Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bergslaget underkastade sig den förändring i sättet för hemmans-ränte- och mantals- eller qvarntulls-kolens utgörande, som af Kongl. Majit och Rikets Ständer pröfvades böra ega rum, dels öck att kronans bidrag af 1 '/> Sk® tionde-koppar till presterskapets aflöning samt Bergslagets uteslutande, rätt till kolupphandling inom det, genom Kongl. Resolutionen den 2 Juli 1816, bestämda distrikt skulle för framtiden upphöra, hvaremot vedhygges- eller vedhyggster-räntan af Bergfrälse-jorden vid Fahlun fortfarande borde tillkomma Bergslaget såsom vederlag för den, genom Kongl. Brefvet den 29 December 1820, Bergslaget ålagda aflöning till förste läraren vid Bergsskolan i Fahlun; alt åliggandet för allmogen inom vissa trakter att leverera räntekol måtte upphöra för de skattskyldige inom ålskiliige uppgifna socknar jemte delar af vissa andra socknar, äfvensom några särskilde byar, hvilka skattskyldige skulle i stället, efter markegångspris, med penningar erlägga lösen för hemmansränte-kolen samt betala mantalspenningar till det för orten stadgade belopp af 8 sk. banko; men Ahls socknemän, med fortfarande skyldighet alt in natura leverera hemmansränte-kolen. 12 Stats-Utskollcts Utlåtande, M 64, Litt.
B. befrias blott från leverering af mantals- eller qvarntulls-kolen, mot mantalspenningarnes utgörande på nyssnämnde sätt, samt de skattskyldige inom ålskillige andra delar af länet, enligt deras egen önskan, fortfarande till Bergslaget leverera både hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolen; att kronan, sorn komme att, för dess bebållne räntekol, af de skattskyldige uppbära fulla markegångsvärdet, skulle godtgöra hvlte-egarne skillnaden mellan detta och det lägre, genom Kongl. Resolutionen den 5 Mars 1825 bestämda pris, hvilket med 2 sk. årligen förhöjes, intilldess markegången upphinnes, och efter hvilket pris dessa räntekol blifvit af Bergslaget till kronan betalde; samt att, med anledning af derom väckt fråga, verkan af Kongl. Resolutionen den 13 November 1747, angående inskränkning af en del socknars i Dalarne rättighet att använda sin skog, skulle, då koppar-räntan nedsattes, förfalla.
Uti underdånig skrifvelse, den 4 Mars 1848, bade Rikets Ständer tillkännagifvit att, då koppar-räntan icke vore en, på allmänna grunder byggd, beskattning, deruti nedsättning vid förändrade förhållanden kunde vara billig och rättvis, utan till sitt ursprung egentligen vore en arrende-afgift eller ersättning, fordom vida betydligare, dels för de kronan i förra lider tillhöriga, men »till Bergslaget utan lösen afstådda, grufvedelär», dels för frigifvande af den indrägtiga kopparhandeln, som kronan uteslutande idkat, dels ock för andra af kronan till bergsmännen lemnade understöd och mångfaldiga bidrag; då, efter år 1840, koppar-tillverkningen något ökats och priset å malmen nedgått; oaktadt den i fyndighet tilltagit, samt afkomsten af grufvan betydligen stigit, jemte det priset å fjerdeparterna äfven höjt sig, hvaraf allt måste antagas, att en förbättrad ställning för Bergslaget inträdt; då så väl Bergslagets medgifvande af allmogens befrielse från kol-levererings-skyldigheten som dess yttrande om beredvillighet att afträda alla privilegier och förmåner voro vilkorliga och obestämda; då Bergslaget yrkat, att inom dess köpekols—distrikt inga koltärande verk måtte vidare få anläggas, men Kongl. Maj:t ej dertill lemnat obetingadt bifall; då kronan skulle godtgöra hytte-egarne skilnaden mellan markegångsvärdet och det progressiva lösningspriset å de oindelda räntekolen, samt då Bergslaget, under de för detsamma åberopade, onekligen missgynnande, förhållanden, likväl kunnat, från år 1801 till år 1839 så betydligt förbättra och utvidga sina enskilda jernverk, att vid dem kunde af eget tackjern årligen tillverkas öfver 13,000 Skit stångjern, Ri* kets Ständer ej kunde bifalla Kongl. Majrts nådiga Proposition i fråga om kopparräntans nedsättning från hvart 10:de till hvart 30:de Skeppund; i följd hvaraf och då utaf allmogen de, som önskat fortfara med kol-levereringert in natura, utgjorde större antal än de, som äskat befrielse derifrån, Rikets Ständer jemväl funno frågan om upphörande af allmogens skyldighet att till Bergslagen leverera sina hemmansränle- och mantals-kol böra »för närvarande» förfalla; hvarom allt Kammar- och Bergs-kollegierne, genom Kongl.
