Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Svar: Ja!» » Vill du, genom samma Guds nåd, hädanefter taga dig till vara både för denna och andra synder samt dig om ett christeligt lefverne beflita?
Svar: Ja!»; 4:0 att den derpå följande bönen borde begynnas sålunda! »Allsmäktige, evige Gud!
Vi bedje
Dig, att Du icke förkastar denna syndare {synder ska), som nu sin missgerning bekänt och förlåtelse begär er, utan att Du honom (henne) till nåd upptager för Din käre Sons Jesu Christi skull o. s. v.» och i slutet lyda på följande sätt: »samt omsider med oss och alla trogna få en evig salighet; genom din Son Jesum Cliristum, vår Herra.
Amen;» 5:0 att i det stycke, hvaruti aflösningen meddelas, borde göras följande för ändring: »din synd bekänt och afbedit samt bättring utlofvat; så förkunnar och tillsäger jag dig, att du är ånyo upptagen i vårs Herras Jesu Christi församling, och således eger tillträde till alla dess härliga förmåner.
Herren förläne dig nåd att dem till din själs salighet» o. s. v.; 6 o att de längre ned förekommande orden: »gack i frid och synda icke härefter skulle här borttagas; samt slutligen 7:o att etter förmaningsstycket borde tilläggas ännu ett stycke, så lydande: »Slutligen läser Presten öfver den återupptagne:
Herren välsigne dig, och bevare dig:
Herren upplyse sitt ansigte öfver dig, och vare dig nådig:
Herren vände sitt ansigte till dig, och gifve dig en evig frid.
I Guds, Fadrens och Sonens och den Heliga Andas, namn. Amen.» 12 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och, Ekon.-Utskottets Memorial N:o iO.
Vid berörde förhållande åligger det
Utskottet att söka sammanjemka de skiljaktigheter, hvilka uppstått i fråga om antagande af nytt ritual för den enskilda skrift, sora enligt Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 eger rum.
Af de utaf Preste-Ståndet vidtagna redaktionsförändringar uti Kommitterades förslag stå de i första punkten här ofvan omförmälda i nödvändigt samband med kapitlets förändrade öfverskrift, och måste af sådan anledning tillstyrkas.
Hvad de öfriga angår, kan Utskottet icke heller undgå att erkänna, det Preste-Ständets förslag eger företräde framför Kommitterades; och då dertill kommer, att, i fråga om absolutionsformuläret, emot hvilket de inom Borgare-Ståndet framställda anmärkningar vid detta kapitel hufvudsakligen äro riktade, den af Preste-Ståndet åt samma formulär gifna uppställning närmare öfverensstämmer med den åsigt, som inom Borgare-Ståndet synes hafva gjort sig gällande; får Utskottet, med hemställan, om icke Ridderskapet och Adeln samt Borgareoch Bonde-Stånden behagade frångå deras i ämnet redan fattade beslut, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anmäla, att Rikets Ständer emot antagandet af 7 kap. utaf Kommitterades handboksförslag,— med de ändringar Preste-Ståndet uti dess underdåniga skrifvelse den 4 Oktober 1857 föreslagit, — i stället för 10 kap. i nu gällande kyrkohandbok, icke hafva något att påminna.
Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 1860.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o il. i N:o 11.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Maj 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om upphäfvande af slraffarterna prygel och dagg samt om inrättandet, i stället derför, af straffklasser inom alla regementen, m. m.
I detta ämne hafva motioner blifvit väckta: inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln: af Herr Grefve Adlersparre, Carl August; inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Ridderstad och Herr Blanche; samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Johan Persson från Upsala län, Anders Jonsson från Skaraborgs och Anders Persson från Malmöhus län; hvilka alla yrkat, att den uti krigslagstiftningen qvarstående bestraffning af prygel eller dagg måtte alldeles upphöra.
1 ' Till stöd härför hafva motionärerne hufvudsakligen beropat sig derpå, att sedan uti den allmänna kriminal-lagstiftningen de fysiskt affliktiva straffen blifvit hufvudsakligen på grund af deras för menniskovärdet kränkande beskaffenhet, alldeles borttagne, det syntes alltför inkonseqvent att bibehålla dylika straff för den klass, hos hvilken en stark hederskänsla funnes och borde underhållas.
