Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Har ditt dåliga lynne nu gått öfver? » » Det är verkligen ej snällt af dig att på- minna mig därom, » sade han, färdig att gå igen.
» D u vet, att jag har bekymmer och ledsamheter, och då kan man ej alltid vara glad, och då borde hustrun.
» » Ja, hustrun hon skall tåla och undergif- vet taga emot, när obehagligheter nått man- nen genom andra — och icke endast hustrun, utan hela hemmet skall få lida däraf. » » Jag har alltid tänkt mig, att hemmet skulle vara den plats, dit mannen skulle kunna gå både i sorg och glädje, där han hade dem, som ville dela bördan med honom, men jag märker jag har bedragit mig. » » Nej, däri har du ej bedragit dig.
Sätt dig ned igen, så få vi talas vid så, som ett par ma- kar böra göra.
Ser du, det är skillnad att tala vid hvarandra och så bära hvarandras börda, det är en sida; den andra är att komma hem till hustru och barn, som icke veta hvad som trycker mannen och fadern, och låta den
IDUN 1893 inneboende förargelsen, — ja, sitt nu stilla — låta den inneboende förargelsen storma ut öfver hvad som helst; och hustrun tar en- dast tålmodigt emot skuren, väntande på sol- skenet efteråt. » Hon gjorde ett uppehåll och mötte hans blick, som en smula häpen hvilade på henne, och fortsatte lugnare.
» Ser du, det har jag nu i många år trott vara min plikt och det rätta sättet att hjälpa dig, och, tro mig, det har mången gång sårat mig djupt, när jag hört, hur orättvis du va- rit mot oss.
Ja, icke därför att jag icke kunnat fördraga det, ja väl mer än så, men att du, som jag sätter så högt, kunnat komma därhän, det har gjort mig ondt.
Men i dag har jag sett det i annat ljus, och, var viss därpå, det är ej på dig ensam jag lägger skulden, för att onda andar stundom skaka vårt hem.
Jag har varit feg och bekväm af mig, som vi kvinnor så ofta äro.
Ser du det här, gissa hvad det är! » » En packe bref. » » Ja, våra bref som forlofvade. » » Det gamla Bkräpet! » » Säg icke så Hur har du hjärta att tala så om det, som engång gjort oss så lyckliga.
Ryck ej så öfverlägset på axlarna.
Till mig åtminstone bringade de nytt lif, då de kommo.
Alla dina hafva blå kuvert.
Minns du, jag bad dig därom, så att jag redan på långt håll skulle kunna se, om jag hade bref med eller ej.
Jag kunde ändå knappt härda ut, medan det gamla postbudet gick i och ur hus, innan han kom till oss.
Ja, det låter löjligt af en gammal människa att tala därom och du får gärna skratta ett tag åt den gamla tokan. » » J a g skrattar inte, jag minns också en ung tok.
» » P å hvilken skalet har blifvit gråare, men som invändigt är sig lik.
Tack, nu har jag dig i rätt strömfåra.
Jag kom att städa i en låda och fann brefbundten längst inne bland kära minnen.
Jag måste sätta mig ned och läsa igenom den ännu engång.
Jag grät litet här och hvar, jag var rörd, men på samma gång häpen.
Allt var då så nytt och skärt för oss, den minsta lilla misstäm- ning kändes så bitter, spåret af en förebrå- else skar så djupt, medan samhörighetskänslan å andra sidan gaf hela lifvet ett ljusare skimmer och hjälpte oss öfver mycket, som annars kunnat kännas tungt — och nu, det är som om år och vana likt spindelnät och damm lagt sig öfver våra hjärtan och gjort oss känslolösa och slöa.
Jag tänker med sorg på alla häftiga och ovänliga ord jag sagt, och som jag så gärna ville hafva osagda. » » Kära vän, vi äro j u människor allesam- mans och icke felfria änglar. » » Där sade du något, som du icke menar af hjärtat.
O, det är så lätt att svepa in sig i den bekväma pälsen; » vi fela alla », » vi är alla människor » och dylikt.
