Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I enlighet dermed har följaktligen en lör— ändrad uppställning af förevarande 9 § bort af Utskottet föreslås.
Men dervid har
Utskottet jemväl funnit sig böra tillstyrka det tillägg till nedan intagna, från 30 § af förslaget till Konkurslag hemtade, 2 moment, att en inteckning, som blifvit sökt samma dag, då konkurs borgats, eller derefter, ock varder utan verkan.
Detta tilllägg tiar synts Utskottet vara nödigt, då man upphäfver 12 § i 47 Kap.
HandelsBalken, innehållande i sista punkten, att inteckning, som sker »sedan gäldenär död eller dess fattigdom allmänt kunnig är», ej gifver förmånsrätt, hvarförutom, i händelse inteckning blifvit sökt samma dag, då konkursen börjades, men vid annan Domstol, det icke synes vara lämpligt att tillåta en vansklig vittnesbevisning derom, att inleckningsansökningen skett några timmar eller minuter tidigare än konkursansökningen gjordes.
— Nedanstående 3 moment är hemtadt från 2 § i förslaget till urarfvalag.
Äfven här har dock Utskottet funnit sig böra föreslå ett tillägg, nemligen det, att efter ordet »slutades» införa orden »eller, om bouppteckning inom föresknfven lid ej förrättad blifvit, från den dag, liden dertill tilländagick.»
Ty det har synts Utskottet obilligt, att, om arfvingarna gemensamt kort efter dödsfallet lemnat någon borgenär inteckning, vare sig för sin egen eller den dödes gäld, denna inteckning skulle blifva utan verkan, derest bouppteckning efter den döde icke blifvit förrättad och konkurs efter denne liera år efter dödsfallet uppstått.
Men i afseende å förevarande § har Utskottet äfven att besvara en inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet framställd anmärkning eller yppad betänklighet, nemligen emot antagande af den föreslagna förändringen, att verkan af en inteckning äfven å landet skulle beräknas icke blott från det ting, utan ifrån den dag, då inteckningsansökningen gjordes, hvilken förändring icke skulle stå i öfverensstämmelse med hvad om lagfart nu vore stadgadt och hvaraf följden kunde blifva att sedan en inteckning blifvit beviljad t. ex. å första rättegångsdagen af ett ting, denna ändock, enligt Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, kunde förlora all kraft emot en lagfartsansökning, som skedde på sista rättegångsdagen af tinget.
Erinrande om hvad Utskottet i sitt förra Betänkande anfört angående de ofta öfverklagade, särdeles stora olägenheterna för en jordbrukare deraf, att icke före slutet af ett ting, som kanske räcker i månader, kunna få beläna en å första rättegångsdagen af tinget beviljad inteckning, anser Utskottet det vara af vigt att anmärkta inkonseqvens, som fjfskottet medgjfver förefinnas, varder afhjelpt, icke genom uppoffrande af den utaf La g-Ut skottets Utlåtande N:o 53.
5 Utskottet antagna princip, utan genom lagfartsförfattningarnas ställande i harmoni med densamma.
Förslag dertill varder ock genom nästföljande Betänkande af Utskottet framlagdt, — och torde således de emot förevarande 9 § yppade betänkligheter förfalla, helst någon annan anmärkning emot ifrågavarande princip icke blifvit framställd, utan lämpligheten af dess antagande i öfrigt snarare blifvit uttryckligen medgifven.
— Men i allt fall anser sig Utskottet böra fästa synnerlig uppmärksamhet derå, att den grundsats, att å landet skall alses icke blott tinget, utan äfven dagen, då en inteckning sökes, icke ens är fremmande för nu gällande lagstiftning.
Två inteckningar, beviljade å särskilta dagar af samma ting, medföra nemligen nu icke alltid lika rätt till betalning.
Ty om den ena inteckningen är beviljad å /örsta rättegångsdagen af tinget, men den andra först å sista rättegångsdagen, och gäldenären under mellantiden dött eller vid annan domstol gjort konkurs, så blifver, jemlikt 17 Kap. 12 § Handels-Baiken, den sednare inteckningen utan verkan, men icke så den förra.
