Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag-Utskottet, som i öfverensstämmelse med Riksdags-Ordningens 24 § antagit, den 1 sisth December, en Sekreterare och, den 6 i samma månad, en Kanslist, har funnit, alt expedierandet af utlåtanden i de mångå lill Utskottets handläggning hörande ärenden, tillika nied öfriga Utskottets Kansli åliggande göromål, omöjligen kunna af nämnde personal medhinnas, samt derföre under denna dag ytterligare antagit en Kanslist; och då, i likhet med hvad tillförene egt rum, Utskottet förordnat en af Kanslisterne, alt derjemte i egenskap al Notarie, fora Utskottets protokoll, samt dessutom för behandlingen af en mängd ärenden, sorn under Riksdagens lopp komma alt af .Utskottet gemensamt .med andra Utskott JtandBih.
St. prot. 1855 & 1851. 7 Samt. 1 Af i. 2 Mai t. 1 2 Lag-UlsliollcU Memorial, JK 5. lästås, biträde efter all anledning erfordras af en Notarie, då Utskottens deputerade sammanträda för ärendenas beredning, föranlåtes Utskottet vördsamt anhålla, dels att, utom det arfvode som tillkommer en Kanslist i Lag-Utskottet, ett Notarie-arfvode måtte
Utskottet beviljas att från och med denna dag utgå; dels ock att, derest, vid behandlingen af de ärenden, sora af Lagutskottet gemensamt med annat Utskott komma att handläggas, särskildt biträde skulle erfordras, en Notarie målte få antagas med arfvode, beräknadt från antagningsdagen.
Stockholm dea 10 Januari 1854.
I STOCKHOLM, TRYCKT u0S JOU.
BECKMAN. 1RS4.
1-ag- Utskottets Utlåtande, N:o 4.
1 N:o 4.
Ank. till Exp. Utsk, d. 20 Jan. 1854, kl. 2 e. m. Lag-Utskottets Utlåtande, i anledning af verkställd granskning af Rikets Ständers Justitice-Ombudsmans vid innevarande riksmöte aflemaden allmänna redogörelse, hans för åren 1851 och 1852 utgifna Embets berättelser samt hans Embets-diarier och Registratur.
Då Svenska folket hade grundlagt ett nytt statsskick, hade återvunnit sin forna frihet, sökte det äfven omgärda densamma med sådana institutioner, som deråt gåfvo trygghet och stöd.
En förfluten tids erfarenhet talade ock med varnande tunga; och i det samhälle, der lagen skulle utgöra ett bland folkets säkraste värn, manade alltså försigtigheten till en särskild vaksamhet öfver lagens, upprätthållande, till förekommande af dess undergräfvande utaf dem, hvilka sattes att den handhafva.
Denna vaksamhet, detta väktare-kall anförtroddes åt ett af folket, genom Rikets Stän der, valdt ombud, sorn således hade att, i sin mån, befästa det nydanade konstitutionella lifvet, den lagbundna friheten.
Men då såmhälls-inrättningarne endast betryggas genom en ständigt fortgående utveckling, och då det oaflåtliga aktgifvande på lagarnes tillämpning, som fordrades för utofningen af nämnde väktare-kall, ansågs bäst leda till en allmännare kännedom angående så väl lagarnes brister, som sättet för deras tillämpning, blef del älven en fordran af folkels ombud, Rikets Sländers Justitiae-ombudsman, att verka till förbättring af lagarne och deras skipande; och derföre ålades honom att, jemte en utredning af lagskipningens tillstånd i riket, för Rikets Ständer framlägga förslag till den förbättring, som kunde finnas nödig i omförmälda hänseenden, eller af förhållanden, hvilka, efter hvad antydt blifvit, företrädesvis böra vårdas i det lagbundna samhället.
Justitiae-ombudsmannens verksamhet har följaktligen hufvudsakligen blifvit riglad åt två särskilda, men likaväl sinsemellan sammanhängande föremål — lagskipningen och lagstiftningen; och i de redogörelser, som Bih. till R.
