Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D å var h o n också alltför out- v e c k l a d f ö r att k u n n a
IDUN 298 Ö n s k a r du ernå en v a r a k t i g frid, T v å m e d e l j a g k ä n n e r: f ö r s a k e l s e, strid.
1893 F ö r s a k a de fröjder, s o m e n d a s t berusa, O c h strid m e d begär, h v i l k a i n o m dig brusa.
C. F. Dahlgren.
fylla d e n plats h o n n u så v ä r d i g t inta- git, m e n under sju år hinner m å n g e t frö slå r o t i en väl r e d d j o r d m å n.
E m m a Leffler, dotter till stadsmäklaren D a v i d Leffler o c h hans fru I d a Stade, f ö d d e s i G ö t e b o r g den 18 j u l i 1861.
L u g n t o c h l y c k l i g t f ö r n ö t o hennes b a r n d o m o c h första u n g d o m.
I Särö s k o g d r ö m d e b o n sina v a k n a s o m m a r d r ö m m a r, o c h där k n ö t hon en augustidag år 1885 det kärlekens band, hvilket b å d e bundit o c h f r i g j o r t henne.
M e d u n d a n t a g af att h a följt sin far till en tysk b a d o r t o c h några m å n a d e r vistats i E n g l a n d, hade ' E m m a Leffler tillbragt sin tid i familjelifvets sköte o c h där i syskon- o c h vänkretsen m o t t a g i t sina intryck.
F ö r s t s o m i n g e n i ö r A r t b u r Lefflers fäst- m ö k o m b o n till S t o c k h o l m o c h infördes i sin blifvande svågers, professor Mittag- Lefflers, o c h hans systers, fru A n n e Char- lotte Lefflers, umgängeskretsar.
N y a värl- dar o c h n y a åskådningssätt ö p p n a d e sig här f ö r h e n n e o c h när h o n f ö l j a n d e år i G ö t e b o r g r e d d e sitt e g e t lilla b o, i c k e b l o t t o m b ä g n a d e s detta m e d barndoms- h e m m e t s traditioner o m kvinnans stilla värld, u t a n ö p p n a d e s o c k f ö r d e n n y a ti- dens friska tankar o c h idéer.
D e n u n g a frun d e l a d e sin d a g mellan h e m m e t s bestyr o c b de intressen, hvilka u p p t o g o hennes m a k e.
Så g i n g o åren, ett efter annat.
Små fötter b ö r j a d e r ö r a sig i h e m m e t o c h späda röster j o l l r a o m k r i n g henne.
H o n var m e d e l p u n k t e n i barnens lilla värld, o c b säkrare fann m a n henne i barnkam- m a r e n än i salongen.
D e n y a intressena d r o g o h e n n e d o c k • i c k e b o r t från d e m h o n först omfattat, tvärtom, de v ä x t e m e d barnen, o c b o m fru Leffler sällan g a f sig tid att tillbringa längre stunder i det vanliga u m g ä n g e s - lifvet, fick h o n d o c k alltid tid f ö r plik- terna m o t det g a m l a h e m m e t o c h m o t dem, s o m af en eller annan orsak upp- sökte hennes man.
Naturligtvis n å d d e o c k s å till hennes ö r o n v å r tids m y c k n a tal o m kvinnans likställighet m e d mannen, o c h äfven h o n lyssnade till det, m e n uppfattade d e n n a likställighet så, att hustrun b ö r hålla j ä m n a steg m e d mannens u t v e c k l i n g.
F ö r d e n s k u l l d r o g h o n i c k e i betänkande, att då hennes m a k e kallades att i Stock- h o l m f ö r b e r e d a svenskarnes deltagande i Chicagoutställningen., upplösa sitt h e m o c h m e d barnen följa h o n o m dit.
F r å n de små h a d e h o n knappast en d a g varit skild, m e n m e d sin tro på, att äktenskapets l y c k a till så stor del hvilar p å andlig j ä m n b ö r d i g h e t o c h likhet i in- tressen, o c b att d e n n a l y c k a är det sol- sken, hvari barnen skola växa, l ä m n a d e hon d e m i sin m o d e r s vård o c h reste öfver A t l a n t e n.
