Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Justitierådet Cramér, med hvilken Justitierådet Qviding instämde, utlät sig: »Det torde ej vara meningen att befälhafvaren å förolyckadt eller prisdömdt 15 fartyg skall definitivt besluta i frågan om någon af besättningen genom försumlighet eller motvilja vid olyckstillfället må hafva förverkat större ellar mindre del af innestående hyra.
Då emellertid slika olyckor kunna inträffa utom riket, och det ofta händer, att manskapet på det förolyckade fartyget derute vinner anställning å annat fartyg, hvarigenom möjligheten att hos Svensk domstol söka rättelse i en af befälhafvaren uppgjord, möjligen lagstridig liqvid, uti hvilken innestående hyra upptagits såsom förverkad, för manskapet försvåras, synes det vara lämpligt att här stadgades ett tillägg i syftning att Svensk konsul å stället borde i första hand utreda frågor af detta slag.» § 61.
Justitierådet Naumann anförde: »Det är bekant att i vårt fädernesland en så kallad nationalafgift blifvit af de handlande och skeppsredarne uppburen för att bekosta skeppsbrutet och sjukt sjöfolks hemförskaffande till fäderneslandet; att, sedan denna upphört, en så kallad nalionalkassa blifvit i Stockholm inrättad med samma syfte under dervarande Sjömanshus-Direktions inseende och med Reglemente utfärdadt af Kongl.
Kommerse-Kollegium den 24 Januari 1772, der utinnan detaljerade föreskrifter meddelas i ämnet.
Jemväl i några andra städer kommo sådane nationalkasse-inrättningar till stånd; i de flesta åter förklarade köpmännen, att hvarje gång något dem tillhörande fartyg förolyckades utrikes, ville de sjelfve å egen bekostnad besörja om hemförskaffande af sina sålunda skeppsbrutna besättningar.
I anledning häraf utfärdades cirkulärer, hvarutinnan skeppsredarne anbefalldes att, vid sina fartygs utsändande till utrikes orter, förse skepparne derå med kreditiv på säkert utländskt handelshus, för att å samma kreditiv, vid timande olyckor och strandningar, genast kunna upptaga nödiga penningar till förolyckade skeppsbesättningars underhåll och hemförskaffande; och skulle det åligga de städer, hvilka i den Stockholmska nationalkassan icke ville deltaga, att i fall något af deras sjöfolk, som med sådant kreditiv icke blifvit försedt eller detsamma förlorat, skulle förolyckas, ofelbart af egna medel ersätta och betala alla de förskott, som agenter, kommissarier och konsuler blifvit föranlåtne att till sådant sjöfolks räddande och hemförskaffande åvägabringa.
Gällande konsulsstadga meddelar, som bekant är, föreskrifter angående konsuls tillgörande i afseende på understöd och hemförskaffande af sjöfolk, och innehåller, att han till utbekommande af ersättning för utgifter i sådant afseende har att vända sig antingen till vederbörande redare, eller ock, om sjömannen är Svensk, tili Kommerse-Kollegium, samt, om han är Norrman, till Norrska Regeringens Finans-, Handels- och Tull-Departement.
I Norrige betalas slika kostnader af Statskassan, när ett
Norskt skepp i främmande land förolyckas eller får sådan skada, att det icke kan iståndsättas, samt när skeppet uppbringas eller prisdömes, ‘ för 9å vidt 16 krigets utbrott ännu ej var bekant pä det ställe, hvarifrån skeppet sist utgick till sjöss.
(Härom kan läsas:
Anmeerkninger ved Udkast til Lov angaaende Sefarten i Norska Storthingets Forhandlinger 1851, Del. 5, Litt. N, sid. 29, samt Litt.
U Del. 8, Naeringskomitéens N:o 2 Iridstilling angaaende Kongl. Maj:ts Proposition til en Lov om Sofarlen, sid. 32 § 7) Hvaremot i alla andra fall, såsom när krigets utbrott pä afseglingsorten var bekant, eller när skeppet säljes, eller när nägon af manskapet i anseende till sjukdom qvarlemnas, omkostnaderne för folkets hemförskaffande betalas of vederbörande rederier, efter att, om så varit nödvändigt, hafva blifvit af konsuln förskjutne.» »Det vore i flere afseenden önskligt om någon anordning kunde vidtagas, hvarigenom ifrågavarande kostnader äfven hos oss blefvo i de först omnämnda fallen godtgjorda af allmänna medel.