Likasom i allmänhet ett folks lagar erkändes vara en säker mätare sf samma folks kultur, så angåfves äfven en armées moraliska ståndpunkt säkrare, än af något annat, genom dess krigslagar.
I den mån krigareståndet representerade det ridderliga elementet hos folket, borde äfven dess lagar grunda sig på förutsättningar af sådan natur, och de för nämnde stånd gällande BiV till B.
Prot. 1859 tf 1860. 7 Sami. 2 Afd. 6 Häft. 1 1 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 11. special-lagar åtminstone icke i något afseende stå efter de allmänna lagarne, utan snarare framför dem.
I annat fall stöde äfven folket öfver eller framför arméen, och dä det alltså icke vore någon ära uti att tillhöra den sednare, skulle all lockelse att inträda under dess fanor vara förbi.
Det läge nemligen i naturen hos hvarje redbar man att vilja höja sig i sin samhällsställning och icke att sänka sig.
Men vid den jemförelse, man anställde mellan den olika ställning man intoge, färe och efter inträdet i arméen, skulle det falla i ögonen, att man i den sednare kategorien vore underkastad en behandling, den der icke mera vederfors ens dem, som begått de nesligaste brott.
Sådant kunde icke annat än framkalla och underhålla den föreställningen, att gemenskapen vid arméen aktas ringare, än menniskor i allmänhet, en föreställning, som väckte till lif minnet af de tider, dä till krigshärarne användes samhällets drägg.
Om nu sådana resultater icke innefattade tillräckliga bevis, att de lagar, som tillstadde ifrågavarande nesliga bestraffningssätt, icke stöde i öfverensstämmelse med tidehvarfvets fordringar på humanitet, och att desamma måste utöfva en skadlig inflytelse pä andan hos arméen; utan man fortfarande till stöd för bibehållandet af de ifrågakomna straffarterna åberopade deras oumbärlighet, behöfdes det icke mer, för ådagaläggande af ett motsatt förhållande, än att hänvisa tili exemplet af de länder, der nämnda slags straff redan vore afskaffade, och dervid i främsta rummet Frankrike, inom hvars armée krigstukten i alla tider kunnat upprätthållas utan några förnedrande straff. Hos Svenska folket visade sig i allmän het nästan lika stor fallenhet för krigareyrket som hos det Franska, och det sednare befunne sig i intet afseende på högre moralisk ståndpunkt.
Inom Svenska krigareyrket funnes väl en lång historia af vanärande straff, men dessa egde sin förklaringsgrund i arméens ofullkomliga organisation och fordna tiders anda, som påkallade hårda straffbestämmelser till manstuktens upprätthållande.
Arméerna uppsattes nemligen och flottorna bemannades hufvudsakligen genom värfning, hvarvid lockande, tubbande, berusning och falska förespeglingar, ofta äfven våldsam pressning användes, och för sammanhållning af de sålunda utan urval sammanförda individerna fordrades ett ögonblickligt verkande, på kroppslig misshandling grundadt straffsystem.
Men i den mån arméens organisation fullkomnades, framträdde allt starkare behofvet att bortkasta qvarlefvorna efter den äldre tidens barbarism.
Detta behof hade, hvad beträffade de skymfliga kroppsstraff^, blifvit oafvisligt, sedan, genom bevärings-institutionen, blomman af landets ungdom blifvit under en viss tid underkastad krigslagarna; ty hos denna ungdom vore afskyn för de kroppsliga straffen så rotfästad, att, så länge dylika bibehöllos, skulle motvilja mot hela bevärings-institutionen alltmera utbildas och stadgas, samt ail håg för krigareyrket slutligen försvinna.
På grund häraf och då Svenska arméen numera bestode af redbart folk, bland hvilket den sanna disciplinen borde vara grundad på aktning, tillgifvenhet och förtroende för befälet, men, der allt sådant saknades, icke kunde uppehållas genom fruktan för kroppslig pina, hvilken dessutom aldrig kunde förbättra, men oftast plägade förhärda den felande, hafva motionärerne yrkat, att Rikets Ständer måtte Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o ii. 3 inför Kongl. Majit uttala den åsigt, att bibehållandet af prygelstraffet är oförenligt med civilisationens kraf i närvarande tid samt i underdånighet begära dess borttagande ur alla de författningar, efter hvilka detsamma hittills kunnat ådömas.
