Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den var en naturlig följd af de långa krigsåren; krig skapar icke veka sinnen; det gör känslorna hårdare och gröfre, hvaraf följer att de icke alltid i valda ordalag gifva sig luft.
De hemkomna soldaterna förde med sig lägervanorna, och dessa voro smittsamma.
Detta synes dock stå i strid med det förhållande, att just under Christinas tid en högre bildning började utbreda sig inom nationen.
Christinas hof var ett det mest lysande i Europa.
Hon omgafs af en rad utaf statsmän och hjeltar, med hvilken knappast något land i verlden kunde uppvisa något fullt jemförligt.
De flesta af hennes riksråd voro ej blott ovanligt bildade, utan verkligt lärde; och från hela Europa samlade hon kring sig ryktbara vetenskapsmän.
Om undervisningsverken gjorde sig hela denna tid synnerligen mån.
Geijer intygar, att vården om undervisningen var den berömligaste sidan af den inre styrelsen under förmyndareregeringen och Christina, och samma vitsord gifver han Carl XI:s förmyndareregering.
Lunds (1668) och Åbo (1640) akademier grundlades; den förträffliga skolordningen af 1693 utkom.
Tanken på en sjelfständig svensk vitterhet uppsteg hos den snillrike Stjernhjelm; han blef ock dess grundläggare.
Det under föregående tidehvarf vaknade sinnet för svensk historia gick öfver i entusiasm för Nordens minnen.
Man rigtade sin uppmärksamhet på svenska språkets odling, utan att man derföre försummade studiet af de utländska.
Förvånande är den omfattande kännedom om främmande länders litteratur, som de mera bildade svenskarna från detta århundrade egde; ej blott antika litteraturen studerades, utan äfven den tyska, holländska och italienska; likaså voro den franska och nyengelska icke okända366.
Med bildningen kom äfven en dittills okänd belefvenhet, och vid hofvet utbildades ”ett chevalereskt galanteri, som gaf en ädel glädtighet åt sammanlefnaden.”
Men hos många af den yngre adlen var den beprisade belefvenheten endast en fernissa öfver den inre råheten.
Njutningslystnad, högdragenhet och öfversitteri utmärkte de unga adelsmännen, allt egenskaper, åt hvilka kriget gifvit lif och näring.
I ett öfverflödigt lefnadssätt, supande och frossande föregingo de med exempel, som lockade många till efterföljd.
Ett ytterligare bevis på denna råhet har man i de ständiga duellerna emellan Christinas hofmän; ja, i så stort anseende stod duellen, att, som D:r M.
Pontin i en predikan inför hofvet yttrade, man brukade säga om den, som dödat någon i en duell: ”det är en bra karl, det skall bli min bror”367.
I sin gröfsta form visade sig denna råhet hos en del af de hemkomna, vid utsväfningar och tygellöst sjelfsvåld vanda krigarne.
Hvilket lefnadssätt dessa stundom förde, derpå kunna vi efter Ekeblad anföra ett exempel.
Han förtäljer från den 6 April 1653, att en öfverstelöjtnant Erik Henriksson, om hvilken det i parenthes berättas att han ”slog Carl Pauli i Holland i pannan med en ljusstake,” hade en söndag efter predikan tagit med sig hem en bokhållare utan tjenst, vid namn Erik Johansson; de satte sig genast ned att supa och när vinet verkade, började de att brottas, men när överstelöjtnanten blef underlägsen, tog han sin pistol och slog med den bokhållaren i hufvudet, så att det blödde.
Snart blefvo de dock förlikta, öfverstelöjtnanten lät förbinda sin dryckesbror och lät bädda till honom på golfvet i sitt eget rum.
De insomnade ”öfverst fulla och goda vänner;” men under natten steg bokhållaren upp och skar halsen af sin vän öfverstelöjtnanten368.
