Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fängelse vid vatten och bröd förekommer nemligen icke i 1858 års förordning såsom ett sjelfständigt straff, utan endast såsom förvandlingsstraff vid brist af tillgång till böter, och frihetsstraffet finnes indeladt i straffarbete och fängelse, hvilka begge straffarters skiljaktiga karakterer redan hade blifvit bestämda genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857, angående straffarbetes och fängelsestraffs verkställande i enrum.
Ännu en större partiel reform ansågs dock af Kongl. Maj:t nödig, innan en hel brottmålslag kunde ånyo till Rikets Ständers antagande framläggas, — och Kongl.
Majit afgaf derföre vid sistförflutna riksmöte förslag till förordning angående mord, dråp och annan misshandel.
Samma principer i afseende å straff- och latitudsystemen, som utgjort lagstiftarens ledning vid de föregående nya författningarna. voro äfven här följda; och några delade meningar om lämpligheten häraf gjordes icke inom representationen gällande.
Förslaget, med några få förändringar antaget af Rikets Ständer, upphöjdes till lag genom Kongl. Förordningen den 29 Januari 1861 och bildar således den tredje flocken af de större partiella reformer, som banat vägen för den fullständiga brottmålslag, hvars antagande 1848 års
Ständer lemnade i arf åt en med rikare erfarenhet utrustad framtid.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Af denna korta historiska öfversigt visar sig, ej allenast huru flera af de äldre straffarterna antingen helt och hållet eller för vissa hrott småningom bortfallit och huru nya principer, med varsamhet inympade på lagstiftningen, alltmer slagit rot och vunnit allt större terräng, än äfven huru omfattande förberedelserna till den nu föreslagna lagen varit och huru stora de krafter, som dertill medverkat.
Det är mer än ett halft århundrade sedan den första komité för detta ändamål nedsattes, och landets utmärktaste rättslärde hafva sedan dess, mer eller mindre omedelbart, medverkat till lagverkets fullbordande.
Äfven den utveckling, som kriminalrätten på sednare tider vunnit i fremmande länder genom der antagna strafflagar, såsom i Österrike, Sachsen, Bayern, har ej kunnat undgå att härpå öfva inflytande
En lag får dock icke vara ett uttryck endast af de rättslärdes åsigter: den måste fastmer återgifva äfven det allmänna tänkesättet och folkets rättsuppfattning.
Det är ock derföre som Utskottet, för framgången af det nu väckta förslaget, måste anse såsom mest betydelsefullt den medverkan, som dertill egt rum af Rikets Ständer genom de- vid sednaste tre riksmöten beslutade reformer.
Dessa reformer, om än straffsystemet må anses genom dem stadgadt, hafva dock lemnat ovidrörde flera af kriminallagens vigtigaste delar, såsom de egentliga statsbrotten, de flesta af fridsbrotten, ärekränkningarna, sedlighetsbrotten m. m.
Utskottet kan således icke betrakta den föreslagna lagen såsom blott ett kodifieringsarbete.
Ett sådant sammanförande af förut gällande spridda stadganden till ett organiskt helt skulle visserligen, äfven det, kräfva omsorgsfull pröfning af representationen; men en sådan pröfning påkallas i än högre grad af det nya, som här förekommer, — och för denna pröfning är en förberedande granskning af Rikets Ständers Lag-Utskott- i grundlagarna föreskrifven.
Det är denna granskning, som Utskottet nu fullbordat, och hvars resultater härmed för Rikets Ständer framläggas, dervid Utskottet, med erinran att det väl icke kan tillkomma Utskottet att anföra motiver för Kongl.
Maj:ta förslag, anser sig hufvudsakligen endast böra angifva skälen för de jemförelsevis få förändringar, som Utskottet deri funnit nödiga, samt bemöta några emot förslaget framställda anmärkningar.
Några allmänna erinringar dervid må dock här först finna plats.
Vid utbyte af en äldre lag mot en ny lärer det ofta ej kunna förekommas att man förlorar i ett hänseende, under det man vinner i andra.
Lyckligtvis torde dock, hvad nu ifrågavarande utbyte angår, förlusten gälla endast lagens formella beskaffenhet eller det lättfattliga i uppställningen och språket.
Hela 1734 års lag är i detta hänseende märklig.
