Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I gemensamt haveri ersättes icke: 1. fartygs tillbehör, sorn blifvit kastadt, när det vid kastningstillfället varit å däcket liggande, utan att der hafva sin rätta plats; 2. gods, som legat å däck, när det ej kastas för att lätta fartyg, som kommit å grund, äfvensom gods, hvilket varit vid fartygets sidor fastsurradt eller i dess båt inlastadt; 3. gods, hvarå konnossement eller fraktsedel ej blifvit utfärdad, och som ej heller finnes i lastbok eller å manifest antecknadt, derifrån dock undantagne befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhöngheter, när eganderätten till dem med ed eller annorledes styrkes; 4. dyrbarheter, penningar och värdepapper, som ej blifvit för befälhafvaren angifna; 5. skada å fartyg, dess tillbehör eller last, uppkommen genom pressning med segel ; skada å fartygets pumpar, uppkommen vid pumpning för att hålla fartyget läns; 6. segel, som blåst sönder; mast, stång eller rå, som blifvit bräckt eller fallit ner, och sedan kapats. § 151.
Kan skadans utrönande eller afhjelpande ej ske utan lossning af lasten, förordne värderingsmännen derom.
Ej må botande af skada eller lossning af last företagas, utan att besigtning och värdering, som nu sagdt är, föregått, derest ej befäl - Expedilions-Utkottels Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o '164. 51 hafvaren kan styrka, att skadan varit så obetydlig, eller nöden så trängande, att besigtning och värdering skäligen ej bort eller kunnat anställas. § 152. ökadans belopp utgöres af värderingssumtnan, när reparation af skadan ej verkställes, eller, när efter verkställd reparation, värderingssumtnan understiger verkliga reparationskostnaden; men af verkliga reparationskostnaden, när denna understiger värderingssumman.
För dylik skada, som timat sednare, äfvensom för annan skada afdrages, såsom skilnad af nytt emot gammalt, en tredjedel, och å ankarkettingen en sjette del.
Har godset ej något gångbart pris å den ort, bestämmes värdet genom uppskattning af sakkunnige män, utsedde på sätt i § 151 sägs.
Slutar resan i nödhamn, eller bergås gods efter skeppsbrott, bestämmes godsets värde efter gångbara priset i nödhamnen eller bergniugsorten.
Från det sålunda funna värdet afdragas kostnader för lossning och försäljning jemte andra dermed förenade umgälder samt tull och frakt. § 154.
Har godset likväl, före uppgörande af dispachen (haveriräkningen) blifvit försåldt, anses dess försäljningspris, med de afdrag, föregående mom. stadgar, utgöra dess värde i skadadt tillstånd. 52 Expeditions-Utskottets Försel? till underd.
Skrifvelse, l\:o 164. § 156.
Tiel beräkning af den ersättning, som skall utgöras för gods, uppoffradt eller skadad t i gemensamt haveri, afdrages den skada, det lidit genom enskildt haveri före, vid eller efter haveritillfället. § 157.
Förlust af frakt utgöres af det belopp, som, enligt fraktaftal, varit i frakt betingad t för gods, som i gemensamt haveri ersät tes.
Slutar resan i nödhamn, beräknas frakten efter de grunder, § 5 bestämmer. § 158.
Skadan fördelas å fartyg, last och frakt, i förhällande till hvarderas värde. § 159.
Fartyget deltager i gäldande af gemensamt haveri efter: 1. värdet, hvartill fartyget, när faran upphört, uppskattas af sakkunnige män, utseddo pä sätt i § 151 sägs; och 2. värdet af den skada å fartyget och dess tillbehör, hvilken enligt § 152 beräknas till ersättning i gemensamt haveri.
Faran upphör i den hamn, der fartyg och last skiljas åt, eller, om till skadans botande nödhamn dessförinnan anlöpes, i denna. § 160.
Lasten deltager i gäldande af gemensamt haveri efter: 1. värdet af allt det gods, som vid haveritillfället funnits ombord, och ej, före fartygets ankomst till den hamn, der' faran upphör, gätt förloradt, hvilket värde utrönes för oskadadt gods på sätt 8 153 stadgar, för skadadt gods, enligt § 155; och 2. värdet af det, som beräknas såsom ersättning för gods, förloradt eller skadadt i gemensamt haveri.
Om den hamn, i hvilken faran upphör, gälla bestämmelserna i föregående §. § 161.
