Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske får, bland de omtalade husmödrarna, en och annan höra mannen beklaga sig, att » det åt- går så mycket pengar », och dessa ville jag bedja: anse ej alltid denna klagan obefogad, utan pröfva, om det finnes någon grund härför!
För att bäst kunna verkställa denna pröfning, måste man först lära känna mannens ekonomiska ställning (hvil- ken hvarje man genast borde göra klart för sin hustru) samt föra räkenskaper, så att man åtmin- stone någorlunda kan bedöma, om utgifterna stå i förhållande till inkomsterna.
De husmödrar, som önska att på ett enkelt sätt kunna föra sina räkenskaper, vill jag nu gifva en liten handled- ning.
1891 nadsverk, trötta på promenader i vagn på Gor- son eller till fots på Monte Pineio och som ombyte från det glada lifvet på de stora kafé- erna, styrde vi emellanåt kosan till landsbyg- den, intogo vår middag på någon anspråkslös tratloria, sågo oss om i trakten samt återvände på aftonen till vårt komfortabla hotell, trötta, men vanligtvis nöjda med en angenämt tillbragt dag.
— Ur minnets lustgård har jag plockat en enkel blomma från en af dessa små utflyk- ter — måhända vill någon af Iduns läsarinnor skänka den en kort stund.
Ett stycke utanför Rom, i en fordom osund nästan öfvergifven trakt, ligger kyrkan S:t Paolo alle tre fontane.
En solig höstdag, då morgon- dimman ännu låg tung öfver Albanerbergen, före- togo vi en färd ut till denna — eller rät- tare dessa kyrkor, ty en komplex af trenne sammanbyggda kyrkor, grundade på den plats, där Apostelen Paulus ljöt martyrdöden, bär namnet S:t Paolo alle tre fontane.
Under vägen, som genom Porta S:t Paolo förde oss förbi protestantiska kyrkogården, Gestins-pyra- miden m. fl.
intressanta ställen, sysselsattes dock våra tankar hufvudsakligen med att i Jag anser det bäst att för detta ändamål hafva minnet framkalla, hvad vi hört och läst om den tre böcker, en större och två mindre (trefliga så- uppoffrande verksamhet som utfördes af de franska dana kunna fås i hvarje bokhandel).
Vi börja trappistmunkar, hvilka sedan 1868 efter att hafva alltså med den största och anbringa på permen erhållit upplåtelse på detta för sina svåra febrar en liten lapp, hvarpå skrifves: » Hushållsbok » år 18 .. - Om ej boken förut är upplinierad, anbrin- ökända område, med otroligt arbete, möda och gar man på hvarje sida i bortersta kanten tvänne_ själfförsakelse sökt förbättra detsamma.
Genom kolumner, öfver hvilka skrifves kronor, öre, och på ' utdikning af det stillastående vattnet, plantering första sidan antecknas på öfversta raden: » Inkom- af den osunda jorden hafva de sålunda gjort ster » och på den andra: » Utgifter », hvarefter dessa inskrifvas, hvar på sin sida jämte datum.
I denna den beboelig för sina medmänniskor.
Men hvad bok antecknas endast hvad som användes i mat detta arbete kostat dem, förstår man först, då och dryck för hvarje månad, och då månaden man inträder på det lilla klostrets lugna kyr- är lilländagången, summeras inkomster och ut- kogård.
Graf vid graf har bäddats där åt de gifter i hop hvar för sig, för att man må kunna pröfva om de gå ihop, samt se, hvad hvarje offer, som sumpfebern kraft; de första åren du- kade öfver hälften af bröderna under för den- månad kostar.
