Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I sjelfva Berlin slås man inne i staden, dock med vidtagande af de omsorgsfullaste försigtighetsmått mot polisens fina väderkorn.
Det var komikt nog att höra beskrifvas, med hvilket omak man köper sig det dyrbara nöjet.
Landsmanskapen eller, som de vanligare kallas, «die Verbindungen», äro öfverallt förbjudna, utom i Bayern, men existera ännu öfverallt.
Dock tillhör vanligen blott en ringa del af studenterna sådana förbindelser.
I Tübingen sades af 700 studenter blott 150 samt i Bonn ett lika antal vara deltagare i sådana, och det ser således ut, som om de småningom skulle upphöra.
På dessa ställen hafva de sina bestämda, allmänt kända «Kneipen», der de hvarje afton samlas, men visligen ignoreras detta af stadens och universitetets styrelse, tills ovädret af en eller annan anledning bryter löst, och man frikostigt utdelar förvisning, carcer o. s. v.
I det eljest icke liberala München väcker det förvåning att se studenterna tåga ikring med band och mössor, som bära landsmanskapens färger.
Förf. känner ej det närmare förhållandet, men hörde sägas, att sådana förbindelser här äro tillåtna, samt att sammanlefnaden i dem skulle vara på galantare fot, än vanligt, ehuru detta, att döma efter det vanliga värdshuslifvet i München, låter otroligt.
En student-Kneipe i Tyskland är för öfrigt ingen serdeles behaglig ort.
Beqvämligheterna bestå i långa, omålade bord af bok eller ek, dito stolar och bänkar.
Duk och servietter vid spisningen äro förvisade öfverflödsartiklar.
Glas eller ölmuggar samt en anstalt för tobaksaska och fidibusar (i södra Tyskland kallad «Amtspflege») utgöra den nödvändiga bordsservicen, och den, som vill spisa, röjer emellan dem rum för sin stektallrik och en karott med sallat.
Vanligen hållas sådana ställen af någon gammal Mutter, som mellan uppassningen förtroligt sätter sig med sin stickstrumpa bredvid de unga «Musensöhne», såsom de med nog liten omtanka för sånggudinnornas goda namn och rykte kallas.
Aftonen fördrifves här med «Witze», berättelser om fordna studentbedrifter och sång.
Sången utföres likväl vid sådana tillfällen aldrig i stämmor, utan man skriker unisont i kapp med hvarandra.
Då de flesta studentsånger dessutom hafva en ganska litet konstrik melodi, så är sången ofta vedervärdig.
I sitt hemlif afser den tyska studenten äfven ganska litet beqvämligheten, stundom icke ens snyggheten.
Icke blott på värdshus, utan äfven i hemrum har han mössan alltid på hufvudet.
Sitta nu fyra Burschar tillsammans i den på månadtal icke skurade kammaren, kring ett bord, med fyra ölmuggar, en äkta hållstugukortlek och ett oputsadt ljus i en lång stake af jernbleck, hvar och en täflande att inbädda gruppen i ett mystiskt moln af tobaksrök, stundom nedböjande sig för att fylla på muggen ur ett stort lerkrus om 2 à 3 kannor, som har sin plats under bordet, så vore väl scenen ett godt ämne för en Browwers eller Steens pensel, men i verkligheten skulle man knappt tro, att sånggudinnorna vid sådant lag ville besöka sina kära söner.
Studenterne i Bonn, Heidelberg och Tübingen äro öfverhufvud mera putsade, än de i München, Leipzig, Halle.
I Berlin ser man dem af alla moder från Berliner-lejonets till den mossbelupna Burschens.
I hörsalarna är vanligen allt tyst och stilla, sedan föreläsningarna börjat, ehuru man dessförinnan trafvar omkring på bänkarna och låter mössan sitta, der den sitter.
Likväl ses exempel på, att man tänder sin cigarr i skydd af kakelugnen och i förlitande på professorns närsynthet låter mössan sitta qvar.
Som förf. tror, är Berlin den enda ort, der man yttrar sitt missnöje eller bifall till föreläsningen.
Så upptogos der Stahls föreläsningar i början med bullrande misshag; men han lär icke hafva låtit sig förtryta, utan frågade: «om man i Berlin på sådant sätt sökte sanningen?
Demonstrationerna fortforo någon tid, men aftogo småningom, ehuru tillika med antalet af åhörare.