Förslagets 61 § kunde då lämpligen förändras till likhet med 34 § i Norska Sjölagen.» Af Justitieråden Qviding och Cramér yttrades: »Det synes oss, som skulle redares åliggande att, sedan fartyg förolyckats, bekosta manskapets hemförskaffning, sakna allmängiltig rättsgrund.
Förhyringsaftalet, hvilket förbinder både rederiet och manskapet, har i delta fall ej blifvit genom rederiets förvållande brutet, och att, under sådana omständigheter, till rederiets öfriga förluster lägga tungan af kostnaden för manskapets hemförskaffning synes oss icke rätt.
Men det torde icke eller vara billigt eller ens statsklokt att lemna det efter olyckan oftast nödställda manskapet utan hjelp för hemresan.
Mången skulle derigenom sättas ur stånd att återvända.
Vi tillåta oss derföre föreslå alt, på sätt Norska Lagen, och äfven den Engelska, bestämmer, förolyckadt fartygs manskap måtte på Statsverkets bekostnad få hemförskaffas.» § 65.
Justitierfldet Alexanderson ansåg den i stadgandets sista punkt inlagda mening, att sjöman, hvilken, i rederiets tjenst och utan eget förvållande, blifver sjuk eller skadad, samt af sådan orsak qvarlemnas å utländsk ort, skulle vara förbunden att sjelf, så vidt han kunde, bestrida sjukvårdskostnaden, icke öfverensstämma med de eljest i denna § följda grunder, hvadan, efter Justitierådets tanke, orden: »der de ej af sjömannen kunna bestridas», borde utgå.
Justitierådet Naumann utlät sig: »I Förslaget begynner 65 g med att omtala, det sjuk sjöman kan skiljas från tjensten.
Hufvudsyftet med hvad i ofvan nämnda § innehålles, är dock påtagligen alt meddela föreskrifter icke om sjömans förafskedande, utan om den sjukes vårdande och hvad dermed står i sammanhang.
Tankegången torde således derefter böra rättas.
Afven i detta ämne anser jag Norska Sjölagen kunna förordas.
Den innehåller i 32 § först ett stadgande om det 17 det fall, då förhyrd sjöman i skeppets tjenst fått skada, som hindrar honom från att anträda resan.
Derefter om den händelsen då någon af manskapet blir sjuk eller får skada sedan skeppet har afseglat.
Vidare: om sjukdomen fortfar när skeppet vänder tillbaka.
Sedermera stadgas om hyran och om afliden sjömans arfvingars rätt i sådant afseende, samt slutligen om huru förhållas skall, när sjukdomen är ådragen genom den sjukes eget förvållande. § 71.
Justitieråderi Qviding och Cramér tillstyrkte, i likhet med hvad Tyska Lagen (Art.
347) stadgar, att här må bestämmas, det sjöman icke må å utländsk ort lemna sin tjenst å fartyg innan Svensk konsul sådant medgifvit.
Juslitierådet Naumann anförde: »Likasom i denna § de fall äro samman förda, då sjöman är berättigad att tjensten uppsäga, torde det vara tjenligt att på ett ställe utsätta de händelser, då skeppare eger afskeda den förhyrde sjömannen före tjenstetidens utgång; i hvilket afseende hänvisas till 343 Art. i Tyska Sjölagen.» »Stadgandena om hvad sorn rörer hyra och ersättning derför torde i allmänhet jemväl kunna i en § sammanföras, om ock under skilda momenter.» »För vinnande af större tydlighet och på det ej 36 § måtte synas stå i strid med 71 §, torde, hvad beträffar denna sednare, följande supplering, i nära öfver ensstämmelse med Holländska Lagens 440 §, kunna verkställas: 1. när före resans början ett krig uppstår etc.; 2. när före resans början skeppare ombytes; 3. när den resa, för hvilken sjöman blifvit förhyrd, förändras innan skeppet ut lupit till sjöss; 4. när sjöman får sjelf skepp att föra eller kan erhålla plats som styrman, eller i öfrigt ådagalägger, att efter förhyringen sådana omständigheter inträffat, att förhyringskontraktets uppfyllande skulle för hans välfärd blifva menligt (jemför Norska Lagens 36 §); 5. när han träder i äktenskap; 6. när han inför Svensk domstol eller Svensk konsul styrker, att skepparen miss handlat honom, vare sig våldsamligen eller genom undanhållande af den honom tillkommande kost ; 7. när skeppet säljes till utländsk man.» »Hvad i förslagets 6:te punkt är upptaget (»när han efter sista påmönstringen varit tili sjöss två år —„— träffad») kati här utgå, om 36 § ändras till öfverensstämmelse med Norska Sjölagens 29 §.» »Hvaremot ej torde böra utelemnas följande två i främmande Sjölagar påtänkta fall: 3 48 8. när före resans början, eller i nödhamn, säker underrättelse ingär, att smitto sam sjukdom härjar å den ort, dit skeppet är bestämdt; 9. när aftalet var, att skeppet skulle afgå med konvoj, men sådan ej beviljas.» »I de fall, som 4 och 3 momenterne upptaga, är den förhyrde skyldig att i sitt ställe sätta annan duglig och pålitlig man, sora ingår på de i förhyringskon traktet stadgade vilkor.» § 73.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann anmärkte, att efter ordet: »hafva» borde tilläggas: der annat ej aftaladt blifvit. § 74.
