Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Justitie-ombudsmannen förknippat den omtvistade rättigheten; så, då han icke låtit någon anmärkning om lagarnes brister eller förslag till deras förbättring åtfölja den granskning, som han beledsagat, i ett fall, med påståendet att högsta domstolen dömt emot ”klar lag,” och i ett annat med uttrycken: ”att ”orättvisa skett den tappande parten, och att utgången kunnat kallas för rättvisa, ”om dennas bestämmelse vore uppfylld dermed, att försona den fattige på den ri”kes bekostnad, då likväl från den stund rik man ej mer kunde mot den fattige ”utbekomma sin rätt, man ock naturligen sökte i lagen en föreskrift huru fattig ”det behöfdes att vara, för att kunna göra sin rätt gällande;” så blir den utredning, som, genom slik granskning, skulle vinnas, utan resultat, så vida man ie - Lag-Utskottets Utlåtande N.-o 4.
31 ke tänker sig det ändamålet, att Justitie-ombudsmannens dom öfver högsta instansens lagskipning skulle blifva en ledning för opinionsnämnden.
Justitie-ombudsmannen har dock, i fråga om denna institution, förut i samma års berättelse, yttrat: ”att första nödvändiga vilkoret för befogenheten att fatta ett beslut, som ”rörer en menniskas rätt ocb välfärd, är att höra denne öfver hvad emot honom ”förekommit, och att i sjelfva statsförfattningen, genom opinionsyttringens frigörande från all formalitet och kännedom om det sanna förhållandet, lemna ett ”spelrum åt smädelsen, med icke mindre allvarsam påföljd, än afsättning från ”Statens vigtigaste, om ej högsta embeten, borde kanhända erkännas för ett af ”de mest misslyckade försök i lagstiftningsväg.”
Vid sidan af detta yttrande vore föreställningen om nyssnämnda ändamål, åtminstone såsom tänkt af Justitieombudsmannen, oförlåtlig.
Men äfven utan att sammanställa den skedda granskningen med detta yttrande, ligger det i öppen dag, att ett dylikt ändamål icke får afses.
Det är nemligen tydligt att, då Opinions-nämnden skall på en oell samma dag väljas, sammanträda och rösta, utan att ingå i allmän öfverläggning och utan att derintills hafva hvarken afvetat sig sjelf eller egt rådrum att i befattningen initiera sig, den icke eller kan vara i tillfälle att pröfva giltigheten af möjligt klander från en Justitie-ombudsman.
Nämnden måste således antingen frigöra sig från intrycket af detta alltid obevista, aldrig med visshet behöriga, klander, eller och blindt följa intrycket deraf.
I förra fallet är klandret utan gagn, och i sednare fallet är högsta domstolen ställd utom lagen, men Justitie-ombudsmannen öfver den; men hvarföre då icke så gerna låta den ena så väl sorn den andre nedlägga i lejongapet sin angifvelse mot ej allenast medlemmarne i högsta domstolen, utan äfven emot hvarje medlem i samhället; ty det samhälle, som i lagens namn dömmer någon ohörd, pä obestyrkta angifvelser, är icke värdt namnet af lagbundet.
Sä felaktig den inrättning ock är, som kallas Opinions-nämnd, har den likväl icke sjunkit så i allmänna opinionen, att man velat tillägga den lytet att kunna ledas af en obevist angifvelse, i stället för en af allmänna omdömet under någon längre tid stadgad dom.
När alltså af en granskning, beskalfad som den nu ifrågakomna, intet verkligt resultat är att vinna, eller åtminstone icke något, som kan rekommenderas, torde det vara klart, att grundlagarne, hvilka naturligtvis måste vara stiftade för ernående af något ändamål, som tillika är godt, icke gifva stöd åt den ifrågaställda maktutvidgningen.
Om åliggandet att utreda lagskipningens tillstånd ej låter sig till viss del verkställas med mindre, än grundlagarne skola öfverträdas, så är det illa; men 32 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. / det bevisar mera felaktighet i dem, än befogenhet till deras Öfverträdande.
Likväl vill det synas som om utredning af lagskipningen kan verkställas, utan begagnande af ett sätt för granskning och omdömes fällande, som ej slår tillsamman med dessa lagar; men jag inkommer härvid på den andra delen af Justitieombudsmannens verksamhet.
