Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När söndags- o c h offentliga fester o c h så godt s o m ansåg dem &amp; * 2 sällskapet samlades, hur m a n skämtade o c h för ett blifvande par.
3 S Ä diskuterade.
Runeberg, den framför allt » Låt oss gå in i rökrummet, » föreslog hofrätts- g o d m o d i g e, o m också uppbrusande, den fram- U P n o t i s b o k e n.
rådet, en medelålders jovialisk man, som sällan sade nej till ett glas eller en glad stund.
» Tänd f ö r allt lif s l u s t i g e, stolt i s i n u n g a kraft, h u r h a n Drottning Sofia återkom i lördags m e d ku- lampan, du Otto, » fortsatte han vänd till svågern.
k u n d e elda denna krets!
H a n var utgifvare rirtåget söderifrån från sin långvariga vistelse i I den skumma halfdagern tog sig rummet ^ d af H e l s i n g f o r s M o r g o n b l a d.
S t u n d o m v a r utlandet.
Drottningen åtföljdes af norska hof- förtrollande ut m e d rika draperier o c h turkiska o han utledsen på redaktörsgöromålen o c h i fröken Bull samt kammarherren frih.
Leijonhielm, divan er; men hvad s o m gaf det ett nästan sago- hvilken mött henne i Helsingborg.
Konungen likt tycke voro de i päiistickad sammet, atlas,: ffi3 Ja ett l y c k l i g t ö g o n b l i c k af sin h u n g e r efter hade i vagn rest sin gemål till mötes vid Lilje- pälsbräm o c h glitterguld utstyrda människorna.
- ° g, j m a n u s k r i p t b e f a l l d e h a n sin u n d e r h u s h å l l s - holmen samt medföljde tåget in till Stockholm.
» Du är charmant s o m Zuleika, lilla syster, » ö
» b i d r a g; så b ö r j a d e F r e d r i k a R u n e b e r g att Dalarne o c h prins Bernadotte, hvarförutom där En brännande blick på Magda fullbordade me- O Cu infunnit sig ett stort antal damer o c h herrar, till- C / 5 f ö r f a t t a.
Ja, h v i l k a u n d e r l i g a t i d e r!
R u n e - ningen.
hörande de högsta kretsarne o c h hofvet.
xn o » Nu ska vi ha oss kaffe o c h likörer, » inföll berg slungade ut sina brandfacklor i den ° - Drottningen, som vid stationen fick mottaga hofrättsrådet o c h lyfte fram en bronserad kaffe- to s v e n s k a l i t t e r a t u r e n, s o m h ö l l p å att s o m n a o !S i - flere utsökta buketter, gick vid prins Bernadottes kanna, s o m användes vid hans så kallade ung- i T e g n é r f ö r g u d n i n g o c h e f t e r a p n i n g af h a n s arm omkring o c h hälsade vänligt de närvarande.
karlsfester o c h som ingen annan fick röra.
•s-l m a n e r å la B e s k o w.
J a g skall anföra en Vid konungens sida for hon därefter i öppen fyr- Socker, kondenserad grädde, duk, koppar, allt d - spänd vagn upp till slottet, därvid den utanför var till hands, o c h snart upplystes rummet af a n e k d o t f ö r att g e e n l i t e n a n t y d a n o m ar- s s stationen samlade människoskaran med blottade den fladdrande spritlågan.
t e n af R u n e b e r g s e l d i g a o c h d j ä r f v a s a m - hufvuclen vördsamt hälsade de kungliga.
Selma, s o m lät mannen sköta det hela, half- o 7 * t a l s t o n.
D e t är t i d e n i F i n l a n d n u för d e n låg på divanen.
Magda satt på en låg bekväm s * ' o n y v ä c k t a e n t u s i a s m e n, f ö r f o l k t o n o c h folk- stol, o c h vid hennes fötter hade baron Otto upp- staplat några kuddar, m o t hvilka han stödde sig, Statsunderstödet åt högre skolor för visor.
E n afton sutto R u n e b e r g o c h några medan han betraktade henne så eldigt o c h hän- kvinnlig ungdom höjdes, s o m bekant, vid se- vänner tillsamman, o c h Lönnrot uppläste gifvet, att hon började finna det pinsamt.
naste riksdag från 100,000 till 200,000 kr.