Frakten deltager i gäldande af gemensamt haveri med halfva beloppet af: 1. den frakt, som är förtjent; 2. den frakt, som beräknas till ersättning i gemensamt haveri.
Ar ej viss frakt öfverenskommen, vare om dess bestämmande lag som i § 5 sägs. § 162.
Kommer gods, som i gemen arnt haveri blifvit upptaget, efter dispachens uppgörande till rätta, njute de, som till gemensamma haveriet bidragit, i förhål - Expeditions-Utshotlets Förslag lill lindard.
53 lande till deras andel, ersättning ur samma gods, efter afdrag af bergarelön och andra kostnader. § 163.
I gäldande af gemensamt haveri deltaga icke! 1. proviant och ammunition; 2. befälhafvarens och besättningens hyror; 3. befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhörigheter, hvilka till gods och varor icke kunna räknas; 4. allt hvad någon täger på sig och sjelf räddar; 5. det gods, hvilket i § 150 mom. 1, 2, 3 och 4 från ersättning undantages, såvida det ej blifvit räddadt. § 164.
Utredningen af den skada, hvilken såsom gemensamt haveri gäldas skall, och fördelning af densamma, sker genom dispache, upprättad af dertill förordnad tjenstemän (dispacheur).
Dispache upprättas på det ställe, der fartyg och last skiljas åt, eller der dispache för den ort vanligen uppgöres. § 165.
Sedan dispacheuren fått emottaga fullständiga haverihandlingar, vare han skyldig att sist två månader derefter å dag, som genom anslag å stadens rådstufva af honom kungöras hör, hafva dispachen upprättad och tvefaldt utskrifven med derå tecknad underrättelse, inom hvad tid den missnöjde bör, till sin talans bevakande, målet vid domstol anhängigt göra (§ 305); utgifve ock det ena exemplaret till den, handlingarne aflemnat, och hålle det andra öfrige delegare i haveriet tillhanda, § 167.
Fartyget må ej lemna den hamn, der haveriet blifvit uppgjordt, förr än bidragen af fartyg och frakt blifvit guldua eller säkerhet derför ställd. 54 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. § 168.
Till enskildt haveri räknas all skada och kostnad, hvilken ej till gemensamt haveri kan hänföras, säsom: l:o. tillfällig skada å fartyg eller gods af eld, isgång, storm eller sjöstörtning, af fartygets segling eller drifvande på annat, af dess stötning på klippa, grund eller strand, af uppkommen läcka, genom bristande, skamfilande, bortblåsande, eller förlust af mast, stång, rå, segel eller annat fartygets tillbehör, så ock af skeppsbrott, kondemnation, plundring eller borttagande af fartyg eller last, skeppsredskap eller gods, når det sker utan att befälhafvare något deraf utgifver till befrielse från ytterligare våld; 2:o. kostnad för sådan omlastning af gods, som i § 114 sågs, så ock den förhöjning af frakt, som dervid måste erläggas; 3:o. reklamationskostnad, når fartyg och last, efter skedd uppbringning, hvar för sig reklameras; 4:o. kostnad för protest och sjöförklaring i anledning af de i denna § omförmålda olyckshändelser, då gemensamt haveri tillika icke egt rum, så ock kostnad för besigtning och värdering af sådan skada, som i mom. 1 upptagen år; 5:o. arfvode till kommissionär vid de i föregående momenter omförmålda olyckshändelser och för dervid gifna penningeförskott; 6:o. kostnad och förlust, som i § 143 mom.
11 omförmålas, når anskaffandet af penningar varit föranledt af enskildt haveri. § 169.
Alla sådana förluster och kostnader, som i föregående § omförmålas, falla enskildt å fartyg, frakt eller last, eller å den del af lasten, som af skadan träffad blifvit och kostnaden föranledt.
Slitning å fartyg och redskap, skeppsumgålder samt karantäns- och andra kostnader i lastnings- och lossningsort, så ock dylika kostnader i den hamn, fartyget anlöper för motvind, svårt väder eller af annat skål, skola, då de ej kunna räknas till gemensamt eller enskildt haveri, falla fartyget ensamt till last, såvida derom ej annorlunda vid fraktslut aftaladt år.
Om skada genom fartygs ombordluggning. § 171.
Hvad befälhafvare har att iakttaga till undvikande af sammanstötning med andra fartyg; derom år särskildt stadgadt. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. 55 § 172.
