Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna afgift kan visserligen icke tyckas vara hög för ett helt samhälle, men då man tager i betraktande att flertalet af stadens innevånare äro mindre bemedlade fiskare och lotsar, som dessutom måste för hustomt och stadsjord erlägga lika stor bevillning, efter uppskattningsvärdet, för dessa egendomar, hvilka de endast på obestämd tid ega disponera, som om desamma vore deras everldeliga tillhörighet; hvartill kommer icke obetydliga kommunala utskylder, så äro dessa sammanlagda utgifter åtminstone för de mindre bemedlade ganska betungande.
De enda fördelar stadens innevånare vunnit äro, enligt Kongl. Brefvet år 1787, upplåtelsen af betesmark för deras kreatur, samt enligt Kongl. Brefvet år 1798 tillåtelsen att "efter råd och lägenhet” få bebygga ifrågavarande tomter.
Utan tvifvel var den sistnämnda rättigheten också orsaken dertill, att staden från år 1794- till 1818 vann en så betydlig tillvext, att tomtöreafgiften kunde på dessa 24 år höjas från 57 till 606 Riksdaler.
Men härmed synes också detta samhälle hafva nått sin kulmination, enär det de sednare 47 åren ej företett annat framskridande än det att några få ståndspersoner uppfört sommarbostäder i staden.
Man finner dessutom att stadens innebyggare icke uraktlåtit att, både hos Konung och Ständer söka eganderätt till sina tomter; men att deras ansökningar alltid bemötts med — och strandat mot den förklaringen, att Waxön tillhör Kronan, samt är eller kan i framtiden blifva för fästningen behöflig; hvarföre Kronan icke borde afhända sig de ifrågavarande tomterna.
På denna förklaring kan med skäl svaras, att då befästningskonsten de sednare åren undergått en så betydlig förändring att de gamla fästningarne förlorat en icke ringa del af sin fordna betydelse, då monitorer med flera andra till det rörliga försvaret hörande medel numera torde utgöra ett säkrare försvar, än de föråldrade fästningsverken, då den icke redan af Kronans befästningar upptagna stranden midt emot fästningen synes vara otjenlig för så starka anläggningar, som till sundets försvar emot nutidens artilleri erfordras, utom det att cess närhet och alldeles emot fästningen vända läge skulle göra denna position obrukbar, då fästningen vore i strid, och då Kronan under de sednare hundra åren icke behöft använda en enda hustomt, så synes dessa lägenheter hädanefter vara ännu mindre behöfliga för Kronan.
Det är endast en mycket ringa del af stadens område, nemligen den så kallade Kron - Motioner i Bon/are-Ståndet 1865.
351 udden, hvaraf försvarsverket ansett sig vara i behof.
Denna del, hvars läge och beskaffenhet tillåter kanonerna fritt och med full verkan agera, kan icke ifrågakomma att friköpas, och innevånarne göra hvarken derå eller på någon annan del af staden, som möjligen kunde för militäriskt behof erfordras, något anspråk.
De önska blott få i lugn och utan att städse öfver sig känna Danmklessvärdet om husens nedrifvande, få på de tomter bygga och bo, hvilka Kronan påtagligen icke behöfver eller har ringaste nytta af.
För många år tillbaka begagnade militären den så kallade Kyrkbacken till exercisplats, men sedan länge behöfves icke heller denna, då soldaterna beqvämligare exerceras på fästningsplanen inom murarna.
Nyssnämnda kyrkbacke,'jemte hvilken annan plan inom staden som helst, skulle alltid vara till Kronans fria disposition för dylikt ändamål; och det skulle ju äfven gå an att, om verkligen den närmaste stranden intill fästningen ansågs för militäriskt ändamål behöflig, från friköp undantaga denna; men att, då Kronan icke mera ens till exercisplats begagnar någon plan i staden och man till och med icke synes behöfva Kronudden — de kanoner, som förut voro der å vallarna uppförda, hafva i sednaste åren blifvit borttagna — behålla hela staden under sin oinskränkta dispositionsrätt och tillbakahålla ett helt samhälles utveckling, synes oss icke vara hvarken rätt eller klokt.
