Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna brist har blifvit afhjelpt genom 29 § af det nådiga förslaget; och då expropriationstvånget måste betraktas såsom en inskränkning i den enskilda eganderätten, som visserligen betingas af det allmännas behof, men endast för så vidt detta gör sig gällande, så hafva också de i nämnda § föreslagna bestämmelser om rättighet för den ursprunglige jordegaren eller hans rättsinnehafvare att, i nu omförmälda fall och sedan det af Rätten blifvit pröfvadt, återlösa jorden med högst det värde, han eller hans fångesman för detsamma uppburit, synts Utskottet stå i fullkomlig öfverensstämmelse med expropriationsrättens begrepp.
Det har ock synts Utskottet följdrigtigt, att, i händelse jorden under tiden förlorat i värde och öfverenskommelse om lösesumman ej kan träffas, ersättningen bestämmes af expropriationsnämnd, likasom det, med afseende på den osäkerhet i besittningen af sådan egendom, som eljest kunde uppkomma, och den allmänna regeln om viss preskriptionstid för utkräfvande af fordringar, torde vara lämpligt att, på sätt det nådiga förslaget innehåller, dylik återlösningstalan ej må väckas sednare än tio år efter jordens eller lägenhetens afträdande.
På nu anförda skäl, och då det nådiga förslaget till förnyad
Förordning angående jords eller lägenhets afstående för allmänt behof, i alla delar, som icke blifvit här ofvan Lag-Utskottets Betänkande N:o 14.
13 ofvan särskildt anmärkta, står i öfverensstämmelse med nu gällande föreskrifter i ämnet, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att den nådiga Bropositionen må af Rikets Ständer bifallas. Stockholm den 29 December 1865.
Reservation: af Doktor Säve: “Mot Utskottets förslag att antaga Kongl. Maj:ts Proposition oförändrad anmärker jag endast, hvad äfven en ledamot af Högste Domstolen vid dess granskning af det Kongliga förslaget anmärkt, att i 13 § orden: llefter hvad jord eller lägenhet af lilia beskaffenhet och godhet i orten högst gäller“, icke utesluta möjligheten att expropriationslösen kan af Nämnden blifva bestämd efter ett eller annat fall, då köparen af något särskildt skäl måst betala en ovanligt hög köpeskilling, och att följaktligen det af sednaste
Ständer uppgifna ändamålet med denna revision af expropriationslagen, nemligen att förekomma öfverdrifna utgifter förnämligast vid exproprierandet af jord för Statens räkning icke uppnås.
Jag hemställer derföre, om icke meningen, i närmare enlighet med hvad äfven Högh Lag-Utskottet vid förra riksdagen tillstyrkte, borde uttryckas så: ”efter gångbart pris å orten högst gäller.« Bih. till R.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 5 Häft. 3 Stockholm, tryckt hos H.
Lag-Utshottets Betänkande N:o 15. i N.o 15.
Ank. lill Exp.-Utsk. dea 13 Febr. 1866, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om ändringar i domstolsinrättningen ä landet.
Lag-Ulskottet går att härmed i ett sammanhang afgifva sitt utlåtande öfver åtskilliga till Utskottet remitterade motioner i ofvannämnda ämne, hvilka blifvit väckta; inom VäUo/liga Borgare-Ståndet af Herr L. V. Henschen (motionen JV2 51), Herr C. Wennerus (motionen JW 66), och Herr O. E. Sandegren (motionen JYl 97); samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige Johannes Andersson från Skaraborgs län (motionen JVs 16), Sven Hansson från Östergötlands län (motionen JVs 38), Carl Bernhard Rydström från Calmar län (motionen Jtä 70), Johan Victor Lundqvist från Skaraborgs län (motionen M 95), Olof Olsson från Slängserud i Wermlands län (motionen M 151) och Per Östman från Wesler-Norrlands län (motionen JVs 302).
Bland dessa motionärer hafva Herr Wennerus och Riksdagsfullmägtigen Carl sD U O Bernhard Rydström/ åsyftat en fullständig reorganisation af domstolsinrättningen och en mer eller mindre fullständig omarbetning af rättegångs-ordningen; i hvilket afse . .
