Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att skattläggning är den förrättning, hvarvid mantal å jord sättes och att det icke tillhörer
Domaren att med densamma eller pröfning deraf sig befatta, kan visserligen ej bestridas, och fråga är endast, huruvida tvisten i detta fall härom verkligen handlade.
Det hemman, af hvilket parterne till särskilda delar voro ägare, hade redan blifvit skattlagdt till |:dels mantal och någon förändring häruti ifrågasattes ej.
Om så skett, skulle saken utan tvifvel rört skattläggning.
Men i stället tvistades endast om fördelningen af det redan genom skattläggning åsätta mantalet på de särskilda delarne af hemmanet.
Dessa voro onekligen redan satta i mantal, frågan gälde endast att utröna detta mantals storlek å hvarje del af hemmanet.
Att detta någonsin skulle kunna ske genom skattläggningsförrättning är redan föga troligt, då under tidernas längd hemmanet antagligen icke kunnat förblifva i samma skick, som vid den första skattläggningen och en ny sådan förrättning troligen skulle leda till det resultat, att de särskilda delarne af hemmanet efter skattläggningsmethod tillhopa erhöllo ett vida högre mantal, än som redan var det hela åsatt, men möjligen ock derhän, att hemmantalet å de särskilda delarne icke uppginge till det mantal, som var för hemmanet i sin helhet bestämdt! 1 hvilketdera fallet som helst vore det erhållna resultatet ett åsatt nytt mantal, icke en fördelning af det redan bestämda.
En sådan fördelning kunde endast ske på den väg, Underrätternes och Hofriittens beslut afsågo eller genom en förrättning, dervid jorden efter vidd och beskaffenhet uppskattades och mantalet derefter proportionel fördeltes.
Detta är väl ock icke något annat, än hvad som vid hvarje geometrisk hemmansklyfning äger rum, då efter vidd och beskaffenhet en jordrymd uppskattas till visst mantal, en annan till lika eller annat mantal.
Icke lärer det kunna påstås, att en dylik delning af jord skall anses såsom ett åsättande af mantal å jorden och ske genom skattläggning.
Och att det vanliga förhållandet är, att mantalsfördelningen är gifven och att jorden derefter skiftas, hvaremot i detta fall jordfördelningen redan skett och mantalet derefter skulle delas, lärer väl ej ändra frågan, så länge det icke torde kunna bestridas, att den omförmälta jorden i siu helhet redan hade sig mantal åsatt och att icke någon förändring häruti åsyftades.
Det antagande, hvarpå Högsta
Domstolens beslut hvilar, eller att saken rörde mantals sättande å jord eller skattläggning, tyckes följaktligen sakna grund.
Delägarne i ett fäbodelag instämde till Häradsrätt ett fäbodelag inom angränsande söcken med påstående om rätt till fortfarande fritt begagnande af betesmarken inom nyssberörde sockens rågång sådan Käranderne samma mark af ålder ägt och brukat.
Häröfver yttrade sig Häradsrätten, att enär under storskiftet i den socken, inom hvilken betesmarken var belägen, vid allmän landtmäterisammankomst blifvit beslutadt, att efter det storskiftet försiggått, hvarje jordägare skulle äga att till egen fördel fritt begagna sin skogsmark, ehvad handlingar tillgränsande fäbodedelägare än kunde förete om mulbetesrätt på skogen, samt vid en senare sammankomst, då enligt lvärandernes uppgift deras anspråk skulle blifvit erkändt, sådant hvarken, efter hvad protokollet utvisade, blifvit med laglig påföljd bestämdt eller kunnat bestämmas, hvaremot förstberorde' beslut stöde tillsammans med den rätt till användande af sin egendom, hvarje jordägare borde hafva att påräkna och utan hvilken hvarje odlingsföretag 72 — å utmarken skulle genom anspråk på äldre lötesrätt tillintetgöras, blefve Kärandernes påstående ogilladt.j Käranderne fullföljde talan hos Lagmansrätten, der svaranderne företedde ett af Landtmätare afgifvet utlåtande af innehåll bland annat, att Svaranderne vid storskiftet inom dera» socken icke såsom ersättning för hvad de, om Kärandernes påstående bifölles, komme att förlora, erhållit mera skogsmark än öfrige byarne inom socknen; att då ett rå två socknar emellan i senare tider blifvit uppgånget och vunnit laga kraft, den ena socknen icke i något fall hade rätt till hvad den andra inom en sådan rågång ägde, särdeles då socknarne å ömse sidor blifvit störskiftade; och att, om käromålet bifölles, Käranderne skulle erhålla större förmåner, än dem rätteligen tillkomme och öfrige byar i deras socken blifvit tiilagde, hvaremot
Svaranderne skulle förlora den rätt de genom vunnen fastställelse å storskiftet erhållit.