Äfven inom andra klasser se vi yttringar af denna råa ton, så i studentupploppen i Upsala på 1660-talet, så i de skandalösa tvisterna och uppträdena emellan de lärda fäderna vid rikets båda universiteter, ehuruväl förhållandena hos oss icke tåla vid någon jemförelse med det samtidiga tillståndet vid det i grund demoraliserade Tysklands universiteter369.
Äfven i samtalsspråket yttrade sig råheten, och samtidigt med det att Stjernhjelm och hans skola göra de första försöken att gifva böjlighet och finhet åt den hårda svenskan, blir samtalsspråket gröfre och förrådet af oqvädinsord växer i förvånande grad.
Vi hänvisa till Sam.
Petri Brasks dramer, i hvilka tiden stundom rätt troget speglar sig.
En jemförelse emellan samtalstonen i dessa och den ingalunda fina tonen i Rondeletii drama är ganska upplysande.
Christina sjelf med sin höga bildning kan icke sägas hafva medverkat till utbredande af en sådan ton, om hon än i umgänget och i samtal tillät sig mycket sjelfsvåld.
Det är i andra hänseenden hon bidragit till upplösandet af ”goda och anständiga seder,” ehuru, som vi redan anmärkt, hennes föredöme ingalunda verkat menligt inom en så vidsträckt krets, som man gemenligen antager.
Så har hon i religiöst hänseende haft ett högst skadligt inflytande på sin omgifning.
Dittills hade svenskarna varit vana att alltid på thronen finna ett lifligt intresse för det kyrkliga, stundom äfven en sann och varm fromhet; men arten af Christinas bildning och skaplynne förde henne in på tidens fritänkeri, en rigtning, som flera af utlänningarna vid hennes hof hyllade och hos henne underhöllo, och öppet visade hon sitt förakt och sin likgiltighet för religionen.
Följderna inställde sig snart.
”En och annan gjorde i sin tanke qvickt narr af gudstjensten eller låtsade endast för syns skull sätta foten dit, så gjorde sjelfva drottningen till slut”370.
Whitelocke, puritanen, tadlade lifligt Christinas vana att alltid begagna söndagarna till resdagar och att på dem tillställa baler och andra nöjen; han kunde ej nog förundra sig öfver Söndagens ohelgande i Sverige, och med erkebiskopen, Carl Gustaf och drottningen sjelf talade han ofta i detta ämne.
Man brukade, berättar han, ej blott köpa och sälja om söndagen, utan äfven på öppen gata utöfva de största och gemenaste oordentligheter.
Så tågade en söndag i Upsala under hofvets vistande derstädes generalmajor Horn med flera officerare och kavaljerer genom gatorna med trummor, pipor och trumpeter, efterföljda af sina betjenter med flaskor och glas; på torget bildade de en ring kring musikanterna och betjenterna samt drucko på knä drottningens skål, och ”med upphöjda händer syndade i Guds och hela verldens åsyn”371.
Ännu i ett annat hänseende hade exemplet från thronen en föga fördelaktig inverkan.
Christina älskade prunkande och kostbara nöjen, och den ena festen och förlustelsen aflöste den andra under hennes regering.
I detta stycke sammanträffade hennes smak med smaken hos den mera belefvade än förfinade yngre adlen vid hennes hof.
Det tyska kriget hade på flera händer hopat stora och lättvunna skatter, man hade genom beröring med utländningen och kännedomen om bruken vid främmande hof fått ett helt annat begrepp om konsten att njuta lifvet, och nya slag af nöjen utträngde de gamla.
Under det ännu under Christinas tid de gamla rådsherrarna, såsom vi ofvan sett, höllo fast vid förfädrens enkla seder, så öfverlemnade sig de yngre adelsmännen, uppmuntrade af den praktälskande drottningen, åt ett slöseri och en yppighet, hvartill man icke förr i Sverige sett maken.