. ö <-> O D O > ende blifvit löreslaget:
O . af Herr Wennerus, »att Rikets Ständer måtte till Kongl. Majit ingå med underdånig anhållan, att Kongl. Majit ville låta genom en komité utarbeta och sedermera för Rikets Ständer framlägga förslag till ny Rättegångsbalk», och af Rydström, med hvilken Erik Johan Rudberg från Calmar län och Per Nilsson från Malmöhus län sig förenat, »att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att, Bih. till R.
Prat. 1865 & 1866, 7 Sami. 1 Afd. 6 Baft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. med upphäfvande af hvad derom i gällande lag nu är stadgadt, åtminstone första, andra och tredje »stycket» i Lagberedningens förslag till Rättegångsbalk, omfattande de 20 första kapitlen, som afhandla domstolsinrättningen med hvad dertill hörer samt rättegångssältet vid Under- och Öfver-rätt, skola med de modifikationer, sorn kunna blifva af nöden, såsom gällande antagas i den ordning och å den tid, som lämpligast kan ske; i sammanhang hvarmed vissa ändringar blefve af nöden i formen och ordställningen af åtskilliga andra lagparagrafer.» Hvad först angår Herr Wenneri förslag om tillsättande af en komité för utarbetande af förslag till ny Rättegångsbalk, torde Utskottet endast behöfva erinra, att detta förarbete redan blifvit af Lagkomitéen och Lagberedningen undangjordt, och att motionären ej uppgifvit, i hvilken rigtning den revision af berörda förslag borde gå, som skulle af den föreslagna komitéen verkställas.
Utskottet, som för ege.ndel, funnit Lagkomitéens och Lagberedningens förslag hufvudsakligen motsvara de anspråk, man skäligen kan göra på ett arbete af detta slag, saknar vid sådant förhållande anledning att, på sätt motionären hemställt, angifva några nya grunder för utarbetande af ett nytt förslag.
Att berörda lagförslag ännu icke i vidsträcktare mån kommit till utförande, torde mindre bero af deras egen beskaffenhet, än af de svårigheter, hvilka alltid möta en mera omfattande förändring af allmänna lagen, och hvilka äro särdeles stora, då frågan gäller Rättegångsbalken.
Bland förtjenster hos det Svenska rättsväsendet måste man i ett bland de främsta rummen ställa dess stora popularitet.
Lagen lefver i folkets medvetande och på dess tunga; vägen till domstolarne är alla bekant.
Rättegångsformerna, enkla i sig sjelfva, äro så allmänt kända, att ingen af okunnighet om dem behöfver förlora sin rätt.
Detta lyckliga förhållande kunde emellertid rubbas, om en alltför hastig och alltför omfattande förändring af rättegångsordningen vidtoges.
Folket lär sig icke på en gång många och vidlyftiga nya lagar; det måste småningom vänja sig vid deras tillämpning, och denna bör derföre inträda successivt, i mån af behofvet och utan någon våldsam brytning med gällande praxis, vanor och föreställningssätt; slutligen kommer en tidpunkt, då kodifiering är af nöden, och ju fullständigare folket dessförinnan tillegnat sig den nya lagens innehåll, desto mindre blir den brytning, som inträffar, då lagen äfven erhåller en ny form.
På sådant sätt har den nya strafflagen, som är till största delen hemtad ur Lagberedningens förslag, kommit till stånd, och det gynsamma resultat, som sålunda inom brottmålslagstiftningen vunnits, utgör en uppmuntran för lagstiftaren att ej annorlunda förfara i fråga om rättegångsväsendets förbättring.
I en väsendtlig del har Lagberedningens förslag redan kommit till utförande, nemligen då genom Kongl. Förordningen den *18 April 184-9 Kämners- och Lagmansrälterna afskaffades och instansernas antal inskränktes till tre.
Andra lika vigtiga förändringar förestå otvifveluktigt såväl i afseende på domstolsmrältningen, som i rättegångs- och bevisningssättet; fråga är för närvarande egentligen om den ordning, i hvilken dessa förändringar böra inträda, och om sättet för deras verkställande.
Denna frågas afgörande beror åter icke allenast på behofvet af förän - Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 3 dringarne utan äfven på allmänhetens benägenhet att underkasta sig de olägenheter, som i vissa afseenden måste deraf uppstå; och den mening, som i detta afseende kunde komma att af en komité uttalas, blefve af jemförelsevis ringa vigt.