Justitierådet Naumann yttrade: »Denna Afdelning innefattar utan tvifvel den jemförelsevis vigtigaste delan af Sjörätten, enär befraktning utgör handelssjöfartens hufvudändamål.
De ledande grundsatserna rörande fraktkontraktet, och hvad dermed sammanhänger, återfinner man i alla sednare
Sjölagar temligen öfverensstämmande och grundande sig på sedvänjor, som under tidernas lopp utbildat sig.
De ämnen, hvilka lagstiftaren har att i denna Afdelning behandla, äro: om fraktkontraktets väsende och form, särskilda arter af detta kontrakt, certeparti och dess innehåll, styckegods-befraktningen, skepparens pligter med hänseende till fraktgodset före afresan, liggedagar, lastqvittenser, konnossementer, dessas innehåll, betydelse, bevisningskraft, öfverlåtelse och verkan af en slik öfverlåtelse, skepparens pligter med hänseende till fraktgodset dels under resan, dels efter fullbordandet deraf, befraktarens pligter, fautefrakt och dess beräkning, fraktkontraktets upphäfvande genom belraktarens eller skepparens förvållande, eller genom »vis major», fraklbetalning, Ieckage, skeppet såsom säkerhet för varan och varan såsom säkerhet för frakten.
Hufvudsaken, vid förbättrande af vår lagstiftning rörande dessa ämnen, torde vara att med ordning, tydlighet och fullständighet upptaga de rättsnormer, som redan gälla hos de större sjöfarande nationerna, ty något väsendtligt nytt derutöfver är här icke att föreslå.» »I afseende på så väl anordningen, som enkelheten och tydligheten i de särskilda stadgandena, kan jag ej undertrycka den mening, alt Norska Sjölagen, äfven i denna Afdelning (motsvarande 4 och 5 Kap.) torde hafva företräde framför Förslaget»
I afseende särskildt på 74 §:ns innehåll yttrade sig Justitierådet Naumann vidare : »Det slag af fraklkontrakt (certeparti), hvarigenom skeppet befraktas helt och hållet, eller till en bestämd pars quota eller pars quanta, anser jag böra alltid 19 afslutas skriftligen, och lagen innehålla ett uttryckligt stadgande i detta afseende; äfvensom det fall lärer höra påtänkas, att någon upplåtit tvem ett, och alltså stadgas hvilketdera altalet skall i slik händelse blifva gällande.» Justitieråden Qviding och Cramér erinrade, att det kunde ej sakna skäl att i Lagen bestämdes hvilket fraktslut må anses giltigt, i händelse tvenne sådana för samma tour blifvit afslutade. § 77. Justitieråden Qviding, Cramér och Naumann påminte, att Code de Commerce (Art.
290) upptager här endast en fyrationdedel, hvilket dock gjorde, för ett fartyg om tvåhundra läster, fem läster och detta syntes vara tillräckligt. § 78, mom. 2.
Justitierådet Wretman föreslog här följande redaktionsförändring: är aflastare eller lastemottagare för fartygsbefälhafvare icke uppgifven eller eljest känd, räknas liggetiden etc.
Häruti instämde Justitierådet Alexanderson, likväl så, att, i stället för orden: »icke uppgifven eller eljest känd» borde begagnas orden: icke att träffa % 80.
