Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För öfrigt, och ehuru det vore Herr Friherrens önskan, att hela det af Utskottet afgifna förslag till författning i ämnet ej måtte komma ifråga, trodde han sig dock böra vid serskilda delar deraf framställa några, här nedan anförda påminnelser; af Herr Friherre Ehrenborgh samt Herr Dalman, hvilka instämt uti livad Herr Friherre Boije anfört, äfvensom i Herr Hessles vid Betänkandet bifogade reservation; af Herr Doctor Moren: att då Banco-Ulskotlet redan i dess utlåtande N:o 6 tillkännagifvit sin önskan, att gemensamt öfverlägga med LagUtskottet i afseende på assignalions-rätten, Herr Doctorn anhöll, det LagUtskottet måtte med slutligt Utlåtande öfver ifrågavarande ämnen dröja, till dess en sådan öfverläggning med Banco-Utskottet egt rum; af Herr Ekerman: att han ansåg icke nyttigt att göra någon rubbning uti redan gällande Författningar i ämnet, och trodde något annat stadgande härutinnan ej erfordras, än det, att en assignations-utgifvare, då inneliafvaren styrker, det assignationen antingen icke genast inlöses af den, på hvilken den blifvit ställd, när den lyder å vista, eller icke accepteras, Lag-Utskottets Utlåtande N:o 180. 3 nar den är ställd på lid, är skyldig ansvara för assignationens belopp, såsom för annan löpande skuld emot ränta; äfvensom att den, på hvilken assignationen ulställes, är, efter tecknad accept, ansvarig derföre, likasom för andra utelöpande förskrifningar; af Herr Winberg, som förmält sig instämma uti Herr Hesslet reservation, med tillagd erinran: alt assignations-rätten, eller den rättighet, att utställa invisningar på annan raan, på annan ort, lill större eller mindre summa, på längre eller kortare tid, med eller utan vilkor, borde vara en fri handling, så vidt ej annan mans rätt förnärmades; att skyldigheten att emottaga dylika invisningar, eller det vägra, äfven borde vara lika fri; och att, som rättigheter och skyldigheter i detta hänseende hvila på ett inbördes förtroende personer emellan, ledande till ömsesidig lättnad och beqvämlighet vid afhandlingar, författningen härom borde inskränka sig dertill, att förebygga missbruk, lemna skydd emot bedrägligt förhållande, och förhjelpa den lidande till rätt, i det den tillhåller den felaktige till ingångne förbindelsers uppfyllande; af Herr Hessle: att han, under åberopande af sin reservation , ville tillägga den önskan,
att inrikes vexelrätt måtte kunna åstadkommas, och alt, för det sammanhang frågan har med rättigheten till assignering på Rikets Ständers Bank, återremissen måtte besvaras utaf Banco- och Lag-Utskottea gemensamt; af Herr Santesson, sorn åberopat sin motion; af Herr Olbers: att han förenade sig uti den mening, att någon viss summa för invisningar ej borde bestämmas. af Herr Helsingius, som förmält sig dela Herr Santessons åsigt; af Riksdags-Fullmägligen Hils Strindlund från Wester-Norrlands
Län, hvilken framställt enahanda anmärkningar, som Herr Winberg; samt ytterligare: vid i §. af Herr Dom-Prosten, Doctor Heurlin, Herr Winberg och Strindlund: att författningen borde utgöra ett helt för sig sjelf, innefatta alla behöfliga föreskrifter, och således, med upphäfvande af de gamla förordningarne, intaga hvad ur dem behöfde intagas.
Assignation borde ega samma rätt lill betalning, utmätning och bysättning, som skuldebref, således vara mer el ler mindre strängt executiv, allt efter dess form och löpande eller icke löpande egenskap; af Herr Ekerman: att, derest man stadgade, det assignationer skola in - ^S-Uttb tt ts Utlåtande Nto 180. rältas så som 17.08 års Förordning om Skuldebref innehåller, det vill säga, vara egenhändigt skiifue och undetskrifne af ulgifvaren, eller ock med vittnen förseddé, måste härigenom uppkomma elt hinder för den fria assignerings-rälten, emedan» de fleste assignationer utgåfvos- af personer, som bo på landet,, der. skribkunskapen vöre mindre allmän;, vid 2' §. af Herr Winberg: och.