Uppställningen, ehuru anordnad på en tid, då jurisprudensen inom Sverige ingalunda stod lägre än i vår tid, år dock icke strängt vetenskaplig, utan kasuistisk, lämpad efter folkets rättsbegrepp, liknande deruti Sveriges äldsta lagar.
Särskildt gäller detta om Missgernings-Balken.
I korta kapitel med särskilda rubriker sammanför den i grupper endast sådana brott, hvilkas sammanhang med hvarandra kan antagas vara klar äfven för den i vetenskapen oinvigde.
Hänvisningar från en paragraf till en annan förekomma högst sparsamt, och man behöfver i allmänhet icke söka på mer än ett ställe i lagen för att finna alla straffpåföljderna för ett brott.
Redan härigenom lättfattlig, har den blifvit det än mer genom språkets beundransvärda enkelhet, klarhet och epigrammatiska uddighet, hvarigenom lagbuden liksom rista 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. sig i läsarens minne och ej sällan öfvergå till ordspråk.
I detta hänseende yttrar sig på följande sätt en utmärkt språkforskare i nyare tider: ”Yår nu gällande lagbok”, säger han. ”är sista lemningen af den gamla storheten: den är utan jemförelse det största konststycke i stilistisk väg, hvilket Svenska språket på flera sekler har att uppvisa.
Intet af hvad vår tid eger bäst i den vägen, kan närmas derintill.
Framställningen är naiv, lefvande oell pittoresk som hos Homerus och Herodotus, — stark och storsint som hos Livius, — kort som hos Tacitus.
I gedigenhet, i uttryckets afmatta korthet, rundning och träffande bestämdhet, öfvergår detta arbete den trenne århundraden äldre Landslagen, — en märklig företeelse under en nästan successiv förslappning."
I detta vitsord lärer den opartiske granskaren ej kunna undgå att instämma; och att denna språkets förtjenst äfven var af lagstiftaren sjelf med ytterlig omsorg sökt, bevisar ett yttrande af den man, hvilken, enligt hvad sednare forskningar ådagalagt, äran deraf i första rummet tillkommer, nemligen lagkommissionens ordförande, Riksrådet, Grefve Gustaf Cronhjelm, som vid Ständernas första sammanträde för öfverläggning om det nya lagverket utlät sig: ”Verket är ej stort och vidlyftigt, utan litet och kort, men kortheten är just det, som särdeles har förorsakat möda och ombugsande, ja så, att man ofta har måst använda några timmars tid till att påfinna ett enda laggillt och lämpligt ord, eftersom det ock heter: lea; brevis estö et imperiosa.” Genom dessa vår gällande lags nu angifua förtjenster har denna lag ock blifvit, hvad hvarje sådant verk bör vara, en bok för folket, och det på ett sätt som en lag sällan, om ens någonsin, blifvit det i andra länder.
Icke såsom skulle, hvad en kriminallag särskildt beträffar, denna vara en bok för folket i den mening, att det vore deraf, som folket skulle behöfva inhemta hvad som vore rätt eller orätt, lofligt eller icke, — ej heller att man skulle kunna i lagen efterse för huru pass godt pris man kunde föröfva den eller den förbrytelsen.
Men den bör vara en “bok för folket“ derföre, att folket i ett fritt samhälle eger att kontrollera jemväl domstolarnes verksamhet, — att tillse huru det dömes, äfvensom att anmärka brister i lagen och yrka dess förbättrande.
— Nyare främmande kriminallagar, synnerligen de Tyska, hafva ej alltid, såsom ofta från utlandet försporda klagomål vitsordat, uppfyllt denna fordran på lättfattlighet för folket och derföre flerstädes förblifvit för detsamma helt och hållet främmande.
De framträda nemligen ofta, dessa lagar, så väl till uppställning som språk, i full vetenskaplig rustning, — och stundom skulle man, om man i sjelfva texten blott inskjuter de latinska termini technici, vara frestad att tro, det man har framför sig, icke en lag, utan en rent rättsvetenskaplig afhandling.
Man kan loförda det strängt systematiska i dessa lagars uppställning, det minutiöst noggranna i bemödandet att förmå språket att återgifva de finaste begreppsskiftningar och att söka uttrycka alla konseqvenserna af ett lagbud; men dessa loford egnas då åt vetenskapsmannen, icke åt den praktiske lagstiftaren.