Brefvet den 12 Maj 1848, erhållit underrättelse.
Stals-Ulskollels Ullålande.
Jht 64, Lill. B. 13 Vid 1847 och 1848 årens riksdag hade Bonde-Ståndet, uti underdånig skrifvelse af den 16 September sistnämnde år, fästat Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet å förevarande ärende, såsom af vidt omfattande och utomordentlig vigt för Bergslaget, och hvars behandling kunde för framtiden medföra ganska många, för hela landet menliga följder; anhållande Bonde-Ståndet att enligt de af förrberörde kommission utredda, billiga och rättvisa grunder, ärendet måtte i nåder behjertas och åtminstone den skatte-allmoge, som genom skogarnes aflägsenhet’ af ända till 7 eller 8 mil från Stora Kopparberget, samt med ännu större skäl de socknars inbyggare, hvilka, i saknad af skog till nödig vedbrand, ej kunde några kol leverera, mätte i nåder befrias från en skyldighet, som genom transportkostnaden uppginge till mer än dubbelt af kolens verkliga värde.
Med anledning af denna underdåniga skrifvelse hafva, i följd af nådig befallning, underdåniga utlåtanden blifvit afgifne: a) den 29 September 1849, af Stora Kopparbergs Bergslag, som hufvudsakligen anfört: att allmogens skyldighet till kolskatternas utgörande in natura vöre forngammal och grundad i Bergslagets äldsta privilegier, samt genom många äldre och nyare författningar bekräftad; att kolräntorne, tillhopa omkring 33,330 stigar, förr varit åt Bergslaget anslagna emot låga lösningspris, nemligen mantals- elfer qvarntulls-kolen, som år 1843 utgjorde 9,839'/, stigar, äfvensom de oindelda eller kronan behållna hemmansränte-kolen 13,351'/j stigar, efter kronovärdet 6 sk. 8 rst. oph de indelda räntekolen 8,991 V2 stigar efter 20 sk. per stig, samt kolräntan från häradfjerdingen i Leksand, 1,130 stigar, anvisad tili konst-statens underhåll, utan lösen; hvaremot då, genom Kongl.
Resolutionen den 3 Mars 1803, kopparräntan nedsattes från hvart 8:de tili hvart 10:de Skeppund, tillika blifvit bestämdt, alt Bergslaget skulle, efter fullt markegångspris, lösa samtlige kolräntorne,, med undantag af kronans behållna hemmansränte-kol, för hvilka lösningspriset skulle, med 2 sk. årligen per stig, förhöjas, intilldess markegångspriset upphunnits; men för hvilka sistnämnde räntekol Bergslaget äfven erlade fullt markegångspris, emedan skillnaden mellan detla pris och det progressiva lösningspriset tillfölle hyttegarne under benämning af »hyltereveny»; att Bergslaget, som alltså löste alla kolräntorne efter markegångspris, ej hade annan nytta eller förmån af dessa räntor, än att säkrare kunna påräkna kolbehofvets fyllande för koppartillverkningen, hvilken fördels bibehållande dock vore oundgänglig för kopparverkets bestånd, åtminstone så länge detsamma betungades med tredubbelt högre skatt än andra bergverk; att, då koppartillverkningen, som åren före 1844 utgjort 2,400 å 2,300 Sk® årligen, sedermera, eller åren 1846—1849, betydligen stigit, nemligen till 3 å 4000 Sk® och derutöfver, så vore den koltillgång, som erfordrades blott för den af Bergs-kommissionen antagna årliga produktion af 2,500 Sk®, efter 15 stigar för hvarje Sk®, och således 37,500 stigar, ganska knapp för behofvet, hvadan det vore af högsta vigt, att kolräntorna bibehöllos, på det kol måtte kunna påräknas jemväl från skogar något af - 14 Stals-Ulskotlets Utlåtande, JVs 64, Litt.