Nu 9 e n finsk f o l k v i s a.
Där fanns en rad, s o m har förordning utfärdats därom, att vederbörande » Jag är er si af, » hviskade han o c h kysste hen- l y d d e så h ä r: skolstyrelse, föreståndare eller föreståndarinna, nes klädningsfåll.
» Jene Asra v e l c h e sterben ^ o som önskar att för åren 1897, 1898 och 1899 vvenn sie lieben. » H a d e j a g e n fåle m e d r a n k o r o c h s e l e komma i åtnjutande af understöd från nämnda Hans ögon v o r o så vackra, att de verkade näs- o c h s l ä d e, s k u l l e j a g ej g e m i g n å g o n r o, anslag, må före den 15 nästkommande oktober tan med magnetisk kraft.
O O 0 till k. m:t i n k o m m a m e d ansökning därom jämte innan j a g såge h e m m e t s härd.
» Jag tycker inte o m slafvar, » svarade h o n m e d uppgift å beloppet af det understöd s o m sökes.
r&lt; Ti ti ett försök till skämt o c h reste sig hastigt, medan R u n e b e r g i eld o c h lågor utbrister: » S e, De uppgifter, som därvid skola bifogas, finnas hjärtat klappade krampaktigt o c h bäfvande inför d e t t a är p o e s i, äkta, e n k e l k ä n s l a, j a g g e r närmare angifna i Posttidningen för den 10 d:s. något s o m måste k o m m a o c h s o m h o n i grunden CS d e n af h e r r a r n e e n d u k a t, s o m i h e l a F r i t h i o f s väntat på.
&lt;3 B © s a g a k a n a n f ö r a e n så d j u p t k ä n d r a d.
» Ett ögonblick satte hon händerna för ansiktet, som för att utestänga något h o n ej ville se — V a d e t a n t o g s, o c h m a n b ö r j a d e l e t a i sitt - o " E Ä så var h o n sig själf igen.
minne, slutligen citerade en: «ö S _s
Värden b j ö d på cigarretter, o c h snart stego lätta blåak- £ o Nu är det höst, N a m n s d a g s s l i s t a för 1 8 9 6.
tiga rökhvirflar upp m o t taket.
» Kan ni inte lära er röka, sköna Titania? » A c k, men hur gärna jag sute Juli.
frågade baronen, s o m stod framför Magda, där Ändå därute!
h o n satt tillbakalutad i soffan m e d ett drag af all- o 1.
O. Zelia.
L. Fredrik, Frits.
var o c h trötthet öfver det vackra ansiktet.
T. Bolivar.
» Nej, så civiliserad blir jag n o g aldrig. » R u n e b e r g v a r t y s t ett p a r ö g o n b l i c k.
S å 3.
F. Ulrik.
S. Sara.
» Men om jag ber er, » fortsatte han, i det han s a d e h a n: » H ä r är d u k a t e n; j a g har t a p p a t, 4.
L. Ulrika, Ulla.
M. Margareta, Mag- böjde knä o c h b j ö d henne en cigarett.
gi, Greta.
m e n I k u n n e n e j h e l l e r finna n å g o n m e r » O m det kunde vara er till ringaste nytta! » 5.
S. Melker.
T. Johanna, Hanna.
r a d af s a m m a d u k a t h a l t.
» » Nytta?
Jag är inte van att få nej — inte 6.
M. Esaias, Esse.
O. Magdalena, ens i småsaker! » 7.
T. Klas.
Magda, Lena.
Deras ögon möttes o c h sågo in i hvarandra, 8.
O. Håkan.
T. Emma, E m m y.
liksom ville de läsa in i själens djup — så slog 9.
T. Alma.
F. Kristina, Ker- h o n ihop solfjädern o c h tog g o d natt m e d för- 10.
F. Fridolf, Dolf.
stin, Stina.
Å r 1 8 3 7 ö f v e r f l y t t a d e R u n e b e r g från H e l - klaring, att hon var dödstrött och inte så van vid 11.