I C h i c a g o har h o n fortsatt sitt hemlif, delande m e d sin m a k e såväl de stunder, d å han representerat sitt land, s o m d e m, då han varit b u n d e n v i d arbetsbordet.
I d e n svenska afdelningens kansli har fru E m m a Leffler m å n g e n d a g suttit ej b l o t t s o m t y p e n f ö r d e n nordiska kvin- nan, sådan våra f ö r f ä d e r älskade att före- ställa sig h e n n e i yttre måtto, utan o c k som d e n vakna, e x p e d i t i o n s v a n a nutids- kvinnan.
Snart n o g h o p p a s vi få h e n n e åter, o c h huru sedan n o r n a n l a g t hennes lefnads trådar vet h v a r k e n h o n eller vi, m e n sä- kert skall h o n, enkel o c b anspråkslös som förr, sköta sina stilla bestyr i hem- met, o c h säkert skola m a k e o c h barn i b å d e dessa o c h annat få s k ö r d a frukterna af h v a d h o n inhöstade v i d d e n stora ut- ställningen.
A — r.
Skall dimman undanjagas?
Skall glad jag se, när morgon åter dag as, min hemstrand le?
Så spor jag mig.
— När gifves mig visshet, när?
Det haf, där kring jag drifves, min lefnads är.
Tjocka.
J ?rån gröna stränder glider min lätta båt i skära morgontider å glittrig stråt.
Mot vida fjärdar svärmar min blick med lust; allt mer och mer sig fjärmar den gröna kust.
Snart livälfver vildsint vågen min bog emot; jag trotsar, djärf i hågen, dess öppna hot.
Re ' n hafvets vrede tiger; men tung och kall en dimma långsamt stiger ur djupets svall.
Hon sol och himmel höljer, haf finns ej mer, allt hennes svek fördöljer, blott grått jag ser.
Hon fast vid mig sig hänger med däfven arm, modstjålande hon tränger tätt till min barm.
Jag griper då min åra, jag ror och ror, men ingen väg kan spåra ur töcknets flor.
Jag skriar: doft det ljuder, och allt är still.
Hvad ödet bjuder jag möta vill.
Skall, där på okändt vatten blindt drifs min slup, jag sjunka, gömd af natten, i böljodjup?
Hilda: Tidningar?
lioli- gare kan mau ta sig till.
D e där milslånga politiska ledarne om riksdagsval och unions- konflikter och hvad det är allt för slag — hu så ledsamt!
Axel: Ja, men kära barn, det är ju saker ändå, som man behöfver ha reda på.
Hilda: Behöfver man?
Inte har jag känt något behof i den vägen, det kan jag för- säkra dig, min lilla gosse.
När tidningen kommer hem om kvällarne, klipper jag ur följetongen och tittar igenom döda och födda och vigda och trolofvade och ser efter, om det finns någon lifvad giftermålsannons.
Det är hvad jag tar reda på, inte ett dugg mera.
Axel: Nå, än teaterrecensionerna då?
Hilda: Jo, det är sant, och småplocket förstås.
Vet du, det stod en så ' n rysligt rolig witz häromdagen; vänta, så skall jag leta rätt på numret!
Axel: Nej, för all del, Hilda lilla, för- skona mig!
Inser du inte själf i alla fall, att det där är ett tämligen ytligt sätt att följa med dagens händelser?
Hilda (retligt): Jag bryr mig inte om da- gens händelser, har jag sagt.
Hvad skall jag med dagens häudelser att göra!
Jag har nog af mina egna händelser.
Axel (suckar): Min tillkommande är eu liten ytlig flicka, som.
Hilda: Axel!!
Axel: Hur kan du tro, att jag menar hvad jag säger?
K o m hit, min lilla förtju- sande fågelunge, och sätt dig bredvid mig!
Vi ge tidningarna och dagens händelser så mänga som flyger och far.
Hilda: Å h nej, du!
Så lätt kommer du inte ifrån det.
