Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men liktidigt med det gamla dramats sammanstörtande under de kristna kyrkolärarnes förbannelser, börja fröna till ett nytt drama att uppspira uti den kristna kyrkans eget sköte.
Liksom det antika dramat har äfven det moderna ett religiöst ursprung; båda hafva framgått ur gudstjensten.
Den kristna gudstjensten antog tidigt en symbolisk dramatisk karakter.
De få ännu bibehållna delar af den vesterländska kyrkans älsta liturgi visa, att denna till en början haft en högst enkel form, ehuru äfven deri symboliska handlingar förekomma, såsom fredskyssen, handtvagningen före nattvardens begående m. fl.; men deremot finna, vi uti den orientaliskt-grekiska kyrkan ett rikt utbildadt symboliskt-liturgiskt drama, hvilket börjar med verldsskapelsen och slutar med himmelsfärden, och hvaruti dessa och alla de öfriga till återlösningsverket hörande eller dermed sammanhängande handlingar genom kyrkliga bruk symboliskt framställas52.
Äfven den cyklus af kristna fester, som var egnad frälsarens lif, verksamhet och död, framställer i sitt sammanhang det årligen återkommande uppförandet af ett det sublimaste drama, och alla delarna af det hela kunna betraktas som lika många akter, af hvilka en hvar söker framställa en särskilt handling ur den heliga historien.
”Först i Adventet förberedelsen eller liksom prologen till det gripande skådespelet, sedan i julhögtiden den gudomlige hjeltens födelse, i de oskyldiga barnens och Epiphaniifesten de betydelsefulla momenter, hvilka omgåfvo hans vagga och höra till hans ungdomslif, härpå i enhvar af de enskilta festdagarna, hvilka bilda påskcyklen, åminnelsen af passionen och uppståndelsen i dess vigtigaste omständigheter, samt slutligen i himmelsfärdsfesten slutakten i det gudomliga lefnadsloppet.
Vi hafva här ett helt af högst dramatisk gestalt och det andliga skådespelet måste genom anslutande till denna typus af sig sjelf hinna till vidare utbildning”53.
De delar af liturgien, hvilka i väsentligaste mån bidragit att gifva en dramatisk form åt kyrkans fester voro dels växeltalen emellan presten, diakonen och folket, dels de s. k. responsorierna, växelsånger emellan presten och församlingen, samt antiphonerna, likaledes ursprungligen växelsånger, hvilka versvis afsjöngos af omväxlande körer, ehuru sedermera denna benämning begagnades om de sånger, med hvilka gudstjensten inleddes och hvilka vanligen bestodo af enskilta bibelvers54.
Härmed hade man den för dramat nödiga dialogen gifven.
Äfven uppläsandet af passionshistorien på Palmsöndag och Långfredag efter Matthei och Johannis evangelier skedde på ett sätt, som otvunget förde till dramatisk sång; föreläsaren föredrog nemligen den berättande evangeliitexten i ett monotont recitativ, hvaremot Kristi ord blefvo afsjungna55; använde man två stämmor till detta föredrag, så hade man straxt en dramatisk växelsång.
Nu behöfdes till den dramatiska formens utbildning endast att denna växelsång sattes i samband med en enkel handling, och tillfälle dertill erbjöd sig osökt.
Kyrkan hade nemligen att göra med en skådelysten menighet med liflig fantasi; och så mycket mindre kunde hon försmå att äfven på fantasiens väg söka tränga till hjertat, som det måste vara henne angeläget att så djupt som möjligt hos folket inpregla den heliga historien och dymedelst de höga sanningar, som i den uttalas.
Vid de stora kyrkohögtiderna blef det sålunda brukligt, att äfven bildligt åskådliggöra festevangeliets innehåll: så uppställdes vid jultiden i kyrkorna en krubba till minne af Kristi födelse, och vid den tillbådo och offrade de helige tre konungarna; långfredags eftermiddag nedlades ett krucifix uti ett inom templet inredt grafkapell och påskmorgonen upptogs det åter ur grafven; på himmelsfärdsdagen uppdrogs Kristi bild i kyrkhimlen och satans brinnande bild nedstörtades.
Några förmena väl att dessa nu nämnda bruk äro yngre än de tidigast skrifna andliga dramer56, men sannolikt är det dock uti dylika enkla symboliska handlingars förening med de nyss omtalade växelsångerna, som man har att söka det kyrkliga dramats ursprung.