B. iägse från kopparverket, helst koppartillverkningens ökande utöfver sistnämnde qvantitet vore enda vilkoret för möjligheten af bergsbrukets fortsättande utan förlust; förmälande Bergslaget slutligen sig ej kunna afstå sin rätt, att fortfarande erhålla kolräntorna in natura, så framt icke Bergslaget, genom kopparräntans förmedling till hvart 30:de
Sk®, sattes i tillfälle att bära de höga kolpris och den ökade tillverkningskostnad, som af kolräntornas frånträdande blefve en följd; b) den 29 December 18-49 af Landshöfdinge-embetet i Stora Kopparbergs län, som i underdånighet yttrat: att
Bergslaget icke utan eget medgifvande kunde frånkännas sina privilegier å räntekolens erhållande in natura; men att, då denna leverering medförde obillig tunga så väl för allmogen i de på betydligare afstånd från Stora Kopparberget belägna socknar, som ock för den allmoge, hvilken saknar skog till kolning, kunde någon uppoffring från statens sida skäligen äskas för de skattdragandes befrielse från denna i båda nyssnämnda fall olämpliga levereringsskyldighet, hvadan en ytterligare framställning till Rikets
Ständer om ifrågavarande skyldighets upphörande mot förminskning i Bergslagets beskattning, borde anses så billig och rättsenlig, att den ej kunde annat än röna bifall; c) den 10 April 1850 af Kammar- och Bergs-kollegierne, hvilka, med erinran hurusom redan år 1844 Bergslaget velat afträda alla sina privilegier och för måner, mot vilkor att kopparverket, i beskattnings- och öfriga hänseenden, fortsattes i likhet med andra dylika verk, förmält sig instämma i Landshöfdinge-embetets nyssberörde yttrande, oph derjemte åndragit: att, sedan år 1844, då kollegierna i underdånighet tillstyrkt kopparräntans nedsättning från hvart 10:de till hvart 20:de
Sk®, ställningen vore, genom den ökade koppar-produktionen, väsendtligen förändrad, till både Bergslagets och kronans fördel, hvadan Bergslagets det oaktadt fortsatta anspråk, att, emot blott en del allmoges befriande från kol-lsvererings-skyldigheten, erhålla nedsättning i kopparräntan lill hvart 50:de
Sk® syntes alltför högt, enär minskningen i kronans afrad, jemförd med värdet af Bergslagets eftergift, blefve högst betydlig; att deremot, för kronan och det allmänna, likasom för en stor del allmoge inom Stora Kopparbergs län, det vore af särdeles vigt om Bergslagets alla, ännu återstående, privilegier och särskilda förmåner, hvaribland ock dess på allmogens och ortens bekostnad erhållna företrädesrättigheter i afseende å ved-, virkes- och kolhandel inom vissa socknar af länet, kunde för framtiden alldeles upphöra; hemställande fördenskull kollegierna, om icke Stora Kopparbergs
Bergslag borde ånyo höras, med föreskrift att öfver denna fråga fullständigt sig yttra, hvarefter på Kongl.
