Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hittills torde mången hustru hafva afhållits från att söka boskill- nad, enär de skäl, som berättigat henne att erhålla dylik, varit af sådan beskaffenhet att deras framdragande inför offentligheten måst förefalla henne förhatligt och motbju- dande.
Nu bortfaller denna skyldighet, då makarne äro ense, och därmed har den gifta kvinnan erhållit ett verksamt skydd i sak, där hon eljes af hänsyn till mannen och
IDUN 1898 för att ej blotta ömtåliga familjeförhållanden stått värnlös.
Likaledes har hustruns rätt att ensam söka boskillnad utvidgats och för- farandet vid boskillnad förenklats så till vida, att makarna slippa gå och aflägga ed inför domstolen, därest det ej yrkas af andra maken eller borgenär.
Detta är i möjligaste korthet hvad riks- dagen nu beslutat om äkta makars egen- domsrätt.
Någon rubbning af själfva huf- vudgrunderna för gällande lagstiftning har därvid icke skett, men egendomsgemenska- pen och mannens målsmansrätt ha in- skränkts, tydliga och tidsenliga stadganden ha efterträdt föråldrade och dunkla, och det hela måste betraktas som en afgjord för- bättring af den gifta kvinnans ställning, om ock mycket ännu återstår att i detta hänseende önska och hoppas.
Det är åtskilliga äktenskapsfrågor till, som riksdagen i år behandlat.
Men vi inse, att, så lockande ämnet än i somliga fall är, lika tröttande är det då det träder fram i skep- nad af torra lagparagrafer, hvadan vi en- dast i allra största korthet för ordningens skull skola redogöra för dem.
Nämnom alltså, att okonfirmerad medlem af svenska statskyrkan numera kan erhålla kyrklig vig- sel, om han så önskar och om han åtnjutit god- känd konfirmationsundervisning af präst inom kyrkan, att i utlandet i därstädes vederbörlig form ingångna äktenskap nu få antecknas i kyrkobok, en rättighet som blir af sär- skild vikt för våra många hemvändande i Amerika gifta landsmän, att tiderna för an- mälan af jäf mot tilltänkt äktenskap, som i allmänna tidningar kungjorts, förkortats till minst tre månader, då sökanden icke vistats utom Skandinavien, eljes till minst sex månader, och att förslag o m utsträck- ning af rätten att ingå äktenskap inför bor- gerlig myndighet af slagits.
Likaledes afslogs k. m:ts proposition om ändrade grunder för äktenskapsskillnad, då någondera maken af ondska och motvilja öfvergifver och förlöper den andra.
Nu rå- der v i d tillämpningen af denna lag en ore- .da, som ej kan precis anses förenlig m e d äktenskapets helgd.
En del domstolar for- dra sålunda icke någon bevisning om att ett verkligt öfvergifvande ägt rum, under det andra hålla strängt därpå.
Vid Stock- holms rådhusrätts olika afdelningar förfares olika i dessa fall, hvarför det därstädes ofta inträffar att kärandeparten tager ut stämning om äktenskapsskillnad och låter den förfalla, ända tills hans mål genom lott- ning hänvisats till en afdelning, där målet behandlas, som han önskar.
Detta är j u icke uppbyggligt.
Nu ville regeringen råda bot härpå genom att förlänga bortavaron på utrikes ort till sex månader.
Detta af- slogs dock af riksdagen, som önskade en revision af hela lagstiftningen i frågan och särskildt att den förlöpande maken ej häri- genom skulle mista sin lott i boet.
Till sist, hvilken förtret, besvär och be- kymmer har ej vållats månget älskande par därigenom, att lysning till äktenskap, som vederbörligen gått af stapeln första eller andra söndagen, ej kunnat fullbordas, emedan prost och adjunkt blifvit sjuka och messfall inträdt!
Nu är den sorgen all, ty nu skall klockaren i .dylika fall verk- ställa lysningen.