Hur olika mot förr, då kände vi oss båda så ovärdiga den stora lyckan att äga hvarandra och bådo och lofvade att hjälpa hvarandra att andligen växa.
Mycken split och många onda ord, som sedan halkat öfver våra läp- par, stodo i dag åter framför mig, jag kom att tänka på, hur vi väl lekamligen hjälpt hvarandra i lust och nöd, så som vi engång lofvat, då vårt enkla hem, dit vi stolta som kungar i öfversvallande lycka drogo, nu vuxit ut till ett tryggt bo, — men haft ringa om- tanke för den andliga nöden.
— Och hvad mer är, jag har hållit mig själf räkning för denna slapphet, kallande den vid tålamodets ädla namn.
D e ringa i mina öron, alla de lärosatser vi kvinnor uppställa för oss, alla offer för husfriden, allt ängsligt vaktande för att ej med ovänliga ord stöta mannens för- troende ifrån oss.
Ja, ovänliga ord, måtte de vara långt ifrån oss, men vi hafva helt bekvämt ofta nog räknat dit månget varnande ord.
Och du, hur har du ej mången gång sett och fått erfara, hur mitt dåliga lynne löpt bort med mig.
Hur omtanken för mat och dryck gjort mig tvär och otålig, hur en fläck på klädningen eller en sönderslagen kopp satt mig i misshumör, och hvad har du gjort? » » Jag? » » Ja, du skulle hafva lärt mig att styra mitt lynne. » » A c k, det är sagan och riddarromanen, som skänka världen människor med beständigt solskenslynne, som aldrig växlar.
Skulle du blifva som de? » » Nej, du måste förstå hvad jag menar.
Att vara ond på en dålig sak är både rätt och godt, och den, som ej kan vredgas, kan al- drig känna rätt, men för det ogräs, som heter missnöje, gnat, trumpenhet, småsinne, dåligt lynne och allt besläktadt, som äro hemmets svarta troll, skall den ena maken söka skydda den andra.
Icke med kält eller långa pre- dikningar.
» » Hm ...
» Han smålog.
» Utan med godt föredöme och samtal. » » Där den ena har ordet! » » Prata du; jag vet ändå, hvar jag har dig.
D u ser så världsklok ut nu för tiden, men för mig är du ändå densamma, som skrifvit fäst- mansbrefven till mig, och dera skall jag aldrig mera gömma så långt in, åtminstone ej i tan- karna.
Ser du, vi skulle aldrig lomma, att vi varit unga, och att v, nu hunnit fram, dit vår längtande tanke drog.
Mycket, som vi nu räkna för stort, skulle blifva smått inför käns- lan af att äga hvarandra, och tanken därpå och tacksamheten därför borde hejda våra onda ord att bryta fram.
Jag vill upprepa en enda rad, som du skrifvit: » Den, som gästas af lyckan, borde alltid vara god.
» Det mottot borde ristas i alla hem, till hvilka kärleken lagt grundstenen. » Kvinnornas världsutställning.
Brefkort från Iduns Chicagokorrespondent.
ed vårvindarne, som ändtligen börja leka kring Michigans stränder, tyckas ett nytt lif och en ännu rastlösare verksamhet utvecklas på skådeplatsen för the Word ' s fair.
Styrelsen för damkomitén flyttar, just när detta skrifves, från sin tillfälliga lokal i staden ut till the Woman ' s Building » och arbetet med ordnande och uppställning af expositionsföremålen skall med all ifver taga sin början.
Men om allt medhin- nes till instundande 1 maj, är ännu ovisst.
Flere ombud för de respektive damkomitéerna i Europa äro redan anlända — äfven de svenska i denna stund — och understöjda ifrigt den lokala komi- téns outtröttliga bemödanden.
Kvinnornas utställning synes omfattas på det lifligaste af gamla världens drottningar och prin- sessor, af hvilka några t. o. med taga aktiv del däruti såsom utställare.
