Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I dagarne har i norra England en kvinna uppträdt s o m orkester- ledare, hvilket väckt mycket uppseende.
Denna dam är en svenska, fröken Hildegard Werner, se- dan många år bosatt i Newcastle o n Tyne, där hon verkat i den dubbla egenskapen af musik- lärarinna o c h musikskriftställarinna.
Orkestern var bildad af fröken Werner o c h be- stod af idel unga damer tillhörande Newcaslle on Tyne ' s förnämsta societet.
Alla voro klädda i hvitt.
De unga amatriserna spela uteslutande för sitt nöjes skull.
Den äldsta af orkestermedlemmarna är 24 år, den yngsta 10 år.
För tillfället var or- kestern förstärkt med ett hälft dussin medlemmar från The royal theatres kapell.
operan uppförde i måndags » Faust », i hvil- ken opera titelpartiet denna gång utfördes af hr Öd- mann, som en längre tid af sjukdom varit hindrad att uppträda.
A t t han af den väl besatta salongen hälsades med lifligt och välförtjänt bifall är natur- ligt.
H r Sellergren utförde Mefistofeles roll på ett sätt, som tillvann honom rättvist erkännande.
H r S. arbetar sig mer och mer framåt mot första ledet af våra operasångare, rösten har utvecklats och den förr ofta märkbara benägenheten att detonera före- kommer nu mera sällan.
Hr Lundqvists Valentin och fröken Karhohns Siebel äro välkända prestatio- ner, och fröken Moritz utför Margaretas roll på det hela taget erkännansvärdt.
Stämman är emellertid något späd och räcker ej alltid till.
Hofkapellets ackompanjemang var stundom alltför starkt, så att man långa stunder knappt hörde en enda ton från de sjungande.
D e » lokale Forhold » äro här betyd- ligt ömtåligare än i gamla operasalongen.
K. dramatiska teatern.
Herman Faber — det var ett här i Stockholm alldeles okändt författare- namn, och rätt mycken undran och frågan uppstodo ock, när det lästes på affischerna öfver Dramatiska teaterns senaste nyhet.
Ett skådespel i tre akter — » A f fri vilja » var dess namn — och som sagdt Dödens skörd.
Den 15 dennes afled här en en obekant tysk författare!
Förklaringen kom.
Styc- af hufvudstadens äldsta invånare, Augusta Wil- ket och dess auktor äro i själfva hemlandet nya, helmina Heurlin, född i Venersborg den 9 oktober så nya att den svenska scenen lär vara den första, 1806, o c h s o m i något mera än 30 år eller till som blifvit färdig med sin framställning, ehuru skå- slutet af 1886 var föreståndarinna för Fruntim- despelet redan antagits och förberedes på flere tyska mersskyddsföreningen i Storkyrkoförsamlingen.
scener.
Det kan man kalla påpasslighet.
Den aflidna, som hade till föräldrar landssekre- Bekantskapen var ock i det hela angenäm.
Her- teraren i Elfsborgs län, sedermera häradshöfdin- man Fabers skådespel saknar ej longörer, men har gen o c h lagmannen Sven Erland Heurlin, Thorilds ett väl funnet ämne, som är med talang och kraft vän och mångårige korrespondent, samt hans maka behandladt; en del kalkering efter Sudermänn är dock Lovisa Sophia Sundling, var den sista öfverlefvan- märkbar.
Hjälten är ännu en gång — något som de af fem syskon.
blifvit betecknande vanligt i moderna dramer — Hon var en begåfvad personlighet, och alla, som journalist; dess bättre ock för en gångs skull fram- med henne kommo i närmare beröring bevara ställd i ett ljus af öfvertygelse och karaktär, som säkerligen i lifligt minne hennes älskvärdhet, aldrig nog torde komma det verkliga lifvet närmare än de svikande goda lynne, ovanliga arbetsförmåga samt vrångbilder af » det fria ordets män », som in- och hennes grannlaga tillmötesgående m o t skyddsföre- utländske teaterförfattare på senare tider funnit ningens arbetssökande.