Uppstår skada å fartyg derigenom att ett fartyg seglar eller drifver på ett annat, och år befålhafvaren eller någon af besättningen dertill vållande, ersatte han skadan och rederiet ansvare derför efter hvad i § 49 stadgas.
År sammanstötningen förorsakad genom vållande å båda sidor, eller af våda, drage hvartdera fartyget sin skada; ege dock, i förra händelsen, domstolen pröfva om endera sidan varit till sammanstötningen mera vållande ån den andra, samt ålägga den, som gjort sig skyldig till sådan större grad af vållande, att gälda en del af det andra fartygets skada; och vare jemväl i ty fall rederiet ansvarigt såsom i § 49 sågs. § 173.
Når sammanstötning skett, skall domstolen, vid bedömande af frågan om vållandet, taga i betraktande om tiden medgaf öfverläggning eller om beslut skulle plötsligen fattas. § 174.
Last i fartyg, som skadar annat, må ej i något fall i fartygets ersättningsskyldighet deltaga. § 175.
Har gods blifvit skadadt genom fartygs sammanstötning med annat och år befålhafvaren eller någon al besättningen å ettdera fartyget dertill vållande, vare lag som i § 172 mom 1 sågs.
År vållande å båda sidor, gåkle hvardera befålhafvaren den skada, som lasten i hans fartyg åkommit, der ej den ene befålhafvaren år mera vållande ån den andre, i hvilket fall vare lag som i § 172 mom. 2 sågs.
Om strandning och skeppsbrott, sä ock om. skeppsfynd och strandvrak. § 176.
Råkar fartyg i sjönöd, skola befälhafvare och besättning göra allt hvad som står i deras magt, för att afvärja olycka och icke öfvergifva fartyget, så långe hopp om räddning finnes.
År räddning omöjlig och faran så hotande, att de nödgas öfvergifva fartyget, böra befälhafvare och besättning, så snart som möjligt, draga försorg om bergning af fartyg och gods, dels genom att sjelfva återvända till vraket, dels genom att skaffa nödig hjelp. § 177.
Når sjöolycka timar och anmälan derom sker hos borgmästare eller kronobetjent, bör denne, om så nödigt pröfvas, infinna sig på stället samt med anskaffande 56 Expeihtions-Utskottets Förslag lill underd.
Skri/velse, J\:o 104. af erforderligt biträde vid bergningen tillhandagå.
Befålhafvaren vare skyldig att leda bergningsbestyret, der ej, efter ortens lag, sådan befattning år honom förbjuden. § 178.
Öfver allt, som bergadt varder, så ock öfver antalet af manskap och farkoster vid bergningen samt foror vid godsets forsling till upplagsstålle och uppläggande derstädes, före befålhafvaren sjelf eller genom styrmannen å fartyget noggrann anteckning; vare ock skyldig att granska och till riktigheten, genom påskrift, erkänna alla i och för bergningen afgifna kostnadsråkningar samt att besörja det bergade godsets sorgfålliga vård och, så skyndsamt sig göra låten, dess besigtning. § 179.
Är fara att förolyckadt fartyg eller gods tager ytterligare skada, innan redares eller godsegares eller deras ombuds föreskrift hinner ankomma, vare befälhafvare, der ortens lag ej annorlunda stadgar, skyldig att, efter föregången besigtning, foga anstalt om försäljning deraf å öppen auktion, sedan den blifvit i närmaste kyrkor, eller i ortens tidningar eller på annat brukligt sått kungjord; dock har befålhafvaren att i afseende på sådant gods, som år underkastadt tullbehandling, iakttaga hvad derom särskildt stadgas.
Bergadt gods, som utan åfventyr af skada derå vårdas kan, må befälhafvare icke låta försälja, utan att förut hafva inhemtat lastemottngarens eller hans ombuds föreskrift, der värdet ej så ringa år, att en större del deraf skulle åtgå i kostnad för godsets längre vård. § 180.
Fartygs befälhafvare ege, der han så nödigt pröfvar, att ombud för fartyg och last till sitt biträd# antaga, men vare ändå skyldig att å bergningsort qvarstadna, tills det bergade försåldt år, om han finner sin personliga tillsyn ledande till redares eller godsegares större fördel och rederiet ej annorledes föreskrifvit. § 181.
Den bergarelön, hvarom godsegare, redare eller befälhafvare vid olyckstillfället öfverenskommit, äfvensom de af bergarne för deras biträde uppgifna kostnader, skola når de betydligt öfverstiga billigheten och godsegare, redare eller befälhafvare det yrkar, af den domstol, som öfver bergningen eger att döma, jemkas till hvad skåligt vara kan.
