Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Be jv, och Oecoii-Ltskotteiij Betänkande K\o 54. 3 härmed, hvad som iakttagas må mot intrång af fattiga och mindre arbetsföra. personers obehöriga inflyttning från en till annan socken, samt ansvarighet, sä väl för den fattige, som med bettlande beträdes , som för den socken, hvars fattighjon, tiggande, annan ort besvära, med de flera vigtiga punkter, som vid granskning af detta vigtiga ämne kunna komma i fråga.
Till Högvördige Prés te-Ståndet: 3:o af Herr Contracts-Proslen J. J. Nibelius, sorn yrkat, att till Kongl. Kungörelsen af den 5
December 1788 det tillägg borde göras, att hvarje församling må ega rättighet att yttra sig öfver stat-tqrpares inflyttning.
Motionairen söker visa, att det ligger i sakens natur, att en stat-lorpare eller stat-dräng under vanliga förhållanden ej skall kunna försörja sig, hustru och barn, enär det underhåll, som till Föda och lön bestås åt statdrängen ej är större än kostnaden för en vanlig tjenste-dräng, och således ej beräknadt högre än för en enda persons bergning, framställer vidare, huru äfven erfarenheten vittnar om det armod, som råder inom stat-torparehushållen, samt huru merendels en eller flere personer af ett sådant hushåll blifva fattigvården till last.
Då det således, enligt Motionairens öfvertygelse, ej beror af tillfälliga omständigheter, utan i sjelfva stat-torparens vilkor en gifven orsak ligger dertill, alt antingen han eller hans hustru eller hans barn sannolikt skola blifva föremål för fattigförsörjningen, och då hvarje församling genom
Lag har sig ålagd att försörja sina fattige, anser Motionairen, att det ej bör få bero på en hemmans-innehafvares godtycke, att från främmande socknar på sin jord intaga så mångå stat-lorpare-hushåll, sorn honom lyster, hvilkas underhåll han sedan, när dé sjelfva ej kunna försörja sig, utan ansvar kan undandraga sig, utan att hvarje församling eger en naturlig rättighet att fordra, det dylika hushåll ej må församlingen oåtspord få inflytta, och föreslår derföre, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla att en Författning mätte utfärdas, som tillägger hvarje församling rättighet att yttra sig öfver stat-torpares inflyttning, samt om församlingen finner sig dertill föranlåten, en sådan inflyttning vägra, så vida ej den, som på sin jord vill intaga stattorparen, ställer antaglig borgen derföre, att hvarken den sistnämnde ej heller någon af dess hushåll skall falla församlingens fattigvård till last.
För att vidare ådagalägga vigten och angelägenheten af detta stad-» gande, anföres, huru en dylik
Författning är det enda möjliga correctiv emot 4 Lag- samt Allm.
Besv. ock Öecon.-Utsköttens Betänkande N;o 54- det i allmänhet öfverhand lagande stat-torpare-systemet och emot de i sammanhang med detta system stående obetänksamma giftermål emellan Allmogens harn.
Motionairen framställer, huru det så kallade stat-lorpare-systemet, hvarigenom antalet af de obesultne allt mer ökas och en pöbel tillskapas, som i samhälls-ordningens bestånd ej har något intérét, ej kan, oaktadt sin förderflighet, direct förbjudas, då Staten ej är berättigad att förbjuda hemmans-innehafvaren att genom stat-torpare sköta sin jord, eller arbetaren att antaga stat-lorparetjenst, så länge desse afhandlingar ej ingripa i någon annans rätt.
Men så snart Possessionaten elier
Hem mans-innehafvaren ej åtnöjer sig att till stat-torpare antaga endast sådane, som redan vistas inom församlingen och således, i händelse af behof, redan äro till understöd af församlingens fattigvård berättigade, utan vill ifrån främmande socknar intaga dylika hushåll, hvilka efter all sannolikhet skola öka församlingens fattigpersonal, då uppkommer för församlingen en rättsgrund, att förbjuda en sådan afhandling eller åtminstone att dervid föreskrifva sådana vilkor, att dessa hushåll ej lomme att belasta församlingens fattigvård.
— En sådan Författning, som den här föreslagna, vore den enda inskränkning i stattorpare-systemet, som genom Sambälls-magtens åtgärd kan tillvägabringas, men den skulle, enligt hvad Motionairen söker utveckla, i betydlig nion dertill bidraga.
Med stat-torpare-systemet stöde, den i senai’e tider tilltagande mängden af obetänksamma giftermål emellan personer af den arbetande classen i det närmaste sammanhang.
Dessa giftermål skola föranledas till en stor del af lättheten att erhålla en stat-tjénst.
