Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
“Hvad vill ni säga med det?“ sade jag i sträng ton.
“Jag vill lemna er bevis för hvad jag säger.
Min själ, min ande, eller hvad ni vill kalla det, skall inför edra ögon lemna sin kroppshydda och begifva sig till den ort, som ni sjelf behagar bestämma.
Efter återkomsten vill jag gifva er bevis på, att min själ befunnit sig i er tjenst på den af er betecknade ort.
Vill ni väl nu vinna denna öfvertygelse?“
“De mest stridiga känslor“, fortfor erkebiskopen, “bemäktigade sig härvid min själ.
Farhågan att låna min hand till ett fräckt spel med det heligaste, önskan att komma något bedrägeri på spåren och att afslöja detsamma, samt en liflig nyfikenhet att erfara huru den enkla mannen skulle lösa sitt ord, kämpade inom mig.
Den sistnämnda känslan, en arfvedel för Evas alla barn, vann öfverhanden.
Jag gick in på förslaget och bad Lärdal att skicka sin själ till mitt hus och säga mig hvad min fru i detta ögonblick företog sig samt hit återföra bevisen för sitt vistande derstädes.
Det förstås af sig sjelf, att mina reskamrater, gripna af en ännu lifligare nyfikenhet än jag, helt och hållet gingo in på mitt förslag.
“Nå väl, mina herrar“, sade Lärdal, “förunnen mig nu en fjerdedels timma till mina förberedelser.“
“Knappt var denna förfluten, förrän vår värd åter inträdde, bärande i handen en panna med torra örter.
“Mina herrar“, återtog han, “jag vill antända dessa örter och derpå inandas deras doft.
Inom några minuter skall då min ande afvika från min kropp och alla dödstecknen blifva hos mig synbara.
Vakten er, mina herrar“ – fortfor han och höjde rösten högtidligt – “att under detta tillstånd göra några försök att få lif i mig, eller att ens vidröra mig; följden deraf skulle för mig vara en säker död.
Inom en timmas förlopp skall min kropp af sig sjelf få lif igen och bringa er underrättelser från hemmet.“
“Efter en hemsk paus, under hvilken ingen af oss kunde finna ett ord till svar, påtände trollmannen de torra örterna och höll sitt hufvud öfver den illaluktande narkotiska ångan.
Efter några få minuter blef hans ansigte likblekt, kroppen föll efter några korta ryckningar ned i den ländstol, framför hvilken ceremonien egt rum, och låg der orörlig, i allt liknande en död man.
“För Guds skull“, utropade läkaren förskräckt, “menniskan tycks ha förgiftat sig sjelf, han dör verkligen, så framt man icke bringar honom snar hjelp.“
“Jag måste hålla honom tillbaka med våld, att han icke skulle utföra sin föresats och störta fram till den medvetslöse. “Har ni då glömt, att den olycklige besvor oss, att i det fall som nu verkligen inträdt, icke vidröra hans kropp, så framt vi icke ville döda honom?
Ha vi nu en gång, väl i strid med vårt samvete, gifvit vårt tillstånd till det ohyggliga experimentet, så måste vi ock afvakta utgången.“
“Efter en ändlös timma, tillbragt i stark själsspänning, återkom lifsfärgen långsamt, men synbart på den själberöfvades kinder, bröstet häfde sig under häftig hjertklappning, som efter hand öfvergick till en regelmessig andedrägt.
Kort derpå vände han sig till mig med följande ord:
“Er fru befinner sig i detta ögonblick i sitt kök.“
“Nå väl“, återtog läkaren leende, “vid denna tid på dagen pläga, som ni väl vet, alla fruar hos oss vara i köket.“
“Utan att bevärdiga denna otrogna invändning med ett svar, beskref Lärdal för mig min boning och köket, der han mig veterligen aldrig hade varit, i de minsta detaljer och med den punktligaste noggrannhet.
