Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har ända in i sista stunden väntat, att någon annan skulle väcka den motion, jag nu nödgas framställa.
Den har till föremål att söka återställa ett gammalt välbeprölvadt förhållande, som blifvit rubbadt genom den vid sistlidne riksdag uppfunna, fullkomligt obehötliga och i flera hänseenden olämpliga nyheten, som från domstolarne till Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande öfverflyttar befattningen med böters förvandling.
Tidens knapphet har ej medgifvit mig att utveckla de skäl, hvarpå jag grundar förevarande motion, men om någon medlem af detta Höglofliga Stånd ville visa mig den välviljan, att begära min motion på bordet, kunde jag under nästa plenum få tillfälle att redogöra för dessa skäl.
Jag måste nu inskränka mig till att vördsamt föreslå: Bih. till R.
Fröt. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 33 258 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 132. att Rikets Stander måtte för deras del besluta, att alla de stadganden i Strafflagen oell Kongl.
Förordningen om samma lags införande, hvarigenom befattningen med böters förvandling blifvit åt Kongl. Majrts Befallningshafvande uppdragen, skola upphäfvas och ersättas med nya stadganden, hvarigenom berörda förvandiingsbestyr kommer att åligga domstoiarne.
Af Herr Cederschiöld, Budolf, rörande Bank-lagstiftningen.
En tilltagande förlägenhet i allmänna rörelsen utgjorde vid 1823 års riksdag ett af de vigtigaste föremålen för Rikets Ständers omsorg; och man stadnade omsider i den åsigt, att, till afhjelpande deraf, nödigt vore, att söka förena de kapitalegandes och kapitalbehöfvandes intressen uti upprättade enskilda bolag för diskontrörelse, oberoende af Rikets Ständers penningeverk.
I enlighet härmed förordnades genom Kongl.
Kungörelsen den 14 Januari 1824: 1:0 att bolag, för utlåning af penningar till enskilde personer, finge bildas med rättighet att, vid penningeförsträckningars meddelande, afdraga den högsta lagliga ränta, dock ej för längre tid än högst ett år; äfvensom att, efter förfallotiden, uppbära samma öfverränta, som för Banko-diskonten vore stadgad; 2:0 att sådana inrättningar finge, till sina fordringars utsökande och indrifvande, njuta enahanda handräckning som Banko-diskonten; 3:o att de personer, hvilka voro sinnade att, i nämnda ändamål, upprätta bo lag, egde alt sig hos Kongl.
Maj:t anmäla samt bolagsreglor och utlåtningsreglemente förete; hvarefter Kongl. Maj:t ville, derest dessa funnes af den beskaffenhet och bolagets fond af den betydlighet, att det åsyftade ändamålet, nemligen lättade lånetillgångar af enskilda medel till förlag för handel, näringar och jordbruk, derigenom vunnes, i nåder förunna bolaget rättighet att begagna ofvannämnda förmåner under en oktrojtid af högst tio år, vid hvilken tids förlopp bolaget borde om nytt tillstånd sig anmäla; och 4:0 att för öfrigt skulle för diskontbolagen lända till efterrättelse allt hvad för Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
259 handelsbolag vore eller blefve stadgadt, rörande vederbörligt anmälande, intagande uti Rättens intecknings-protokol! och kungörande uti allmänna tidningarne angående bolagets ingående samt bolagsmännens ansvarighet, en för alla och alla för en, tillika med hvad som särskildt, i afseende på invisningars utställande af enskilde eller bolag, vore eller kunde blifva föreskrifvet.
Denna författning, hvars syftemål var att, till beredande af ökad fruktbarhet på verksamhetens särskilda fält, jemnare fördela större och mindre på strödda händer mera och mindre liflösa kapitaler, men hvilken författning ingalunda afsåg att, för sådant ändamål, bereda en ej mindre på allmänna förbrukningen och varupriset än äfven på sedermera genomförda myntrealisationens bestånd möjligen influerande tillökning i utelöpande värde-representanterna, förmådde först sju år derefter göra sin afsigt praktiskt gällande.
Det första, enligt denna författning, stiftade bankbolaget, Skånska privatbanken, erhöll nemligen sin oktroj den 14 Oktober '1830, hvilken förnyades först den 14 December 1839 med högst väsendtlig utöfver författningens gräns medgifven rättighet, och derefter den 25 November 1846, den 11 April 1856 samt sednast den 5 Maj innevarande år.