Inskränktes antalet af stat-tjensterne, så skulle äfven antalet af dylika giflexmiål minskas; och den af Motionairen föreslagna Författningen skulle således, enligt hans förmenande, verka äfven till detta goda ändamål.
Under den discussion, som hos Högvörd.
Ledamöter förmält sig hufvudsakligen deri instämma, hvarjemte är vordet föreslaget: afl Herr Doctor Elfström: att uti Kongl.
Kungörelsen den 5 Dec. ij88 tillädes det stadgande, att jord-egare, som vill från annan socken emottaga stat-torpare eller utfattige inhyses- eller backstugu-hjon, som hafva hustru och barn eller ock ogifte, men mindre arbetsföre tjenstehjon, skall vara pligtig att i tid hos Pastor begära Sockne-stämma till inhemtande af församlingens bifall eller af slag i frågan, och att, om sådan anmälan ej göres Lag- samt Allm.
Berj. och Cecon.-Vcskottens Betänkande N'.o 54. 5 och Sockne*stämma i följd deraf utebUfver, jord-egare skall ansvara, att det inflyttande hushållet eller personen ej kommer församlingens fattigförsörjning till last; af Herr Lector Laurenius och Herr Doctor Lindahl: att församlingarnes pröfnings-rätt öfver inflyttningar må ega rum, ej blott i fråga om stat-torpare, utan utsträckas till alla de fall, der skälig anledning är att befara de inflyttades oförmåga att med ärligt arbete sig kunna försörja; af Herr Prosten.
Hallström: att pröfnings-rätten borde inskränkas till stat-torpare, som hafva tre, fyra eller flere barn, och att hvar och en, som på sina egor intager inhyses-hjon eller stat-torpare med flere barn, borde förpligtas att till fattig-cassan erlägga en bestämd afgif t; af Doctor Hasselrot: att, då jordegare lätt kan råka i obestånd, och någon säkerhet för fullgörandet af hans förbindelse således icke finnes, ansvaret för intagne torpares och inhyses-hjons försörjning, bör bindas vid sjelfva egendomen eller jorden, hvarå de inflytta; 4:o af Herr Fält-Prosten Bjurstén, som, beträffande tjenste-hjons flyttning från en till annan församling, sig utlåtit, att sådan flyttning väl borde vara fri, så länge ett tjenstehjon vore fullt arbets-fördt och icke af lsropps-bräcklighet besväradt.
Det vore likväl tydligt, att, sedan ett tjenstehjon uppnått 40 års ålder, dess bästa tid vore förfluten och arbets-förmågan, om icke alldeles uttömd, dock i starkt aftagande, och om rättigheten alt från annan församling antaga ett sådant tjenstehjon icke helt och hållet kunde borttagas, syntes den åtminstone böra inskränkas , hvadan Motionairen ansett sig böra föreslå : att från främmande församling må ingen städja och till sig uti tjenst taga en tjenare, som är fo år gammal eller deröfver, med mindre att han derom uti Sockne-stämma anmälan gjort, och Sockne-stämman dertill sitt bifall lemnat; 5:o af Herr Prosten Stenhammar, som andragit: att bland de för landtbruket främmande näringar, hvars arbetare isynnerhet anlitade Fattigförsörjnings-anstalterne, intoge Bergsliandteringen första rummet.
Rättigheten att, utan någon slags inskränkning, få bearbeta upptäckta malm-streck , lockade kringliggande orters sysslolösa äfventyrare, att nedsätta sig omkring den nya Grufvan, der de bildade en fattig-coloni, som, ehvad gruf-arbetet nedlades eller icke, folie församlingen till last.
Det vore likväl icke öfverensstämmande med Motionairens tänkesätt att gilla den stundom yttrade mening, att hvarje näring borde underhålla sig sjelf, och således jemväl 8 Lng- samt Allm.
Ees v. och Oecon,-XJ t sköttens Betänkande N’,o 54» den fattig-personal, hvars produetiva krafter hon användt.
En sådan åsigt borde icke få göra sig gällande, dels derföre, att näringarne inbördes böra understödja hvarandra, dels ock derföre, att man, genom dess antagande, skulle aflägsna sig från grund-tanken för de christliga barmhertighets-anslalterne, hvilka ledde sitt ursprung från Kyrkan, i hvars skydd de jemväl utbildat sig.
Det borde framdeles som hittills åligga församlingarne, att gemensamt utöfva sina christliga harmhertighets-pligter, och äfven för den händelse, att någon serskild näring vore rådande inom en viss trakt af socknen, borde dess enskilda Fattigvård alltid stå under samma uppsigt och vård af Kyrko-styrelsen, som den allmänna.
Deremot syntes, ur enahanda grunder, icke någon oärings-gren inom en Socken böra få undandraga sig att lemna bidrag till fattig-vården.