“Till bevis, att jag verkligen var der“, så afslöt han sin berättelse, “har jag i botten på kolkorgen gömt er frus vigselring, som hon vid tillagandet af en rätt strök af sitt finger.“
“Jag skref genast – det var den 28 Maj – hem och frågade min hustru, hvad hon kl. 11 den dagen hade företagit sig.
Jag bad henne att riktigt noga pröfva sitt minne och derpå afgifva en fullständig berättelse.
Efter 14 dagars förlopp (så lång tid erfordrades till följd af de dåliga kommunikationsanstalterna att erhålla svar på bref) skref min hustru till mig, att hon den 28 Maj kl. 11 på förmiddagen hade varit sysselsatt med tillagandet af en mjölrätt.
Hon mindes ganska väl dagen, emedan hon just då hade förlorat sin vigselring, hvilken hon kort förut burit på fingret och trots allt sökande icke kunnat återfinna.
Sannolikt hade den tillgripits af en karl, hvilken klädd som en välmående lapp för ett ögonblick visat sig i köket, men som då han tillspordes om sitt ärende hade aflägsnat sig utan att yttra ett enda ord.
Vigselringen tillrättafanns sedermera i erkebiskopens kök.“
Alla i sällskapet skrattade åt denna historia, och några deribland ville häruti ej se annat än mystifikation, ett skämt med konungen.
Den förste, som med framgång arbetade på vidskepelsens utrotande bland lapparne, var Olaus Stephani Gran, sjelf lapp och den förste pastorn i Lycksele Lappmark.
Han utgaf 1668 till lapparnes undervisning i kristendomen en bok i frågor och svar.
En af hans efterträdare, Olof Gran, öfvertalade en stor mängd lappar att förkasta sina trolltrummor, hvilka högtidligen utlemnades till honom år 1723, med löfte, att sådana aldrig mera skulle begagnas.
Trollväsenden.
Mångfaldiga äro de dikter om älfvor, troll och andra hemlighetsfulla väsenden, hvilka ännu fortlefva bland folket i vårt land, ehuru den rastlöst fortskridande upplysningen väldigt har undergräft tron på dessa sägner.
Efter Afzelius vilja vi här göra en sammanfattning af det förnämsta, som med detta ämne kan ega sammanhang.
Älfvorna, hvilka bland ifrågavarande väsenden intaga främsta rummet, indelas af vidskepelsen i trenne slag: de, som tillhöra jorden, luften och vattnet.
Såsom goda skyddsandar omnämnas huldrorna, hvilka bland annat komma till gårdar, der nyfödda barn äro, sjunga för dem huldersång, gifva dem namn och till namnfäste underliga gåfvor, åt flickor skönhet och dygd, åt gossar mod, styrka och förstånd.
Äldsta sagorna tillägga dem, förutom andra öfvermenskliga egenskaper, förmåga att kunna ändra sin skapnad, så att de än voro sköna jungfrur, än gamla qvinnor, än åter hade svanehamn.
Ett olyckligt slägte är högfolket, de hedniska förfädernas andar, som i sina grönskande kullar, berg och ättehögar fortlefva under fruktan och hopp, plågas af sinliga begär, såsom fordom i lifvet och längta efter den stora förlossningens dag, då äfven de skola blifva delaktiga af försoningens evangelium.
Deras växt säges vara hög som menniskors, men mera fin, och älfjungfrun af osäglig fägring.
Om natten leka de på åtskilliga platser utom sina boningar, älfvehögarne.
Om vandraren i sommarqvällen lägger sig att hvila vid en sådan, får han snart höra harposlag och ljuflig sång.
Då må han lofva dem förlossning och får höra den härligaste fröjd ljuda från mångfaldiga strängaspel; men säger han:
“I hafven ingen förlossare“, så slå de med klagan och jemmer sina harpor sönder, hvarefter allt blir tyst i högen.
På ställen, der älfvorna lekt, växer gräset frodigt och mörkgrönt i rundlar, som af folket kallas älfdansar.
