Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och som i Betänkandet sålunda, både genom frågan om ämnenas uppställning och i öfrigt, vidrörts den plan, sorn grundlagt uppställningen af hela ifrågavarande förslag, samt ordnandet af ämnena deri, torde, bland åtskilligt annat, som för kortheten måste här förbigås, kunna af mig nu här anmärkas följande: a) Det som afhandlas i Usta Kap. kunde, enär det icke innefattar några straffbestämmelser, måhända, på sätt äfven Högste Domstolen, vid granskning af Lagkomitéens förslag till Straffbalk, antydt i protokollet för den 6:te December 1839 (tryckt 1840, sidan 14), oeh jag yrkat, anses heldre tillhöra Rättegångs - 62 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. balken*) eller tillsvidare åtminstone den "författning om nya strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall'', hvilken Kongl.
Ma.j:t i nådig Proposition af den 17 sistlidne Mars föreslagit, och hvilken man, för vinnande af korthet, kan beteckna med namnet promulgationslag.
Jag vet väl, att både Lagkomitéen och Lagberedningen föreslagit, att, i likhet med flera äldre och nyare tyska brottmålslagar, Sveriges blifvande Strafflag skulle börjas med bestämmelser, rörande de ämnen, som innefattas i 1 Kap. af ifrågavarande nådiga förslag; och jag inser äfven, att man till försvar härför kunde uppgifva, att dessa bestämmelser äro högst vigtiga för afgörande af frågan, om hvilka personer, som få stralfas, och hvilka gerningar alltså skola vid svensk domstol anses såsom brott; äfvensom, i händelse territorialsystemet antoges, föreskrifterna i l:sta Kap. vore nyttiga för bestämmande af det territorium, inom hvilket lagen skall gälla.
— Men detta allt har icke kunnat skingra mina tvifvel, huruvida icke berörde föreskrifter böra, strängt taget, annorstädes placeras, helst föreskrifterna om behörig domstol alltid tillhört Rättegångslagen, samt frågorna om svensk jurisdiktion i allmänhet och svenska domstolars särskilda jurisdiktioner icke torde böra alltför mycket skiljas. b) Man har ifrågasatt om ej 3 Kapitlets 11 § bort införas i 5 Kap. af ifrågavarande förslag. c) De ämnen, som innehållas i 6 Kap., torde rätteligen tillhöra civillagen, och hade kanske derföre bort tillsvidare införas i promulgationsförfattningen eller såsom ett appendix fogas vid Brottmålslagen; men Utskottet, som velat undvika hvarje, för innehållet icke nödig, ändring, beslöt att, i följd af detta och andra s. k.
"praktiska skäl, bibehålla föreskrifterna i sjelfva Strafflagen.
Detta får jag nu icke klandra. d) Hvad i 7:de Kap. föreskrifvits hade otvifvelaktigt, för att icke missleda någon rörande lagstiftarens nuvarande grundåsigt angående de s. k. “religionsbrotten“, bort införas antingen och rättast i 11 Kap., bland bestämmelserna om fridsbrott, på sätt Lagkomitéen föreslagit, eller i 18 Kap. om sedlighetsbrott, eller åtminstone närmast intill ettdera af berörda två kapitel, t. ex. framför fridsbrotten, såsom Lagberedningen gjort.
Uti de norska förslagen voro föreskrifterna “om Forbrydelser med Hensyn till Religionen” ställda mellan föreskrifterna å ena sidan om “Eftergiörelse eller Förfalskning af offentlige Documenter, Mynter, Penge-Sedler m. m.“ och å andra sidan “om Meeneed”(?!), samt innehöllos i 12 Kap. uti “Udkast“ tryckt 1831 och i 11 Kap. uti "Förslag" tryckt 1835.
Slutligen blef i Norges den 20 Augusti 1842 sanktionerade ”Lov angaaende
Forbrydelser’’ ifrågavarande föreskrifter sammanförde med några om “Saedelighed” och liksom uti nu ifrågavarande förslag placerade framför kapitlet om förräderi.