Hans rättighet till ett offentligt klander, som, på sätt visadt blifvit, icke härleder sig ur skyldigheten att utreda lagskipningens tillstånd, måste deremot finnas i det välde, som ligger inom omfånget för hans åklagarekall, så att vägen till denna rättighet banas genom begagnande af den honom gifna åklagaremakt, — en makt, som, i följd af sakens natur, måste, i hvarje fall, ulöfvas af en enda person, ulan att sådant bevisar, det denne ene jemväl i allt annat skulle hafva större rättighet, än det flertal, som gaf honom fullmakten; likasom den af Justitie-ombudsmannen, i försvaret för hans tagna rätt till omdöme öfver högsta domstolens beslut, uppstälda jemförelse af Rikets Ständers öfverlåtande till Konstitulions-Utskotlet af en makt, som
Sländerne ej funnit lämpligt att sjelfve omedelbarligen utöfva, så till vida icke passar in på förhållandet i detta ämne, som
Ständernas rätt att yttra sig öfver alla de frågor, hvilka utgjort föremål för Konstitulions-Utskottets handläggning och icke dervid blifvit undertryckte, är dem bestämdt förbehållen, då deremot Ständerna icke i något fall ega att öfverlägga om eller pröfva högsta domstolens beslut, antingen deras ombudsman sådant företagit sig eller icke.
Med utöfvande af åklagaremakten, hade samma resultat af offentlighet, men ett mycket vissare i afseende å lagskipningens utredning, vunnits, ehvad man derigenom fått utredt lagskipningens enlighet eller oförenlighet med lag; och då än förekommer att ena parten lidit "”orättvisa,” än att bland ”stridiga beslut, ettdera, om icke båda, varit illa grundadt,” samt lagen för hvarje händelse synts så tydlig, att
Justitie-ombudsmannen ej funnit nödigt afhjelpa någon brist hos den; sä förefaller det som anledning till åtal varit för hand.
Men har åter dubium derom uppstått, så hade blotta framläggandet af facta och lagens stadgande, eller dess af Justitie-ombudsmannen uppfattade mening, varit tillfyllest för den slags utredning, hvarvid det nu, oaktadt de tillagde klandrande omdömena, ändock för blifvit, eller att lemna ett, i allt fall nyttigt, bidrag till lagskipningens historia.
Det är sagdt, att Justitie-ombudsmannens fria yttranderätt icke kan vara mera inskränkt, än hvarje enskilds.
Denne sednare har, efter indragningsmaktens upphörande, ovilkorlig rätt att i tryck utgifva sina betraktelser öfver högsta domstolen, innehållande hvilket klander som heldst af dess domar, men, enligt la - Lag-Utskottets Utlåtande N:0 i. gen i 28 kap. rättegångsbalken, har han, på åtal härför, tillika skyldighet att böta.
Rikets Ständer böra dock icke kunna vara särdeles måne om begagnandet af en sadan rätt för deras ombudsman; men då jag, i den öfverty gelse att man får taga saken sådan den kart vara, men önska den sådan den borde vara, måst betrakta frågan om Justitie-ombudsmannens yttranderätt ur synpunkten af nu gällande lagar, och derföre kommit till det resultat, denna reservation visar, erkänner jag icke dess mindre en friare gransknings- och omdömesrätt för Justitie-ombudsmannen i afseende å lagskipningen hos högsta domaremakten lika önsklig som nyttig, om lagbuden vore ställde derefter och isynnerhet opinions-nämnden så inrättad, att den lemnade rättvist värn lika väl ät de angripne som åt angifvaren.
Jag delar fullkomligt Justitie-ombudsmannens, af Herr Cederschiöld jemväl försvarade, åsigt om vådan för allmänna säkerheten och Svenska folkets urgamla frihet, derest domaren skulle vara förpligtad att tillämpa författningar och påbud, som uppenbarligen icke tillkommit i grundlagsenlig ordning; äfven som jag i öfrige, än nu nämnde delar, instämmer i Utskottets utlåtande.
« Bih. till B. St/s Prat. 1850 & 1851, 7 Sami. 1 Afd. 2 hafi. 5 STOCKHOLM, tryckt hos isaac marcus, 1851. Lag-Vlskollels Betänkande, AT;o 5. 1 N:o 5.