L. Hermannia.
L. Jakob.
Stockhohnslifvet, s o m h o n själf trott.
s i n g f o r s till B o r g å.
D ä r b l e f h a n l e k t o r i När hon korn in i sitt rum, lågo där två bref — cd dess lyceum.
S e d a n d r ö j d e det ej länge, 12.
S. Herman.
S. Marta, Märta.
ett från inspektorn o c h ett från Elin.
Det första i oK - 13.
M. Naemi.
M. Ivar.
innan hans berömmelse i världens ögon sköt sköt hon undan, det andra kysste hon, medan 28.
T. Botvid.
så s t a r k t åt h ö j d e n s o m m ö j l i g t, o c h ä f v e n 14.
T. Ruth.
tårarne sprungo fram ur hennes ögon — m e n 15.
O. Vera, Vjera.
O. Olof.
hon bröt det ej — hon kände innehållet allt h a n s h u s t r u u t m ä r k t e s s n a r t s o m ett o v a n - 16.
T. Reinhold.
T. Olava.
för väl.
ligt b e g å f v a d t fruntimmer.
D e t är l i k v ä l 17.
F. Alexius, Alexis.
F. Helena.
cz Morgonen därpå vid kaffebordet förklarade s n a r a s t s o m o m ett m i n u s i stället f ö r ett cd hon, att hon fått tvänne viktiga bref, som tvingade plus i lyckan medföljt denna tillökning i henne att resa med snälltåget samma afton.
Öf- r r 0 i
so " 2 p SL &gt;z H ^ # 5 2 P P _ d- Stå f P&gt;: (C B o 1 Q I rg " § 09 83 £3 CD vertalning tjänade till intet, och så upptagen var hon af packning, u p p k ö p o c h bestyr, att det ej biel: tid för annat.
Till Centralen följdes hon af sitt värdfolk o c h af baron Otto, som uppbjudit hela sin uppfinnings- förmåga att bli ensam m e d henne några minu- ter, hvilket hon lika energiskt hindrat.
Hans frågande, bedjande ögon plågade henne så, att hon kände det som en lättnad, när tåget satte i gång.
» Jag skall låta höra af mig, » hviskade han li- delsefullt o c h kvsste hennes behandskade hand.
Blodet rusade upp till hennes kinder, o c h hon nästan slet af sig kappan samt ruskade den af alla krafter.
Himlen var tung o c h grå o c h hela naturen i stämning därmed, ingen vindfläkt rörde sig, in- tet ljud — bara vattnet som sipprade rundt o m.
Hon stannade o c h insöp den friska luften, i djupa långa andetag, likt en som varit nära att kväfvas — så gick h o n framåt m e d raska steg.
H o n k o m öfver mötet m e d dottern lättare än hon trott.
Elin såg blott så underligt spörjande på henne, då h o n frågade.
» Fick m a m m a en ny inspektor? » » En inspektor!
— Ja visst! » Båda försökte k o m m a in i det gamla förtroliga förhållandet, m e n aflägsnades endast alltmera från hvarandra.
Båda fruktade en förklaring, o c h båda längtade därefter.
Inspektorn hade bedt att få tala vid frun för att visa räkenskaperna; men hon hade låtit svara honom, att hon ej kommit sig i ordning ännu och var trött efter resan.
Hon ville gripa fatt i hvad som förut intres- serat henne, m e n kunde ej, o c h i hemmet där hvarje möbel, hvarje den minsta småsak varit henne kär, o c h där hon själf ordnat allt, kände hon sig s o m en främling.
Då några, s o m h o n tyckte, ändlösa dagar för- gått, fick hon ett bref med friherrlig krona.
Det var Elin som räckte henne det o c h hon förstod med ens att dottern spionerat på henne och öpp- nat postväskan af misstänksamhet.
Det låg något så vredgadt o c h på samma gång sorgset i den blick hon gaf Elin att denna, utom sig af förtvinan, rusade ut ur rummet.
Magda låste dörren, lade bort brefvet, tog det och lade åter bort det.
Så fick det ligga länge, medan h o n försjönk i tankar o c h hela hennes föregående lif liksom drog förbi.