Härvid har domstolen att fästa afseende å sig företeende omständigheter såsom: l:o.
Om bergningen varit förenad med särdeles fara och möda för bergarne; 2:o.
Om bergarne lidit till sin helsa eller af dem begagnade redskap tagit skada; 3:o.
Om fartyget redan var öfvergifvet af besättningen; 4:o.
Om bergningen skett medelst särskilda, af bergarne för detta ändamål anskaffade redskap; 5:o.
Det bergade godsets värde.
Bergarelön Expeditions-Utskottets Färsing till underd.
Skrifvelse, IX.-o 164. 57 Bergarelön må dock ej öfverstiga det bergades värde.
Besättningen håfve ock, för sitt biträde vid bergningen, rått tili lämplig bergarelön, sorn vid tvist af domstol bestämmes. § 182.
Bergadt gods må ej af egaren tagas i besittning, innan bergarelön betalad, eller borgen eller annan säkerhet derför ställd blifvit. § 183.
Har fartyg i sjön något bergat, tillfaller hälften af bergarelönen rederiet, en fjerdedel befålhafvaren och återstoden delas emellan besättningen i förhållande till den lön de uppbära. § 184.
Hvar som i saltsjön inom Svensk skärgård, eller vid Svensk kust, eller i rikets segelbara insjöar, floder eller kanaler, bergar öfvergifvet fartyg eller skeppsvrak eller till fartyg hörande redskap eller gods, ehvad sådant från botten upptages eller på vattnet flytande eller å strand drifvet anträffas, vare skyldig att fyndet anmäla nos närmaste krono- eller tullbetjent, som derom ofördröjligen meddelar distriktets tullkammare underrättelse.
Underlåter han sådan anmälan, eller något af hvad bergadt år undandöljer eller förskingrar, hafva förverkat bergarelön och straffas efter allmän lag.
Har fartyg under resa något bergat; aflemne befålhafvaren det till tullstation i den svenska ort, dit han först anländer.
Anlöpes ej Svensk hamn, gifve han i den utländska ort, som han först anlöper, hos Svensk konsul, eller, der sådan ej finnes, hos annan behörig myndighet, bergningen tillkänna och läte det bergade på offentlig auktion försälja; kungöre ock rederiet om förloppet och redovise för detsamma försälj ni ngssumman.
Underlåter befälhafvare eller redare att, på sått nu föreskrifvet år, tillkännagifva hvad bergadt blifvit, eller aflemna derför influtna medel, eller förskingrar eller undandöljer han något deraf, ansvare såsom förut sågs. § 185.
Örn angifvet fynd åligge tullkammaren att göra anmälan hos Konungens Befallningshafvande i lånet, som om bergningen låter kungörelse tre gånger införas i rikets officiela tidning.
Kommer egare inom år och dag, sedan sist kungjordt var och visar sin rått; tage han sitt åter, emot det att han till den, som bergat, utbetalar kostnaden för godsets bergande, kungörande och vård, samt den bergarelön, som domstol kan pröfva skåligt att bestämma.
Kommer han ej, tillfaller bottenfynd och gods, i öppen sjö anträffat, den som bergat, men strandvrak tillfälle KroBih. till R.
Prot. 1862—1863, 10 Sami. 1 A/d. 15 Häft. 8 58 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 164. nan, elter afdrag al bergarelöu och kostnader för dess bergning och vård.
Kan hvad bergadt och angifvet är ej vårdas utan fara för försämring, skall det vid offentligt utrop försäljas och de influtna medlen i länets ränteri nedsåtta3. öm Försäkring.
Föremål för försäkring är hvarje interesse, som kan i penningar uppskattas och är beroende deraf att fartyg eller, last icke förloras eller i värde förminskas till följd af de faror, som under sjöfart kunna uppkomma.
Aftal, som innefattar egenskap af vad om sjöresas utgång, vare ogildt. § 187.
Isynnerhet kunna följande föremål försäkras; fartyg med allt dess tillbehör och utredning; frakt; gods och varor; bodmeripenningar jemte premien, hafveribidrag, och för fartygs behof eller för haveri upplånta eller förskjutna medel; andra fordringar, hvilka efter lag eller till följd af särskildt aftal böra gäldas ur fartyg, frakt och gods; förmodad vinst ä varor; provision å varor; den fara, försäkringsgifvaren åtagit sig (återförsäkring).