Krigs-kollegium år 1848 anförda skäl, att om vidsträcktare dispositionsrätt än hittills erhölles, ”byggnader kunde uppstå i fästningens grannskap, som utgjorde hinder för försvaret och eldens verkan från fästningen”; så är det väl icke på staden utan på den fiende, som vill forcera sundet, som fästningen skall använda .sina kulor, och med de grofva kanoner fästningen redan har och snart ytterligare skall erhålla, är det väl alldeles gifvet att icke de obetydliga byggnader; som på ett vid hvarje krigsutbrott af fienden i första hand hotadt samhälle kunde uppkomma, skola lägga hinder i vägen för fästningen att ”göra rent hus”.
Skulle en fiende försöka bakom sådana byggnader, som vid första skott folie öfver honom, vinna ett skydd, gjorde han sig visserligen sjelf största skadan; och han är ju redan nu i tillfälle att göra detta rön, då en hel stad ligger framför fästningen.
Krigskollegium har också vid andra tillfällen så föga fruktat för eldens försvagande genom husens grannskap, att detsamma t. ex. tillåtit uppförandet vid sjelfva stranden mot fästningen af det siörsta och, länge enda, stenhus, som Waxholm eger.
Då osäkerheten i anseende till besittningsrätten icke allenast gör det för innevånarne omöjligt att sysselsätta sig med sådana företag, för hvilka erfordras mera kostsamma byggnader, såsom fabriker och andra inrättningar, hvartill stället likväl, i anseende till sitt läge vid stora segelleden och närheten till rikets hufvudsakligaste afsättningsort, vore särdeles lämpligt, utan äfven är ett stort hinder för samhällets utveckling och välmåga, hvilken nu icke ens kan vinna den tillvext. som af stadens gynnsamma läge i Stockholms närhet med den friska luft och de helsosamma bad staden erbjuder, otvifvelaktigt skulle under friare egendomsförhållanden uppkomma, 352 Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 146. samt då det under en längre följd af är visat sig att staden icke är behöflig för fästningen, får jag vördsamt föreslå, det Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära, att Waxholms stads innevånare måtte, emot ett lösningspris, som vederbörande egde bestämma, tillåtas friköpa och utan Krigs-kollegii hörande bebygga de tomter och lägenheter, som för närvarande af dem disponeras, och sålunda tillförsäkras everldelig besittningsrätt å desamma för sig sjelfve, sina barn och rättsinnehafvare.
Ett ytterligare stöd för denna framställning finnes uti nerlagda Kongl. Bref af den 25 November 1863 och den 22 Juli 1853, som visa att Kronan till enskilde personer försålt tomter tillhörande både Landskrona och Marstrands fästningar; äf venså upplyses, enligt bilagda skrifvelse, att Djurgårdsstaden, som nu till större delen tillhör enskilde personer, förut egts af Amiralitetet.
Såsom bevis, till hvilken grad en så terroristisk lag, som den nu i afseende på Waxholm gällande, kan tillbakahålla ett samhälle, må nämnas att, efter hvad mig blifvit berättadt, den äldre del af Landskrona stad, hvilken lyder under dylik tvångslag, mer och mer förarmats, samt att folkmängden efterhand förflyttat sig utom dess gränser och der uppbyggt en ny stad.
Tyvärr kan Waxholms befolkning icke göra sammaledes, ej blott i följd af dess fattigdom, utan äfven emedan staden ligger på en ö, hvilken öfverallt tryckes af samma militärvälde.
Också kan man icke tänka sig något mera stationärt än tillståndet på denna ort.
Befolkningen derstädes räknade för 60 år sedan, 1805, 1,048 själar; och år 1860 befann sig dess innevånareantal vid precis samma siffra, 1,048, allt enligt officiela uppgifter.
Skulle emellertid denna min motion af Rikets Ständer icke bifallas, så får jag, med stöd af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, den 20 November 1845 och förändring af densamma, den 27 November 1854, vördsamt föreslå, att Waxholms innevånare måtte tillgodonjuta samma rättigheter, som öfriga rikets medborgare, samt att Rikets Höglofliga Ständer alltså ville besluta att vid sådana fall, då Kronan för Statens räkning behöfver tomt i Wax holms stad, egaren af tomten då måtte erhålla den i nyssberörda Kongl. Förordning bestämda ersättning för de å samma tomt befintliga byggnader.
Dessa ersättningsanspråk äro desto billigare som de till en del äro grundade på förenämnda Kongl. Förordning, hvilken utlofvar ersättning för jord eller lägenhet, som erfordras för ”rikets försvar”, och emedan andra städers husegare, hvilkas hus äro byggda på stadens tomter, erhålla full ersättning för sina hus, då tomten finnes behöflig för allmännyttigt ändamål.