Strandlund:: att! denna* §;• innefattade' ofta nog em osanning,, och borde såsom öfverflödig; utgå;; vid 3 af Herr Friherre Boijer att lian förenade sig i Hörr Bååths häremot afgifna reservation; men örn stadgandet skulle komma alt qvarstå; borde, efter orden ”utgifvarens gäldenär,” tilläggas,,förrredan förfallew skuld, emedan, i annat läll,, det origtiga» förhållande
Lundö inträffa,. att en‘ gäldenär,, som betingat sig 6 å. g månaders lidj kunde dagen» derpå: blifva' krafd för sin skuld; af Hérr Domprosten Döctör Heurlin:: att' föreskriften' bär syntes lem-- ligen öfverflödig..
Bevisningen derom, att den, pä< hvilken invisiiiiigen dragés, är utgifvarens gäldenär, biefve oftast svår att' åstadkomma.
Enklasteiagbudet vöre att, då» accept vägras,, invisningshafvaren får hålla sig till» den, sorn» in visningen utgdfvit;; af Herr. Winberg: och.
Strindlund: alt» stadgandet vöre öfverflödigt, och kunde utgå desto heldre,, sorn ej något» ansvar för vägrad accept vöre föreslaget, och ej hel lör; skäligen kundé bestämmas; af: Hern'Ekermansorn; åberopat Herr Bååths.reservation! ii denna del;; vid 4§" af Herr Efih'erre; Boije:' alt?
stadgandet försatte - en'gäldenär, , på h vil-- ken» invisning utställdes,, uti sämre belägenhet, än den hvaruti- lian kundekomma lill följd af egen revers, utan-bestämd förfallotid, helst en serskild skade-ersältning längre ned i förslaget» fastades vid underlåtenheten, alt invisningen infria.
Detta syntes vara orätt; oell-för öfrigt borde dét ej ankomma på den,, sorn fått invisiiiiigen, att-saklöst dröja nied dess företeende lill inlösen, liuiu länge sorn helst,, möjligen till dess den på- hvilken» invis - LogrU tito tets Vt’di amie A':o 180. 5 ningen är dragen, blifvit insolvent,, utan uppvisandet borde ske inom viss lid, så vida innehafvaren1 skulle bibehålla’ sim regress* till utgifvaren; vid: 5» §, af Herr Domprosten'
Doctor Hbiirlihi, Herr Willberg, och Strindlund: alt denna §. ej vore nog- utvecklad.
Man kunde” ej-, tvinga någon att pä invisningen teckna; det barn iöUé' antbgé densamma;’ utan5 blefve' det innehafvarens egen sak att1 skaffa’sig: bevis öfver vägrad1 accept’,- äfvensom öfver dervid använd’ kostnad,, hvilken1 senare kommer att' drabba’ den, sorn i vederbörlig ordning; åläggesatt’ inv-isningen5 inlösa;’ vid’ 6 af Herr Domprosten; Doctor Heurling Herrar Ekerman' oclr Winberg, samt' Strindlund-'?
att' endbst' första1 meningen:'”Har någon godkänt invisning, betule värdet till innehafvaren,” bordé’ qvarstå,> men1 det följande utgå1 såsom1 öfverflödigt;: vid 7 f; af Herr Domprosten' Doctor Heurlin', - samt: Herr Winberg, ochStrindlund: att’ detta sladdande möjligen kunde leda till’ förfång' för innehafvare af invisning,, och bordé således icke i logen inflyta, helst' den anvisade utvägeir nog; ändå’ kunde’ begagnas' af en> vinglande assignant; vid 8 §. af- Herr Friherre1 Boij?,' sorn’ åberopat’ och5 instämt- uti’ Herr Bååths afgifna'reservation vid q, iö och’ ii: Jg. af Hferr Winberg:och Strindlund: att’ sladgåndenä här borde inskränkas dertill; att-inneha! varén'antingen directe'eller genom 3idje man skulle affordra utgifvaren betalningen för icke accepterad invisning, och detta med första post,, sedan’bevis om vägrad’accept erhållits.