”Fast Sverige ej är rikt,” skrifver Chanut, ”är lynnenas böjelse för luxe der större i jemförelse med landets tillgångar, än i något annat rike”372.
Gästabud, dans, jagt, ringränningar, fyrverkerier, djurfäktningar, uppförandet af baletter, upptåg och värdskap omväxlade i Christinas hofkrets.
Äfven teatraliska förlustelser saknades icke.
Men det är lätt begripligt, att den konst- och prunklösa skolkomedien med dess torra moral ej skulle finna nåd, hvarken inför drottningens eller hennes omgifnings ögon.
Christina med sin kännedom om främmande länders litteratur kunde ej finna smak i skådespel, som qvarstodo på en så föråldrad ståndpunkt.
De lärda och vittra utländningarna vid hennes hof skulle utan tvifvel ryckt på axlarna åt dessa råa dramatiska försök, och bland hofadlen hade många vid främmande furstehof lärt känna helt andra slag af dramatiska nöjen.
Dessa komedier erbjödo dessutom intet tillfälle att utveckla den ståt, man så mycket älskade.
Frankrike hade redan börjat att blifva tongifvande, och de första spåren af franskt inflytande visa sig redan under Christinas tid.
Man känner icke att hon mer än en gång kallat studenter till hofvet för att uppföra skådespel, men då gafs icke något svenskt stycke, utan Senecas ”Rasande Hercules.”
Redan detta val är betecknande.
Då dittills Plautus och Terentius varit de dramatiska mönsterskalderna och endast deras stycken uppförts, så framträder nu för första gången Seneca, den franska tragediens fader.
Stycket gafs utan tvifvel på grundspråket, ty man eger qvar en tryckt broschyr med titel: ”Innehåldh af Senecæ Tragoedia om then rasande Hercules”373, uti hvilken utom ett versifieradt företal till deras Majestäter, hvaraf framgår, att stycket i deras närvaro blifvit uppfördt af medlemmar utaf den vidtbeprista Akademien i Upsala, äfven finnes ett versifieradt angifvande af innehållet utaf den latinska tragediens fem akter.
Sådana innehållsredogörelser eller programmer brukade att utdelas bland åskådarna både vid de utländska jesuiterskådespelen och vid akademiska teatern i Strassburg; på sednare stället hade de alltid poetisk form; afsigten med dem var att göra åhörarna bekanta med innehållet och gången af det uppförda latinska eller grekiska skådespelet374.
Det svenska programmet såväl som företalet är författadt i 8-radiga stanzer med qvinliga rim i l:sta, 3:dje, 5:te och 6:te versraderna.
Der en sådan ledning var nödig för de i språket okunniga åskådarna, måste man sörja för riklig ögonfägnad för att underhålla uppmärksamheten.
Både jesuiternas och Strassburgerstudenternas stycken gåfvos med stor prakt; det är då ganska sannolikt att äfven uppförandet af denna Senecas tragedi varit särdeles praktfullt och vida skilt sig från det vanliga sättet för studentko- mediernas spelande.
Den lär, enligt Klemmings förmodan, blifvit gifven 1648 vid Maria Eleonoras hemkomst kort före Westfaliska fredens afslutande.
Oaktadt Christina mycket vistades i Upsala vet man ej att omtala, det hon bevistat någon studentkomedi eller att någon sådan blifvit under den tiden derstädes uppförd.
Deremot lät Christina julen 1651 vid sitt hof i Upsala uppföra ett teaterstycke, deruti hon sjelf spelade kammarpiga och Olof Rudbeck herde med en skalmeja, ”den han väl förstod att spela.
Men hvilket stycke detta varit, är okändt375.
På Stockholms slott hade Christina inrättat en teater, hvilken kallades ”stora Spel-salen” eller ”la grande Salle des Machines.”
Der uppfördes baletterna, der gåfvos äfven föreställningar af främmande skådespelarsällskaper.