Denna visshet om en ersättning, hvilken å Statens sida icke kan blifva känbar, då såsom ofvan nämndt är Kronan icke, så vidt man vet, någonsin behöft någon bebyggd tomt i Waxholm, skulle i icke obetydlig mån bidraga till samhällets betryggande utveckling och tillvext.
Slutligen Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 147. 358 Slutligen anhåller jag vördsamt att denna min motion må blifva remitterad till vederbörligt Utskott.
Af Herr Stääff, Pehr, angående vissa förändrade bestämmelser i fråga om hemmansklyfning.
Då uti lagstiftningen den grundsatsen blifvit lemnad åsido, att jordegendomar borde ostyckadt bibehållas inom slägten och derjemte den tendensen mer och mer gjort sig gällande, att hvarje samhällsmedlem, som vill sig ärligen försörja, bör sättas i tillfälle dertill, men ett väsendtligt hinder häremot varit och ännu är gällande uti föreskrifterna i Kongl. Förordningen den 6 Augusti 1864 i hvad densamma angår hemmansklyfning, så synas dessa i hvad ske kan, böra undanrödjas, och rättigheten att klyfva hemman dels göras oberoende af olika uppfattning vid besutenhets-värderingar, dels ock bringas i närmare öfverensstämmelse med fordringarne på ett ändamålsenligt och lör jordegaren mest vinstgifvande brukningssätt, utom det att utklyfning af mindre hemmansdelar icke medför samma olägenheter i afseende å skog och betesmark, som äro förenade med jordafsöndringar, hvars innehafvare ofta förorsaka stort ohägn af brist på bete och skog.
Bestämmandet af ett visst tunnlandtal i odlad eller odlingsbar vidd med andel i skog och mark, som den utklyfna hemmansdeleu minst bör innehålla, synes böra ega företräde framför nu gällande stadganden för besutenhetsberäkningen, enär det alltid blir lättare att afgöra, om en utklufven del är odlingsbar än huru många personer derå kunna hafva sin bergning och huru många kreatur den kan föda, hvarförutan ett sådant stadgande alltid skulle sporra nya egaren till odling, för att, i händelse af lösningsanspråk, ådaggalägga 3en utklufna jordens duglighet till odling.
Det har ock visat sig af jordafsöndringar och förhållandet med städernas jord, att tunnlandtalet ej behöfver vara särdeles stort, för att åboen derå väl kan berga sig, och grunden för hemmantalets bestämmande finnes i 19:de § af åberopade förordning gifven.
Men om man ock ej vill frångå principen, att klufven hemmansdel skall gifva en viss beräknad afkastning, synas likväl de i författningen uppgifna fordringar, att sådan liih. till R.
St. Brot. 1865 fy 1866. 11 Sami. 3 Afd. 45 534 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 147. klufven hemmansdel, med beräkning af odlingstillfällen och biförtjenster, minst skall lemna bergning åt trenne personer, kunna utfodra två kor och fem får samt föda tvänne dragoxar eller en häst, hvarken vara hilliga eller rigtigt afvägda.
Det faller nemligen genast i ögonen, att dragkraften å en sådan egendom icke står i något proportionerlig! förhållande till öfriga fordringar och att något jordbruk föga kan bära sig, om jemförelsevis så ansenlig dragkraft skall derå underhållas sorn här föreskrifves.
Sådant bevisas ock deraf, att många hemmansegare likasom innehafvare af afsöndrad jord och stadsegor finna fördelaktigast, att icke å sina små egor underhålla dragare, icke som kunde dragkraften derå undVaras, utan emedan de inse, att denna med minsta kostnad, genom arbetsbyte erhålles; till följd hvaraf deras egendom lemnar långt större behållning än om derå dragare skulle framfödas.
Det lider dessutom intet tvifvel, att en liten egendom väl skött med egna krafter gifver egaren mera vinst, än en större, hvartill erfordras legda arbetare.
Att likväl utan all begränsning medgifva hemmansklyfningar synes hvarken öfverensstämma med en klok hushållning eller ens i verkställigheten med bibehållande af grunderna för ett rationelt jordbruk, kunna utföras, der jorden icke genom laga skiften samt stor- och enskiften blifvit så sammanlagd, som 1827 års skiftesstadga fordrar.