D u har sagt, att jag är yt- lig, du.
Axel: Jag har sagt så mycket dumheter i mina dar.
Hilda: Jag är inte ytligare än andra flic- kor, skall jag säga dig, och fast jag inte tycker om tidningar, så läser jag allt allvar- liga saker också.
Axel: Det gläder mig.
Hilda: Och fast du tror, att romanerna och dylikt är hara skräp, så kan man allt lära sig mycket af dem också.
Axel: Det äro vi alldeles ense om.
Hilda: Om man väljer goda böcker för- stås!
IDUN 1893 299 Axel: H ö r du, Hilda, det skulle vara ro- ligt att se ditt bibliotek.
Hilda: Mycket gärna!
Jag har bara, hvad som står på den där lilla hyllan, men så är det bra och sunda böcker också allihop.
Axel: A c k nej, nog förstå vi hvarandra, du och jag, och ännu bättre skola vi förstå hvarandra, då jag fått öfvertaga faster Emilies roll och blifvit den, som väljer din lektyr — vill du inte öfverlåta den saken åt mig?
Axel: Låt se!
(läser boktitlarne) - » Mormors hemlighet, öfversättning från engelskan » — jaha, det låter oskyldigt och bra.
» Knapp- nålsbrefvet eller Ldzzys första osanning » — den har jag inte l ä s t.
Hilda: Jo, j o, så roligt?
Det blir be- stämdt mycket trefligare böcker.
Axel: Ja, och bättre med, hoppas jag • — snillrikare, värdefullare, med mera sanning, skönhet och djup.
Allt beror på, hur man läser, ej hvad man läser, för resten.
Vet du, Hilda, det rent af förvånar mig, då jag ser ditt lilla bokförråd, hur du kan vara en så frisk och sund och fördomsfri flicka som du är.
Älskar du de där böckerna så mycket?
Hilda: Den var mycket rolig.
Axel: Jag kan tro d e t.
» Ångerfull, öf- versättning ».
» Ett hem utan Gud af d:r A l b e r t o n ».
Morfars glasögon ». ' ..
» Ett litet fel och en stor synd ».
Ja, vet du, Hilda, det där är nog alltsammans mycket goda böcker.
Hilda: Hvarför ser Ä r du ond på mig?
du så nedslagen ut?
Axel: Har du läst någonting af Paul de Kock?
Hilda: Ä r du från förståndet?
Eller vill du afsiktligt kränka mig?
Axel: Intetdera, min älskade.
Jag mente egentligen inte Paul de K o c k, utan Emile Zola.
Hilda: Axel!
Axel: Jaså, du har inte läst något af Zola?
Hilda: Nej, det har jag verkligen inte gjort, och det förvånar mig, att du kan fram- kasta något sådant.
Axel: Du har kanske inte ens läst något af Maupassant?
Hilda: Jag har j u falt om för dig, att faster Emilie väljer min lektyr.
Hilda: Nu sitter du och ser olycklig ut igen.
Hvad är det, kära gossen min, tala om för mig!
Axel: Jag är ledsen öfver, att faster Emilie inte också har valt min lektyr.
Hilda: Så du pratar!
D u är j u karl.
Axel: Jag är ledsen öfver att jag inte känner ens till namnet en enda af förfat- tarne på din bokhylla, hvarken » Knappnåls- brefvets » skald eller autorn till » Morfars glas- ögon ».
Hilda: A c k, du menar inte hvad du sä- ger, det ser jag på dina ögon.
— Inte skulle du kunna ha något nöje af att läsa mina böcker.
Axel: Du tror inte det?
Hilda: Hvad tror du själf?
Axel: Jag tror det inte heller.
Men nog är det väl ledsamt ändå för dig, min älsk- ling, att din fästman inte skall kunna tala med dig om dina favoritförfattare och utbyta tankar med dig öfver de ämnen, som mest intressera dig.
Hilda: Tala inte så där, Axel!
Axel: Jo, visst måste det vara en stor brist i vårt förhållande, att jag är absolut obekant med hela den litteratur, hvarur du hämtat din andliga näring.