Till en början bestod en sådan handling blott deri, att personerna kommo, gingo, svängde rökelsekaren och afsjöngo de bibelvers, hvilka hade afseende på den firade kyrkohögtiden.
Denna enkla början utvidgades ytterligare derigenom, att personerna öfvertogo bestämda roller i den heliga handlingen.
Påskdagen uppträdde tre prester, klädda som qvinnor, och gingo med rökelsekaren till grafven, sjungande: quis revolvet nobis lapidem?
en annan prest, klädd som engel, sittande på grafven, frågade sjungande: quem quæritis? hvarpå de förre svarade:
Jesum Nazarænum, och fingo så till svar:
Non est hic57.
Mera dramatisk anläggning erhöllo dessa föreställningar, då utom qvinnorna, äfven Kristus, lärjungarna, Maria Magdalena infördes, och körer, duetter och terzetter omväxlade.
Ursprungligen föredrogs i dessa växelsånger endast den latinska bibeltexten efter Versio Vulgata; men snart slöto sig dertill rimmade latinska versar, hvilka behandlade ämnet för dagen.
Ännu i 13:de århundradet kallas dessa versar i Frankrike ”non authentici” och voro sålunda af kyrkan ej erkända och stadfästade, men väl tolererade (non improbamus)58.
Denna form hafva de älsta, af Mone meddelade latinska påskspelen i Tyskland; och det tyckes företrädesvis hafva varit den betydelsefulla påskhögtiden, hvars innehåll man sålunda sökt att för församlingen åskådliggöra.
Omöjligt är att med bestämdhet angifva tidpunkten, då ur dessa i kulten liggande frön ett andligt skådespel framgått.
Man har redan från 815 underrättelse om två handskrifna klosterskådespel på latin, och Münchner-bibliotheket bevarar i handskrift från 9:de och 11:te århundradena två versifierade latinska dramer öfver Kristi födelse.
Märkvärdigt är ett skådespel om de visa och fåvitska jungfrurna från början af 11:te århundradet, befintligt i kejserliga franska bibliotheket, emedan det tydligen visar huru det andliga dramat framgått ur gudstjensten; de der förekommande latinska kyrkosångerna tillhöra ännu helt och hållet kulten, men dialogen på provencaliska språket visar det sig framarbetande dramat.
Slutet af samma århundrade tillhör ett gammalt fransyskt Mysterium Resurrectionis, om hvilket uttryckligen säges, att det af andlige blifvit uppfördt.
Den älsta underrättelse om skådespels uppförande i England lemnar Matthew Paris i sin historia om abboterna i S:t Albans i England; han berättar, att Geoffrey från Normandie, då ännu skollärare i Dunstaple, sedan abbot i S:t Albans, låtit sina lärjungar uppföra (troligen kring 1110) ett mirakelspel om den helige Catharina, och näppeligen var detta der något nytt, om än ovanligt59.
Det synes sålunda hafva varit under tiden emellan 8:de och 11:te århundradena som medeltidens andliga drama steg för steg utbildats.
Hvarest början härtill tagits, torde vara lika svårt att med full bestämdhet afgöra.
De andliga dramerna synas från och med 11:te seklet hafva varit allmänna i Frankrike.
Uti Italien, England och Tyskland hafva, så vidt man hittills känner, föreställningar af sådana skådespel först egt rum i 12:te och 13:de seklen.
Sannolikt är väl derföre, att detta drama i Frankrike har sitt stamland60.
Då skådespelen framgingo ur den kyrkliga kulten och till en början endast af de andliga utfördes, så måste de nödvändigtvis äfven tala kyrkans eget språk: latinet.
Men dels på grund af mängdens växande intresse för dessa representationer, dels ock synnerligast med anledning af kleresiets önskan att göra dem ännu mera lärorika för en församling, hvilken ej genom läsning kunde tillegna sig kännedom om kristendomens grundsanningar, började man vidfoga en öfversättning i landets språk till de i kyrkotexten inflikade latinska sångerna, hvilket slutligen förde dertill, att äfven den latinska bibeltexten erhöll en versifierad öfversättning i landets språk.
Det var af samma skäl man i den ursprungligen latinska predikan först uppläste skriftens ord på latin och sedan öfversatte dem på modersmålet.
Upplysningsvis anföra vi följande dialog ur ett påskspel från 14:de århundradet:
Petrus:
cantat: et dicat:
Non lavabis mihi pedes in æternum.
