Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Samtlige motionärer hafva ansett berörda förändring vara påkallad at rättvisan; hvarjemte herr Kontraktsprosten Grönvall, till vidare utveckling af sitt förslag, anfört: att, enär rättigheten till arf efter moder grundas på naturlig rätt och har sitt rotfäste i det naturliga bandet emellan henne och barnet, denna rättighet måste vara lika giltig, ehvad fråga är om äkta eller oäkta barn; att, då lagstiftarens högsta uppgift är att bereda alla likarätt, utan afseende å person, lagen icke bör upptaga något stadgande, som inkräktar på en enda rnenniskas naturliga eller borgerliga rättigheter; att, då lagen förklarar oäkta barn ardöst, han straffar det oskyldiga barnet för modrens felsteg; att det emot nu ifrågaställde lagförändring tillförene åberopade skäl, att äktenskapets helgd deraf skulle minskas, ej syntes tillfyllestgörande, helst det heliga och i sig rätta, för sitt upprätthållande, ej behöfver anlita orättvisa medel; samt ändteligen att, då gällande lag leder till yttersta osedlighet, den föreslagna skulle verka motsatt, enär lättheten för qvinna, som eger oäkta barn, att under nu varande förBih. till R.
Prot. 1847 & 1848, 7 Sami. l Afd. 13 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, A':o 40. hållanden blifva gift, serdeles om hon besitter någon förmögenhet, skulle upphöra i samma stund lagen närmare sammanknöte banden emellan modren och barnet och lat henne veta, alt hvad hon eger, icke mer är hennes ensamt, utan att med hennes fall äfven följer uppoffring för barnet och försakelse af verlden
För den händelse, att omförmälte förslag emellertid ej skulle vinna Rikets Ständers bifall, har herr Kontraktsprosten Grönvall, för beredande af åtminstone någon mildring i oäkta barns vanlottade och värnlösa belägenhet, föreslagit, att till det i 8 kap. 7 § Ärfdabalken innefattade stadgande, om skyldighet för fader och moder att föda och uppfostra oäkta barn, till dess de sig sjelfva nära kunna, måtte läggas en bestämmelse derom, att, orri moder dör från oäkta barn, sorn minderårigt är, skall, derest fadren är okänd eller så fattig, att han ej för mår fullgöra siri skyldighet i berörda häriseende, af modrens qvarlåtenskap, innan densamma emellan lagliga arfvingar skiftas, af sättas hvad sorn är af nöden för barnets underhåll och uppfostran, tills det uppnått t'5 eller 18 år.
Öfver dessa förslag, hvilka blifvit till Lag-utskottets åtgärd remitterade, får nu Utskottet sitt utlåtande afgifva.
Hvad dervid först angår frågan om oäkta barns arfsrätt efter moder, så har Utskottet väl inhemtat, hurusom en sådan arfsrätt i fordna tider i Sverige egt rum; men i samma mån kristendomen stadgade sig, erkändes ock den grundsats, att laglig arfsrätt uppkommer endast gepom lagligt äktenskap; och i enlighet dermed afskaffades berörda arfsrätt, hvarefter oäkta barn alltjemt varit uteslutne från rättigheten till arf efter andra än egna barn och bröstarfvingar.
Man har visserligen erinrat, att häri skall ligga en orättvisa, enär barnen ej böra lida för föräldrarnes fel och således ej heller umgälla olagligheten af den förening, från hvilken barnen leda sin tillvarelse; men då i betraktande tages, alt nyssberörda, hos folket djupt rotfästade grundsats står i nära samband med den i allmänna tänkesättet rådande religiösa och moraliska åsigt af äktenskapet; att lagstiftaren desto heldre måste vårda dessa tänkesätt, som familjelifvets renhet utgör ett oundgängligt vilkor för samhällets helsa och styrka; samt att, om lagstiftaren förblandade frugten af den lagliga föreningen med den, sorn leder sitt upphof från olofliga förhållanden, och såmedelst handlade i strid med omförmälte tänkesätt, desamma snart nog kunde gå under, till våda för samhället; alltså och enär dess - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 40. 3 utom ej kan lemnäs ur sigle dels de menliga följderna af det split inom slägter, som skulle födas deraf, att en person, som förut ej varit erkänd såsom hörande till en viss slägt, kunde vid arffall der intränga sig, dels ock de tvister, som skulle yppas om sjelfva härkomsten, då den ej af föräldrar godvilligt blifvit uppenbarad; anser Utskottet sådana betänkligheter mot införandet af ifrågaställde arfsrätt förekomma, att Utskottet ej kan understödja förslaget derom.