Dem må man icke trampa ned.
Ett annat slags älfvor äro lundjungfrurna eller lundafolket, måhända detsamma som de löfjerskor, hvilka omnämnas i vår gamla katekes.
De ha sitt tillhåll i träd.
Stod fordom i en helig lund eller ock enstaka ett träd af härligare växt än andra, så kallades det “boträd“, och troddes egas af ett eget “rådande“ (“rå“), som osynligt vistades i dess skugga, belönade med helsa och välgång den, som lät sig vårda om trädet, och straffade den, som ofredade det.
Sägner felas icke i någon landsort bland menige man om dem, som velat hugga en spån eller gren ur boträdet och deraf ljutit döden.
I en gammal skrift förtäljes om en man, och mannens namn uppgifves, som ville hugga en enbuske i skogen.
Ur jorden ropade en röst: “Käre, hugg mig icke!“
Men han högg ännu ett hugg, och blod flöt från roten.
Förskräckt och sjuk skyndade sig mannen hem.
I visor och sagor omtalas jungfrur förvandlade till träd och buskar.
Men om “löfjerskor“ genom trolldom äro nu icke många berättelser, icke heller är lätt att veta uppkomsten af detta namn.
Men “horgabrudarne“ i de hedniska afgudarnes lunder rådfrågades mycket i tvifvelaktiga mål af folket.
Detta har väl föranledt vidskepelsen att i senare tider af de rån, som vårdade löfträden och kallades löfjerskor, söka hjelp i sjukdom och annan nöd, deremot förmaning, som nämndt är, stod i vår gamla katekes.
I skogen lefva skogsälfvorna eller skogsråen.
Om skogsfrun gå många sägner bland jägare; hon framställes såsom ond, lättfärdig och olycksbådande, och häraf torde den vidskepelsen härleda sig, att det är ondt förebud för jägaren, om vid utgången på jagten en qvinna är den första, han möter.
Vid sådant “käringmöte“ spottar han eller vänder till och med alldeles om.
Skogsfrun är framtill mycket fager, men baken är såsom ett ihåligt träd eller ett baktråg.
Vid midnatt kommer hon till jägarens stockeld att värma sig; tager nu jägaren en eldbrand och kastar henne midt i fånget, far hon af med ett hvinande skri och ett starkt väder, så att träd och stenar tyckas uppryckas.
Låter han tjusa sig af hennes fägring och inlåter sig med henne i förtroligheter, blir deraf en ondskefull afföda till menniskors olycka och förtret.
Om sådana gå bland folket många sägner.
Äfven under jorden bo älfvor.
Kyrkfolket håller till under kyrkor; väntande sin förlossning föröka de sitt slägte, hålla barndop och kyrkogång, efterapande de kristna.
Under menniskors boningar bo gårdsälfvor.
En torparehustru blef af sådana bjuden på barnsöl och fördes vid midnatt till deras boning genom en gång, som under jorden gick från källaren.
Älfqvinnan, som bar fram barnet, var så liten, att hon snafvade på ett halmstrå, som låg i hennes väg.
Om torparehustrun då skrattat, såsom oförståndigt folk vid dylik bjudning lär ha gjort, hade hon mist älfvornas gunst, men hon höll sig allvarsam och fick till belöning, när hon gick upp, hyfvelspån, såsom hon tyckte, i sitt förkläde, men vid dagsljus fann hon det vara idel guldstycken.
Det flygande älffolket, mera sällan omtaladt i sagorna, beskrifves såsom mycket skönt, likt högfolket, men bärande på skuldrorna små vingar, hvilka emellertid troligast betraktas blott såsom en lånad fågelhamn, emedan jordiska män enligt sagan tagit sådana älfjungfrur till hustrur.
I full fågelhamn komma de som svanor genom luften, slå ned i något sund för att bada och antaga då genast den fagraste jungfruskapnad.