Så kommer prinsessan af Wales att exponera en af henne förfärdigad hörnsoffa, rikt skulpterad och i läderplastik.
Hen- nes döttrar, prinsessan Maud och Victoria, ämna bidraga med hvar sin pianostol, hvilka vittna om utsökt smak och konstskicklighet, i synnerhet i träsnideri.
Af hit anländ förteckning på de dan- ska kvinnornas utställning finner man, att drott- ningen af Danmark kommer med ett blomster- stycke, kronprinsessan, vår egen » sessa », med några antika broderier och hennes dotter, prin- | sessan Louise, med trenne störra akvareller.
123 Den skotska kvinnan synes också göra stora ansträngningar för ett värdigt deltagande i utställ- ningen.
En bazar för detta ändamål hölls för någon tid sedan i Glasgow, till hvilken landets förnämsta familjer lämnat bidrag af historiska konstsaker och fornminnen att sedermera sändas till Chicagoutställningen.
Bland dessa antika konstsamlingar märktes, bland andra, ett dörrför- hänge, stickadt af » Anne, Countess of Aberdeen, Ano 1740. » Spanska afdelningen lär blifva särdeles intres- sant och vidtomfattande.
Drottning Christina står själf i spetsen för spanska damkomitén och har på det kraftigaste understödt dess verksamhet.
Inom konstens, i synnerhet målningens område skola spanska kvinnor intaga en framstående plats.
I spanska afdelningen kommer att finnas en ut- ställning, ägnad särskildt åt att åskådliggöra det kvinnliga uppfostringsväsendet i Spanien, i alla dess grenar och utvecklingsgrader, i de privata skolorna såväl som i de läroverk, som stå under statens beskydd och kontroll.
Vidare får man se den spanska kvinnan i hennes hemlif, såsom upp- fostrarinna och i välgörenhetens tjänst.
Flere re- ligiösa kvinnliga ordnar och sällskaper komma också att lämna intressanta bidrag af mångahanda slag.
Förmånen att kunna hålla en internationel kvin- nokongress under utställningen i Chicago synes väcka den största entusiasm inom Amerikas oräk- neliga kvinnoföreningar, klubbar och organisatio- ner.
Presidenten för » The national Woman ' s Congress », mrs Sellwall, höll härom dagen ett fö- redrag öfver ändamålet med ofvanämnda kongress.
Mrs Sellvall säger bland annat: » Denna kongress har icke för ändamål nykterhetssaken, icke be- främjandet af olika religiösa idéers spridning, den har till sitt enda mål att gifva kvinnan, liksom mannen, tillfälle att i publik diskussion framlägga för den stora allmänheten sina åsikter. » Vidare råder mrs Sellwall deltagarinnorna att akta sig för kvinnans vanliga fel att gå tillbaka till Adams och Evas tid, när hon helt enkelt skall yttra sig öfver dagens frågor, samt bestämmer slutligen, att ingen får gå längre tillbaka i de » svunna tider » än till 1492.
Men det är ju vackert sål För öfrigt komma omkring 100 kongresser att hållas i Chicago under sommarens lopp, och till alla dessa, utom till tvänne, har kvinnan obehin- dradt tillträde, så nog tyckes det mig, att det blir tillfälle nog för vårt kön att tala och » höja sin röst i församlingen ».
Trenne svenska kvinnoför- eningar komma ju också att deltaga i the Inter- national Woman ' s congress, som är bestämd att äga rum från 15 till den 23 instundande maj.
Af mrs Potter Palmers senaste rapport framgår det, att plats i » the Womans Building » blifvit beviljad åt ej mindre än 22 kvinno associationer, hvilkas syfte det är att framhålla kvinnans arbete inom olika riktningar af vårt moderna samfundslif.
Man håller också på att anordna salustånd i » the Woman ' s Building », hvaruti den mindre bemed- lade kvinnan kan utställa och försälja, såsom souvenir af utställningen, handarbeten och pryd- nader inom den dekorativa konstens gebit.
