Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e bestå än i det förtroliga, ofta skämtsamma sam- språket, än i enkla lekar, i sång och mu- sik, än i gemensam läsning af en g o d bok, då man under den långa vinteraf- tonen efter slutadt dagsarbete samlas en stund kring lampan m. m. d.
En stunds förströelse af denna art borde höra, så att säga, till vår dag- liga diet.
Den är lika viktig för att hålla sinnet friskt, som ren luft är af vikt för våra lungor och mu- skelöfning för våra E. NORDENSKIÖLD.
lemmar.
Det borde anses lika orätt och oförståndigt att försumma att söka vederkvic- kelse af detta slag som att vårdslösa sin kropps- liga hälsa.
För att vinna och bibehålla ett spän- stigt och lefnadsfriskt sinne är en sund för- ströelse en lika viktig faktor som måttligt arbete.
Visserligen är arbetet hufvudsaken, och åt detsamma böra och skola dagens flesta timmar ägnas, men aldrig böra vi känna oss såsom slafvar under arbetet.
Där den känslan får bli den rådande, där vittnar den om, att något är på tok.
Och sällan behöfver man söka länge, innan man finner, att den be-
IDUN 1899. tungade försummat att använda de smulor af vederkvickelse, som dock stodo honom till buds.
Men är det nu inom hemmet, som den rätta förströelsen skall sökas och lefnadsmodet fostras och vårdas, så borde också alla familjens med- lemmar söka att » dra sitt strå till stacken » för att främja hemlifvets trefnad.
Erfaren- heten visar, att man högre älskar en person och ett hem, som man anser sig hafva någon skyldighet emot, än den person eller det hem, på hvilka man endast ställer anspråk.
Att göra sig litet besvär för andras trefnad är något, som nog också förtjänar sin plats bland » goda verk », och i likhet med dessa återver- kar det förädlande och lyckliggörande på den, som utöfvar detsamma.
De unga i hemmet, såväl gossar som flickor, borde i tid vänjas vid denna lilla pliktutöfning.
Den ringaste lilla talang kan härvid komma till nytta, och » alle man på däck » borde vara allmän lösen, särskildt då man samlas till den där läsningen kring lampan.
Ingen borde härvid saknas, icke ens familjefadern och ännu långt mindre husets unga söner och döttrar.
Aldrig borde läxorna taga så mycken tid i anspråk, att ingen stund blir ledig för dessa enkla förströ- elser en stund på aftonen.
Under vänligt och förtroligt tankeutbyte skall den blyge och slutne känna sig uppmuntrad att öppna sitt hjärta, den alltför språksamme skall vänja sig vid att lyssna till andra; man skall lära känna och förstå hvarandra såsom eljes ingenstädes.
T y » hvar och en är herre hemma », och att känna sig hemmastadd, det är att känna sig fri från tvång, känna, att man är och får vara sig själf.
Om likväl någon särskild mindre än andra får saknas i denna krets, så är det kvinnan.
Hon är nödvändigare än någon annan, emedan naturen särskildt kvalificerat henne för den uppgiften att utgöra hemmets centrum.
H v e m kan, såsom en sann kvinna, göra hemmet be- hagligt och tilldragande?
Hvem kan gifva le- dighet och omväxling åt samtalet såsom h o n?
Hvem kan vara så uppfinningsrik som hon i fråga om små angenäma öfverraskningar och tillställningar?
Hvem kan m e d så len hand smeka bort rynkorna från den bekymrades panna eller med så mild stämma hviska tröst och mod in i den bekymrades sinne?
Hvem har de fina känselspröten, som fortast upp- täcka, o m något är på tok, och den fina tak- ten, som förstår att skona den ömtålige?
Är det ej en ädel och sann kvinna?
Har ej hvarje kvinna, hög eller låg, af naturen blifvit ut- rustad med en makt, som kan verka till sär- skild välsignelse i ett hem — när den rätt brukas?