— Omflyttningen tyckes således, ehuru icke fullständigt, vara gjord efter norskt mönster, säkerligen för att visa “religionen" tillbörlig vördnad.
Men härvid bör man besinna: dels att i Norge kunnat, till stöd för den plats, stadgandet fått i deras lag, åberopas, att dylik plats har i Norges Grundlov, *) Jemför nu gällande Rättegångsbalks 10 Kapitels 21—2 5 §§ samt Kongl. Lagkomitéens och Lagberedningens förslag till Rättegångsbalk, sednare delen, 1 Kap. 12 — 25 och 12—2 3 §§.
Rättegångslagen i brottmål kunde, till skilnad från rättegångs lagen i civilmål, kallas Ransakning slag, eller, om den infördes i en större codex, Ransakning sbalk.J Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 63 ehuru i vetenskapligt afseende felaktigt, lemnats dithörande stadganden om “religionen", dels ock att Guds rike icke behöfver sådant stöd, utan trifves bäst utan verldslig ära (Joh. 18: 36. 15: 18—21.
Math. 10: 21, 25. Ebr. 13: 13).
I öfrigt åberopas hvad Grefve Hamilton i sin reservation anfört deremot, att föreskrifterna om s. k. religionsbroit skilts från kapitlet om fridsbrott. e) Hvad i 25 Kap. föreskrifves “om brott af embetsmän" synes hafva föga sammanhang med det 24:de Kap. "om åverkan, så ock om olofligt jagande och fiskande.“ Föreskrifterna om embetsmäns brott tyckas, enär i allmänhet rättigheter och pligter motsvara hvarandra, hafva närmare sammanhang med föreskrifter, som finnes i det 10:de Kap. “om brott mot offentlig myndighet", och hade således kanske kunnat införas i ett särskildt kapitel efter det 10:de.
Ehuru i visst afseende tillhörande frågan om innehållet af ifrågavarande strafflag, torde här äfven kunna behandlas frågan, huruvida, på sätt ofvan omförmälts, från strafflagen bort uteslutas alla sådana allmänna bestämmelser, som angående grunderna för latitudsystemets tillämpning meddelats i 6:te kapitlet af Svenska och Norska Lagkomitéernas den 1 Augusti 1831, Svenska Lagkomitéens den 16 Januari 1832 och 19 December 1833, Kongl.
Lagberedningens den 25 November 1844 och Rikets Ständers LagUtskotts den 11 Augusti 1848, äfvensom Norska Lagkommissionernas den 31 Oktober 1831 och den 4 Juli 1835 afslutade förslag rörande ny brottmåls- eller strafflag, och hvilka bestämmelser äfven finnas i 6:te Kap. af Norges “Lov angaaende Forbry delser Redan den omständighet, att dylika bestämmelser finnas ej blott i alla svenska och norska förslag, som föregingo det ifrågavarande, utan ock i den för brödrariket, — der juristerne i allmänhet torde få anses ännu hafva af den juridiska “doktrinen" större lefvande förråd, än det de svenska praktiserande juristerne vanligen ådagalägga, — nyligen antagna och ännu gällande Strafflag, utan att mig veterligen någon ändring i detta afseende föreslagits, synes mig antyda det betänkliga i alla dylika bestämmelsers uteslutande.
— I afseende å en sådan yttrar Utskottet sig hafva “lika med Kongl. Majit, ansett den snarare genom doktrinen än genom ett uttryckligt lagbud böra göras gällande."
Och uti det särskilda protokoll, som öfver ett Justitie-departements-ärende den 23 sistlidne September hållits inför Hans Majit Konungen i Stats-Rådet, och tryckt bifogats den Kongl. Propositionen om Strafflag, har (nedre delen af sidan 109) bland skälen dertill, att från det nådiga förslaget uteslutits omförmälda bestämmelser om vållande och de allmänna grunder, hvarefter straff skulle mätas, anförts, att “i den bayerska nyligen antagna Strafflagen"
"förekomma" “hvarken några allmänna bestämmelser om vållande eller några straffmätningsreglor“*).