Lika med motionären, erkänner emellertid Utskottet de ömmande omständigheter, sorn tala för en sådan arfsrätt; men känslan af medlidande får ej i lagstiftningen hafva någon röst, då den råkar i strid med samhällets högsta ändamål; och det är på dessa grunder, som Utskottet vördsamt tillstyrker, alt herr Prosten Grönvalls, Jöns Jönssons och Ephraim
Larssons motioner om arfsrätt för oäkta barn efter deras mödrar icke måtte vinna Rikets Ständers bifall.
I följd häraf åligger det jemväl
Utskottet att sig yttra öfver herr Prosten Grönvalls serskildta förslag, att, derest qvinna dör från minderårigt oäkta barn, af hennes qvarlåtenskap mätte, innan den skiftas emellan lagliga arfvingar, afsättas hvad som tarfvas för barnets underhåll, till dess det uppnått i5 eller 18 år.
Men ej heller detta förslag kan Utskottet understödja.
Utskottet har nemligen ej kunnat förbise, å ena sidan, alt, då gällande lag i 8 kap. 7 § Ärfdabalken stadgar, det oäkta barn skola njuta af fader och moder nödtorftig föda och uppfostran, till dess de sig sjelfva nära kunna, samt häraf följer, att dylika barns anspråk i berörda hänseende kunna göras gällande vid föräldrars frånfälle, den rättighet, som således blifvit tillagd oäkta barn, i sjelfva verket inskränktes, derest motionärens förslag upphöjdes till lag, enär det mången gång kan inträffa, att oäkta barn ej förmå sig sjelfva nära vid i5 eller 18 års ålder och således hafva behof af ytterligare underhåll; och å den andra, att, om genom lag stadgades, att utaf en afliden persons qvarlåtenskap ovilkorligen borde afsättas det belopp, som kunde tarfvas till föda och uppfostran åt den aflidnes oäkta barn, det troligen ofta skulle hända, det nödiga tillgångar kommo att saknas för äkta barns underhåll och uppfostran, hvilket åter vore oförenligt med billighet och rättvisa.
Utskottet tillstyrker alltså vördsamligen, 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 40. att herr Prosten Grönvalls alternativa förslag om förändring i 8 kap. j Jrfdabalken äf venledes malle lemnäs utan afseende.
Reservationer: af herr Lektor IVallman, som funnit ett förtydligande af 7 § i 8 kapitlet Ärfdabalken i den syftning, herr Kontraktsprosten Grönvall uti senare delen af sin motion föreslagit, vara af behof påkalladt; Af herr Fagerberg, J. B., hvilken, på grund af de utaf herr Kontraktsprosten anförda skäl, som, efter herr Fagerbergs omdöme, hvarken blifvit vederlagda eller kunna vederläggas, ansett sig böra tillstyrka, det oäkta barn måtte tilläggas den af ofvanbemälde herr Prost föreslagna arfsrätt; Af Riksdagsfullmäktigen Olof Pehrsson från Gefleborgs län, med hvilken Riksdagsfullmäktigen Johan Johansson från Örebro län sig förenat: ”Emot Utskottets fattade beslut, att oäkta barn icke få taga arf efter moder, får jag reservera mig.
Man vill fördölja förseelsen, och söker på allt sätt att skydda den felande modren ifrån vanära, under det man icke det ringaste vårdar sig om det oskyldiga barnet.
Ett lagbud, som innehåller, att en oskyldig skall lida för en annans förseelse, är ju det högst orimliga, som någon kan tänka sig; och förbud för oäkta barn att taga arf, är också, lyckligtvis, uti vår lag det enda i denna syftning.
I en tid, då man insett behofvet af en förbättrad uppfostran åt det uppväxande slägtet bland den mindre bemedlade samhällsklassen, såsom ett nödvändigt vilkor till förekommande af brott och fattigdom, vore det ganska inkonseqvent att låta ett stadgande qvarstå i lagen, hvarigenom en viss del af detta slägte, nemligen de oäkta barnen, betagas all rättighet till arf, och således äro, snart sagdt, dömda till fattigdom, hvaraf de närmaste följderna blifva brott och förseelser.” Lag-Utskottets Betänkande :V:o 41, jw -m. Ank. till E\p.-Utsk. den 4 April, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående bördeskillingars nedsättande i l'andinänterier.
