efter; upprepar efter en stund med eftertryck) ja – hela min personliga lycka för din skull.
– Men så har jag alltid hållit mitt mod uppe med den tanken, att om det verkligen gälde något där du kunde handla, så skulle du också hafva kraft att stå emot pappa för vår skull – eller snarare, för det rättas skull.
(Går till skrifbordet och tar gåfvobrefvet samt går ut till höger; kommer strax in igen med förändradt utseende.)
Åh, mamma, hvad jag är lättsinnig.
Jag är förundrad öfver mig själf.
Dessa våldsamma, omotståndliga anfall af lifsglädje och jubel komma ofta öfver mig, när det är som sorgligast rundt omkring mig.
Jag förstår inte annat, än att det är en nödvändig reaktion, – en bestämd fordran att lefva, som gör sig gällande.
Tänk att jag nu rent hade glömt Lissi, som sitter därinne och gråter – bara gråter och vill inte se upp en gång.
Vi måste skicka bud till Wilhelm och be honom komma hit.
Ja – jag skall skrifva några rader.
(Skrifver; läser högt:)
Nu måtte han väl komma.
(Reser sig, rullar ihop några skrifna pappersark, som hon medhaft från sitt rum.)
Jag skall skicka ett stadsbud med detsamma.
Det är billigt, att jag tar stormen på mig, då det är jag, som stält till altsammans.
(Går i fonden.)
(gläntar på dörren till vänster).
Det var bra – jag väntade på det.
Jag vill inte ha några scener med min kära dotter.
Jag tyckte jag hörde Bertas vän, kamrern – en otreflig karl – jag har aldrig kunnat med honom – har han nu också blifvit indragen i våra penningeförhållanden, eller hvad är meningen?
Käre gubben – jag tror att kamrer Lundberg är en utmärkt bra karl – och vet du – han är bestämdt kär i vår Berta.
Kär i Bertha! det var en underlig smak.
Ja ja, det förstås, Berta är ju en förbaskadt duktig flicka – men det är det där okvinliga hos henne – inte ville jag ha henne till hustru, det vet jag då.
Men det vore emellertid ett förträffligt parti för Berta – kamrer Lundberg är en utmärkt bra karl – jag har alltid tyckt särdeles mycket om honom – men han är ju fattig som en skåpråtta och har en hel familj att försörja – hur tror du han skall kunna gifta sig.
Jag tänker att han nog kan få en bättre plats med större inkomster.
Nästan – tror jag.
Men Berta kan visst inte besluta sig.
Är flickan galen?
Det är ju en riktig lycka att någon vill ha henne.
Berta har sitt eget hufvud – –
Ja, jag vet nog – tala inte om det.
Jag begriper inte, hur hon blifvit sådan – med en mor, som är så sant kvinlig.
Men det är som jag säger – faster Malla opp i dagen.
Nå, hon tar väl sitt förnuft till fånga.
Nu, min lilla gumma, skall du vara söt och taga fram det där depositionsbeviset – –
Ack, min käre gubbe – vår familj träffas af svåra olyckor.
Om du visste, hvem som nu sitter därinne i Bertas rum och gråter – gråter så det gör ondt i hjärtat att höra henne!
Det är vår stackars Lissi.
Hon kom till staden sent i går afton.
Hennes man väntade henne inte och hon har gjort en upptäckt – en förskräcklig upptäckt.
Wilhelm har glömt henne under sitt lif här i Stockholm och inlåtit sig i ovärdiga förbindelser.
Det stackars barnet är alldeles förkrossadt.
Det är svinaktigt gjordt af Wilhelm och jag skall minsann lexa upp honom – men hvad är det för pjoller att taga så illa vid sig.
Wilhelm är en glad själ – jag håller mycket af den pojken – men en lymmel är han – –
Lissi säger, att hon aldrig vill se honom mer –
Åh, hvilket prat!
Hvem skall då underhålla henne, tror hon?
Jag skall säga Wilhelm sanningen och skall inte lägga fingrarna emellan, det skall bli säkert – men jag har brådtom nu – tag fram –
Men vill du inte hälsa på Lissi?
Jo – nog ville jag gärna se henne ett ögonblick, innan jag går ut – (närmar sig dörren till höger) gråter hon, sa’ du?
Ja – hon snyftar och är alldeles utom sig.
(vänder tvärt om).
Då är det bäst låta henne vara.
Nej tack, tårar – jag är för god, ser du.
Jag har aldrig kunnat se ett fruntimmer gråta.
Och så har jag brådtom – –
Men hon skulle nog lugna sig om du kom in till henne – –
Jag vill inte se henne gråta – Wilhelm är en lymmel – –
(vekt).
Nej – jag har inte tid.
– Jag har inte tid, säger jag.
Kommer jag inte, ställer den skojarn till spektakel – –
(med ångest).