Det tredje slaget af älfvor är vattenälfvor.
På stranden vid Marstrand och andra ställen i Bohus läns skärgård gå sägner om hafsmän och hafsjungfrur, underliga varelser, ofta så liknande menniskor, att danska konungen, då en gång en sådan ur hafvet uppfångad man dog, lät behandla hans kropp såsom en död menniska.
De äro stumma som fiskar, men sörja öfver sin fångenskap och gjuta, i sin längtan efter att åter komma i vattnet, stora tårar.
Häraf bevekas stundom deras tillfångatagare att åter utsläppa dem i hafvet.
Hafsfrun omtalas lika ofta af fiskare som skogsfrun af jägare.
Hon anses svekfull och bedräglig.
Hon sitter ofta på sjön och kammar ut sitt långa, lockiga hår, stiger upp på holmarne och utbreder på buskarne sina kläder eller drifver framför sig snöhvit boskap.
Hennes uppenbarelse betyder dålig fångst, storm och oväder.
Rådligast är, när fiskaren ser en sådan syn, att icke omtala det ens för kamrater, utan tyst taga elddon fram och slå eld.
Den dimma, som i följd af bottnens beskaffenhet uppstiger ur somliga vatten, af folket kallade spökvatten, tros ha gifvit anledning till sagorna om hafsfrun.
Under källornas silfvertak bo källjungfrurna, hvilkas fagra gestalt dödliga män någon gång fått skåda antingen i källans botten eller liggande invid densamma på en blomsterbädd.
Den som vårdar sig om källan, blir källjungfrun huld, men den, som orenar den, förföljes af henne med sjukdom och ofärd.
Dessa älfvor sägas vara andar efter de hedniska horgabrudarne, prestinnor vid enstaka altaren i det fria.
Folktron härom föranleddes af en annan vidskepelse, som munkar och prester i katolska tiden införde, i det de vid källor satte helgonbilder eller ett kors och läto folket offra och söka sin helsa af det helgon, som beskyddade källan.
Hvem har ej hört talas om Näcken eller Strömkarlen?
Det förra namnet tillhörde från början Oden, som var en väldig sjöman och rådande öfver hafven, samt lärt menniskorna runskrift och runsång.
Vid kristendomens införande framställdes han af presterna som den onde, men af folktron förvisades han med sina skalder till hafsdjupen, floder och strömmar, der de vid strängaspel sjunga ljufliga sånger om försoningens stora dag och sin väntade förlossning.
Den, som vill höra dessa toner, går ned till stranden och lofvar uppståndelse.
Vill någon lära spela fiol af Näcken, måste han åt vattnet, der han har sitt tillhåll, offra ett svart lamm.
Dervid kommer Strömkarlen upp och meddelar honom den önskade undervisningen, men den polska han lärt af Näcken, må han aldrig sedan spela.
Begynner han en gång att spela den, kan han ej sluta, utan faller omkull på golfvet och spelar, så att fradgan står honom om munnen.
Enda sättet att hindra honom från att så spela sig “till helvetet“, är, att någon går fram och afskär alla strängarne på fiolen.
Ännu finnas spelmän, som föregifva sig ha lärt af Näcken.
Gården Näckaryd i Småland, ej långt från Wetterns strand, skall ha sitt namn deraf, att sådana lärda spelmän bott der sedan urminnes tider.
Sist lefde der fyra bröder, som voro eftersökta vida omkring för sitt spel.
Deras farfader säges först ha spelat “Näckens polska“.
Det är då Näcken bor under broar eller i strömmar som han kallas Strömkarlen.
Denne spelar alltid fiol, och då någon spelman spelar med vissa starka och kraftfulla drag, heter det:
“Han spelar med strömkarla-tag“.
För sjömän visar han sig såsom en gammal man, sittande på klippor och skär och vridande vatten ur sitt gröna skägg.
Sådan syn säges båda storm och oväder.