— Så bröt hon det m e d skälfvande fingrar.
Hon kände sig så ung o c h varm ännu o c h det var kärlek s o m bjöds henne!
Det var ersättnin- gen för den stora missräkningen i hennes lif, som nu stod att vinna o c h s o m hon tyckte sig ha rättighet att utkräfva, skulle den betalas än så dyrt.
Det var morgon, när h o n steg ur vid järnvägs- stationen, hvarifrån h o n hade en half mil till sitt hem.
Hon hade ej telegraferat efter skjuts, ty öfver- raskningen skulle göra sammanträffandet m e d dottern lättare, trodde hon.
H o n visste, att hon skulle stå till ansvars för sitt uteblifvande, o c h kände en hemlig bäfvan för att behöfva förklara, redogöra och söka undflykter — de hade ja haft hvarje tanke gemensam, hon o c h barnet.
Hon kände ingen glädje öfver att k o m m a hem, eller öfver något annat i världen, endast bekläm- ning, tomhet o c h nedslagenhet.
När h o n for bort, hade snön bredt sig mjuk och hvitskimrande öfver skog o c h fält, och nu var det midt i vårbrytningen.
Knopparna svällde och vattnet forsade o c h sipprade rundt o m den smala gångstigen g e n o m skogen, hvilken hon tagit, när landsvägen visade sig omöjlig att gå.
Hon hade lämnat packningen nere vid statio- nen o c h gick i en elegant sammetskappa, som hon ej ville anförtro i andras händer.
I knapp- hålet sutto ännu några vissnade blad efter ett par rosor, s o m stuckits dit sista gången hon be- gagnat den — hon rodnade v i d minnet däraf.
Hela plagget var dessutom inpyrdt af doften från fina havannacigarrer, och m e d ens stod fram- för henne scenen inne i rökrummet — de blå rökhvirflarna, den kvafva parfymerade luften o c h mannen vid hennes fötter i den präktiga dräkten, som smög sig efter de smidiga lemmarna, medan den hvita turbanen k o m ögonens eld att fram- träda med fördubblad glöd.
H o n läste o m brefvet ännu en gång, o c h me- dan hon läste påminde hon sig hans ord.
» Jag är inte van att få nej — inte ens i småsaker. » Hon mindes också uttrycket i hans ögon när de mötte hennes i en lång, spörjande blick.
Under- tonen i brefvet var den samma som ögonens ut- tryck • — förklädd despotism.
» Utbyta en härskare, m o t en annan?
N e j!
Och d o c k!
Det var inte därför!
H o n skulle gärna böjt sig — m e n inte för honom. » Hon tänkte på Elin o c h smålog vemodigt.
» Stackars barn b o n hade intet att frukta! » (Slut i näsla n:r.)
Ett par tryckfel hade insmugit sig i fru Kerfstedts uppsals » Dessa små » och rättas härmed: Sid. 189, förslå raden, står: » städning » — skall vara: anställning.
Sid. 196, 15 raden nedifrån, står: » När herren .Tesus fångar » — skall vara: När herren Zions / ' ångar.
Sid. 197, första spalt, står: » hon har käckare handlag » — skall vara: hon har kvickare hand- lag.
Samma sida, 2:dra spalten, står: » innan han predikar » — skall vara: innan hon predikar.
L e o n t i n e D e u t g e n; I d u n s » v e g e t a r i a n s k a hjälpreda-, af Ilse Franke.
— Till m i n s o n; p o e m af Kdv.
Hammarstcdt.
Stockholm, Xduns Kungl.
N:r 3 (526) Prenumerationspris pr å r: Idun ensam _ kr.
» 5 Iduns Modet., månadsuppl _ » 3 Barngarderoben » Fredagen den 21 januari 1898.
Byrå: Klara södra kyrkog.
: J. Emilie Bland den rika öfversättningsliteratur, hvarunder på sistone våra stackars bokhyllor hota att digna, har den engelska börjat intaga en allt mer förhärskande plats på de öfriga roman- fabricerande ländernas bekostnad.