Prot. 1853—1854. 7 Sami. 1 Afd. 3 Viift. 1 2 Lag-VIskottets Utlåtande, N:o 4. blifvit afgifna öfver elen treåriga verksamhet, hvaröfver Utskottet, efter fullbordad granskning, nu har att, enligt Riksdags-ordningens 33 § sig utlåta, hafva äfven dessa föremål särskildt behandlats.
Det är emedlertid väktare-kallet, tillsynen öfver lagarnes efterlefnad af domare och embetsman, sorn i första rummet tager uppmärksamheten i anspråk; och angående mångfalden och arten af de åtgärder, som för utöfning deraf blifvit vidtagna, lemna de af Utskottet granskade Embetsdiarier och registratur företrädesvis upplysning.
Endast deraf synas nemligen alla de anmärkningar, som antingen omedelbart utgått från Justitioeombudsmannen, eller blifvit af enskilda personer framställda, men hvilka icke gifvit anledning till begagnande af Justitite-ombudsmannens åklagaremakt; hvaremot redovisning lör ett dylikt begagnande innefattas i de afgifna Embets-berättelserne.
Alt här uppgifva antalet af de anmärkningar, som påkallat Justitiaeombudsmannens embets-verksamhet, torde vara öfverflödigt.
En stor del hafva förfallit, sedan cie af vederbörande blifvit förklarade; och enskildas klagomål synas icke sällan saknat befogenhet.
Hvad som Justitiae-ombudsraannen emedlertid ansett ej kunna aflöpa utan åtal, har han antingen sjelf åtalat eller genom andra låtit åtala; och om än, vid betraktande af arten och beska flen heten af de åtal, som Justitiae-ombudsmannen således, å embetels vägnar anställt eller låtit anställa, det skulle kunna anmärkas, dels att ett och annat saknat den lagliga anledning att de kunnat gillas, dels att fel understundom blifvit af honom beilrade, som endast härflutit från ovarsamhet, för hvilken händelse den för Justitias-ombudsmannen utfärdade Instruktion dock uti 3 § angifver ett annat förfaringssätt, än en utöfning af den betydelsefullare åklagare-makt, sorn är uppdragen åt den af folket valde särskilde väktaren öfver den lagbundna samhälls-ordningen, dels ock att åtalets föremål någon gång utgjort misstag, som haft sin grund i lagarnes tvetydighet eller mindre bestämdhet, oansedt ifrågasättas kan, huruvida åtalar rätta sättet för undanrödjande af dylika misstag;—uppenbarar likväl j us ti tim-o m bud små unens embets-verksamhet uti nu ifrågaställda hänseende en städse vakande uppmärksamhet, i förening med ett synnerligt nit, hvars vigt, vid bedömandet af samma verksamhet, ej i någon väsendtlig mån förringas af hvad nyss blifvit anmärkt, hvartill hufvudsakliga anledningen blott må sökas i Justitias-omhudsmannens med Utskottets icke öfverensstämmande uppfattning af hvad hans embetspligt kräfver.
Efter hvad antydt blifvit, medför emedlertid väktare-kallets utöfning en vidsträcktare öfverblick öfver lagskipningen.
Att utreda dess tillstånd torde dock utgöra ett bland de svåraste af Justiliae-ombudsmannens ålig - Lag- Utskottets Utlåtande^ N:o 4. 3 gauden; men derföre har man ock sökt bereda honom tillfälle att vinna de upplysningar, den kunskap om förhållanderne, som utredningen fordrar; och dertill hörer den honom i Instruktionens 13 § medgifna rätt, att, på allmän bekostnad, företaga resor i landsorterna, en rätt, som Juslitiae-ombudsmannen jemväl begagnat.