Rättsvetenskapen har nemligen sin sfer och den positiva rätten sin.
Det tillhör den förra att, stå bakom eller stå öfver och vara den osynliga diktatorn af lagbuden, likasom den enda säkra tolken deraf, men icke att sätta sig sjelf i den positiva rättens ställe.
Det var dock detta som skodde, då i början af detta århundrade den nyare kriminalrätten framstod såsom vetenskap.
Den har dock derigenom icke endast skadat sig sjelf och hämmat sin egen utveckling, utan äfven åstadkommit förvillelse både i lagstiftningen och i lagskipningen.
Klagan öfver detta för lagskipningen menliga förhållande har ock försports från vårt grannrike Norige i anseende till den mängd doktrinära satser, som äro inblandade i dess nya kriminallag, och en reaktion emot ifrågavarande tendens har Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 7 jemväl uppstått i sjelfva Tyskland, kvars förnämste nu lefvande kriminalist, den berömde Mittermaier, varnat för ett vidare fortgående på denna väg, och ur hvars sednaste strafflagar dylika satser ock äro uteslutna.
Det kan ej nekas att nu antydda olägenheter i icke oväsendtlig mån vidhäftade de hos oss uppgjorda äldre strafflagförslag; och denna omständighet utgjorde ock, såsom debatter a från 1848 års riksmöte utvisa, en af de största betänkligheterna emot det då framlagda förslaget.
Hvad det nu förevarande beträffar, torde ej kunna förnekas att detsamma icke, så vidt lättfattligheten för folket af det hela samt språkets enkelhet beträffar, kan mäta sig med 1734 års lag.
Men rättvisan fordrar det erkännande, att, — genom utelemnande af åtskilliga allmänna bestämmelser, som förekomma i Lagberedningens förslag, såsom om försök till brott, om vållande samt om de omständigheter, hvilka skola såsom försvårande eller mildrande anses, äfvensom derigenom att, med uteslutande af de s. k. grader, hvari Lagberedningen indelat frihetsstraffet och hvartill för kvartenda brott hänvisning förekom, straffet i stället blifvit vid hvarje brott utsatt, — förslaget icke obetydligt vunnit i enkelhet och lättfattlighet, hvarjemte det, framför 1848 års förslag, eger fördelen att till en del redan vara till stil och form bekant genom de förut omförmälda större partiela reformerna.
Hvad särskildt språket angår, så, om än medgifvas måste, att detsamma i naivitet och korthet står efter språket i 1734 års lag, lärer å andra sidan ej böra förbises den svårare uppgift, lagstiftaren härutinnan erhållit, till följd af de finare begreppsskiftningar, som rättsvetenskapen nu mera fordrar.
Och att i detta hänseende lagförslaget i allmänhet tillfredsställer alla billiga anspråk på klarhet och noggrannhet, torde icke af den sakkunnige granskaren förnekas.
Utskottet har ock derföre i det närmaste lemnat redaktionen ovidrörd öfverallt, der förändring i sak icke funnits nödig.
Detta beträffande formen för den föreslagna lagen och dess förhållande derutinnan till den äldre.
I fråga åter om det väsendtligare eller innehållet, så har, ej mindre genom kriminalrättens vetenskapliga utveckling i sednare tider, än äfven genom förändrad civilisation, stafven blifvit oåterkalleligen bruten öfver den strafflag, som innefattas i 1734 års codex.
Man har i hänseende till innehållet af en strafflag att iakttaga två hufvudmomenter: brottens karakteriserande och sträf systemet, till hvilket, sednare äfven latitudsystemet blifvit, häufördt.
Brottens rätta karakteriserande har betecknats såsom den vigtigaste delen af en strafflag, enär det i första rummet är derigenom, som lagen garanterar beståndet af medborgarens heligaste och dyrbaraste rättigheter.
Det måste erkännas att det framlagda förslaget härutinnan utmärker sig för en särdeles fullständighet och att man deri omsorgsfullt sökt fylla de brister, som vidlåda gällande lag.
Icke något till den allmänna strafflagen hörande ämne synes deri förbigånget; och i följd deraf finnas här straffbestämmelser, hvilka tillförene måst sökas på särskilda ställen i civillagen.