Jag vågar derföre hemställa, det ville Rikets Ständer för sin del besluta: att hemman af hvad natur som helst, med undantag af lotshemman, skattehemman oskiljaktiga från bruk samt nybyggen som icke till någon del ingått i skatt, må, såvida deras egor undergått laga skifte eller eljest icke ligga i flera skiften än 1827 års skiftesstadga högst medgifver, få klyfvas utan annan begränsning i afseende på storlek, ån att hvarje hemmansdel utom andel i skog och betesmark samt öfriga förmåner och rättigheter, innehåller minst fem geometriska, till odling af säd och foder dugliga tunnland, i hvilket fall hemmantalet bestämmes enligt grunderna; i 19:de § af förr nämnda Kongl. Förordningen den öde Augusti 1864, eller, om detta icke anses lämpligt, utan fordringarne på en viss afkastning böra bibehållas, ^ att orden ”en häst eller ett par dragoxar” må från 2:dra § i författningen utgå, . att följaktligen de sex första §§ i enlighet med det blifvande beslutet allt efter dess beskaffenhet antingen ändras, eller också upphäfvas, att orden: ”här ofvan” från 14 § 1 morn., och ”i denna förordning” från 19:de § 1 mom. uteslutes, samt, att förändringen tillämpas genast efter derom utfärdad förordning.
Remiss till Lag-Utskottet begäres.
N:is 148 <& 149. 355 N:o 148.
Af Herr Vougt, Henric, angående pedagogiens i Södertelje uppritning till treklassigt elementarläroverk samt anslag af dertill nödiga medel.
Då pedagogien i Södertelje icke kail motsvara stadens och ortens billiga anspråk på en efter tids- och samhällsförhållandena lämpad, utvidgad skolundervisning, hvarföre ock, från och med början af innevarande termin, en tredje lärare måst vid nämnda skola anställas, med aflöning till belopp af Ett Tusen Riksdaler Riksmynt årligen, som tills vidare från stadens kassa utgår; - då det i sednare tider knappast varit möjligt för ortens och stadens innevånare att förr än efter ett helt års väntan, vinna plats för deras söner vid läroverken i Stockholm; — då afståndet emellan Södertelje och de närmast belägna städer, hvarest elementarläroverk finnas för orten tillgängliga, Strengnäs och Nyköping, utgör 6 å 7 mil; — då folkmängden i Södertelje under de sista tio åren varit i jemnt stigande, och för närvarande öfverstiger 1,900 personer; — då stadens industri, till följd dels af flera derstädes befintliga större fabriker, och dels af den Miga ångbåts- och jernvägstrafiken, är jemförelsevis ganska högt uppdrifven, och efter all anledning ytterligare kommer att tillvexa; och då flera mindre städer i andra landsorter, blifvit gynnade med utvidgade undervisningsanstalter; dristar jag, på uppmaning af stadsfullmägtige i Södertelje, härmed vördsamt hemställa, att Rikets Höglofiiga Ständer behagade besluta dervarande pedagogies uppflyttning till treklassigt elementarläroverk, och bevilja dertill nödiga anslag.
Hen ric Vougt.
N;o 149.
Af Herr SllDdVällSOU, J., om skydd för industriel eganderätt.
Då Kongl. Majit och Rikets Ständer funnit med rättvisa och billighet öfverensstämmande, att lemna skydd åt litterära arbeten, genom antagande af en lag angående 356 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 149. förbud emot ”eftertryck”; tyckes det äfven vara både rättvist och billigt, att samma skydd tillförsäkras arbeten inom industriens område, genom förbud emot eftergörning eller begagnande af mönster eller modeller, som af annan blifvit uppfunna eller utarbetade.
Jag får derföre vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville besluta antagandet af en Lag, hvilken, utom det eftergjorda arbetets förlust, stadgar böter af från 100 Riksdaler Riksmynt till högre belopp, beroende af Domstols eller gode mäns pröfning, relativt till arbetets värde, för hvar och en, hvilken — efter det uppfinnaren eller utarbetaren af ett inhemskt originalmönster, modell eller industrielt arbete, i Kongl.
Kommers-kollegium efter anmälan aflemnat och inregistrerat på viss tid ifrån 8 till 10 år ett sådant, vare sig i noggrannt utförd ritning eller modell — mönstret, modellen eller arbetet eftergör, utan uppfinnarens medgifvande.