Den klockarefar, han skall då allting bestyra, och nog är han bra att ha, det är både visst och sant.
: * - — - Konfirmationen och ungdomen.
Af Eva Wigström (Ave).
M ed varmt intresse har jag följt det ordskifte om nattvardsskolan, hvilket under de senaste veckorna förekom- mit i Idun, ehuru dessa uppsatser hufvud- sakligen rört sig kring de kvinnliga konfir- mandernas förhållande till religionsläraren och det mer eller mindre starka intryck, han på dem utöfvat.
Det är dock ej för att lämna ytterligare bidrag till detta ordskifte, som jag här ber att få yttra mig^ utan känner jag det som en enkel plikt att för Iduns vidsträckta läskrets framlägga äfven ett par andra sidor af denna viktiga sak.
Eedan innan jag själf var konfirmerad, blef jag af en jämnårig väckt till liflig uppmärksamhet för det som föregick i den nattvardsskola, hon bevistade.
H v e m denna femtonåriga var och i hvilken landsdel hon hade sitt hem, skall ej här nämnas, nog af hon var en så kunskapstörstande själ, att hon, allt sedan hon lärt sig läsa rent, slu- kade allt hvad hon kom öfver af böcker, tidningar, politiska och religiösa flygskrifter, och det var sannerligen ej småsmulor, som stått henne till buds.
Bland denna mycket brokiga samling hade äfven funnits böcker och ströskrifter, hvilka sökte bevisa kristendomens sanningar genom att till besvarande upptaga dess motståndares påståenden; och dels på detta sätt, dels genom direkta angrepp på reli- gionen, kom barnet, som förut haft böjelse för mysticism och religiöst svärmeri, att gå till en motsatt ytterlighet, men led svårt af barndomens stundom påkommande rädsla för att vara på en väg, som förde till för- därf.
Det kyrkliga lifvet, med sin sken- bart stora majoritet, imponerade naturligt- vis äfven på henne, och barndomslifvet slutades, i andligt afseende, m e d en tärande trängtan efter nattvardsskolan, som skulle och måste skaffa henne ljus i allt detta villsamma mörker.
Keligionsläraren var en tämligen ung man och nygift.
Denna senare omständig- het föreföll flickan som en profanation af hans kall, ty alldeles omedvetet för henne var den kristendom, hon som barn så svärmiskt omfattat, snarare af katolsk än protestantisk anda; prästen skulle vara Kristi efterföljare i allt; församlingen skulle allena äga hans kärlek och inga jordiska känslor finge upptaga hans hjärta och själ.
Nu var emellertid denne religionslärare en af de mest andefattiga, som gärna kan tänkas; nattvardsbarnen fingo blott läsa katekes, katekes och åter katekes, från pärm till pärm samt med tillsatser af tryckta frågor och svar, i den s. k.
» Dubbla för- klaringen », hvilken också benämndes » Fråge- boken ».
Dessa böcker hade flickan kunnat utan- till sedan sitt tionde år, och förgäfves vän- tade hon gång efter gång, att prästen själf skulle uttala sig, om ej i mera, så åtmin- stone om nattvardens uppfattande, så hon visste hvad hon borde tro och tänka för att ej som en ovärdig gäst knäböja vid Herrans bord och därmed ådraga sig andlig och evig död.
Men äfven detta hopp sveks; mörkret blef tyngre än förut, och hon ägde ingen äldre erfaren kristen till vän; ingen, som förmådde sprida ljus öfver Skriftens ord.
15B Hennes läskamrater togo nattvardssko- lan som en fortsättning af läxskolan.
Så vidt hon nämligen kunde döma af deras samtal, voro de antingen upptagna af fruk- tan för att ej kunna sina läxor, då i så- dana, jämt förekommande fall bannor van- kades med besked, eller också voro flic- korna fördjupade i funderingar och beskrif- ningar af sina blifvande konfirmations- dräkter.
Så kom omsider den viktiga dagen, då löftena skulle afläggas invid altarrunden.