I fall jag kunde hoppas, att alle domare här i landet eller åtminstone större delen af Sveriges praktiska jurister egde den juridiskt-vetenskapliga bildning, som bayerska juristerne — den store *) Under de korta stunder, jag haft tillfälle ögna i den härvid åsyftade bayerska strafflag, som med början af sistlidne Juli skulle gälla för hela konungariket Bayern, har jag tyckt mig finna, att denna strafflag innehåller vida mer af s. k. ”doktrin'', än det, som deraf kan skäligen sägas vara upptaget i Lagberedningens och Lagkomitéens förslag.
Don innehåller ock i fjerde hufvudstycket åtskilliga straffbestämmelser angående försök till brott, hvilka, gifna i allmänna ordalag, och icke för vissa brott, alltid blifva vådliga, och derföre med rätta uteslutits från ifrågavarande förslag. 64 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Feuerbachs elever — eller som juristerne i allmänhet uti Tyskland, hvilket förmodligen gifvit anledning- dertill, att dylika bestämmelser blifvit uteslutna ur nyare tyska strafflagar; så skulle äfven jag anse mindre vådligt att ur Strafflagen utesluta sådana bestämmelser, helst det visserligen låter säga sig, att “de flesta egentligen tillhöra doktrinen"*).
Men om någon egentlig doktrin i detta afseende icke finnes hos våra domare i allmänhet, så torde bestämmelsernas uteslutande kunna medföra (eller öka sannolikheten deraf, att detta uteslutande medför) den beklagliga följd, att samma brott med ungefärligen lika försvårande och mildrande omständigheter komma att mycket oftare, än om bestämmelserna i 6:te Kap. af Lagberedningens förslag bibehållits, vid särskilda domstolar beläggas med straff, som äro högst olika vare sig i afseende å qvalitet eller qvantitet.
Domstolens alle åtta den 6
December 1839 närvarande ledamöter hafva uppfattat frågan och uppskattat den doktrinära bildningen hos Sveriges flesta jurister, då, vid granskningen af 1 § 6 Kap. i Lagkomitéens förslag, enligt det tryckta protokollet sidan 14, “Högste
Domstolen trodde, att någon större utförlighet, än förslaget nu innehåller, i afseende på uttrycken “försvårande och mildrande “omständigheter1*, vore tlffltiff och hehöjfiif/**), såsom bidragande att när“mare bestämma dessa begrepp, hvilka för ett relativt straffsystem äro af särdeles “vigt, men som hittills, under tillämpning af absoluta straffbestämmelser, föga “kommit att utbildas**).
På grund häraf hemställde Högste Domstolen, om icke i “1 § måtte“ meddelas ett stadgande, som Lagberedningen nästan enhälligt antog, med föga redaktionsförändring, så lydande: “Straff skola, inom de i lagen derföre satta gränser, mätas efter gerningens mer eller mindre svåra beskaffenhet och den större eller mindre brottslighet i viljan, gerningsmannen ådagalagt.