Utskottet, som af detta skäl ansell, alt frågan om förändringar i domslolsorganisationen bör utgöra föremål för representationens omedelbara behandling, och derföre äfven, i anledning af andra vid innevarande riksdag väckta motioner, tagit i öfvervägande, hvilka åtgärder från representationens sida för närvarande böra med afseende derpå vidtagas, har vid sådant förhållande icke kunnat finna, att för den af Herr Wennerus föreslagna komiléens verksamhet skulle återstå något föremål af den vigt, att de kostnader, som alltid äro förenade med en komités tillsättande, kunde i någon mån deraf motsvaras.
Fastheldre kunde man befara, att genom en dylik komités nedsättande- frågan om rättegångsväsendets förbättrande uppskötes och möjligen äfven ytterligare invecklades.
Utskottet får alltså till en början hemställa: att Herr Wenneri motion ej må bi/allas.
Rydströms motion leder Utskottet in på frågan om sättet för rättegångsordningens förbättrande och den method, som bör följas för Jistadkommande af en ny Rättegångsbalk.
För sin del anser väl Utskottet, att Lagberedningens förslag alltid, vid behandlingen af denna fråga, bör bibehållas i sigte, såväl i anseende till sjelfva grunderna som till innehållet af de särskilda bestämmelserna; men då motionären å sin sida äfven omfattat dess form, i det han föreslagit, att vissa delar af detsamma måtte med nödiga modifikationer antagas till lag, så måste Utskottet, för att Rikets Ständer må kunna bedöma, huruvida förslaget äfven i sistberörda afseende lämpligen bör tagas till ledning, vid sitt yttrande om Rydströms motion foga några upplysningar angående formen och uppställningen af detta förslag.
Berörda förslag sönderfaller i t vänne delar: förra delen: om rättegång i tvistemål, och sednare delen: om rättegång i brottmål.
Utan att nu ingå i något bedömande af denna uppställnings lämplighet, bör Utskottet erinra, att förslaget häruti skiljer sig från Rättegångsbalken i 1 734 års lag, som är gemensam för både tvisteoch brottmål.
Redan häruti ligger ett hinder för att antaga Rydströms förslag, som endast afser de 20 första kapitlen i förra delen, men icke motsvarande fem kapitel i sednare delen, och hvaraf följden skulle blifva, att nuvarande Rättegångsbalk fortfarande skulle gälla för brottmål, och att icke ens domstolsorganisationens enhet bibebölles, hvilken vigtiga omständighet likväl af Lagberedningen sorgfälligt iakttagits.
Den »förra de|en« af Lagberedningens förslag är indelad i tolf sticken, innehållande tillhopa 36 kapitel i fortlöpande nummerföljd; den »sednare delen» åter är indelad i 12 kapitel.
»Förra delens» första stycke afhandlar det organiska \ domstolsmrättningen med de ämnen, som dil höra: andra och tredje styckena stadga de olika formerna för sakers utförande och fullföljd vid lägre och högre Rätter-, och fjerde stycket inbegriper allt hvad som rörer bevisningsmethoden.
Dessa fyra stycken om - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. fatta således rättegångens hufvudsakliga vilkor och beståndsdelar; hvaremot de öfriga ålla styckena, nemligen om rättegångskostnad och skadestånd—om särskild nämnd — om mellankommande parl — om /vllmäglig — om förklening och skiljesmän — om qvarstad och förbud mot egendoms skingring eller utgifvande; om återställande af rubbad besittning eller annat förhållande, som rubbadt är; så ock om verkställighet af dom, och om förklaring deröfver — om laga lid och om resning — om böter och tvångsmedel i åtskilliga fall, — angå ämnen af mera tillfälligt samband med sjelfva processen och kunna betraktas egentligen såsom bihang till rättegångsordningen.
Rydströms motion gifver ej grundlagsenlig anledning att för närvarande upptaga frågan om förändringar i lagens föreskrifter om bevisning — ehuru just i denna del af Rättegångsbalken och särskildt med afseende på bevisningen i brottmål de största bristfälligheterna torde förekomma —; och Utskottet finner häruti ett ytterligare hinder för godkännande af hans förslag om de tre första styckenas antagande.
Räiltegångssältet och bevisnings/äran stå nemligen i ett så nära sammanhang med hvarandra, att en upplösning af detsamma måste vålla en upplösning af hela rättegångsordningen.