Då det för den industriela verksamheten är föga uppmuntrande, att i afseende på sådana originalarbeten, hvilkas åstadkommande ofta kostat uppfinnaren både lång tid samt stor pekuniär uppoffring, och till hvilka han obestridligen har eganderätt, se personer, utan någon moralisk känsla för det rätta och endast ledda af vinningslystnad, så att säga, göra ett ingrepp i denna eganderätt, och ett sådant förhållande hittills fått fortfara utan något hinder; tyckes det, att åtminstone nu tiden bör vara inne att sätta en gräns för hämmande af ett sådant ofog.
Genom det skydd, som härigenom tillförsäkrades en industri-idkare, skulle, af den täflan, som deraf måste blifva en följd, då hvar och en sjelf på fridlyst område fick odla industriens fält, en mångfald i olika former af nyttiga uppfinningar uppstå ur en på sådant sätt bearbetad och odlad jord, till nytta och båtnad ej blott för den enskilde, utan fastmera för det allmänna.
På grund häraf hemställes om sådant lagstadgande till skyddande af den industriela uppfinnarens rätt, att mindre originaluppfinningar och förbättringar, som vederbörligen anmälas och registreras hos Kommers-kollegium, derigenom och utan patent äro mot efterapning fredade på sätt Kongl. Maj:t finner lämpligt närmare föreskrifva.
J. Sun dvalison.
N:o 150. 357 N:o 150.
Af Herr SllUdV&liSOn, J., om bygc/andet af kanal, i stället för det beslutade banspåret, mellan bangården och hamnen i Upsala stad.
Uti kostnadsförslaget rörande norra stambanan emellan Stockholm och Upsala samt uti det för densamma vid förra riksdagen beviljade anslag, 4,672,000 Riksdaler Riksmynt, ingår äfven kostnaden för ett banspår eller en bibana från stationen i Upsala till dervarande hamn.
Ehuru denna stambana, på sätt sednaste statsrevisionen upplyst och särkildt omförmäles uti min framställning om denna handels skyndsammare öppnande för trafik, är till jordarbeten, stationsbyggnader m. m. nära färdig till hela sin längd samt äfven slgepers och rails utlagda, i detta ögonblick förmodligen till omkring 2/3:delar af dess längd, hvarförutan banvallen blifvit i Upsala iordningställd, egentligen för erhållande af grustägt, några tusen fot utöfver den beslutade egentliga stambanan eller från Waksalagatan der i staden förbi hela nordvestliga sidan af densamma till grannskapet af Fyrisån, i rigtningen af denna banas utsträckning till Sala, och hvarest den fortsatta banan skall passera nämnda å, från hvilken punkt ett provisoriskt grus-spår utlagts till en nästan outtömlig grustägt; har likväl ännu icke någon åtgärd vidtagits för banspårets nedförande till Upsala hamn.
Jernvägsbyggnads-styrelsen har ansett kunna anstå med anläggningen af denna korta bibana, tills hufvudbanan hunnit från Upsala fortsättas, först hvarefter kunde förväntas någon jernvägstillförsel norrifrån, som i Upsala sökt första Mälarehamn.
Den för detta banspår beräknade kostnadssumma är sålunda besparad och kommer att besparas för bemälda kommunikations åstadkommande i sinom tid.
Enligt hvad hittills lärer sig visat, och som äfven bekräftas af den omständigheten att af de knappare tillskott, denna bandel hittills bekommit vid fördelningen af årsanslagen för stambansbyggnaderna, kunnat, jemte arbetenas så betydliga fortdrifvande å norra banan, äfven bekostas inköpet af 4 nya lokomotiv, som utlånats till vestra stambanan, ehuruväl deras/ inköpssumma, sannolikt uppgående till minst 200,000 Riksdaler, ytterligare bort och kunnat användas på byggnadsarbetenas fortskyndande och fullbordan under året, skall det beviljade byggnadsanslaget, 4,672,000 Riksdaler, 358 Motioner i Borgare- Ståndet 1865.
N:o 150. vara mer än tillräckligt för stambanans kompletta fullbordan, synnerligast om den icke belastas med andra kostnader, än som böra rätteligen och uteslutande drabba densamma.