Brottens rätta karakterer, deras olika nyanseringar synas med noggrannhet och skärpa angifna; och en påfallande skilnad härutinnan från 1734 års lag röjer sig i den större uppmärksamhet, som blifvit egnad åt uppsåtet och motiverna till en handling, don der blifvit af lagstiftaren stämplad såsom brott.
Att straffen härigenom med större noggrannhet kunna afpassas efter graden af gerningsmannens brottslighet och således bättre tillfredsställa fordringarna på rättvisa, är 8 Lag-Utskottets Betänkande No 33. obestridligt.
Utskottet har dock härvid icke förbisett don i afseende å de nya strafflagarna ofta gjorda anmärkning, att desamma förutsätta en ny rättegångsordning och mindre trånga bevisningsteorier än de direkta, som äro uppställda i vår nu gällande lag.
Men äfven om rigtigheten häraf medgifves, — och till ett närmare yttrande härutinnan återkommer Utskottet framdeles i anledning af en utaf enskild representant väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion angående förändrade bevisningsteorier, — måste dock Utskottet härvid erinra att, ehuru tillförene den åsigt inom representationen blifvit förfäktad, att en förbättring af rättegångsväsendet borde föregå förbättrandet af brottmålslagstiftningeu, den motsatta vägen redan blifvit af den lagstiftande makten i vårt land, liksom flerestädes i främmande länder, beträdd, och att ett fortgående på denna väg nu, för vinnande af en helgjuten brottmålslag, är af omständigheternas kraf betingadt.
Samma anmärkning, eller om behofvet af rättegångssättets förbättring, har dock blifvit framställd icke endast i följd af de finare skiftningar i brottens karakterer, som de nyare kriminallagarna uppställt, utan äfven i anseende till det af dem antagna latitud-system vid straffets mätande för brottet.
Samilia svar gäller äfven föranmärkningen i denna del; men det är om nyssnämnde system i öfrigt, som
Utskottet finner sig föranlåtet att yttra några ord, innan Utskottet afgifver det utlåtande angående de i förslaget antagna straffarter, hvartill omständigheterna föranleda.
Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt oell till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 239) har nemligen Herr Friherre Creutz, S., bland annat, hvarom Utskottet här nedan skall utlåta sig, yrkat, att “latitudsystemet må borttagas och absolut bestämda straff företrädesvis införas, med domaren förbehållen rättighet, att när straffet utgör minst två år, kunna minska eller höja detsamma högst sex månader, med uppgifvande af skälen dertill i utslaget.“
Och såsom motiv härför har motionären anfört, att systemet vore “alldeles odugligt, enär det vore stridande emot sjelfva menniskonaturen att hvarje domare vore lika skarpsinnig och samvetsgrann, hvarjemte detta system lemnade i domarens händer en magtfullkomlighet, som för en sann medborgerlig frihet vore af största våda.“ Så vidt Utskottet kunnat inhemta, har dock erfarenheten, jemväl i vårt land, gifvit detta system ett vitsord, alldeles motsatt det, som motionären tilldelat detsamma; och Utskottet hade trott systemet redan vara så häfdvunnet i vår lagstiftning, att någon strid om detsamma nu icke skulle uppstå.
I följd af den väckta motionen anser sig dock Utskottet böra i korthet angifva de grunder, hvarpå latitudsystemet hvilar, så mycket heldre som Utskottet i sammanhang dermed blir i tillfälle att fästa uppmärksamheten å en irring, som i fråga om systemets tillämpning någon gång i teorien försports.
Detta system är hufvudsakligen betingadt af den i oändlighet skiftande vexling af meuskliga förhållanden, sorn har tili följd, att sällan, om ens någonsin, två handlingar, fastän till slaget lika, i alla dess yttre och inre beståndsdelar fullt motsvara hvarandra, samt af omöjligheten för lagstiftaren att vid uppställande af ett lagbud ej allenast förutse, utan äfven korrekt uttrycka alla nyanser af de konkreta fall, som derunder kunna komma att hänföras.
Genom ett försök härutinnan skulle lagstiftningen komma att fördjupa sig i en kasuistik, sorn ofta bleive förvillande, alltid ofullständig, — och sjelfva språkets resurser skulle snart vara uttömda.