Lagmansrätten, fastställde Häradsrättens utslag, hvaremot Hofrätten, på grund deraf, att Käranderne ostridigt af ålder begagnat den ifrågavarande rättigheten och, såvidt handlingarrte yisade, icke deltagit i det af Häradsrätten förstoml orma
Ide beslut, som således icke vore för dem bindande, samt att ej heller styrkt vore, att sådana grunder blifvit för storskiftet i håda socknarne fastställda, att käranderne förlorat deras omtvistade mulbetcsrätt eller för densamma vunnit godtgörelse, med ändring af Underrätternes domar, biföll käromålet.
Den omtvistade betesmarkens ägare drogo saken under Kongl.
Hos Nedre Revisionen yppade sig skiljaktiga meningar, dervid Referenten yttrade: att de byar, som ägde den ifrågavarande betesmarken, hade icke vid skiftet inom sin socken, såsom ersättning för omtvistade mulbetesrätten erhållit mera skogsmark, än öfrige bydelägare inom socknen.
Ett af styresmannen för det ännu icke fullbordade storskiftet inom vederparternes socken, utfärdadt bevis, utvisade derjemte, att sedan vid nyssnämnde storskifte fäbodereglering blifvit verkställd och dervid i möjligaste måtto iakttaget, att det antal af kreatur, byarne ägde, finge fullt bete omkring de tilldelade fäbodeställenä, men de fäbodedelägare inom socknen, sorn i denna sak voro parter, jemte några andra, förklarat sig ej med regleringen åtnöjas, om ej ett särskildt utskogssldfte dem tillädes, Konungens Befallningshafvande genom 1 beslut, som vunnit laga kraft, fastställt omförmälda yrkande tili efterrättelse. l‘å dessa grunder tillstyrkte Referenten att, med ändring af Hofrättens dom, Underrätternes beslut måtte fastställas.
Nedre Revisionens öfrige ledamöter åter tillstyrkte fastställelse af Hofrättens dom, enär vid det förhållande, att utredning saknades, huruvida båda socknarne före storskiftet ägt någon samfälld skogsmark och om tilläfventyrs de hos Kongl. Majit svarande parterne vid skogsdelningen inom sin socken fått sig tillagd godtgörelse af Kronans mark för deras förra mulbetesrätt inom den andra socknens rågång, hvartill styresmannens för storskiftet förenämnde betyg syntes gifva anledning, de i Referentens yttrande upptagne omständigheter ej torde kunna leda till minskning i svarandeparternes på urminnes häfd grundade rätt.
Vid sakens föredragning hos Kongl. Majit upplystes, att storskiftet i den socken, till hvilken betesmarken hörde, var i laga ordning fastställdt.
Enär Svarandeparterne icke vid nyssnämnda fastställda storskifte fått sig någon mulbetesrätt inom socknens rågång i laga ordning tillerkänd samt på de af Föredraganden i öfrigt anförda skäl, blef, med ändring af Hofrättens dom, Underrätternes beslut fastställdt genom Kongl. Majits dom den 9 Mars 18-49. i detta domslut ingår den förutsättningen, att fastställelse å ett ägoskifte kan från delaktighet i skifteslaget utestänga delägare, hvilka före skiftet ägt rätt till en sådan delaktighet.
Det är denna förutsättning, som i min tanka påkallar sakkunnigas uppmärksamhet, utan att jag (inner mig i tillfälle till undersökning af hela förhållandet, hvarpå satsen blifvit tillämpad och som icke torde i allt vara nog utredt, men möjligen i öfrigt kan innehålla giltiga grunder fiir den utgång, saken fått.
Föremålet för ett ägoskifte, som genom landtmätares åtgärd verkställes, är att imellan gifna delägare fördela den jord, som skifteslaget tillhörer, men icke att slita förevarande eller — 73 — eller möjligen uppkommande tvister om andel i detta skifteslag.
När således kallelse utgår till samtlige delägare, att vid sådan förrättning bevaka deras rätt; kan denna kallelse icke så förstås, som skulle man genom underlåten bevakning äfventyra att kunna förlora hela sin delaktighet i de ägor, som skola skiftas; utan äfventyret mäste inskränka sig dertill, att en frånvarande delegare förlorar sin talan vid afgörande af alla de frågor, som tillhöra skiftets beredande och verkställighet, såsom rörande ägornas gradering, skiftenas lägen och antal m. m.