Den andra boken begagnar jag till » mina egna samma, men sedermera hafva de äfven haft den utgifter », linierar upp den på samma sätt samt tillfredsställelsen att år från år se dödssiffran antecknar däri blott hvad jag för min egen del aftaga, och de som sofva den långa sömnen erhållit och användt till kläder m. m. därute hafva ej behöft gå ned i sina, mången Vi komma nu till boken n:r 3, som äfven kan anses för en slags afslutningsbok; den innehåller: gång för tidigt bäddade grafvar, utan att kunna » Utgifterna år 78 ... » medföra medvetandet om uppfyllda plikter — då I denna bok antecknas alla de utgifter, som säkerligen många medmänniskors lif räddats ge- man just ej kan kalla för » de dagliga », men som nom deras själfuppoffrande verksamhet!
förekomma under året, såsom hyra, vedbrand, tjänarnes löner, enskilda uppköp, resor, nöjen m. m.
Bokföringen afslutas mycket lätt, då året är tilländagänget, genom att först i hushållsboken summera ihop det belopp man har fått för hvarje månad samt därefter inskrifva dem i boken mr 3.
På samma sätt förfares med boken n:r 2, hvarefter man summerar ihop alla utgifterna ge- mensamt.
Hvar och en kan på detta sätt ganska noga få reda på lefnadsomkostnaderna för året.
Kanske tycker någon, det är besvärligt att härtill begagna tre böcker, men då är detta lätt af hjälpt, med att endast begagna en stor och blott lemna några blad emellan hvarje anteckning.
Så till sist, mina kära husmödrar, skulle jag vilja gifva eder ett vänligt råd: Lefven aldrig öf- ver edra tillgångar!
&gt;Wia. » " Eucalyptus globulus. "
Ett r e s e m i n n e.
ff||||et är nu snart fyra lustrer förflutna sedan &lt;^sM dess!
Ung, glad och oberoende var jag med min man stadd på en resa i Italien.
Komna ifrån F r a n k r i k e hade vi genomströfvat större delen af norra Italien och anlände mot hösten till det gamla Roma, hvarest vi ämnade slå oss ned för en längre tid för att söka göra oss hemmastadda i konstens hufvudstad, stu- dera dess skatter och njuta af lifvet.
Till om- vexling med besöken i museer och härliga bygg- » Hvad stort sker, sker tyst » säger ordsprå- ket — och tyst är det äfven i detta samhälle, där de stränga ordensreglerna ålägga bröderna ständig tystnad.
» Memento mori » (tänk på döden) är den enda helsning eller påminnelse, som tillätes dem att uttala, då de mötas.
Detta var allt vi kunde påminna oss att hafva hört om trappisterna, och med våra sinnen upp- tagna af dessa allvarliga tankar anlände vi till klosterporten, där vi ringde på för att begära en förare (guide), som kunde visa oss kyrkorna.
Brodern portvaktaren besvarade vår anhållan med en stum böjning af hufvudet, hvarpå han försvann för att strax därefter återkomma med en annan ordensbroder.
Aldrig skall jag glömma det intryck, som åsynen af denne man gjorde; han var en lefvande illustration till det lif vi nyss tänkt oss inuti.
Begåfvad, varm- hjärtad, liflig och energisk syntes han genast vara, men bar på samma gång prägeln af de bittra försakelser, som han påtagit sig.
Det tärda, gulbleka ansiktet, som framstack ur den grofva hvita yllekåpan, hvilken utgör ordens- dräkten, talade i hvarje veck om de pröfningar, som det asketiska lifvet inom klostret pålagt en eldig natur.
De mörka ögonen, som lågo djupt in i hufvudet, blickade lifligt till vid åsy- nen af främlingar.
» Vous parlez francais M:r et Dame? » var första frågan.
Förvånade öfver att vår ledsagare skulle blifva en af dessa tyst- låtne munkar, som dessutom genast tilltalade
ÌÙUU 1891 oss, besvarade vi frågan något dröjande: » Oui mon Père!
fort bien!
— bief sva- ret — och förmodligen genast uppfattande situationen, meddelade oss den liflige, intelli- gente fransosen, att munkarna i tur och ord- ning utförde ciceronskapet i kyrkorna, att den Helige Fadern den dagen gifvit dem tillåtelse att bryta sitt tysthetslöfte.
Den belåtenhet han visade med denna förordning föranledde oss att tänka, det han ej strängt kritiserade utvikelsen, utan njöt han i stället i fulla drag därutaf; ty från det ögonblicket blef det ej lätt att inflika en fråga eller begära en förklaring.