Ett af de första föremål, som komma att intaga sin plats i » the Woman ' s Building », blifver tro- ligtvis bysten af Harriet Be.echer Stowe, Onkel Toms stugas författarinna.
Denna byst är utförd af miss Anne Whitney från Boston, på bekostnad af staten Connecticuts kvinnor, hvilka för detta ändamål subskriberat 1000 dollars.
Slutligen vill jag nämna såsom ett bevis, hur öfverfylld den kvinnliga arbetsmarknaden är äfven här hos oss, samt hur svårt det är för unga flic- kor att finna lämplig sysselsättning, att då härom- dagen » Hygeia Vatten * C:o » annonserade i en mor- gontidning efter 500 flickor att sköta försäljningen af Hygeiavatten vid världsutställningen, innan på- följande dag ej mindre 4,600 sökande anmält sig, alla villiga att arbeta för en dollar om dagen, hvilket knappast räcker till att bestrida utgifterna för deras föda under dagens lopp samt spårvagns afgifterna för att komma till och från arbetet.
Om svenskarne därhemma ville lyssna till var- ningar och svenskarne här ute alltid sade den osminkade sanningen, hur mången ung man och kvinna skulle då ej förnöjd stanna på fäderne torfvan.
Signe Ankar / ett.
Tvänne En hamnar jag vet, dit ödets stormar ej hinna: är den grönskande graf, en är den älskades famn.
IDUN 184 Iduns Ghicaöotäfliii: Ytterligare fyra pris komma att ut- delas.
Sedan första pristagarinnan, fröken Stina Bengtsson, nu gifvit tillkänna för redaktio- nen, att hon ej är sinnad företaga någon Chicagoresa, har hon, enligt kvitto, som vi nedan meddela, nu hos Notarius publicus lyft de henne tillkommande 800 kronor af pris- summan.
Ånnu fyra pris å 100 kronor hvartdera komma således att utdelas till de listor, som i förtjänst komma närmast, så snart hrr prisdomare hinna afsluta det ytter- ligare granskningsarbete, som härigenom göres nödigt.
* Sedan Idun första nom tillsatta priset » Fosterland », tarius i har jag Publicus J. af redaktionen hundrade) kronor, ej företaga ämnar utställningen fullo första Stockholm Redaktionen täflingen denna Millar teckning om lyftat deponerade No- hos ho- (åtta- jag, resa till förthy det af ordet 800 och förklarar någon tiller- dag hos som världs- att jag Redaktionen till ut- pris.
Stina Fröken för prisnämnd i Chicago, utbekommit fästade * jag af den utaf tidningen känts * S. Bengtssons Bengtsson.
egenhändiga namn- intyga H. Améen, Kapten.
Ola F. d. Jönsson, riksdagsman.
Brytning.
Skiss af Anna Knutson.
ch sedan han förklarat mig sin obekant-, skap, fortsatte han sålunda: » Jag vill precis inte bryta vår förbindelse.
Många så kallade förståndspartier kunna ju bli rätt lyckliga; det kommer helt och hål- let an på, hur man tar det.
Jag försäkrar, att jag bryr mig inte om allmänna omdömet och handlar ej under något slags tryck » — han satte på sig ringen — » men jag vet ju, att eftersom jag i vefvan råkat få en fattig bröd- kaka, så måste jag bli dubbelt så förkättrad!
Det ser verkligen inte » juste » ut, man måste medge det. » » Juste, där kröp juristen fram, » tänkte jag och log i mitt sinne.
» Hvad i all världen behöfver du bry dig om skvallret i Kråkvinkel; du kommer ju snart härifrån och får börja ett nytt lif.
Där- borta säger man möjligtvis någongång: ' Han skall ha varit förlofvad med en fröken Pet- tersson — ett sådant där ungdomstycke, som det inte är några rötter vid: det slutade också, som det vanligtvis plär.
Hon var visst myc- ket gammal — kanske äldre än han — och därtill folkskollärarinna, säkert pedantisk och uttråkad — ingen kan undra på honom. '
Å h, jag tycker riktigt jag hör dem.
