Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
abservationer af den döda naturen ar förf.
lika angelagen att - få fram som allt annat.
Consuelo ar deremot alltigenom en kvinnas dröm om den högsta kvinnolycka, och den gör - intryck derför att denna dröm ar hämtad från hjärtats in- nersta djup, men bredvid detta hufvudinnehåll ' göra de rent målande skildringarna föga intryck.
Man har ingenting kvar i ögat, men mycket i sjalen.
Lifvets myllrande, blandande och fasaväckande rikedom kan troligtvis endast det manliga snillet ge en aning om, men nar det galler att tränga till personlighetens djup, da ar det fraga om inte kvinnan kom- - mer langst.
Nar Dickens skildrar brottet, ger han oss ett, öfvervaldigande intryck af fasa, vi se och höra - brottslingen, - och håret reser sig p&amp; hufvudet.
Men han kan icke.
följa brottets genesis i sjalen på samma satt som George Eliot, han kan icke som hon lagga fingret på den mikroskopiska - punkt, der sofismen har börjat sin förgiftning af samvetet.
Skarp, fin .psykologisk analys, det tyckes vara det kvinliga geniets fatta falt på det skönliteriira området.
Med de samra kvinliga författarne ---- t. ex. missromanerna - ar det samma förhållaiide som med m h g a kvinnors lif: kärleken tar u p p mycken plats, men ar af en ganska vattnig beskaffenhet.
Kvinnans intresse och begiifning för det personliga visar sig också, nar hon triider ut i arbetet, och blir der både hen- nes svaghet och hennes styrka.
Hon ar yttest beroende af de personer, med hvilka hon ' har att göra.
Hon trifs med arbetet, såvida hon trifs med .personerna.
Om hon till dagligt bröd da och då, far ett van- ligt ord, kan hon arbeta längre iin krafterna räcka, men passas hon in som en ensam kugge i ett maskineri, då fryser hon ihjäl, antingen.
hon eller intresset.
Med den samman- blandning af känslo- och försthdsverksamhet som ar henne egen, lägger kvinnan mera .än mannen hela sin sjal i arbetet.
Bevis på detta &amp; r att kvinnor på sina fristunder tala om ar- betet, under det mannen halst slippa ifrån det.
Säkert lir det flere kvinnor an man som i arbetet göra mer %n sin pligt, men jag tror att proportionen af dem som göra mindre an sin pligt ar ungefär lika p&amp; båda sidor.
E n kvinna låter kanske inte sh grofva försummelser komma sig till last, men rubbningar i det inre lifvet återverka deremot hastigare på hennes arbete, an hvad som ar fallet med man.
E n man kan k. ex. mycket val genomlefva en spannande karlekshistoria,
eller g&amp; igenom en djup sorg p&amp; samma gång han +er sitt arbete, och man skall knappt marka nagon skilnad.
Aterigen samma sak: känsloiifvet är hos mannen ett omride för sig, som han icke p&amp; samma, sätt som kvinnan sammanblandar med sitt öfriga lif.
- Det är nog allt detta som ligger bakom det yttrande, som man har hört angående kvinnans arbete:.
" hon har ingen rutinn.
Nej, för att ha det har hon för mycket entusiasm, men också för litet af detta maskinmässiga stitt att arbeta, som lefver kvar sen intresset är borta.
Kvinnan har gränslöst svart att bli en maskin, vare det sa.gdt till hen- nes beröm eller tadel, hvilket som hälst.
Entusiasm och offervillighet för en id6 tyckes i våra tider vara vanligare hos kvinnor än hos män.
På kulturens arbetsfält äro kvinnorna ännu ett ungt folk, och de arbeta meit ungdomligt kraftslöseri och med ungdomliga förhoppningar.
Hannen hinle stundom i t nykornlingarnes ifver.
För dem har arbetet for länge varit t v h g för att vara nå.got dyrbart, och står i för nära sammanhang med penningen, för att bars en s&amp; ideel prägel.
Kommer sh dertill att mannen ha ear jargon, som öfverdrifver deras " faktiskhet " och cynism och kvinnorna ofta en ideelt entusiastisk jargon, som ar ganska ihålig, så har man ännu en anledning till misshällighet och missförstånd mellan könen.