Herr Ridderstad har derjemte uti en särskild motion hemställt: natt krigsmanskapets bestraffning för mindre förseelser måtte förblifva hädanefter sådan som hittills och verkställas på enahanda sätt; samt att straffklasser måtte upprättas inom regementena och, i händelse af behof, straffkompanier för hela arméen, till hvilka alla de, som nu dömas till prygel, skola afsändas, för att der, allt efter brottets natur, kortare eller längre tid aftjena straffet.»
Dessa motioner, jemte de vid remisserna inom de särskilda Stånden afgifna yttranden, hafva blifvit öfverlemnade till Lag-Utskottets behandling, men i anseende till ärendets beskaffenhet och jemlikt 43 § Riksdags Ordningen, varit föremål för Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets öfverläggning; och får Utskottet härmed öfver samma motioner meddela utlåtande.
Redan då fråga väcktes om organisation af allmänna bevärings-manskapet, fästa des uppmärksamhet vid de special lagar, dem hvarje medborgare under loppet af fem år skulle lyda; och, till följd af Rikets Ständers derom gjorda underdåniga framställningar, förordnade Kongl. Maj:t, att krigslagarne skulle öfverses och granskas.
Men emellertid, och enär en längre tid erfordrades lili fullbordande af ett så grannlaga arbete, fann Kongl. Majit nödigt att genom tvänne Cirkulär af den 26 November 1812, det ena till samtlige
Regements-cheferna och det andra till vederbörande Befälhafvare vid de särskilda flottorna, påbjuda förändringar i krigs-artiklar och tjenstgörings-reglementen i vissa fall, i hvad de angingo såväl landt-arméen som flottornas trupper och manskap.
Härigenom mildrades straffen i många fall: gatulopp afskaffades helt och hållet, spöslitning inskränktes, och begge utbyttes emot prygelstraff; hvarjemte särskilda gradationer af arrest eller visst antal prygel i den extrajudiciela bestraffningen, äfvensom rättigheten att densamma ålägga, jemte sättet för dess verkställande noga bestämdes.
Kort förut, eller den 12 Oktober nämnde år, hade Förordningen om inrättandet af allmänna bevärings-manskapet utkommit, uti hvars 18 § förklarades, att bevärings-manskapet, sedan det blifvit till tjenst uppbådadt, skulle vara underkastadt samma lydnad och skyldigheter, som ålåge den öfriga krigsmakten enligt författningar och krigs-artiklar, efter hvilka äfven förbrytelser deremot komme att bestraffas.
Detta stadgande gäller för beväringsmanskapet i hela riket, likväl med den inskränkning, att för de bevärings-skyldige på ön Gottland skulle hvad Kongl. Majit den 21 Mars 1811 särskildt förordnat förblifva gällande, utan att de i ofvannämnda Cirkulär meddelade stadganden deruti skulle göra någon ändring.
Vid sitt åtagande af en allmän beväring hade nemligen öns innevånare fästat det vilkor, att militära bestraffningssättet borde förändras, och Kongl. Majit behagade härtill lemna bifall, samt genom nådigt Bref den 21 Mars 1811 till högste Befälhafvaren på ön, rörande detta ämne, såvidt manskapet angår, förordna: att 1798 års krigs-artiklar 4 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-VtshoHels Betänkande N:o ii. skulle, i afseende på militärbrottens qvalifikation, förblifva oförändrade: ait samma artiklar skulle tjena till grund i allt, der korporelt straff ej vore stadgadt: att all korporel bestralfning af gatulopp och spöslitning för militärbrott, derå dödsstraff ej vore i krigsartikiarne utsatt, skulle borttagas och i dess ställe införas ensligt fängelse i mörkt rum: att extrajudiciel bestraffning skulle utgöras af arrest i vissa föreskrifva gradationer från 24 timmar i eget qvarter, ända till 45 dagar på högvakt i ensligt rum: samt att mål rörande förbrytelser, som icke innefattade egentliga militärbrott och för hvilka allmänna lagen utsatte bestraffning, skulle af de ordinarie domstolarne afgöras.
Vid granskning och jemförelse af nu omförmälda författningar samt krigsartiklarne af är 1798 och den Förordning angående förmanskap och extrajudiciel bestraffningsrätt inom arméen, Kongl.