Maj:ts förnyade nådiga pröfning, efter inhemtande af Rikets Ständers tanka i ämnet, blefve beroende om och hvilken reglering i afseende å skattekolens leverering kunde med Bergslaget, till den skattskyldige allmogens förmån, i föreningsväg uppgöras. Slats-Ulskollets Utlåtande, Jfö 64, Litt. B. 15 Uti en serskild, den 28 Nov. 1850 till Kongl. Maj:t inkommen ansökning hafva St.
Schedvi, Thorsångs, Säthers, Leksands, Åhls och Rättviks Socknemän inom Kopparbergs
Län i underdånighet anhållit om aflåtande af nådig proposition till Rikets Ständer, om fri disposition af skatteskogarne inom Rergslagets koldistrikt äfvensom af bergsfrälseskogarne och om rättighet för de skattskyldige att, i stället för skattekolens leverering, få till Rergslaget erlägga värdet af hemmansräntekolen med antingen spanmal eller bestämd, billig penningeränta, allt efter tillgång och eget val samt att, i stället för mantalskolen, betala mantalspenningarne i kontant, på sätt inom häradsfjerdingen i Leksand af ålder varit öfligt.
Emedan vid 1847 och 1848 årens Riksdag, bland skälen mot bifall till Kongl.
Maj:ts nådiga proposition i ämnet, anförts, att år 1844 en del allmoge väl begärt, att från skattekols-levereringen in natura befrias, men en del åter önskat dermed fortfara, hafva St.
Schedvi och Thorsångs Socknemän, såsom egande största anledningen till missbelåtenhet med nuvarande beskattningssättet, inbjudit de öfrige socknarne inom koldistriktet till gemensam talan härutinnan; och hafva sålunda, utom ofvannärnnde sex socknar, de skattskyldige inom Vika socken med Hosjö kapellslag, Sundborns, Husby, Gagnefs, St.
Tuna och Gustafs socknar förklarat sig instämma i den underdåniga ansökningen, med dervid af Vika, Sundborns och Gagnefs socknemän gjordt tillägg, att de önskade, likasom Åhls socknemän begärt, med penningar, ej med spanmal, afbörda sig kolskatten, hvarförutan bergsfrälse-jordegarne inom
Vika socken framställt den önskan att, om fri dispositionsrätt till skogarne ej kunde i allo medgifvas, dylik rätt måtte erhållas åtminstone i afseende å skogarnes afkastning i allt öfrigt utom kolhandeln.
— Leksands och Åhls socknemän hafva deremot gjort förbehåll om allmogens bibehållande vid den, utaf Rikets Ständer medgifna, lindringen i personella bevillningen; hvaremot allmogen i Svärdsjö och Rjursås socknar förklarat sig ej biträda den gj.orda ansökningen, utan önskar, fortfarande, afbörda sig kolskatterne in natura.
— Sökanderna hafva emedlertid i underdånighet begärt, att sistnämnde 2:ne socknars vägran ej måtte hindra frågans behandling till de öfrige skattskyldiges bästa, och att för båda dessa socknar antingen kolprestationen in natura må qvarstå, eller desse socknemän, som af kol-levereringens upphörande säkerligen hemtade stora fördelar i stället för befarad skada och förlust, tillförbindas att foga sig efter de öfriges åstundan.
Vidare har, den 12 December 1850, å Hedemora, Folkärna, Ry och Grytnäs församlingars skattskyldige hemmansegares vägnar, till Kongl. Majit ingifvits underdånig ansökning om förvandling till spaumåi eller penningar af den från skattehemmanen derstädes, till det, Eergslaget underlydande, Avesta Eruk, utgående kolränta; till stöd för hvilken anhållan åberopats dels den allmänna grundsats, att sådana räntepersedlar, som antingen äro för jordbrukets uppkomst och förkofran menliga, 16 Stals-Ulskotlets Utlåtande, JM 6-1, Litt.