Alf annan åtgärd, medelst- korrespondence och underrättelsers meddelande,-emellan utgifvare och innehafvare, vöre onödig samt' ledde-endast till invändningar och omvägar.
Vid- to-§. serskilt,, är-af Herr Domprosten Doctor Heurlin anmärkt: 6 Lat-Utskottets Uilåtande A':o 180, att invisningen ensam ej torde böra anses innefatta tillräcklig grund alt lagsöka eller draga inför Domstol den, som vägrat acceptera.
En härmed öfverensstämmande anmärkning är äfven framställd af Herr Winberg och Strindlund.
Vid ii §. serskilt, är af de tvänne sistnämnde påmindt att, derest ej godkännaren vid förfallotiden betalar accepterad invisning, borde den, jemte bevis härom, återgå till utgif varén, för att af honom gäldas, på sätt i4 §• bestämmer; vid i3 §. af Herr Winberg och Strindlund: att hela stadgandet syntes böra utgå, helst det i allt fall är påtagligt, att förord i sådant afseende bryter lag och gäller företrädesvis; vid (4 §. af Herr Dom-Prosten Doctor Heurlin: att det ej syntes vara nog, att invisningshafvaren, i det fall som här förutsättes, endast undfår laga ränta, utan torde en billig straffränta i sådant fall vara den lämpligaste ansvarspåföljden för den, som brister i ordentlighet vid liqvidens uppgörande; af Herr Winberg och Strindlund: alt de önskade det r4 §•
V(>1’e me~ ra utvecklad.
Ränta, ej blott till 6 procent, utan ock a procent deröfver; borde tilläggas innehafvaren från in visningens utställelsedag, i fall af vägrad accept, eller från förfallodagen, om accept är erhållen, men betalning uteblifver, jemts ija procents provision, porto för tvänne bref och kost»ads-ersättning; vid 16 af Herr Winberg: att första perioden borde utgå; oeh af Strindlund, att hela §. kunde uteslutas.
Med Herr Winberg hafva mänga Ledamöter af Borgare-Ståndet instämt; och med Strindlund hafva inom Bonde-Ståndet förenat sig Nili Insulin från Stockholms
Län samt Pehr Nilsson från Christianstads Län.
I anledning häraf får Utskottet, som coramunicerat återremissan med Banco-Utskottet, och derifrån återfåtj: handlingarne i sammanhang med dera.
Lag-XJukotuti Uilåiandt f^:o 180. 7 sorn röra frågan om ny Vexel-Lng, vördsamt tillkännagifva, alt Utskottets, i Betänkandet N:o 64 framlagde lag-förslag hade för ändamål, att genom vissa lillagde bestämmelser, utöfver hvad 1734 års
Lag innefattar, närma invisningarne till egenskapen af vexlar, för att i någon mon afhjelpa rörelsens uppgifna behof deraf.
Detta motiv för lagstiftning i ämnet har likväl nu mera upphört, sedan Utskottet, i dess nästföregående Betänkande JN:o 179, afgifvit förslag till ny Vexel-Lag, tillämplig jemväl för den inhemska rörelsen.
I fråga om tryckta invisningar, fortfar Utskottet att hysa den i förra ■Betänkandet yttrade åsigt, och kan således icke tillstyrka, att nu gällande föi bud emot utgifvande af sådane, dragne på enskild man, upphäfves.
Med de handskrifne invisningarne åter företer sig ett skiljaktigt förhållande.