Det är derföre man öfverallt afstå 11 från ett, så äfventyrligt försök, och i stället, då man i enlighet med den nyare kriminalrättens kraf velat art straffet skulle drabba den brottslige icke allenast efter sjelfva effekten af handlingen, utan jemväl Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 9 jemväl efter graden af viljans förderf, åtnöjt sig med att i lagen bestämma straffarten för hvart brott samt ett maximum och ett minimum derinom, men öfverlemnat åt domaren att inom de uppdragna gränslinierna mäta straffet efter omständigheterna vid brottet.
Det är sannt att domaren han misstaga sig: det är sannt att olika domare kunna bedöma ett och samma fall olika; -- sådana olägenheter höra till ofullkomligheten af allt menskligt; — men visst är, att lagstiftaren sjelf, genom att stadga ett bestämdt straff för hvart brott, jemväl boginge ett misstag, enär, i anseende till redan antydda skiljaktighet emellan brottsliga handlingars yttre och inro karakterer, straffet derigenom ofta, ja i de flesta fall blefve orättvist, — icke tillfredsställande rättvisans kraf, — icke afpassadt efter brottsligheten.
Men medgifves detta, då inses ock lätt att vådan af latitudsystemet är ringare än vådan af bestämda straff; ty det lärer väl ej kunna förnekas att domaren åtminstone ofta bör kunna träffa det rätta.
Och att sådant hittills i allmänhet ock inträffat, är ett förhållande, som Utskottet anser vara, till heder för vår domare-korps’ insigter och urskilning, af de förflutna årens erfarenhet vitsordadt.
Den nu föreslagna lagen lemnar ock domaren en närmare ledning för sin pröfning härutinnan genom sjelfva den ordning, hvari de för ett brott alternativt bestämda straffarter, då sådana finnas stadgade, i lagtexten förekomma.
Den uppmärksamme granskaren finner nemligen lätt att den anordning, hvarigenom än den strängare, än den lindrigare straffarten blifvit satt i första rummet, icke kunnat bero af slump eller af vårdslöshet vid lagens uppställning: han måste deraf finna lagstiftarens mening hafva varit den, att domaren skall använda den straffart, som först finnes utsatt, när den svårare är, om ej mildrande omständigheter äro öfvervägande, och när den lindrigare är, om ej försvårande omständigheter öfverväga.
Denna regel var visserligen med uttryckliga ord angifven i Lag-beredningens förslag, men Utskottet har, lika med Kongl. Maj:t, ansett den snarare genom doktrinen än genom ett uttryckligt lagbud böra göras gällande.
På dessa grunder och framför allt derföre att latitudsystemet, hvilket redan i många fall var antaget af 1734 års lagstiftare, som till och med stundom öfverlemnade åt domaren en vida större pröfningsrätt än nu är i fråga, sedermera blifvit i vår lagstiftning häfdvunnet, utan att någon allmännare olägenhet deraf försports, anser Utskottet Friherre Creutz’ motion icke förtjena vidare afseende.
I sammanhang härmed anser sig likväl Utskottet, på sätt ofvan är yttradt, böra angifva en irring i fråga om systemets tillämpning, som, dock mera i teorien än i praxis, stundom förnummits.
Man hör nemligen någon gång påstås, att, såsom man uttrycker sig, i vanliga fäll, eller då hvarken försvårande eller mildrande omständigheter förekomma, domaren borde uträkna ett medium af den för brottet stadgade latitud, och bestämma detta medium såsom straffpåföljd för brottet.
Denna sats, till sjelfva sin grund oriktig, skulle ock, om den vunne allmännare insteg, kunna föranleda åtskilliga vådor, bland hvilka jemväl den att ransakningarne icke komme att blifva förda med den större omsorg och noggrannhet, sorn latitudsystemet kräfver.
Att brott skulle kunna förekomma utan hvarken försvårande eller mildrande omständigheter, är en orimlighet; men väl kau det någongång inträffa, att dessa olika slags omständigheter så uppväga hvarandra, att det för mensklig blick är svårt att afgöra, hvilka äro de öfvervägande.
Hvad som dock ingalunda kan medgifvas, är att dessa fall skulle vara de vanligast förekommande.
Skulle lagstiftaren ansett detta vara förhållandet, hade han väl för hvart brott utsatt ett bestämdt straff, endast medgifvande domaren att vid försvårande omstänBih. till jR.
Prat. 1862 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. digheter höja och vid mildrande sänka straffet intill en viss gräns.