B. eller upphört att vara bUfvudsakliga näringsälster för de orter, der de erläggas, bör» få utbytas mot sådana, som vanligen i orten frambringas, dels bristen å nödig skog vid de iflesta hemman, samt, der hjelplig skog undantagsvis funnes, olägenheten af långväga transport, dels ook det, jemförelsevis med priset å andra räntepersedel-, allt för betydligt stegrade markegångspriset å kol, hvilket år 1777, då kronan till Bergslaget försålde Avesta bruk, utgjorde blott 21 sk., men år 1850 uppgått till 2 Ridr 20. sk. per stig, och framgent, i den man skogstillgången förminskades, skulle än vidare okas, intilldess de skattskyldige blefve alldeles oförmögne att räntorne mtgöra.
Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs
Län har derefter, uti underdånig skrifvelse af den 10 Mars 1851, till Kongl. Majit insändt en, den 30 Maj 1850 daterad, underdånig ansökning af Floda och Näs socknemän, som klagat öfver de till deras skada och förfång i flera hänseenden ledande, samt för hela den fattiga Westerdalsorten i hög grad tryckande, privilegier, som Stora Kopparbergs bergslag förmente sig ega och genom beslut af Grufve-Rätten sökt göra gällande, nemligen på uteslutande rätt till timmerhandel i Vester-Dalarne samt obehindrad timmerflottning å Vesterdalelfven, i följd hvaraf sökanderne, ehuru utan stöd af någon urkund, blifvit af Bergslaget förbudne att öfver elfven anlägga broar till deras å andra sidan deraf belägne egor.
Då Bergslaget derjemte velat, på åtskilliga äldre författningar, grunda sin uteslutande rätt till disposition af sökandernes skqgar, hade socknemännen, till vederläggande deraf, åberopat Kongl. Brefvet den 12 Januari 1802, hvarmedelst inbyggarne i Yester-Dalarne tillerkänts rätt, att efter godtfinnande föryttra sina skogar, sedan desamma blifvit afvittrade, och hvarigenom äldre författningar i ämnet mäste anses upphäfda; och hafva sökanderne slutligen anhållit att, om Bergslagets yrkade privilegium på flottleden i Vesterdalelfven befunnes ogrundadt och nyssberörde Kongl. Bref ännu vöre gällande, Kongl.
Majit täcktes tillförsäkra dem de rättigheter, de trodde sig författningsenligt ega; men att, om
Bergslaget verkligen vöre i besittning af ifrågavarande privilegium, nådig proposition måtte till Rikets Ständer aflåtas om upphäfvande deraf, helst den fattiga Vesterdalorten eljest vore betagen möjligheten att, genom omtänksam vård om sin fädernejord, uppehålla och förbättra sin ekonomiska ställning.
tUti ett iden .5 Februari 1851, på nådig befallning afgifvet, ytterligare utlåtande, i anledning af allt hvad, enligt ofvaunämnde handlingar, i'förevarande frågor förekommit, <bär Stora 'Kopparbergs
Bergslag i underdånighet förmält sig, ej innehafva andra iprivilegier och förmåner, på Statsverkets bekostnad eller till möjlig olägenhet iför örtens allmoge, än följandet Slals-Ulskotlels Ullålande, J\? 64, Lill. B. 17 l:o
Den forngamla rättigheten att in natura erhålla hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolen, för hvilka Bergslaget emedlertid erlägger full betalhing efter markegång, ehuru för en del deraf, eller kronans behållne räntekol, 13,35iy2 stigar, Statsverket icke njuter detta pris till fullo, förrän det, genom Kongl.