Justitieråden Alexanderson, Qviding, Cramér, Wretman och Naumann hemställde, om icke andra momentets andra punkt skulle riktigare uttryckas sålunda:
Betalning af fordran för öfverliggedagar, som vid inlastning uppkommit, md ej, sedan fartyget lemnat lastningsorten, utsökas ur godset, der ej om den fordran skett anteckning i konnossementet. § 81.
Af Justitieråden Qviding och Cramér anmärktes, att tillägget, som börjar med orden: »uppstår tvist etc.» syntes Justitieråden böra i §:n hafva sin plats efter orden: »såsom i 78 § sägs», enär på den efterkommande meningen tillägget icke hade afseende. § 82.
Justitieråden Qviding och Cramér yttrade: »För tydlighetens skull torde här böra, på sätt i Norska Lagen är iakttaget, uttryckas, att tackel, tåg och tillbehör för lastning elior lossning äfven bekostas af fartygsegaren.» 20 »I öfrigt anmärkes emot §:ns redaktion, att sednare meningen i första stycket synes, såsom angående endast lastning, böra uppflyttas före den mening, som börjar med orden: »vid lossning etc.» Justitierådet Naumann anförde: »Om det fraktgods, som skall i skeppet intagas, blifver skadadt genom att af befraktaren framföras til! skeppsbord i ogynsamt väder eller på otjenliga farkoster o. s. v., bör skepparen ej stånda ansvaret för skadan (se Norska Lagens 54 <§.)» § 85.
Justitierådet Naumann ansåg, att hvad som i Tyska Lagens 564 § 2 mom. stadgas om befraktarens ansvar när han i detta fall bandlat med skepparens vetskap, icke borde alldeles förbises, § 88.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér anmärkte, att del från 4847 års Förslag här införda förbud mot inlastning i kajuta eller öfriga undantagna rum, af samma varuslag, som frakten innehåller, syntes Justitieråden alldeles öfverflödigt, synnerligen som befraktaren, der anspråk i denna syftning undantagsvis väcktes, bade sig öppet att härom i fraktaftalet vilkora; samt att efter denna åsigt skulle hela §:n lämpligen kunna utur Förslaget utgå. §§ 89 och 90.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér anmärkte såsom oriktigt, att i dessa §§ förekommo stadganden om både lossning och lastning, ehuru ordningen syntes fordra att föreskrifterna rörande dessa bestyr icke förblandades; och funno
Justitieråden förslaget i 90 § om skyldighet för befraktaren att lasta så mycket gods att det i värde motsvarade frakt och kaplake, icke rätt lämpligt, enär svårigheter och tidsutdrägt lätteligen vore att förutse för den fartygsbefälhafvare, som skulle nödgas emot befraktaren anlita lagliga åtgärder för en sådan skyldighets uppfyllande.
Det syntes Justitieråden, som skulle större klarhet i uppställningen samt fullständighet i här afsedda bestämmelser vinnas, om man iakttoge följande redaktion: <§ 89.
Befraktare af helt fartyg staude fritt att lasta det fullt eller icke, men ege icke fordra afdrag å betingade frakten för hvad som i fulla lasten brister.
Vill han fraktslutet häfva, uppsäge det hos fartygets befälhafvare innan liggetidens utgång och innan fartyget från lastningsorten afseglat, samt erlägge då lill befälhafvarén hälften af den betingade frakten, derå belöpande kaplake och ersättning 21 för öfverliggedagar, om sådana egt rum■
Är fartyget befraktadt för flera resor etc. — — de öfriga.
Är resornas antal ej bestämdt, bedömes godtgörelsen af skiljomän, hvarom i 334 § sägs.
Finnes vid liggetidens slut så mycket gods icke vara till lastning aflemnadt, att detsamma kan antagas i värde motsvara fulla frakten jemte kaplake, vare befälhafvaren icke förbunden att med fartyget afsegla, så vida icke befraktaren inom nämnda tid ställt för frakt och kaplake nöjaktig säkerhet.
Har sådan säkerhet ej blifvit ställd, vare fraktslutet att anses såsom å béfraktarens sida brutet, och erlägge denne dä halfva fraktbeloppet jemte kaplake, samt ersättning för öfverliggedagar.
Har vid fraktslut blifvit stadgad annan påföljd i händelse aftalet uppsäges eller brytes, gälle hvad sålunda blifvit öfverenskommet till efterrättelse. § 90.
Befraktare af helt fartyg ege inlastadt gods äter lossa, emot det att han ersätter alla utgifter för lastning och lossning, samt derjemte betalar eller ställer nöjaktig säkerhet för frakt och hvad som i öfrigt må kunna fartygets egare eller befälhafvaren såsom ersättning för fraktslutets häfvande tillgodokomma.