Det omdöme, som Justitias-ombudsmannens fortsatta forskning i förevarande- hänseende stadgat, afviker icke, efter hvad han i sina för åren 1851 och 1852 utgifna berättelser tillkännagifvit, från det af honom till sednasle Ständer uttalade, eller ”att en oegennyttig och välvillig anda visserligen ar i lagskipningen rådande; men att ehuru bildning och förädling gått framåt, den högre upplysningen, den högre uppfattningen af rättvisans idé ännu hos domare-makten Saknas och således återstår att önska.” Jemte det Justitiae-ombudsmannen angående orsakerna till ett så beskaffadt lagskipningens tillstånd och vilkoren för vinnande af ilen antydda önskan, hänvisat till hvad han tillförene yttrat, har lian nu gjort åtskilliga framställningar, åsyftande lagarnes förbättring i vissa delar, med tillkännagifvande att lian föga tänkt-derpå, huruvida något vore att göra vid brottmåls-lagstiftningen i sin helhetj sedan Kongl. Maj:t ej fästat afseende å Justitias-ombudsmannens redan år 1848 ingifna underdåniga skrifvelse om utarbetande af förslag till partiella förändringar i denna del af lagstiftningen; men att, enär han af daglig erfarenhet funnit, att en förändring i nu gällande straffsätt är af trängande behof, han alltså, med hänvisning till den utredning af ämnet, sorn innefattas i berörde underdåniga skrifvelse, ansåg sig böra hemställa, om icke Rikets Ständer skulle linna nödigt, att nu lägga någon verksam hand vid ärendet.
Emot detta tillkännagifvande har herr Ekholm, enligt ett till Utskottet öfverlemnadt utdrag af Yällofl. Borgare-ståndets protokoll för den 14 sisth December, gjort anmärkning.
Han har nemligen ansett förklaringen, alt Justilise-ombudsmannen föga tänkt på ämnet, i hög grad förtjena Rikets Ständers uppmärksamhet, såsom oförenlig med Justitiag-ombudsmannens i 14 § af den för honom utfärdade instruktion stadgade skyldighet att uppgifva förslag till lagarnes förbättring, och vittnande om mindre värma och nit för genomförande af en länge bearbetad samt af nationen otåligt efterlängtad, behöflig reform i lagstiftningen.
Att ifrågavarande ämne är af högsta vigt kan ej heller motsägas, likasom att det i följd deraf måste utgöra föremål för Justitise-ombudsmannens omsorg.
Men ämnets större omfattning utesluter möjligheten för honom att på enskild väg uppfylla de anspråk, man synes vilja grunda på instruktionens åberopade föreskrift. 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N-.o 4.
Ur sådan synpunkt måste lians ofvanberörde underdåniga skrifvelse och hans nu gjorda hemställan till Rikets Ständer bedömas.
De vittna emedlertid om ett bemödande för frågans lösning, i hvilket hänseende hans i 1852 års berättelse upptagna, från Lagberedningens afvikande, förslag till lag emot stöld, och den utveckling af begreppen åverkan och snatteri, han i sammanhang dermed sökt framställa, förtjena uppmärksamhet.
Detta förslag utgör likväl endast en del af det särskilda förslag till strafflag, i hvars utarbetande Justilise-ornbudsmannen, såsom ledamot i lagberedningen, deltagit, och som, enligt hans tillkännagifvande, samtidigt med det af Beredningens majoritet framställda, blifvit till Kongl. Maj:t öfverlenmadt; och det har således tillkommit under förutsättning om en total reform i brottmäls-lagstiftningen eller om antagandet af en ny strafflag i sin helhet.
Men de svårigheter som derför mötte, manade honom att söka vinna målet på annat sätt; och lämpligheten deraf har lian genom sin omförmälda hemställan gjort till föremål för Rikets Ständers bedömande.
Emedlerlid har Justitiag-ombudsmannen nu yrkat förändring al sprid da stadganden, i så väl Kriminal- sorn Civil-lagstiftningen.
Deröfver anser likväl
Utskottet utlåtande nu icke böra meddelas.