Då man i allmänhet måste erkänna, alt den mindre bemedlade, likasom den förmögnare, har behof utaf ifrågavarande ereditmedel, och att, om än, i handelns och näringarnes yttersta utgreningar, omförmälde behof mindre ofta uppstår för individen, det likväl derstädes mångfalldigas genom individernas stora antal; samt man tillika noga afväger fördelarne af en friare assigneringsrätt, såsom befrämjande lättnad och liflighet uti den allmänna rörelsen, emot de olägenheter, som någon gång kunna uppstå utaf fiihelens missbruk; tyckas skälen vara öfvervägande för den mening, att inskränkningen, enligt 1818 års Kongl. Förordning, uti lättigheten att utgifva handskrifne invisningar, bör försvinna.
Uppå dessa grunder, och med föranledande af hvad i öfrigt blifvit inom Riks-Slånden påmindt emot Utskottets förra Betänkande, finner Ulskotter sig nu böra, i stället för den i samma Betänkande loreslagne författning, vördsamt framställa det förslag: att Kongl. Förordningen den i3 Julii 1818, angående handskrifne, på sedelhafvarén eller på viss man och ordres ställde invisningars eller så kallade assignationers belopp, varder upphäfven; och att, såsom förklaring öfver 6 i 4 Cap Utsökninsg- Balken, stadgas mätte, i afseende på formen för handskrijven invisning, att densamma, för att gällande anses, börj i enlighet med hvad om Skuldebref f örordnadt är, antingen egenhändigt skrifvas och undertecknas af utgifvaren, eller af endera, då flere skrifva den under, eller ock bestyrkas af tvänne vittnen, hvilka på en gång varit tillstädes, och af hvilka det ena vittnet skall hafva in vis - 'ö .Uc- 1j'ski>ttcis ;Betcb>ki\fi<ie K';o . 81. ningen skrif vit; äfvensom att Jwail Lag och.
Författningar innehålla. rörande gäld enars betalnings ansvar för löpande och for icke löpande sk.äde-bref , skall vara gällande jemväl om invisning, allt efter densammas löpande eller icke löpande egenskap, såsom ut gifven antingen lill innehajvarén eller lill viss man och ordres., eller ock endast till viss marij utan medgif vande att den anå komina i annans hand.- v Slockholm den .3 April .i835* ;N;o 18 r.
Ankom itilJ ;Exp-Utsk. den 4 April.
Bet änkan dej i anledning ,af Kongl. Majits Nådiga Proposition, angående förändrad Ijdelse ,af 11 ,<$*. i g Cap. Handels-Balken.
Sedan Rikets Ständer, uti skrifvelse af den April sistl. år, hemställt om en .sådan förändrad lydelse af 11 §. i g Cap. Handels-Balken: ”Fordrar någon den gäld han vet gulden vara, eller nekar någon hos Domaren eller Konungens Befallningshafvande sin underskrift å skulde-bref eliel' annat ford rings-be vis, bote hälften af den sålunda emot bättre vetande fordrade eller förnekade summa , måls-egandens ensak;” oell Kongl. Majit, ,u ti Svar å Riks-Salen den 21 sisth Mars, g i t v i t Rikets Ständer tillkänna de skä], sorn hindrat Kongl, Majit att lemna bifall till Rikets Ständers berörde förslag; har Kongl, Majit, sorn, lika med Rikets Ständer, ansett ett tillägg böra göras uti o inför malde hvarmedelst det bedrägeri, att neka sin band och förskrifning, blifver belagdt med böter, efter samma beräknings grund, sorn §:n stadgar för den, som fordrar hvad lian vet guldet vara, genom Nådig Proposition af sistnämnde dag, lill Rikets Ständers öfvervägande och antagande, föreslagit en sådan förändrad redaclion af ifrågavarande ”Fordrar .någon ilen gäld han vet gulden vara, eller ne kar skuldenär sin hand och förskrifning, och varder funnen med osanning, bote hälften af det han fordrat eller vägrat att gälda, måls-egandens ensak.”
Då denna., af samtlige Riks-Slånden till Lag-Utskottet remitterade Proposition, i hufvudsaken instämmer med hvad Utskottet förut ti list vik t och Rikets Ständer för deras del beslutat, samt Utskottet vid den nu föreslagna redactions- förändringen icke tinner någon anmärkning förekomma, hemställer Utskottet vördsamt, att Kongl.