En annan sed är den att med fotskrapning gifva tillkänna, att man icke hört något af professorns uttryck; ty vanligen skrifver man ned hvarje ord.
Så var förf. en gång vittne till, huru man i trenne repriser sökte förmå gubben Neander att upprepa ett namn, hvilket undgått åhörarne.
Men han lät sig ej beqväma, utan började alltid den nya meningen med ett: «Weiter folgte», ehuru han för hvarje gång afbröts genom en ny, väldig skrapning.
Då likväl ingenting hjelpte, så lät man dervid bero, och efter ett par minuter kröp det äskade namnet fram i den nya meningen, till vederbörandes nöje och fullkomliga belåtenhet.
Neander såg vid allt detta ej mera förvånad eller generad ut, än om afbrottet förorsakats af hans egen näsas nysning.
För öfrigt äro de tyska studenterne både artiga och välvilliga mot fremmande; och den skulle bära sig mycket illa åt, som på ett värdshus äfven i ett sällskap af bara studenter blefve oroad.
De, hvilka förf. lärt närmare känna, hafva alla varit utmärkta af den största öppenhet, samt af ett tolerant och ädelt tänkesätt.
Deras samlefnad är, med undantag af den lilla ståten i duellerna, den godmodigaste och mest förställningslösa i verlden, och i deras dagliga lif har sjelfva oordningen sin ordning.
Äfven den flitige studenten går oftast klockan sju på aftonen lika ordentligt på ett värdshus, som han vid samma tid om morgonen går till ett kollegium.
Han har der sitt bestämda sällskap, sina bestämda glas, och polisordningen sörjer för en bestämd tid, på hvilken de böra vara utdruckna.33
Innan förf. öfvergår från studenterna till professorerna, vill han nämna en omständighet, som i Tyskland, äfven om inga andra band funnes, i betydlig mån gör hvarje yngling och ung man beroende för hela hans framtida verksamhet.
Den hvilar på en den mest lofvärda dygd, på pieteten mot föräldrar.
Denna tillåter icke här sonen att träda ur det barnsliga beroendet, förrän han erhåller en post, som föder sin man, och en hustru.
Till detta mål drifves han vanligen med all makt och får i intetdera fallet ega tycken och önskningar, som strida mot de faderliga.
Vi tala ej om det barnsliga beroende, hvari en student måste stå, ehuru det äfven här förefaller nog löjligt, att se den skäggiga, vapenföra Burschen af far och mor åtföljas till universitetet, inqvarteras och inackorderas, rekommenderas hos de blifvande lärarne o. s. v., samt sedan, om afståndet det tillåter, hvarje vecka hemifrån mottaga en Kronenthaler till handpenning, med vederbörliga förmaningar, eller också uppbära sin månadspenning af universitets-ombudsmannen («Amtman») eller någon annan, som erhållit uppdrag till en sådan utdelning.
Men äfven sedan den unge mannen absolverat sin akademiska kurs, fortfar med föga förändring samma beroende.
Han njuter till en början ingen eller ringa lön, och föräldrarne anse derföre sin pligt vara att underhålla honom såsom förut.
Men derföre måste han också efter deras verldskloka råd springa och bocka för sin fortkomst, begifva sig till den ort, der de anse denna lättast kunna vinnas, och vända sina ögon till den flicka, hos hvilken de funnit stadga nog och en lämplig förmögenhet.
Förf. har sett öfver 50 år gamla män olyckliga, emedan de af håg för vetenskaperna låtit sig ledas från en säkrare väg för fortkomst, och nu af föräldrarne idkeligen plågades med förmaningar att återtaga det försummade; andra, emedan de valt en sådan mot föräldrarnes åsigter af det gagneliga stridande väg, lemnas utan allt understöd ur pappas rika kassa; åter andra, som icke haft mod att vandra på egen hand eller varit för ömhjertade att vålla en brytning, med nedslaget sinne mottaga de i tillbörliga portioner delade penningeremisserna och fördöma sin svaghet att välja en bana, till hvilken de icke känna någon håg och kallelse.
Detta, i förening med den enkelhet, som herrskar i lefnadssättet i Tyskland, medför väl det goda, att en ung mans affärer vanligen äro rangerade, åtminstone sällan närma sig till det oordentliga.
Men den klara följden deraf är äfven, att den såkallade oxvägen blir den berömligaste, hvilken ynglingen så af pligt som fördel manas att följa.