De sista åren omtöckna- för godt att gifva oss.
des den gamlas själslif, o c h det fanns till slut Af detta parti ger herr Palme en varm och sym- endast en föreställning, som h o s henne var lef- patisk teckning, genomträngd af den entusiasm, hvil- vande, den att h o n ännu hade vid sin sin sida sin gamla, endast några år yngre trotjänarinna, ken denna skådespelare ofta ådagalägger; här kom- mer den till god verkan i Hallers förtviflade strid som, i dopet efter henne uppkallad o c h uppvuxen emot det tryck, som ' vill rubba honom från med henne i hennes föräldrars hus, sedermera un- der alla hennes ocb hennes systrars skiftande öden omutlighetens väg, i sviktandet och i den slutliga stannade h o s dem, ett föredöme för en trogen segern.
Herr Hillberg hade af en figur i andra pla- tjänarinna.
Denna trotjänarinna, Augusta Vilhel- net, den låge, krypande Thiele, utmäjslat en in i mina Kjellberg, hade emellertid redan ett par da- den minsta detalj karaktäristisk typ, en värdig länk i serien af hans genialiska prestationer.
Kvällens gar före sin gamla matmoder skattat åt det för- bifall ägnades ock i väsentlig mån åt honom, och gängliga.
en utsökt lagerkrans blef det yttre inseglet på pu- Herr Fredriksons Wendorf — Målarinnan fröken Amanda Sidteall är ett blikens erkännande.
bland de offer, som influensan i Stockholm har kännetecknades af den vanliga eleganta säkerheten utan att dock egentligen, synes det oss, äga någon skördat under de senaste dagarne.
Hon afled i djupare karaktäristik.
Fruarna Fahlman och San- en ålder af 48 år.
Sin artistiska utbildning erhöll dell fyllde tillfredsställande de kvinnliga hufvud- hon hufvudsakligen i Paris.
Bland hennes arbe- partierna, och i sina resp. biroller inlade äfven hr ten, af hvilka många varit i hemlandet utställda, Grunder och fru Littmark god förtjänst, medan hr kunna nämnas: » Barn som bygga korthus&gt;, » In-
Bedlund som den förföriske doktorn hade kommit mindre väl på sin plats.
Två Essipoff-konserter komma att äga rum här- städes i förra hälften af februari.
Programmen var- da synnerligen intressanta och upptaga tonverk af Beethoven, Bach, Chopin, Brahms, Liszt, Schumann, Mendelssohn, Bubinstein m. fl.
Den celebra piani- nisten madame Annette Essipoff, som är gift med den berömde virtuosen och pianoläraren Leschetizky, räknas som bekant bland samtidens allra förnämsta förmågor på pianospelets område, och man kan där- för af väl grundade skäl förespå henne ett mycket hjärtligt mottagande härstädes.
Berättelse från landsbygden a f Fanny Chrysander.
(Forts.)?
f | 9 1 | i l s har blifvit inkallad för att äta, men inte för att hålla predikningar och förmaningar.
Och det lönar sej sannerligen inte heller, ty af en dräng tänker jag inte ta ' emot några — — — Var så god å kom ihåg det hädan- efter l&gt; — — — » Ah ja, ni tycks hvarken ha fått eller tagit emot sådana af någon annan heller. » Det kunde inte hjälpas, hon måste för en gång höra, hvad han tänkte om henne.
Det blef alldeles tyst en liten stund.
» Jag skall göra en mjuk och bekväm stol åt mormor att sitta i. » Det var Nils, som helt lugnt bröt tystnaden, vändande sig med denna försäkran till gumman.
» Nej, nej, » det är inte värdt, » jag sitter bra, som jag sitter, » svarade hon och såg med en ängs- lig blick mot Ingeborg.
» Åh, » sade Nils gladt, » det finns j u slöjdbod och alla slags verktyg där, så det ska ' snart vara gjordt.
Och det har nog bäradsdomaren inte nå- got emot, tänker jag. » Ingeborg behöfde han icke bedja om lof här- till.