Såsom arbeterska måste m m önska kvinnan mindre käns- lighet, mindre hänsyn till personer och - mera helsa, mera animal lifskraft, t y eljest kan hon aldrig täfla med mä.nneix.
Men entusiasmen m&amp;ste hon behålla, t y det iir med den som hon skall tillföra kulturarbetet ett nytt, välbehöfligt, uppfri- skande element.
Att kvinnans vetande kan omfatta samma omriden s o n mannens, torde väl numera få anses som afgjordt.
Xen iifvec har visar sig hennes särskilda begafning för det persod2j.a ..
Det der Faust-begäret att veta allt, endast för att veta, ar sällsyntare hos kvinnan an hos mannen.
Hon kommer alltid att i vetenskapen mest älska tillämpningen.
Säkert blir det sällan en kvinlig vetenskapsman, som reser världen omkring f ~ att r se efter om det stir noch " eller " en * i ett gammalt mögligt manuskript, men sällan torde ock en kvinna ha den objektivitet och ihärdighet, som fordras för att göra iaktta- gelser under 20-30 år och sedan p&amp; dessa bygga ett system, J a g är rbdd att hon sökte n&amp;gon genväg till systemet.
M ~ E
i sådana yrken som innebära tillämpning på människor af de vetenskapliga.
sanningarna, sasom t. ex. läkarens och lärarens, der skall hon säkert bringa nytt lif.
Kontakten med de man- niskor som hon har att göra med, eggar och inspirerar henne mycket mer an mannen.
Som läkare skall hon inte frestas af sin vetgirighet att önska patienten redan på obduktions- bordet, och som lärare skall hon sällan vara nöjd med en objektiv utredning af ämnet, hvilken öfver elevernas hufvud Lterstudsar från vaggarne.
Som historiker skall hon med sin blick för det personliga upptäcka motiv och faktorer, som männen gått förbi.
Som regent skall hon i hög grad ha den egenskapen som den store kulturhistorikern Taine fordrar af hvarje styresman, att kunna, när han stiftar lagar, ställa för sitt inre öga de personer, för hvilka lagarne stiftas, och alla deras förhållanden.
J a g vill inte rakna upp flere sysselsättningar - det är erfarenheten som skall visa på hvilka platser kvinnan duger.
Men öfverallt skall det visa sig att hon inverkar på ett an- nat satt an mannen.
Såvida hon nämligen icke är en afgjord medelmåtta, t y då skall man kanske i hennes verksamhet icke kunna se något spår som röjer kvinnan.
Men duger hon till något, så är det derför att hon ar i besittning af sitt köns hela makt, att de akta kvinliga egenskaperna ha hos henne ej blifvit utrotade, utan tvärtom förstorade, generali- serade.
De största kvinnorna ha alltid varit mer kvinnor än andra.
Det der intresset för det personliga ar ett element, som sorgligt ofta fattas i kulturarbetet.
Hvarför är embetsman- nen så obarmhertig, läkaren så, loj, läraren så!
pedantisk, predikanten så torr, författaren sh enformig och allesammans så grhdaskiga?
Derför att de icke förstå det personliga lifvet, utan endast hålla sig till några s. k. saklige grunder.
Det %r vackert att endast tänka p % sak och icke person, säger man.
Ja, i egendomsfrågor och jury-mål visserligen.
Men det är ocksa vackert att se en människa, om hvilken man känner på sig, att hon, trots all logik och all förstAndsutveckling, kunde om det gällde alldeles glömma sak för person.
Och just det är kännetecknet på en verklig, en kvinlig kvinna.
Och så ha våra undersökningar ledt till det resultatet, att på alla områden ar ridas ewig Weibliche " det samma som fldas emig Persönlichen. '
Till sist ett tankekorn till framåtsträfvande medsystrar.
Är det klokt, är det förståndigt, att jämt säga till männen: låt oss komma med i arbetet, vi äro s&amp; samvetsgranna, vi äro så dugliga - och vi äro alldeles lika er!
Är det ett lockbete, det?
Är det endast litet mer enformighet som vi skola tillföra världen?
Nej, låt oss hällre säga: slapp oss in, s&amp; F a l l ni få se p&amp; n&amp;got nytt!
Vi äro sa olika er, vi ha sätt att ta saker på, som ni icke kan drömma om.
- ' Det vore klokare, och hvad mera är, det vore sannare.
Ufe.
Pater-noster.