Frågan om förändring i brottsmåls-lagstiftningen antingen i sin helhet eller till vissa delar, som uttryckligen blifvit af flere representanter väckt, måste först bedömas; och för bibehållande af enhet och sammanhang i den civila lagstiftningen är nödigt, att pröfningen af de framställningar, som härutinnan blifvit gjorda, icke sker innan Utskottet hunnit taga kännedom om de till äfventyrs likartade frågor, hvilka hos Riks-stånden väckta, komma att utgöra föremål för Utskottets beredning.
Det är alltså först framdeles, sorn Utskottet kommer att yttra sig i anledning af Justitiae-ombudsmannens ifrågavarande framställningar.
Deribland finnas dock två, hvilka angå ämnen, med hvilka Utskottet ej äger taga befattning, pe afse nemligen ändring den ena af Tryck frihetslagen och den andra af stadganderne angående opinions-nämnden, eller af Rikets grundlagar; och Utskottet anser således dessa framställningar ej föranleda annan åtgärd, än en vördsam anmälan derom hos Bikels Ständer, inför hvilka Utskottet härmed fullbordat redovisningen för sin granskning af den hufvudsakliga verksamhet, som, efter hvad till en början är angifvet, åligger Justitiae-ombudsinannen, hvars oafbrutna bemödanden att införa ordning och fullständighet i domstolars och embetsverks arki ver förtjena en serdeles uppmärksamhet.
Hans afgifna Embetsberättelse!’ äro emedlertid icke inskränkta till blott redogörelse för omförmälda verksamhet.
Jemte det han uttalat sitt Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 4. 5 omdöme i vissa samhällsvigliga ämnen, har han åter upptagit de i hans föregående, vid sista riksmöte granskade berättelse af honom behandlade frågor angående dels hans rättighet att granska Högsta domstolens beslut och deröfver i sina Embelsberättelser sig yttra, dels ock domarens rätt att pröfva . lagars giltighet; och afsigten med detta återupptagande har varit att vederlägga de inkast, som blifvit framställda emot Justitiae-ombudsmannens åsigter i omförmälda frågor, i afseende på hvilka stridiga meningar ock varit rådande och jemväl uttalats bland Rikets sist församlade Ständer.
Den försvarade gransknings- och yttrande-rättens frihet är likväl af samma Ständer medgifven: hvadan frågan derom nu icke påkallar något yttrande af Utskottet.
Men vid den sednare frågan kan Utskottet ej undgå att fästa en närmare uppmärksamhet.
Då nemligen Juslitiae-Ombudsmannen för andra gången i sina till Rikets Ständer afgifna Embetsberättelser upptagit och sökt bevisa riktigheten af den läraj, han i denna del framställt, synes afsigten ej kunna vara annan, än att göra samma lära till en erkänd praktisk sanning här i landet; men i så fall torde den i sin tillämpning böra bindas genom sådana former, som förekomma de vådor, hvilka icke gerna kunde undvikas genom den oinskränkta tillämpningen.
Satsen att en i behörig ordning icke tillkommen lag icke bör komma att gälla såsom lag, förnekas således icke i sin allmänlighet; men att utan vidare bemyndigande, utan vidare föreskrifter öfverlåta åt hvarje domare, att efter sitt enskilda omdöme bestämma huruvida en i den ordning
Grundlagen utstakar promulgerad lag må vara giltig eller ej, vore dock för rättssäkerheten alltför äfventyrligt och skulle derjemte kunna leda till en inskränkning i regeringsmaktens verksamhet af icke mindre betänklig art.
Man kan derföre icke antaga, att stifiarne af vår Grundlag velat medgifva en sådan ovilkorlig och allmän rättighet åt domaremaklen.