I dylika frågor kan den uteblifne vara skyldig att nöjas åt de beslut, som i hans frånvaro fattas.
Skulle det åter hända, att man uteslöte hans lott från all delaktighet i skifteslaget, och delade alltsammans imellan öfrige delägarna; så hade utan tvifvel hans uteblifvande fått en svårare påföljd, än som af föremålet för kallelsen till talans utförande vid skiftet kunnat föranledas.
Den uteblifne är att anse såsom okunnig derom, att hans andel i samfälligheten blifvit honom frånkänd; och han behöfver icke klandra den förrättning, hvarigenom detta skett för att bibehålla den rätt, som dervid icke kunnat honom lagligen betagas.
Huruvida en utan hans hörande tillkommen fastställelse å denna förrättning skulle möjligen tillintetgöra hans rätt, lärer väl ej heller kunna anses vara särdeles tvist underkastad.
Den domstol, som fastställer, har dervid icke att pröfva frågan om den uteblifnes delaktighet i skifteslaget, hvilken fråga ej kan blifva lagligen anhängig, utan att han derom är stämd eller stämma låtit.
Den fastställelse, som utan sålunda föregången tvist meddelas, förutsätter tvertom okunnighet hos domaren om en delägares uteslutande; och fastställelsedomen kan följaktligen icke så förstås, som skulle en delägares lott vara honom derigenom fråndömd.
Om så förhåller sig i det fall, då en delägare från förrättningen uteblifvit och skiftet är faststäldt, honom ohördan; så kan någon annan följd ej heller uppkomma deraf, att han vid förrättningen tillstädesvarit, derest han ej uttryckligen afsagt sig sin rätt, eller medgifvit sig icke äga någon.
Endast i detta fall skulle man kunna åberopa hans begifvande till grund för alhändande eller förnekande af hans rätt.
Men äfven då vöre skiftets fastställande af domstolen icke att i sådant afseende åberopa, så framt icke afsägelsen blifvit lika uttryckligen hos domstolen anmält, löre eller vid skiftets fastställande, och domstolen derom uttryckligen sig yttrat.
Ty i annan händelse måste det antagas, att fastställelsen alser endast skiftet, och icke derutöfver sträcker sig till afgörande af någon fråga om delägares rätt till lott i skifteslaget eller hans uteslutande derifrån.
Till hinder för laglig pröfning af de från storskiftet uteslutna mulbetesägarnes rätt skulle, enligt dessa grunder, skiftets fastställelse icke kunnat åberopas.
Helt annat vore, om jemte fastställelsen uttryckligen blifvit dömdt öfver denna deras rätt.
Uti ett vid Underrätt anhängigt konkursmål yrkade gäldenäréns hustru, för hvilken God
Man blifvit förordnad, att, på grund af äktenskapsförord få, såsom sin enskildta tillhörighet, undanskifta en del af boets egendom, samt fästade med borgenärsed detta anspråk.
Emot Underrättens i konkursen meddelade dom erlade sedermera gäldenären, å egna och hustruns vägnar, vad samt fullföljde på enahanda sätt talan till Hofrätten.
Hustruns Gode Man tecknade å vadeinlagan, att han instämde i den förda klagan.
Häröfver utlät sig Hofrätten, genom dom, att då gäldenären, enligt grunderna i 7 kap. konkurslagen, icke finge anses behörig att i frågan om det af hustrun väckta påstående om boskilnad för egen del någon talan föra eller för hustrun, hvilken i denna angelägenhet haft särskild God Man för sig förordnad, utöfva målsmanskap och vad erlägga, samt i omförmälta del icke någon annan än gäldenären erlagt vad emot Underrättens dom, blefve, utan afseende derå, att jemväl hustruns Gode Man, å hennes vägnar, sökt ändring i Underrättens dom, den fullföljda vadetalan icke till vidare pröfning upptagen.
Denna Hofrättens dom blef fastställd genom Kongl. Maj:ts nådiga dom den 26 Februari 1851. it. St.
Emb.-Berättelse för år 1854. 10 Den sålunda afbörda frågan om tillintetgörande af all behörighet för äkta man att bevaka sin hustrus rätt, så snart hon fått sig till biträde förordnad en god man för en viss angelägenhet, har förekommit mig så brydsam och tvifvelaktig, att jag trott mig böra till sakkunniges bepröfvande framlägga mina betänkligheter.