Exemplet följdes nu snart i andra orter, så att, inom en tidrymd af mindre än sju år efter Skänka bankens tillkomst, ytterligare bildades fem banker, nemligen: Wermlands den 17 November 1832, hvars oktroj förnyades den 17 Oktober 1840, den 19 November 1846 och den 16 Maj 1856; Stora Kopparbergs med oktroj af den 14 November 1835, förnyad den 15 Februari 1844, den 15 Maj 1846, den 12 Maj 1857 och den 22 September detta år; Östgöta, oktrojerad den 24 Februari 1837 med förnyelse den 4 November 1846 och den 16 Maj 1856; Smålands, oktrojerad den 17 Mars 1837, förnyad den 26
Maj 1846 och den 19 Augusti 1856; samt Örebro, beviljad den 14 April 1837 och förnyad den 26 Maj 1846, den 16
Maj 1856 och den 26
Maj detta år.
Ehuru 1824 års författning endast afsåg att gifva större och lättare rörlighet åt redan befintliga på särskilda händer hopade representanter af Stats-bankens kapitalfond, men ingalunda hade för syftemål att derjemte öka redan befintlig myckenhet kapitalrepresentanter, enär författningen icke medgaf bankbolagen rättighet att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar, en rättighet, som icke heller ifrågasattes vid stiftandet af den första banken eller den Skånska, så erhöllo icke desto mindre såväl denna bank, då oktrojen 1839 förnyadas, som öfriga ofvannämnda banker, vid oktrojerandet, en sådan rättighet, hvilken sedermera, när frågan förevarit vid 1845 års 260 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 132. riksdag, i allmänhet beviljades förmedelst Kongl. Kungörelsen angående enskilda banker den 9 Januari 1846, hvilken, bland annat, stadgade: att till bankbolags stiftande erfordrades en teckningssumma af minst 1,000,000 R:dr R:mt; — att i rikets gällande mynt icke behöfde inbetalas mera än 25 procent af teckningssumman, ja! att banken finge öppnas om blott 10 procent deraf voro inbetalda, — att såsom säkerhet för den del af grundfonden, hvilken icke ovilkorligen borde bestå af kontanta medel, d. v. s. 75 procent eller adelar af hela teckningssumman finge begagnas ej allenast rikets gällande mynt samt kontrolleradt guld och silfver, utan äfven sådana fastighelsinteckningar, aktier eller allmänna verks och inrättningars räntebärande obligationer, som, för sådant ändamål, af bolaget godkändes; — att sådan bank finge utgifva egna tryckta eller graverade kreditsedlar (enligt sednare kungörelsen af den 10 November 1855, å 5 R:dr R.mt valör) till sammanräknad summa, motsvarande: 1:0 behållningen i bankens egna kassor af rikets gångbara mynt i silfver eller sedlar; 2:0 återstoden af depositionen i Rikets Ständers Bank; 3:0 sådana bolagets odisponerade tillgångar i guld och silfver samt hypothek, som utgjorde säkerhet för den del af grundfonden, hvilken ej blefve kontant inbetald, och 4:o innehafvande säkerhetshandlingar för lemnade kassakreditiver i den mån dessa anlitades; dock härför icke till större belopp än 50 procent af bankens hela grundfond.
Sedan denna författning utkommit, uppstodo följande banker, alla med rättighet att utgifva egna sedlar, nemligen:
Göteborgs, oklrojerad den 12 Januari 1847, förnyad den 13 Februari 1857; Mälareprovinsernas, oktrojerad den 19 Januari 1847, förnyad den 13 Februari 1857; Stochholms, den 1 Juli 1856, varandes åtskilliga förändringar uti ursprungliga bestämmelserna fastställda under den 24 Juli 1857, samt oktrojen förnyad den 13 September 1864; Norrköpings, beviljad den 25 September 1856, med förnyad oktroj den 3 Mars innevarande år; 1 t Wadstena, oktrojerad den 25 September 1856, förnyad den 26
Maj detta år, samt Hallands, beviljad den 13 Februari 1857 och förnyad den 22 September innevarande år.
Efter en sedermera förfluten tid af sju år och sedan, med upphäfvande af ofvannämnda Kongl.