Då de i Regerings-formens 38 § bestämde, att alla från Konungen utgående lagar och författningar skola, för att gälla, vara försedda med Konungens underskrift och kontrasignation af vederbörande föredragande, stadgade de jemväl hvad föredraganden har att iakttaga, derest han finnér någon af Konungen beslutad lag vara emot Grundlag stridande; och rättigheten att ogilla hvad uti ifrågaställde syftning från Konungen utgår blef, genom påföljande 88 §, uppdragen åt Rikets Ständer allena, nied förklarande att, sedan ett sådant ogillande egt rum, må hvad Konungen i ämnet förordnat ej af domaren iakttagas.
Huruvida tillfyllestgörande garantier härigenom blifvit uppställda är en annan fråga;, men af det nu antydda synes den ovilkorliga och obundna rättigheten fördomaren 6 Lag-Utshottets Ulåtande, A'; o 4. uti nu ifrågaställda hänseende ej stå i full harmoni med Sveriges samhällsordning, sådan den af Grundlagens stiftare blifvit stadgad.
Lösningen af frågor utaf förevarande art har i andra konstitutionella länder erhållit särskilda former; och vådligt torde vara ätt göra den oberoende af bestämda kontroller.
Anser derföre Justilite-ombudsmannen samhällets väl kräfva, att domaremakten har den af honom försvarade rättigheten, hade han egt att med ett förslag om sättet för rättighetens utöfning beledsaga sin framställning, hvilken i det skick den nu förekommit ej synes vittna om den försigtighet, ämnets natur påkallar.
I öfverlygelscn om sanningen af så väl denna framställning, som al sin gransknings- och yttrande — rätt må emedlertid motivet sökas till omförmälda frågors återupptagande och försvar.
Utskottet har dock ej kunnat undgå alt fästa sig vid den mindre grannlagenhet i uttryck, som någon gång röjes i Justitise-onibudsmannens granskning af Högsta Domstolens beslut, och sorn ej öfverensstämmer med den aktning, man är skyldig den högsta dommaremakten i det lagbundna samhället.
Denna granskning ådagalägger likväl hos Justiliae-ombudsmannen samma nit att uppfylla sin pligt, som uppenbaras i hans öfriga embetsverksamhet; hvadan Utskottet anser att Justitiae-ombudsmannen i allmänhet motsvarat det vigtiga förtroende, Rikets Ständer honom lemnat.
Reservationer : af Herr Grefve Sparre, E.:
Med afseende å de stora förtjenster, Justiliae-ombudsmannen ådagalagt vid utöfningen af sitt ansvarsfulla kall, har jag icke med min röst bidragit till den skärpa, hvarmed Utskottet beledsagat sitt omdöme om hans embetsverksamhet; likasom jag icke ansett behöfligt det i betänkandet förekommande bedömande af den af Justitiae-ombudsmannen förfäktade allmänna sats om domarens rätt att pröfva lagars giltighet, helst någon tillämpning i lagstiftningen af berörde sats icke varit ifrågasatt.
Af Herr Carleson, E.:
Då man vid genomläsning af främsta bladen af Justi tios-om buds mannens efter sistförflutne
Riksdag först afgifne Embets-berättelse finner, att han, Rikets Ständers ombud, kunnat tillåta sig alt i nästan smädliga uttryck och med tillvitelser oni obskurantism, oäkta liberalism, Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 4. 7 med mera dylikt, bemöta dem, hvilka tillförene vågat alt mot hans embets-förvaltning göra någon anmärkning, torde det för den, som ej i allo biträder Justitiae-ombudsmannens åsigter, blifva svårt att undertrycka en önskan att vara befriad från skyldigheten att deltaga i den Lag-Utskottet åliggande granskning af Justitiae-ombudsmannens förvaltning af sitt embete; men för den, som ej eger att undandraga sig denna granskning eller uttalandet af sitt omdöme öfver det granskade, återstår endast att med undergifvenhet foga sig i sitt öde.
Såsom ledamot af Lag-Utskottet vid 1850 års Riksdag, den första efter Justitiae-ombudsmannens tillträde af embetet, deltog jag uti granskningen af hans då afgifna redogörelse för förvaltningen deraf och fann mig dervid föranlåten att framställa några anmärkningar, som likväl mindre voro rigtade mot hans uppfattning af det embete, han endast en kortare tid beklädt, än mot det sätt, hvarpå han under tiden utöfvat detsamma.