Christina är nemligen den första, som införskrifvit främmande trupper, och, så vidt man känner, skedde detta första gången 1652.
Ekeblad skrifver d. 17 Nov. 1652: ”En tjugo stycken Italienare äro på väg från Danmark och väntas hit i morgon;” och d. 26 Jan.
1653 heter det: ”de Italienska musikanterna hafva nu spelt åtskilliga komedier både på slottet och hos enkedrottningen;” samt d. 25 Maj s. å.: ”H.
Maj:t har denna vecka haft två Comedier på slottet på Italienska, och i natt, som var, spelte de Holländska komedianterna för H.
Maj:t, hvilket henne icke mycket behagade.”
Den 26 Mars s. å. skrifver danske residenten Peder Juul om en ”Sodomitisk Comedie,” som blifvit uppförd, och samma minister omtalar, att sjelfva långfredagsafton spelades en italiensk komedi på De la Gardies egendom Jakobsdal.
I Juli s. å. bevistade drottningen en komedi, som ”slöt vid soluppgången”376.
Äfven följande året var denna trupp qvar, ty vid Carl Gustafs förmälning gafs en ”Festa Teatrale,” författad af en italiensk skådespelare, Antonio Brunati; den tryckta textboken innehåller, enligt Klemming, programmet till tre scener.
Då Ekeblad på ett ställe benämner dessa italienare ”musikanter,” skulle man vilja förmoda, att de gifvit musikaliska skådespel, helst sådana redan 1610 blifvit gifna vid danska hofvet, och dessutom kort innan italienarnes ankomst polska musikanter blifvit af Christina afskedade (Aug. 1652).
Men då deras föreställningar alltid kallas komedier, är väl lika troligt, att, om än musici funnits bland dem, de varit ett bland dessa sällskaper af italienska improvisatörer, hvilka vid denna tid öfver kontinenten utbredde smaken för sitt fäderneslands folkkomedi (Comedia del Arte).
I Paris voro de af hofvet mycket omtyckta och gynnades på bekostnad af de inhemska skådespelarna; de inkallades till Frankrike första gången 1577 och fortforo att der uppföra skådespel till 1697, under hvilken tid flera trupper dock aflöste hvarandra.
En sådan trupp inkallades af kardinal Mazarin 1645; den underhölls af enkedrottningen och spelade i Petit Bourbon377.
Christina har sålunda i detta hänseende följt franska hofvets exempel.
Dessa skådespel hade stående masker (Pantalon, Arlechine, Pierrot m. fl.); ursprungligen var dialogen improviserad och endast uppränningen till stycket på förhand utarbetad; men då italienarne icke kunde med samma lätthet improvisera på franska som på sitt eget modersmål, skaffade de i Frankrike spelande trupper sig en fransk text, men förbehöllo sig dock enskilta scener, som de på italienska spelade.
Planen var gemenligen usel, men dialogen sprittande qvick; föröfrigt tarfvade dessa stycken ett rikt maskineri och talrika förvandlingar.
De gåfvo dock icke endast farser, utan äfven större romantiska skådespel, men med improviserad dialog.
— De holländska komedianterna, som här spelade 1653, hafva troligen icke varit införskrifna.
Vid denna tid öfversvämmades Danmark af tyska och holländska skådespelarband; och äfven i Bergen spelade ett sådant 1664378.
Förmodligen har väl ryktet om det förlustelselystna hofvet i Stockholm lockat en sådan trupp ditupp.
Deras komedier och farser hade mera likhet med de hos oss öfliga, men voro formelt bättre, utan all didaktisk syftning och af uppsluppen och burlesk karakter.
I farsen var narren, som här kallades Pickelhäring, en hufvudfigur.
Kanske hafva de äfven på sin repertoir haft några af Hoofts och van Vondels tragedier.
Christina tyckes dock ej funnit behag i deras prestationer, hvarföre de troligen icke länge här qvarstannat.