Likaledes kan det lätteligen inträffa, att två på omförmälda sätt å särskilda dagar af ett ting beviljade inteckningar, ehuru begge gällande, likväl icke medföra samma förmånsrätt, nemligen i den händelse att midt under tinget en äldre inteckningshafvare låtit relaxera eller partielt döda en i llere hemman fastställd inteckning, då lian i den egendom, hvari inteckningeu qvarstår, bibehåller sin förmånsrätt emot sednare inteckningar, men icke ovilkorligen emot äldre.
Vid fråga om intecknings förnyande fästes ej heller afseende å ting, utan endast å dag.
Flera andra likartade exempel skulle kunna anföras; och den inkonseqvens i lagstiftningen, som skulle uppkomma genom antagande af Utskottets förslag, i händelse ett sådant antagande ej skedde i sammanhang med en förändring i lagfartsförfattningarna, blefve således ingen annan än densamma, som redan i lagstiftningen fiunes och hvilken lätteligen när som helst kan i verkligheten uppenbara sig.
Utskottet anser sig således, i hvilket fall som helst, ega fullt skäl att bibehålla ifrågavarande princip, och får, på grund af hvad nu blifvit anfördt, vördsamt hemställa, det mätte Rikets Ständer för nu omförmålde 9 <§ besluta följande lydelse: 1 morn.
Har någon inteckning i gäldenärs fasta egendom; åge, näst efter de fordringar, hvarom i 6 § förmäles, förmånsrätt i samma egendom från den dag, inteckningen vid Rätten söktes: dock galle ej förmånsrätt till ränta, som före konkursens början upplupen är, för längre tid än tre år.
Ar fast egendom intecknad för fleras fordringar, och räcker den ej till för alla; håfve den, sorn äldre inteckning äger, företräde.
Hafva flera inteckning sökt å en dag; åge lika rätt. 2 mom.
Ar inteckning i gäldenärs egendom sökt eller vunnen för fordran, vid hvars tillkomst gäldenären ej samtyckt, att inteckning ske må. eller hav, der inteckning vid för sträckningen ulfäst blifvit, borgenär försummat att hos Rätten söka inteckning, i stad inom en månad och å landet vid del ting, som först infaller en månad efter det utfästelsen sked - 6 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 53. de; vare, der konkurs börjas inom en månad efter det inteckningen söktes, den inteckning utan verkan.
Ej heller gälle inteckning, sorn blifvit sökt samina dag, då konkurs börjats, eller derefter. 5 morn.
Varder förr än en månad förflutit från den dag, då uppteckning af död mans bo slutades, eller, om bouppteckning inom föreskriften tid ej förrättad blifvit, från den dag, tiden dertill tilländagick, inteckning i den dödes fasta egendom sökt, antingen för den dödes eller för någon dess sterbhusdelägares gäld; vare, der konkurs uppstår inom sagda tid, den inteckning, äfven om den fastställd blifvit, emot den dödes borgenärer utan verkan. 4 mom.
Om företräde till betalning för ogulden köpeskilling, gälle hvad i U Kap. 2 § Jorda-Balkcn skils. 5 mom.
Angående inteckning af nyttjande rätt vare lag samma, sorn om inteckning för fordran här ofvan i denna § sägs.
Då 18 §, hvilken innehåller, att »ränta är lika gild som hufvudstol och att den förty, med eller utan förmånsrätt, skall utgå i den mån tillgångarna det medgifva, » blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet godkänd, och någon anmärkning deremot ej heller hos Borgare-Ståndet förekommit, torde de erinringar, som en ledamot af Högvördiga Preste-Ståndet deremot framställt, icke tarfva vidare genmäle, så mycket mindre som principen är alldeles densamma, hvilken igenfmnes i gällande lag; hvadan Utskottet hemställer, det måtte Preste- och Borgare-Stånden antaga denna §, sådan deri i Utskottets förra Betänkande lyder.
Sedan Utskottet sålunda afgifvit yttrande i anledning af de skedda återremisserna, anser sig Utskottet böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derå, att förevarande lagförslag, om det af Rikets Ständer i ännu icke godkända delar antages, likväl, i anseende till ofvanomförmälda 13 § och då Kongl. Majit icke eger att lag förslag af sådan beskaffenhet som det ifrågavarande annorledes än oförändrade bifalla, icke synes kunna af Kongl. Majit sanktioneras, utan att den af Rikets
Ständer beslutade förordning om underpant i lös egendom jemväl vinner stadfästelse.