Men hon svarade oåtspord med rösten ännu darrande af harm: » Vi ä ' vana här i huset att först tänka på å göra det, som är nödvändigt och nyttigt, innan vi tänka på bekvämligheter.
Och », tillade hon med lidelsefull häftighet, » den, för hvilken ej våra vanor passa, gör bäst i att — att så fort som möjligt laga sig härifrån » Ett ögonblick såg det ut, som om drängen inte ämnade blifva henne svaret skyldig Men så betvang han sig.
Det var nu blott den gamlas talan, han ville föra.
De förolämpningar, han för egen del erhöll, äm- nade han icke mer svara på.
Och så genmälte han till svar på hennes första utfall: » Det är långa kvällar, och någon arbetstid för min hus- bonde tänker jag inte taga bort. » Mormor, som såg med ängsliga blickar än på den ena, än på den andra, bad sakta och ifrigt: » Kära hjärtandes, låt det inte bli några förar- gelser för min skull. » Vid bordet hade skrattet för länge sedan tystnat, och de unga där sutto nu blott o c h stirrade med häpna blickar på Nils, som så oförskräckt vågade trotsa Ingeborg, henne, för hvilken de hade så stor respekt.
Men äfven på henne — så upp- rörd, så häftig, så olik sitt vanliga kalla, lugna väsen — sågo de förundrade.
» Det är fasligt, hvad den här drängen vill göra sig viktig och ställa sig in hos mormor, » sade Sofi, så fort drängarne voro utom dörren.
Det var till systern hon vände sig med denna anmärk- ning, säker om att få medhåll; och förvissad om detsamma tillade inslällsamt Lina: » Ja, men inte passar det h o n o m att ställa sej här å predika å vara oförsk.
» hon fick ej tala till punkt, ty med en skarp blick på de båda flickorna sade Ingeborg: » Men det passar er, tycker ni, att gapskratta, då ni ser en gammal människa falla omkull. » Om stolen blef icke mer taladt på flere dagar.
Men en morgon, då Nils mötte Sofi utanför ladu- gårdsdörren, frågade han henne, om hon hade nå- gon sjal eller klädningskjol eller tygstycke att aflåta.
» Jag vet icke, » sade hon helt förundrad, » jag ska si efter — eller — jag ska fråga Ingeborg. » » Nej!
nej! » utropade Nils häftigt.
» Kan inte Sofi ' ^• (fP tänka ut något själf, som skulle passa som möbel- tyg till mormors stol?
Jag är säker pä, » tillade han hjärtligt, » att Sofi skulle vilja göra mormor denna tjänst. » » Jaså till stolen — » Det låg en liten tvekan i tonfallet, men så knyckte hon helt morskt på huf- vudet o c h utropade modigt och beslutsamt: » Ja, Ingeborg får säja, hva ' hon vill, men du ska få min röda redgarnsklädning. » » Tack så mycket! » Hans svar lät så hjärtligt och varmt.
» Jag visste och trodde j u alltid, att ... » Hvad han visste o c h trodde, fick Sofi icke höra, ty Ingeborg kom i detsamma ut ifrån ladugården med en mjölkflaska i handen, och fastän hon hvar- ken med ord eller blick låtsade märka honom, kom sig dock icke Nils för att afsluta den påbörjade meningen, utan stod tankfull och följde med ögo- nen den höga, smärta gestalten, ända till dess hon försvann inom byggningen.
Därpå gick han ha- stigt in i stallet.
Då Sofi längre fram på dagen skulle taga fram sin röda kjol för att öfverlämna den åt Nils, mötte hon just i dörren till deras rum på vinden Inge- borg, som bar denna kjol på armen.
LÖRDAGEN N:R 8 (5 8 3).
PRENUMERATIONSPRIS IDUN. — KR.
J 5: — IDUNS MODETIDN.
&gt; 3: — GREFVINNAN BJÖRNÖ, FÖDD CLARA R E D A K T Ö R UTGIFNINGSDAGAR '.
PR Å R: D E N 28 JANUARI 1899.
O C H UTGIFVARE: HVARJE ONSDAG OCH LÖRDAG.