Och ägde kvinnan också ingen annan makt i världen än denna, så vore dock hennes upp- gift stor, hennes hjälp oumbärlig.
Om kvin- norna förstode sig själfva, sin medfödda be- gåfning och sin egen lycka, så skulle de, äfven om de icke hafva ett eget hem, och äfven om deras egentliga verkningskrets ligger i det offentliga lifvet, dock alltid söka att finna en plats inom ett hem.
Och j u mer de lyckas att göra det hemmet till sitt eget, d. v. s. taga sin anpart af skyldigheter och rättigheter i hvad hemmets trefnad beträffar, dess lyckligare för dem själfva och för deras omgifning.
Det har varit och är fortfarande till stor skada, att så många kvinnor — och många utan att drifvas därtill af nödens bittra lag — söka utomhus en verksamhet, som så tar alla deras krafter i anspråk, att de hafva inga mer i behåll för hemmets räkning.
Det är så mycket större skada, om, såsom ofta är fallet, deras egentliga begåfning tydligen pekar åt det husliga arbetet.
Hela deras väsen får — 2 — härigenom en missriktning, som gör dem nervösa och otrefliga i hemmet.
Och säkerligen är kvinnan — modedockan, kvinnobarnet, som lefver för glitter och bjäfs, ej mindre oduglig för sin höga uppgift i hem- met än den kvinna, som genom en dylik sned- vridning af sitt väsen blifvit lik ett ostämdt instrument, som endast låter höra gnälliga och skorrande toner.
Kvinnans uppgift bland uppgifter, hennes kallelse par préférence, är att vara den norna, som skall vattna världsträdets rot, så att detta håller sig friskt.
Och hvilken som helst syssel- sättning, den må vara huru kvinnlig som helst, som gör henne oduglig för denna uppgift, är till skada för henne själf och för det hela, d. v. s. för såväl familjen som för samhället.
De gamla, som ännu finnas kvar från den tid, då kvinnan ansågs uteslutande höra hem- met till, då hvarje i det offentliga liggande verksamhet ansågs opassande för henne, sucka öfver den nya tiden och vilja oftast ej er- känna, att den har något företräde framför den tid, då de voro unga.
Och vi må ej för- tänka dem denna något skefva blick på för- hållandena, ty i vår rastlösa tid stå de i all- mänhet bra öfvergifna.
Hvem har tid att prata bort en stund med d e m?
Hvem har tid att lyssna till hvad en stapplande och långsam tunga har att förtälja?
Alla skylla de på arbete.
EN FEBRUARIVISA.
D U LUGNA vintermånad, vi känna dig igen!
För hvarje gång du kommer, du blir alltmer vår vän.
Du efler stök och fester ger åter hvardagslag, och lugnt och stilla flyter igen vår arbetsdag.
Det före julen kändes, som tiden toge slut; man fejade och sydde den hela natten ut.
Med skinkor och med korfvar man gjorde nya rön, » Gud läte fisken lyckas! » det var ens aftonbön.
Det stod ej till att hjälpa, man snäste och var tvär, och pappa var i vägen, och barnen till besvär.
Man gömde rara saker i burkar, stora, små, och gladt och vänligt lynne man gömde likaså.
Så kom med helgen hvila och en och annan fest, men barnen hade ledigt och skulle roas mest.
För de gamlas, nej, fastmer för de ungas skull, d. v. s. för deras skull, som äro bärare af framtiden, låt oss akta oss.
för, att vi i vår ifver att vara nyttiga samhällsmedlemmar beröfva familjelifvet dess skönhet Ungdomen allra minst Kan lefva utan skönhet d. v. s. utan glädje.
Ä r hemmet tråkigt och dystert, söka de unga sin förströelse utomhus; få de ej i tid smak för familjelifvets rena, oskyldiga nöjen, så falla de snart rof för de dåliga nöjena.
Och den, som en gång blifvit bla- serad och fått sin smak förskämd, han finner ej mer nöje i enkla förströelser, utan finner dem endast fadda och barnsliga.