I och för sig är den fortfarande nära förbindelsen mellan föräldrar och barn naturligtvis ganska berömvärd, äfvensom man i Tyskland tror sig finna innerligare familjförhållanden, än annorstädes, samt en ifrån tidigaste ålder mera vänskapsfull än myndig behandling af barnen.
Men önskligt vore, att allt detta kunde bestå tillsamman med en större sjelfständighet hos dessa vid mognare ålder, eller med andra ord, att fäderne kunde sätta sina söners lycka i en kraftfull och sjelfständig verksamhet, icke i ett godt visthus och ett öfverfullt linneskåp.
Detta anförda, som närmast gäller de borgerliga och medelklassen, har hos adeln sin motsvarighet i det ännu fåfängligare sträfvandet för familjens anseende, för hvilket barnen i detta stånd ofta uppoffras, i Tyskland likasom annorstädes.
För öfrigt gynnar i Tyskland äfven lagstiftningen detta slags osjelfständighet och beroende.
I Würtemberg t. ex. är en man först vid tjugufem års ålder myndig.
Efter denna digression öfver studentlifvet och föräldramakten återvända vi till universitetet i Berlin och dess professorer, för att med anledning deraf yttra några ord om dessas förhållanden i Tyskland i allmänhet.
Det är öfverhufvud en kinkig sak med en uppvaktning hos en tysk professor.
Ceremonien är väl ganska enkel.
Man låter anmäla sig, får företräde och rekommenderar sin person till det bästa.
Då tager professorn hatten ur handen på en och sätter den på en stol, förer en till soffan och tager sjelf plats på en stol framför densamma.
Denna manöver försummas aldrig.
På den följer det vanliga samtalet om resan, den resandes fädernesland o. s. v., och endast genom en skicklig vändning eller ett tvärt afbrott kan ett vetenskapligt ämne bringas å bane.
Det skickligaste är naturligen att säga: «Jag hade nyligen det nöjet att läsa Tit:i sednaste arbete etc.», eller om det sednaste redan är gammalt: «Jag har Tit:i arbeten till största delen att tacka för min kunskap i det eller det ämnet», o. s. v., hvarefter det blir lättare att komma in på någon fråga för dagen.
Ofta skall man dock hos den tyska professorn finna någon motvilja att ingå i sådana ämnen.
Detta är allt naturligt, likasom att det vanligen stadnar vid några allmänna anmärkningar.
Vid de mera besökta universiteterna är han vanligen öfverhopad af besök.
Isynnerhet tyska resande studenter, kandidater, doktorer försumma aldrig att besöka hvarje distinguerad man.
Professorernes många kollegier och i öfrigt stora arbetsamhet göra besöken för dem än mera generande.
Det är derföre vanligen klokast att välja tiden straxt efter föreläsningstimmen, samt öfverhufvud eftermiddagen hellre än förmiddagen.
Om de konventionella visittimmarne och visitfracken behöfver man deremot ej bekymra sig.
Emedlertid gör kunskapen om, huru upptagen deras tid är, det motbjudande att besöka och besvära dessa herrar.
Och likväl drifves man vanligen af en liten fåfäng nyfikenhet dertill.
Hvad man kallar nöjet att personligen lära känna en utmärkt man är uppenbarligen ett sätt att tala; ty en sådan kännedom vinnes ej genom ett par besök.
På bjudningar kan en obskur man vid en kortare vistelse på stället naturligtvis ej räkna, om icke någon tillfällighet gör, att man, såsom det heter, kommer som vore man bjuden.
Men dröjer man längre tid på en ort, så har man alltid att vänta artigheter samt vid en närmare bekantskap vanligen verklig välvilja och deltagande.
Förf. har åtminstone att tacka flera bland Tysklands lärda för en välvilja och vänskap, hvaraf minnet är honom dyrbart.
Af den myckenhet besök en Berlinerprofessor nödgas emottaga låter det lätt förklara sig, att desse här förefalla mindre tillgängliga, än annorstädes i Tyskland.
Förf. såg väl äfven prof på den utmärktaste och mest förekommande artighet; men öfverhufvud få visiterna stadna vid det ceremoniella.
Den föreställningen synes också vara till en del rådande, att, då man anmäler sig vara en man af fachet, man endast kommit till Berlin för att höra dens föreläsningar, hos hvilken anmälan sker.
Ja, en professor, något yngre än förf., tycktes med verkligt deltagande beklaga, att denne i anseende till semesterns nära slut skulle hafva så få tillfällen att höra honom.