Herre Meister, es soll nit sein, dass du waschest die Füsse mein.
Jesus:
Si non lavero te, non habebis partem mecum.
Lässest du dir die Füsse nit, Waschen hie zu dieser Zit, So inhast du sicherlich Keinen Theil am meinem Rich.61
Man finner häraf, att öfversättningen eller rättare den rimmade parafrasen blifvit uppläst, medan den latinska texten afsjungits.
Snart blef dock latinet alldeles undanträngdt.
Det älsta kända latinska skådespel i Tyskland är från 13:de århundradet; under detta århundrade hade tyska språket ännu ringa del i den dramatiska dialogen; i 14:de seklet blef latinet redan nedsatt till en tjenarinna, så att fastän scenerna i det hela innehålla blott tysk dialog, så finnas dock enskilta ställen, hvilka sjungas på latin och till hvilkas förklaring en tysk rimmad öfversättning reciteras; i 15:de drager latinet sig alldeles tillbaka, under det likväl ännu länge de sceniska anvisningarna skrefvos på latin62.
I Frankrike blef ännu tidigare modersmålet det herrskande; redan i ll:te århundradet uppträder det vid sidan af latinet; skådespel från 12:te århundradet visa de första försöken att öfversätta sjelfva kyrkotexten på folkspråket.
England följde redan tidigt Frankrikes exempel.
Det är också i dessa länder som de andliga skådespelen med största ifvern blifvit utbildade.
— Omöjligt är dock att steg för steg följa deras utveckling.
De franska skådespelen lemna de flesta prof på öfvergångsarterna.
Hafva de till en början bestått af de latinska kyrkosångerna jemte en enkel, ur bibeltexten hämtad dialog, mer eller mindre omskrifven, så finner man i Frankrike från 12:te århundradet en art reciterade skådespel, hvilka voro en slags rimmade passionshistorier, de der icke framställdes i aktion, utan upplästes af stillastående personer.
Dialogerna sammanbundos af leder, hållna i berättande stil, alldeles som i Eddasångerna, ehuru de här äro rimmade; dessa upplästes af en särskilt person.
Utelemnades dessa eller utbyttes de mot sceniska anvisningar på prosa, så fick man den fullständiga dramatiska dialogen63.
En öfvergång emellan dessa och de utvecklade andliga skådespelen bilda de, i hvilka de uppträdande personerna sjelfva tillkännagifva, hvilka de föreställa.
Det fullt utbildade mysteriet har deremot en mer objektiv hållning och gör ingen skillnad emellan den spelande och den roll, denne utförer; och ehuru det ännu ansluter sig till bibeltexten eller legenden, rörer det sig med mera frihet, utbreder sig med välbehag öfver det historiska ämnets alla enskiltheter, utmålar dem ofta vidlyftigt och anknyter på episkt sätt den ena tilldragelsen vid den andra.
Såsom vi förut nämnt, var det företrädesvis påsken, som genom sina många, på hvarandra följande, betydelsefulla helgedagar gaf anledning till uppförande af andliga skådespel.
Jemte påsken stod julhögtiden i största anseende; också utgöra Kristi födelse samt hans lidande och uppståndelse säkert de älsta föremålen för dramatisk behandling.
Till dem slöto sig sedan andra vigtiga momenter af Kristi lif, så att julspelen upptogo konungarnes tillbedjan och bethlemitiska barnamordet, samt påskspelen till slut ej blott omfattade hela passionen, utan äfven hvad som föregår och följer efter denna, å ena sidan de vigtigaste momenter af frälsarens lif och verksamhet, såsom bröllopet i Kana, förhållandet till Martha och Maria, Lazari uppväckande m. m., å den andra Kristus i Emaus m. m.
Äfven ämnen ur gamla testamentet upptogos, dock endast så vida de stodo i ett innerligt och betydelsefullt förhållande till evangeliet; så blefvo profetiorna om Kristus indragna i både påsk- och julspelen, samt historien om skapelsen och syndafallet i de sednare64.
Christi himmelsfärd brukade behandlas i särskilta stycken, hvilka på himmelsfärdsdagen uppfördes och hvilka omfattade, utom uppstigandet till himlen, äfven de tillfällen han visade sig för lärjungarna och Maria.
För alla de kyrkofester, hvilka fira Jesu lif, från och med julen till och med himmelsfärdsdagen, har man ännu religiösa skådespel.