Äfven här fortsattes läxläsningen, nu under flere timmar, och detta examensprof inför en församling, som fyllde templet till sista plats, samlade tankarne kring detta ena: visa, att man kunde svara på alla frågor; svara, då de tillfrågade kamraterna gjorde misstag eller moltego.
Inpressad bland folkmassan, stod jag på gången, och aldrig glömmer jag det inten- siva tjut, som, då löftena skulle uttalas, upphofs af konfirmanderna och församlin- gens kvinnliga d e l!
Skrämd såg den unga tviflerskan upp från sin psalmbok; var då denna folkmassa lika betryckt, som hon själf?
Eller hvad gällde gråten rundt om- kring henne?
Hvad de konvulsiviska snyftningarna från kamrater, hvilka aldrig talat om annat än kläder och n ö j e n?
Det var denna konfirmation 1848, som väckte mitt lifliga intresse för nattvards- skolan och konfirmationen och kom mig att vid mogen ålder följa företeelserna på detta viktiga område med stor uppmärksamhet.
Dessa mina trägna iakttagelser ha fört mig till den allt utom glädjande öfvertygelsen, att det stora flertalet af ungdomen upp- fattar konfirmationsberedelsen som en fort- sättning af barnskolan och själfva konfirma- tionsakten dels som en examenssak, dels som en handling, den där skall utgöra ett slags andlig myndighetsförklaring och som berättigar de unga till att hädanefter med egna händer styra sin lefnads farkost.
För flickornas flertal spelar äfven kon- firmationsdräkten en otillbörligt stor roll, nu, som i min ungdom, och då härtill kom- mer, att för de fattiga flickorna står själf- förvärfvet, arbetet för det dagliga brödet, väntande dem utanför tempeldörren, liksom nöjet och njutningarna deras rika kamrater, torde detta i hög grad medverka till en rent världslig uppfattning af ifrågavarande kyrkliga handling.
I minoriteten befinner sig otvifvelaktigt den ungdom, som tagit något djupare och varaktigare lifsintryck af konfirmationen.
Jag har visserligen sett flickor, hvilka, ge- nom svärmeri för religionsläraren, under en kort tid hängifvit sig åt ett slags fanatism, hvilken de tagit för kristlig gudaktighet.
Sådant kan ske antingen läraren är ung eller gammal; jag har till och med på- träffat konfirmander, hvilka m e d ifver om- fattat tanken att få blifva hustrur åt reli- gionslärare, som voro ett godt stycke öfver 60 år och därtill fulla m e d krämpor.
Det var helt enkelt det frambrytande begäret att få gagna, tjäna, uppoffra sig själf, som tagit denna abnorma form, utan att därför läraren behöft göra synnerligen mera än visa sin glädje öfver sitt läsbarns kristen- domskunskap.
I de fall, där läraren har skarpt ut- präglade tendenser i en eller annan dogma- tisk riktning och söker leda ungdomen i samma riktning, uppstå ofta bland flickorna — gossar tala visst sällan om religiösa /
IDUN 156 ting — skarpt stridande partier.
Hvarje medlem af en nattvardsskola medför dit någon i hemmet insupen åsikt (om ej någon annan än.
föräldrarnes i ord eller gärning visade tvifvel på en uppenbarad religion), och där då hemmens åsikter sam- manfalla med lärarens, uppstår den jäsande känslan af harm mot de likgiltiga eller det mera vakna motpartiet, en känsla, som får gälla för kristlig nitälskan af dessa jäsande sinnen.
I större städer, hvarest olika präster samtidigt bereda nattvardsungdom, är det högst vanligt, att flickor disputera om sina olika religionslärares förtjänster.
Hvar och en prisar då sin — stundom på de andras bekostnad —, och hvad som då företrädes- vis vinner beröm, är lärarens sätt att fram- ställa frågor, d. v. s. examinera, så att de mera kunniga få tillfälle att visa hvad de inhämtat, utan att därför de svaga och okunniga allt för mycket blottas inför kamraterna.