Förf. ville ej uppskatta storheten af förlusten, men han bekänner, att en sådan omtanka öfverraskade honom, isynnerhet som han beredt sig att på detta håll möjligen vinna några förtroligare meddelanden om universitetet, samt om ställningar och förhållanden derstädes.
I Tyskland är det vanligen sed att hospitera vid de privata föreläsningarna, d. ä. att oanmäld och gratis besöka dem, vanligen endast tre timmar, i Berlin tillochmed åtta, utom i medicinska fakulteten, som icke tillåter något hospiterande.
Efter några timmars afhörande är det omöjligt att bedöma de serskilda föreläsarnes förtjenst som sådana.
Utmärkt för sin talang i framställningen är dock i Berlin Savigny, som äfven genom sitt vetenskapliga rykte lockar åhörare och derföre säges hafva de bästa inkomster samt väl vårda dem.
Det största antal åhörare samla likväl Neanders föreläsningar i kyrkohistorien och Rankes i allmän historia.
Den förre räknar mellan 2 och 3 hundrade.
Ingendera har dock något utmärkt föredrag.
Neander, en liten figur med starkt mörk hy, korpsvart hår och dylika, ovanligt yfviga ögonbryn, har dock mindre ett judiskt tycke, än ett sydländskt eller österländskt i allmänhet.
Eget är det, att, likasom den nyaste tyska spekulationen i icke ringa grad har sin rot i en judes, Spinozas, system, så äfven den onekligen lärdaste och förnuftigaste representanten af den ortodoxa teologien är född och uppfostrad i mosaiska-bekännelsen.
Hans föreläsningar äro lika lärda som fromma.
Han dikterar dem monotont och släpande.
Ranke läser fritt, men utan vård om deklamation, samt med besynnerliga gester och kastningar på kroppen.
Den sednares föreläsningar besöktes äfven af kronprinsen i Würtemberg, för hvilken förf. i Tübingen haft äran att blifva föreställd.
Han var blott 18 år gammal och hade, efter hvad man sade, blifvit mycket strängt uppfostrad, så att han först vid denna ålder gjorde sitt inträde i verlden.
I Tübingen besökte han inga publika föreläsningar; här i Berlin, som jag tror, endast Rankes.
Han hade med sin kavaljer plats vid ett eget bord, som jemte behöriga stolar enkom för denna timma inflyttades.
Professorn stadnade vid lektionens slut artigt vid dörren, för att lemna honom försteget.
Studenterne voro mindre kruserliga och vandrade före föreläsningens början, oaktadt prinsens närvaro, som vanligt omkring med mössorna på hufvudet.
Det förtjenar också anmärkas, att studenterne i Tyskland icke göra någon affär af helsningen, hvarken då professorn kommer eller går.
De, som stå honom närmast, göra en lätt bugning, de öfriga ingen.
Ett mycket lätt föredrag hade Stahl.
Äfvenså en ung e. o. professor Werder, en Hegelianer, som utan koncept och med stark suada läste öfver Hegels logik.
Stahl läste som bäst om representation och representationsrätt samt yrkade, «att en nation borde representeras både efter stånd och genom allmänna val, emedan sålunda både det historiska, konservativa, och rörelse-, demokratiska elementet, den allmänna och enskilda viljan, den objektiva och subjektiva principen blefve representerade.»
Han underkastade äfven serskilda tyska staters representation en kritik, men om den preussiska teg han visligen.
Stahls kallelse till Berlin ansågs allmänt hafva en politisk grund, emedan hans spekulation hvarken är känd för djup eller konseqvens, utan blott för ortodoxi och konservatism.
Han är liflig och eldig både i tal och rörelser, dock vittnar hans yttre mera om en kolerisk än sanguinisk natur.
Marheineke har, likasom Savigny, en ståtlig figur.
Hans föreläsningar äro äfven ståtliga för den, som älskar bestämdhet och fasthet.
Han läser något kärft och kornigt, men med en anstrykning af humor, så att han, som sjelf är den mest lugna och allvarsamma föreläsare, hade det gladaste auditorium.
För Svenska teologer kan det ej vara utan betydelse, att han prisade svenska kyrkohandboken som den bästa inom protestantiska kyrkan, ehuru han äfven i denna fann ett och annat dels betydelselöst, dels, såsom t, ex. de tre skoflarne mull vid jordfästningar, vidskepligt.
Eljest hade förf. den egna turen att på samma dag höra Marheineke omtala den svenska kyrkohandboken, Stahl Sveriges representationssätt, och Ranke dess deltagande uti freden i Ryswig.