F R I T H I O F LOSNUMMERPRIS: ö O R E.
REDAKTIONSSEKR.- BONDE AF RÅLAMB.
S. Jacobsson foto.
ATT MED N Å G R A få penndrag skildra en person med så mångsidiga egen- skaper o c h så rik begåfning som grefvinnan Clara Bonde, är ett svårt uppdrag, helst som hennes egentliga verksam- het tillhör en förgången tid.
Grefvinnan Bonde var för den nuvarande generationen den på sina lagrar hvilande åldringen, hvilken ur sitt rika förråd af minnen från framfarna dagar framdrog än det ena, än det andra och i lifliga färger skildrade det tidehvarf, för hvilket hon själf, såväl på hufvudets som hjärtats område, var en så ädel representant.
Öfver hela hennes personlighet låg detta » noblesse oblige », som verkade fängslande på hvar o c h en, hvilken var n o g lycklig att få göra hennes bekantskap.
Clara Christina Eleonora Rålamb föddes den 1 juli 1 8 0 6.
Föräldrarne voro En af Rikets Herrar m.
ståthållaren på Drottningholms slott, friherre Claes Rålamb och hans tredje maka grefvinnan Ulrika Eleonora v o n Dliben, den sistnämnda känd för sitt vittra umgänge med dåtidens skalder och lärde.
Under den lilla Claras första lefnadsår bredde sorgen sin H E L L B E R G TRÄFFAS SÄKRAST KL. 2 — 3.
JOHAN NORDLING BYRÅ OCH EXPEDITION: KOMMISSIONARER ANTAGAS ÖFVER HELA LANDET PÅ ALL- KLARA S.
RIKS 1 6 4 6 mörka slöja öfver det annars så lyckliga hem- met, då en ettårig broder omkom genom olycks- händelse.
Tillsammans m e d en äldre broder och sy- ster växte hon u p p i det fint bildade hemmet, där Tegnér och hans samtida voro ofta sedda gäster.
Sin första undervisning erhöll Clara Rålamb af bland andra sin broders informator, sedermera en af de aderton i Svenska akade- mien, professor L M. Enberg, benämnd » den siste gustavianen ».
Den vänskap för professor Enberg, hvilken började under barndomen, bi- behölls sedan under hela hennes lefnad, o c h bland sina djupare sorger räknade hon hans den 20 nov.
1865 inträffade frånfälle.
Augu- sta Amalia, den äldre, af Clara så varmt äl- skade systern, gick bort som tjuguårig flicka, men hennes bild stod alltjämt för den efter- lefvande i den skäraste dager.
Till och m e d ännu några dagar före sin död drömde hon om henne.
Tidigt, knappast sjuttonårig, lämnade Clara Rålamb sitt barndomshem för att blifva hof- fröken hos den efter tolf års bortavaro 1823 hemvändande drottning Desideria.
Och nor- dens blonda dotter, blid och kvinnlig, vann genast sin höga härskarinnas bevågenhet, hvil- ken sedan under årens lopp öfvergick till den varmaste vänskap.
V i d Carl den fjortonde Johans hof blef den glada spirituella fröken Rålamb snart allas favorit Ryktet förmäler, att när konungens omgifning af en eller annan anledning måste till honom meddela någon sak af mera ömtålig art, det blef frö- ken Rålamb som därtill utsågs.
Den skicklig- het, hvarmed hon behärskade det franska språket, o c h det höfviska sätt, hvarpå hon för- stod att lägga en lätt sordin öfver monarkens sydländska liflighet, vunno allt högre hans bi- fall, o c h snart lärde äfven han sig att i sin gemåls unga hoffröken se sin familjs sanna vän.
Den 16 dec.
1828 fäste drottning Desideria med egen hand brudkronan i sin fagra hof- tärnas ljusa lockar, då denna gick att förena sina öden med en af Sveriges störste jord- drotta., grefve Gustaf Ulf Bonde af Björnö.