(Forts.) • - • Min.
* - g a m l a flygel.
- j " * - örr stod den ' däruppe i vår sal i godt r sällskap med vårt lilla harmonium, med violin och guitarr; den stod där i vårt trefliga musikhörn — ty där är trefligt — du skulle bara se det!
Öfver orgeln ha vi Kronbergs Saul och David.
Litet till vän- ster på en hylla byster af Mozart och Beethoven.
Ett stycke därifrån en serie fotografier af musikheroer, Bach, Handel,, Gluck och Haydn, alla de andra att förtiga.
På andra sidan orgeln ha vi in effigie den för en tid sedan i Tyskland aflidne, ur ett fint, gediget konstnärshem utgångne d:r Emil Frommel — man ser honom där i den sida prästdräkten, m e d hvita lockar, med solljus i blicken och med händerna knäppta liksom till välsignelse och bön.
— Ja, där stod den förr, min gamla flygel.
Men så kom taffeln, och då fick den vika; då fick den flytta ner i mitt rum, i mitt Eden, som jag kallar det, mitt sanctuarium, mitt käraste.
Där tar den nu upp nästan hela ena väggen.
Och den har äfven där kom- mit i godt sällskap — i sällskap med mina kära böcker, med mina blommor, med mitt vackra Rydbergsporträtt, med allt detta, bland hvilket det är så ljufligt att drömma.
Min gamla flygel Nu är den skröp- lig och illa medfaren.
Dess en gång så glänsande mahognybeläggning är nu rispad och fläckad, tangenterna äro gulnade, en och annan sträng brusten, och tonen, som fordom var så fyllig och klangfull, är nu svag och darrande.
Och det är ej att un- dra på, ty när flygeln för många, många år sedan vardt vår, lär dess bästa tid redan för långt tillbaka varit gången.
Ja, nu är det skröpligt — och ändå är det mig så kärt, det gamla instrumentet.
Det ljuder därifrån liksom ett eko utaf svunna dagar, af hälft glömda .visor, af glada barnalöjen, af så mycket fagert och vänt, att det icke kan i ' ord uttalas.
— Vid tonerna därifrån ha vi jul efter j a l dansat kring granen.
Där har far spelat för mig dylika melodier, gamla Gluntar och Bellmaniader, glada polskor och ve- modiga folkvisor, och jag har lett och lyss- nat, ofta med tåren i ögat.
Där har jag tusen och en gånger spelat för honom hans 1898 älsklingsbitar.
HälstMozarts vackra: » K o m m, du schönes Glockenspiel » — och den vemo- digt vackra valsen ur Friskytten.
Där sjöng far med oss, då vi voro små, där lärde han oss med outtröttligt tålamod sång efter sång.
Där kom jag först in i toner- nas ljusa värld.
Där skref jag mina första visor.
Där glömde jag sorg och trötthet.
Där satt jag kväll efter kväll och drömde.
Där har täljts för mig så osägligt mycket härligt.
Du min gamla flygel, du har lik- som satt musiken till hela mitt lif!
Icke är det då underligt, att jag har dig så kär.
— Det är en njutning för mig att röra vid dina gulnade tangenter, att lefva om den gamla sagan igen.
Och därför går jag så gärna, när det lider mot skymning och kväll, till dig och lyssnar och ler och sjunger.
När man spelar riktigt sakta, hö- ras icke missljuden, då är det fint och vackert.
Och där drager fram melodi efter melodi.
Den trolska sången om Loreley —, » Den fader- och moderlösa visan » —, » Det driver en dug » — — — toner af glädje och sorg, af ve och fröjd — och sist dör allt hän i den veka » Irmelin Rose », och det blir så tyst, så tyst rundt ikring mig.
Då och då kommer det bara som en sakta susning från de dallrande strängarne.