Kungörelser af den 14 Januari 1824, den 9 Januari 1846 och Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
261 den 10 November 1855, ny författning den 20 Maj 1864 utkommit, angående enskilda banker, med rättighet att utgifva egna banksedlar, hafva, under loppet af endast nio månader från den 18 Juni sistlidet år till den 17
Mars innevarande år, tio sådana enskilda banker blifvit oktrojerade, nemligen Sundsvalls, Wenersborgs, Skaraborgs läns, Uplands, Norrköpings industri-bank, Gefleborgs läns, Christianstads, Malmö, Westerbottens och Christinehamns; så att antalet enskilda banker numera uppgår till icke mindre än 22.
Jemte dessa 22 enskilda banker, alla berättigade att utgifva egna sedlar till högst betydliga belopp, finnes oktroj lemnad för ett antal af 21 så kallade filialbanker, nemligen i Gefle, Halmstad, Mariestad, Carlskrona och Christianstad år 1852, i Sundsvall och Hudiksvall år 1855, i Umeå, Jönköping, Helsingborg.
Borås, Calmar, Uddevalla, Wisby, Wenersborg, Hernösand och Nyköping år 1858, i Östersund år 1859, i Luleå 1860 samt i Oscarshamn, Piteå och Skellefteå år 1862.
Dessa sednare banker, hvilka grunda sig på de vid riksdagarne 1851, 1854, 1858, 1860 och 1863 fattade beslut, offentliggjorda genom Kongl. Kungörelserna den 20 September 1851, den 22 Januari 1855, den 4 Maj 1858, den 21 December 1860 och den 18 December 1863, äro berättigade att från Riksbanken bekomma försträckningar till belopp af 500,000 R:dr R:mt, emot två så kallade kreditivprocent, sorn å belopp, som uttagas, höjas till fyra procent.
Då dessa kreditanslalter icke ega rättighet att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar och då låneprocenten å Riksbankens försträckningar, som intill 1860 års riksdag var tre procent, sedermera är höjd till fyra procent, så synas desamma i afseende på fördelen deraf för dem, hvilka om dylika inrättningar sig förena, icke innebära något ingrepp i allmän medborgerlig rätt; — men helt annat är förhållandet med så kallade enskilda bankerna.
De sistnämnda, hvilka före 1845 års riksdag icke egde rättighet, enligt 1824 års författning, att utgifva egna tryckta eller graverade sedlar (skuldsedlar) ehuru, såsom ofvan är nämndt, sex sådana banker före 1845 af den ena Statsmagten beviljades en sådan förmån, erhöllo denna rättighet af båda Stalsmagterna, först genom Rikets Ständers beslut vid förenämnda riksdag samt Kongl. Kungörelsen den 9 Januari 1846 och sedermera genom beslut vid 1863 års riksdag och Kongl. Kungörelsen den 20 Maj 1864.
Rättighet att utgifva skrifna skuldsedlar, ställda till innehafvaren å huru ringa belopp som helst och lill alldeles gränslöst antal egde en hvar, bolag eller icke bolag, redan förut, men att utgifva sina skuldsedlar tryckta eller graverade, dertill egde man, enligt 71 § Regeringsformen, ej rättighet; ty om man hade egt sådan rättighet, så hade Statsmagternas beslut derom varit öfverflödigt.
Genom detta Statsmagternas beslut erhöllo en del medborgare en högst betydlig förmån på öfrige medborgares bekostnad.
Den rättighet
Staten uteslutande egde att, å alla samhälls-medborgares vägnar 262 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 132. och till fördel för alla medborgare utgifva skuldsedlar, för hvilka ränta af skuldsedlarnes utgifvare icke erlägges, utan i låneväg erhålles, öfverflyttades, genom Statsmagternas nämnda beslut, icke på rikets alla medborgare, utan blott på kapitalegande medborgare, men icke på alla kapitalegande medborgare, utan blott på den del af dem, som innehafva materiela kapitaler, guld, silfver, fastigheter etc. etc.
Fabrikanten, handtverkaren, konstnären, vetenskapsmannen, embetsmannen, läraren m. fl., hvilkas kapitaler icke bestå uti fastigheter eller metaller, utan bestå uti inhemtade kunskaper och färdigheter, hvaraf erhålles en årlig inkomst, som, då den kapitaliseras å fem eller sex procent, visar ett motsvarande kapital med materiel afkastning, ega visserligen nö, såsom tillförene, rättighet att utgifva skrifna skuldsedlar å huru ringa belopp som helst och till hvad antal de behaga; — men att trycka eller gravera sina skuldförbindelser är dem ej tillåtet, af den orsak, att deras kapital ej är materiell.