Som en länge tillbakahållen ström forsar fram, då hindret blifvit undanröjdt, så forsade äfven ordets ström fram öfver hans tunna läppar.
Med god smak och uppfattning beskref han ställets märkvär- digheter, men upprullade samtidigt en innehålls- rik bild af det försakande lif, som fördes inom orden.
Han resonnerade dessutom i kyrkliga och religiösa ämnen, och hela hans sätt och språk röjde den bildade mannen, hvars alla intressen dock uppgått i den sak han tjänade, ty han framställde aldrig någon fråga om det lif, som fördes utom klostermurarna.
Ovedersägligen njöt dock mannen af att höra sin egen röst, att få tala om sina egna intressen och det mål, hvaråt han och hans bröder egnat sitt lif.
Med hvilken kärlek han omfattade de före- mål, som han förevisade, bevisas af följande.
I en af kyrkorna visas den pelare, vid hvilken aposteln led martyrdöden, och legenden berät- tar, att då hufvudet skildes från kroppen, gjorde detsamma tre språng, hvarje gång vidrörande jorden, — genast runno klara källor upp där, och i verkligheten finnas också trenne källor på kort afstånd från hvarandra.
Munken tog en bägare och bjöd mig dricka — men upp- skrämd som jag var af alla berättelser om stäl- lets ohelsosamma beskaffenhet, förekom mig ej drycken inbjudande, hvarför jag vänligt af böjde den med förklaringen, att jag ej vore törstig.
En ljuDgande stråle ur det mörka ögonparet mötte min blick, och med en skymt af öfver- lägsenhet i tonen upplyste han mig: » Ah, ma- dame, ce n ' est pas pour le soif qu ' on bois ici », (O, min fru, det är icke för att släcka törsten, som man dricker här), vände sig därpå om och gick vidare.
Då vi utkommit i det fria, förde han oss om- kring för att bese något af de torrlagda träsken samt planteringarna, som till mesta delen bestodo af det blå gummiträdet (Eucalyptus globulus), hvilket träd i synnerhet har den egenskapen att uppsuga fuktighet och skadliga dunster.
Jag tog ett blad af växten, stack det i munnen och njöt af dess aromatiska smak, allt detta utan någon vidare tanke därpå.
Ännu en stund sprakade vi med den vän- lige mannen, som nu troligen, äfven han, sofver den sista sömnen på den stilla kyrkogården, sida vid sida med sina bröder, starka såsom han i tro och kärlek!
— Återfärden anträddes, och vi gingo tysta vid hvarandras sida, begrundande de intryck vi er- farit.
Hela morgonen hade jag plågats af huf- vudvärk, men på en gång känner jag en obe- skriflig lättnad och märker, att densamma för- svunnit.
» Jag tror jag lemnat hufvudvärken i klostret », utbrister jag glad.
» Har man så kunnat förtala luften därute? » Min man, förtjust öfver promenadens goda inverkan, undrar, om ej den af Eucalyptusträdens starkt aromatiska doft mättade luften varit hel- sosam, och jag påminner mig då, att jag upp- ätit ett blad af trädet.
Men nya intryck kommo snart hela händelsen att falla i glömska.
Detta var mitt minne från klostret vid randen af de Pontinska träsken.
Jag är ej längre ung, har färdats vidt om- kring i världen, men har ofta haft påhelsning af min mera trogna än kära ungdomsvän — hufvudvärken.
I mitt hem har jag ständigt några exemplar af » Eucalyptus », och dess blad bringa mig framgent lindring mot nämnda li- dande.
Säkerligen finnes bland Iduns läsarin- nor mera än en, som i likhet med mig lider af denna ledsamma åkomma och däremot för- sökt många medel.
Skulle dessa, genom att vilja följa mitt exempel, finna någon lindring — ja, då har jag måhända ej förgäfves fram- tagit denna enkla blomma ur mina gamla min- nens herbarium.