Sven Svensson från Elfsborgs län har, uti ett, till liederv.
Bondeståndet ingifvet memorial, föreslagit, att med ändring af det lagens stadgande, enligt hvilket bördeskilling skall i Rättens vård qvarblifva, derest densamma ej lyftes af köpare eller bördeman, stadgas måtte: ”att om bördeskilling, sedan dea vid Rätten blifvit uppvist, ej af någondera parten lyftes, bördemannen skall åligga att i landtränteriet inom det län, der egendomen är belägen, pä sätt 5 kapitlet 1 fj Jordabalken bjuder, nedsätta bördeskillingen och deröfver innan tingets slut eller sist en månad från det bördeskillingen varit vid domstolen uppvisad, hos domliafrandén mot bevis förete qvitto, vid äfventyr att eljest hafva sin talan i saken förlorat”', varande såsom skäl för detta förslag anförd t, att bördeskiilingar, som i Rättens vård qvarstanna, skola, efter hvad erfarenheten visat, lätteligen förkomma samt att lagstiftaren destoheldre bör söka förebygga dylika förhållanden, som Staten icke är pligtig godtgöra de förluster, hvilka i omförmälda hänseende kunna tillskyndas enskilde personer.
Då Lag-utsköttet, till hvars behandling berörda, utaf Riksdagsfullmäktigen Carl Tholsson från Skaraborgs län understödda förslag, blifvit hän visad t, detsamma under öfverläggning förehaft, har Utskottet inhemta t, att, sedan Kongl. Maj:t förnummit huruledes de efter lagens ovilkorliga föreskrift uti bördesmul insatta bördeskiilingar,, dels i ränterierna, dels i häradskistorna blifvit tillgripne och förskingrade eller genom hvarjehanda vådliga händelser förkommit, Kongl. Maj:t, uppå Rikets Ständers tillstyrkande, genom Förordningen den 7 Augusti 1766, stadgat: ”att den bördeman, som till sin talans utförande uti Rätten insatt folia köpeskillingen, som lag säger, eller der framlagt på insatte penningar sådane bevis, som Bih, till R.
Brot. 1847 & 1818, 7 Sami. 1 Afd. 13 Haft. 2 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 41. allmänt i riket gälla, skall ega frihet, derest köparen ej vill lyfta bördeskillingen, utan förfång af sin talan, att sjelf återtaga bördeskillingen, emot full och vederhäftig borgen för all den kostnad och skada, han vid sakens slut kan skyldig kännas att till köparen gälda, i den händelse, att han sin anställde bördestalan förlorar”; Och sorn häraf följer, att en bördeman eger att genast, efter det bördeskilling blifvit i Rätten nedsatt, densamma återtaga, derest köparen ej vill eller kan tillåtas att den lyfta; alltså och \lå bördemän härigenom äro satte i tillfälle att hindra, det bördéskillingar komma att i Rättens vård qvarblifva och således att förebygga den olägenhet, motionären såsom anledning till sitt förslag åberopat, får Utskottet, sorn följaktligen anser vidare föreskrifter i förevarande hänseende obehöfliga, vördsamt tillstyrka, att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
STOCK HOLM, Lundberg & Camp.. 1818. Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 42. 1 N:o 42.
Ank. till Exp. Utsk. dea 17 April kl. 11 f.
Utlåtande, i anledning af yjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 15 öfver väckta motioner om förklaring huruvida Kongl, förordningen deri 19 Maj 1845, angående förändring i vissa delar af lagens stadganden om giftorätt och morgongåfva, eger retroaktiv verkan.
Omförmälda betänkande, hvilket Hederv.
Bonde-ståndet bifallit, har deremot blifvit af öfriga Riksstånd till Lag-utskottet återremitteradt.
Vid granskning af förhandlingarna i ämnet inhemtas, hurusom inom sistnämnde Riksstånd två motsatta åsigter sökt göra sig gällande.
Å ena sidan har man nemligen bestridt riktigheten af den princip, som legat till» grund för Utskottets tillstyrkande, att ofvanberörde Kongl, förordning ej måtte hafva inflytande på makars rättigheter i de äktenskap, som blifvit ingångna innan denna författning blef till efterlefnad kungjord; hvaremot man åden andra, godkänt principen, men funnit densamma böra gifvas en vidsträcktare tillämpning än Utskottets förslag innefattar.