Har konnossement d lasten redan blifvit utfärdadt, eller häftar densamma för bodmerilän eller haveribidrag, må dock lossning icke ske förr än befraktaren till fartygets befälhafvare ,återställt alla exemplaren af konnossementet eller ställt säkerhet jemväl för godtgörelsen af de anspråk å lasten, som annan lagligen eger. § 91.
Justitieråden Qviding och Cramér förmälte sig, i stället för de tillagda orden: »der den bestämda — — — — — inställes» föreslå: vder resan ändock kommer att försiggå»; hvarjemte bemälde Justitieråd yttrade, alt, skulle det fall inträffa, att alla befraktarne underläto aflemna gods och resan förthy inställdes, Ju stitieråden ansågo, det endast half frakt borde kunna af hvarje befraktare utfordras. § 92.
Justitieråden Qviding och Cramér tillstyrkte, att efter orden: »Dock vare han skyldig» må införas: »om full last ändå bekommes.D § 95.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér hemställde om icke andra punkten kunde heldre lyda sålunda:
Medgifver etc. — — — vare han, efter 50 22 § ansvarig Öfriga befraktare, i händelse skada, genom uppehåll eller annorledes, för dem uppstår.
Justitieråden Wretman och Naumann anförde: »Den i förevarande § gifna regel, att, om befraktare äro flere, eger ingen af dem rätt att inlastadt gods åter utlossa, utan med skepparens medgifvande, stöder sig ej på tillräcklig rättsgrund Skepparen, som bär kan jemföras med depositarius, bör ej hafva bättre rätt än fraktgodsets egare.
Om t. ex. en person ämnar med familj utflytta till främmande land, vare sig för att der bosätta sig för alltid, eller ban såsom konsul eller an nan internationel embetsman fått uppdrag att för viss tid derstädes sig uppehålla, för hvilket ändamål ban låtit inlasta sitt bohag i det skepp, på hvilket han äfven sjelf beslutit resa, men i god tid före fartygets afgång ändring sker i detta bans företag, så att han måste qvarstanna, bör det väl ej få bero på skepparen att en sidigt afgöra huruvida, det oaktadt, bohaget skall transporteras t. ex. till Amerika.
Befraklaren bör rimligtvis äfven i detta fall tillgodonjuta den rätt, som i Norska Lagens 49 § är befraktare i allmänhet medgifven.» § 100.
Justitieråden Qviding och Cramér ansågo ordet »behörige» här böra bortfalla, och Justilierådet Wretman förmälte sig, då stadgandet bär syntes åsyfta endast inrikes orter, anse följande tillägg erforderligt:
Inträffar sådant förhållande å utrikes ort, förfares efter hvad derstädes stadgadt och öfligt är.
Justilierådet
Naumann yttrade, att anmärkningen om den större enkelbeten, klarheten och ofta äfven fullständigbeten i Norska Lagens stadgande, jemförde med Förslagets, bade, efter Justitierådets tanke, sin tillämpning äfven på Förslagets 100 och 101 §§, jemförde med Norska Lagens § 63; ocb ansåg Justitierådet jem väl, att hvad Tyska Lagen i Ari 661 mom. 4 innehåller för det fall att konnossementet ej är stäldt till order och skepparens åliggande i sådan händelse att fraktgodset utlemna, kunde förtjena jemföras. § 103. Justitieråd?,!
Naumann yttrade: »Ett mycket omtvistadt ämne, som lagstift ningen i särskilda länder på sednare tider sökt reglera, synes mig hvarken i 103 § eller annorstädes i Förslaget hafva fått någon tillfredsställande lösning, nemligen den fråga: huruvida öfverlåtelse af ett lill viss man eller order stäldt konnossement har alldeles samma betydelse som om de i konnossementet förtecknade varor traderades med eganderätt.» »Det'är bekant att slika konnossementer i handelsverlden betraktas som negotiab'3 papper och endosseras likasom vore de vexlar.
Man anser konnossementets 23 öfverlemnande som en slags symbolisk tradition af sjelfva varorna, om ock dessa ännu liro på sjön.
Vanligen trasserar afsändaren vexel på beloppet på emottagaren.
En slik vexel, säger man, skulle emottagaren icke med säkerhet kunna före varornas ankomst betala eller acceptera, om icke konnossementets emottagande vore för honom liktydigt med emottagande af sjelfva fraktgodset».