Sålunda ökas eller minskas straffbarheten i mån af den större eller mindre fara, skada eller förargelse, som brottet medfört: mängde-i eller vigten af de bevekelsegrunder, som från brottet afhålla bort: gerningsmannens större eller mindre förmåga att brottsligheten inse: den större eller mindre djerfhet, list eller ihärdighet, som till brottets utförande varit använd: den inflytelse, som gerningsmannens egna elakartade begär eller böjelser, eller andras bemödande att förleda, eller ock tillfälliga anledningar, såsom nöd, öfverilning och mera dylikt, må anses hafva utöfvat på hans vilja: hen kallsinnighet, gerningsmannen visat för den förfördelades lidande, eller den omsorg han visat att hindra eller godtgöra gerningens onda följder; så ock öfriga omständigheter, som försvårande eller mildrande äro.“ Cti 6 § 6 Kap. af Lagkomitéens begge förslag fanns en så lydande föreskrift: “vid bestämmandet af böter skall afseende göras å gerningsmannens större eller “mindre förmögenhet, efter hvad derom allmänt kunnigt är.“
Denna föreskrift blef af Lagberedningen från dess förslag utesluten “emedan det vore“, efter Beredningens förmenande, “att befara, att domaren deraf kunde taga sig anledning “att vid böters bestämmande alltför mycket låta leda sig af den föreställning, han “möjligtvis kunnat fatta om brottslingens förmögenhet/* Emot berörda, endast på denna grund, fattade beslut, reserverade sig beredningens ena ledamot, Grefve Spens, som trodde “de ostridigt rigtiga åsigter, som legat till grund, böra när - *)
Med lika stort skäl skalle måhända de ämnen, hvarom bestämmelser finnas i 1 Kap. anförda, höra uteslutas på den grund, att de tillhörde ”doktrinen"
. **) Kursiveradt af reservanten, som ock tagit sig frihet kursivera ord i flera citationer. mare Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
65 “mare utvecklas och bringas till en, ingalunda omöjlig, ehuru icke städse fullt “ofelbar, verkställighet.
Om någon gång domaren skulle låta leda sig allt för “långt af den föreställning han fattat om brottslingens förmögenhet; så kan dock “åtminstone deraf icke befaras större, utan oftast mindre, äfventyr för en skadlig “orättvisa, än af flera andra misstag, hvartill anledningarne vid den åt domaren “uppdragna, mer utsträckta, pröfuingsrätt icke lära kunna fullt undvikas.
Såsom “försök till en något bestämdare redaktion framställes: “Nu är till böter dömdt, samt beloppet, inom de gränser i lag satta äro, “bestämdt efter de omständigheter i öfrigt förekommit; ege då domstolen detta “belopp öka eller minska, i mån af den till böterna fälldes större eller mindre “förmögenhet, efter hvad derom allmänt kunnigt är.“
Jag anser ostridigt, att om i lagen införas bestämmelser om de grunder, efter hvilka straffen skola mätas, bland dessa bestämmelser borde intagas en, redigerad i hufvudsaklig öfverensstämmelse med nyss citerade förslag.
I följd af allt detta, och alldenstund Högste Domstolen och Lagberedningen, i hvilka voro flere af landets yppersta jurister, ansett erforderligt att i lagen borde inflyta bestämmelser otti vållande och om de allmänna grunder, efter hvilka straff skola mätas, samt Högste Domstolens och Lagberedningens ledamöter måste antagas hafva känt och insett, att den hos de de praktiska juristerne möjligen befintliga doktrin i dessa ämnen icke gjorde lagbestämmelser derom öfverflödiga; och härtill kommer, att den vetenskapliga bildningen, så vidt jag haft tillfälle att erfara, tyvärr ännu icke stigit så mycket, eller någon praxis utbildats så bestämdt, att de i 6 Kap. af Lagberedningens förslag intagna, men ur Utskottets förslag uteslutna bestämmelser, kunna anses numera hafva blifvit öfverflödiga, helst de alltid bidraga att fästa uppmärksamhet påi de omständigheter, som erfordras för en ransaknings fullständighet, och dessutom genom de allmänna termer, i hvilka bestämmelserna meddelats, icke kunna blifva skadligt bindande vid enskilda måls afgörande (bestämmelsernas tillämpning in concreto); fördenskull, och då dessutom hvarken allt det, som rätteligen tillhör doktrinen, blifvit ur 1734 års lag eller ifrågavarande förslag uteslutet, ej heller lärer kunna från en fullständig lagbok Uteslutas, enär några bestämda gränser emellan det, man behagat kalla doktrin, och lagtexten torde svårligen kunna noggrannt och fullständigt uppgifvas; alltså, och med afseende å hvad jag äfven antydt rörande lista, 6:te, 7:de och 25:te Kapitlena uti ifrågavarande förslag, tager jag, jemväl med anledning deraf, att förslaget i alla händelser säkerligen kommer att i flera andra afseenden återremitteras, mig frihet att, ehuru utan synnerligt hopp om framgång, hemställa, huruvida Rikets Ständer skulle finna tjenligt att till Utskottet återremittera frågan om planen för lagtexten, på det att i det förslag, som, i följd af åt.erremissen, Lag-Utskottet kommer att “utarbeta14, *) Utskottet måtto a) till lia tteg ångs- Balk ens 10:de Kap. 21 — 25 §§ flytta det, som iinses böra uttryckligen bestämmas rörande de ämnen, som behandlas i 1 Kap. af Utskottets ifrågavarande förslag; b) i annan ordning, än den, som iakttagits i samma förslag, intaga kapitlen om “religionsbrott“ och “brott af embetsmän“ i embetsärenden; *)
Se 3 3 § Riksdags-Ordningen.