Det är som gladdes det gamla instrumentet öf- ver, att det ännu i sin lefnads afton får sätta i toner kärlekens jublande, vårhvita dikt, öfver att det ännu icke sjungit sin svanesång.
— Adi.
* - - En kvinnlig gymnastik- uppvisning.
1) / lockan har nyss slagit 8.
Ute på ga- • tan råder ännu dagsljuset, men i Gymnastiska centralinstitutets öfningssalhar man tändt de stora elektriska lamporna.
» Kvinnliga gymnastiksällskapet » har i afton sin sista öfningstimme för terminen, o c h några intresserade personer äro inbjudna att se på.
Askådarne — mest damer, men äf- ven en och annan herre — ha tagit plats på i salens öfre del placerade stolar, och nu marscherar » truppen » in.
» Ett tu, ett tu! » Marschen är så jämn, lederna så raka, de första rörelserna — nack- böjning och armhäfning — utföras med grace och säkerhet under den framstående instruktriseus, fröken Sally Högströms., led- ning.
Detta är den högre afdelningen, den lägre afdelningens öfningar ledas af fru L. Klintberg.
» Framåt marsch! » Nu komina de gym- nastiserande närmare, så att vi riktigt kun- na se på dem.
De äro väl en 50, 60 styc- ken, de flesta bära mörkblå gymnastikdräk- ter med hvita.sjömanskragar, i hvilka de alla se helt smidiga och ungdomliga ut.
Men i ledet se vi så väl ungdomar med hängan- de flätor som kvinnor i 40-, 50-årsåldern med gråa här.
I » Kvinnliga gymnastiksällskapets » kurser får » hvarje välfräjäaä kvinna, som fyllt 15 år, » deltaga.
Dessa kurser anordnas i syfte att bereda arbetande kvinnor — alla dessa, som tillbringa de flesta af dagens timmar med stillasittande arbete vid kontorspulpe- ter, på syatelierer, i fabriker eller i hem- men — tillfälle till hälsosam kroppsrörelse.
Af brist p å.
medel, af oförstånd, ofta en- dast af tröghet försumma kvinnorna icke sidlan att sköta sin hälsa.
Så länge de icke känna sig sjuka, och ofta äfven sedan sjuk- domskänslor infunnit sig, tänka de icke på, om deras lefnadssätt är hälsosamt eller e j, om deras kropp får tillräcklig näring, till- räcklig hvila, tillräcklig rörelse.
Man hör nog många beklaga sig öfver öf veransträng- ning och trötthet, men blott allt för sällan träffar man på någon, som genom att stär- ka och härda sig söker förekomma ö v e r a n - strängningen.
Och blott sällan förstå de, att friskgymnastik är ett stärkande medel.
Under 10 år har nu » Kvinnliga gymnastik- sällskapet » från okt. — april anordnat kur- ser i friskgymnastik, och dessa hafva årligen omkring 150 deltagarinnor.
Borde icke de- ras antal i en stad som Stockholm, där en sådan mängd arbetande kvinnor finnes, vara mångdubbelt större?
— fråga vi oss ovill- korligen, medan vi följa uppvisningens gång.
Finns det inte hundratals kvinnor, som skulle behöfva räta ut sina stelnade lemmar efter arbetet, vidga sina insjunkna bröst, få blodet att cirkulera till kroppens alla delar och därigenom blifva starkare, hurtigare, gladare.
De veta endast icke huru nyttig och huru rolig friskgymnastiken är, eljes komme de nog i massa och ville vara med här.
Se, med hvilken kläm rörelserna gå, hur lätt de gymnastiserande klättra på stegar och linor, hur vigt de svänga öfver b o m - marna!
Se, hur deras ögon stråla, hur de- ras kinder få färg, hur glada och sprittan- de af lefnadslust de förefalla!
Det syns att de betrakta gymnastiken som ett nöje, att de njuta af att få röra på sig och använ- da sina muskler.