Som våra läsarinnor finna, hafva vi från oeh med det nya året vidtagit ett par förändrin- gar i tidningens uppställning, hvilka vi hop- pas med tillfredställelse skola mottagas, af vår publik- Så kommer hufvudnumret att hädanefter alltid innehålla 8 fulla textsidor, ograverade af alla annonser.
Större delen af den mängd praktiska råd oeh rön, som hit- tills meddelats på de smala spalterna, ordnas hädanefter så, att de medfölja minst hvartannat n; r på ett särskildt blad, som vid årets slut kan afskiljas oeh inbindas som en ytterst rikhaltig upplagsbok: » Idunshjälpreda, » till förhöjande af hvars värde vi ytterligare komma att lemna ett utförligt sakregister- De sedvanliga textspalterna på annonssidorna komma därför ej att saknas, utan upptaga matsedeln för veckan » Frågor oeh svar, » » Läkarråd » m. m.
Att gifva vanligt kött smak af vildt.
Hedersomn.
svar å prisfrågan XL.
Ujpjfårkölt är det, som mest lämpar sig att på 3H3 konstgjord väg förvandlas till villebråd.
En uthuggen fårstek behandlas för detta ändamäl på följande sätt.
Allt fett aflägsnas sorgfälligt, och med träklubba bultas köttet från alla sidor minst en kvarts timme.
Därpå bortskäres med hvass knif skinnet på stekens öfversida, så att man ej förstör själfva köttet: marinaden tränger då bättre igenom och steken kan lättare späckas, innan den kommer i stekpannan.
(Man skulle kunna tro, att en fårstek krymper mera, om man tar bort skinnet, emedan saften då kan fritt rinna u t; detta är dock knappt fallet, utan krympnin- gen beror på att man har kött af ett alldeles för ungt, omoget kreatur; steken af ett välgödt får lär näppeligen krympa, vare sig man låter skinnet sitta på eller ej.)
Efter bultningen ingni- des köttstycket med grofstött peppar och krossade enbär — ej med salt; detta tillsättes ej förr än vid tillagningen.
En i ättika doppad linneduk slås omkring; den bör hållas fuktig under 8 dagars tid, hvarunder det inlindade köttet dagli- gen vändes.
Om någon påspädning behöfs, d. v. s. om duken kännes torr, kan detta ske genom god t dricka, i st. för ättika, och fatet kan med fördel öfvertäckas tjockt med gran- eller enris.
Ett annat sätt att förbereda köttet är att in- gnida den bultade stekbiten med litet salt, pep- par, kryddnejlikor och en knifsudd pulveriserad citronsyra, linda grankvistar rundt omkring och nedlägga den i en kruka med lock.
Efter 6 da- gar är köttet färdigt att begagnas; med den ut- runna saften spädes vid stekningen.
Ännu ett annat förfarande består i att endast gnida den förberedda fårsteken med krossade en- bär och låta den ligga 8 — 14 dagar i skummad •f mjölk, hvarefter den späckas och stekes.
och sur grädde bör ej sparas med.
Smör I Frankrike brukar man göra falsk rådjursstek sålunda.
Den nyslaktade fårsteken befrias genast från fett och skinn, inslås i en torr linneduk eller påse och manglas på klädmangeln, tills köttet känns riktigt mjukt.
Förvaras hängande i påsen tills början af haut-gout inställer sig; först då lägges det i en kall marinad af hvitt vin (eller ättika) peppar, nejlikor och lagerbärsblad.
Efter 5 dagar lagas steken med grädde och kapris.
Vill man tillaga falsk vildslek, utan att behöfca ha köttet förut en tid i marinad, kan man göra på följande sätt.
Den bultade, skinnade, magra fårsteken späckas med både fläsk- och sill- (resp. sardell-J strimlor, beströs med grofstött stark- och kryddpeppar, enbär och lagerbärsblad samt ångstekes i litet utspädd ättika.
Först när ättiksspadet till det närmaste insugits, fräses smör brunt och köttet stekes färdigt under påspädning af rödvin och sur grädde.
Litet rifven sandost ger god smak åt såsen.
Att gifva en färsk grisstek smak af vildsoin går ungefär till på samma sätt.