Majits ifrågavarande Nådiga Proposition må varda af Rikets Ständer antagen.
N:o lag-Utskottets Memorial N’,o iSa. » N:o 183.
Ankom till Exp.-Uuk. den 6 April.
Uti Lag-Utskottets Memorial, under N:o 173, med förslag lill sammanjemkning af de inom Riks-Slånden fattade skiljaktiga beslut, vid förehafvande af Utskottets Utlåtande
N:o 134* i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet N:o 42, rörande ändring i nu gällande
Lag, angående behandlingen af frågor om oenighet makar emellan, är, hvad angår frågan oin varning inför Dom-Capillet, af Utskottet hemslälldt, om icke vid det förhållande, att Ridderskapet och Adeln ogillat Utskottets afgifna Lagförslag i dess helhet, således äfven den del deraf, som åsyftat upphäfvande af omförmiilde varnings-grad, samt att Preste- och Borgare-Stånden uttryckligen förklarat sig densamma bibehålla, nyssnämnde Irenne Stånd hilgo antagas vara i detta beslut ense, och om icke, såsom följd deraf, uti det i Utlåtandet N:o i34 antagna förslag till författning i ämnet, emellan orden ”någre allmänt aktade personer ” samt de näst derpå följande: "och att derest sedan &c.," borde införas följande mejling: ’’att, om makarne ej heller härigenom till enighet återförasde skola inkallas till Dom-Capitlet, att der förmanas; varande för den händelse, att Ridderskapet och Adeln, emot förmodan, skulle åt dess förra beslut gifva en annan tydning, än Utskottet sålunda förutsatt, proposition till omröstning i förstärkt Lag-Utskott föreslagen; — och hafva, i anledning häraf, enligt från Riks-Stånden meddelade Prolocolls-Utdrag, blifvit fattade följande beslut, nemligen: af Ridderskapet och Adeln: alt Slåndet, som godkände det sätt, hvarpå Lag-Utskottet uppfattat
Ståndets beslut, gillade den föreslagna Volerings-Propositionen; af Preste-Ståndet: alt Volerings-propositionen gillades; af Borgare-Ständet: att Memorialet afslogs; och af Bonde-Ståndet: att Ståndet vidblef sitt förut fattade beslut, och biföll i öfrigt Utskottets Memorial.
Nu, ehuru af Ridderskapets och Adelns omförmälda yttrande sjmes följa, att samma Riks-Slaud är ense mecl Preste- och Borgare-Stånden om bibehållande af förmaningen inför Dom-Capitlet, såsom en varningsgrad, och att således all fråga om votering i förstärkt Utskott, rörande sjelfva principen, skulle förfalla; finner dock Utskottet, med afseende på orda-lagen i Ridderskapets och Adelns beslut, samt enär yttranden saknas, huruvida det af Utskottet för nämnde fall uppgjorda rcdactionsförslag blifvit af Rid - ZöA, till R.
Vrot. i834 och 18,35. 7 Sam], , Afd, 3 Randa. nät Häftet, 3 I®.
FJritJykta Lfrg-Vtskotten Memorial N:o i95. derskapet och Adeln samt Preste-Slåndet antaget eller icke, sig böra, ors dessa tvänne Stånds närmare Utlåtande i ämnet härmedelst vördsamt anhålla.
Stockholm den 3 April i835.
,N:o i83.
Ankom till Exped.-TJtsl. den 7 April.
Memorial, öfver anställd omröstning, i fråga om intecknande af så kallade Undantags- Contract.