Att detta skall inträffa, eger Utskottet visserligen icke någon anledning betvifla; men för den händelse, att Kongl. Majit af skäl, som icke kunna af Utskottet förutses, skulle finna sig förhindrad att sistnämnda författningsförslag oförändradt antaga, har Utskottet funnit det vara af synnerlig vigt, att Kongl. Majit ändock sättes i tillfälle att godkänna den af Rikets Ständer antagna förmånsrättsordning i de delar, som ej afse underpant.
Behofvet af en förändrad förmånsrättsordning har i flera decennier varit kändt och erkändt.
Majit har förnyade gånger afgifvit nådig Proposition i ämnet, och få torde de fastighetsegare vara, hvilka ej rönt känbara olägenheter af gällande lagstiftning i ämnet.
Ständer nu synas vara ense om en sådan förändring Lag-tlt»kottets Utlåtande fi:o 3$. deruti, som Undanrödjer ett af de storsta hindren för realkreditenS stadga, torde icke heller någon tvekan uppstå, att bifalla Utskottets vördsamma hemställan, det måtte, uti den underdåniga skrifvelse, hvarigenom förevarande författningsförslag lill Kongl. Maj:t öfverlemnas, Rikets Ständer derjemte tillkännagifva, att då de funnit antagande af en ny. förmånsrättsordning vara af synnerlig vigt för den allmänna krediten, men, med afseende å innehållet af den utaf Rikets Ständer derom beslutade författning, det icke synes vara lämpligt att denna såsom lag antages, utan att den af Rikets Ständer jemväl beslutade och i särskildt underdånig skrifvelse till Kongl. Majit öfverlemnade förordning om underpant jemväl vinner kraft af lag, Rikets Ständer, för den händelse att Kongl. Majit af skäl, som icke kunna af Rikets Ständer förutses, skulle finna sig ej kunna meddela stadfästelse å sistnämnde författningsförslag, för sin del beslutat, att ur den föreslagna förordningen angående ändring i vissa delar af 17 Kap.
Handels-Ralken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenärs egendom, skola uteslutas dels de i ingressen förekommande orden nej mindre sista punkten i 7 §, än äfven,» dels ock § 13, samt att i följd deraf nummerordningen å de efterföljande §§:ne rättas.
Herr Olivecrona, K. har begärt få antecknadt, det han uti Utskottets förestående beslut ej deltagit.
Romstedt, isiiu. Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. 1 M:o 54.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Sept. 1860, L.I. 9 f. in.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ett stadgande derom, att verkan af sökt lagfart å fastighet å landet skall beräknas icke blott från del Ting, utan från den dag, lagfarten sökes.
Sedan Lag-Utskottet, i sitt Betänkande N.o 38 i fråga om antagande af ny förmånsrätts-ordning, föreslagit det stadgande, att inteckning i gäldenärs fasta egendom, utan afseende derå, om den vöre i stad eller å landet belägen, skulle beräknas från den dag, inteckningen vid Rätten söktes, och detta förslag blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet godkändt; så har, uti ett till samma Riks-Stånd ingifvet memorial, Riksdags-fullmägtigen Olof Persson från Gefleborgs län, med hvilken Riksdags-fullmägtigen Pauli Andersson från Jemtlands län sig förenat, i anledning af Bonde-Ståndets nyssberörde beslut anfört, att fördelen af omförmälda för realkreditens utveckling så vigtiga stadgande i viss mån förringades af den i 3 § af Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 intagna föreskrift, att om både inteckning och lagfart söktes vid samma Ting å landet, inteckningssökanden skulle vika för den, som äganderätten förvärfvat, der hans anspråk ej medförde förmånsrätt enligt 11 Kap. 2 § Jorda-Balken; att ehuru det visserligen ytterst sällan inträffade, att värdet af en vunnen inteckning på detta sätt eller genom en längre fram under tinget sökt lagfart tillintetgjordes, i jemförelse med de otaliga tillfällen, då värdet deraf nedsattes genom en sednare ä tinget sökt ny inteckning, och förenämnda stadgande i förmånsrätts-ordningen således 1 allt fall vore af största gagn, en närmare öfverensstämmelse emellan stadgandena om förmånsrätt för lagfart och inteckning likväl vore särdeles önskvärd; samt att motionären på grund deraf hemställde om den ändring i Kongl.