Och har detta skett, då har ett smittofrö inträngt i hans organism, och det är fara å färde, att det så småningom undergräfver den sunda lifsglädjen.
Därför: låt oss anstränga oss att göra hem- met tilldragande för de unga!
Jag hörde en gång en ung man gifva föl- jande svar på en anmodan till honom att inträda såsom medlem i ett musikaliskt säll- skap: » Det vore nog roligt att vara med därom, men jag vill det likväl icke, ty sällskapets sammankomster äga alltid rum vid den tid på aftonen, då vi alla samlas där hemma och hafva trefligt tillsammans. » Det vore önskligt att vi ägde många ynglingar och många unga flickor med denna smak för sitt hem och många hem med samma tilldragande makt.
Då vore nog ej lefnadsfriskheten i fara ibland oss.
T y bland villkoren för danandet af lef- nadsfriska personligheter torde få ting kunna jämföras med det lyckliga inflytandet från ett hem, där arbetet går hand i hand med goda och enkla förströelser.
Och det är helt visst ej för djärft att våga påstå, att j u flere lyck- liga hem ett land äger, dess större är dess kapital af andlig sundhet och hälsa.
» Hvad ska ' vi göra, mamma?
Vi ha ej roligt alls, ack, om du ville spela en riktigt lifvad vals! » Hon aldrig kunnat spela, men neka var för svårt; som gamle Nord hon dunkar, ej konstigt just, men hårdt.
Och » Nu och och än i örat sjunger: är det jul igenl » » Skära, skära hafre » » Fager ungersven ».
Men nu har leken vikit för skolan med sitt tvång, och unga sinnen stäfjas vid läxa, svår och lång.
Och mamma lagar ärmar och strumpor, som fatt hål, den hela garderoben en duktig granskning tål.
Du lugna februari, vi hälsa dig igen!
Du efter stök och fester ger åter hvardagslag, och lugnt och stilla flyter igen vår arbetsdag.
I FLICKORNAS RUM.
SKISS AF HJÖRDIS.
^ I L L VÅR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning Alla hafda kostnader ersätta vi naturligtvis tacksammast.
» W ^ Å D Ä R JA, nu få de komma, när de k _ 5 vilja, » sade Anni och hoppade ner från stolen, på hvilken hon stått för att kunna tända ampeln.
» Nu är här så fint som möj- ligt, och ampeln välsignar jag, det skära skenet gör hela stämningen.
Eller hur, d u?
» frågade hon Gurli, som beskäftigt lade sista hand vid kaffebordet.
mamma, pappa, Erik, Gunnar, moster, tant, du och jag — j o, den är utmärkt, » kom
— det slutligen förnöjdt, då kopparnes antal be- fanns vara fullt tillräckligt.
» Spring nu bara efter liljekonvaljerna i salongen och ställ dem här, så är allt i ordning. ».
Gurli slog sig ner i soffan och såg sig be- låten om i deras treniga näste.
Det var all- tid trefligt där, tyckte flickorna, men så här med blommor och ljus var det rent af oemot- ståndligt.
Det var helt enkelt den bästa vrån i hela våningen.
» Usch, jag har riktig rampfeber, » klagade Anni, då hon fått blommorna i ordning.
» D u är en riktig stygging, Gurli, som inte hjälper mig, utan bara säger: ' Du måste hålla tal '. » » Jag har aldrig sagt, att du behöfver hålla tal, » genmälte den lugna Gurli, » du behöfver bara säga, att vi skola sakna dem och önska dem lycka. » » Ja, det är vackert så det!
Jag får gråten i halsen, det känner jag, och då farväl med min oratoriska talang.
Men det får gå på inspiration, så godt det kan, och nu hämtar jag hit de gamla, så vi alla äro samlade, då hedersgästerna komma. » Och borta var Anni för att om en minut föra med sig far och mor samt de båda äldre damer, som inbjudits till flickornas lilla fest.