I rikssalen på Stockholms slott ägde vigseln rum, o c h efter en lysande bankett med ka- driljer o c h fackeldans reste den unga bruden i » sjuglasvagn », m e d drottningens öfverhof- mästarinna o c h sin mor baklänges i vagnen, med förridare och svenner och under högvaktens honnör, till sitt blifvande hem i n:r 26 Drott- ninggatan, där hennes make emottog henne.
En gång skildrade grefvinnan Bonde själf för m i g sitt bröllop i kungaborgen, troligen det sista s. k. stora hofbröllopet, men tyvärr vågar j a g ej inlåta m i g på att söka återgifva det.
# 12:TE ÅRG.
Nu följde några år, hvarunder grefvinnan Bonde odeladt ägnade sina omsorger åt sin make o c h det stora hem, där hon som den ut- söktaste värdinna gjorde les honneurs på samma gång, som hon för den ringaste bland - sina många underhafvande var den ömmaste moder, och såväl på Toftaholm som Hörningsholm kommer hennes minne att sent förblekna.
Konung Carl Johan återkallade redan 1836 grefvinnan Bonde till hofvet, där han utnämn- de henne till sin gemåls statsfru.
För drott- ning Desideria var » ma chére Claire » den vän, till hvilken h o n ofta vände sig, och efter hvars kloka råd och beslutsamhet drottningen mera än en gång rättade sig.
I kronprins Oscars och kronprinsessan Jo- sephinas hof var hon en alltid gärna sedd gäst, o c h de unga uppväxande furstebarnen benämnde henne m e d hängifven förtrolighet » tant Clara ».
Och många äro de bref till henne, i hvilka medlemmarne af den Berna- dotteska familjen tydligt ådagalägga den vän- skap, de alla hyste för » slottets bästa t o m t e ».
Den 9 juni 1855 afled grefve Bonde till bitter sorg för sin efterlämnade maka.
Under de första åren efter hans d ö d visade grefvin- nan en n y sida af sin rika begåfning, nämli- gen den skicklighet, hvarmed hon förstod att under de s. k. döds- o c h fardagsåren sköta de stora fideikommissegendomarna, innan de öfvergingo till en annan gren af grefliga ätten Bonde af Björnö.
Den sista delen af sin långa lefnad tillbragte grefvinnan Bonde dels i Stockholm o c h dels på det gamla Bondeska herresätet Hessélby.
Men vare sig att hennes h e m var i staden eller på landet, alltid samlade hon omkring sig en krets af fränder och vänner, hvilka hon omfattade på det kär- leksfullaste sätt.
Och på samma gång som grefvinnan Bonde var den fina, belefvade världsdamen, var hon den varmhjärtade kvinnan, hvars största glädje låg i att m e d frikostig hand lindra lidande medmänni- skors n ö d o c h taga personlig del såväl i deras sorg som glädje.
Sedan många år till- UNGDOMSPORTRATT AF GREF- VINNAN BONDE.
baka vistades i gref- ETTER EN MINIATYR AF vinnan Bondes h e m FREDRIKA BREMER.
hennes kära vän frö- ken Elise Silfversparre, hvilken m e d dotterlig ömhet vårdade henne o c h nu tillika med många stå sörjande vid den hänsofnas grift.
IDUN 2 1899.
Grefvinnan Clara Bonde afled den 12 januari, och hennes jordfästning skedde i Östermalms kyrka den 17 i närvaro af representanter för konungahusets medlemmar samt släktingar och vänner.
Den enda krans, som prydde grefvinnan Bondes kista, var från &gt;Sessan », och den ta- lade på sitt tysta språk om hvad den aflidna varit för konung Carl den femtondes dotter.
Af de tvänne porträtt af grefvinnan Bonde, som Idun i dag bringar sina läsare, framställer det större den hädangångna i hennes senaste år.
Den mindre bilden är en kopia efter ett miniatyrporträtt, måladt af ingen mindre än Fredrika Bremer och af denna skänkt till gref- vinnan Rålamb, när hennes dotter blef hof- fröken.
På baksidan däraf har grefvinnan Rålamb skrifvit följande, förmodligen syftande på den äldre dotterns död och den sorg, som detta efterlämnade.