Maji nyligen, den 29 Mars sistlidet är, låtit utfärda, förefinnas, i afseende på bestraffning, bestraffningssätt och rättegångsordning för beväringskarl från Gottland, samt beväringsskyldig från något af rikets öfriga landskap, följande iiufvudsakliga skiljaktiglieter: l:o.
För militärbrott, derå krigsartikiarne utsätta gatulopp eller spöstraff, skall beväringskarl i allmänhet dömas, enligt särskild förvandlingstarif, till prygel; hvaremot beväringskarl på Gottland, om lian begått militärförbrytelse, skall dömas till fängelse i mörkt ensligt rum, men, om lian föröfvat annat brott, beläggas med det i allmänna lagen utsatta straff. 2:0.
För olofligt undanhållande från tjenstgöring, första resan rymning, dubbel Iegotagning, munderingspersedlars förskingring, dryckenskap eller sofvande på post, skall den brottslige, såvida han tillhör beväringen pä fasta landet, i krigstid straffas med 25 till 40 prygel eller dagg.
Men tillhör han Gottlands beväring, skall han dömas, i vissa fall, alt arkebuseras och i andra till en bestraffning, som, efter stadgade förvandlingsgrunder, stundom motsvarar och någon gång kan öfverskrida nyssnämnda prygelstraff. 8:0.
Extrajudiciel bestraffning för gemenskapen vid hären, och således äfven för beväringen, består i vakt-arrest, mörk arrest eller arrest vid vatten och bröd samt prygel, de sednare minst 25 och högst 40 till antalet; hvaremot den beväringsskyldige på Gottland, icke kan extrajudicialiter afstraffas annorledes, än med arrest i ensligt rum under högst 45 dagar.
Då beväringskarl i allmänhet olofligen undanhållit sig från tjenstgöring eller begått något annat af de i 2:dra punkten uppräknade brott, utsätter vederbörande befälhafvare extrajudicialiter det straff, hvartill den felande gjort sig skyldig; men har den beväringsskyldige på Gottland föröfvat sådan förbrytelse, skall derom vid Krigsrätt ransakas och dömas. 5:0.
Till Krigsdomstols pröfning höra i allmänhet alla mål angående brott, begångna af krigsman i eller under tjensten, eller dermed gemenskap egande ämnen.
Krigsrätten på Gottland åter får endast till pröfning upptaga mål, rörande egentliga militärbrott, hvaremot alla andra brottmål böra af de ordinarie domstolarne afgöras.
Besvärs- och Ehonomi-Utskoltels Betänkande N:o ii. 5 Den olikhet inför lagen, sora genom de nu oraförmälda författningarne är fastställd för innevånarne i särskilda delar af riket, låter svårligen med giltiga skäl försvara sig.
Att till exempel skildtvakt, som finnes sofvande eller drucken på post, skall, om han tillhör Gottlands nationalbeväring, i fält arkebuseras, då annan krigsman för samma brott extrajudicialiter straffas med prygel, lärer vara lika mycket stridande mot allmän rättvisa, som det synes oformligt, att den förre för de öfriga i § 8 af 1812 års Cirkulär omförmälda förbrytelser skall ställas inför Krigsrätt och lagligen dömas, under det den sednare kan extrajudicialiter straffas.
Af denna anledning och då folkets tänkesätt angående kroppsstraff, i sednare tider märkbart förändrat sig, samt då det icke syntes billigt att landets ungdom, kallad att fullgöra sin vapenöfnings-skyldighet eller för det allvarsammare och högtidligare ändamålet att försvara fäderneslandet, blottställdes eller åtminstone kunde blottställas, för att i andras åsyn pryglas för förseelser, de der ofta icke innebure någon moralisk skuld, aflät Rikets Ständers Juslitie-ombudsman ej mindre vid 1840 års, än vid 1844 års riksdag en framställning till Rikets Ständer med förslag, att det för bevärings-manskapet på Gottland fastställda militära bestraffningssätt mätte antagas i afseende pä sådant manskap i öfriga delar af riket samt alt enahanda rättegångsordning, som på nämnde ö, måtte tillämpas i frågor om förbrytelser, de der ej innefattade egentliga militärbrott; äfvensom att den ändring af 1798 års krigsartiklar, som, genom 8:de § i Kongl.