Det var en afskedsfest, som de gåfvo i sitt eget lilla rike för tvänne barndomsvänner, som i dagarne aflagt sina respektive examina och nu skulle lämna det hem, som de allt se ' n sitt första studentår ansett som sitt eget.
» Hör du, mor, stumporna tyckas ha ärft din talang att ställa till kafferep.
Var det inte på en så ' n där farlig tillställning du knep m i g?
» skämtade pappa Berg, då Gurli väl fått gästerna placerade efter rang i de mer eller mindre bekväma stolarne.
» Konsten är bara att hitta till mun i det här egyptiska mörkret.
Tänd på ett par ljus här, töser! » » A h, pappa, » utropade på en gång de för- färade flickorna, » vill du förstöra hela stäm- ningen.
» » Stämningen, » skrattade kaptenen, » den måtte väl inte vara så viktig på ett kafferep, som att man kan urskilja alla sorters småbröd. » » Du är en riktig grobian, och det här skall du få till straff, » och därmed tog Anni ett omildt tag i sin pappas väldiga mustascher och gaf honom sedan en smällande kyss.
» Tyst, na komma de, » varnade mamma, och i detsamma drogs dörrdraperiet åt sidan och Erik och Gunnar Hjälm stodo där bu- gande, iklädda frack och med hvarsin ros i handen.
» Mina ärade herrar, vi hälsa eder välkomna, » sade Anni med en stor gest, » tillåt mig att få föra eder till hedersplatserna. » » Djupt rörda önska vi, att ni först ville emottaga dessa rosor från edra systrar sol och sommar, som glädja sig åt att äga två så älskvärda ställföreträdarinnor, då de tyvärr själfva äro förhindrade att hedra eder fest. » » Bravo, Gunnar, » ropade kaptenen, » sanner- ligen hörs det inte, att du nyss försvarat en kvistig afhandling.
Men sätt er nu, gossar, fruntimmerna förgås j u af kaffetörst. » Och snart var det glada sällskapet i full verksamhet, och de båda värdinnornas ansik- ten lyste af glädje och ifver.
Så var kaffet drucket, bordet afröjdt och vinet framme.
Gurli kröp upp i soffan mel- lan far och mor, och Anni slog sig ned i sin lilla gungstol, ett sådant där underligt minne från barnaåren, som man håller mer af, j u mer man växer ifrån det.
Hon försvann ur de andras synkrets, så låg var den, men Anni tyckte det var en stor fördel just nu.
Hon höll sitt vinglas i handen, vred och vände på det, försökte deltaga ogeneradt i de andras samtal, men återföll?
oupphörligt i sina funde- 3 — ringar.
Hur i all världen skulle hon börja!
Men så mötte hon sin pappas skälmaktiga blick, och den snälle kaptenen, som gärna ville hjälpa sin tös i hennes bryderi, knackade i sitt glas och sade högtidligt: » Anni vill hålla tal. » » Nej, du stygga pappa, det vill jag visst inte, » utropade Anni blossande röd.
» Men då kamraterna ha festat för er, vännerna och far och mor likaså, och alla ha ställt ett här- ligt horoskop för er, så kunde inte Gurli och jag skiljas från er, gossar, utan att just här i vår egen lilla vrå få önska er lycka på fär- den.
Hur det skall gå för oss, när jag ej längre har några retsamma gossar att kifvas med och Gurli inga strider att bilägga, det står i framtiden, stackars pappa får nog kän- nas vid er afresa.
Men ett hjärtligt tack skall ni ha för de gångna åren, och går det er blott hälften så väl, som Gurli och jag önska er så.
» Ja, där var gråten mycket riktigt, men Anni bekämpade den tappert, och med glad uppsyn, men med darrande hand skålade hon med » gossarne », som de unge männen alltjämt kallades i den Bergska familjen.