Anb. till Exp.-Utsk. den 1 Febr. 1851 kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om antagande af ny allmän Oivil~Lag.
En framställning i detta ämne har af Riksdagsfullmäktige!!
Pehr Hansson från Wermland blifvit hos Hedervärda Bonde-ståndet gjord och till Lag-utskottets behandling öfverlemnad.
Ilan har nemligen yrkat: att Rikets Ständer måtte såsom Lag antaga de af den i nåder t. f. Lagberedningen utarbetade förslag till Giftermåls-, Ärfda-, Jorda-, Byggninga-, Handels-, Utsöknings- och Rätte gång s-balkar, med iakttagande af de tillägg, hvilka af Lagberedningen i underdånig skrifvelse af den 2$ Oktober sistlidet år blifvit föreslagna; samt till stöd för detta yrkande hufvudsakligen anfört: att få länder finnas, der den civila lagstiftningen är så obestämd som i Sverige; att behofvet af en helt och hållet ny Civil-lag äfven länge varit erkändt, ehuru mycken tid erfordrats för de arbeten, som varit uppdragna åt de för behofvets afhjelpande tillsatta kommittéer; men att tidpunkten för vinnande af det önskade målet emedlertid nu syntes hafva iuträdt, sedan Lagberedningen utarbeta toch genom trycket offentliggjort förenämnde lag-förslag och såmedelst fullbordat förslaget lill ny Civil-lag, hvars antagande vore så mycket mera angeläget, som man under afvaktan derpå uppskjutit med vigtiga och af behofvet påkallade förbättringar i gällande lagstiftning.
Om än Utskottet i viss mån erkänner sanningen af sistnämnde förhållande, kan likväl Utskottet hvarken medgifva, att i det väntade nya lagverket funnits ett verkligt hinder för utbildning eller förbättring af gällande lagstiftning, eller instämma i det af motionären uttalade omdöme angående vår allmänna lag.
Behofvet af en mera omfattande förbättring deraf är dock icke dermed föruekadt.
Det erkändes re bih. lill Ii, St. Prat. 1850 $ 1351. 7 Sami. 1 Afd.
3 Bält. 1 2 Lag-litshollels Betänkande, IS:o 5. dan af 1810 års Ständer, hvilka gåfvo initiativet till det lagstiftningsarbete, som slutats med de till antagande nu framlagde lagförslag.
Införandet af ett förändradt statsskick, derigenom Regeringens och Folkets ömsesidiga förhållanden och rättigheter i afseende på lagstiftningen noggrant bestämdes, det friskare lif, som härmed ingöts i statskroppen, och de bemödanden, som deraf alstrades för införande af ordning och förbättring i allmänna angelägenheter, hade till följd, att Ständernas uppmärksamhet snart riktades på lagstiftningen.
Två tredjedels sekel hade förflutit från antagandet af en ny allmän lag; en mängd förändringar i och tillägg till densamma hade under tidens lopp samt under olika styrelseformer och efter förändrade åsigter skett; och den sammanblandning af ämnen, hörande till allmän lag och den ekonomiska lagstiftningen, som förekommer i 1734 års lag, hade än mera bidragit till inveckling af och mindre reda i lagstiftningen.
Ständerna väcktes derföre fråga om en allmän revision af lagarne; om urskiljande och borttagande ur den allmänna lagen af hvad, som hörde lill den ekonomiska lagstiftningen, deri folket ej egde deltaga; och man erkände äfven behofvet af “lagarnes förenkling i yttre form, för att rätt kunna fattas och tillämpas'1, äfvensom att någon förbättring deri till innehåll tilläfventyrs kunde "efter tidens skick" vara nödig; men man borde dock "ej bygga på annan grund än den varande", och derföre först och främst “sammandraga de spridda lagförklaringar och författningar i den koncisa och rediga ordning, som ämnenas natur och omständigheterna medgåfvo, hvarigenom äfven möjligheten af lagarnes verkliga förbättring, der den tarfvades, skulle befordras."