Följden af denna till utseendet mycket obetydliga skiljaktighet i rättighet emellan egare af materiela kapitaler och egare af icke materiela kapitaler blifver den, att de förre förkofra sig på de sednares bekostnad, hvilket kan gå ända derhän, att hela befolkningen omsider delas i tvänne klasser; — den ena: de, som ega materiela kapitaler och utgifva tryckta eller graverade skuldsedlar, för hvilka de bekomma ränta, hvilka blifva Herrarne, de befallande, de styrande; — och den andra klassen: de som till Herrarne utgifva skrifna skuldsedlar, för hvilka de betala ränta, och för hvilka skrifna skuldsedlar de bekomma Herrarnes tryckta eller graverade skuldsedlar och för hvilka skuldsedlar
Herrarne ej allenast icke betala, utan tvärtom bekomma ränta af den orsak att deras skuldsedlar äro tryckta eller graverade.
Den sednare klassen eller de, som utgifva skrifna skuldsedlar blifva påtagligen Herrarnes trälar, särdeles om lagstiftningsrätten omsider öfvergår uteslutande i deras händer, som disponera materiela kapitaler, hvilka då kunna göra kreditlagarne för sig så gynnsamma som de behaga.
Ett exempel skall göra detta klarare.
Materialisten (om uttrycket tillätes) och vetenskapsmannen hafva hvardera en årlig inkomst af t. ex. 6,000
R:dr, motsvarande ett kapital af 100,000 R:dr.
Den förre erhåller sina 6,000 R:dr af sin fasta egendom, och vetenskapsmannen bekom mer sina 6,000 R:dr för sina skrifter eller för sin undervisning.
Dessa inkomster äro otillräckliga.
Begge behöfva de t. ex. 7,000 R:dr.
För att fylla bristen behöfver egaren af det materiela kapitalet blott begagna den rättighet
Staten lemnat honom att utlåna tryckta eller graverade skuldsedlar, till belopp motsvarande t. ex. halfva egande kapitalet, eller 50,000 R:dr; ty derföre att skuldsedlarne äro tryckta eller graverade bekommer han tre eller flera tusen
R:dr i årlig ränta på sina egna skuldförbindelser, och han har då två eller flera tusen
R:dr mera än han årligen behöfver.
Den andra kapitalisten deremot, eller vetenskapsmannen, utgifver äfven skuld - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
263 sedlar för att fylla bristen i årliga behofvet; men som honom ej är tillåtet att utgifva skuldsedlarne tryckta eller graverade, så bekommer han ej ränta på dem, utan måste tvärtom erlägga ränta på de sedlar han utgifver.
Begge få sålunda sitt årsbehof fyldt genom sina skuldsedlar; men med den stora skilnad att då egaren af det materiela kapitalet, såsom frukt af sina tryckta eller graverade skuldsedlar, bekommer ej blott de 1,000
R:dr, som erfordrades till fyllnad i årsbehofvet utan, äfven ett årligt öfverskott af flera eller färre tusen R:dr, för hvilket ytterligare fastighet kan inköpas, då motsvarande myckenhet tryckta skuldsedlar kunna utgifvas, och sådant snart sagdt i oändlighet; så måste deremot vetenskapsmannen, till följd deraf att hans skuldsedlar äro skrifna och icke tryckta, årligen skuldsätta sig först för 1,000 R:dr och sedermera för större belopp, i den mån räntorna öka skuldkapitalet; med ett ord: materialisten förkofrar sig årligen genom att utgifva skuldsedlar; ty han får ränta för dem; men vetenskapsmannen ruinerar sig genom sina utgifna skuldsedlar derföre att han ej allenast icke får ränta för dem, utan tvärtom måste betala ränta på desamma; och orsaken, hvarföre den ena får ränta och den andre får betala ränta, är i grunden ingen annan än den, att den enes skuldsedlar äro tryckta eller graverade, och den andres skrifna.