Det blef en stunds tystnad, ty alla kände det vemod, som en snar skilsmässa medför, och ingen blyg- des att visa det.
» Nej, min gosse, » sade Erik plötsligt, då Gunnar gjorde min af att vilja säga något.
» Jag tror nog, att du mycket bättre och vackrare än jag skulle kunna säga, hvad vi nu båda känna, men som den äldste står jag på min rätt att få göra det.
Hvad jag väl minns första kvällen i Upsala, då vi efter kaffet i salongen skulle gå bosyn.
' Ja, det här är tvillingarnes rum, men inte svarar jag för att det är presentabelt, ' sade farbror, och så fördes vi in i detta rum, hur olika då mot nu.
V i d ett stort läsbord sutto två tolfårin- gar med all världens skolmateriel omkring sig, och vi hedrades först med en granskande blick och sedan med en idealisk backflschhälsning.
Stor presentation, och efter en grammatikför- klaring i franska var vänskapen grundlagd.
Hur många muntra minnen innesluta ej sedan dessa väggar.
Läsrummet förvandlades efter något år till » flickornas r u m », vi gladde oss gemensamt åt dess ständiga förskönande, och det fick allt mer och mer prägel af sina här- skarinnor.
Vi tyckte, att det var en sorts belöning att få middagskaffet här vid brasan, och här var det, som alla planer skulle utage- ras, alla handskar lagas och alla historier från studentvärlden afbördas.
Det är med ett ljust leende, vi minnas alla de gånger, vi afböjt kamraters lockande förslag med de orden: » Nej, vet ni, det går inte, vi ha lofvat flic- korna att läsa en bok, spela eller sjunga. » Och ingen förundrade sig däröfver, säkert afunda- des oss många.
Lyckligtvis ha ej alla våra dagar varit en lugnt flytande ström, ty det är forsar och hvirflar, som slipa af kantigheter och nöta jämna och vackra ytor.
Och därför tacka vi er för krig och fred, för storm och stiltje, men mest för de minnen af hem och ungdomssol, som ni hjälpt oss att samla under dessa år, minnen, som skola lysa och värma, mer än någon af oss under samlandets dagar anat. » Det var ej många och granna fraser, som sjöngo flickornas lof, men den manliga värme, hvarmed orden fördes från hjärta till hjärta, verkade mer sann än alla lofsånger i världen, och flickorna tyckte, att de aldrig hört något så vackert.
Då samtalet åter k o m i gång var det lugnt och dämpadt, och alla dröjde med förkärlek vid de första årens minnen, men till slut tynade pratet af, och alla sutto tysta, upptagna af sina tankar.
» Nej, stopp, jag tror ni sitter här och bli I D U N 1899. melankoliska, barn, » utropade kaptenen, som väcktes ur en liten slummer af tystnaden om- kring.
» Nu, mor, gå vi ut i mitt rum och få ett glas punsch på äkta Upsalamanér.
Marsch med er! » Och därute i ljuset tog ungdomsglädjen ut sin rätt, och Anni var den muntraste af dem alla, hon var rent af tokig, tyckte pappa Berg.
Men då teet var färdigt, saknades hon.
Erik erbjöd sig att söka rätt på henne, och då han kom till flickornas rum, fann han henne på knä på golfvet med hufvudet begrafvet i den lilla gungstolens mjuka dyna.
Han satte sig stilla på stolen bredvid henne och strök sakta hennes hår.
» Anni, hvarför gråter d u?
» frågade han b vi- skande, och då endast snyftningar blefvo hans svar, böjde han sig ned emot henne och sade med ett varmt tonfall: » Anni, du vill j u tro, att jag kommer snart igen? » Anni lyfte sina tårade ögon mot hans och sade sakta: » Jag tror inte, att jag skulle kunna bli glad mer, om jag ej trodde det. » EN PORTRÄTTUTSTÄLLNING.
E N P O R T R Ä T T U T S T Ä L L N I N G af mindre vanligt intresse har i dagarne öppnats i Theodor Blanch ' s konstsalong härstädes.