I enlighet med dessa åsigter anhöllo jemväl 1810 års Ständer, att, enär otvifvelaktigt vore, alt rikets lagar dels fordrade förenkling för att af allmänheten och domare kunna rätt fattas och tillämpas, dels ock förbättring till deras innehåll, Kongl. Maj:t ville, för befordran af detta ändamål, utse en kommittée, bestående af kunnige och erfarne män, att, med odelad uppmärksamhet på hela lagverket, i detta afseende utarbeta ett fullständigt förslag, hvilket kunde å nästpåföljande riksdag öfverlemnas till Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers granskning och beslut.
Denna underdåniga anhållan var anledningen tili Lag-kommittéen.
Den utsågs af Kongl. Maj:t, som genom nådigt bref af den 14 Februari 1811, i afseende på vidsträcktheten och beskaffenheten af det kommiltécn lemnade uppdrag, föreskref: “att 1734 års lagbok, i anseende till dess yttre form och indelning i vissa halkar och kapitel, skulle tjena till grund och efterföljd; att alla de påbud, sorn ser - Lag-Vtskotlets Betänkande,, K:o 5. 3 skildt voro utfärdade och hörde till allmänna lagen, skulle sammandragas och der införas i den ordning, ämnenas natur fordrade; att ur lagen borde uteslutas allt hvad, som antingen der eller i gällande författningar icke stöde i förhållande till förändrade omständigheter; att der, hvarest fordrades ändring eller tillägg, sådant finge föreslås; samt att för mål och redan kände händelser, hvarpå beskrifven lag icke funnes, ny lag måtte föreslås.“
Sådan var den hufvudsakliga föreskriften för kommittéens arbete, hvilket nu företogs.
Ständernas önskan att redan vid påföljde riksmöte få se den påräknade frukten af kommittéens verksamhet, blef emedlertid icke uppfylld.
Då blef likväl ett af kommittéen utarbetadt betänkande angående domstolarnes och hofrätternas antal och organisation af Kongl. Majit öfvCrlemnadt till Ständerna, på det att de måtte yttra sig, huruvida de i samma betänkande uttryckta grunder i afseende på domstolsorganisationen finge vid lagverkets utarbetande tjena till rättelse.
Kommittéen hade nemligen ansett lagstiftande maktens preliminära beslut i berörde afseende beliöfligt, emedan de nödiga föräudringarne i rättegångssättet icke kunde utstakas, innan antalet af instantier och tiden för domstolarnes verksamhet blifvit bestämda, samt för erhållande af ett dylikt beslut aflåtit omförmälta betänkande.
Uti underdånig skrifvelse af den 27 Julii 1815 meddelade dock Ständerna det svar, att de då icke ville någon annan åtgärd i detta ämne vidtaga, än att låta frågan för det närvarande aldeles hvila, utan något i förväg fattadt beslut, som skulle kunna lägga hinder i vägen för ämnets vidare utveckling och pröfning.
De anhöllo derföre, att målet måtte till Lag-kommittéens bearbetande återlemnas, hvarefter, sedan det i föreskrifven ordning blifvit genom trycket till allmän granskning utgifvct, det finge bero på Kongl. Majits och kommande Ständers pröfning att antaga eller ogilla såväl det fulländade lagverket, som grunderna för detsamma.
Sedan Lag*-kommittéen i nåder blifvit underrättad om detta Ständernas svar, fortsattes det påbörjade lagstiftnings-arbetet; och efterhand offentliggjordes genom trycket utarbetade förslag till civil-lagens serskilda balkar, deremot anmärkningar jemväl framställdes från åtskilliga håll.
Kriminal-lagen var emedlertid ännu icke fullbordad, då 1823 års Ständer sammanträdde; och, efter derom väckt fråga, anhöllo samma Ständer, att Kongl. Majit ville vidtaga nödiga mått och steg till påskyndande af Lag-kommittéens arbeten, så att hela förslaget till ny Civil- och Kriminal-lag så tidigt måtte fullbor - 4 Lag-V Iskottets Betänkande, N:o 3.' das, från trycket utgifvas och allmängöras, att detsamma, i den ordning, 47 § i Riksdags-ordningen och 87 § Regerings-formen bestämma, kunde, s åvid t möjligheten det medgåfve, i ett sammanhang komma under Ständernas pröfning vid följande riksdag.