Pontus lille – tänk på barnen – skola vi beröfva dem det sista – och lemna dem bara fattigdom i arf – – – ?
Seså – börjas det nu igen?
Ha vi inte talt ut om den saken i natt?
Jag skall säga dig en sak, min kära hustru – jag är en god man – det skall ingen kunna neka – men min godhet har en gräns – och jag är häftig – reta mig därför inte!
Tag ögonblickligen hit hvad jag begärt – jag är ledsen att nödgas använda maktspråk – men du tvingar mig till det med din envishet –
(sjunker ned i en stol, maktlös).
Gör med mig, hvad du vill!
Jag har inte dessa pengar längre.
(störtar emot henne).
Inte dina – mina.
Mina pengar, säger jag!
Du är min hustru, och alt hvad du har är mitt.
Hvar har du gjort af pengarna – svara?
(fattande sig, starkt).
Jag har gifvit mina pengar till Berta genom ett lagligt gåfvobref, bevittnadt af kamrer Lundberg.
Till Berta.
Åh, den Berta – hon skall få med mig att göra.
Det är i alla fall en olaglig handling, som jag inte frågar efter.
En hustru har ingen egendom, som inte tillika är hennes mans.
Ja, då säger jag, att det är usla lagar, som tillåta sådant – det är upprörande!
En hustru skulle ha rätt att utan sin mans vetskap – – – där ser man, hvart de modärna emancipationsidéerna leda!
En fullständig upplösning af äktenskapet och familjelifvet – ty hvad är äktenskapet, om hustrun skall ha rätt att handla så egenmäktigt – –
Det är väl ändå inte så obilligt, att hustrun har något medel att skydda sin och sina barns existens.
Du talar som om hustrun och mannen vore två fiendtliga partier, som måste vara på sin vakt mot hvarandra – det är ju uppåt väggarna – lagstiftningen borde naturligtvis utgå från att man och hustru äro ett och ha samma intressen.
Men lagstiftningen måste väl också tänka på sådana äktenskap, där hustrun kan behöfva ett skydd mot mannen – – –
Nej, det är just det, som är alldeles galet.
Genom att förutsätta, att det kan finnas sådana förhållanden, ger lagen ju ett slags berättigande åt kvinnan att uppresa sig mot mannen – det är i högsta grad demoraliserande.
Berta säger åter igen, att det är demoraliserande – — — —
Ja – jag vet – Berta!
Hon har förvridit hufvudet på dig med sina galna okvinliga idéer!
Du, som förr var en så god hustru – om du kunde se på mina ögon, hvad jag ville, så – nu bryr du dig litet om, om jag blir komprometterad, skandaliserad, bragt till förtviflan – bara du har räddat undan dina pengar och bevarat din själfständighet, så är du nöjd.
Ja – och du låter till och med förleda dig till ett knep – en oärlig intrig!
Jo – jag prutar inte af det minsta – ett knep – ett förräderi!
De hade ingen rättighet att spela med dig om mina pengar.
Dina – dina!
Jag tror du blifvit galen med ditt mitt och ditt – dina pengar och dina pengar – aldrig hör jag annat.
Jag talade inte om mitt och ditt, Pontus, då du hade förstört hela min stora förmögenhet och allting måste gå under klubban – vår vackra egendom, silfret, linnet – du hörde mig aldrig klaga då, aldrig göra dig den minsta förebråelse.
Ingen skall kunna säga, att jag inte så godt jag kunde sökte lätta det för dig.
Ja – naturligtvis.
Du gick omkring vid auktionen med ett tillkonstladt leende på läpparna och glad och vänlig stämma, bara för att alla grannarna skulle se, hvilken ängel du var och hur illa jag gjort mot dig.
Åh, jag känner nog till den där taktiken – det var så man kunde blifvit galen!
Det är alldeles som när du sitter uppe och väntar på mig om nätterna och i stället för att göra mig förebråelser kommer vänlig och smilande emot mig för att jag riktigt skall känna mig som en brottsling.
Ja – du har rätt.
Du har mycket att förebrå mig.
Det är detsamma – jag förebrår dig ingenting – du har nu beslutat att vanära mig och drifva mig till förtviflan – du har väl betänkt dig på följderna – det återstår mig ingenting annat än att – – – (betydelsefullt) att draga mig ur spelet.
(uppmärksam).
Jag skall nog veta att dö – så att jag inte vidare skall behöfva ligga dig och barnen till last.
Har din stämma ännu ett så ömt tonfall för mig, Julie!
Ack – mins du ännu den dag, då din far – som i parentes sagdt alltid var tämligen ogrannlaga mot mig – begärde att det skulle bli paktum oss emellan? – hur söt du var, när du då lade din hand i min och sa’:
»jag begär inte bättre än att få lemna mitt öde i hans händer».