Försäkring må ej slutas: 1:0 af fartygs befälhafvare eller besättning å kaplake, hyra eller lön; men hafva de för egen räkning köpmannavaror ombord, må de dem försäkra; 2:o å krigsförnödenheter och lifsmedel, tillhörande eller bestämda att föras till rikets förklarade fiende; 3:o å föremål, som redan till sitt hela värde är förbodmadt; men uppgår bodmerilånet endast till en del af föremålets värde, må återstoden deraf försäkras. § 189.
Försäkring kan tagas: för egen räkning; \
Expedilioni-VIskottets Förslag till unden].
Skrifvelse, IS:o 164.
59 för annans räkning, och dä med eller utan uppgift om den, för hvars räkning försäkringen slutes; 6amt utan tillkännagivande, om försäkring tages för egen eller annans räkning (“förvederbörandes räkning" eller dylikt). § 190.
Försäkring för annans räkning kan tagas med eller utan uppdrag af den, för hvilken försäkringen slutes.
Underlåter han det; då är, ehvad den, för hvars räkning försäkringen sluten är, densamma godkänner eller icke, försäkringen ogiltig och försäkringsgifvaren lika väl berättigad att pi emion behålla. § 191- Det försäkrade föremålets fulla värde är dess försäkringsvärde; den summa, hvartill det blifvit försäkradt, är försäkringssumman.
Öfverstiger försäkringssumman försäkringsvärdet, är forsäkringen af öfverskottet. utan laglig giltighet.
Understiger försäkringssumman försäkringsvärdet, då betalar, vid skedd skada försäkringsgifvaren endast så stor del af skada och kostnader, som svarar emot försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet. § 192.
Försäkringar, innehållna i en och samma police eller afslutua å en och samma dag, anses såsom samtidiga. § 193.
Är ett och samma föremål genom flera, icke samtidiga, försäkringar försäkradt för samma fara och för samma tid; då gäller en sednare försäkring endast för så stor del af försäkringsvärdet, som icke genom en tidigare försäkring blifvit betäckt. § 194- En sednare försäkring gäller dock, l:o om, vid dess ingående, försäkringstagaren förbundit sig att till försäkringsgifvaren afstå sina, till följd af en tidigare försäkring, tillkommande rättigheter; 2:o om, vid dess ingående, försäkringstagaren förbehållit sig att göra försäkringen gällande, såvida han ej blifver betäckt genom den äldre försäkringen, till följd vare sig af dess ogiltighet eller af försäkringsgifvarens obestånd; 60 Expeditions-C Iskottets Förslog tilt linderö.
Skri/velse, zV.-o i 64.
8;o om den tidigare försäkringen är tagen för annans räkning utan uppdrag, den sednare deremot af försäkringstagaren sjelf, såvida denne, vid den sednare försäkringens ingående, antingen varit om den tidigare försäkringen okunnig eller förklarat sig vilja från densamma afstå. § 195.
Äro flera försäkringar slutna samtidigt eller efter hvarandra, och sker eftergift i endera försäkringsgifvarens förbindelser, är sådant utan inverkan på de öfriges rättigheter och skyldigheter. § 196.
Försäkringsgifvaren vare dock berättigad att erhålla nedsättning af det öfverenskomma värdet, om han visar att detta, vid aftalets ingående, betydligt öfverstigit det verkliga värdet, § 197.
Ar värdet ej bestämdt genom uttrycklig öfverenskommelse, då bestämmes det på sätt följande §§ stadga (öppen police). § 198.
För bestämmande af försäkringsvärdet å frakt, gäller fraktaftal eller konnossetnent.
Är frakt hvarken i fraktaftal eller konnossement utsatt, varde då såsom försäkringsvärde beräknad den, i lastningsorten, för dylik resa, gångbara frakt eller, der denna ej utrönas kan, det belopp, som, i följd af fraktslut i angränsande hamnar, under likartade förhållanden, må skäligt anses. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164. 61 § 200.
Är, vid försäkring af frakt, ej bestämdt om försäkringen gä.ller bela eller en del af frakten, anses den gälla hela trakten.
Är försäkring tagen å utrustningskostnader eller hyror, eller, vid försäkring af gods, å frakt och andra kostnader för detsamma, och kommer någon del af dessa utgifter att, till följd af olyckshändelse, icko utgå, vare försäkringen å denna del af den försäkrade summan förfallen. § 203.