Det är den Lingska gym- nastikens rörelser de genomgå, uppvisnin- gen är icke alls anlagd på effekt, men den gör all heder åt både lärarinnan och ele- verna.
Nu är timmen slut, den sista armhäfnin- gen är gjord, det sista kommandoropet har tystnat, » truppen » marscherar i god ord- ning till afklädningsrummen, men ställer åter upp sig, då kapten C. Silow, » Kvin- liga gymnastiksällskapets » ordförande, fram- träder.
I hjärtliga ordalag framför han säll- skapets tack till fröken Högström, som nu i 10 år utan ersättning, med aldrig svikan- de nit och intresse ledt gymnastiköfningar- na två gånger i veckan.
Därpå vänder han sig till dem, som stå i ledet, tackar äf- ven dem för det intresse, hvarmed de om- fattat öfningarna, uppmanar dem att verka för att friskgymnastikens värde må blifva kändt och ber dem vara välkomna åter nästa höst.
Handklappningar och hurra- rop för fröken Högström besvara talet.
Askådarne strömma ut.
Från afkläd- ningsrummen hör man skratt och stoj, som vore det skolflickor och icke gamla förstån- diga människor, som klädde sig därute.
Hvad det låter trefligt, man kan inte låta bli att skratta själf, man känner sig helt upplifvad, bara af att ha sett på gymnasti- ken, en och annan förklarar sig bestämdt vilja vara med nästa termin.
Tiden för öfningarna är ju så lämpligt vald, först kl. 8,15 på aftonen sker uppställning, så dags äro väl de flesta lediga från sitt arbete.
Och priset är ju så billigt, 1 krona för höst-, 1,25 för vårterminen, och gymnastik- dräkter utlånas gratis åt obemedlade.
Det är lärarinnor och kassörskor och kon- torister, fabriksarbeterskor, sömmerskor, ele- ver vid Musikaliska och Konstakademien,
IDUN 1898 som hittills deltagit i kurserna, men Gym- nastiska centralinstitutets sal är rymlig och de arbetande kvinnornas antal är stort, många, många flere borde vara med.
Det ligger ju i den arbetande kvinnans eget in- tresse att upprätthålla sin arbetsförmåga, att motverka det stillasittande, enformiga arbetets skadliga inverkan på kropp och själ.
Hvarför skall hon då låta likgiltig- heten eller trögheten eller rädslan eller blyg- heten eller kanske bara obeslutsamheten af- hålla sig från att mottaga den hjälp, som bjuds henne?
Hvarför skyndar hon inte att begagna det tillfälle till hälsosam kropps- rörelse, som uppoffrande välvilja bereder henne?
&amp; Tm Skansen åter!
Våren kommen är, Och allt däruppe vårens prägel bår.
Väl ingingcn * ännu längs marken brinner, Men lågans slem för vårsolen försvinner, Och kolarkojans dörr Står öppen liksom förr, Fast vinterbrasorna därinne slocknat.
Med jubeldrill på, lätta vingars par, Med lek och Jlax och skrik sig malm, tar Den lilla siskan, steglitsen och finkon.
Kokett hon före, efter han i blinken!
Och orren dansar kring i eoigt samma ring, l trånfull mollton går hans kär / eksvisa,.
Se, liten hafstrut, fjäxieiiätt och jm, Går ned i vattnet, flgter ut och in, Och stolta svanarna förnämt, ses glida Så tgstu, ljudlöst vid hvarandras sida.
De gitta icke se Ät a.nkpar, som får ge Sig in åt dyn och plumsar, dyker, snattrar.
Karelerhingslen uti smidigt lopp — Guldfux Ull färgen — lar körbanan opp; Medvetna kraften hvarje sena spänner, lian trotsigt lyder tömmen, den han känner.
Och stoet skrapar mark Med hofven, fm och stark, Vill ystert gnäggande sin styrka pröfva.
Och litet åsnepar på banan gnor, I fula höljet goda viljan bor.