Om än med lagens rätta mening i 23 kap. 1 § Ärfda balken, sådan den efter sista förändringen lyder, kan förenas det begrepp om förmynderskap, att den omyndige, äfven sedan han kommit till den ålder, att han sjelf kan finna, det förmyndaren ej väl hans egendom förestår, skall förmenas att sjelf »utföra sin rätt», och således den omyndiges behörighet inskränkas dertill, att han får sin klagan »hos Domaren angifva»; så kan dock icke detta äga tillämpning på den makt, som en för hustru tillförordnad god man äger att öfver henne eller hennes äkta man utöfva.
Hustrun är nemligen icke omyndig, ehuru hon står under sin mans målsmanskap; och den gode mannen skulle öfver henne utöfva en större makt, än som tilkommer den äkta mannen, i fall den förre ägde hindra henne att bevaka sin egen rätt.
Men kan gode mannen icke härifrån hindra hustrun sjelf; så vore det väl hvarken ändamålsenligt eller med rätt förenligt, att den äkta mannen skulle af gode mannen kunna förmenas att utöfva målsmanskapet till bevakande af hustruns rätt, der hon eljest sjelf skulle kunnat göra det.
Nu kan den art af målsmanskap, som uppkommer genom förordnande för så kallad god man till besörjande af annans angelägenheter under viss tid eller i vissa fall, säkerligen icke vara så stor, att i de angelägenheter, som åt honom uppdragas, det skulle förmenas hufvudmannen eller sakägaren sjelf att iakttaga, hvad gode mannen för honom försummar.
Och ej mindre klart synes det vara, att i fall annan målsman för sakägaren finnes, hvilken det åligger att i allmänhet sakägarens rätt bevaka, det lika litet kan denna allmänna målsman sorn sakägaren sjelf förmenas att fullgöra, hvad gode mannen försummar.
Ett förhållande af denna senare art uppstår, när hustru söker boskillnad och god man förordnas att dervid bevaka hennes angelägenheter.
Hvarken entledigas härigenom hustruns man från sitt allmänna målsmanskap för henne, eller blir hon sjelf omyndig, och följaktligen än mindre underkastad någon vidsträcktare myndighet hos gode mannen, än som af förmyndare öfver omyndig utöfvas.
Gode mannens befattning åsyftar att göra hustruns yätt gällande, i fall af behof, äfven mot mannen sjelf och emot personer, hvilka möjligen kunna hafva hans öde i sina händer.
Häri ligger således ingen anledning, hvarföre mannen ell^r hustrun sjelf i de fall, der gode mannen underlåter att bevaka hennes rätt, icke skulle hafva makt att samfäldt eller hvar för sig göra denna rätt gällande.
När mannen, äfven i den belägenhet, hvarom här är fråga, vill och kan göra sig nog oberoende af sina motparter och fordringsägare, för att iakttaga sin hustrus af gode mannen försummade rätt, synes det obestridligt, att han dertill är behörig; och han kan dermed ingen annans rätt förnärma, med mindre det skulle anses för rättighet att draga fördel af den försummelse, hvarigenom hustruns rätt ginge förlorad.
Ty fråga är endast om laglig bevakning; och äro mannens påståenden sådane, att de förnärma hans eller hustruns borgenärers rätt; så äga dessa tillfälle till lagligt försvar och anspråk på domarens rättvisa.
På ett kontrakt, deruti en person till en annan efter bestämdt pris försålt ett parti stångjern att afskeppas å viss utsatt tid och ort, tecknade en tredje att han för fullgörande af den nämnda aflastningen ansvarade.
Sedan säljaren två dagar efter kontraktets upprättande uppburit den för jernet betingade betalningen, men derpå från orten afrest, undandrog sig löltesmannen att lemna det aftalade beloppet af jern, med mindre han erhölle betalning derför efter det i kontraktet utsatta pris.
I anledning häraf anhängiggjorde köparen vid domstol sin talan, bland annat, om åläggande för löftesmannen att antingen på utsatt tid-lefverera det i kontraktet bestämda qvantum jern eller ock återbetala den till säljaren utgifna köpeskillingen för jernet, jemte ränta.
Potta påstående blef af Kämnersrätten ogilladt på följande grunder.
Löftesmannens ansvarighet borde mätas efter de vilkor, hvarunder förbindelsen blifvit ingången.