Till stöd för förra åsiyten har hufvudsakligen blifvit anfördt: att då man icke utan ett förnekande af äktenskapets högre betydelse, som ej står tillsammans med enskilda ekonomiska beräkningar, kan anse detsamma såsom ett emellan makarne afslutadt kontrakt, det skäl
Utskottet hemtat från ett dylikt antagande således förfaller; — att den i alla lagar, med samma ursprung som Sveriges, antagna grundsats det makarnes egendom utgör en familjens samfällighet, hvartill hvarje medlem blott har en presumtiv rätt, den der törst inträder vid samfällighetens upplösning och följaktligen måste bestämmas efter de lagar, som då gälla till efterrättelse, så mycket mindre kan anses frånträdd i 1734 års lag, som, hvad giftorätten angår, denna rätt, efter berörde lag, af hvarjehanda anledningar kunnat under äktenskapet förändras, såsom om bonde flyttat till stad, eller borgare till landet eller om ofrälse person upphöjts i adeligt stånd, hvilket tydligen skall ådagalägga att giftorätten blifvit gjord beroende af förhållanderna vid boets delning och ej af Bih. till R.
Prof. 1847 ii 1848. 7 Sami. 1 afd. 14 haft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 42. de, sorn egt ruin vid giftermålet; — att omförmälde lag jemväl, genom begagnandet af uttrycket „man och hustru giftas till etc.,” häntydt på allenast en så beskaffad presumtiv rätt; — att, utom det olämpliga och formvidriga deri att en lag, som blifvit upphäfd, ändå gäller till efterlefnad, antagandet af Utskottets förslag skulle leda till mycken oreda, helst det ej lemnade tillfyllestgörande ledning för giftorättens bestämmande, om makar, som ingått äktenskap före den 14 September 1845 lydt en tid under landsrätt och en annan tid under stadsrätt, i hvilket fall ovisst vore om giftorätten skulle bestämmas efter förhållandet vid äktenskapets ingående, vid nyra lagens allmängörande eller vid boets upplösning eller delning; att, då i följd häraf makar icke genom äktenskapet fått några rättigheter i bo ovilkorligen bestämda, emot tillämpningen af nämnde lag på äldre äktenskap ej kan åberopas den regel, att ny lag ej må gifvas tillbakaverkande kraft; — att om emellertid äktenskapet kan anses för ett civilt kontrakt, det måste berott på de manliga kontrahenterna att genom sina ombud, Rikets Ständer, efterskänka de rättigheter, hvarom de genom detta kontrakt blifvit tillförsäkrade; — att nya lagen äfven innehåller att „man och hustru hafva giftorätt till hälften hvardera,” hvilket uttryckliga stagande, som omfattar både förut ingångna äktenskap och de som sedermera ingås, ej lemnar rum för några undantag; och ändtligen att ett godkännande af Utskottets princip vore ej allenast opolitiskt, enär den söndring i familjeförhållanden, som på flera orter föranledts af ifrågavarande lag, derigenom än längre komme att qvarstå, än äfven mindre grannlaga, emedan en del af Rikets representanter dymedelst blottställde sig för förebråelsen att vilja åt sig bevara en förde], den de ej ville medgifva efterkommande.
Ä deras sida, hvilka gillat omförmälde princip, har åter blifvit anmärkt: att, som makars skyldighet, att deltaga i deras gemensamma gäld är beroende på hvarderas giftorätt, en förklaring att i denna del jemväl bör förhållas efter 1734 års lag, då denna lag länder till efterrättelse vid giftorättens bestämmande, är nödig; — att en sådan förklaring i synnerhet vore påkallad i fråga om surrogering af under äktenskapet såld odaljord, enär stadgandet i 7 g af 11 Kap.
Giftermålsbalken, att, om sådan jord är såld till bägge makarnes nytto, „fylle då hvar af sin jord, mannen två delar och hustrun tridiung,” är vordet förändradt sålnnda „fylle de hvar af sin jord, till hälften hvardera;” — att då, gamla lagens bud, att, om arf efter barn faller, ege fader, efter landsrätt, deraf taga två delar och moder den återstående tredjedelen, likaledes grundas på giftorätt, och någon förändring Lag-Ulskoltets Ullålande, N:o 42. 3 i denna arfsrätt följaktligen ej kan halva skett genom nja arfslagen, den påyrkade lagförklaringen äfvenledes synes böra uttrycka sådant; i sammanhang hvarmed en talare hemställt om icke, då arfsrätten i allmänhet, lik— srnn giftorätten, har sin grund i familjen, förklaras må, att barn, som blifvit födde i äktenskap före det 1845 års oftanämnde författning blef gällande, skola ärfva föräldrarna efter förra lagen; samt att, emedan berörde författning redan blifvit tillämpad vid en mängd skiften i sterbhus efter makar, som ingått giftermål före lagförändringen, den föreslagna förklaringen således måste, till förekommande af rubbning i samma skiften, inskränkas till blifvande skiftesförrättningar; varande hos högled.