S:t Bernhardshundarne helt muntert skålla, Liksom de gladde sig, att det skall gälla För dem att draga fram Fn liten lycklig dam I hufva röd och med guldgula lockar.
Vårkvällen närmar sig — en sabbatskväll.
Till fågelvårlden, till hvart litet tjäll Når helgdags-stämning.
Helg målsklockan klingar Från gammal stapel, ljudet stilla svingar Kring rymden, manar frid, Kvällsolen lyser blid Och kasta / ' skimmer öfver furutoppar.
157 annars beräknade annonspris, eller för födelse-, förlofnings- och vigselannons kr.
1: 50 samt för dödsannons inom ram kr.
5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga De ännu talrikt tillströmmande inläggen storlek och den jämna och utbredda spridning till- i denna fråga synas bevisa, att intresset kännagifvandet därigenom- erhåller.
för densamma är både lifllgt och allmänt.
Itedaktionen af Idun.
Emellertid måste vi nu säga stopp och från * datum undanbedja oss vidare insändare.
Bland de redan inkomna skola vi ytterligare genom ett eller annat nummer göra ett lämp- ligt urval — allt är omöjligt att taga med.
S m å studier för Idun Och sedan måste diskussionen vara afslu- af Emil Unders.
af Idun. "
M ö d r a r emellan. "
Skaldernas kvinnor.
De nyföddas skötsel.
Fröding har som diktare två olika lynnen, ett lekande, lätt lynne, som förskaffat honom den stora publikens bevågenhet, och ett mörkt grubblande lynne, som tvingar honom att sjunga om dem, som lida och förtrampas.
Den muntre Fröding svärmar för fröken Elsa Örn, fröjdar sig åt att vara plågad af Härjarinnor sådana som småfröknarna Elsa och Greta, han sjunger o m vårfästmör, tral- lande jäntor och sladdrande käringar.
Men den andre Fröding, han beder all världen » I mänskor, våren intet hårda, » ty han har sett, hur, som han säger i dik- ten Det borde, varit stjärnor: — — » det som drömmer vackrast och det som blickar mildast, brutalast och vildast skall brytas mot jord och besudlas med mull. » Han hör jagar Malm berätta om sina hustrur och med förstucken ånger tälja sagan om Eli lita och han lyssnar till Fredrika Brions bikt: - Jag mötte en flicka, bon bar sitt barn, hon rodnade skamset förlägen, hennes dräkt var lump, hennes namn var skarn, hennes hem den oändliga vägen, hon hade dock något att kalla för sitt, mot hvarandra de värmde sig varma, jag ville att flickans barn vore mitt, jag ville jag vore den arma! » Ibland predikar skalden fred emellan man och kvinna: » Det är brant och tungt i lifvets backe, vi få gräla öfvernog ändå. » Han anser som i dikten Mannen och kvin- nan att, när vi nu en gång äro kvistar af samma träd — » så låtom oss synda och sämjas, så låtom oss samfäldt lida och sörja vårt lifs elände och hata och tvista och strida och älska till lifvets ände — — » På gränsen mellan de olika uttrycken för Frödings sätt att se världen stå sådana dikter som T valet och kvalet, berättelsen om den fattiga bondpigan, som slites mellan lusten till rikedom och minnet af vännen, eller kvädet om den snåla Gamle grefvinna Fatbur och stugor rodna, i dess sken, på Gambertin.
1 ' ppå renberget lyser skål ' hvar ren, Men solen glider undan — nattens limmar Andra af Frödings dikter tyda på att Sig smyga fram.
På Bredablick än glimmar diktaren hyser en viss misstanke om att Den blick, som solen sköt, kvinnorna stundom förakta männen och Just när den ögat slöt.
finna dem löjliga och plumpa.
Redan fröken Nu tyst i framtidsdrömmar hvilur Skansen.
Elsa Örn skämtar elakt med sin kavaljers Laura Fitinghoff.
elegi och den ståtliga Torborg ser föraktligt * ned på mannen som hon möter.