Finns det något skönare än att ha en förstående vän, som man kan förtro sina tankar till, läsa tillsammans med, lefva sitt själ-dif tillsammans med, och för dig skulle jag vara denna vän.
Hilda: Om du fortsätter så där, så gråter jag.
Allt det där kan ju precis lika väl vändas om, och då blir det jag, som inte känner dina författare och inte kan byta tan- kar med dig om någonting, utan står som en främmande utanför ditt själslif.
Men så kan det ju inte vara — säg A x e l!
— inte är det s å?
— ty då skulle vi bestämdt inte kunna bli lyckliga.
Hilda: Nej, uppriktigt sagdt, Axel, det gör jag inte.
Jag tycker, de äro pjåskiga.
Men jag har fått lära mig, att det inte pas- sar sig för unga flickor att läsa böcker af annat slag än just sådana där, som faster Emilie väljer.
Axel: Säg ut!
D u ser så skälmaktig ut?
Hilda: Jag.
Axel: Nå?
Hilda:.
Axel: Hilda: Axel: .. Hilda: Axel: din lilla Hvad?
läst andra saker också?
Ja, Axel — i smyg!
Ja, det kunde jag väl tänka mig, häxa!
(Kyss.)
Hilda: Men inte säkrar jag dig I Paul de K o c k, det Efraim för- Rosenius.
Kvinnornas världsutställning.
Bref från Iduns Chicago k o r r e s p o n d e n t.
4 t l a n kan icke underlåta att, i egenskap af Chi- e ?T cagobo, känna sig sårad af den europeiska pressens skarpa, men ofta orättvisa kritik öfver vår » Fair », hvilken dock trots sina brister icke allenast är fullt jämförlig, utan i många afseenden öfverträf- far alla utställningar som hitintills hållits både på denna o c h andra sidan Atlanten.
Dock, denna ut- ställning har alltid förefallit mig liknande en ung författares förstlingsarbete.
Man har så brådtom att på en gång visa världen sin glöd, sin entu- siasm i något storartadt o c h epokgörande.
Det egna omdömet har ännu ej hunnit att komma till klarhet med sig själft i erfarenhetens stränga skola.
Man förstår ej att hushålla med sina resurser och har nästan uttömt både förmågan och styrkan, innan man hunnit till första afdelningens slut.
Dock, man måste fortsätta, ehuru källan är utsi- nad, på samma storslagna sätt, ty man har j u börjat.
— Sedan kommer kritiken, förnumstig och vis, och vågar här säga utan förbehåll sin mening, ty bär behöfver den ej komma i kollision med ett re- dan bäfdvunnet rykte eller en för länge sedan stad- fäst allmän opinion.
Hvem skulle ens komma att tänka på att resa till en utställning i Paris till exempel för att nästan uteslutande uppsöka dess brister?
Chicago är ungt, knappast ett hälft år- hundrade, o c h kan måhända blifva lika bra s o m Paris, redan innan det hunnit blifva så gammalt.
Må nu vara med allt detta hur s o m helst, ett vet jag, att aldrig förut i civilisationens historia har kvinnan uppträdt s o m här: mannens jämnlike på snart sagdt hvarje område inom bildning, vetande och konst.
De svenska kvinnor, hvilka officielt besökt utställningen, hafva också med den största ära och utmärkelse vetat att häfda sina landsman innors erkändt höga ståndpunkt af allmän bild- ning o c h verklig förfining.
En friherrinna Rappe, en fröken Lundin samt fru Leffler hafva här väckt en välförtjänt beundran o c h varit föremål för de mest smickrande omdömen såväl från enskildas som från pressens sida, denna den stora allmän- hetens organ.
Fröken Lundin höll under den ny- ligen afslutade » Educational congress » ett utmärkt föredrag öfver » Svenska kvinnans uppfostran ».
Fru Emma Leffler har iklädt sig värdinneskapet i » Svenska byggnaden », och hon fyller detta fri- villiga kall med ett så hjärtevinnande behag, att hon ådrager sig såväl landsmäns som främlingars odelade beundran.