Cirkulären den 26 November 1812, blifvit gjord såväl i straffet för vissa i sistnämnde författningar uppräknade brott, som i fråga om rättigheten att bestraffningen ålägga, jemväl måtte ega tillämpning, då någon af bevärings-manskapet pä Gottland begått sådant brott; dock att samma bestraffning skulle utsättas i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Brefvet den 21 Mars 1811 stadgade grunder.
Denna framställning blef vid nämnde begge riksdagar af sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet understödd, likasom
Utskottet i anledning af derom väckte enskilde motioner, uttryckt sitt ogiliande af de affliktiva straffen; men till följd af 2:ne Riks-Stånds beslut förföll fråsan om de yrkade ändringarne i omförmälda hänseenden.
Vid sednare riksdagar hafva förslag äfven blifvit väckte om prygel- och dagg straffens afskaffande, men icke föranledt till någon Rikets Ständers åtgärd; och en af Kongl. Maj:t nedsatt Kommitté för utarbetande af förslag till en ny ordningsstadga för krigsmakten har uti underdånigt betänkande rörande detta ämne uttalat sin åsigt, att slraffarterna prygel och dagg icke kunna undvaras, hvilket yttrande äfven Kongl. Krigshofrätlen biträdt; och sedan Konungens Högste domstol afgifvit underdånigt utlåtande öfver bemälde Kommitterades förslag till ny ordningsstadga, hvarvid Högste domstolens Heste ledamöter, ehuru mycken benägenhet de än hyste för prygelstraffets uppbäfvande, likväl ansett sig, emot vitsordet af de sakkunnige män, som förklarat sådant icke kunna utan fara för krigslydnadens upprätthållande verkställas, icke böra det tillstyrka; har 6 Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o H. uti den derefter af Kongl. Majit utfärdade, ofvan oralormälde förordning, angående förmanskap och extrajudiciel bestraffningsrätt den 29 Mars 1859, prygel och dagg blifvit såsom extrajudiciel bestraffning bibehållne för svårare förseelser, äfvensom för de fall, dä hinder möter för verkställighet af arrest- eller fängelsestraff, samt det för krigstuktens vidmagtbållande är af nöden att bestraffningen ej uppskjutes till dess hindret kan undanrödjas.
Bibehållandet för krigareståndet af de fysiskt aflliktiva straffen, sedan desamma såsom bestraffning för gröfre förbrytelser blifvit af allmänna meningen utdömde, torde likväl icke kunna försvaras.
Utom de inkast, som med afseende å ifrågavarande straffarters vanärande karakter, framställas emot dem likasom emot spö- och risstraffen, möta emot deras rättmätighet andra vigliga betänkligheter, hvilka föranledt afskaffandet, af sistnämnde straff, nemligen dels att allt afseende å menniskans förnuftiga natur åsidosattes, dels att dervid uppgifves ett af ändamålen med straff, eller den felandes förbättring, dels ock att det icke låter sig beräkna i hvad mån dylika straff kunna verka menligt på den bestraffades helsa.
Dessa omständigheter mäste, efter Utskottets omdöme, gälla mer, än förebärandet, att prygel- och daggstraffen äro för krigstuktens upprätthållande oumbärlige, ett påstående, som i allt fall icke eger något stöd, hvarken i de länders erfarenhet, der dessa straff sedan lång tid tillbaka varit afskaffade, utan att sådant derstädes menligt inverkat på krigslydnaden, icke heller i den erfarenhet från närmare håll, som vunnits genom upphäfvandet af dessa straff hvad angår Gottlands nationalbeväring.
Det har blifvit sagdt, att dä prygel- och daggstraffen endast såsom extrajudiciel bestraffning bibehöilos, deras vanärande egenskap derigenom skulle upphöra.
Men den allmänna meningen, som ogillar sjelfva bestraffningssättet, skiljer icke mellan de former, under hvilka tillämpningen eger rum, och fattar ej, af hvad skäl det straff, som anses för det grymmaste, bör extrajudicialiter tilldelas för en mindre förseelse, då för större förbrytelser det mildare straffet endast efter ransakning och dom kan ega rum.