Till denna krets, som innehåller hufvudämnena för medeltidens drama, sluta sig de skådespel, hvilka behandla Marias historia.
Några af hennes lifs vigtigaste tilldragelser, såsom bebådelsen och besöket hos Elisabeth, bilda delar af de dramer, som framställa Jesu lif.
Sjelfständiga stycken har man i dem, som behandla Mariæ himmelsfärd65, äfvensom i några af den art stycken, som gemenligen kallades ”Marieklagan” och uttala den heliga modrens sorg öfver sonens död.
Dock äro de sednare stundom förbundna med påskspelen och tjena än som inledning till dessa, än bilda de såsom modrens klagan vid korsets fot en del af sjelfva stycket.
Som sjelfständigt stycke utfördes Marieklagan oftast på långfredagen.
Denna dag firades i kyrkorna genom klagosånger öfver Kristi död, och Marias förhållande till kyrkan gaf en lättfunnen anledning att behandla dessa sånger som gudamodrens klagan.
Än äro dessa klagosånger växelsånger emellan Maria, Maria Magdalena och Johannes, än äro de lyriska monologer.
De äro ganska talrika och förekomma både på latin och tyska; den ryktbaraste latinska är den bekanta ”Stabat Mater”66.
Äfven andra kyrkofester än dem, hvilka omedelbart anslöto sig till den förstnämnda cyklen, firades med skådespel.
Man har skådespel, som uppfördes på Kristi lekamens fest67, och sådana, som behandlade något enskilt söndagsevangelium, såsom det om Yttersta dagen68.
— Slutligen utgjorde äfven helgonens legender ämnen för de andliga skådespelen (heliga Dorothea, heliga Catharina m. fl.), äfvensom biblens parabler, bland hvilka den om de kloka och fåvitska jungfrurna synes varit tidigast behandlad.
Parabelstyckena voro dock under medeltiden få.
De andliga skådespel, hvilka behandlade Kristi historia, fingo namnet mysterier, ty deras innehåll, — Kristi mandomsanammelse, hans hela lif, återlösningsverk, uppståndelse och himmelsfärd, — var ett mysterium, var för menniskoförståndet ofattligt och förborgadt.
Framställningarne af helgonens lif erhöllo i Frankrike benämningen Miracles, emedan i dem helgonens underverk utgjorde det väsentliga.
I England blefvo dock alla andliga skådespel, utan afseende på deras olika innehåll, kallade Miracles eller Miracle-plays; hvaremot i Frankrike, dock först i 15:de århundradet, Mystère fick samma utvidgade användning.
I Italien kallades mysterierna ur gamla testamentet Figure, och ur nya Vangelii; trosartiklarne kallades med ett allmänt namn Misteri, enstaka händelser ur helgonens lif hette Esempii och deras hela lif Istorie eller Commedie spirituali.
Hade det andliga skådespelet uteslutande förblifvit en kyrkans sak, hade det väl knappast vunnit någon rikare utbildning; men nu led den strängt kyrkliga stilen redan tidigt afbräck genom inflytanden från profana områden, och det är hufvudsakligen derigenom utvecklingen befordrats.
Dessa inflytanden förmedlades genom lekmännens användande som skådespelare.
Under hela medeltiden hafva vid sidan om det kyrkliga skådespelet mimiska föreställningar varit öfliga i alla katolska länder, men de spåras dock först i dem, hvilka lydde under romerskt herravälde.
Man har en mängd Conciliibeslut (från åren 412, 680, 813, 816, 836 m. fl.), hvilka förbjuda andliga att bevista dylika sceniska spel; ännu Lateranska mötet 1215 upprepar förbudet.
Skådespelarne förekomma under namnen mimi, hi striones, joculatores, scurræ, ministelli m. m.
De svärmade kring öfver allt; under svårare krigiska tider trängdes de tillbaka, men i fredligare döko de åter upp.
Vid hoffester, furstliga förmälningar och dylika tillfällen infunno de sig i stora skaror, blefvo stundom rikt belönade, stundom med förakt tillbakavisade.
Deras anseende var icke synnerligen stort, och som vanligt stod väl lefnadssättet i förhållande till anseendet.
I de gamla lagarne, såsom i ”Sachsenspiegel” och ”Schwabenspiegel,” hånas de starkt; Edward III i England förordnade genom en parlamentsakt, att kringvandrande skådespelare skulle utpiskas ur staden London; kronisten prisar kejsar Henric III derför att han bortskickade hela den massa af histriones och joculatores, hvilka infunnit sig vid hans bröllop i Ingelsheim år 1045, och gaf dem hvarken mat eller penningar.