Prot. 1862 §r 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Häft. 9 66 Lag-Utskottets Betänkande N.-o 35. c) infora ett nytt kapitel, motsvarande det i Lagberedningens förslag befintliga b':te “om de allmänna grunder, hvarefter straff mätas skola; så ock om nedsättning eller förändring af straff i vissa fall"; saint att d) i samma kapitel införa en bestämmelse, motsvarande den ur en reservation mot Lagberedningens förslag här ofvan citerade, angående en af grunderna för bestämmandet af det belopp, hvartill böter böra ådömas.
Språket eller stilen i lagtexten kunde hafva varit, ifall uttrycket tillåtes, mindre tyskt, om orden, isynnerhet hjelpverberna, fått intaga den mer logiska ordning, sorn de hafva under dagligt tal i allmänhet, och icke onödigtvis kastats i ändan af meningarne. 8å t. ex. hade första kapitlets rubrik varit lika lättfattlig och, då lagen skall vara “en bok för folket", närmare öfverensstämt med folkets uttryckssätt, ifall rubriken, som 1111 lyder: “om dem, som Svensk straffrätt underkastade äro“, hade i stället lydt sålunda: “om dem, sorn äro underkastade Svensk straffrätt.“
Bibeln och Lagboken vördas och älskas, icke för några deri bibehållna gammaldags uttryck och konstruktioner, utan för dessa böckers, särdeles Bibelns, omätligt vigtiga innehåll. Men Lag-komité och Lagberedning, ehuru bestående af fördomsfrie män, hafva, kanske af konsideration lör motståndare, nyttjat dylika ordställningar; och granskande myndigheter och embetsman hafva bibehållit dessa konstruktioner med alltför stor pietet.
Bland fordringarna på god lagstil är en af de vigtigaro den, att samma begrepp alltid återgifvas med samma ord, emedan det verkar till stor säkerhet och reda vid lagens tillämpning.
Dessutom är det sällsynt, att ett vigtigare uttryckssätt kan ändras, eller ens att ett ord kan mot ett annat utbytas, utan att derigenom begreppet, som skall uttryckas, verkligen något, ehuru litet eller obetydligt det än må vara, ändras eller nyanseras.
Nu lyder l:sta § i Utskottets förslag sålunda: “Inländsk man varde efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd etc.“ Orden “Inländsk", “Sveriges" och “Svensk11 beteckna här samma begrepp, och borde, enligt nyssanförda regel, återgifvas med samma uttryck t. ex. Svensk.
Uti 5 §, samt 2:dra och 3:dje mom. 6 § nyttjas tro olika ord: “sägas“, “omtalas“ och “skils", ehuru någon skilnad mellan de begrepp, som med dessa ord åsyftas, svårligen torde kunna bestämdt uppgifvas.