Det är en tysk konstnär hr Hans Schadow — löjt- nant i armén för öfrigt — som här med ett 40 tal bilder presenterar sig för den svenska allmänheten.
Hr Schadow, som numera är bosatt i London, har trots sina unga år redan förväfvat sig anseende som framstående por- trättör.
Den pågående utställningen bekräftar ock detta.
Det är för öfrigt nästan idel rykt- barheter, som suttit för hans pensel, en om- ständighet som naturligtvis förlänar samligen ökadt intresse.
Så finna vi porträtt af kejsar Wilhelm och storhertigen af Baden, af Bis- marck och Gladstone, af lorderna Wolseley, Tennyson, Lister och Kelvin, professorerna Virehow, von Helmholtz, Schweninger m. fl.
— samtliga af förträfflig karaktäristik.
A f friherrinnan Patti-Cederström, å hvars ståtliga Craig-y-Nos konstnären långa tider vistats som gäst, finnas ock tvänne porträtt.
Det är således tydligen i de bästa kretsar, löjtnant Schadow rört både sig och sin pensel, hvar häkt han nu än vistats.
Sedan någon tid har hr Schadow gästat Stockholm, och äfven här ha några af våra mest bemärkta personligheter begagnat tillfälle att taga i anspråk hans distinguerade konst.
Så har han målat de synnerligen lyckade por- trätt af professorn frih.
E. Nordenskiöld och arkeologen professor Oscar Montelius, hvilka Idun här har nöjet återgifva.
Den stora en- gelska tidningen » Illustrated London News » har visserligen den uteslutande reproduktions- rätten till hr Schadows arbeten, men med älskvärdt tillmötesgående har konstnären på telegrafisk väg från London utverkat det med- gif vande, som nu sätter oss i tillfälle att pryda dagens nummer med dragen af ett par af vårt lands celebraste vetenskapsmän.
Hr Schadows utställning omfattar äfven några landskapsbilder, flertalet med svenska motiv.
V i taga för afgjordt, att vår intres- serade publik mangrant skall begagna tillfället att stifta angenäm bekantskap med hans nobla och tilltalande konst.
CARL FLENSBURG.
NUNGENS H.
M:T KO- LÄKARE.
4 _ knyta till honom alla dem, med hvilka han kommer i beröring, på samma gång han ge- nom sitt lugn och sin bestämdhet som läkare vinner allas förtroende och tillit.
Allt detta i förening med solida kunskaper och samvets- grann pliktuppfyllelse har inom hufvudsta- dens framstående läkarekår, som inom sig hyser så många berömda namn, tillvunnit honom ej blott den framskjutna plats, han nu intager, utan ock förvärfvat honom hans kolle- gers aktning och vänskap.
Doktor Flensburg är sedan år 1888 i ett lyckligt äktenskap förenad med Anna Bredberg.
MED KRONPRINSESSAN TILL SÖ- DERN.
E G, Florman foto.
A T T MAN INOM alla samhällsklasser med det lifligaste deltagande följt konungen under hans sjukdom, därpå kunna många be- vis anföras, och att den afhållne monarkens tillfrisknande snart måtte varda fullständigt, därom hyser säkerligen en hvar den inner- ligaste önskan.
Vi äro förvissade om, att vi ej misstaga oss, då vi tro, att det skall intressera vår läse- krets att få se bilden af den man, som när- mast har sig anförtrodd vården om konungen under dennes sjukdom, h. m:t konungens lä- kare, lifmedikus Carl Flensburg.
Och med kännedom om den anspråkslöshet, som utgör ett af grunddragen i doktor Flensburgs karak- tär, foga vi till bilden endast några korta data, som beteckna de olika skedena i hans lif.
Carl Axel Vilhelm Flensburg är född i Lund år 1856 och son af framlidne biskop Flens- burg och hans maka, född Nyström.