En till utseendet så obetydlig orsak kan hafva till följd först att vetenskapsmannen (för att förblifva vid exemplet) blir allt mera och mera beroende af materialisten, hvilket till och med möjligen skulle kunna gå så långt att, med tillämpning af 1 mom. i 5 § af Kongl. Förordningen den 29 Maj 1846, vetenskapsmannen kunde blifva af materialisten hållen till förrättande af sådana de aldra lägsta sysslor, som i forntiden besörjdes af så kallade trälarne; och sedermera att vetenskapen i allmänhet allt mera och mera aftynar till dess att allt ljus, som ej inbringar materiela kapitaler omsider helt och hållet utsläckes.
Härvid torde tilläfventyrs kunna erinras, att grunden till missförhållandet ej är att söka uti den omständighet, att den enes skuldsedlar äro tryckta och den andres skrifna, men att orsaken dertill är den att den enes kapital är åtkomligt (det materiela kapitalet) och den andres oåtkomligt (vetenskapsmannens).
För att skingra en sådan invändning torde blott behöfva erinras, att om någon lånebehöfvande vände sig till en fastighetsegare med en skuldsedel å t. ex. 1,000 R:dr och fastighetsegaren såsom lån derpå, erbjöd 200 stycken af honom till innehafvaren utfärdade, icke tryckta eller graverade, utan skrifna skuldsedlar, lydande å 5 R:dr, låntagaren svårligen torde finna sig belåten med ett sådant utbyte af skuldförbindelser, enär ändamålet att för dessa skrifna skuldsedlar å 5 R:dr, inköpa hvarjehanda förnödenheter påtagligen icke skulle uppnås.
Häraf torde synas hvad vigt som ligger blott på rättigheten att utgifva sina skuldsedlar tryckta eller graverade; ett förhållande, som ännu tydligare framträder om man föreställer sig tvänne bolag, bestående, det ena af egare utaf materiela kapitaler, utgifvande skrifna skuldsedlar på 10 eller 5 R:dr, och det andra bestående utaf egare 264 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1865.
N:o 132. af icke materiela kapitaler, utgifvande tryckta eller graverade skuldsedlar på samma valör.
Månne icke det sednare bolaget företrädesvis skulle anlitas af lånsökande, särdeles om bolagsmännen gjort sig kände för redbarhet och bolagets verksamhet ständigt kontrollerades, hufvudsakligen för att ega visshet derom att, mot myckenheten af utgifna tryckta eller graverade skuldsedlar, svarade sammanräknade beloppet, för hvilket bolaget innehade låntagarnes skuldsedlar eller kontanta medel i Riksmynt; ty så länge bplagets tillgångar, i kontant och innehafvande skuldförbindelser af låntagarne, balanserade myckenheten af bolagets utgifna tryckta eller graverade sedlar, behöfde ingen frukta att bolaget ej skulle ega bestånd; och så länge man hade tillit till bolaget, egde äfven dess sedlar kredit.
Något giltigt skäl torde derföre icke finnas, hvarföre en del medborgare, bestående af de i materielt hänseende lyckligare lottade, skola på nu omnämnda sätt ytterligare genom lagstiftning gynnas på de materielt mindre lyckligt lottades bekostnad, och sådant på dubbelt sätt, nemligen ej blott derutinnan, att dem medgifves att draga ränta på sina utgifna skuldsedlar då de materielt mindre lyckligt lottade deremot måste betala ränta på sina skuldsedlar, utan äfven derigenom, att deltagandet i statsutgifterna drabbar tyngre i den mån Staten går miste om den vinst, som öfverlåtits på innehafvare af materiela kapitaler.