Det välljud, som kommer af uttryckens variation, är tjenligt i poesi, men icke i lagtext, der så stor vigt måste ligga å bestämdheten i begrepp.
Öfverallt nyttjas ordet: “ändå" på de ställen, der, efter mitt förmenande, bort nyttjas ordet: ändock.
Adjektivet och pionominet “båda" liknar alltför mycket konjunktionen “både", och torde hafva kunnat utbytas mot ordet “begge". — Uttrycket: '■‘af beskaffenhet“, som i civila embetsspråket under sednare decennier börjat nyttjas i stället för det äldre, kortare och, efter mitt förmenande, rigtigare: “sådan", med dess böjningar, hade kunnat mot detta utbytas.
Dygn hade varit rättare än "dag" (kap. 2 § 10.) Flerstädes finnas dels öfverflödiga ord t. ex.: “månads tid“, i stället för blott månad i 2 Kap. 9 §, dels något längre uttryck än behöfts, t. ex. i 4 Kap. 9 §: “nu kan så hända att någon — — — — varder “öfvertygad", hvilka flere ord ej beteckna annat än orden: “ Varder någon — — öfvert3'gad“.
Mångenstädes äro öfverflödiga partiklar.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 67
Med sådana exempel, sorn nyssanförda, utan närmare studium i det afseendet hemtade blott af första kapitlen, vill jag ej fortsätta, ehuru jag tror, att skörden kunde blifva temligen rik.
Men jag kan ej sluta utan att anmärka, att lagspråket icke vunnit genom det af 1848 års Lag-Utskott införda bruk, att i föreskrifter om straffens latitud nyttja orden: “från till och med“, hvil ket ordasätt 1854 års Lag-Utskott ökade med orden: “och med“ t.
cx. “hållas till straffarbete från och med två till och med sex månader".
Mig tyckes, att man i stället kunnat nyttja blott ordet: till, som lätt kunnat vid latitudsystemets införande få sin tekniska betydelse om det konseqvent nyttjats i sådana uttryck, som t. cx. “straffarbete i två till sex månader11: “bote 50 till 100 R:dr“.
Säkerligen hade deraf icke uppstått någon tvekan eller några misstag.
Och hade sådana förmärkts hos någon mindre begåfvad domare, så skulle de lätt blifvit för alltid rättade.
Genom en förklaring i promulgationslagen hade ock möjligheten af missförstånd kunnat förokommas under det lagspråket i korthet vunnit betydligt. 5:©)
I fråga om “brottens karakteriserande“ yttrar Utskottet, bland annat: “brottens rätta karakteriserande har betecknats såsom den vigtigaste delen af en “strafflag, enär det i första rummet är derigenom, som lagen garanterar beståndet "af medborgarens heligaste och dyrbaraste rättigheter.
Det måste erkännas att “det framlagda förslaget härutinnan utmärker sig för en särdeles fullständighet och “att man deri omsorgsfullt sökt fylla de brister, som vidlåda gällande lag.
Icke “något till den allmänna strafflagen hörande ämne synes deri förbigånget; och i “följd deraf finnas bär straffbestämmelser, hvilka tillförene måst sökas på särskilda ställen i civillagen.
Brottens rätta karakterer, deras olika nyanseringar “synas med noggrannhet och skärpa angifna."
Utan att i allmänhet förneka rigtigheten af detta omdöme, i synnerhet om jemförelse göres blott med 1734 års lag, bör jag dock anmärka, att i förslaget saknas all beskrifning om beskaffenheten af det brott, som bland alla mest sysselsätter våra underdomstolar, nemligen tjufnad.
Då jag med afseende härå i Utskottet fästade uppmärksamheten på denna brist, och på flerahanda grunder yrkade, att Utskottet borde åtminstone försöka beskrifva och bestämma detta brott likaväl som så i förslaget gjorts mod nästan alla andra, hvilka på ett eller annat sätt något när karakteriserats; bestridde Utskottets Ordförande min mening, hufvudsakligen på den redan af 1854 års Lag-Utskott godkända grund, att, emedan man ej kunde åstadkomma, en fullt vigtig definition, häst vore afhålla sig från alla försök att någon sådan föreslå.