Sedan, enligt från samtlige Riks-Stånden ankomne Protocolls-Utdrng. af den 16 och ao sistlidne December, Rikets Ständer godkänt den vöter ings-proposition, sora blifvit föreslagen i Lag-Utskottets Memorial N:o 170, med förslag till saramanjemkning af de inom Riks-Stånden fattade skiljaktiga beslut, vid förehafvande af Utlåtandet N:o »Si, i anledning af gjorda anmärkningar vid Betänkandet N:o 1\Q, öfver Riksdags-Fullmägtigen Nils Strindlunds motion, det stadgas måtte, att afhandlingar, hvarigenom någon förvärfvar sig nyttjande-rätt till jord, eller betingar sig så kalladt undantag eller afkomst af annans fasta egendom, böra intecknas för att vara gällande ; så har Förstärkta Lag-Utskottet, på sätt 73 § Riksdags-Ordningen föreskrifver, denne dag anställt omröstning efter omförrnälde veterings-proposilion, så lydande: ”Den, som vill, att nndantags-aftal skola intecknas, och författning derom utfärdas, i öfverensstämmelse med Lag-Utskottets, i Utlåtandet N:o 161, afgifna, och af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet bifallna förslag, röstar Ja; Den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, hafva Rikets
Ständer beslutat ett sådant lag-förslag i detta ämne, som instämmer med Presle-Ståndets yttrade mening, under iakttagande af den redaotion, Utskottet för denna händelse tillstyrkt."
Voteringen har utfallit med 80 Ja och 3q Nej; och sorn Ja således runnit, kommer det ifrågavarande författnings-forslaget att erhålla den lydelse, som Utlåtandet Nro 161 utvisar.
Hvilket Förstärkta Lag-Utskottet skolat hos Rikets Ständer vördsamt anmäla.
Stockholm den 7 April r835.
STOCKHOLM, i83S, hos J. A. Wallbcr.
Uag- Tj-t&kottets Utlåtande N:o 184- 1 N:o 184.
Ankom till Exp_Utsk. den 26 April.
Utlåtande, i anledning af återremisser utaf Betänkandet, iV:o 178, öfver Herr TU. F. Dalmans motion, att häktande, pä grund af anklagelse för brott emot 5 Cap. 1 §.
Missgernings-B alicen , ej måtte ega rum förr, än Konungen yttrat sig, huruvida saken skall nedläggas eller icke, samt Domaren derefter pröfvat, om skäl till häktande förefinnes.
Betänkande har blifvit från samtlige Riks-Stånden återremitterad!, på grund af gjorde anmärkningar, hos Högtoflige Richlershapet och Adeln: af Herr Friherre L.
Boije: att ehuru Herr Friherren ej delade den farhåga, som Molionairen i främsta rummet framställt såsom motiv för sin motion, nemligen att den af Rikets Ständer beslutade förändring af 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken, hvarigenom grader i straffet blifvit stadgade för gradalioner i brottet, och detta definieradt såsom beslående uti lasteligt yttrande om Konungens person eller gerningar, skulle kunna tvdas deihän, att äfven en granskning af Regeringsåtgärderna härunder innefattades, funne Herr Friherren likväl sig böra understödja motionen, såsom, i hans tanka, öfverensstämmande med rätta förståndet af 1777 års Kongl. Bref. Såsom' Herr Friherren förstod delta Kongl. Bref, hade Konungen i de anför da motiven sagt
Sig vilja förekomma, att enfaldiga undersåter, för ullåtelser, som fällas i obetänksamhet eller okunnighet, skulle kunna inneslutas i fängelse, och derigenom blifva så utblottade, att förlust af heder, förmögenhet och helsa ofta vore deras straff, innan Konungen utlåtit
Sig, huruvida åtal borde ega rum eller icke; och i sjelfva beslutet funne Herr Friherren ej något, som stod i strid med dessa motiv, eller ett enda ord, sorn berättigade actorer och domare, att handla emot de samma.
Det en-i da skäl man för den strängare meningen kunde åberopa, vore det, att det Kongl. Brefvet slutas med de orden:
,Jeller med ransakningen fortfara”, och man drog deraf den slutsats, att ransakningen, för att kunna fortfara, redan förut måste vara börjad.
Men det låge i sakens natur, att den angifne Bihang till R- St.
Fröt. 1834 och 4835. 7'de Sami. iista Afd. 2-dra Band, i i2-te Häftet, 3 Lag-Utskottets Utlåtande iS :o /<$’./. ■måste inkallas till Domstolen eller Konungens Befallningshafvande för att förhöras, huruvida han vidkännes sitt yttrande, innan förfrågan afgår till Kongl. Maj.t om åtalets fnliföljd; och af berörde åtgärd, som utgjorde ransakningens början, följde väl icke någon rättighet alt genast arrestera den anklagade.