Alla medborgare i Staten borde derföre ega rättighet att få förena sig i grupper för utgifvande af skuldsedlar, som i låneväg afkasta ränta till skuldsedels-utgifva ren, nemligen tryckta eller graverade sedlar; men då följden deraf, förutsatt, att sådana föreningar vore i verkligheten möjliga i så vidsträckt omfattning, skulle blifva den, att icke alla sådana grupper eller bolag för skuldsedel-utgifning blefve i proportionerlig mån anlitade, helst tillgången på dylika sedlar blefve vida större än behofvet deraf, så borde, för beredande af billighet och rättvisa, samtlige medborgarne förena sig uti ett enda bolag eller ett bolag för hela Staten; men då organisationen af ett sådant tänkbart bolag icke är möjligt att i sjelfva verket tillvägabringa och då i allt fall hvarje bolagsdelegares vinst af bolaget, i följd af missförhållandet emellan tillgången och behofvet, sannolikt ej blefve större än bolagsmannens indirekta vinst, när Staten besörjer sådana skuldsedlars utgifvande, så följer deraf att det är Staten, som, i alla medborgarnes intresse, bör taga sådan inrättning om hand, desto hellre som Staten derigenom lättare kan undgå att nödgas hos utländningen skuldsätta sig för sådana stora lån, hvilka tryckande hvila på industrien och de skattdragande; derest nemligen anordningen sker med nödigt förutseende och med sådana iakttagelser, att sjelfva grunden derför alltid må ega tillräcklig fasthet; allt, under förutsättning, att landets, för dess eget behof öfverflödiga, tillgångar i alla slags kapitalers afkastning uppväga myckenheten af de behof, för hvilka främmande länders kapitalafkastning måste anlitas.
Ehuru, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 132. 265 Ehuru, under nämnda förutsättning, något tvifvel om fastheten af ett sådant stotsbestyr icke bör kunna uppstå för den, som följt utvecklingen af våra rådande kreditförhållanden, helst fråga egentligen icke är om annat än att förmedelst en funktion af Staten göra alla samhällets medborgare delaktige af en förmån, som, förmedelst åtskilliga grupper af enskilde funktionärer, hittills uteslutande kommit desse enskilde till godo, torde likväl några reflexioner, egnade att sprida dager öfver förhållandet, måhända icke vara öfverflödiga; hvarvid, såsom grundsats torde få gälla: att antagligheten står i direkt förhållande till enkelheten, och att den kortaste vägen till målet är den förmånligaste.
För allt hvad sorn eger värde bekommes värden i krafter, eller varor eller ting i allmänhet.
Yärden i ting eller arbete erhålles derföre för penningar, emedan penningen antingen sjelf utgör ett värde (guld eller silfver) eller representerar värden.
Häraf följer, att jemväl
Statens stora arbeten, — fästningar, kanaler, jernvägar, m. m., — kunna erhållas för det slags penningar, som representerar värden samt böra kunna åstadkommas i den mån värden finnas att representera.
Eger nu Staten sådana värden, hvaraf nya värden på indirekt sätt kunna frambringas, så är det ej nödigt att, för syftemålet att alstra nya värden, anlita utländningen om lån af sådana reproducerande värden; hvadan hon ock kan undgå att med utländningen dela vinsten eller frukten af sin verksamhet och idoghet.
Sådana reproducerande värden eller värden, som kunna representeras i allmänna rörelsen och derigenom frambringa nya värden, eger Staten dels uti löst gods (silfver och guld) och dels uti fast gods, nemligen först uti rikets domäner, hvilka kunna ökas förmedelst grundskatternas kapitalisering och för kapitalen förvärfvade fastigheter, hvilkas värde och afkastning ökas genom stegrade arrenden i följd af tilltagande odling och förbättrad skötsel, — vidare uti sina mycket betydliga skogar, hvilkas värde ökas i den mån desamma blifva, förmedelst jernvägar och öppnade flottleder, mera tillgängliga och på ett mera vetenskapligt sätt tillgodogjorda, — samt hufvudsakligen och företrädesvis uti sina jernvägar, hvilka för sig allena äro för ändamålet mera än tillräckliga.
Löst gods (silfver och guld) är redan representeradt; och Statens fasta gods kan Och bör representeras i den mån sådant erfordras.
Representanterna af Statens fasta gods böra blifva mera begärliga än enskilda kredit-anstalters utfärdade representanter af enskilde personers gods af det skäl att enskilda bolags fasthet och bestånd icke är jemförligt med hela stats-bolagets fasthet; likasom stats-bolagets utfärdade representanter af Statens fasta gods, med skäl, böra få åtminstone samma förtroende som representanterna af Statens lösa gods (silfver och guld), helst det lösa godset på långt när Bih. till R.
Fröt. 1865 & 1866. 11 Sami. 1 Afd. 34 266 Motioner hos Ridder skap et och Adeln 1865.
N:o 132. icke finnes till belopp motsvarande detsammas utelöpande representanter, då deremot det fasta godset alltid funnes till belopp, vida öfverstigande den myckenhet representanter, som kunde komma i fråga att utfärdas.