Så har dock icke skett: den redan angifna, i oändlighet skiftande mångfalden af menskliga förhållanden har derför varit en fullgiltig grund.
Samma grund föranleder ock dertill.
. att, om pluraliteten af ransakningar i brottmål skulle göra det intryck att försvårande och mildrande omständigheter väga jemnt, orsaken dertill stundom måste sökas i något helt annat än brottens natur, nemligen i ransakningens ofullständighet.
Förgätas må ej heller, att vid vissa brott, t. ex. barnamord, omständigheterna ottast äro öfvervägande mildrande: vid andra åter, t. ex. af arghet gjorda falska angifvelser, öfvervägande försvårande.
Åter andra förete sig så mångskiftande, att någon hutvudkarakter af de dermed förenade omständigheter svårligen kan betecknas såsom den vanligaste.
Så är t. ex. förhållandet med slagsmål, äfvensom med en mängd stölder, synnerligen då de första gången begås.
Bör väl i alla dessa fall ett medium af strafflatituden antagas såsom det normala?
Ett enda exempel visar bäst orimligheten häraf.
Enligt den nu föreslagna lagen är t. ex. en skuffning eller ett slag, hvaraf ringa eller ingen skada följt, att hänföras under en §, deri straffbestämmelsen är böter från och med 5 till och med 500 Riksdaler eller fängelse från och med en till och med sex månader.
Skulle således 500 Riksdaler i böter eller en månads fängelse böra antagas såsom det normala straffet för en skuffning?
Man säge icke att skuffningen är en förmildrande omständighet: den är ingen omständighet vid brottet, —den är brottet sjelft, sjelfva faktum; men detta faktum kan hafva inträffat under omständigheter, så försvårande att gerningen ej bör kunna försonas med ringare straff än fängelse, likasom, å andra sidan, flera slag, äfven då ringare åkomma deraf följt, kunna hafva utdelats under så mildrande omständigheter, att det ringaste i lagen bestämda bötesbelopp vore ett efter graden af brottslighet derför afpassadt straff.
— Utskottet anser sig således böra varna för ett misstag, som, om det vunne allmännare utbredande, skulle i väsendtlig mån tillintetgöra fördelarne af latitudsystemet, och i sjelfva verket utgöra en maskerad återgång till det redan öfvergifna systemet af fixa straff.
I fråga åter om straffarterna, hvartill Utskottet nu öfvergå)-, så upptager förslaget, såsom dess 2 Kap. utvisar, fyra allmänna straffarter, nemligen dödsstraff, straffarbete, fängelse och böter.
Bland dessa har dödsstraffet i första rummet påkallat Utskottets uppmärksamhet.
Det är snart ett århundrade, som frågan om dödsstraffets rättmätighet debatterats af tänkare och rättslärde.
I förra seklet uppkastad af den berömde Becearia, hvilken med kraft bekämpade rättmätigheten af detta straff, omfattades den med värma af tvänne bland Europas regenter, hvilka sökte i lagstiftningen genomföra de nya teorierna.
Storhertigen Leopold i Toscana afskaffade ock dödsstraffet derstädes helt och hållet.
Hos oss ville Gustaf den Hl jemväl i allmänhet afskaffa detsamma och endast bibehålla det för några få af de aldra grofsta brotten, såsom förräderi och fadermord, — ett försök, som, ehuru i viss män understödt af Riks-rådet, såsom Rådsprotokollerna för år 1778 utvisa, likväl icke kunde genomföras i vidsträcktare mån än som skodde genom 1779 års ofvan omförmälda förordning.
Erågan var nemligen för ny, — för litet förberedd i allmänna tänkesättet, hvilket i detta straff såg icke allenast en af religionen sjelf påbjuden rättvisa, utan äfven ett för ordningens upprätthållande inom samhället nödvändigt Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 11 vapen.
Att det var en framtidstanke, sorn blifvit utkastad, visade sig dock snart, då i alla civiliserade länder en betydlig inskränkning i dödsstraffets användande småningom skedde.
Icke allenast i lagstiftningarne förekommer detta straff alltmer sparsamt.
Äfven då det af domstolarne ådömes, förvandlas det oftast genom regenternas nåd i annat straff.
Så i främmande länder, så jemväl hos oss.
De rättslärde sluta sig alltmer till dödsstraffets motståndare; och äfven folkens rättsmedvetande börjar småningom uttala sig deremot.