Nu har Upsala stad för den goda sakens befrämjande utfästat, utöfver kostnadsfri upplåtelse af all den mark inom stadens område, hvilken för bana och bangård erfordrades samt i värde, enligt gjorda inköp deraf för detta ändamål, uppskattats till 138,000 Riksdaler Riksmynt, ett ytterligare kontant bidrag af högst 100,000 Riksdaler Riksmynt för expropriationen inom andra kommuner ”emellan Stockholm och Upsala”, såsom orden lyda i sjelfva utfästelsehandlingen, af för denna jernvägsanläggning behöflig jord.
Dessa 100,000 Riksdaler komma sålunda att antagligen minst bilda det öfverskott, som å detta byggnadsanslag slutligen uppstår vid banans fullbordan.
Rigtigheten af denna beräkning rubbas icke heller deraf, att exproprieringen inom Stockholms område möjligen betydligt öfverstiger den ursprungligen beräknade kostnaden derför, enär för den härigenom, likasom vid sammanbindningsbanan i öfrigt, inom hufvudstadens område uppkommande brist, i följd af der högt stegrade expropriationsanspråk, icke rimligen och med något sken af rättvisa lärer kunna tillgripas hvad en ojemnförligt mindre och vanmägtigare kommun beredvilligast utfästat såsom sitt bidrag i penningar till bestridande af expropriationskostnaderna inom de öfriga mindre kommunerna, som ligga ”emellan Stockholm och Upsala”.
Uti de expropriationskostnader, som kunde ifrågakomma inom och för hufvudstadens eget område, har Upsala stad sålunda alldeles icke förbundit sig att deltaga; hvilket deltagande väl ock genast må befinnas lika orimligt och obilligt, som det bort vara öfverflödigt.
Dessa 100,000 Riksdaler Riksmynt böra derföre, likasom äfven kostnadssumman för jernbanspåret från stationen till hamnen i Upsala stad, så mycket hellre kunna disponeras för andra ändamål, hvilka stå i närmaste sammanhang med detta kommunikationsväsende och bidraga till dess fullkomnande, som Upsala stad alldeles icke vill på något sätt undandraga sig uppfyllelse af sin verkliga förbindelse.
Ehuru denna förbindelse sannolikt skulle i verkligheten reduceras till högst 50 å 60,000 Riksdaler, om expropriationsbidraget utginge enligt utfästelsen, utan afseende derpå, att det lemnade byggnadsanslaget ändock vore tillräckligt; så vore likväl, under nedannämnda vilkor och förhållanden, Upsala kommun villig att utbetala hela beloppet.
Hela den nordöstliga delen af Upsala stad likasom derutanför liggande åkerfält, hvarå den vidsträckta och storartade jernbansgården — en af de största i hela riket — äfvenledes är belägen, har af ålder besvärats särdeles höst och vår samt vid ymnigare vattuflöden af vatten från den mot bangården och staden doserande, vidsträckta Waksalaslätten, som häröfver eger sitt naturliga aflopp till Fyrisån.
Detta fält utgör i hela sin utsträckning en areal af flera tusen tunnland odlad jord, kanske den yppersta åkerjord i riket.
Detta förhållande har städse vållat Upsala stad stora afdikningsbekymmer och förorsakat den stora omkostnader utan att så fullständigt lyckas, sorn de sanitära missförhållandena i anledning häraf påkallat.
Att rundtomkring denna stadsdel upptaga en större eller mindre vattenledningskanal från öfre till nedre delen af Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 150. 359 Fyrisån, helst så stor att den kunde för båt- och skutfart begagnas, har öfverskrida kommunens enskilda krafter, men länge ansetts såsom enda verksammaste medlet, medförande både sundhet, gagn och prydnad.
Också har Jernvägsbyggnads-styrelsen måst, för fältvattnets säkra afledande från både bana och bangård i Upsala, på hela nordöstliga sidan derom gräfva ett så stort afloppsdike med affall ned i Fyrisån vid hamnen, att detsamma, med några gångers förstoring af dess nuvarande dimensioner, lätteligen kunde förvandlas till en segelbar kanal.
I marken finnes här icke en enda sten och nödigt slussvatten kunde hemtas från Fyrisån straxt ofvanom staden.
En sådan kanal gjorde det beslutade banspåret från stationen till hamnen alldeles öfverflödigt, enär fartygen då kunde lägga till vid sjelfva bangården.