Man hade förlåtligt nog börjat tröttna på de i renaste Neu-Ruppinstil hållna pickeltyska för- fattarefirmornas machverk såväl som på Galliens ängsligt analy- tiska konstskapelser, hvars hufvudbetingelser att intres- sera mindre hvilade på deras sens morale än på den mera negativa egenskapen att vara kemiskt sans morale.
Vid- kommande den rika anglo- sachsiska literaturen inregi- strerades den mera strängt än rättvist under det hopp- lösa särmärket: missromaner.
Ty trots det myckna talet o m » afståndens bortfallande » ha- de vi för endast ett årtionde sedan fasligt litet reda på Britannien, och för det all- männa folkmedvetandet kvar- står väl ännu i dag dess be- folkning i de gamla fastslagna föreställningarna: å ena sidan den taniga, rödhåriga missen med tandborstskaft till fram- tänder jämte de guldbågade glasögonen och det oundvik- liga sidenparaplyet samt å den andra den storrntige, röd- näbbade pyramidklättraren med Baedeker under armen, souvereigns i byxfickan och God dam på läpparne.
Bladet skulle emellertid vända sig, så att det i vitter- lek förbisedda öriket slutligen skulle få sitt ord med på stämman.
Och under de se- nare åren har en lång rad af dess mest representativa skrift- HELLBERG.
Träffas säkrast kl. S — 3.
Kullman ställare i välgjorda svenska gångkläder blifvit föreställd för en i förstone skäligen kylig, men småningom särdeles välvillig svensk publik.
Vi behöfva endast nämna Walter Besant, Hall Caine, Jerome K. Jerome, Conan Doyle, Oscar Wilde, Marie Corelli, Edna Lyall samt lejonet bland dem alla Eudyard Kipling, » den indiske trollkarlen », hvilken vid tjugutre års ålder lade hela den engelsktalande publiken till sina fötter för att slutligen, trött på guld och ära och hela härligheten, likt sin oförgät- ligaste hjälte Dick Heldar längta tillbaka till den sorg- lösa obemärktheten under tro- pikernas glödande sol eller i djungelns äfventyrsfyllda clair-obscure.
En af dem, som mest oför- trutet bidragit till att på sven- ska öfverflytta den anglosach- siska literaturens förnämligare alster, måste vi m e d fog anse henne vara, hvars bild vi i dag hafva äran presentera för Iduns läsarinnor.
Det är i sanning ett ansenligt verk fröken Kullman har bakom sig, ty alltsedan hon för nio år sedan debuterade m e d Thelma, har hon hunnit sända ut i bokvärlden icke mindre än trettiofem romaner, hvaraf tolf ensamt af hennes väninna, den oss alla välbekanta miss Marie Corelli.
Att vid en sådan massproduktion kva- liteten skulle löpa fara att blifva ställd i skuggan af kvantiteten, vore väl något, som låge nära till hands, hvar- förutom härvidlag det så kal- lade tigersystemet borde vara mycket frestande.
» Tiger- systemet », hvad är det?
IDUN 18 1898 Otron har två döttrar; den ena frågar huru, den andra heter hvarför.
A. Bengel.
gar ni med den heliga enfald, som är deras, hvilka aldrig skådat bakom författarevärl- dens diskreta slöja.
Jo, min naivaste, vän, härmed menas det, att mycket anlitade öfversättare — inte i vårt land, förstås, men öfverallt annorstädes — vända sig till en tiger, inte ett sådant där strimmigt odjur, som är hvarje menageriägares stolthet, utan en rät och slät människa, den där i första hand och för en ringa penning åtager sig att tolka arbetet i fråga, hvilket sedan vederbörligen retucheras af den, hvars namn läses å titelbladet liksom på arvodes- kvittot i förläggarens kassaskåp.
Detta för- faringssätt är mycket gängse exempelvis i Frankrike, där till och med celebre förfat- tare mot en måttlig erkänsla af några tusen francs sätta sin signatur på ett af sina dunklare kollegers snillefoster för att göra det säljbart.
Gamle Dumas hade mycket i den där vägen på sitt rymliga samvete.
Vidkommande fröken Kullmans öfver- sättningar är dock all dylik humbug abso- lut utesluten.