Förmodad vinst och provisiou anses försäkrade, endast då uttrycklig öfverenskommelse blifvit derom i försäkringsbrefvet införd, Yid försäkring af varor, med tillägg af förmodad vinst och provision, uppgifve försäkringstagaren vinsten och provisionen till vissa procent.
Försäkringsbref eller så kallad police bör, der ej aftalets förbehåll och vilkor annorlunda föranleda, innehålla: l:o försäkringstagarens eller hans ombuds namn; 2:o det försäkrade föremålet; 3:o fartygets och dess befälhafvares namn; 4:o in- och utlastningsorterna; 5:o när fartyg ej är b^gdt på kravel eller ej är heldäckadt, så ock, när gods som försäkras, ej är lastadt under däck, bestämdt tillkänuagifvande derom; 62 Expeditions- Utskottets Förslag HH underd.
Skrifvelse, ,V.-o 164 6:0 tiden, när fartyget kommer att afsegla eller redan afseglat; 7:o huruvida försäkringen gäller för resa, eller för bestämd tid, för fram- och återresa, eller för ettdera; 8:o försäkringssumman i svenskt mynt; 9:o beloppet af den betingade försäkringsafgiften (premien).
Har försäkringsgifvareu ersatt skada eller förlust, som varit vållad af tredje man; då inträder han i försäkringstagarens rättigheter emot den, som skadan eller förlusten vållat.
Är försäkring tagen å föremål, afsedt att betäcka försäkringstagarens fordran hos tredje man, och skadas det föremål eller går förloradt; vare då försäkringsgifvaren, i den mån han godtgör försäkringstagaren, berättigad inträda uti dennes rätt emot gäldenären.
I de fall, denna § omtalar, vare försäkringstagaren ej förbunden att först göra sitt anspråk gällande emot den, som skadan vållat eller emot gäldenären, utan ege att genast fordra sin ersättning ut af försäkringsgitvären. § 207.
Vill försäkringstagare till annan öfverlåta sitt försäkringsbref, göre det skriftligen med namnets undertecknande. § 208.
Då det enligt denna lag åligger försäkringstagare att, efter försäkringsaftalets ingående, meddela försäkringsgifvaren någon underrättelse angående försäkringen, skall han, äfven i det fall att han genom allmänt begagnad befördringsanstalt till försäkringsgifvaren meddelandet, under dennes vanliga adress, afsändt, anses hafva omförmälda skyldighet fullgjort.
Försäkringstagaren, deu som för hans räkning försäkringen afsluter, samt hvar och on annan, som med försäkrings atslutande tager befattning, vare skyldig Expeditions- Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 164 63 att, vid aftalets ingående, fullständigt och sannfärdigt uppgifva alla de omstäudigheter, hvarom försäkringstagaren sjelf, såväl som de, hvilka, i afseende på samma försäkring, handla för haus räkning, å den tid ega kännedom, såvidt samma omständigheter äro försäkringsgifvaren nödvändiga att känna till bedömande af den fara, han öfvertager och af vilkoret) för detta öfvertagande.
Sker det ej, och kan sedan visas, att samma omständigheter varit eller bort vara försäkringstagaren eller dem, sorn å hans vägnar handlat, bekanta; vare försäkringen ogiltig och premien förverkad, såvida det ej kan antagas titt försäkringsgifvaren, vid aftalets ingående, om dessa omständigheter egt kännedom.
Försäkring, sluten för annans räkning, ege dock bestånd, om någon omständighet, som kunnat inverka på försäkringsgitvarens beslut att försäkringen ingå, blifvit försäkringstagaren så sent bekant, att han icke, utan vidtagande af utomordentliga åtgärder, kunnat, vid försäkringens afslutande, derom meddela underrättelse: ej heller må, då försäkring skett utan dens vetskap, för hvars räkning försäkringen tagen är, bristande uppgift af någon omständighet, som han, men icke den, som försäkringen slöt, af vetat, verka till försäkringens återgång. § 210.
Har den, som försäkringen afslöt, i afseende på någon, försäkringen »rörande väsendtlig omständighet gjort oriktig uppgift; vare, ändå det i god tro skett, försäkringen ogild och premien förverkad. § 211.
Har man tagit försäkring efter den tid, då skada å det försäkrade föremålet inträffat, vare aftalet ändock gildt, der den, sorn försäkringen tagit, med ed eller annan bevisning kan styrka, att han, vid försäkringens afslutande, varit i god tro. § 212.