I följd häraf blef Lag-kommittéen, genom nådigt bref af den 11 Mars 1824, anbefalld att, med anledning af inkomna anmärkningar, skyndsamt företaga en revision eller slutlig granskning af civila Lag-förslaget, så att det, så fort ske kunde, måtte uti Högsta Domstolen till den med Grundlagen instämmande åtgärd kunna föredragas.
Den slutliga revisionen företogs äfven; och den 1 Augusti 1826 blef det reviderade förslaget i underdånighet till Kongl. Maj:t öfverlemnadt.
Deröfver infordrades nu utlåtanden från icke allenast Rikets Ilof-rätfer, utan äfven Konungens Högsta Domstol.
Götha Hof-rätt och Hof-rätten öfver Skåne och Blekinge afgåfvo jemväl redan år 1827 yttranden öfver förslaget; men från Svea Hof-rätt hade något icke inkommit, då förslaget företogs till granskning af Högsta Domstolen, der den år 1833 fullbordades.
Emedlertid bragtcs ämnet åter å bane af enskilde representanter vid 1828 års riksmöte.
Då väcktes nemligen fråga om dels antagande af förslaget till civillag i sin helhet, dels pröfning af de grundsatser, hvarpå det vore byggdt, dels ock lämpligaste sättet för dess pröfning hos Ständerna; men derjemte ilrågaställdes älven, huruvida Lag-kommittéen i sitt arbete gått tillväga i full öfverensstämmelse med 1810 års
Ständers yttrade åsigter och önskningar samt Kongl.
Maj:ts, i enlighet dermed, för kommittéen utfärdade instruktion.
Redan förut hade Götha Hofrätt i dess underdåniga utlåtande, med anledning af den granskade civil-lagen, yttrat, att en så total reform af hela svenska lagstiftningen syntes hvarken nödig eller nyttig eller kunde antagas öfverensstämma med nationens önskan, utan ansågs, att man borde stadna vid att befordra mera tydlighet och bestämdhet i lagen, samt en dermed förkuippad större ordning, reda och enhet i lagskipniugen; och nu anmärktes hos Ständerna, att de två förslag till civil-lag, hvilka utgått från kommittéen och hvilka sinsemellan voro väsendtligen olika till innehåll, icke eller innefattade en så beskaffad bearbetning, sorn med kommittéens tillsättning afsågs.
Ändamålet hade varit att till en redaktion sammandraga alla gällande lagar, afskilja derifrån föråldrade och olämpliga stadganden, och ifylla hvad som saknades.
Men deremot hade kommittéen utarbetat en ny, från gällande lagstiftning betydligen af - - W- Lag-Utskottets Betänkande, N:o 5. 5 vikande lag, emot hvars innehåll en mängd anmärkningar äfvenledes framställdes, serdeles inom Hedervärda Bonde-ståndet.
Någon pröfning blef likväl icke vid ifrågavarande riksmöte hos Ständerna företagen af förslaget hvarken i sin helhet eller till grundsatser.
Man ansåg detsamma icke af folket så tillräckligt kändt, att en allmän mening om dess tjenlighet och företräde framför gällande lag kunnat bildas och stadga sig, hvilket vöre desto nödigare, som de olika omdömen öfver arbetets värde, hvilka kommit i omlopp, syntes hafva åstadkommit en fördom, den der ej kunde häfvas annorledes än genom en närmare kännedom om afbetets halt.
Men, i enlighet med dessa åsigter, och under förhoppning, att hela lagverket kunde å riksdagen derefter af Konungen till Ständernas granskning öfverlemnas, anhöllo Ständerna i underdånighet, att Lag-kommittéen kunde få sig uppdraget att, sedan hela lagförslaget blifvit färdigt och kommit i det skick, i hvilket Kongl. Maj:t, efter Stats-rådets och Högsta Domstolens hörande, funne detsamma böra genom nådig proposition till Ständernas pröfning öfverlemnas, författa och i god tid före kommande riksdag från trycket utgifva en tydlig och lätt öfverskådlig framställning af arbetets plan samt allmänna grundsatser och motiver, tillika med uppgift och jemnförelse af de väsendtligaste skiljaktigheter emellan den gällande lagens stadganden och förslagets, jemte skälen för gjorda afvikelse!1; så att denna framställning kunde, under fortgången af Rikets Ständers granskningsarbete, tjena till lödning och rättelse.