En färsk skinka ma- rinerad 6 dagar i vin eller ättika med peppar, lök och enbär, kokas sedan 1 timme i den silade marinaden samt stekes därefter färdig i smör.
Svalen aftages naturligtvis före serveringen och ytan beströs med rödt rifvebröd.
Den kvinliga pristag arinnan vid Svenska akademien, fröken Charlotte Lindholm, som på högtidsdagen erhöll dess andra pris för en religiös diktcykel, benämd Veronica, bör ingalunda vara obekant för Iduns läsarinnor, som vid skilda till- fällen mött alstren af hennes penna i sin egen tid- ning.
Senast till det nyss gångna årets sista num- mer, som lades i press ungefär samtidigt med frö- ken Lindholms akademiska utmärkelse, hade hon bidragit med en vacker dikt.
Fröken L. är bördig från Norrköping, där hennes föräldrar (eller kan- ske rättare fosterföräldrar) tillhörde arbetsklassen och under många år voro boende i det s. k. Midtina, hvarest de egde en gård.
Fröken Lindholm, som redan i barndomen visade poetiska anlag, är för närvarande anstäld som lärarinna vid kvinnofän- gelset å Norrmalm i Stockholm.
Ett tredje kvinligt läkarstipendium.
Till fröknarna H. och A. Hiertas stipendiifond för kvin- liga medicine studerande har en person, som ön- skar vara onämnd, till Karolinska institutets lärare- kollegium öfverlemnat 5,000 kr.
jemte ränta för det löpande året.
Härigenom kan ett tredje sti- pendium utdelas under detta år.
Vår bekanta författarinna Anne Char- lotte Leffler, hertiginna af Gajanello, har nyli- gen fullbordat en 3-akts-komedi, » Familjelycka », hvilken af dem som tagit kännedom om den sam- ma anses för ett af författarinnans bästa arbeten.
F å g e l peniX- B e r ä t t e l s e för af M a t b i Ida Idun • Lönnberg '.
[^•ar äran att anmäla ditt geheimeräd sömmer- skan, lilla mor. » Den talande, en yngling på omkring nit- ton år, hade öppnat salongsdörren och tit- tade in i rummet med en skalkaktig blick på sin mor.
Denna steg upp från sin plats, sköt med sin ena hvita ringprydda hand ifrån sig ett så kalladt » arbete » — ett broderi i guldtråd och bro- kigt silke på spelstyg.
Hon såg ganska ung ut, fru Emilia Granberg, och man skulle snarare kun- nat taga henne för en äldre syster än mor till den unge mannen i dörren.
Hon gick med ett
I D U N 8 förnöjdt småleende till den motsatta dörren i sa- longen, stannade ett ögonblick och väntade, tills sonen skyndat fram och öppnat den.
» Tack, gossen min! » — sade hon, i det hon lät sin hand smekande glida öfver hans arm.
Hvad den såg bländande hvit och fin ut mot det mörka klädet!
Han böjde sig ned och kysste denna lilla hand.
Han hade alllid beundrat sin mor, för honom var hon kvinnoidealet, blid och fager, alltid småleende, alltid vänlig.
Han älskade hennes blåa, barnsligt klara ögon, hennes hvita panna, från hvilken, i motsats till det rådande bruket, det bruna håret var struket, deladt af en bena midt i fram.
Ett par små rynkor emellan ögonbrynen skvallrads visserligen om årens flykt, men tinningarna sågo ännu helt ungdomliga ut.
Den hvita handen var genomkorsad af ett nät af blåa ådror.
Han var förtjust i hennes afmätta, behagfulla rörelser, men framför allt i hennes hän- der — dessa små hjälplösa, hvita, ringsmyckade, onyttiga händer, som sällan öppnat en dörr, aldrig förrättat något verkligt arbete, blott leknnde farit öfver pianots tangenter eller långsamt dragit ut en väl påträdd nål med en silkesända för att bro- dera någon liten lyxartikel, som kammarjungfrun merendels gjorde färdig.
Icke dugde dessa fina fingrar att arbeta.