Kyrkan var dem ogynnsam; de många conciliiförbuden för prester att bevista deras föreställningar, bevisar detta; men förbudens upprepande bevisar ock, att sådana gjorde föga verkan.
Folket fann sig af dem roadt, och icke alla förnäma och höga herrar voro lika stränga i sina åsigter som kejsar Henric III.
Att dessa lösdrifvare varit virtuoser på den tidens instrumenter samt utöfvat voltig- och taskspelarkonster, är utom tvifvel; men om arten af deras mimiska föreställningar vet man ingenting med bestämdhet.
Man kan dock af åtskilligt sluta till, att dessa bestått dels af sånger och dansar, beledsagade af lifligt åtbörd-spel, dels af små farcer, uppförda på gator och öppna platser inför folket, eller i de rikes hus och furstarnes palatser.
Då, som vi sett, de romerska mimerna och pantomimerna — hvilka namn användas både om skådespelet och skådespelarne — omtalas ännu uti 6:te och 7:de seklerna, och då till de sista uttryckliga underrättelserna om dessas fortvaro sluta sig i oafbruten följd underrättelserna (t. ex. de ofvannämnda conciliibesluten) om dramatiska föreställningar, om ock af okänd beskaffenhet, så ligger det nära till hands att antaga, det medeltidens kringstrykande upptågsmakare och skådespelare i rakt nedstigande linie härstamma från de romerska mimerna, om än den ursprungliga karakteren blifvit under tidernas lopp på mångfaldigt sätt omgestaltad.
Schack visar, att dessa mimer redan tidigt utöfvat inflytande på det andliga dramat.
Den stora massan hade från hedendomen ärft lusten för fester, processioner, maskeradupptåg; förgäfves predikade de kristna lärarna mot deltagandet i de hedniska högtiderna; så småningom öfverflyttades hedniska festbruk på de kristna festerna, hvilket underlättades derigenom, att flera af de kristna kyrkohögtiderna inträffade vid samma tid på året, då hedningarna firade sina religiösa fester.
De mera sansade och insigtsfulla af de kristna kyrkoföreståndarne, t. ex.
Gregorius den store, ansågo klokare att skona så djupt inrotade vanor och i stället söka gifva dem en bättre vändning, och så leddes strömmen af hedniska lustbarheter, redan starkt uppblandad med kristna elementer, in i kyrkan.
På de heliga dagarna plägade folket samlas vid kyrkan, uppbyggde tält af trädens grenar och föranstaltade glada gästabud; i kyrkan och på kyrkogårdarna såg man dansar och förklädningar samt hörde profana sånger.
Redan i capitularier från 6:te seklet förbjudes dans i kyrkorna.
Vid sådana tillfällen infunno sig upptågsmakarne och mimerna, och de andlige slöto sig till dem.
Det omtalas, att i kyrkorna firades teatraliska spel, och ej blott maskerade personer inträngde i kyrkan, utan äfven presbyteri, diaconi och subdiaconi anställde prägtiga måltider och anförde dansarna med trummor och cymbaler genom stadens gator.
Då man fann att smaken för dylika förlustelser ej lät sig undertrycka, så har kyrkan, som redan förut sökte att sinnebildlikt framställa återlösningens under, funnit för godt att bemägtiga sig denna lust, och hennes tjenare öfvertogo nu sjelfva uppförandet af de heliga historierna, anknytande vid de i kulten gifna dramatiska elementerna.
Så förklarar
Schack det kyrkliga medeltidsdramats utbildning69.
Det är också ingalunda otroligt att dessa yttre, från det profana lifvet kommande impulser samverkat med de inom kyrkan sjelf befintliga anledningar till utbildande af de dramatiska spelen.
I den mån skådespelens omfång växte, kräfdes äfven en större personal, många roller fordrade dessutom en större skådespelaretalang, och man tog då sin tillflykt till de öfvade profana skådespelarne.
Dessa införde en mängd verldsliga beståndsdelar i dramat, och att redan tidigt skådespelen derigenom ansetts urartade, finner man af det förbud, hvilket den stränge Innocentius III 1210 utfärdade mot skådespels uppförande i kyrkorna och andligas deltagande deruti.
Att detta förbud icke genast gjorde åsyftad verkan, synes deraf, att det upprepades flera gånger under samma århundrade.