Och när då din far – en brutal, hänsynslös despot, din far – –
Åh –
Ja, ja, det vill säga, han var ju en högst utmärkt man, min käre svärfar, och jag har alltid vördat hans minne – när han då på ett ganska sårande sätt framkastade en antydan om, att jag skulle kunna göra af med altihop och bringa dig till tiggarstafven – åh, Julie, hvilken vacker blick du hade, när du sa’:
(blir rörd).
Ja, ser du, Julie, då var du kvinna – en sann kvinna, sådan som männen tillbe – nu är du mycket, mycket förändrad.
Om det inte vore mina barn jag hade att tänka på, Pontus.
Jag försäkrar dig – det är inte för min egen skull – ännu i går afton var jag besluten att inte göra det – men när så detta kom till med Lissi och barnen – då tänkte jag – för deras skull –
Ja, det behöfs inga förklaringar, kära Julie.
Jag vet nog hur det är – dina barn äro dina afgudar – du och barnen, ni ha alltid varit så mycket för hvarandra, att jag varit öfverflödig – och jag är öfvertygad om, att hvarken du eller barnen (blir rörd) ska’ fälla en tår på min graf – ni ska’ bara känna det som en lättnad, när jag är borta.
(patetiskt).
Men kom då i alla fall ihåg – det är ni, som drifvit mig därtill!
Du ser mig inte mer!
Jag vill gå, innan Borg kommer och söker mig.
Nej, Pontus – du får inte – du kan inte.
Hvad kan jag göra bättre än gå ur vägen för er?
Ni ha aldrig hållit af mig – och det är inte mer än rättvist, jag erkänner det.
Jag har bringat er från välstånd och öfverflöd till fattigdom – sådant kan inte ens en hustru förlåta, det förstår jag nog.
Det är bittert, att jag inte kunde få tillfälle att visa er, att jag ännu kan upprättas – jag hade hoppats att nu få börja ett nytt lif och slutligen lemna ett aktadt minne efter mig – men en sådan lycka har jag naturligtvis inte förtjänat – nu återstår mig därför ingenting annat än att dö med ett fläckadt namn.
Pontus – hällre hvad som hälst – åh, om jag bara egde någonting – jag skulle gifva dig det alt – alt – –!
(skjuter henne tillbaka).
Det är ju bara ett talesätt – en tom fras.
Ingenting vore ju lättare för dig än att hjälpa mig, om du ville.
Har Berta gått till banken?
Nej, inte ännu – bara bort med en renskrifning.
Då ligger troligtvis papperet där inne i hennes skrifbord.
Pontus – du har ingen rätt att taga det.
Ett lagligt bevittnadt papper – –
Om du ännu hade en gnista kärlek för mig, så skulle du naturligtvis göra om altsammans – förstöra hela gåfvobrefvet, innan Berta kommer igen.
(i ångest).
Kan jag det, Pontus – –
Ingenting är vanligare än att man till exempel ändrar ett testamente.
Mitt lif är inte så mycket värdt.
Det är bättre, att du gömmer dessa pengar, så att du och dina barn kunna lefva sorgfritt.
(springer in i Bertas rum, återkommer med en liten portfölj i handen).
(Letar ifrigt, tar fram gåfvobrefvet och rifver sönder det.)
(häpen).
(med handen på hans axel).
Jag lofvade ju en gång att följa dig ända till tiggarstafven.
Du skall inte ångra hvad du gjort.
Ännu i dag skall jag söka mig någon plats.
Vi ska arbeta och spara tillsammans, du och jag.
Ah, det skall bli ett lyckligt lif!
En koja och ett hjärta, Julie! – Tag nu också reda på depositionsbeviset – det ligger nog i samma portfölj – (letar i portföljen, som frun håller) se där är det – nu skall du bara skrifva under detta, så att jag får lyfta papperen i banken.
(Visar henne hvar hon skall skrifva, står lutad öfver henne ömt medan hon skrifver.)
(kysser henne).
Det fins inte en sådan kvinna, som du!
(kommer i detsamma, möter honom i dörren).
Se – god morgon, min flicka.
Så tidigt i rörelse!
Ja – jag måste ut ett ärende.
(kommer framåt rummet).
(som omärkligt gömt portföljen i sitt skrifbord).
Nå – och han tycktes inte vara ond.
talade ju helt vänligt till mig.
Han tyckte att det var ett misstroende mot honom som – å min sida – en hustru bör inte så uppresa sig mot sin man – –
– Nu har han försökt taga mamma från känslosidan, kan jag märka – – Nå, du skylde väl bara på mig?
Kära Berta, jag tror inte, att vi handlat rätt mot honom.
Ack, du goda, känsliga lilla mamma, måste jag nu börja upprepa samma argumenter om igen.
Ja, du har nog rättskänsla, kära Berta, men du är för sträng mot din far.
Nå – nu ser jag hur det är.