Han tog den lilla handen, som låg på hans arm och vände den lekfullt.
Han kysste det ena fingret efter det andra, under det att han såg på den fulländade formen af de smala, rosenfärgade naglarne, på ådrornas skiftning från djupblått till grönaktigt och violett i sina finaste förgreningar.
» Det blir väl en rikligt förtrollande toalett det här? » sporde han med en hemlighetsfull, hvi skande ton.
» Ah, » svarade modern litet afvisande, men ändå smickrad; » du vet ju, alt jag ej mer är ung. » » Kanske icke.
det, men förtjusande. » » I dina ögon möjligen. » Hon suckade.
» I mina naturligtvis, » svarade han och strök den hand, som han ännu kvarhöll, långt uppåt armen; » men i andras också.
Säg mig färgen på din nya klädning! » » Aurikelfärg, » svarade modern småleende; » au- rikelfärgad sammet och gult siden till framvåd. » » Så bra den skall taga sig ut!
Bättre än både brud och tärnor. » » Din tok!
Tror du, alt någon har en sådan tok till gosse som jag har? » sade hon ömt.
» Det vet jag inte; men jag vet att ingen har en så intagande mamma. » » Nej, du är alldeles tokig, och så hindrar du mig och låter mig sinka bort frökens tid.
Nu får du afsked.
Jag måste afprofva min klädning. » Hon gick.
Hon dröjde ett ögonblick i dörren, hon vände hufvudet och smålog emot honom.
Så sköt hon undan portieren till toalettrummet, där sömmerskan väntade henne.
Sonen slängde dör- ren efter henne, tog sin mössa — den hvita tek- nologmössan med röd kant — och gick, småhviss- lande en munter melodi, nedför trappan och ut på galan.
Han var nyss återkommen till sin födelsestad, efter att hafva tillbragt sitt första år vid Tekniska högskolan.
Det roade honom att visa sig för gamla vänner och kamrater, utbyta glada hels- ningar med farbröder och tanter, möta hälft blyga, hälft förtroliga blickar från kvinliga, för delta lek- kamrater.
Ja, tili och med utropet: » Kors, hvad du har växt, käre Gunnar! » kunde ej dämpa den feststämning, som fyllde hans sinne.
Det var ljuft att äter inandas hembygdens luft efter att ett helt år hafva uppehållit sig bland främlingar.
Det var en hvila att gå genom de breda, tysta gatorna, då man lefvat i den brådskande, bull- rande hufvudstaden.
Det ligger ett egendomligt behag öfver Norrlands korta sommar, och aldrig hade Gunnar känt det såsom nu.
I de små trädgårdarne blommade hägg och rönn och syrenerna stodo smyckade som mid- sommarbrudar.
På rabatterna prunkade en mängd blomster, alla frodväxta och med höga, mättade färger, såsom de blifva dessa Floras barn, då de fostras i » midnattssolens land » i ett nästan oaf- brutet ljus.
Gunnar vandrade nu genom den ena galan ef- ter den andra ned mot hamnen, där man lastade hans faders ståtliga fartyg, briggen Dorothea.
Han sköt mössan bakåt nacken och såg, huru den sista plankstapeln alltmer förminskades, buren af starka armar ombord.
N:R 1 8 (593).
LÖRDAGEN PRENUMERATIONSPRIS PR Å R: T IDUN, " IDUNS M O D E T I D N.
M E D PLAN- SCHER OCH HANDARR.
- IDUNS M O D E T I D N.
UTAN EN — PL.
U T G I F N I N G S D A G A R R E D A K T Ö R - 5: — &gt; » RILDHUGGARINNA.
OCH UTGIFVARE: FRITHIOF HELLBERG HVARJE OCH.
L Ö R D A G.
1 i u l l l l u „„7™.o TRÄFFAS " BYRÅ T-ir&gt;TinTTT / - vT-iTTT-tTTT&gt;T-tT-&gt; / - t O N S D A G p.
5: — „ 6.
— D E N 4 M A R S i U L.
U U 1 J L I H U „ 7 „ „.
„, „ o Q S Ä K R A S T K L.