» Blott en suck var hennes ungdoms miime, Länge tårar skymde hennes blick, Tröste Gud med blida ödens fkick I en framtid hennes ömma sinne. » Så har nu den sista grefvinnan Bonde af Björnö af den s k. Hörningsholmsgrenen sam- lats till sina fäder, och på henne kan i san- ning tillämpas skaldens ord: » Hvad rätt du tänkt, hvad du i kärlek vill, hvad skönt du drömt kan ej af tiden härjas, det är en skörd som undan honom bärgas, ty den hör evighetens rike till. » ADELAIDE NAUCKHOFF.
MORMORS M RUM.
ÄRKER DU, hur helgdagsstämning hvilar öfver mormors lilla enkla rum?
Där ej hvässas skvallrets dolska pilar, elakheten blir därinne stum.
Gamla möbler, välbekanta, nötta, möta dig vid hvarje steg du tar.
Inga skarpa färger ögat trötta, åren lämnat harmonien kvar.
Och se taflorna på väggen sedan!
Mörka ramar, gamla kopparstick, som följt med i lyckans ny och nedan, ropats in, när mycket dyrbart gick.
Ett porträtt med gyllne ram dock prålar; det är morfars: prästrock, ämbetsmin!
Minnets pensel bättre h o n o m målar, mera varm och rik, om ej så fin.
Gamla slagur, du som mätt vår gamman och vår sorg, är du ej ännu stum?
Efter dig fick klockarn ringa samman, trodde dig som evangelium.
Allt härinne har sin egen saga, täljer flydda dagars hemlighet, men besitter makten att behaga äfven främlingen, som intet vet.
Mormors rum!
Där är oss godt att vara; där finns tröst för den bedröfvad är.
Känslor lugnas, gåtor blifva klara, evighetens gryning skönjes där.
ANNA BERG.
ÖFVERRLICK.
O M DU H A R EN S Y S S L A att sköta, så sträfva efter att skaffa dig en ordentlig öfverblick af hvad som hör till densamma.
Endast en sådan öfverblick skall sätta dig i stånd att rätt leda och behärska det, som är dig anförtrodt att handhafva.
I hemmet bör du icke endast känna dina rum, utan äfven vara fullt hemmastadd både i källaren och på vinden samt i de minsta vinklar och vrår af ditt hus och dina ägor.
Du bör icke blott veta hvad för klädespersed- lar, som gömmas i dina garderober, utan också känna till allt, intill den allra obetydligaste dammtrasa, som dina tjänare använda.
En- dast den husmor, hvilken noga känner till allt, som står till hennes förfogande, kan därför finna den mångsidigaste, sparsammaste och nyttigaste användningen.
På samma gång vinner hon i sitt uppträdande en säkerhet, som inverkar förskönande och harmoniskt på hela hennes väsen samt gifver det hem hon sköter en prägel af lugn och ordning.
Vänjer sig frun i huset vid en ständig öfverblick, så stärker hon därmed på samma gång sitt eget minne.
Det skall då icke komma i fråga, att hon suckande utbrister: » Ack, om jag ändå hade tänkt på, att vi utom det stora vinds- kontoret också hafva ett mindre, luftigt och ljust rum till vår disposition, så skulle inte vinterkläderna behöft uppätas af mal här nere. » » Hade jag vetat, att det ligger så mycket ut- märkt linne kvar i skåpet, hade jag icke be- höft kasta ut så mycket pengar på att köpa nytt. » » O m jag kunnat tänka mig bara, att köksan skulle låta så mycket ligga och mögla eller förstöras i skafferiet! » Påkommer någon ' förlägenhet, kräfves intet nervöst sökande eller långvarigt dröjsmål, ingen onödig tvekan, utan med lugn blick öfverskådar hon, hvad som är att göra, och ger sina befallningar med snabb- het och säkerhet.
Osäkerhet och förargelse öfver misslyckade order känner hon sällan; hon vet j u alltid hvad som finnes och brukas samt hvad som kan anskaffas eller beställas, utan att hemmet däraf på något sätt betungas.