Härvid förekomme att, enligt kontraktets ordalydelse, säljaren aflåtit jernet att å viss tid afskeppas från uppgifven ort emot ett bestämdt pris.
Till följd häraf och då säljaren icke uttryckligen förbehållit sig att innan afskeppningen erhålla förskott eller betalning, ansåges ostridigt att liqviden skulle äga rum först vid lefvereringen.
Den ingångna borgen borde äfven efter ordalydelsen tolkas och löftesmannens förbindelse kunde derför ej sträckas längre än att å utsatt tid lemna bestämdt belopp jern emot utfäst betalning, hvartill äfven löftesmannen erbjudit sig, men hvilket anbud köparen ej velat emottaga.
Härtill komme dessutom att köparen ej ens kunnat uppgifva, det löftesmannen, ehuru hans rätt deraf berodde, varit underrättad eller haft kännedom derom, att säljaren efter löftesförbindelsens ingående fått uppbära betalning och att än mindre vore styrkt, det större eller mindre del af liqviden kommit löftesmannen tillhanda.
På hufvudsakligen enahanda skäl blef köparens omförmälda yrkande äfven af Rådstugurätten ogilladt.
Saken fullföljdes emellertid till Hofrätten, som i dom yttrade: löftesmannen, hvilken måste antagas hafva ingått sin förbindelse i förlitande på säljarens vederhäftighet, hade icke i förbindelsen infört något förbehåll derom, att han för det jern, han kunde komma att lefverera, skulle få hålla sig till köparen.
De imellan den sistnämnde och säljaren i kontraktet bestämda vilkor utmärkte ej heller hvarken att liqvid ej skulle få ske före afskeppningen eller att köparen vore berättigad att inlåta sig i liqvid med någon annan än säljaren.
Ej heller kunde den omständighet, att visst pris blifvit köparen och säljaren imellan aftaladt, leda dertill, att löftesmannens ansvarighet för jernaflastningen ej skulle inträda under annat vilkor, än att han finge uppbära den betingade betalningen.
På dessa skäl och då tiden för lefveransen förflutit, utan att löftesmannen på annat sätt än emot betalning erbjudit sig att densamma fullgöra, blef käromålet af Hofrätten bifallet. 1 båda Underrätterne, likasom hos Hofrätten, hade besluten tillkommit genom röstpluralitet.
Så blef äfven förhållandet hos Högsta Domstolen, dit löftesmannen fullföljde saken.
Fem ledamöter instämde i den mening, som inhemtas af Kongl. Maj:ts dom den 29 April 1851 och hvarigenom, med ändring af Hofrättens beslut, Rådstufvurättens dom fastställdes.
Härifrån voro två ledamöter skiljaktige och förklarade, att då köparen styrkt, det han fullgjort hvad honom enligt kontraktet ålegat, men säljaren icke uppfylldt sin förbindelse, och löftesmannen som utan förbehåll åtagit sig att ansvara för fullgörandet deraf, denna skyldighet åsidosatt, blefve Hofrättens slut i saken af de ifrågavarande ledamöterne fastställdt.
Genom kontraktet hade köparen och säljaren åtagit sig hvar sina förbindelser, köparen att utbetala det bestämda penningebeloppet, säljaren att lefverera jernpartiet.
För uppfyllandet af sistnämnde åtagande hade viss tid och ort blifvit bestämda, icke så för betalningens erläggande.
Löftesmannen iklädde sig ansvarighet för fullgörandet af säljarens förbindelse eller aflastningen af jernet och det utan alla vilkor.
Nu lärer väl icke genom den på sådant sätt ingångna borgen något lagligt hinder hafva uppstått för köparen aft när sorn helst fullgöra hvad han sig åtagit.
Icke heller kunde väl deraf, att säljaren för sin förbindelses uppfyllande ställt en löftesman följa någon förbindelse för köparen att, innan han fullgjorde sin betalningsskyldighet, dertill utverka sig tillåtelse af löftesmannen.
Med denne hade ju köparen intet att göra förrän säljaren brustit i fullgörandet af den förbindelse, för hvilken löftesmannen borgat.
När detta inträffade och således emot köparen löftesmannen trädde i stället för säljaren, icke kunde väl då emot löftesmannen köparen få sämre rätt derföre, att han till fullo uppfylldt sin förbindelse.
Just detta förhållande var en bekräftelse på rättmätigheten af köparens anspråk, att äfven hvad han till sin fördel betingat borde uppfyllas och i detta afseende hade han, sedan intet stod att erhålla af säljaren, ej någon annan att hålla sig till än löftesmannen.