Ridderskapet och Adeln framstäldt följande förslag till förklaring: „med makars rättigheter och skyldigheter i följd af sådana äktenskap, hvilka äro ingångna förr än Kongl, förordningen den 19
Maj 1845 om förändring i vissa delar af lagens stadgande, angående arfs- och giftorätt blef till efterlefnad kungjord, skall hädanefter förhållas efter hvad förut stadgadt var.”
Hvad sålunda blifvit invändt och anmärkt har Utskottet tagit i öfvervägande; och hvad först angår frågan huruvida nyssberörde författning eger retroaktiv verkan och således bör tjena till rättesnöre vid bestämmandet af makars rättigheter i de äktenskap, som blifvit ingångna innan författningen till efterlefnad kungjordes; så enär de talare, hvilka yttrat sig för en så utsträckt tillämpning af samma författning, och följaktligen bestridt den af Utskottet härutinnan hyllade åsigt, yrkat afslay å Utskottets i öfverensstämmelse dermed framlagda förslag, hvaremot de, som delat berörde åsigt, men ansett den ifrågaställa lagförklaringen böra blifva mera omfattande än den af Utskottet föreslagna, röstat för frågans återförvisning till Utskottet för utarbetande af förslag till en så beskaffad vidsträcktare förklaring; — lärer, då återförvisning af ärendet skett, äfven kunna antagas att Utskottets åsigt, som uttryckligen vunnit ett Riksstånds bifall, jemväl blifvit af öfrige Riksstånden godkänd.
Men om än de emot principen i Utskottets förslag framställda anmärkningar, vid sådant förhållande, ej synas påkalla vidare svar, har likväl Uiskottet ansett sig ej böra underlåta att deråt egna en närmare uppmärksamhet, serdeles som sådant tilläfventyrs kan bidraga till frågans ytterligare utredning och skingrande af de tvifvel, hvilka anmärkningarne kunnat hos en och annan uppväcka.
Utskottets egen öfvertygelse har emellertid deraf ej i någon mån blifvit rubbad.
Den är fortfarande, att då ett äktenskap blifvit ingånget under skydd af 1734 års lag, en senare lag ej kan förändra makarnes rättigheter i deras 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 42. bo, sådane de i den förra utstakas; och Utskottets mening att äktenskapet, livilket grundas på ett föregånget aftal, i hänseende till makarnes egendomsförhållande, innefattar egenskapen af ett kontrakt, är jemväl oförändrad.
Att en sådan åsigt är oförenlig med äktenskapets högre betydelse, dertill finner Utskottet ingen anledning.
Vore detta förhållandet, skulle lagstiftaren ej tillåtit makarne att sjelfve före äktenskapet genom ett formligt kontrakt afhandla och bestämma om deras rättigheter; ty bestämmelsen i denna del synes ej vara af mindre vigt då den sker uttryckligen af makarne sjelfve, än om den i lagen innefattas.
Snarare torde ett begagnande af berörde tillåtelse häntyda på de beräkningar, hvilka förmenats oförenliga med äktenskapets betydelse.
Men detsamma har icke ensamt en andlig, utan äfven en materiel sida, och det är från sistnämnde synpunkt, som det nu måste betraktas.
Den borgerliga lagstiftningen, som ej kunnat förbise den vigt egendom har i samhället och nödvändigheten att säkerhet och ordning införas i alla de förhållanden, som dermed hafva gemenskap eller deraf äro beroende, har i följd deraf ej heller kunnat underlåta att meddela föreskrifter angående makarnes ömsesidiga rättigheter i afseende på deras egendom och deras deraf uppkommande förbindelser.
Då man granskar hvad 1734 års lag härutinnan innehåller, linner man hurusom makars egendom är af tvåfaldig art, nemligen antingen sådan, som tillhör endera makan enskildt och hvartill den andra ej har rätt, eller sådan hvari båda makarne hafva del, och som i allmänhet kallas gemensam; och det är denna ömsesidiga delaktighet, som inträder i och med äktenskapet, hvilket uttryckes genom stadgandet i 1 § af Giftermålsbalkens 10 kap. att „när man och hustru sammanvigde äro, då eger hvardera giftorätt i boet.”