Slutligen flyttade skådespelen ut ur kyrkan, och från och med 13:de århundradet finner man mera sällan, att templet brukats som teater70.
Dertill bidrog väl i icke ringa mån, att utrymmet i kyrkorna icke räckte till för styckenas växande omfång och åskådarnes talrikhet; endast om julen, då årstiden icke medgaf representationer i det fria, spelades ännu i kyrkan.
Också hafva julspelen i allmänhet bibehållit mest af den ursprungliga religiösa karakteren, då deremot passionsspelen och andra mysteriespel, hvilka nu uppfördes på kyrkogårdarna eller andra dertill passande offentliga platser71, uppblandades allt starkare med verldsliga elementer och gjorde sig slutligen oafhängiga af den egentliga kyrkliga kulten.
En annan följd af de andliga skådespelens förvisning från kyrkan var den, att de slutligen helt och hållet öfvergingo i lekmäns händer, hvilket skedde ungefär samtidigt med latinska språkets undanträngande.
Ända i 13:de århundradet, och somligstäds ännu längre, fortfor dock skådespelet att stå under presternas öfverinseende.
Det genom korstågen till en viss betydenhet hunna borgarståndet öfvertog nu mysteriernas uppförande.
Äfven vid skolor och universiteter började man att årligen på vissa festdagar uppföra skådespel.
Från Italien har man de första underrättelser om föreningar, bildade för detta ändamål; i Treviso sammanträdde 1261 ett sällskap under namnet
Battuti för att spela mysterier, och kanikerna vid katedralen hade förbundit sig att årligen för Marias och englens roller lemna två andliga; i Rom började 1264 brödraskapet del Gonfalone att uppföra passionsspel.
I Frankrike finner man redan i 3:dje decenniet af 13:de århundradet Miracles, som voro författade ej blott af lekmän, utan af konstskalder; de i nordfranska städerna befintliga litterärt-musikaliska sällskaper, kända under namnet ”Puys,” uppförde äfven skådespel, och blott från åren 1345—80 har man en samling af 40 Mirakler, skrifna för en och samma
Puy till den heliga jungfruns ära72.
Under detta århundrade frigjorde det franska skådespelet sig fullkomligt från kyrkan, och i början af nästa finner man i Paris en stående teater, stiftad af ett sällskap borgare, kalladt Confrerie de la Passion, privilegieradt 1402 af Karl VI73.
I England, der det franska inflytandet var starkt, blef, såsom vi ofvan nämnt, det älsta kända mysteriet utfördt af klosterskolgossar, under ledning af en dåvarande lekman, om han än sedan blef klerk.
Likvisst var under denna tid skådespelet i England uti de andligas händer, men synes redan i 13:de eller första delen af 14:de århundradet hafva öfvergått till lekmän och uppfördes sedan af handtverksskråna i städerna.
De stycken, hvilka innehållas uti de tre stora samlingarna af engelska mirakelspel (Chester plays, Ludus Coventriæ och Towneley Collection), hafva med få undantag uppstått utom kyrkan.
Det älsta tyska stycke, om hvars uppförande man eger någon bestämd underrättelse74, är det i Eisenach 1322 af predikomunkarne gifna parabelskådespelet om de kloka och fåvitska jungfrur75; under detta århundrade hafva i Tyskland lekmän allt mera börjat användas som medhjelpare, hvilket ock synes af styckenas innehåll.
Dock lärer väl först under 15:de århundradet uppförandet af mysterierna i Tyskland hafva öfvergått i lekmännens händer.
Det andliga dramats blomstringstid kan räknas från 14:de århundradet, omfattade hela det 15:de och en del af 16:de århundradet.
Ämnenas krets utvidgades under denna tid.
Gamla testamentets berättelser behandlades utan att ställas i omedelbart sammanhang med återlösningsverket; ett franskt kollektivmysterium om gamla testamentet upptager 32 af de vigtigaste tilldragelserna från skapelsen till och med Esthers historia; likaledes skrefvos skådespel öfver de särskilta historierna i gamla testamentet.
Å andra sidan upptogos ur nya testamentet apostlagerningarna, och i ett fransyskt mysterium:
”La vengeance de Notre Seigneur Jésus Christ,” behandlades till och med Jerusalems förstöring; detta skådespel började med händelserna straxt efter Jesu död och omfattade romerska kejsarhistorien från Tiberius till Titus.