T y hvarje särskildt arbete af hennes hand är ett verk af den ärligaste och pietetsfullaste omsorg om bibehållandet af originalets alla egendomligheter och karak- täristiska vändningar, på samma gång den svenska texten aldrig ger intryck af att vara på något sätt » hopkommen ».
Dock, detta är ju alldeles öfverflödigt att betona, då tvifvelsutan lejonparten af våra läsarin- nor känner det af egen erfarenhet.
Som sagdt är det företrädesvis Marie Corellis skrifter fröken Kullman älskat att öfversätta, och henne ensam tillkommer äfven äran af att hafva gjort oss förtrogna med denna visserligen excentriska, men djup- tänkta och varmhjärtade författarinna, hvil- ken näst efter sitt eget land räknar vårt såsom det där bäst vetat uppskatta arten af hennes konst.
Det är ju endast några veckor sedan » Den mäktige atomen » ut- kom, och framemot vårsidan blir miss Corellis allra sista arbete Ziska äfvenled es tillgäng- ligt på vårt modersmål.
Men om vi genomgå den lilla bok, där fröken Kullman väl småningom skall fylla hvarje sida med titeln på en ny engelsk roman tolkad på svenska, finna vi äfven en mängd andra namn såsom Grant Allén, Edna Lyall, mrs Meade och Marion Craw- ford, hvars senaste novell: A rose of yester- day just är under » tillverkning » samt snart torde utkomma af trycket.
För hennes eminenta talang som öfversättarinna talar dock kanske allra bäst den mängd skilda förläggarefirmor, hvilka vetat försäkra sig om hennes medverkan, först och främst herr Skoglund, på hvars förlag som bekant Marie Corellis samtliga arbeten utkommit, samt dessutom Fahlcrantz &amp; Comp., Nor- stedt &amp; söner, Wahlström &amp; Widstrand m. fl.
Förutom sin rastlösa verksamhet som öfversättarinna drifver fröken Kullman där- jämte äfven en annan, kanske en smula mindre intressant, men säkerligen mera lukrativ — gissa hvad.
Jag medger,, att det verkligen inte ligger så nära till hands att hitta på, det fröken Kullmans andra vita?
genus sedan sex år tillbaka är — en blomstrande kolaftar.
Säkerligen är hon Stockholms, ja, jag undrar, om man inte skulle kunna säga — hela Sveriges enda kvinnliga handlande inom denna bransch, och många af hennes kunder, hvilka läst hennes förträffliga tolkningar af främmande för- fattare, hafva ofta fallit i en lätt förklarlig häpnad öfver att se samma namn under en lakonisk kolräkning som på titelbladet till exempelvis den fantasirika, af öster- landets trånande poesi fyllda Ardath.
Hon har aldrig debuterat som författa- rinna samt påstår sig ej heller kunna göra det — mais souvent femme varie, säger ordspråket.
För öfrigt måste ju öfversätta- ren ständigt i viss mån vara författare lik- som författaren väl är att betrakta såsom en slags öfversättare, den där har att tolka hjärtats och fantasiens språk, hvarvid det ofta är kvistigt » nog att vara grundtexten trogen.
» Mina vackraste verser äro de jag aldrig skrifvit, » utbrister Sully-Prudhomnie någonstädes, och världsliteraturen öfverflö- dar af dylika missmodiga utgjutelser öfver oförmågan att låta det skrifna blifva ett eko af det tänkta.
Ehuru således i sin person förenande » blåstrumpan » och » kolhandlaren », ger dock fröken Kullman ej intryck af någondera, och däri sätter hon sin stolthet.
Kvinno- emancipationens koryféer hafva aldrig lyc- kats väcka hennes intresse eller förvärfva hennes medverkan, och hon afskyr hjärtligt " den moderna kvinnotyp, hvars sträfvan går ut på att förflytta stödet för sina rät- tigheter från mannens ridderlighetskänsla till kodificerade lagparagrafer.
Mari femme?
har du frågan hört: Oli est la femme?
när något brott af mannen är bedrifvet, där han står ensam m,ed sin dom och skam, men dock en kvinna kanske var motivet.