Dram på vers i e n a k t a f Franqois Coppbe.
Ofversatt a; f Ernst Lundqvist.
- - Per~onerna: Roso Norel.
1Q-rkoherdon.
Zélie.
- Grannhustrun.
Jacquos Leroux.
- Soldst.or.
- En officer.
- Bel.leville i maj 1871.
Ett rum pli nedre botten med en dörr och tv8 fönster i fonden vettande ut&amp; en liten solig tradgiird full af blommande rosenbuskar.
Bortom trädgiirden, som begränsas af en 1Bg mur med öppen grind, s e r man en förstadsgränd och digra höga fabriksskorstenar.
Rum- mets möblering &amp; r ytterst enkel, nastan landtlig.
En skank, ett rundt bord, halmstolar med.
och utan ryggstöd.
Till venster en kamin prydd med en madonnastaty i mhlad gips.
Till höger ett gammaldags skrif- ' bord och ett bokskiip af valnöt fullt med oinbundna böcker.
Pli vlg- .gama ett stort krusifix af elfenben och tvA helgontaflor.
Dörrar fil1 höger och venster.
Grannltzrstrun.
(Vid ridans uppgång sitter Zélie, en gammal tjänarinna, .klädd i mössa som bondgz~mmonaa, på en stol, djupt nedslagen.
Bredvid henne star grannhustrun, en ung kvinna a f den parisiska förstadstypen, barhufvud, med en matkorg p&amp; armen).
Grannhustrun.
Det &amp; r d8 riktigt sant, att er abbé blef skjuten Af de banditerna?
Zélie (~zickar jakande).
Helt nara, strax om knuten, Vid rue.
Haxo - bad ' han och andra kyrkans man; Det var i förgat- dh regera ' packet In.
Tiu en viilsignelse i sjalfva dödsminuten Han lyfte upp sin band och föll till marken se ' n.
Vhr granne sbg ' et, han ber&amp;tta9t se ' n p6 dagen.
Bhd ' jag och fröken Rose, vi sa ', d&amp; han blef tagen Som gisslan: " Hvad gör det?
Han kommer snart igen! "
Han ju s&amp; alskad var af alla har i trakten.
Han var sh bjtirtegod ockfrom.
fördömda tross!
(Man hör gevdrssalvor ph a$gtdnd 1.
- Grannhustrun (rycker till).
Ab, Gud!
Zélie (stiger upp.)
D ' &amp; trupperna!
G&amp; p6 ni, h#mna oss!
: Skjut ner dem allihop!
I dag ha vi ju makten.
Nu straffar himmelen de skurkarne, Zelie!
kb, ni kan aldrig tro, s6 mycket folk de doda.
Ja, senast i g&amp;r kval1 jag s8g vid vart rnairie E n rannsten full af blod, gatstenarne va ' rbda, En * grlslig syn!
och tank hur mangen skuldfri man Zelie.
.Om nagon miinniska tir skuldfri, var det han!
Stackars abbé Mord!
Han offrades i st.riden och var anda s&amp; mild och god som ingen ann '!
Jag tror att mänskorna a ' tigrar nu far tiden.
Jag ar fr6n landet, jag, och jag &amp; r dum, förstas, Men folket i Paris a ' skurkar, kannibaler Och ha ej mer f ö r s t h d i slrallon an en g&amp;s.
Kommunen, hvad a r det?
Men gudnhs, Nu frhssar man i bIod som törstiga schakaler, Tar gisslan ja, precis som i ett röfvarband!
- Och mördar denne man, ett stöd för alla svaga Och som, d&amp; staden var belagrad och i brand, Gaf bort hvarenda smul och svalte sjalf ibland Nej, man har inte ratt att uiördarne beklaga.
, Det &amp; r ett rattvist straff för deras grymma dhd; Den obarmhertige f6rtjanar ingen nhd.
NAja, p$ sildant pack ar det just ingen skadta.
Abbén, han var s$ god.
DA det sar arbetsbrist, Gaf han bort milngen slant, det ap.
d&amp; sant och visst, Och hvar ban visa ' sig, s i blefvo alla glade.
Nu hr han skjuten - död!
Hans syster, fröken Rose.
Som ju s % innerligt var fristad vid sin broder9 Hon a r val alldeles förtviflad nu, förstis?
; B&amp;.