The Board of Lady ' s managers fick häromdagen befallning från Washington att tillsvidare inställa sina sammankomster, sedan ändtligen inväljandet af kvinnliga prisdomare blifvit undanstökadt.
Rege- ringen tyckte förmodligen, att en längre hvila var af nöden för dessa kvinnor, s o m nu i veckor stridit o c h lidit nog för att af kommande tider blifva ansedda för verkliga martyrer, ehuru man nu skrattar en smula på deras bekostnad.
Flere af medlemmarna opponerade sig lifligt mot befall- ningen » to adjourn ».
De önskade fortsätta, j a fort sätta för alltid, om det så kom i frågan.
Emeller- tid är man betänkt på, att efter utställningens slut uppföra ett kvinnornas » Memorial palace ».
Dock, mera härom framdeles.
Den svenska tafleutställningen har väckt myc- ket erkännande.
Icke för sin storlek, ty den är jämförelsevis mycket liten mot andra länders, men för motivernas innerlighet o c h vemodsfulla stäm- ning.
Det påstås här, att det finnes ett starkt syskontycke mellan taflorna från tsarens land o c h de tre öfriga nordiska länderna.
Må vara i koloriten, ty den har hos dem alla en kall, blå färgton, så olika taflorna från det sydliga Europa, med sina mjuka, varma färger.
Det säges, att ej mindre än 16 pris blif- vit tilldelade svenska artister.
Storartadt i san- ning, då ett sådant konstnärsland s o m Italien ej lär hafva fått flere än 17.
Bland taflorna i » Kvinnsns byggnad », s o m på mig gjort ett djupt intryck, är en som benämnes » To the Front » och är målad af lady Buttler från England.
I bakgrunden synes en gammalmodig fästning, från hvilken aftågar ett kavalleriregemente.
En skara människor af alla åldrar och stånd har samlats för att önska de ståtliga krigarne — s ö - ner, bröder eller män måhända — lycka i den före- stående sammandrabbningen med fienderna.
Möd- rarna hafva all möda att afhålla sina små älsk- lingar från att blifva nedtrampade af hästarne, då däremot ett par gråhåriga gubbar med ålder- domens hela resignation synas med böjd hjässa och sänkt blick mumla en tyst bön för de bort- tagande.
Hvarje ansikte på denna tafla återspeg- lar sant o c h klart någon af de olika känslor, som vid ett dylikt tillfälle komma själens strän- gaspel att vibrera; af hopp och förtviflan, af be- slutsamhet eller undergifvenhet, af m o d eller svag- het.
Hvarje figur i denna tafla är i minsta detalj ett litet mästerstycke, så fulländadt, så själfstän- digt, o c h det hela s o m en prolog till krigets glän- sande, men grymma skådespel.
Från denna tafla i » Kvinnans byggnad » vilja vi fortsätta o c h göra en liten visit i tyska o c h fran- ska kvinnornas resp. utställningar Hvad han- darbetena i den tyska beträffar, synas de mera vara ämnade till hemmets prydnad och nytta än för tillfredsställandet af en öfverdrifven iyx, hvil- ket däremot synes vara fallet med de franska.
I tyska afdelningen finnes också en särdeles förträff- lig skolutställning, omfattande icke allenast prof- ver af sömnader o c h dylikt, utan stilprof, öfver- sättningar, matematiska problem, kartritningar och teckningar, hvilket allt åskådliggör ståndpunk- ter i allmänhet af den uppväxande tyska kvinn- liga ungdomens bildningsgrad.
Franska afdelningen är bländande o c h synes kär för alla kvinnliga besökare, från millionärens fru till den lilla tjänstflickan, som har en dag fritt för att besöka utställningen.
Här finnes en full- ständigt möblerad fransk salong med sidentapeter och förgyllda taflor och stolar i alla möjliga fa- soner, men alla så lätta, så fina, att man är fre stad att taga dem för endast prydnader och ej ämnade för verkligt bruk.
I denna förtjusande salong är en hel familj — i vax.