» Han rodnade och satt och tuggade på ett ord, sora säkerligen icke hörde till saken.
Jag kände, att pepparn brände på tungspet- sen, men erinrade mig plötsligt mina vackra föresatser.
A c k, hvarför kunde jag ej vara storsint och mild, hvarför kunde jag inte betrakta honom såsom min medmänniska och kusin, sätta mig in i hans förhållanden och hjälpa honom till rätta.
Jo, jag ville försöka.
Och så begynte jag: » Klas, jag menar dig väl, förlåt, om jag varit bitter.
Man skuddar ej af sig allt det förflutna som en solkig sko.
D e nya vägarne äro visserligen bättre, men till att börja med känner man sig kanske litet urspårad.
Nu lämna vi dock allt det där och gå till bot- ten af din tvekan.
Icke sant, hvad som fö- refaller dig pinsammast i denna brytning är tanken på min far och hans omdöme om sa- ken.
D u står ju i en viss tacksamhetsskuld till honom både hvad.
ja, det där tala vi ej om, det vet du bäst själf.
Men kom ihåg, att i egenskap af din förmyndare var det ju endast hans närmaste plikt att hjälpa dig, och det har aldrig ingått i hans beräkning att fostra en måg.
Någon beräkning finns egentligen ej hos min far.
Han hör dessutom till de där lyckliga människorna, som se allt i rosenrödt, och när jag vill göra allt för att uppehålla.
» skenet, höll jag på att säga, men fann det föga lämpligt, hvarför jag satt och letade efter ett annat uttryck.
Men det uteblef, och jag måste börja på ny räkning.
» Jag skall underrätta pappa.
Sen kan du skrifva till honom och betona, att du har gått min allvarliga önskan till mötes.
När han ser, att vi äro så eniga om saken, blir han snart tillfredsställd.
Ja, vet du, jag tror bestämdt, att han inte tycker så illa om att tänka sig in i de förändrade förhållandena.
Jag har aldrig sagt det förr — men alltsen mamma dog, har en skugga fallit öfver mina skära framtidsdrömmar, och den vemodiga tanken har stört allt: ' Pappa, pappa, hur skall det gå med honom, när jag kommer bort, han som är så gammal och nervös och ensam. '
Klas, det är nog det bästa som sker. » » Ja, inte vill jag binda en människa, » bör- jade han sakta, försiktigt.
» Eftersom du hy- ser betänkligheter och inte tror, att äkten- skapet skall skänka dig någon lycka, utan ser din plikt på annat håll, måste jag ju återge dig din frihet, och jag klandrar dig inte.
Människan skall först och främst handla rätt emot sig själf — sen må värl- den döma, hur den vill. » Och efter detta lilla tal gaf han mig rin- gen och stod sedan på hufvudet bland kap- rifoliebuskarne för att leta efter den gyllne klenod, som han tillika med sitt hjärta skänkt mig för fem år sen.
När han åter satte sig till ro, suckade han tungt och sade: » Det är godt att kunna vara lugn i alla skiften! » » Ja, det är verkligen mycket hälsosamt, » medgaf jag, ofrivilligt road af hans sätt, och han vidtog förläget: » I nästa vecka skall jag försöka få mig tjänstledighet.
V i ha varit så öfverhopade däruppe på kansliet, jag har arbetat alldeles ohejdadt nu en tid, jag kän- ner mig rent utsliten. » » Jaså jag trodde inte, att det var så lätt att komma ifrån just nu.
— Men du står ju väl hos landshöfdingen? » Ett belåtet leende glimtade öfver hans an- sikte.
» Jag virar honom.
» sade han och visade med en liten fiugerrörelse prof på, hur 1893 han betedde sig med den store mannen; » den hedersgubben, han är som en gammal onkel till mig, jag skall nog få min vilja fram.