Om i stället att nu säljaren anskaffade löftesman, förhållandet varit sådant att, å kontraktet blifvit tecknad borgen för den betalningsskyldighet, köparen sig åtagit, samt säljaren till fullo lefvererat jernet, men köpåren brustit i erläggandet af betalningen, månne väl då — 76 — löftesmannen skulle kunnat befrias från säljarens kraf på den grund, att köparens förbindelse icke var någon annan än att lemna penningarne emot jernet och att derför löftesmannen endast varit pligtig att emot erhållande af jernpartiet utgifva penningebeloppet?
Hade så blifvit dömt; månne icke då denna dom skulle förekommit rätt sällsam?
men någon förändring i löftesmannens ställning lärer väl icke kunna härledas derifrån, att han borgat för säljarens, och icke för köparens åtagande.
Ombudsmannen vid en af Privatbankerna instämde, å Bankens vägnar, till Kämnersrätt en afliden persons sterbhusdelägare med påstående, att dessa måtte åläggas att utbetala 500 R:dr banco, som den aflidne skulle på upp- och afskrifningsräkning i Banken lyftat utöfver. der insatte medel; hvarjemte ränta å det utsökta beloppet fordrades.
Ofver detta påstående dömde Kämnersrätten, att då de utaf den aflidne utfärdade assignationer, på hvilka Banken grundat sitt kraf, innehöllo anvisning att utbekomma deri omförmälta belopp af medel, som den aflidne hade i Banken innestående och Banken således då den accepterat invisningarne måste anses hafva erkänt riktigheten af den fordran, hvarpå den aflidne anvisat utbetalningarne, helst i motsatt fall, enligt Bankens reglemente, någon utbetalning icke fått äga rum, blefve käromålet såsom obestyrkt ogilladt.
I anledning af den å Bankens vägnar emot detta utslag fullföljda talan, yttrade Rådstufvurätten, att Bankens Ombudsman ej haft annan bevisning att åberopa än förenämnde assignationer samt ett utdrag af den aflidnes räkning med Banken.
A sterbhusets sida hade deremot icke blifvit medgifvet, hvarken att den aflidne utfärdat assignationerna eller att han för dem uppburit valuta och sådant vöre ej heller af Banken lagligen styrkt.
Bankens räkenskaper kunde, vid betraktande af 17 kap. 2 § Rättegångsbalken och Kongl. Maj:ts dom den 8 December 1795, icke, emot sterbhusets bestridande, tilläggas vitsord i det afseende, de blifvit åberopade.
På dessa grunder kunde ej någon betalningsskyldighet sterbhuset åläggas.
På Rankens fortsatta ändringssökande meddelades af Hofrätten en mot Underrätternes stridande dom.
Sterbhusets ombud hade inför Kämnersrätten vidgåtl, att oftaberörde assignationer å tillhopa 600
R:dr voro af den allidne utfärdade och Banken hade genom assignationernes uppvisande styrkt sig vara innehafvare af desamma.
Deremot hade sterbhuset icke ådagalagdt, att den allidne vid den tid assignationerna inlöstes haft i Banken innestående högre belopp än 100 R:dr.
Den omständighet, att Banken öfver sin skyldighet förskjutit 500 R:dr hade destomindre kunnat befria den aflidne från skyldigheten att återgälda nämnde belopp, som vidräkning imellan Banken och den aflidne såsom insättare, enligt Bankens reglemente, bordt årligen afslutas.
Under anförande af dessa skäl ålade Hofrätten sterbhuset att till Banken utgifva 500 R:dr med ränta.
A sterbhusets sida drogs saken under nådig pröfning.
Nedre Revisionen tillstyrkte fastställelse af Hofrättens dom hufvudsakligen på de i denna upptagne skäl och då sterbhuset icke visat fel i Bankens räkning.
Detta Betänkande bifölls af två ledamöter i Högsta Domstolen, hvaremot de öfrige fyra på de af Kämnersrätten anförda skäl och då den aflidne, sedan hans invisningar blifvit af Banken godkände, icke haft af nöden att vidare förvara möjligen erhållna insättningsbevis, upphäfde Hofrättens dom och fastställde det slut, hvaruti Underrätterne stannat.
Maj:ts nådiga dom expedierades den 25 Februari 1853.
I detta ämne hafva hos mig uppstått betänkligheter, dem jag trott mig böra här anteckna.