Ja, hon &amp; r rent forryckt - bon grabter tirefloder.
Först sa ' hon ingenting, hon teg - en timme visst Och jag blef radd, att hon försthdet hade mist.
Se ' n bröt hon ut i skrik SA sk8rande och galla, Det lat som hon Paris till ansvar ville stalla; " h, det &amp; r skhdligt gjordt! "
sh Itit det bvar minut.
Och nar hon SA blef trött att rasa, vrida hander, Der inne - (pekar d t renster) - p&amp; en stol hon somnade till slut.
Jag hörde henne nyss i drömmen sktira tander, Och nar hon vaknar, d$ -!
- Qranmhust~un.
E r oro jag försfair.
f élie.
Jag har hos henne tjant i minga, minga &amp; r - Ja, det blir femton air, dib Nartinsds ' n &amp; r inne.
Ett tarfligt borgarfolk va9 hennes far och mor, Men de va ' döda re ' n.
Tolf Ar var hennes bror, Och tjugu var hou sjhlf, men hennes unga sinne Var redan moderligt.
I skolan gossen fick De vackraste betyg, ban var s % snEbll och kvick Och hade godt försthd, godt hjarta och gode minne.
I seminariet, der fick han alltid pris Och gjorde sig bemarkt p&amp; alla sltt och vis.
DA kom der en kusin - en praktig glrd hen hade Och friade till Rose, men hon gaf hoaom nej, Ty hon var fast bestlmd att aldrig gifta sig; Hon skyllde p&amp; sin bror, till friaren hon sade: Jean en gAng blir prest, skall jcg hans husfru blin, - *
Och denna föresats har hon statt fast uti.
a t brodern, &amp; t sin Jean, sitt hela lif hon skankte; Man aldrig syskon sett s&amp; ömma mot hvarann '.
Och t a ~ k, nu ar han död, en stidan arans man!
a h, detta brödrakrig!
Det gick just som jag t8nkte: Jag mins, nar han blef niimd till prest har i Belleville E t t .fattigmans kvarter och ganska ruskigt till.
- Jag blef förskrackt, d&amp; jag den nyheten fick höra, En aning sa ' mig, att det skulle illa g&amp;, Men fröken sa ' s&amp; strangt: " S&amp; mycket battre d&amp;, Der f&amp;r min kare bror dess mera godt att göra! "
De orderi minnes hon kanhanda nu i .dag.
(Brister i grdt.)
%h, gud i himmelen!
Ett stidaut olpksslag!
- Rose f i o p a ~ inne .i sitt r m t till venster.)
Zblie!
Hon ropar.
Zelie.
Ja, jag bör.
Nu ar hon vaken.
DA a r det kanske bast, att hem ni er beger, Ty om hon börjar att beklaga sig för er Och grsta - ni forstsr - lugn a r ju hufvudsaken.
God afton da, ZBlie.
Ni snart mig Aterser.
Rose (svartklädd, inträder, förlcrossad af sorg och med ndstan vaclclande gdng.
Zdie slcyndai.
emot henne och stöder henne.)
Är fröken bättre nu?
Hur s&amp;?
Jasii, det var ju sant - - -- ja, jag har sofvit nu Och drömt - en graslig dröm!
En mur en graf man grafver Och fAngarna stalls opp - gevären sigta - hu!
Att sofva kallas det.
Ah .- jag af smarta kvgfves Jag &amp; r s&amp; törstig.
(Hon sätter sig.
Z8ie f i j z d e r henne ett glas vatten, som hon beguriligt d ~ i c k e i *.)
Kanonen h8res ej?
I drömmen hördes den.
Man d i s s ej mera?
z !&amp; ?.
Rebellerne fAtt stryk; de morslm sig förgafves.
Och efterhand blir allting lugnt igen.
Har r&amp;der ordning nu.
Och hvilkst siider se ' n!
S&amp; bl&amp; som nu i dag jag himlen ej sett ofta.
BAr triidgard sthr i blom och alla, rosor dofta.
Naturen slirattar blott At vabra lidanden!
De dumma fhglarna SA muntert musicera, Och biomrnor sprida, doft ur hvarje liten por, Hvad rör det dem, att man har skjutit ner min bror?
Min bror, min kare bror!
Jag ser dig aldrig mera!
(Till Zdlie.)
En timme visst jag sof.