Jag är verkligen klen, » här suckade han igen, » du har väl märkt, att jag varit dyster och retlig till lynnet? » » Ja, det har jag visst märkt! » » Vet du, jag har bestämdt något ondt i lefvern; far min hade den åkomman; jag be- höfver så väl sköta mig, dricka brunn och lefva dietiskt.
Jag måste ha hvila först och främst, absolut hvila. » » Det syns just ingen sjukdom på dig, » sade jag med en blick på hans blomstrande gestalt, » men innan du ger dig af, kan du gärna gå upp till farsgubben.
Jag skall nog klarera saken, du behöfver inte göra mer än dra några betydelsefulla suckar. » » Ja, du tror inte på mig, » sade han och måste — mot sin vilja — dra på munnen.
» Jo bevars, så mycket som behöfs nu för tiden, » sade jag lätt om hjärtat.
» Emeller- tid ha vi nu slutat vår lilla roman i behag- ligt lugn, slutit fred för hela lifvet i stäl- let för att börja en långsamt dödande kamp.
Var nu sann och medge, att du är nöjd! » Han befriades från svaret genom ett litet intermesso i form af en solbränd flickunge, som kom rakt fram till oss och sträckte ut en korg fylld med härligt doftande konvaljer.
» Fröken, de äro alldeles nyplockade, » sade hon, blygt öfvertalande.
» Det syns nog, » svarade jag och drog upp portmonnäen, gaf henne några småslantar och valde ut en bukett.
» En sådan vällukt!
Nå, hur står det till med mor? » » Mor är bättre; hon har väntat på fröken i dag, » sade den lilla, » hon bad, att jag skulle fråga, om ni inte ville komma snart? » » Jag kommer i morgon och har soppa med mig, » sade jag.
» Nå Greta, du hjälper väl syster, när du är hemma, och du tänker väl på, att mamma skall ha ro och lugn om- kring sig; du är ju stora, förståndiga flickan. » » Ja fröken, » svarade hon, och rodnade vackert, då jag strök hennes ostyriga linhår ur pannan.
» Och så glömmer du inte att hjälpa lilla Kalle med lexorna.
Kom ihåg, att ni ha snart examen.
Den 15 juni slutar skolan.
Adjö med dig, min stumpa, hälsa mamma! » Greta neg och log och gick.
Jag lossade några af de vackraste stäng- larne och satte sedan buketten vid bröstet.
I kväll skulle jag bära blommor!
Så lade jag de friska, klockrika stäng- larne i min f. d. fästmans hand.
» Där, Klas, får du en hälsning från sko- gen. » Åh, jag kan inte förstå, hur människorna kunna vilja lägga sig ned och dö på en krossad förhoppning, vilja lämna allt, endast därför att en illusion släppt dem.
Lifvet är ju så rikt.
Tänk om jag nu, glömsk af allt utom mig själf, beslöt bädda mig i kon- valje och kaprifol för att » dö i skiönhed ».
Dö — endast därför att den rätte inte hade kommit eller kanske aldrig skulle komma.
Och när jag just i detsamma fick se pappa komma gående utefter sandgången med afton- solen lysande på sitt gråa hår, kände jag ett styng i hjärtat vid blotta tanken på, att jag skulle kunna förorsaka honom en så gränslös smärta.
Nej, gudskelof, en brusten bubbla var inte min hela värld.
Men pappa nickade åt oss i förbifarten och log, liksom ville han säga: » Jag ska ' inte störa er, jag vet nog, att ett älskande par har mycket att spraka om, som inte kommer
IDUN mig vid. » Och så gick han vidare och sög på sin lilla snugga.
Den käre pappa, han hade ingen aning om, hvad som försiggick.
Han såg vanligtvis inte längre, än näsan räckte, och det var hans tur.
Jag vet san- nerligen inte hvad det skall vara, som man inte får veta tids nog.
Men Klas, den stackareu, såg då så skam- sen ut, att jag riktigt tyckte synd om honom; och när han gick, måste jag ånyo uppmana: » Skyll på mig, skrif och säg, att jag har älskat en annan.