Maj 1845 och hvad i öfrigt kunde varda i ämnet stadgadt, att inteckningssökandens skyldighet att, der ej hans anspråk vore sådant, som ägde förmånsrätt efter 11 Kap. 2 § Jorda-Balken, vika för den, som äganderätten förvärfvat, måtte jemväl å landet inskränkas till det i åberopade
Förordning för sådan skyldighet i stad bestämda fall, nemligen att både inteckning och lagfart sökas å samma rättegångsdag.
I följd af erhållen remiss åligger det Lag-Utskottet att öfver berörda framställning meddela utlåtande; och finner Utskottet, lika med motionären, den äskade förändringen i afseende å den tid, hvarifrån verkan af sökt lagfart å landet skall beBih. till It.
Prot. 185‘J 4 1860. 7 Sami. 1 Afd. 28 Haft. i 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 54. räknas, vara, för vinnande af konseqvens i lagstiftningen, af behofvet påkallad.
Redan i sitt nästföregående utlåtande har Utskottet, med vidhållande af den grundsats, att förmånsrätten för inteckning jemväl i fastighet å landet skall beräknas från den dag, och icke blott från det Ting, då inteckningen söktes, visat, huru till och med i gällande lag den motsatta åsigten icke är konseqvent genomförd, utan, i fråga om inteckningars å landet betalningsrätt och inbördes företräden, det redan nu ofta händer att deras gällande kraft beror, icke af visst Ting, utan af viss rättegångsdag.
Det må här tilläggas att jemväl verkan af lagfart å landet, i förhållande till inteckning, kan i flera fall bero af dag och icke endast af Ting.
Utskottet anser sig derpå endast behöfva åberopa ett enda exempel:
Om t. ex. en person, som äger en äldre odelad intecknig i två hemman å landet, låter i början eller medlet af ett
Ting döda inteckningen i det ena hemmanet, och lagfart af annan person sedermera först vid slutet af samma Ting sökes å den fastighet, hvari inteckningen sålunda ensam qvarstår, så måste inteckningshafvaren, om han varit okunnig om äganderättens öfverlåtelse, anses bibehålla sin fulla inteckningsrätt i lagfartssökandens inköpta fastighet, och denna blir således vid samma Ting, hvarå lagfarten sökes, belastad med en större gravation än som förut vidhäftade densamma.
En sådan stridighet i lagstiftningen synes dock ej böra få fortfara.
Men denna sålunda anmärkta, redan nu befintliga inkonseqvens skulle än skarpare träda i dagen, i händelse
Utskottets omförmälda förslag till förändring i förmånsrätts-ordningen blefve lag.
Med detta förslag äger motionärens framställning således ett nära samband, och den är, i följd deraf, i dubbelt hänseende förtjent af uppmärksamhet.
På sådan grund och då någon olägenhet, värd att tagas i betraktande, icke synes kunna af den äskade lagförändringen uppstå, får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning angående ytterligare föreskrifter i afseende å lagfart, af följande lydelse: »Med ändring af hvad i Kongl. Förordningen, angående vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyltjanderätts inteckning, den 19 Maj 1845, finnes stadgadt derom, att då fastighet å landet blifvit Öfverlåten åt tvenne, eller inteckning sökes i sådan fastighet, sedan den blifvit åt annan öfverlåten, företrädesrätt en för den, som lagfart å öfverlåtelsen söker, beräknas från det Ting, då ansökningen gjordes, varder härigenom förordnadt, att nämnde företrädesrätt skall, i likhet med hvad om lagfart i stad finnes stadgadt, beräknas från den dag, då lagfarten sökes.
Denna Förordning skall dock icke blifva gällande i afseende å de lagfartsansökningar, sorn göras före utgången af December månad nästkommande år.
(Aret efter det, hvarunder Förordningen ut färdas.)»
Herr Olivecrona, K., har begärt få antecknadt, det han uti Utskottets förestående beslut ej deltagit. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. 3 M:o 55.
Ank, till Exp.-ölsk, den 26 Sept. 1860, kl. 9 f. m, Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar samt skiljaktiga beslut morn Riks-Stånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 41, i fråga om upphäfvande af bysältning.
Genom nämnde Betänkande hade Utskottet, som derförut genom Betänkandet N:o 33 förelagt Rikets Ständer ett förslag till ny Konkurslag, tillstyrkt, det Rikets Ständer, »under förutsättning att förslaget till Konkurslag vunne bifall,» måtte för sin del besluta en af Utskottet jemväl uppsatt författning angående förändrade föreskrifter om bysättning.