/ \ o g Oii est la femme?
jag ville fråga ock, fast i en annan mening: när det gäller att dryfta barns och kvinnors väl, men dock det mannen är, som ensam utslag fäller.
Ou est la femme, där hon likväl förnämst sin insats göra borde just som kvinna — för mänsklighetens lifsintressen främst i striden gå att nya riken vinna.
Af kvinnan finner man knappt än ett spår • så inom kyrka som i stat och rike, hon ännu bidande på tillväxt står, att äfven där få varda mannens like.
En där till att 01 / est la femme?
vid mannens sida ej blott att njutas, först då hon själf plats i världen finnes ju ändå, kvinnan verka » fått » i alla tider; nödens boningar hon stads fått gå hjälpa och att trösta den som lider Men frågan var ju, som vi ha förstått, att när det mannen gäller, kvinnan klandra.
jag därför frågar än: — svaret evigt blifver: men förstås som vän, förståelse ock gifver.
Det » hulda väsen » mannen finna vill uti sin lefnads följeslagarinna, skall ingenting för henne finnas till af det, som männen akta värdt alt vinna?
Jag vet en man, som oförsagd och god i striden gick för hvad han ädlast tänkte.
En älskad kvinna vid hans sida stod, som, stark och god, åt samma mål sig skänkte.
Han segrar vann.
Men mattades hans arm och stod han ensam, oförstådd och slagen, hon såren läkte, göt uti hans barm ånyo hopp och mod att möta dagen.
När hälst jag honom gladt såg träda fram att kämpa för hvad han som rätt förklarat, jag tänkte — fråga nu: Ou est la femme?
— Hvad tror du då den mannen skulle svarat?
Steffen.
6i / akt på allarmsignalen!
* @ w est la Ja, hennes skuld är stor, men — hennes blott?
Nej, man och kvinna lida för bvarandra.
M &gt;Våra kroppskrafter hafva vissa begränsningar; om vi våga igno- rera det, få vi dyrt plikta för vår förmäten!)
et. » an hör ofta sägas om en kvinna, som befinner sig i en ansvarsfull och upp- fordrande ställning, antingen som familje- moder, föreståndarinna för någon större publik anstalt eller djdikt: Hvad hon ser öfveransträngd ut!
Hon har allt för myc- ket om sig.
Hon blir tolalt utarbetad o. s. v. Efter ett sådant uttalande anse sig hennes vänner ha fullgjort allt hvad på dem an- kommer, och det blir vid det gamla.
Men en vacker dag tillstöter någon i sig själf obetydlig tillfällighet, en förkylning kommer, och den öfveransträngda, utarbetade perso- nen träder ut ur den verkningskrets, där hon trodde sig oumbärlig.
En annan in- tager hennes plats, fyller tomrummet, iklä- der sig samma ansvar och plikter för att i sin ordning, utsliten och gammal i för- tid, kanske äfven hon i sin bästa ålder sänkas i sin graf.
Det är ett sorgligt, men obestridligt faktum att det nästan alltid är den villiga hästen, som blir för hårdt körd.
Den istadiga, som slår bakut, när lasset är för tungt, får det lät- tadt.
Utan att emellertid kunna annat än ogilla, att den mänskliga dragaren använ- der samma tillvägagångssätt som den ista- diga hästen, vilja vi dock framhålla nöd- vändigheten af, att han får sig vissa arbets- lindringar beviljade.
Människokroppen är en maskin, garanterad att under gynnsamma villkor fullgöra sina förrättningar under en viss tid, men olik andra maskiner däri, att
1898 den äger förmåga att själf taga skadan igen efter brukningen, om den blott får hvila.
Huru ofta åsidosattes ej denna hvila!
» Il ne faut pas brutaliser la maehine, » säger fransmannen just med afseende på den mänskliga organismen.
Det vore önskvärdt, att detta förträffliga råd hörsammades så- väl hvad beträffar de uppburna och fram- gångsrika som de underskattade, men där- för ej mindre behöfliga husmödrarna.
Men huru handla v i?
Vissa tecken tyda på, att fara är för handen: alarmsignal har blifvit gifven.