Under Carl Gustafs korta och stormiga regering gafs icke mycken tid till nöjen; några ”upptåg” vid hans förmälningsfest äro nästan de enda hoffester, man vet att omtala.
Vunna fältslag blef sedan denne konungs festupptåg.
Men under Carl XI:s minderårighet äfvensom under första åren af hans styrelse synes man hafva fört ett gladt lif vid svenska hofvet och synnerligen älskat dramatiska nöjen.
Regelbundet firades konungens födelsedag, d. 24 Nov., med någon festlighet, ofta af dramatisk art; kungen och rådet bevistade stundom de årsrepresentationer, som gåfvos af tyska skolans elever i Stockholm, och år 1667 invigdes en teater, byggd i kgl. slottets f. d. Lejongård (nu Logården) utmed den 1666 uppförda rustmästaregården.
Teatren kallades af sitt läge ”Lejonkulan” och invigdes i Febr. af en holländsk teatertrupp, hvilken uppförde en prolog i ”6 Veranderinghen, speelt vor den Bergh Parnassus,” hvarefter gafs ett ”Treur-Blijendent Spel (tragikomedi) ”Orondaat en Statira,” förmodligen en öfversättning från Magnons franska original.
Till slut upplästes en epilog: ”de Danckbaarheit vyt naam van den Konsten”379.
Denna teater uppläts stundom åt tyska skolans elever; der spelade ock den första svenska teatertrupp, hvilken bildades i början af 1680-talet och bestod 6 a 7 år, och der gåfvo de främmande teatertrupperna sina föreställningar; ty att sådana under de sista decennierna af århundradet besökt Sverige, derpå tyda många tecken.
Särdeles under året 1674 talas i ministerberättelserna ofta om komedier, hvilka hofvet bevistade, och d. 13 Jan. skrifver österrikiske ministern v.
Sternberg om en då uppförd ”gifftig, ketzerischer Comedi”380.
Men följande året bröt kriget ut; och detta bildar en vändpunkt i Carl XI:s lif.
Den fordna benägenheten för teatraliska nöjen synes hafva försvunnit.
År 1683 öfverenskommo flera af de förnämsta fruntimmerna vid hofvet att till konungens och drottningens förlustelse uppföra en komedi, sång och musik.
Med stora omkostnader inreddes en präktig teater i Wrangelska palatset.
Man öfverenskom att uppföra Racines ”Iphigenie.” Åttio damer, klädda som
Amazoner med sinnrika deviser på sina sköldar till regerande drottningens ära och beröm, skulle bilda majestäternas garde vid tillfället.
Man hade öfvat sig i tre månader och tänkte uppföra komedien i första veckan af December; men då konungen efter sin hemkomst från en resa fick höra talas om förslaget, afböjde han det, och, tillägger danske ministern Stockfleth i sin berättelse derom:
”om der er nogen slags lyst, som Kongen hafwer sind til, saa er det dog ikke udi deslige recreationer.”
Men fruntimmerna gåfvo icke vika för det första, de ville icke hafva gjort sig besvär förgäfves.
Konungen bestormades, och ”så många fröknars förnyade böner hafva äntligen bevekt hans sinne:” skrifver österrikiska legationssekreteraren de Lancier.
Dagen utsattes till d. 5 Jan. 1684; men ånyo skedde uppskof, och först några dagar derefter blef festen äntligen gifven.
Iphigenies roll spelades af den sedan så ryktbara Aurora Königsmark.
Enär drottningen för köldens skull icke kunde vara närvarande, blef ”Iphigenie” uppförd för andra gången d. 30 April 1684 inför drottningen, vid hvilket tillfälle äfven kungen var närvarande.
Erik Lindsköld skref med anledning af denna fest tre poemer och fru Brenner en gratulation381.
Mot slutet af Carl XI:s regeringstid hafva dock främmande teatertrupper besökt Sverige.