Gungad med guldharpa i hand på den stilla flodens vågor, synes han som en ung gosse med röd mössa och kring skuldrorna gult, i lockar fallande hår.
Under tiden berättas han hafva blifvit sedd på stränderna i skapnad af en vacker häst, men med bakåt vända hofvar.
Så är en sägen, att en gång drängarne vid en gård funnit honom och lagt honom betsel i munnen.
Derefter harfvade de med honom gårdens hela gärde och hade kunnat än mer begagna honom; men då han skulle vattnas, ville han icke dricka förrän drängen tog betslet utaf, men i en blink förvandlades han till en fisk och försvann i floden.
Vill någon utan fara för Näckens svek bada i sjön, må han först kasta stål i vattnet, nedhugga en knif vid stranden eller sätta en nål i ett säf.
Det kallas att binda Näcken.
Bland de allmännaste och mest utmärkande historier om Näcken är följande:
En prest red en aftonstund öfver en bro och hörde, då han kom deröfver, toner af det ljufligaste strängaspel.
Han vände sig om och såg en ung man, till midjan naken, öfver flodytan, med en röd mössa och gula, kring skuldrorna hängande lockar samt en guldharpa i handen.
Han märkte att det var Näcken och tilltalade honom i sitt nit:
“Hvad är det att du så gladligen slår din harpa?
Förr skall denna torkade rörstaf, som jag håller i min hand, grönskas och blomstra än du får förlossning.“
Den olycklige bedröfvade harpspelaren kastade då sin harpa mot vattnet och satt bitterligen gråtande på floden.
Presten vände sin häst och for sin led; men se: hunnen ett stycke väg, märkte han rundt omkring sin gamla vandringsstaf, som han höll i handen, gröna skott och blad hafva gått ut och de herrligaste blomster deremellan.
Då tycktes honom detta vara en vink från himmelen att annorlunda predika försoningens trösteliga lära, och han skyndade tillbaka till den ännu alltjemt klagande flodmannen, visade honom den grönskande stafven och sade: “Ser du, nu grönskar och blomstrar min gamla staf såsom en telning i rosengård – så må ock hoppet blomstra i alla skapade väsendens hjerta, ty deras förlossare lefver!“ Häraf tröstad, tog Näcken åter sin harpa, och glada toner ljödo kring stranden hela den långa natt.
Många vidunderliga sagor äro i svang om bergtroll, hur de bergtagit menniskor, hur de legat i fejd med dem, samt hur de visat dem största fiendtlighet mot den inbrytande kristendomens ljus och mot kyrkobyggnader.
Den äldsta berättelsen om bergtagning hafva vi funnit i boken Miracula Sanctæ Crucis, så lydande: att en gosse från Östens by i Bygdeå socken af Westerbotten blef bergtagen; men igenfunnen efter löfte af föräldrarne till Kristi kors (ad defixionem Domini).
Hur trollen fira julnatten, derom äro sägner i hela vårt land.
Då är ej godt för kristen man att färdas ute.
De tåla ej “lukten af kristet blod“.
Tillfällen gifvas dock, då de visa sig tacksamma mot menniskor, som gjort dem någon tjenst.
Så ha de förärat dem präktig boskap, stora kopparkitlar, silfver och guld o. s. v.
Trollen sägas afla mycket af sig, men affödan dör mest, när åskan går.
Deraf ordspråket: “Vore ej thordön till, lade troll verlden öde.“
Några sagor om jättar må här finna plats.
I Boråserödsberget, en isolerad bergmassa åt Berffendalen till i Bohus län, skall en “bergajätte“ ha bott med sitt hushåll, till dess den stigande upplysningen tvingade honom att flytta till norska fjellen, dit allmogen i Bohus län tror, att största delen af jättarne begifvit sig.
En fördjupning i berget, som liknar ett porthvalf och kallas Jättedörren, tros föra till de skimrande salar, i hvilka jättens skatter ännu ligga orörda; men då han reste, var han nog småaktig att taga nyckeln med sig, och sedan har man icke en gång kunnat få rätt på nyckelhålet.