Har någon varit har?
Ja, Blanche, var granne.
Blanche?
- Nu mins jag Bvem hon &amp; P.
De &amp; ro fattiga.
Min bror l&amp; ofta biim Matvaror till dem.
Ja, de känna honom, de!
Blie.
Och kyrkoherden.
Rose (haftigt.)
Jag honom ej vill se.
Bélie.
Hvad tänker fröken p i?
Han stod abbén s&amp; nara, Han var hans baste van n&amp;st er, s&amp; viat jag set.
Att trösta er, det Pr bans pli&amp; hans rr8ttigbet.
Han kommer väl igen?
261 Zelie.
Ja, suart.
Jag kan ej neka Att trlffa honom d&amp;.
Han alskade min Jean!
Och det är ju ett skal, som máste mig beveka.
Men om han kommer med en gudelig harang Om undergifvenhet - d&amp; kah jag inte tiga!
Men i ett sidant fall kan till och med en prest E j vaga saga mig, att Herren kanner bast Hvaraf mig görs behof, och att Han agar mest Den, som Han alskar högst, om ockss underliga Hans vagar synas oss.
Lemna mig, Zélie!
(Zdlie g&amp;-.)
, Scen 3.
Rose (ensam.)
Frán detta usla lif kan jag d5 ej bli fri?
Jag lefver!
Dagarna ska ' följa p i hvarandra, Och visarn p&amp; mitt ur skall tyst och flitigt vandra Och räkna timmarne som fordom natt och dag.
Man dör d&amp; inte strax utaf ott sádant slag?
Nej, jag tir inte död och inte Aldrad heller.
Ej Döden ar s&amp; rask kanske, d&amp; mig det galler.
Jag kan stA ut - hvem vet?
- i tio, tjugu Ar Med denna fratande och standigt vakna smarta, Som v&amp;xer likt ett ta.ggigt ogräs i mitt hjarta Och sargar det sh grymt med djupa, djupa s&amp;!
E t t stackars djur, - ja det Atminstoiie man slagtar, DA det har tjänat ut, men jag skall stanna kvar!
D&amp; Jean ej finnes mer, jag intet skäl ju har Att lefva detta lif, som nu jag blott föraktar.
Ah, om jag hade en af dessa skurkar har, Jag strop den uslingen!
Mitt hat det skulle lindra ..
De a ' besegrade, men m&amp;ngen flyktad ar, Att dölja rymmrirne skall nog bli kart besvar For somliga - och Gud gör intet att det hindra!
Det vore rbttvist, det!
För mycket jag begar.
Ah, efter detta mord är jag en annan kvinna, o
Allt vekt hos mig jag kant allt mer och mer försvinna.
Fran folket stammar jag, dess vilda drifter brinna Hos mig, och ingen kan mig blidka eller vinna Med tal om himmelen, fUrl&amp;telse och hopp.
I g8r jag tarar gjöt, de stannat i sitt lopp, Jag sviiuer dem - det ar ett farligt gift, m&amp; vara!
Men de ha gjort förnuft och ögon mera klara.
Om deras Gud fins till - men derpi tviflar jag -, S i har han ingen kraft emot de ondas skara.
Är han en maktig gud?
Nej, han ar blott en svag!
Du, som en skuldlös man har 18tit d6 och lida Och mot de goda stalt dig p&amp; de ondas sida
Nu mib han komma, pesten.
(Under de sista orden har kyrkoherden, en gammal hvithbrig man, intradt i fonden.
Han går öfver den lilla tradgdrden och tannar pd runarnets tröskel.
Rose blinr honom varse.)
Der ilr han!
Scea 40 Rose.
Kyrkoherden.
Myr&amp;ohe~den.
Rose (med jiimtande röst.)
Tack f6r att ni kom hit; Men jag ar sil förbi - till ingenting nu mera.
Mitt hjarta &amp; r i tu, ja, styckadt bit för bit.
Jag kommer till er se ' n, s&amp; f&amp; s i resonera.
Ni h611 ju af min bror.
Jag föga artig air, Herr kyrkoherde, men det maste ni förlita.
Jag blir utom mig, nair jag talar om det d e r.
Hvad jag behöfver bast a r att f&amp; riktigt gr&amp;ta.