Ett sällskap, som kallade sig ”Nordische Comœdianten in hochdeutschen Sprache,” ingaf 1697 till interimsregeringen i Güstrow en ansökan, hvaruti säges, att sällskapet måst med anledning af Hans Svenska Majestäts död vända tillbaka från Stockholm till sitt fädernesland, efter det de i 6 år uppehållit sig i Norden382.
Och bland Palmsköldska samlingarna i Upsala finnes ett i Stockholm 1694 uppfördt skådespel i 70 inträden, hvilkas innehåll finnas med några ord angifna; troligen hafva väl skådespelarna improviserat dialogen.
Titlen, som har mycken likhet med titlarna på de tyska ”Hauptund Staats-Actionen,” lyder så:
Des unbeständigen Glücks Aller durcheinander Biornina durch Vielerley Geschichts Veränderungen Königinn in Schweden.
Biornina ansågs väl som ett särdeles lämpligt namn på en drottning i björnlandet Sverige.
Klemming (s. 14) anför äfven en teateraffisch, enligt hvilken de ”Chursächische Hochteutsche Comœdianten” (förmodligen ofvannämda sällskap)
Måndagen d. 21:a November (1691 eller 1696) ”præcis umb 3 Uhr” uppfört ”Die Königinn Disa” på stora Bollhuset d. ä. teatern Lejonkulan.
Carl XII älskade i början af sin regering endast halsbrytande nöjen, och Jens Juel skref d. 29 Jan. 1698: ”Hoffet var i hans Herr Faders tid meget sombre og eenlig, mens longt mere er det nu”383; men under sista hälften af 1699 och de första månaderna af 1700 förde Carl ett präktigt och lysande hof; isynnerhet tyckes han hafva varit road af maskrader, ty sådana anställdes ofta384.
I November 1699 ankom ett införskrifvet franskt skådespelarsällskap, under anförande af en Rosidor; en medlem af sällskapet, Duchemin, väckte sedan uppseende i Paris385.
Detta sällskap uppförde Molieres och Corneilles stycken och hade ofta konungen till åskådare.
Men d. 13 April 1700 lemnade konungen Stockholm för att aldrig mera återvända.
Som ett kuriosum må vi här nämna en teaterföreställning, som på sin tid väckte mycket uppseende.
Österrikiska ministern grefve Starhemberg lät d. 8 Maj 1694 sitt husfolk i katolska kyrkan uppföra en af hans biktfader, jesuiten Pater Martin, skrifven komedi om svenska konungen Adils och danska konungen Helge.
”Historien,” skrifver danska sändebudet, ”er bleffven med saa mange
Sotiser embellerit for att moquere offver begge Nationerna.”
Svenskarna kallades ”strömlingshofveder” och danskarna ”grödskopper.” Harmen mot österrikaren blef allmän; pater Martin vågade sig icke ut på gatorna, emedan pöblen hotade att slå armar och ben af honom.
Äfven Carl XI var förtörnad, och Bengt Oxenstjerna, som beskyddade Starhemberg, måste, sedan han ett par gånger blifvit afsnäst, anlita andra personers hjelp för att blidka kungen, hvilken slutligen förklarade, att han icke ville ”fange noget an med en giek”386.
Med undantag af de skådespel, som uppfördes på Lejonkulan kring 1688, och om hvilka vi på annat ställe skola yttra ett par ord, voro alla de öfriga här nämnda stycken icke svenska, och hafva sålunda för svenska dramats historia ingen annan betydelse, än det inflytande de möjligen på dramats utbildning kunnat hafva haft.
Vi öfvergå nu till andra underordnade arter af dramatiska hofförlustelser, men i hvilka svenskarna visat något mera sjelfverksamhet och uppfinning; vi mena:
Upptåg, Värdskap och Balletter.