Då nemligen kroppslig aga för den mognade mannen anses förnedrande, bör denna aga lika litet af förmannen, som af domaren kunna krigaren åläggas.
Efter hvad till Utskottets kännedom kommit, hafva jemväl på Kongl. Maj:ts befallning upplysningar blifvit infordrade angående behöfligheten eller möjligheten af inrättandet af arrester för verkställande af bestraffningar under de tider, då den indelta arméen ej är uppbådad till tjenstgöring, och anledning saknas således ej för den förmodan, att Kongl. Majit varit betänkt på prygel- och daggstraflens ersättande genom annan bestraffning.
Utskottet icke anser sig kunna eller böra ingå i vidare bedömande af frågan, med hvilka straff de nu ifrågavarande lämpligen kunde ersättas, (ill följd hvaraf Utskottet icke heller funnit sig kunna afgifva något särskildt yttrande öfver Herr Ridderstads utan vidare utveckling framställda förslag om inrättandet af straff - Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 11. 7 klasser inora regementena och straffkompanier inom arméen, får Utskottet, enär en omarbetning af krigslagarne i sin helhet.torde vara att förvänta, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse lill Kongl. Maj:tf med förklarande, att Bikets Ständer anse bibehållandet af prygel- och daggstraffen icke öfverensstämma med nationens tänkesätt och tidsandans fordringar, anhålla, det Kongl. Maj.t mätte täckas i sammanhang med förväntad omarbetning af krigsarliklarne, för hvilken något hinder i beliofvet af nödiga reformer i kriminal-lagstiftningen, efter de i densamma vidtagna förändringar, numera icke torde förefinnas, taga i nådigt öfvervägande, om icke nämnde straff arter kunde emot andra lämpligare straff utbytas.
Reservationer: Af Friherre Armfelt, Magnus: Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning angående förmanskap och extrajudiciel bestraffningsrätt vid krigsmakten den 29 Mars 1859, är, på sätt Utskottet i förestående betänkande omnämnt, utfärdad i öfverensstämmelse med ett af dertill förordnade Kommitterade uppgjordt, af Krigs hofrätten samt slutligen Högsta
Domstolen granskadt och hufvudsakligen gilladt förslag.
Kommittéen, från hvilken sålunda förslaget egentligen utgått, har hyst den åsigt, alt användandet af prygel- och daggstraffen väl borde, synnerligen under fredstid inskränkas, men att för det fullkomliga afskaffändet af nämnde straffarter såsom extrajudiciel näpst hinder mötte, dem Kommittéen icke tilltrodde sig att kunna undanrödja.
De skäl, hvarpå Kommittéen stödt denna sin åsigt, hafva synts mig så öfvertygande, att jag tager mig friheten här nedan anföra dem, i förhoppning att hvarje representant behagade af dem taga kännedom, innan han afger sin röst till bifall eller afslag å Utskottets betänkande.
Kommittéens utlåtande i denna del lyder sålunda:
Vid bestämmande af den extrajudiciel bestraffningen för manskapet, har Kommittéen tagit under noga öfvervägande den ofta förut framställda fråga, huruvida icke det nu brukliga prygel- eller daggstraffet skulle kunna afskaffas.
Inseende vigten af de skäl, som tala emot lämpligheten af ett straff, hvilket hufvudsakligen afser inverkan på menniskans djuriska natur, tror Kommittéen ock att för disciplinära förseelser kroppslig aga bör, i den mån det ske kan, inskränkas, men för dess fullkomliga afskaffande synas dock hinder möta, hvilka Kommittéen icke tilltrott sig kunna undanrödja.
Då scha - }] Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o H. vott — och andra dermed jemförliga straff, såsom den felandes fastbindande vid master eller träd, eller hans inneslutande i bur eller dylikt, som man på många ställen sökt inom krigsmakten använda i stället för kroppsstraff, torde anses lika mycket, om ej mera förnedrande än dessa sistnämnda och således ej vara att framför dem föredraga, skulle följaktligen, i händelse all kroppslig aga upphörde, arrest och fängelse blifva den enda bestraffning, som i ordningsmål kunde tillämpas.
Vid många tillfällen torde dock tillgång saknas till tjenliga arrest- och fängelserum.
Vid andra åter synas sådana straffs användande ej vara ändamålsenligt eller lämpligt.