Förmedlings-Besolutionen den 5 Mars 1805 stadgade, progressiva lösningspriset derå uppnår markegångspriset, utan skillnaden, som för år 1850 utgjort, efter 21 sk., 4 rst, pr stig, 5,934 R:dr, är under benämning »hylte-reveny» anslagen åt egarne till de 71 hytte-ugnarne vid Stora Kopparberget; 2:o Uteslutande kolköperätt inom Bergslagets, genom Kongl. Resolutionen den 2 Juli 1816 bestämda, koldistrikt; 3:o
Uteslutande rätt till timmerr- och virkeshandel inom Bergslagets så kallade »frihet», eller Sundborns, Wika, Svärdsjö, Schedvi, Tuna och Thorsångs socknar samt Öster- och Yester-Dalarne, enligt flera åberopade äldre författningar och resolutioner; 4:o
Det anslag af 1'4 skeppund Tiondekoppar, hvarmed kronan deltager i den till presterskapets aflöning anvisade så kallade »probstekoppären», , som i öfrigt utgöres af Bergslaget; samt 5:o
Den af bergsfrälse-jorden utgående så kallade vedhyggster-räntan. sednast bestämd, genom Kongl. Brefvet den 26 Mars 1816, till 5 sk. 4 rst. af hvarje durchtågs-spanland, och utgörande tillhopa 1,165 R:dr 15 sk. 2 rst., hvarförutan nämnde jord ålåge en icke närmare bestämd förbindelse, alt vid olycksfall bidraga till grufvans och kopparverkets upphjelpande.
Enär vid 1847 och 1848 årens Riksdag, Stats-Utskottet, bland Bergslagets privilegier och förmåner, uppgifvit dels den så kallade afradskassan och dels Bergslagets afradsfrihet för all koppartillverkning af malmen från nyare grufvor utom Stora Kopparberget, samt af slaggsmältning, hade Bergslaget i underdånighet erinrat, att afradskassan vore Bergslagets, men icke Statens, tillhörighet, ehuru Staten egde tillse att kassans medel behörigen vårdas och till kopparverkets drift användas; hvarföre ock, genom Kongl. Brefvet den 10 Augusti 1813, granskning af kassans räkenskaper blifvit Bergs-kollegium ålagd, hvilket jemväl öfverensstämde med Kongl. Brefvet den 11 Maj 1824, som tilläde Bergslaget fri dispositionsrätt öfver kassan, med vilkor, bland annat, att den skulle uppehållas till en ständig fond af 56,000 R:dr, att vara tillgänglig vid inträffande olyckshändelser.
Hvad åter anginge afradsfriheten för en del af koppartillverkningen, så hade Bergslaget, såsom tills vidare ansedt för jordegare, visserligen del i en enda grufva, benämnd Nikolai-grufvan, utom Stora Kopparbergets utmål, men detta hade icke hindrat, eller, om Bergslaget äfven ensamt'egt densamma, kunnat hindra dess skattläggning, som ock i förening med skattläggning af 2:ne andra, enskilde helt och hållet tillhörige, grufvor, blifvit år 1850 verkställd.
Vidkommande slutligen koppartillverkningen af slagg, så hade Bih. lill R.
Prol. 1833 & 1834. 4 Sami. 1 Afd. 20 Haft. 3 18 Slals-Ulskollets Utlåtande, JYs 64, Lill.
B. denna tillverkning, sora äfven bedrifves af enskilda personer, nu mera nästan alldeles upphört; och vore slaggens ringbaltighet och. den obetydliga fördelen af denna tillverkning, men icke Bergslagets privilegier, orsaken till den hittills för slaggbruket förunnade skattefrihet; kunnande för öfrigt slaggbrukningen anses snarare skada än gagna bergslaget, då densamma fordrade vida mer kol än malmsmältningen.