Denna jätte hade emellertid en ganska vacker dotter, som hvarje dag satt utanför berget och slog sin harpa i solskenet; men huru hon solade sig, råkade en bondson ifrån den närbelägna gården
Rom att förälska sig i henne, och gjorde flera fåfänga försök att bemäktiga sig den sköna, till dess han slutligen lyckades kasta stål emellan henne och berget, då hon, med eller mot sin vilja, måste göra honom sällskap till hans hem.
Orolig öfver sin dotters frånvaro, begaf sig jätten följande natt på spejan, och kom i det ärendet också till
Rom, hvarest han aflyfte taket, och fick se den förlorade, sofvande i ynglingens armar.
“Ja så“, röt då den uppbragte fadern, “ligger du der, din hundunge; men“, tillade han i en mildare ton, “har det kommit derhän, så må
I då behålla hvarandra, och kunnen I nu på edert bröllop gifva mig så mycket mat och dryck, som jag behöfver, så skola alla edra efterkommande blifva rika och mäktiga.“
Nu reddes till gästabud.
Vigseln skulle försiggå i Tose kyrka; men emedan det var starkt flöde, måste en bro läggas öfver den uppsvällda bäcken emellan Bärby och Dingle, så framt brudskaran skulle kunna komma torrskodd öfver.
Jätten och hans hustru gingo derför ut till Holmaåsar i Berffendalen, och hemtade der den stora stenhäll, som nu ligger till spång öfver nämnde bäck.
Jättesan bar hällen i sitt förkläde; men jätten supporterna i tummen på sin vante.
Och då gumman skulle knoga upp för den svåra backen på sockengränsen emellan Svarteborg och Berffendalen, hände henne en liten olycka, hvarom backens namn ännu påminner.
När sedan bröllopet dracks, kunde, oaktadt brudparets osparda möda att anskaffa nödiga reqvisita, jätten icke blifva mera än till hälften mätt och drucken, och förklarade han derför, att endast hälften af slägten skulle blifva storfolk.
Derpå kastade han en med guld och silfver fylld säck på golfvet, hvilken skulle blifva dotterns hemgift, om mågen orkade upplyfta den; men då denne var dertill för svag, fick han af sin brud en trolldryck, hvaraf han i ögonblicket blef så stark, att han med lätthet kastade skatten ifrån golfvet.
Det unga paret lefde sedan en tid bortåt i lust och gamman; men omsider kom oenighet i huset, och mannen undfägnade då understundom, på äkta Bohuslänskt manér, sin tåliga hustru med käppen.
Men en gång, då man icke fick skon att passa till en häst, som skulle beslås, tog hustrun skon och sammanklämde den med blotta handen, hvaraf mannen fann, med hvilken han hade att göra, och blef åter en af de frommaste äkta män i verlden.
– På Rom lefver ännu en slägt, som yfves öfver att nedstämma ifrån jättemön i Boråserödsberget.
Jätten skall sedan flera gånger låtit höra af sig.
En af hans efterkommande i Rom, som en dag afmejat all sin säd, utan att ha haft tid att binda en enda kärf, yttrade: “Ack, om denna ändå vore bunden, ville jag gifva till min bästa stut, Ringal.“
Solen gick i detsamma i glanning, och bonden begaf sig hem; men pigan stannade på åkern för att göra band åt kärfvarne.
Straxt inställde sig jätten, ropande till flickan så att det knakade i bergsskrefvorna: “Snärta, gör band“, och begynte sjelf att binda.
I ångsten arbetade flickan så häftigt hela natten, att ryggen sprang af henne när sol rann upp; men all säden stod ock då bunden och skylad, och jätten gick in i berget, ropande på sin belöning Ringal, som straxt kom springande till sin nya husbonde, och sedan många gånger låtit höra sitt ramande i berget.