»Denna köpmän emellan numera hyllade åsigt, ehuru (som bekant är) mycket bestridd, ligger till grund för åtskilliga stadganden i nyare Sjölagar.
Men fullt genomförd skulle den utau tvifvel leda till obillighet.
Om t. ex. konnossementets emottagare gör konkurs innan fraktgodset är till honom verkligen öfverlemnadt och icke heller af honom betaldt, så skulle, med tillämpning af ofvannämnde åsigt, konkursmassan hafva rätt alt emottaga varorna, och afsändaren få nöja sig med att i massan bevaka deras värde såsom en oprioriterad fordran, för hvilken måhända en ringa eller ingen dividend vid slutliga utredningen erhölls».
»Äfven om man antager konnossementets öfverlemnande såsom en symbolisk tradition af fraktgodset (eller rättare en fingerad, ty symbolisk i Romersk mening blir den icke), så kan en sådan tradition hafva egt rum till emottagaren i egenskap endast af agent, speditör, kommissionär. 1 detta fall är klart, att ingen eganderätt blifvit öfverlemnad.
Afsändaren kari återkalla fullmakten antingen genom att till tredje man afsända nytt konnossement, eller annorledes».
»Har åter konnossemenlet blifvit öfversändt till emottagaren i egenskap af varornas köpare, så iakttager man allmännast numera i praxis hvad äfven till lagstiftningen börjat öfvergå, följande modifierande reglor: l:o i den händelse konnossementet ännu är i emottagarens hand.
Afsändaren får icke återkalla detsamma, så framt ej något särskildt vilkor är betingadt, som icke blifvit uppfyldt, eller emottagaren gjort konkurs utan alt hafva betalt varorna, eller nekar att acceptera den för vprorna dragna vexel, oaktadt denna icke står i strid med föregående aftal; 2:o 0111 emottagaren har till tredje man öfverlemnat konnossementet.
I slikt fall förbi i Iver tredje mans rätt oförkränkt och afsändaren får icke vindicera varan från honom, men eger rättighet fordra, det han med ed skall intyga sin bona fides, och alltså att han icke vid konnossementets öfverlåtelse hade sig bekant någon omständighet, som betog hans fångesman rätt till varorna».
»Genom dessa reglor har man ej alltför mycket gynnat handeln med konnossementer, den der ej sällan bedrifves af köpmän, som inlåtit sig i alltför vidsträckta spekulationer i förhållande till sina tillgångar».
»Man kunde visserligen invända, att frågan, strängt taget, ej utgör föremål för sjölagsstiftningen, men snarare för bestämmelser i allmän lag och särskildt i Konkurslag, Dock torde dervid observeras, att då frågan ställes i sammanhang med fraktgodsets utlevererande af skepparen och således rörer förhållandet emellan olika personer, som påstå sig vara berättigade till de varor, hvilka skepparen till följd 24 af konnossement har att utlemna til! den ene eller andre, kan frågan med fullt berättigande få en plats i Sjölagen, likaväl som (lera andra der förekommande föreskrifter.
I systematiska framställningar af Sjörätten behandlas den i detta sammanhang, och, derest i annan lag så erfordras, kan en uppkommande lucka der fyllas med en hänvisning: om konnossementer skils i Sjölagen. § 38 i nu sanktionerade
Konkurslag gör ett tydligt och bestämdt stadgande angående konnossementer ingalunda öfverflödigt, utan tvärtom nödigt.
Om förskott på grund af sådant konnossement, sorn i Sjölagen omtalas, är stadgadt i Kongl. Förordningen den 6 Oktober 1848». »Norska Sjölagen har i 64 § upptagit ofvannämnda reglor.
Denna §, likasom den 63, förtjenar, efter min tanke, en plats i Förslaget». § 104.
Justitieråden Alexanderson, Qviding och Cramér föreslogo, att sista perioden efter ordet: »eljest» må blifva så lydande: gjort någon anmärkning eller förbehåll % afseende å godsets beskaffenhet eller vård, bör han etc.
Det ansågs nemligen vara i sin ordning att, om befälhafvare!! å konnossementet antecknade t. ex. att emottagen spanmål varit våt, en sådan anmärkning borde kasta bevisningsskyIdig— heten i afseende å godsets bättre beskaffenhet vid aQemnandet på befraktaren eller aflastaren. § 107.
Justitieråden Alexanderson.