Alla tre visade en kunskap om Sverige, som troligen ej återfinnes vid något annat tyskt universitet.
Ty till namnen Gustaf Adolf, Linné, Berzelius inskränker sig vanligen denna kunskap.
Endast män i vetenskapen ex professo tillägga namnet Fries och kanske Geijer, men deröfver går gerna ingen.
Ranke yttrade ungefär: att Sverige under den föregående perioden gått ur sin af landets natur och läge föreskrifna bana, samt att dess sträfvande utåt måste medföra dess förfall – en åsigt, som väl till en del kan stödja sig på utgången, men som helt och hållet förbiser, hvad Sverige genom sitt verldshistoriska uppträdande vunnit uti bildning och nationalmedvetande.
Steffens och Michelet läsa båda fritt och ledigt.
Den förre synes ej mera ega sitt fordom talrika auditorium, ehuru hans hållning och de lifliga ögonen under de grå ögonbrynen ännu vittna om oförsvagad kraft.
Han talar i enskildt samtal ömsom norrska och tyska, är liflig och intresserad i hvarje stund.
Men förf. tillstår, att, så fort som
Steffens läser, dennes språk för en utländning icke är lättfattligt.
Han uppehöll sig, då förf. hörde honom, med att framställa andens förhållande till naturen och dennas andlighet, hvarvid han starkt polemiserade mot «kemisterna, som tro sig hafva organismens grundämnen (Stoff) i händerna, då de likväl endast kunna undersöka det liflösa, oorganiska, som redan upphört att tillhöra organismen.»
Michelet är i sitt sätt och sin spekulation nästan mera Fransman än Tysk.
Han synes icke älska den tyska filosofiens abstrusa drägt och uttalar derföre dess hufvudläror lika klart som modigt.
Han föres bland
Hegels efterföljare till den yttersta venstra sidan – under närvarande förhållanden i Berlin det största loford för sanningskärlek utan menniskofruktan och biafsigter.
Det fordras i sanning icke ringa talang, för att läsa väl i en tysk kateder, då åhörarne anse allt, hvad de icke hinna anteckna, för förloradt, och föreläsaren derföre icke af sin värma får låta förleda sig till ett snabbare föredrag.
De fleste söka derföre blott att inlägga någon värma i ett vanligt dictamen, hvarvid de nödgas för hvarje sats göra ett uppehåll, ja, som man lätt kan finna, oftast måste afbryta satsen, för att lemna åhöraren tid att afskrifva det sagda.
Att vid detta föredrag pathos ofta måste förefalla konstlad är klart, men å andra sidan är ett helt och hållet accentlöst dikterande alltför torrt och enformigt.
Bäst synes förf. derföre de göra, som diktera bestämda paragrafer och sedan fritt vidare utveckla och förklara dem.
Då har åhöraren sig till ledning hufvudsumman af föreläsningen skriftlig och kan äfven af det fria föredraget skriftligt uppfatta hvad han medhinner, under det att läraren i denna del af sin föreläsning är mindre bunden samt i den kan inlägga mera lif och värma.
Hvad som för åhöraren för ögonblicket går förloradt, kan han efter föreläsningens slut söka erinra sig och, med ledning af det redan antecknade, skriftligen sammanfatta, hvarigenom han tillika ledes till en sjelfständigare verksamhet, än det mekaniska afskrifvandet och öfverläsandet.
Hela denna studiimetod, att studenten inhemtar all sin kunskap genom åhörande af föreläsningar, är dessutom alltför ensidig, emedan den aflägsnar allt eget studium och i det minsta jemnar hvarje svårighet.
Läser läraren endast öfver någon speciellare del af vetenskapen och för denna bibringar allt hvad lärdomen bjuder, eller om hans föreläsning omfattar det hela och af detta blott ger en öfversigt, så kan han i båda fallen ingifva åhöraren värma och intresse för vetenskapen, hvilket är hufvudsak, medan ännu mycket öfverlemnas åt dennes egen omtanka, och dettas inhemtande af det hos honom vaknade intresset göres till ett oundgängligt behof.
Man skulle tro, att den tyska vetenskapen mycket bär spår af det å studentens sida mekaniska sätt, på hvilket universitetsstudium bedrifves.
Redan genom öfningar i skolan, än mera genom exemplet af de akademiska föreläsningarna och öfningarna derstädes, lärer sig den unge mannen konsten att skrifva böcker på samma sätt, som han lärt konsten att läsa.