Efter att i fädernestaden hafva aflagt studentexamen år 1874 och medicine kandidatexamen år 1881, fortsatte F. sina studier vid Karolinska insti- tutet i Stockholm, där han blef med.
licentiat 1886 och erhöll med.
doktorsgraden 1894.
Han förordnades ock sistnämnda år till docent vid sagda institut.
Redan 1887 utnämnd till andre bataljonsläkare vid Älfsborgs regemente, befordrades d:r F. 1890 till förste bataljons- läkare vid Södermanlands regemente, utnämn- des till samma befattning i Fältläkarekåren 1895 och är sedan samma år tillika bataljons- läkare vid Göta lifgarde.
Sommaren 1897 med- följde F. som läkare ombord å » Drott » under konungens vistelse vid västkusten.
Under ra studieresa, som d:r Flensburg hös&gt;en 1897 före- tog i utlandet, erhöll han konung Oscars kallelse att från nyåret 1898 öfvertaga den ansvars- fulla och hedrande posten som h. m:t konun- gens läkare.
Samma år utnämnd till lifme- dikus, innehar d:r F. därjämte såsom yttre utmärkelser Oscar II:s jubilenmsminnestecken och " Wasaordens riddareteeken.
Utom ofvan antydda egenskap, äger lifme- dikus F. i sitt väsen en blidhet och hjärtlig- het, som ej kunna annat än med fasta band NLIGT M E D D E L A N D E från R o m har h. k. h. kronprinsessan Victoria redan börjat att af sin vistelse därstädes erfara ett välgörande inflytande på sina nedsatta kraf- ter och sitt angripna nervsystem Så snart vädret är lämpligt, företager hon ock längre eller kortare promenader i vagn, åtföljd af nå- gon bland sin uppvaktning.
Vägen tages då från Grand Hotel vanligen genom den breda Via Nazionale ned till Piazza Venezia, en af de lifligaste och mest trafikerade platser i Rom, samt därifrån upp genom den eviga stadens förnämsta, men ej synnerligen breda gata, Corson, till Piazza del Populo.
Härifrån sling- rar sig vägen i dubbla, terrassformigt sig hö- jande vindningar upp till en af Roms skönaste platser, det härliga och högt belägna Monte Pincio.
Från den högsta terrassen, som här högt öfver Piazzo del Popolo afslutas af ett solidt bröstvärn, har man måhända den allra härligaste utsikten öfver » de sju kullarnes stad ».
Öfver det nyssnämnda torget, hvars midt prydes af en obelisk från kejsar Augu- stus ' tid, möter blicken först S:t Peterskyrkans jättekupol med Vatikanen till höger och ka- stellet S:t Angelo, ursprungligen kejsar Hadria- nus berömda mausoleum till vänster.
Hvart- efter man sedan vänder sig åt vänster, stan- nar ögat vid den ena efter den andra af Roms kullar, från Janiculum till Capitolium och Qui- rinalen med det kungliga palatset.
Den, som en gång en vacker eftermiddagsstund fått njuta af detta skådespel, glömmer det aldrig.
Häruppe på Monte Pincio finnas de härli- ROM: VAS.
PRESENT FRÄN KONPRINSESSAN TILL DROTTNING MARGHEIUTA.
gaste parkanläggningar och promenadplatser- Här är ock samlingsplatsen för Roms förnäma värld.
Hvarje eftermiddag under säsongen, då vädret så tillåter, får man här se otaliga eleganta ekipage samlas, och medan de här rasta, göra deras innehafvare visiter och kon- travisiter hos hvarandra.
På dessa promenader uppträda ock de sköna romarinnorna i sina elegantaste toaletter och en öfverdådig lyx ut- vecklas.
Luften på Monte Pincio är hög och ren, promenaderna äro vidsträckta och härliga, hvadan man väl kan förstå, att kronprinsessan gärna åker hit upp.
För öfrigt lefver h. k. höghet mycket tillbakadraget.