D u säger ingen osanning! » Nej, det var sanning!
Men mitt ideal hade dock väft sig så samman med hans bild, att jag måste känna slitningens smärta.
Oaktadt alla nyktra resonnemanger visste jag dock, att mången bitter kamp förestod mig, innan hjärtat blef fritt, visste, att många stunder af ödslig tomhet skulle falla på min lott, stunder då jag skulle rysa i mitt innersta väsen.
Rysa öfver kölden och ensamheten i denna mödosamma värld.
Och likväl — så underligt danad är män- niskosjälen — likväl fattades jag just nu af en glödande lust till lifvet och hade öppen blick för skönheten omkring mig.
Det var dock härligt att bo så här utan- för tullen, man slapp de gråa gatornas damm och hörde stadsbullret endast på afstånd som en mullrande våg.
En sådan kväll!
Ett varmt skimmer låg öfver de nylöfvade björ- karne, fåglarne sjöngo i solnedgången och kaprifolierna andades vällukt.
En liten nyc- kelpiga kom krypande på min hand och lyfte sakta sina guldskals vingar, då jag rörde ett finger.
Marken myllrade af lif; där låg en stor skalbagge på rygg: upp igen!
Det gamla ordstäfvet säger j u: » Den, som hjäl- per upp den, som inte kan hjälpa sig själf, bonom bli sju synder förlåtna. » t \ h, fanns det inte så mycket att hjälpa upp i världen, så mycket att betrakta och begrunda och behjärta!
Lägga sig ned och dö på en krossad förhoppning, bädda sig i konvaljer ock kaprifol, då sommaren och hö- sten stå för handen med löften om svällande frukter och gyllene skördar — nej, nejl Lifvet är rikt.
Och Gud vare tackad, att jag såg det!
j Är du fattig, lilla älskling, värmd i de buktiga näsgångarne, att den ej Är så arm, du som man säger? » verkar retande och kylande på de ömtåliga små lungcellerna.
Bakteriefyllda rum, sade jag.
Ja, om dessa Det är hälsosamt att andas djupt och därvid lägga milliarder smådjur eller svampväxter, kallade händerna på ryggen eller bakom nacken.
Däri- bakterier m. m., som alstra en stor del af genom befordras blodomloppet märkbart.
de sjukdomar, af hvilka vi hemsökas, har Det är hälsosamt att under hvilan ligga så plant hvart barn, snart sagdt, nu för tiden hört som möjligt.
Hjärtat har då lättare arbete att, talas i skolan.
Mången äldre torde tycka, drifva blodet till alla kroppens delar.
Att huf- att det är ett nytt påhitt, samt invända, att vudet emellertid måste befinna sig i något man i hans eller hennes ungdom ej visste högre läge, på det att blodströmningen till något om denna nya visdom, men mådde lika hjärnan ej må bli för stark, förstås af sig själft.
Det är hälsosamt att icke välja för mjuka sängklä- der.
Tagelmadrasser, sjögräs och dylikt är vida att föredraga framför dun.
Det är hälsosamt att ej ha för varmt täcke; natt- liga svettningar utebli annars ej.
Endast för varma fötter bör man alltid noga draga försorg.
Möblernas tyranni.
WW fter en lång, mörk och kall vinter sän- [g) " der solen åter sina värmande, lysande, (s hälsogifvande, sorgfördrifvande, hopp- ingifvande, lifvande och glädjebringande strå- lar till ultima Thule.
Och vi, huru mottaga vi himladrottningens ynnestbevis?
Skynda vi mot henne med ju- bel som lappen, då hon visar sig för honom efter den långa vinternatten?
Släppa vi tack- samt in hennes strålar att lysa öfver våra späda barn, förlänande dem hälsa, att värma och torka våra rum, där en viss rå kyla gärna vill härska, sedan kaminer och kakel- ugnar ej mera eldas, att glädja och muntra vårt sinne, att ingifva våra sjuka hopp och förtröstan?
Tyvärr nej!