Men äfven om Rydströms förslag hade egt nödig fullständighet i detta och andra afseenden, så skiille dock Utskottet hafva funnit betänkligheter vid att, på sätt han föreslagit, antaga vissa delar af Lagberedningens förslag och låta nuvarande Rättegångsbalk gälla i öfriga delar af processen, intilldess äfven dessa kunnat undanträngas af motsvarande stycken och kapitel af samma förslag.
I brottmålslagstiftningen har det låtit sig göra alt efterhand ersätta särskilda kapitel af Missgerningsbalken med Kongl.
Förordningar, hemtade från motsvarande kapitel i Lagberedningens Straffbalk.
Den speciela delen af brottmålslagen kan nemligen utan svårighet sönderdelas efter de olika hufvudarterne af brotten.
Rättegångsordningen måste deremot bilda ett sammanhängande helt, hvars olika delar förutsätta och betinga hvarandra.
Hänvisningar erriellan de olika lagrummen mäste der förekomma oftare än i andra delar af lagen, och förändring i en del medför jemkning i många andra.
Man måste derföre besluta sig för antingen att på en gång antaga en helt och hållet ny och systematiskt utarbetad Rättegångsbalk, eller ock att bygga på den gamla grunden och med bibehållande af den enhet, som derigenom vinnes, utbilda delarne till större fullkomlighet.
Lagberedningens förslag innehåller emellertid alltför många och O •j D ö O stora nyheter, alltför många afvikelser från den rättegångsordning, vid hvilken allmänheten nu är van, för att detsamma, utan högst betänkliga olägenheter, skulle kunna nu antagas såsom lag; och då, på sätt Kongl, Majit i Sitt tal vid innevarande riksdags början erinrat, efter de stora samtidigt vidtagna förändringarne i lagstiftningen, hvilka varit en följd af' de två sednaste riksdagarnes arbeten, icke alltför hastigt bör följa förnyandet af jemväl andra hufvuddelar i vårt lagverk, som tarfva omarbetning, så vore den närvarande tidpunkten synnerligen olämplig för en fullständig reform af rättegångsväsendet.
Dessutom måste ganska många frågor, hvilka ingå såsom särdeles vigtiga momenter i bestämmandet af en ny rättegångsordnings innehåll, Lag-Utskottets Betänkande N:o Ib. 5 ännu anses såsom sväfvande.
Hit hör i första rummet frågan om särskildt förfarande i handelstvisler, ehvad dessa böra behandlas vid de allmänna domstolarne, eller särskilda s. k. handelsdomstolar inrättas å de orter, der en större handelsrörelse eller en mera utvecklad industriel verksamhet dertill föranleder; vidare frågorna om juryirislilutionen, om inrättande af ett advokalstånd, om den ackusatoriska processens användande i brottmål, om den circumstantiela eller indirekta bevisningens fullständigare tillgodogörande, om processens muntlighet och offentlighet i högre instanser m. m. dylikt.
Många af dessa frågor tillhöra ännu theoriens område samt utgöra i främmande länder och, bland dem, särskildt i våra grannländer föremål för en vetenskaplig diskussion, hvars resultat torde böra afvaktas, innan lagstiftande magten med dem tager befattning.
Det vore derföre att befara, att, om en ny Rättegångsbalk nu antoges, densamma inom en ganska kort tid komme att undergå betydliga förändringar i ofvan anniärkta afseenden, och den osäkerhet och oreda, sora till allmänhetens stora olägenhet alltid måste åtfölja en mera genomgripande förändring i rättegångsväsendet, kunde på sådant sätt lätteligen öfvergå till ett permanent tillstånd.
Klokare och i alla afseenden ändamålsenligare synes det derföre vara, att, med bibehållande af den gällande Rättegångsbalkens grund och form, i densamma endast göra sådana förändringar, som af behofvet oundgängligen påkallas och hvilkas gagnelighet är utom allt tvifvel.
Af sådan beskaffenhet är frågan om underdomstolarnes organisation i ändamål att göra dem mera tillgängliga för rättsökande än för närvarande är fallet, och hvilken omorganisation under alla förhållanden bör föregå öfriga förändringar i rättegångsväsendet, hvarföre Utskottet .också i det följande till denna fråga återkommer.
Sedan mera betydande förändringar än de, hvilka hittills företagits eller nu lämpligen kunna ifrågakomma, föranledt behofvet af Rättegångsbalkens fullständiga omarbetning, torde tidpunkten för en kodifiering vara inne; men huruvida Lagberedningens förslag bör ligga lill grund för densamma, beror på omfattningen och beskaffenheten af de förändringar, som rättegångsväsendet dessförinnan kan hafva undergått.