Hvad Utskottet sålunda hemställt har, enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, blifvit bifallet af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet, af förstnämnda Riks-Stånd likväl med den förändring, att de uti inledningen till författningsförslaget förekommande orden »under förutsättning att förslaget till Konkurslag vinner bifall» uteslutits.
Preste-Ståndet har afslagit det af Utskottets framlagda författniugsförslag, så vidt det afsåge upphäfvande af bysättningstvång för bristande betalning af vexelskulder, men i öfrigt återremitterat förslaget.
Borgare-Ståndet har, på grund af gjorda anmärkningar, återremitterat Betänkandet i dess helhet.
Nämnde anmärkningar afse emellertid icke förslagets hulvudgrunder, utan synes lämpligheten af dessa lästheldre vara af Borgare-Ståndet medgifven, jemväl i hvad angår upphäfvande af bysättning såsom ett tvångsmedel till betalning af vexelskulder.
Vid sådant förhållande och då enahanda åtigter blifvit uttalade af Ridderskapet och Adeln samt Bonde-Ståndet genom dessa Riks-Stånds omförmälda beslut i ämnet, lärer den derifrån afvikande, inom Preste-Ståndet yttrade mening icke erfordra vidare genmäle af Utskottet.
Den förnämsta af de inom Borgare-Ståndet framställda anmärkningar afser samma förändring, som redan blifvit af Ridderskapet och Adeln beslutad, eller att göra antagandet af ifrågavarande förslag oberoende af bifall till den föreslagna nya Konkurslagen.
Utskottet tvekar icke heller numera, efter hvad i förevarande ämne inom Riks-Stånden förekommit, att, i enlighet med Ridderskapet och Adelus samt Borgare-Ståndets åsigt, utesluta förenämnde vilkor för den föreslagna bysättningslagens framgång.
Detta vilkor, som ingalunda betingats af de skäl, hvilka blifvit anförda 4 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. emot en borgenärs rätt att låta fängsla en insolvent, icke ens för tredska skäligen misstänkt gäldenär, blef af Utskottet infördt i förslaget endast i afsigt att så mycket säkrare aflägsna all farhåga för ett menligt inflytande af denna reform på den allmänna krediten.
Denna Utskottets försigtighet har dock visat sig öfverflödig, — hvadan Utskottet anser sig böra, genom nedan intagna förslag, inbjuda Preste- och Bonde-Stånden att med de begge öfriga Riks-Stånden i denna del sig förena.
Vidare har inom Borgare-Ståndet blifvit anmärkt, att ordställningen i andra punkten af förslaget kunde gifva anledning till den felaktiga tolkning deraf, att en gäldenär borde genast, på borgenärs yrkande, inmanas i bysättningshäkte, utan afseende derå, om han förut försummat tid till fullgörande af den föreslagna edgången eller ej.
— Utskottet betviflar visserligen, att den, som med uppmärksamhet genomläser författningsförslaget i dess sammanhang, skulle af anmärkta ordställning kunna vilseledas till en sådan tolkning, som nämnd är.
Men då en än tydligare redaktion åt förslaget i denna del utan olägenhet kan gifvas, har Utskottet ansett sig böra derutinnan gå Borgare-Ståndets önskningar till mötes, öfvertygadt att öfriga Riks-Stånd icke skola hafva något emot den obetydliga redaktionsförändringen att erinra.
— Deremot kan Utskottet icke understödja den inom Borgare-Ståndet jemväl gjorda anmärkning, att författningen icke tydligt och bestämdt utmärkte att densamma äfven afsåge förändring i stadgandena om bysätttning för vexel.
Tredje punkten i förslaget, innehållande att »ej må i annan ordning, än nu sagd är, bysättning gäldenär åläggas» etc., synes Utskottet vara så klar och olörtydbar i nämnda hänseende, att något tvifvel derutinnan icke hos någon bör kunna uppstå.
Skulle Vexellagen omnämnas såsom förändrad genom ifrågavarande författning, borde ock alla andra författningar, som innehålla stadgariden om bysättning, jemväl uppräknas, hvilket åter kunde hafva till följd, att någon författning uteglömdes, och således vålla oreda och förvillelse både i lagstiftningen och i lagskipningen.