Efter Lag-Utskottets nu afslutade. granskning af Justitiae-ombpdsmannens Diarier och Registratur samt sedan sistförflutne Riksdag afgifne embetsberättelse!', kan jag deremot ej undvika att i främsta rummet fästa Rikets Sländers uppmärksamhet på den uppfattning af Embetets betydelse och beskaffenheten af dermed förenade rättigheter och skyldigheter, hvarifrån Justitiae-ombudsmannen i sin embetsförvallning synes hafva utgått.
Enligt 96 § i Regeringsformen och 63 § i Riksdags-Ordningen åligger det Justitiae-ombudsmannen att, ”såsom Rikets Ständers ombud hafva, tillsyn öfver lagarnes efterlefnad af Domare och Embetsmän samt att vid vederbörliga domstolar i laga ordning tilltala deni, som i sine embetens utöfning af väld, mannamån eller annan orsak någon olaglighet begå eller underlåta att sine embetspligter behörigen fullgöra.’
Härigenom blef visserligen åt Justitiae-ombudsmannen uppdragen en åklagaremakt, men al högre betydelse än andra, —en åklagaremakt, hvars ändamål, såsom Grundlagarnes ord utmärka, var alt å Ständernas vägnar beifra uppsåtliga lagöfverträdelser eller grofva fel af Statens embels- eller tjenstemän, men ingalunda hvarje obetydlig, från blott ovarsamhet härflytande, förseelse, som, oaktadt bästa vilja och bästa förmåga, möjligen kunde af dem begås, och aldraininst borde användas till försök att bringa enhet i lagskipningen, der lagarne voro tvetydiga eller bristfälliga.
I öfverensstämmelse dermed är äfven Justitiae-ombudsmannens åklagarekall uppfattadt uti den för honom utfärdade Instruktionen, sorn, efter det
Regeringsformens omförmälda stadgande blifvit i 1 § nästan ordagrannt anfördt, bjuder uti 2 § att: ”Justitiae-ombudsmannen bör förnämligast anmärka och beifra sådane, af Domare, Embels- och Tjenstemän begångne fel, som synas honom antin - 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 4. gen härröra från egennytta, vrångvisa, väld eller grof försumlighet eller bereda allmän osäkerhet för medborgares rättigheter;” men deremot föreskrifter uti 3 §, att om Jiistitiae-ombudsmannen ”förmärker, att någon Domare, Embets- eller Tjensteman utan vrång afsigt, endast af ovarsamhet felat, må han sådant Konungens Justitiae-Kansler vid handen gifva, likväl utan att sitt tillkännagifvande med något påstående beledsaga,” samt uti 9 § att, 'om någon klagar hos Justitias-ombudsraannen öfver Domares, Embets- och Tjenstemäns åtgärder och sin klagan, skriftligen författad, med fullständiga bevis söker styrka, må Justitiae-ombudsinannen, oin han, efter de i 1 och 2 §§ bestämde grunder_, finner sakens beskaffenhet och vigt det fordra, åtala eller åtala låta sådane åtgärder, eller, i annat full, skriftligen anvisa den klagande att, der honom så godt synes, Konungens Justitioe-Kansler om laga rättelse ansöka.
Från dessa allmänna föreskrifter har Instruktionen blott ett enda undantag, nemligen stadgandet uti 10 § att, ”om Konungens Justitiae-Kansler lemnat utan afseende någon hos honom omedelbarligen, eller, efter Justitiae-ombudsinannens hänvisning, af enskild man anmäld klagan, hvilken Justitias-ombudsmannen anser vara på goda skäl grundad, åligger det honom alt, efter den tids förlopp han nödig pröfvar, ehvad målet är af allmän vigt eller icke, och sedan han i Justitiae-Kanslers-Embetets expedition mherntat behörig kännedom af saken, gifva klaganden det lagliga biträde, som han finner omstäpdigheterne lordra.”