Detta blef resultatet af 1828 års
Ständers öfverläggningar uti förevarande ämne.
Men ett hinder för uppfyllandet af Ständernas underdåniga begäran låg deri, att,, på sätt ofvan är nämndt, Högsta Domstolen först 1833 slutade granskningen af Civil-lags-förslaget; samt att det först föregående året fullbordade förslaget tdl Kriminal-lag ej var af Högsta Domstolen granskadt, innan 1834 års Ständer samlades.
Till dessa Ständer öfverlenniade emedlertid Kongl. Majit nu förslaget till ny Civillag, jemte Högsta
Domstolens yttrande deröfver, „i ändamål att förslaget matte, till större eller mindre del, i den mån tiden medgåfve, af Rikets Ständer granskas, samt för den ytterligare behandling å Rikets Ständers sida, den de sjelfva i hänseende till föremålets vigt kunde pröfva lämplig,,.
Men ehuru flera bland Ständerna jemväl äskade granskning af förslaget, blef någon sådan ej eller denna gång företagen.
Man åberopade såsom anledning härtill än det oskiljaktiga sammanhanget emellan förslagen till Civil- och Kriminal-lagarne och nödvändigheten att antaga båda på en gång, 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 5. enär alla straffbestämmelser voro af Lag-Kommittéen öfverflyttade från Civil-lagen på den kriminella, den der icke kunde komma under någon pröfning; och än omöjligheten att vid dåvarande riksmöte medhinna den ifrågaställdo granskningen för verkställigheten hvaraf Ständerne äfven nu påtänkte utvägar.
De delade emedlertid föregående Ständers öfvertygelse derom, att granskningen af lagförslagen ej kunde med tillförsigt försiggå utan en sådan jemförelse-tablå emellan den föreslagne och den gällande lagstiftningen, som nämnde
Ständer ansett nödig, och förnyade derföre hufvudsakligen samma Ständers underdåniga begäran, dock så att upprättandet af en så beskaffad tablå måtte uppdragas åt
Lag-kommiltéens ledamöter eller andra skickliga personer.
Det sednare förhållandet inträffade; och de för ändamålet utsedde aflemnade i Januari 1840 till Kongl. Maj:t den äskade jemnförelse-tablån öfver Civil-lagen; men en sådan tablå ötver Kriminal-lagförslaget saknades ännu, då Kongl. Maj:t vid nyssnämnde årg riksdag, i nådig skrifvelse, underrättade Rikets Ständer om berörde förhållande samt om de anledningar, som i öfrigt hindrat Kongl. Majit att företaga den granskning af lagförslagen, att Kongl.
Majit kunnat vid detta riksmöte aflåta nådig proposition om förslagens pröfning af Ständerne, men med tillkännagifvande derjemte af den förhoppning, att Kongl.
Majit skulle blifva i tillfälle att vid derpå följande riksmöte till Rikets Ständer, uti den i Grundlagen stadgade ordning, framställa den nådiga proposition i ämnet, hvartill granskningen af lagförslagen kunde föranleda.
Frågan om pröfning af lagförslagen vid denna riksdag var likväl härmed icke fallen.
Den upptogs nu ånyo af enskilde representanter, hvilka yrkade, än att förslagen måtte i sin helhet antagas, och än att antagandet måtte sträcka sig till vissa delar.
Men andra åter, inseende omöjligheten att vid denna riksdag bringa frågan till slutlig lösning samt förutsättande behofvet af en ytterligare granskning af Lag-kommittéens förslager, gjorde derföre framställningar i sådan syftning.
Dessa sednare segrade jemväl.
Man ansåg nemligen, att ämnet vore af den vigt, att man borde tillvägagå med den största varsamhet; äfvensom att, huru önsklig en omarbetning af lagarne, lämpad efter nationens sociala utveckling, än vore, syntes, hvad eivil-rätten anginge, behofvet ingalunda vara så allmänt erfaret, att man vore berättigad eftergifva något uti den lugna och omtänksamma pröfning, både af det bestående gamla och af det till antagande föreslagna nya, som nationen i detta fall Lag- Utskottets Betänkande, iVro 5. 7 hade rätt att vänta af dess ombud.