Oaktadt skattekols-förläningens stora vigt och inflytelse för kopparverkets framlida drift, och ehuru Bergslaget svårligen kunde vara förvissadt att förmånen af koppar-räntans nedsättning till hvart 30 skepp:d blefve svarande mot den förhöjning i kolpriserne, som kunde förväntas af upphörandet utaf Allmogens kollevererings-skyldighet samt
Bergslagets uteslutande kol upphandlings—rätt inom 1816 års distrikt, hvartill komme osäkerheten af råkopparens försäljningspris, så hade dock Bergslaget, med afseende å svårigheten att, på billigare vilkor än afträdande af nu ifrågavarande privilegier och förmåner, vinna den åsyftade förmedlingen i kopparräntan, rach för att ej lägga hinder för den frihet, som af de skaltskyldige påyrkades, förklarat sig villigt: l:o att afstå rättigheten till hemmansränte- och mantals- eller qvarntulls-kolens uppbärande af alla de skattskyldige, som från natura-prestationen yrka befrielse, under förbindelse för bergslaget, dels att, om några socknar komme att dermed fortfara, deras kolskatt på hittills gällande vilkor emottaga, och dels att, efter träffande öfverenskommelse, godtgöra hytte-egarne dem tillkommande hytte-revenv, efter den vanligen följda grunden för dess beräknande; 2:o att afsäga sig uteslutande rätt till koluppköp af skalte-allmogen inom det den 2 Juli 1816 bestämda köpekols-distrikt, samt till timmer- och virkeshandel inom bergslagets så kallade »frihet» med dertill hörande Öster- och Yester-Dals socknar; 3:o alt afstå från vedhyggster-ränlan af bergsfrälse-jorden, i händelse densamma komme att från Fahlu grufva afsöndras och till Statsverket indragas, hvarvid Bergslaget dock fästat förbehåll, dels alt fortfarande få uppbära denna ränta, 1,166
R:dr 13 sk. 2 rst., såsom ersättning för det från afradskassan utgående lönebidrag af 1,200 R:dr till förste läraren vid Fahlu Bergsskola, intilldess Bergslaget från denna utgift befrias, dels att räntans afsöndring från Stora Kopparberget aldrig må kunna åberopas såsom skäl till bergsfrälse-jordens skattläggning.
Med anledning af Kammar- och Bergs-kollegiernas underdåniga hemställan, att framdeles borde på särskild pröfning ankomma, om och hvilken utskyld kunde, efter vedhyggsler-räntans indragning till Statsverket, åläggas bergsfrälse-jorden, i stället för dess förbindelse att vid olyckshändelser bidraga till kopparverkets upprätthållande, hade bergslaget förmält sig icke ega rätt eller befogenhet att göra några medgifvanden till förminskning af bergsfrälse-jordegarnes fri- och rättigheter, helst dessa jordegare ej heller blifvit derom hörda; hvarjemte Bergslaget hemställt, att bergsfrälse-skogarnes urgamla förhållande Slats-Utskoltets Utlåtande, M 64, Litt. V.
19 till grufvan och kopparverket ej mätte i någon mån blifva beroende af frågan om fri disposition af de, kopparverket underlagde, skalteskogarne; samt 4:o att öfvertaga och utgöra den af kronan hittills beståddo andel i presterskapets aflöning med 1 skepp:d koppar årligen.
Vid dessa eftergifter och åtaganden har Bergslaget fästat det vilkor, alt kopparräntan malte förmedlas till hvart 30:de skepp:d af tillverkningen; och har Bergslaget, till häfvande af alla tvifvelsmål om beståndet af dess skogsprivilegier, i underdånighet åberopat Kongl. Resolutionen den 1J|5 November 1747, och en, med tilllämpning deraf, den 18 April 1848 af Högsta Domstolen gifven dom, äfvensom 76 § af Kongl. Förordningen om skogarne i Riket, den 1 Augusti 1805, hvaruti, bland annat, stadgas, att derigenom icke förminskas eller förändras den rättighet till kolfång och andra skogsförnödenheter, som bruk och bergverk, efter dem förunnade resolutioner, ega och dittills åtnjutit; anhållande slutligen Bergslaget att, emedan Avesta Bruk, som vore genom köp förvärfvadt, icke hade annan gemenskap med Fahlu kopparverk, än att dessa båda verk nu innehafvas af samma egare, frågan om förvandling af brukets kolräntor icke må blifva beroende af skattskyldigheternas förändring inom Fahlu kopparverks distrikt, samt indragningen af sistnämnda verks privilegier, helst närmare utredning af förhållandena vid Avesta vore af nöden.