Doktor Kalm berättar:
“På ett ställe söder i Bohus län skall hafva händt, att en bonde gjorde bröllop åt sin dotter; och då borden voro dukade och maten uppburen samt gästerna ännu stodo och talte vid hvarandra, visste de intet af förr än all maten på bordet var uppäten.
Då bonden kom in och fick se detta, sade han: “Nå, nu har hin håle varit och ätit upp all maten; välsignen er mat och gån till bords.“
Lät derpå bära in annan mat, då de satte sig att äta; men ehuru de åto, så gick dock mera mat åt än de förtärde.
Nu stod en gammal ryttare vid dörren, som kunde mer än andra; han hörde hur det smackade vid bordet, liksom grisar hade ätit der, hvarför han steg till häst och red till ett berg, icke långt derifrån.
Då han kom dit, klappade han på berget, hvarpå det öppnades; då sade ryttaren till den som uti berget bodde: “Låna mig din mössa, du skall få min igen.“
Bergsgubben svarade: “Du kan ändtligen få den; men du skall lofva mig att du skall skaffa den tillbaka innan solen går ned.“
Ryttaren lofvade så, och dermed bytte de mössor.
Straxt red ryttaren hem till gästabudsgården med bergsgubbens mössa på sig, och då han kom in uti bröllopssalen fick han se, att emellan hvar bröllopsgäst stodo tvänne troll, som icke annat gjorde än togo med båda händerna maten utur faten och åto den upp.
Ryttaren tog då en piska och slog dem hårdt på händerna, så att de ej mera vågade att sticka handen åt fatet, körde derpå ut dem hufvudstupa ur bröllopssalen; derefter tog han bergsgubbens mössa af sig och lade henne att gömmas; och då blefvo gästerna först ryttaren varse, som icke sett honom så länge han hade mössan på sig.
“Härtills har fanen ätit med eder; men sätten nu fram maten, så vill jag äta med eder.“
De gjorde så, och då fingo de äta i frid och blef mat öfver.
Då ryttaren ätit och det led mot aftonen, satte han sig på hästen, red till berget, och som han kom till det stället der han fick mössan, kastade han henne dit och begaf sig tillbaka så fort som hästen orkade.
Han hade knappt vändt om, förr än trollen kommo hoptals efter honom löpandes, så att då han red öfver en bro fingo de tag uti hästsvansen och ville rycka honom i ån; men hästen var så flink, att han slapp, och trollen foro tillbaka.“
En berättelse om en bergtagen dräng i Löfångers socken förmäler, att han, i Augusti månad 1774, blef nedtagen från en klippa och illa behandlad af de underjordiska, i det att håret afklipptes, naglar af händer och fötter bortskuros, så att han kom derifrån med litet lif.
– Allmogen tror ännu på bergtagningar, hvilket kan inhemtas t. ex. af den i tidningarne omtalade händelsen med ett barn, som en dag blef satt på ett skär i sjön Wettern, några alnar ut i sjön nedanför Omberget, men derifrån försvann och sedermera befanns högt uppe bland bergsskrefvorna.
– Om en trädgårdsmästare vid namn Lars Dahlgren i Södermanland, hvilken ännu för ett par årtionden sedan skall ha lefvat, går allmänna talet, att han farit af till skogs med en bisvärm, och sålunda blifvit bergtagen.
Man hade sett skörtena af hans gamla bruna frack under färden flaxa omkring honom liksom vingar.
Efter några dagar hade likväl trädgårdsmästaren helt beskedligt återkommit oskadad till sitt hemvist, hvarest han för sin förfärade hustru omtalat många underliga ting, hvilka han sett och hört i bergen.
Hustrun hade, efter någon stund, med skarpa blickar på mannen, hvilken förefallit henne blek och förslappad, infallit:
“vankades äfven bränvin i berget?“ men hvilken fråga han funnit för godt att lemna obesvarad.