Att i ordet eger ligger begreppet om en redan existerande rättighet, torde icke någon kunna bestrida; och deraf härflyter ovilkorligen den frågan, huru stor del egde hvardera makan, enligt oftanämnde lag, i deras bo i följd af giftermålet?
Härpå svaras att, efter landsrätt, lick mannen två delar och hustrun tridiung. men, efter stadsrätt, lika lott med den sistnämnda.
Denna hvardera makans egande rätt har ock lagstiftaren genom serskilda föreskrifter ytterligare bekräftat samt sökt bevara.
Man linner således bland annat hurusom i 11 kap. berörde balk stadgas att, der man eller hustru gjort gäld före äktenskapet, då må ej den andra makans giftorätt derför tillgripas; att, om gäld genom mannens eller hustruns serskilta vållande eller förgörelse tillkommit, deraf den andra ingen del eller nytto haft, den saklösas del i boet Lag-Utskottets Utlåtande, N:« 42. 5 ej må tagas till betalning af denna gäld; samt att, derest endera under äktenskapet gnidit sin enskilda gäld med bägges lott i boet, det skall vid arfskifte eller delning å dess egen lott räknas.
Flere stadganden kunde visserligen herntas ur 1734 års lag till bevis för den af Utskottet antagna åsigt, att hvardera makan genom äktenskapet förvärfvat rätt till en viss del af deras gemensamma bo; men de ofvan anförda torde för ändamålet vara tillfyllestgörande.
De ådagalägga nemligen hurusom lagstiftaren sökt betrygga den ena makans rättigheter i boet emot förgörelse af den andra; och detta bemödande hvilar ostridigt på förutsättning af en existerande eganderätt, hvars helgd ytterst blifvit af lagstiftaren erkänd, medelst tillåtelse för endera makan att undanskifta så väl enskild egendom som giftorätt, i bo.
Man har emellertid invändt att en så beskaffad egande rätt är oförenlig med det förhållande att giftorätten och således delaktigheten i boet under äktenskapet kunnat förändras, och man har, på möjligheten af en sådan förändring sökt grunda påståendet, att, om än genom äktenskapet rättigheten till giftorätt uppkommit, bestämmelsen af densammas belopp gjorts beroende af den lag, som gäller vid boets delning eller då rättigheten skall uttagas; — men ett närmare skärskådande af lagens bestämmelser härutinnan, samt de följder, hvartill berörde påstående leder, skall uppenbara oriktigheten deraf.
Sedan uti 10 kap. 2, 3 och 5 §§ Giftermålsbalken stadgadt blifvit dels att frälseman och bonde efter landsrätt, giftes till två delar och hustrun till tridiung i lösören och i fast gods å landet, som de i hjonelaget afla tillsammans, men att med deras giftorätt i stadsfastighet skall förhållas efter stadsrätt, dels ock att borgare och ofrälse man, som i staden bor, eger giftorätt efter stadsrätt, eller till hälften i arf och aflingejord och hus i staden så ock i alla lösören å landet och i staden, men, efter landsrätt, i fast egendom å landet med boskap och åkerredskap: så innehåller 6 § i åberopade kapitel att, om borgare eller ofrälseman, under hjonelaget, flvttar utur staden och sätter sitt bo och hemvist å landet, eller ofrälseman kommer i frälsestånd, då gånge med giftorätten efter landsrätt, samt att, i händelse bonde inflyttar i stad, han då åtnjuter giftorätt efter stadsrätt.
Nu ehuru häraf finnes att den rätt, som i och med äktenskapet för makar inträdt, kunnat jemlikt 1734 års lag sedermera förändras, kan likväl Utskottet icke medgifva att denna omständighet gifver stöd för ofvanberörde invänning.
På sätt visadt blifvit bestämde nemligen berörde lag olika gifto - 6 Lag-Utskottes Utlåtande, N:o 42. rätt, med afseende å dels egendoms beskaffenhet, och dels makars stånd eller hemvist.
Hvardera giftorättens vidsträckthet var emellertid uttryckligen i lagen angifven; och deraf visste således makarne vid äktenskapets ingående hvilka rättigheter derigenom uppkommo.
Bägge underkastade sig de inskränkningar eller utvidgningar deri, som för endera kunde uppstå, derest något af de i lagen uppgifna förhållanden, som dertill gal anledning, inträffade; men ehvad hände, voro rättigheterna utstakade.