I enlighet med hvad ofvan blifvit yttradt och då Utskottet förmodar, att Högvördiga Preste-Ståndet, med afseende å de åsigter, som i denna fråga gjort sig gällande i de öfriga Riks-Stånden, synnerligast i Borgare-Ståndet, der insigt om affärsverksamhetens kraf väl företrädesvis bör kunna förutsättas, skall vara villigt att, med frångående af sitt ofvanberörda beslut, sig med de öfriga Riks-Stånden förena, får Utskottet vördsamt hemställa, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning, angående förändrade föreskrifter i afseende på bysättning, af följande lydelse: »Med upphäfvande af de, angående borgenärs rätt att erhålla bysättning å gäldenär, i särskilda författningar meddelade föreskrifter, så vidt de stå i strid med nedanstående, förordnas som följer:
Finnes ej, vid utmätning hos gäldenär, full tillgång till gäldande af skuld, hvarför betalningsskyldighet honom ålagd är, eller finnes uppgifven tillgång tvistig, eller kan den, för annan orsak, ej slraxt till betalning i laga ordning användas: då skall by sättning gäldenär en åläggas, der boi— Lag-Utskottets Utlåtande N:o 55. genären det äskar, och gäldenären ej giller hos Konungens Befallningshafvande eller vid domstol, (i tid, som dertill honom: föresättes, med ed styrka, att han ej äger annan tillgång än hvad uppgifvet är.
Har gäldenär, som ej giltat nämnde ed gå, bysatt blifvit, och fullgör han edgången derefter; varde ur häktet lösgifven.
Ej må i annan ordning, än nu sagd är, by sättning gäldenär åläggas, utom i de fall, som 15 § af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, äfvensom i Konkurslagen nämnda äro.
Denna Förordning skall icke blifva gällande t de mål, sorn göras anhängiga före utgången af December månad nästkommande år.
(Året ef ter det, hvarunder Förordningen utfärdas.)» Stockholm den 23 September 1860.
Herr Olivecrona, K., hnr anmält reservation emot förestående beslut, under åberopande af sitt vid Utskottets Betänkande N:o 41 afgifna yttrande.
II,k. till It.
Prol. 1851) \ 18(10. 7 Sami. 1 Afd. 28 Haft. A - Stockholm, tryckt hos Sam.
Rumstedt, I8Go. Lag-Utskottets Memorial N:o 56. 1 jyi> äfi» Ank. till Exp.-Utsk. den 1 Okt. 1860, kl. 10 f. m.
Memorial, angående verkställd omröstning, i anledning af de hos RiksStånden fattade skiljaktiga beslut vid förehafvande aj l (skottets 'Betänkande», Niris 20 och 39. rörande Kongl..
Majlis nådiga Proposition med förslag till förordning, angående mord, dråp och annan misshandel.
Efter det Rikets Ständer godkänt Lag-Utskottets under N:o 40 afgifna Memorial, innefattande förslag till voterings-propositioner i ofvanberörda ämne; så har Förstärkt Lag-Utskott denna dag, i enlighet dermed, anställt följande omröstningar, nemligen öfver Voterings-propositionen N:o 1.
Ilen, sorn vill att 1, 2, ö, 4 oell 5 §§, förra delen af 20 § samt .'10 § uti ifrågaställa förordning, skola, pä sätt Utskottet föreslagit samt Borgare- och BondeStånden beslutat, lyda sålunda: § 1.
Den sorn, i„ uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvct, miste, för mord, sitt lif.
Ar brottet under synnerligen mildrande omständigheter löröfvadt; dä må till straffarbete på lifstid kunna döinas. § 2.
Ilar någon gjort försök till mord, och bl ef endast genom omständigheter, sorn voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde han dömd till straffarbete på lifstid eller, der mildrande omständigheter förekomma, Bili. till R.
7 Sami. 1 Afd. 29 Jläft. 2 Lag-Utskottets Memorial jV:o 56. till sådant arbete från och med sex till och med tio är.
Korn af gerningen riligä eller ingen skada; då ina tiden för straffarbetet kunna till tvä år nedsättas. § 3. livar söm, i uppsåt att döda, men af hastigt mod, befölvar anhalt lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid.
Var gérningsmamien utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel! af den drapne till vrede retad, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må straffarbetet kunna inskränkas till viss tid frän och nied sex till och med tio år. § 4; ilar någon, genom uppsåtlig misshandel, dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men utan afsigt att dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.