Men jag på- minner mig nu, att de manliga medlemmarne ej syntes till, endast de kvinnliga, utstyrda, förstås, i alla rnöjliga moder.
Ack, hvad dessa dockor blifvit skärskådade, och huru många tusental af klädningar blifvit sydda liknande deras.
Vidare finnes en mängd glasskåp, fyllda med de utsök- taste spetsar af fabulöst värde, samt rika brode- rier i silke, guld och pärlor, utförda med denna smak o c h elegans, som äro medfödda hos fransyskan.
I en stor glaslåda på golfvets midt är en utställ- ning af dockor, men icke dockor ämnade för små barn, utan för stora sådana.
Dessa dockor visa med historisk noggrannhet de olika dräkter, s o m begagnats af Frankrikes kvinnor under seklernas lopp ända till våra dagar.
Dock, att kvin- nan i slutet af det nittonde århundradet är för- ståndigare eller mindre fåfäng i afseende på dräkt, visar denna rätt intressanta utställning för öfrigt precis icke.
— Belgiska kvinnan har, i närheten
IDUN 300 af den franska, sin vackra o c h rika utställning, ett slags sammangjutning af dessa båda så olika nationers smak o c h originaliteter.
Innan jag slutar, vill jag, endast för att gifva en idé af utställningsbyggnadernas kollosala dimen- sioner, nämna, att man har att tillryggalägga om- kring 5 engelska mil för att genom hufvudgångarna taga en hastig öfverblick af det hela i Manufaktur- palatset, utan att man då får göra några omvägar kring de utställda föremålen eller besöka galleri erna.
Sedan k o m m o de långa afstånden mellan de olika byggnaderna.
Somliga af dessa afstånd äro längre än själfva » storgatorna » i många af Sveriges landsortsstäder.
För att se äfven en ringa del af den » Hvita staden » och dess jätteut- ställning fordras i sanning, förutom godt om mynt, tid, god hälsa samt att vara en bra fotgängare.
Signe Ankarfelt.
E n bild u r » konstnärslifvet » af Ernst Lundquist.
(Forts.) j f j e t kunde hon ju mycket väl ha gjort, hon Cyl som var kyrkoherdefru.
Men nu kunde hon ej göra annat än hoppas på grannarnes plikt- känsla.
och själf köpa så många biljetter hon möjligen hade råd med.
Harald skulle nog ej göra henne några förebråelser, han var ju alltid så snäll och godhjärtad, och på lör- dagarna ville han ej bli tillfrågad om något, då fick hon göra hvad hon ville, bara hon lät honom vanka af och an i fred mellan studie- rummets stängda dörrar, med cigaretten i mun- nen och predikofunderingarna i hufvudet.
Följden af dessa hennes tysta reflexioner blef, att hon tillbragte en god stund af efter- middagen med att gå och dela ut silfver- och kopparslantar till höger och vänster med för- behåll att de skulle användas till konsertbil- jetter på kvällen.
Hon bjöd bägge sina jung- frur och dessutom arrendatorns hela familj, man, hustru, fem barn och piga förutom rens- Lisa, som hon hittade i ett persiljeland ute i trädgården, och post-August, Bom kom med brefväskan.
Vid sextiden klädde hon sig i sin söndags- klädning, den svarta spetsgarnerade dolman och den lilla fruhatten — Harald ville alltid, att hon skulle gå klädd i fruhatt, han var så mån om hennes värdighet — och begaf sig på väg upp till kyrkan.
Hon hade med flit gått tidigt, för att församlingsborna skulle se, att kyrko- herdens fru ville vara den första, då det gällde att fullgöra en plikt.
Och så var hon allt också litet nyfiken på det hela — och inte minst på att se, huru många af grannarne som skulle infinna sig för att uppmuntra konsten.
Hon blef så hjärtinnerligt glad, då hon upp- ifrån backen såg, att det nalkades folk på alla vägar.
Nere på kyrkplanen såg hon redan flickorna Eckhoffs skära bomullsklädningar och Fannys röda parasoll, och långt bort på lands- vägen kom Stora-Björnö-landån rullande, antag- ligen med fröken Maggie och hennes guver- nant.