# yrkoheden, Om jag ä r till besvar, s&amp; gair jag genast, men, P dag jag hade blott ett enda ord att saga, Ett ord, som likväl bör I h g t mer &amp; n andra viiga: Rose, trösta er!
E r bror &amp; r nu i himmelen!
Jag vantade just detta tomma ordet, Som tank163 egoism alltjgmt p&amp; tungan bar.
Jean ar i himmelen!
J a visst, ja!
Men han a r Ocksh vid rue Haxo, der de begingo mordet, Vanst&amp;ld och blodbestlknkt, och stel lian ligger der.
Allt detta griisliga &amp; r sannhagar man kanner, Jag ej förmir att se, hur an jag blicken spanner, Min Jean der ofvan skyn med palmer i sin hand, Men liket kan jag se, det &amp; r ej dikt., dess varre, .Och de, som gräfde ner hans kropp och vräkte sand - Och sten och grus derp6, begrnfde deribland .Min tro p i himmelen, min tillit till V6r herre.
DA kannibalerna sin mordlust sliickte p6 En stackara värnlös prest., min arme broder - dii ' Var himmelen s6 klar och leende och b15; .För s8dan bagatell och p6 s6 klena grunder, Besvarar den sig ej att göra nhgra under.
S e er omkring!
Paris &amp; r som en slagtarbod, Det brinner öfverallt, man mördar gamla, unga, .Och staden drunknar i petroleum och blod.
Men himlen?
Den &amp; r tyst, och inga blixtar ljunga.
Fast syster till en prest, jag hatar er Försyn, J a g trotsar Honom der han tronar ofvan skyn!
Nhviil - förbanna mig!
Nej, jag er blott beklagar.
.Ack, edra hadelser kan jag s&amp; val först8 - .Jag hör dem ej, och Gud förliter dem- oclrs&amp;.
.Men en det fins, sola ej er vilda sorg behagar: E r bror i himlen, han som dog martyrens död, Han lider, dii han ser sin systers sjalanöd.
Rose (brister i Åh, jag vill dö -!
Jag kan ej 1At.a bli att gr6ta - .Jag vet ej, hvad jag sagt - ni maste mig förlhta - .I paradiset &amp; r min bror - ja, ni har ratt - Men jag skall lefva, jag; tror ni, att ' det blir latt?
.Att rifva i mitt s i r &amp; r oratt.
m&amp; s&amp; vara,.
.Jag vill ej fara u t p6 detta vilda satt, Men - han var mig s i khr!
Ni skulle veta bara -!
Ldngt mer an syster var jag för min stackars bror.
D&amp; han var liten, var jag nästau som hans mor, hans fromhet ' var sh stor Och se ' n, dA han blef prest - Dagny.
16 -,
Jag honom alltid som en vördad far bemötte.
Men han var s&amp; naiv, s&amp; tankspridd, s&amp; nervös, Och som ett litet barn jag derför honom skötte.
P i en g&amp;ng som en mor- och som en faderlös Jag alltsi nu tir dömd att sörja och att lida, Se ' n han af mördarne blef ryckt ifrAn min sida.
Det var s&amp; skönt, s&amp; Ijuft, vArt lif p&amp; tu man hand I detta lugna hem.
Om kvällarna ibland Han laste eller skref; jag satt bredvid med sömmen - Just der jag sitter nu - jag ser det som i drömmen!
Vi sade ingenting.
Men älskar man hvarann Som vi - ja, d&amp; behöfs det inga ord minsann.
Och som nu hau och jag i allting tänkte lika, SA hände det ibland, att b&amp;dc jag och han P&amp; en och samma gsng gaf fri var tungas bann Och just med samma ord!
- Allt annat miste vika, SA snart det galde Jean.
För hans skull nej jag gaf Till en förträfflig man, som äiidi jag höll af.
De- gamla systrarna p&amp; kärlek ä ' SA rika, Och deras bjärta är som - girigbukens skrin, Fast vagen till det är Mngt mera lätt och gin.
Vi varit skilda knappt en dag i hela lifvet, Och om han nkgon g h g bort i f r h hemmet gick, Ja, bara för en stund,.
för ntigra ögonblick, SA tankte jag andb p&amp; honom, det var gifvet.
Och mellan maskorna i yllestrumpan, som Jag stickade At Jean, jag smög s&amp; srn&amp;ningom De bästa tankarna, som gömdes i mitt sinne.