För närvarande och under öfvergången erbjuder 1734 års
Rättegångsbalk en i det hela tillfredsställande form för rättegångsordningen, Då, på sätt ofvan är anfördt, Rydströms förslag i och för sig är ofullständigt och dessutom angifver en method för Rättegångsbalkens förändrande, hvilken, enligt Utskottets omdöme, för närvarande är olämplig, får Utskottet vidare vördsamt hemställa, att ej heller Rydströms motion må bi/allas.
Hvad åter beträffar Herr Henschens förslag, »att Häradsrätterna måtte organiseras så som Lagberedningen föreslagit i afseende på Landsrätt», så enär detta förslag endast omfattar domstolsorganisationen och särskildt Häradsrätternas sammansättning och arbetssätt, utan att tillika vidröra hvarken rättegångssättet eller reglorna för bevisningen, torde detsamma i formelt hänseende möta mindre betänklighet.
De bestämmelser, som angå organisationen af Underrätten å landet och dess arbetssätt, innehållas i <5 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. I 2 Kap. af Lagberedningens Rättegångsbalk Förra Delen, och motsvarande stadganden förekomma i vissa §§ af 1 Kap. samt i 2 och 4 Kap. Rättegångsbalken af 1734 års lag.
Såvida Rikets Ständer skulle finna skäl att, på sätt Herr Henschen föreslagit, Häradsrätterne omorganiseras efter Lagberedningens förslag, sä skulle den i sådant afseende nödiga lagförändringen endast angå sistnämnda lagrum, hvilka borde erhålla en med motsvarande §§ i Lagberedningens förslag öfverensstämmande lydelse; och de förändringar i öfriga delar af Rättegångsbalken, som i sammanhang dermed kunde blifva af nöden, vore af ringa betydenhet.
På sådant sätt gick man tillväga, då genom Kongl. Förordningen den 48 April i 849 Kämners- och Lagmansrätterna upphäfdes, och genom de förändringar, som till följd deraf måste vidtagas med åtskilliga stadganden i Rättegångsbalken, har denna del af allmänna lagen icke i någon mån förlorat sin tydlighet eller uppställningen blifvit rubbad.
För sin del är Utskottet af den meningen, att frågan om en förändring af Häradsrätternas arbetssätt ej längre bör undanskjutas.
En temligen allmän klagan öfver långsamhet i lagskipntngen förspörjes, och, på sätt
Utskottet i ett föregående utlåtande haft tillfälle att anmärka, har äfven Rikets Ständers Juslitie-ombudsman i sin till innevarande riksdag afgifna berättelse fästat uppmärksamheten vid denna brist hos lagskipningen.
Orsaken till denna långsamhet torde icke vara att finna i rättegångssättet.
Detta är i allmänhet så enkelt, som nödigt afseende å lagskipningens säkerhet kan medgifva.
Man har väl understundom, och äfven från Justitie-ombudsmannens sida, försport klagan öfver en alltför stor benägenhet hos domslolarne att bevilja uppskof med anhängiggjorda måls slutliga afgörande, och deri velat söka den egentliga anledningen lill den öfverklagade långsamheten.
Men om, på sätt Justitie-ombudsmannen synes antaga, delta förhållande skulle bero af ett felaktigt förfarande hos underdomstolarne, så bör rättelse deruti ske på annan väg än genom lagstiftningen angående uppskof.
I detta afseende skulle också föga vinnas genom att ändra lagens nuvarande stadganden efter Lagberedningens förslag. 24 Kap. 1 § Rättegångsbalken stadgar nemligen redan, att domaren ej bör uppehålla sakens slut med uppskofsdom, »utan så är alt vissa omständigheter det oundgängligen kräfva», och Lagberedningens förslag innehåller i dess 15 Kap. 8 §, att uppskof ej skall beviljas »utan att det för partens rätt nödigt finnes eller af andra parten medgifves.»
Om lagstiftningen sålunda kan uträtta föga för minskande af uppsko/vens antal, torde deremot genom ett förändradt arbetssätt för Häradsrätterna den fördel kunna vinnas, att uppskofven blifva mindre långvariga.
Då för närvarande ting hållas endast tre eller två gånger, undantagsvis till och med blott en gång, årligen inom hvarje härad eller tingslag, måste i allmänhet målen hvarje gång uppskjutas på tre eller sex månader, ja till och med på ett helt år.