Men äfven i detta undantag igenfinnes den allmänna regeln, såvida Justiliae-ombudsniännen endast för den i nyssnämnde § beskrifne händelse eger att begagna sin åklagaremakt i mål sorn ej är af allmän vigt.
Lagarnes uppsåtliga åsidosättande och kränkning, brott, som beredde alljnän osäkerhet för medborgares rättigheter, ålåg det Rikets Ständers Ombud att beifra.
Ovarsamheten, det ouppsåtliga och obetydliga felet, som ej rubbade samhällsordningens grund eller väsendtligen störde samhällets moraliska lif, kunde ej fordra Folkombudets uppträdande och användande af dess åklagaremagt.
Felets anmälan hos Konungens Justitiae-Kansler ansågs innebära all erforderlig säkerhet lör vinnande af nödig rättelse, och åklagarekallet, hvarmed andra åligganden förenades, blef långt ifrån den enda, knappast den hufvudsakligaste besLåndsdelen al embetet.
Annorlunda synes likväl Justitias-ombudsmanfien hafva uppfattat sitt kall då man vid granskning af hans embelsredogörelser finner, att af de åtal, han anställt, eller låtit anställa, större delen egt rum i mål, som enligt 3 § i Instruktionen endast bort af honom hos Konungens Juslitoe-kansler anmälas och till en annan del varit föranledda; af någon otydlighet eller tvetydighet i lagar och författningar, hvarigenom äfven handt, att åtskilliga af dessa Lag-Utskottett Utlåtande, N--o 4. 9 åtal blifvit ogillade.
Genom ett sådant åklagare-maktens användande måste Justitiae-ombudsrnannens verksamhet onödigtvis förnötas och hans uppmärksamhet afvändas från hans rätta mål.
Tiden, upptagen af små värf, blir otillräcklig för de stora, och, då man i Justitiae-ombudsrnannens embetsberättelser påträffar en bekännelse, sådan som den, att han under sednare år föga tänkt på brottmåls-lagstiftniugen i sin helhet, ser man deruti endast en oundviklig följd af den grund, hvarifrån han isin verksamhet utgått.
Hvad särskildt angår försöket alt genom åtal undanrödja misstag, som härflutit från lagarnes tvetydighet, innebär detta icke allenast en orimlighet, ulan ock ett förbiseende af de utvägar af helt annan beskaffenhet, hvarå Justitiae-ombudsmannen för vinnande af samma mål blifvit af Grundlagar och Instruktion anvisad.
Vid en riktig uppfattning af embelels betydelse borde, såsom äfven i Justitiae-ombudsrnannens Instruktion yttras, svårligen kunna antagas, att åklagaremakten blef af honom i oträngdt mål använd och, änskönt möjligheten deraf är i Instruktionen förutsedd, måste det alltid förekomma anmärkningsvärdt, att flera af de åtal, Rikets Ständers Ombud omedelbarligen eller medelbarligen väckt och fullföljt blifvit i så väl första som sista instanlien ogillade.
I sammanhang med skyldigheten att hafva tillsyn öfver lagarnes efterlefnad af Doinare och Embetsman har Justiliae-ombudsmannen, såsom bekant är, genom Regerings-formens 100 § fått sig uppdraget alt i de Embetsberättelser, han hör lill Rikets Ständer afgifva, utreda lagskipningens tillstånd i Riket.
Äfven detta åliggande synes mig vara af Justitiaeombudsmannen oriktigt uppfatladt, då han, såsom Lag-Utskottet anmärkt, för att fullgöra detsamma, gått på det sätt tillväga, alt han, jemte en redogörelse lör de af honom anställda åtal, i sina Embetsberättelser framställt till granskning åtskilliga domstolars och i synnerhet Högsta
Domstolens beslut i särskilda mål och uttalat sitt omdöme om laglighelen eller olagligheten af samma beslut.