Så snällt af dem!
Komministerns hela familj och länsmannens bägge döttrar sutto re- dan på gungbrädet utmed stenmuren.
Jojo, alla människor hade nog begärligt gripit i flyk- ten detta tillfälle till ett afbrott i den landt- liga enformigheten.
Men åh, så förvånad och intresserad hon blef, då hon träffade Fanny Eckhoff och fick höra allt hvad hon hade att berätta!
Tänk, hon hade redan sett både Sophus Halvorsen och Kosalba Dea Marina!
Glimsta gård låg ju all- deles intill landsvägen, och medan Eckhoffs sutto på verandan i eftermiddags och drucko kaffe, hade de sett de bägge artisterna komma promenerande framåt landsvägen, han med sitt guitarrfodral på ryggen och hon kånkande på en väldig packe notböcker.
Men så fattiga och trantiga de hade sett uti Lagårds-Lotta, som satt och mjölkade i hagen utmed lands- vägen, hade talat vid dem, och för henne hade de berättat, att de kommit med fyratåget till stationen, men alla rummen på gästgifvaregår- den hade varit upptagna — nå, det var natur- ligtvis osanning!
— och ingen skjuts hade heller stått till att få, därför hade de nu gått halfannan fjärdingsväg till fots och hade ingen- ting emot att få släcka törsten med litet spen- varm mjölk.
Fröken Rosalba hade frågat Lotta, om hon visste, hvar de skulle kunna få något snyggt och billigt logis för natten; de hade hört efter i alla smågårdarna utmed vägen, men fått nej öfverallt.
Då Lotta ej kunde ge den begärda upplysningen, hade de gått sina färde, utan att så mycket som tacka för mjölken hon gifvit dem, och styrt kosan uppåt kyrkbyn.
Löjtnant Allan hade sedan stått på Glimsta altan och genom sin stora reskikare sett dem vandra ur gård och i gård här uppe i trakten af kyrkan; det såg ut som om de ej lyckats få något nattkvarter.
Elsa skulle så gärna ha velat höra ännu en hel massa detaljer om det märkvärdiga konst- närsparet, men visaren i kyrktornet pekade på half sju, och man måste tänka på att gå in.
Som kyrkoherdens fru borde hon vara bland de första på platsen och sitta på främsta bän- ken, det visste hon, att Harald skulle tycka om.
Utan att i brådskan se efter, att hon fick Fanny Eckhoff eller någon annan fru med sig, begaf hon sig in i vapenhuset och köpte i vå biljetter — en åt Harald, som han ju själf begärt — af en halfvuxen flicka, som satt där bakom ett bord och sade: » Merci, madamef » då hon lämnade sina sextio öre.
Merci, madame?
Hon säg litet närmare på biljettförsäljerskan.
Hon hade ett barnsligt, brunhyllt ansikte med ett par käcka mörka ögon och en burrig, svart lugg under en liten kokett halmhatt med rakt uppstående violruskor.
Så lustigt, att de hade en utländsk biljettförsäljerska med sig!
Och medan Elsa lämnade sitt inträdeskort till kyrk- vaktaren, som öppnade dörren för henne, hörde hon den lilla svartögda säga till en bond- gubbe, som efterträdt henne vid biljettbordet: » Merci, monsieur.
passez, s ' il vous plait. » Elsa skred med värdig hållning framåt på stora gången och fann första bänken obesatt.
Det var ganska glest i bänkraderna; en och annan grupp här och där, mest sjaletter, och på fruntimmerssidan tre hela bänkar fullprop- pade med hviskande och fnittrande folkskole- flickor, som knuffade hvarandra och hade allt möjligt fuffens för sig i den ovanliga och eg- gande känslan af, att de i dag kommit till Guds hus för att roa sig och inte för att höra på en predikan.
Elsa försökte ge dem en lång, förebrående blick, men den kom aldrig fram till dem, ty då hon vände sig emot dem, hade hon aftonsolen rakt i ögonen.