Dessa förlustelser, af hvilka åtminstone drottning
Christina synes hafva varit mera road än af skådespel, stå alla i ett mer eller mindre aflägset sammanhang med dramat, enär de bilda liksom de trefvande försök, genom hvilka den dramatiska konsten sökte bryta sig en ny väg, och enär det i sjelfva verket var genom att i en form förena dem alla, som operan framkom.
Upptågen hafva icke, som
Hammarsköld menar, likhet med de tyska ”Wirthschaften,” utan äro ursprungligen, hvilket äfven sjelfva namnet ger tillkänna, offentliga tåg eller processioner.
I dem uppträdde personer i dyrbara drägter, föreställande allegoriska eller mytologiska figurer, i dem förde man ovanliga djur, vackra hästar, mekaniska konstverk o. s. v.
Med ett sådant upptåg firades Cosimo I:s af Toscana förmälning 1539 med Eleonora af Toledo.
Der såg man Apollo och de nio Muserna, med sånger till de nyförmäldas ära, der voro Toscanas alla städer personifierade och omgifna af de nymfer och flodgudar, hvilka tillhörde hvarderas område387.
Men de egentliga upptågen sattes gemenligen i samband med hufvud- eller ringränningar, hvilka sedan slutet af 15:de århundradet trädde i de fordna tornerspelens ställe.
Castelnau beskrifver i sina memoirer ett i Fontainebleau 1564 gifvet tornerspel, som har mycken likhet med de svenska upptågen; tolf trojaner kämpade emot tolf greker, och före kampspelets början blefvo så väl Kartelet (fejdebrefvet) som flera dikter till de kämpandes ära upplästa och öfverlemnade åt damerna388.
Hos oss var upptåget alltid förbundet med en ringränning.
Uti ett dagen förut utfärdadt kartel framställde sig deltagarna i upptåget som kämpar för en eller flera allmänna satser, hvilka i kartelet voro utvecklade.
På festdagen drogo kämparna i högtidligt tåg upp till rännarebanan.
Alla voro kostymerade.
Tåget var indeladt i vissa afdelningar, och allt, som deri förekom, borde på ett eller annat sätt hafva afseende på fejdebrefvets innehåll, så att samma grundtanka omfattade och sammanhöll det hela.
Men stundom medfördes likväl äfven sådant, som antingen för sin rika mekanism eller af annat skäl var beräknadt på att tilldraga sig åskådarnas uppmärksamhet.
Vid ankomsten till rännarebanan upplästes fejdebrefvet, och hvarje afdelning framställde på vers eller prosa sin betydelse och afsigt, eller ock deklamerades versar till drottningen eller till damerna; det upptåg, i hvilket inga versar eller tal upplästes, ansågs misslyckadt.
Motståndarne inkommo sedan och ringränningen började.
Banan var genom skrank indelad i tre delar, och midt på den mellersta delen nedhängde i ett snöre en ring, hvilken man under ridt i skarp carrière skulle med lansen söka träffa.
Träffade man ringen i midten, ansågs man hafva träffat den tre gånger, öfverst till venster två gånger, öfverst till höger och nederst till venster en gång, nederst till höger en half gång.
Den, som flesta gångerna träffat ringen och så besegrat sina motståndare, erhöll det utsatta priset389.
Det älsta upptåg vi känna är det, som anställdes vid Gustaf Adolfs kröning d. 14 Okt. 1617.
Kartelet var utfärdadt af göternas konung Berik, som förband sig att försvara, att Göterna voro komna från Sverige, att svenskarna icke gifva någon nation efter i tapperhet och trohet, samt att Sverige är oöfvervinneligt, då dess inbyggare äro sin konung trogna och sinsemellan eniga390.
— År 1647 d. 20 Mars vid grefve Magnus De la Gardies bröllop hölls likaledes en ringränning.
Men de mest lysande upptåg voro utan tvifvel de, hvilka utfördes vid drottning Christinas kröning 1650.