Herr Friherren ville således tro, att ett undantag här verkeligen blifvit gjordt ifrån Lagens allmänna bud i i Cap. 2 §.
Straff-Balken; oell såsom stöd lör denna mening åberopade han vidare den tillämpning af det Kongl.
Brefvet, som skall egt rum under framfarne tider, närmast efter detsammas utfärdande.
Under Gustaf III:s och Gustaf IV Adolfs Regering hade, så vidt Herr Friherren egde sig bekant, arrest för ifrågavarande brott aldrig egt rum förr, än Konungen tillåtit målets upplagande.
Herr Friherren ville i detta afseende anföra arne exempel.
Del hade händt, år 1789 eller 1790, att en Fänrik vid Gardet, hvilken sedermera fick en olycklig märkvärdighet, och hvars namn var Johan Jacob Ankarström, afreste till Gottland och, korrt efter ankomsten till Wisby, på öppen Källare, tillät sig lasteliga yttranden om Konungen.
Saken åstadkom buller på stället, serdeles som Gustaf III var högt älskad af Borgerskapet, och man ville genast arrestera den brottslige; men då Borgmästaren, med begäran härom, infann sig hos tilltörordnade Landshöfdingen, svarade denne, att han icke vågade bifalla arresteringen, men skulle inrapportera målet till Konungen, och Ankarström återvände, i följd häraf, lös och ledig till Stockholm.
Konungen anbefallde sedermera åtalets anställande, och Svea Hof-Rätt förordnade undersökning vid Kämners-Rätten i Wisby, men Ankarström förblef, efter hvad Herr Friherren ville erinra sig, till och med under hela ransakningen, på fri fot.
Det andra exemplet hemtades från Guslaf den IV Adolfs Regering.
Under denna Konungens vistande i Tyskland, inkom rapport till den då tillförordnade Regeringen, att en Borgare i Enköping hade talat lasteligen om Konungen.
Regeringen afsände rapporten till Konungen, och först sedan
Han anbefallt åtalets anställande, arresterades Borgaren.
Efter hvad Herr Friherren förmodade, var det under Konung Carl XIILdes Regering, som underordnade auctoriteter börjat missförstå 1777 års Kongl. Bref; och det borde väl icke komma i Iråga, att nu, åt ett sådant missförstånd , huru långvarig häfd det än vunnit, söka gifva kraft utaf Lag; af Herr C. G. Stuart: att äfven han, som instämde med Herr Friherre Boijej ansåg den för lasteligt tal emot Konungen anklagades omedelbara häktande vara i strid emot både meningen och ordalydelsen af meranämnde Kongl. Bref: och att, sedan Rikets Ständer, för deras del, beslu - Lag- U:slottets Utlåtande JY:o 1<S/}. 3 lat en sådan^lagförändring, alt yttranden om
Konungens gerningar äfven kunna blifva föremål för åtal, det vore mera skäl än förr, att befara förhastade arresteringsåtgärder; af Herr W. F. Dalman: det han, under åberopande af hvad Herr Friherre Boije anfört, samt af innehållet utaf de vid Utskottets Betänkande bifogade reservationer, äfvensom af den förefallna debatten inom PrcsteStåndet, hvilken meddelade åtskilliga exempel på den vanliga beskaffenheten af angifvelse!- för lasteligt tal å Konungen, och hvaraf inhemtades, huru de mest lumpna anledningar ofta blifvit begagnade, för att anklaga och häkta enfaldige och okunnige personer, trodde sig böra fästa uppmärksamheten på ett stadgande i Rikets Grundlag, nemligen 16 §.
Regerings-Formen, der det heter, att
Konungen ”icke må någon förderfva eller förderfva låta, till lff, ära, personlig frihet och välfärd, utan att han lagligen förvunnen och dömd är”; och Herr