Att detta förhållande i en högst väsendtlig mån bidrager till lagskipningens långsamhet, är uppenbart, och förändring i detta afseende har också blifvit särskildt påyrkad såväl af Herr Henschen och Rydström, som af Johannes Andersson, hvilken föreslagit, Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 7 »att 2 Kap. \ § Rättegångsbalken måtte ändras i den syftning, att ett ting i häradet hålles i hvarje af de fyra första och de fyra sista månaderna af året», och af Sven Hansson, som hemställt, »att Rikets Ständer måtte för sin del i underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl. Maj:t måtte täckas genom sakkunnige män låta utarbeta, för att Rikets näst församlade Ständer föreläggas, förslag till ändring af allmänna lagen och Rättegångsbalken i de delar den rörer Häradsrätt, och att Rikets Ständer dervid uttalade den önskan, ali i stället för ordinarie ting blefve bestämda rättegångsdagar, en, två eller flera i hvarje eller hvarannan månad, allt efter göromålens myckenhet; alt Nämndens antal må nedsättas till högst sex, som vid kommunalstämma väljas utan afseende på stånd, klass eller förmögenhetsvilkor pä bestämd tid; all Häradshöfding må ega högst tre och Nämnden hvardera en röst vid skilj aktiga meningar; all Rätten må vara domför med Ordföranden och tre Nämndemän, då alla äro om beslutet ense; och all Rättens beslut, så vidt möjligt är, genast och innati Rätten åtskiljes, afkunnas och till parten, om så äskas, utlemnas, men att protokoll och beslut skola ovilkorligen sednast åtta dagar efter beslutet vara utskrifna och för parterne tillgängliga.»
Då nu genom antagande af Lagberedningens förslag till en förändrad organisation af Häradsrätterna, man bland annat kunde vinna det af Herr Henschen, Jo hannes Andersson och Sven Hansson gemensamt åsyftade ändamålet, ett tätare återkommande af Häradstingen, så har Utskottet ansett sig böra, i anledning af Herr Henschens motion, taga berörda förslags bestämmelser angående
Häradsrätternas organisation och arbetssätt under granskning, hvarvid tillika tillfälle erbjuder sig att meddela yttrande angående de af Sven Hansson och öfriga här ofvan \Oinförmälda motionärer framställda särskilda och från Lagberedningen afvikande förslag i samma ämne.
Enligt Lagberedningens Rättegångsbalk I, Delen 2 Kap. 1 §, skall Underrätt å landet, som af Beredningen blifvit kallad »Landsrätt», utgöras af domare, den Konungen förordnar, och af nämnd, som i domsagan väljes.
Förhållandet emellan domare och nämnd är i 8 Kap. 5 § så angifvet, att, om hela nämnden faller på annan mening än domaren, skall den gälla, men att, om ej alla i nämnden äro ense, skall domarens mening gälla.
Detta öfverensstämmer med motsvarande stadganden i I Kap. \ § och 23 Kap. 2 § af nu gällande Rättegångsbalk, och enahanda har förhållandet varit så länge
Nämnden utgjort en integrerande del af Häradsrätten.
Emellertid hafva vid denna, såsom älven vid flera föregående riksdagar, inom Hedervärda Bonde-Ståndet förslag blifvit väckta om en förändring härutinnan.
Dessa förslag hafva blifvit framställda dels, på sätt ofvan förmäles, af Sven Hansson, dels af Johan Victor Lundqvist, med hvilken Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, Jakob Myrberg och 8 Lay-Utskotlets Betänkande N:o 15.
Carl Wilhelm Ericsson från Westmanlands län samt Magnus Svensson från Skaraborgs län lörenat sig, och som föreslagit: »att, när tre tjerdedelar af Nämnden förena sig i sammanstämmande beslut, detta beslut skall blifva det gällande, den af domstolens ledamöter, som stadnar i minoriteten, likväl obetaget att mot beslutet sig reservera och, derest anmälan derom vid beslutets afkunnande göres, få sin reservation i protokollet antecknad», dels ock af Olof Olsson från Slängserud, som hemställt, »att två tredjedelar af de i beslutet deltagande nämndemännen må ega öfverrösta domaren och den återstående tredjedelen af Nämnden.»
Till stöd för dessa yrkanden har blifvit anfördt, »att