Böcker skrifvas också till en stor del i Tyskland af samma skäl, som akademiska dissertationer.
Man måste habilitera sig vid ett universitet och skrifver derföre en eller ett par böcker.
Vidare måste man blifva extraordinarie, sedan ordinarie professor, och nya böcker äro nödiga.
Innehålla de intet nytt, så kan man åtminstone i dem sammanplocka lärdom.
De tillsändas en god vän, anmälas i skolans jurnal med beröm, och så är ändamålet med deras utgifvande lätt uppnådt.
Men behofvet att bibehålla det vunna anseendet är lika stort, ty derpå beror krediten inom universitetet och hos åhörarne.
Så måste böcker skrifvas åtminstone hvartannat år eller så bortåt.
Så uppstår också en massa af vetenskaplig litteratur, hvilken åtminstone till lika stor del är ett arbete för kroppens föda som för själens spis.
Man förundrar sig endast öfver, hvem som läser allt detta.
Studenterne läsa såsom sagdt litet utom kollegiihäften.
Mera otroligt lärer det låta, om man skulle påstå, att äfven de tyska lärde ex professo läsa litet af den nyare litteraturen.
Men så har förf. funnit det.
Man tar notis om det nya ur tidskrifterna.
Vanligen får en tysk universitetman ifrån bokhandlarne sig tillsändt allt nytt i vetenskapen.
Detta bläddras då igenom i exemplar, och hvad som genom författarens namn eller recensentens beröm (om recensionen ej låtit vänta på sig) är rekommenderadt, behålles, dock icke vanligen för att läsas, utan blott för att vid tillfälle af eget författarskap i ämnet begagnas efter innehållsförteckning eller register.
Det vore också omöjligt att medhinna eller orka nogare genomgå hela vetenskapens litteratur för året, isynnerhet för den, som under denna tid har att utarbeta 4 à 6 föreläsningskurser och ofta att dertill från trycket utgifva något arbete af 30 till 60 ark.
I norden anser man sig vanligen förbunden att läsa allt, som i Tyskland skrifves, och en universitetslärares verksamhet stadnar der ofta vid blotta läsandet.
Tyska bokhandeln står sig likväl bra genom mängden af årligen utgifna arbeten och det temmeligen höga priset.
Hvarje serskildt arbete ger ingen hög profit, då i vanliga fall upplagans storlek endast är femhundra à sjuhundrafemtio exemplar.
Beräknar man, hvilken afgång tyska bokhandelsprodukter hafva i Holland, skandinaviska rikena, Kyssland, isynnerhet Östersjöprovinserna, samt Finland, så finnes, att afnämarnes antal inom landet ej kan vara så stort, som man vanligen föreställer sig.
Författarchonorarium står i förhållande till de små upplagorna.
För första arbetet betalas sällan öfver en louisdor, högst 10 Th. Pr., d. ä. 12 à 18 rdr sv. b:ko, och det vanliga för utmärktare, redan kända författare utgör ungefär 50 rdr b:ko per ark.
Ofta betalas mycket mindre, och till och med en förläggare, sådan som Cotta, kan gifva författaren 5 fl. rhein. per ark, – lika många rdr sv. b:ko.
Mången måste trycka sina arbeten på eget förlag.
Äfven män med renommé hafva stundom svårt om förläggare; – sådant sades fallet vara t. ex. med Fichte d. y. i Bonn.
Äfven detta förhållande bevisar, att förläggarens förtjenst ej kan vara stor på hvarje arbete, och att dessa således ega en jemförelsevis ringa publik; men mängden af förlagsartiklar gör emellertid yrket i Tyskland lönande, äfvensom å andra sidan denna omständighet tvingar förläggarne att förskaffa sig flerfaldiga artiklar och lättar vetenskapliga skrifters utgifvande.
Som många undantag ifrån dessa förhållanden gifvas, och man ser vissa skrifter utkomma i flera upplagor af tusentals exemplar, så förstås det af sig sjelf, att förf. här icke talat om de många utmärkta vetenskapliga arbeten, som Tyskland producerar, och hvilka så väl till sin uppkomst som sina öden visa en annan tafla än den nyss aftecknade.
Denna sida af saken är den allmänt kända, emedan sådana skriftställare och deras arbeten åtminstone till namnet äro bekanta, äfven utom Tyskland och den germaniska norden.