Och nu är allt förbi, begrafvet - blott ett minne! '
Min stackars bror, jag är ej otacksam mot dig; Jag skall ej höra p&amp;, om n&amp;gon [v&amp;gar tala Om tröst; den lycka, som du fordom skänkte mig,.
Skall jag med lidanden föisöka att betala.
I döden kanske snart jag följer dig - och det Är lycka nog för mig, en bitter salighet.
Jag frAssar i min sorg, den ger At lifvet lyftning.
Med mina t&amp;rar skall mitt lif nog rinna bort, Jag skall, dA smartans flod mig kväfver inom kort,.
Ge upp min sista suck uti en sista snyftning!
Ja, grht!
Ge tirarna nytt lopp!
~ D e n i iilskar jag.
Tack vare deras dagg en frisk oas en dag Ska11 gröuska i ert Iif, som nu är torrt.
och öde.
Omhulda ni er sorg och tala om den döde!
Men göm Atminstone det hoppet i ert bröst, Att han er ser och vet, att ni för honom lider ..
Det är nu ej som prest jag saker ge er .tröst, Det a r blott vännen, som vill lätta edra strider.
Mins, att i detta rum hans ande är oss nar.
Han ser er, sager jag, han hör er, han är har.
" Tack, kara syster, tack! "
sh hviskar nu hans stamine, " Tack för all kärlek, som do nu bevisar mig!
Grst!
Thrar göra godt.
Men hädelser mig skrämma.
Jag ar ju här för att välsigna dig.
Jag lefver ännu i ditt hjärta och ditt sinne.
Vi träffas ju en dag.
Var sansad, stark och klok!
Las högt, som f6rr du gjort, ur alla böckers bok, Och i de Harrans ord, som talas ut har inne, Du kanske höra skall ett eko af min röst.
Inför mitt krucifix sök hvarje dag din tröst, Bed innerligt och fromt, och du skall nog dig tycka P&amp; Frälsarns lappar se mitt leende ibland.
Hjiilp mina fattiga, och om en ghng do trycka Din hand, som skänker stöd och fröjd och lycka, D&amp; kanner d u deri en tryckning af min hand.
Franiht p&amp; lifvets vag!
Gud a r din staf och krycka.
En sildan sorg som din a r nog en börda sv&amp;, Men din beskyddare ej sedd bredvid dig gár.
G&amp;, kämpa, tröttna ej!
Din bror är standigt när dig.
Lagg bort att grubbla p&amp;, om dödens morgonglöd Ej mhtte färga snart din framtidshimmel röd.
Hos Gud förenas vi.
Gör dig den náden vardig! "
Och om det vore sant, herr kyrkoherde?
Om Jag verkligen nu gör min bror en shdan smarta, Di vill jag tysta ner mitt upprorslystna hjarta, DA skall jag kanske - - (Med 11,oppZös nedslagen7~t) - &amp; b, om ända döden kom!
(.Uun hö? '
slejutas p&amp; afstbnd.)
En salva!
Ky~kokesden (föl.
Man finnu fysiljerar.
Det der var linieeld af chassegot-gevar!
Nu kommer jag ihlg: kommunen slagen &amp; r.
Det packet - - (Med ett utrop af trizrmf.)
Ah, min hämd!
Man dem arkebuserar!
Kyrkohe~dew (upprörd.)
h, det Br afskyvärdt!
Hvem vet, om ej bland dem - - Rose.
Ni lhgar upp i harm och ömkan - och för hvem?
De aro mördare, blodtörstiga barbarer.
Jag tycker inte synd om tigrar, jaguarer - - Man kan ej rlkna ut, hur mycket ondt de gjort, Hur mycket blod - ngja, det bryr mig inte stort, Med deras brott har jag ju ingenting att göra, Jag tanker blott p&amp; ett: de mördat ha min bror - Hor ni: min bror, min bror!
Den synden I r s&amp; stor, Att om de alla dö, skall det mitt lugn ej störa.
Tvlrtom!
Den salvan ljöd som jubel i mitt öra.
Om en person behöfs pti afrhttsplatsen der Att egga upp vtirt folk och ladda dess gevär, SA m&amp; de harnte mig, och jag skall nog det gora!
- Myrkoheadew.
si!
Ah, sldant pack!
Sl ' nt skarn!