Om denna grundsats alltid skulle gälla, borde intet menskligt försökas, emedan allt menskligt är ofullkomligt, Jag, som dock är öfvertygad, att klokhet och konseqvens fordra, att man ej lemnar brottets bestämmande åt domarens subjektiva tycke, eller beroende af bans större eller mindre bildning i kriminal-rätten, anser det vara bättre att här ilandet, liksom i andra civiliserade länder, åtminstone göres något försök till beskrifning om hvad tjufnad egentligen är, och att således i lagen uppgifvas åtminstone de allmännaste kännetecken, genom hvilka detta brott skiljer sig från dermed närmast beslägtadc, såsom rån, bedrägeri, förskingring af anförtrodt gods, m. m. dylikt.
Men som, för detta ändamål, saken fordrar närmare utredning och jag dessutom, i brist på tid, icke kommer att yttra mig öfver lagtexten i 20 Kap., om stöld och snatteri, vill jag bär begagna tillfället att yttra mig om samma Kap. 1 §, samt, för att sätta andra i tillfälle att lättare och sjelfständigt bedöma frågan, 68 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. först framställa en kort historik om de försök, som i detta afseende gjorts under för-arbetena till ifrågavarande lagförslag.
Lag-komitéen hade i dess år 1832 tryckta förslag till allmän kriminallag, uti Straff-balkens 22 kapitels 1 §, definierat tjufnadsbrottet sålunda: “tillgriper man olofligen lös egendom, den man vet höra annan till, i uppsåt att den sig tillegna“•
Sedan icke allenast Juridiska Fakulteternas betänkanden öfver förslaget infordrats, utan ock enskilde fått tillfälle derom framställa sina anmärkningar, yttrade Fakulteten i Upsala sig mot nyss anförda beskrifning sålunda: “sker icke “sådant tillgrepp också om uppbördsman lägger sig till uppbördsmedel, om man “tillgriper och skingrar, om man tillgriper och sig tillegnar, det man contractu “legitimo emottagit, pant, lån, inlagsfä, det annan har i sin possession.
Men icke “är det stöld.
Deremot är väl det stöld, om man tar i besittning pant, lån, depositum, som man eger, men ej har i possession, och under förtigande deraf, sådant “återfordrar.
Man kan ock tänka sig att någon stjäl för en annans räkning, för “att tjena en annan“.
En anmärkare, A. L. v. S., sedermera utnämnd till ett vigtigt domareembete, förmente, att komitéens definition vore felaktig, emedan l:o) derifrån uteslutits “det för tjufven väsendtliga kriterium, att tillgreppet skall ske hemligen“, och 2:o) den “kunde fullkomligen passa till flera andra förbrytelser, såsom tillgrepp af hittegods och depositum“; hvarjemte anmärkaren erinrade, att det icke vore tjufveri, om “forman, skeppare eller deras folk tillgripa något af hvad dem an“förtrodt är att föra och förvara'1, ej heller “om postförare tillegnar sig något af “den egendom, som är under hans vård11.
Fakulteten och anmärkaren, som ansågo definitioner i allmänhet farliga, hade ock på sådan grund afstyrkt den ifrågavarande.
I sitt utlåtande af den 19 December 1833 besvarade komitéen berörda anmärkningar med bland annat följande: “Hvad ofvannämnde anmärkare erinrat, “dels på svenska och dels på latin, nemligen att “definitioner i en lag äro farliga", är ganska vigtigt; men Komitéen måste deremot påminna, att det vore ännu “farligare, om i en brottmålslag ej bestämdt och noga uppgåfves, hvari det brott “består, som i hvarje särskildt fall med straff belägges.