A — o. OCH EXPEDITION: KOMMISSIONÄRER t « t ANTAGAS Ö F V E R HELA LANDET P Å ALL- KLARAS.KYRKOGATA 16, l T R.
_, DELES SARSKILDT FORMANL.
Ö P P N A KL. 1 0 — 5.
T „ n,.
STOCKHOLM, - - * - RIKS 16 46.
I KUNGL.
HOF OKTRYCKERI._ Q LÖSNUMMERPRIS: 8 SIGRID BLOMRERG.
ÖRE.
REDAKTIQNSSEKR.
A L L M T åren i d k a d e d e n u n g a k o n s t n ä r i n n a n studier utomlands, särskildt i Dresden under l e d n i n g af p r o f e s s o r D i e t z.
M e d dessa studieårs vid- g a d e v y e r å t e r v ä n d e f r ö k e n B.
till f o s t e r l a n d e t och intog p å nytt sin plats i dess konsthög- skolas lärjungeled.
T y olik m å n g e n själfsäker u n g d o m, s o m i förlitan p å e g e n kraft e n d a s t allt f ö r t i d i g t l ö p e r f r å n m ä s t a r e n, h a r S i g r i d B l o m b e r g till fullo i n s e t t, a t t e n d a s t s a m v e t s - g r a n n a o c h oaflåtliga studier u n d e r e n s k o l a d l e d n i n g k u n n a f ö r a till v e r k l i g t v ä r d e f u l l a r e - sultat.
Från hemtrakten, där m a n m e d erkännande följt d e n a r b e t s a m m a, u n g a konstnärinnans vackra sträfvanden, k o m n u den uppgift, hvars g e n o m f ö r a n d e s k u l l e b l i h e n n e s hittills för- n ä m s t a v e r k, d å O s k a r s h a m n s stad för sin k y r k a beställde e n större plastisk altargrupp.
M e d friskt m o d o c h s a n n p i e t e t g i c k f r ö k e n B l o m b e r g PÅ 12:TE ÅRG.
D E B I L D A N D E konsternas område kan vårt land uppvisa e n glädjande lifaktighet, o c h äfven d e kvinnor äro talrika, s o m m e d a f g j o r d f r a m g å n g ägnat s i g åt målarkonsten.
V i h a i år redan h a f t n ö j e t a t t f ö r v å r l ä s e k r e t s f r a m s t ä l l a bil- derna af tvänne bemärkta porträttmålarinnor, Elisabeth Keyser o c h Hildegard Thorell.
Mera sällsynt är d e t d ä r e m o t att finna e n k v i n n a ägna sig åt skulpturen.
E x e m p e l saknas d o c k icke.
Agnes Kjellberg-Frumerie, I d a Matton • — • s e d ä r e t t p a r s v e n s k a b i l d h u g g a r i n n e n a m n m e d r e d a n g o d konstnärlig k l a n g.
I d a g pre- sentera v i ännu e t t: fröken Sigrid B l o m b e r g, s o m t r o t s s i n a u n g a år r e d a n v i d s i g h u n n i t fästa d e v a c k r a s t e f ö r h o p p n i n g a r.
Fröken B l o m b e r g är dotter af framlidne landtbrukaren Alfred Blomberg o c h hans äfven bortgångna maka, född Lundqvist, samt såg d a g e n s ljus p å e g e n d o m e n Skärshult i K a l m a r.
län.
Efter e n g e n o m g å n g e n kurs v i d T e k n i s k a skolan i Stockholm intogs h o n s o m elev v i d K.
a k a d e m i e n f ö r d e fria k o n s t e r n a å r 1 8 8 9.
H e n n e s första större konstnärliga framgång b e t e c k n a s a f år 1 8 9 4, d å h o n erhöll akade- m i e n s h e r t i g l i g a m e d a l j f ö r s i n figur » O r m - tjuserskan », hvilken inköptes af landshöfding H e d e r s t i e r n a o c h a f h o n o m s k ä n k t e s till V ä - sterås slott.
Under d e t v å närmast följande till v e r k e t.