En klar öfverblick lär henne snart, huru ut- gifterna böra ordnas med klok hänsyn till till- gångarna.
Huru måaga fruar råka icke » i hastigheten » köpa någ&lt;&gt;t riktigt dyrbart för att strax därpå å annat ställe finna samma sak afsevärdt billigare, men dock fullt ut lika pas- sande för det afsedda ändamålet; eller ock köpa de något, som redan finnes förut, under det att rena nödvändighetsartiklar kanske ofta brista.
Och då sucka de.
Men alla suckar i världen lära icke husmodern — lika litet som någon annan — den rätta öfverblicken.
Hvartill vore nu en sådan öfverblick icke nyttig!
Vill jag möblera ett rum, kan jag först då göra detta smakfullt och harmoniskt, när jag har fullständig öfverblick öfver rummet och de möbler, prydnader o. s. v., som skola finnas i detsamma.
Vill jag packa en koffert, kan jag först då på bästa sätt begagna mig af utrym- met och placera sakerna på det mest prakti- ska sättet, när jag känner till äfven den min- sta sak, som skall nedpackas i densamma.
Har jag icke denna öfverblick, måste jag kan- ske tio, ja, tjugu gånger packa ned och åter rifva upp, utan att ändock ernå den fullkom- liga, praktiska anordning, som är möjlig för den, som med en enda blick öfverskådar det hela.
Dessa små exempel upprepa sig oupp- hörligen i lifvets alla angelägenheter ocja göro- mål, och den skall säkert nå längst samt ut- rätta mest och bäst här i världen, som har den klara öfverblick, som ensamt möjliggör att för hvarje tillfälle utdela de lämpligaste befall- ningarna samt hålla alla störande inflytanden fjärran.
Sträfvar du efter en redig öfverblick, så sträf- var du på samma gång efter att fullkomna •ditt eget väsen, ty lika litet som man i trångt instängda rum kan skåda ut öfver det fria landet, lika litet förmår en inskränkt ande att behärska en brydsam situation samt komma allt och alla att lydigt underkasta sig densam- ma.
På fritt liggande berg den vidaste ut- sikten, på den fria andens höjd den säkraste öfverblicken!
Den som endast förmår se det för stunden närmaste, den kan j u kanske vara en ganska användbar arbetare vid en del af lifvets stora maskineri, men någon ledande ingeniör blir han icke.
DEN SOM H A D E D E T ÄNDÅ!
SKISS AF ERNST HÖGMAN.
M IN V Ä N revisorn berättade: » Härom dagen skulle jag telefonera till en person, men lyckades ej komma fram för ett liniefels skull.
Medan jag stod med luren tryckt mot örat, hörde jag två fran- timmersröster samtala.
Den ena rösten sade: » Jo, tack, snälla Agnes, barnen ä ' krya, jag mår bra och Albin också.
Han vägde sig i går, och kan du tänka dig, att han ökat två kilo i vikt s e n oktober!
&gt; Den andra rösten: » Det var j u roligt. » » Ja, det förstås.
men det är inte nog för att försona en med tillvaron. ».
» Hur mycket borde han egentligen ökat då? » » Åh, skämta intel Jag är så ledsen, så det kan du inte tro. » » Ja, jag hör det, min lilla Dora.
Hvad är det som fattas d i g?
» » Vi ha o t u r.
en riktigt grym otur. » » Det har väl litet hvar ibland. » » Ibland ja.
men vi ha det för jämnan.
Du känner j u Wahlbergs?
Ja ..... Frun har emaljöga och läspar en smula.
Ja, du var tillsammans med dem hos Eks på Gustafs- dagen förra sommaren.
De bo i Upsala.
Och nu fick jag alldeles nyss bref från dem, att mannen blifvit antagen till disponent vid ett sågverk i Norrland.
Han får sextusen i fast lön, fri bostad och dessutom vissa pro- cent utaf årsvinsten.
Tänk så ståtligt! » » Är det därför du är ledsen? » » Ja, kan man vara annat.