Kungörelsen den iq
Februarii i8u, att skyldigheten att försörja de fattige må anses åligga hvar och en, sorn icke sjelf är i behof af andras hjelp, syntes fästa förbindelsen endast vid personen, och afgifternes belopp vöre beroende af frivillig öfverenskommelse, hvaraf den följd skall uppstått, alt egare till Bergverk, när han bott utom socknen, velat undandraga sig sådane afgifter, de der skulle böra utgå icke af honom utan af hans arbetare.
Då likväl förmögenheten borde utgöra grunden för afgifterne till fattigvården, har Motionairen föreslagit utfärdande af följande stadgande:
Alla till Bergs-handteringen hörande verk, vare sig malmbrott och grufvor eller smält-ugnar, hamrar och föräd/ings-verk, hvilka icke genom redan ingångna serskilda begifvanden och beslut i Fattigförsörjningen deltaga, skola utgöra årliga afgifter till fattigvården i den församling, inom hvilken arbetarne skattskrif inis, efter deras ärliga taxerings-värde, i samma förhållande sorn hemmanen inom församlingen, med penningar och varor efter de inom hvarje församling gällande öfverenskommelse/'.
Skulle tvist uppstå vid jemförelse emellan hemmanens och Bruksverkens taxerings ■ värden, skilje Konungens Befallningshafvande.
Fil ja sådana Ferk försörja och vårda sina fattiga och alltså underhålla egna fattigvårds-anstalter, vare likaledes understäl/dt Konungens Befallningshafvandes pröfning, som eger tillse om sådant må tillåtas, med afseende på Bruksverkens större eller mindre betydenhet och sannolikheten af deras framlida bestånd.
Dock vare dessa enskilda Fatligvärds-anstalter under uppsigt af församlingens Pastor och Styrelsen för dess allmänna Fattigvård, enligt Kyrko-Lag och Författningarne.
L/tg- smitt Alim.
Besv. och Oecon.-Vtskotnns Betänkande N:o 54.
7 Häruti hafva instämt Herr Doctor Hvasser, Herr Doctor Morén och Herr Prosten Hallström, den sistnämnde under yrkande: att icke blott egare af Bergverk och Bruk, utan äfven af andra inrättningar, som ej tillhöra landtmanna-jrket, borde förbindas att till församlingens
Fattigvård bidraga 6:0 af Herr Prosten Rosen, sorn., medelst anförande af tvä händelser, då det genom Utslag blifvit ålagdt, dels en församling, att till försörjning emottaga en honde, som många år förut försålt sitt inom församlingen belägna hemman, dels en för arbetsamhet och oklanderlig vandel känd mansperson, som inom annan församling gift sig med en enka, hvilken egde ett hus, att från sin hustru bortflytta, ledt sig till den slutföljd, alt 1788 års Författning, som i tillämpningen lemnade sådana resultat, vore ändamåls-vidrig och otvifvelaktig! tarfvade omarbetning och förbättring , dervid borde iakttagas, alt orden: den socken, eler fattighjonet haft eget hemman, skulle förändras till följande uttjyck: den socken, der fattighjonet inom de tre sistförflutne åren haft eget hemman, och att i senare afdelningen af nämnde Förordning borde tilläggas denna mening: likväl må äkta makar, som lefva christell gen och väl tillsammans, ej förmenas att skrifvas och bo, der den ena af dem bostad eger.
I anledning af detta Memorial hafva sig utlåtit: Herr Kyrkoherden Bergvall: alt, då det ofta vore tvist underkastadf, hvarest ett fattighjon sist varit mantalsskrifvet, serdeles i lmfvudsladen, der anmälan till skattskrifning ofta underläts, vore det både lämpligt och billigt, att den församling, inom hvilken den fattige uppoffrat sina bästa krafter, borde vidkännas hans underhåll:
Herr Doctor Grevillius: alt svårigheter ofia möta vid tillämpning af stadgandet i Kongl.
Kungörelsen den 5 Dec. 1788: att den socken, der tjenstehjon sist varit skaltskrifvet, skall vidkännas dess vård, helst det icke sällan skall inträffa, att osäkerhet uppstår, hvarest tjenstehjon, som olla ombytt vistelse-ort, verkligen varit sist mantalsskrifvet.
I öfrigt har Herr Doctorn, för att trygga socknarnes rättighet att emottaga eller afvisa gamla och mindre arbetsföre tjenstehjon, yrkat, alt i den förmodade nya Författningen må bestämdt uttryckas skattskrif varens pligt att, påen socknens, i laga ordning tillkomen och anmäld protest emot ett inhyseshjons eller äldre bräckligt och mindre arbetsför dt tjenstehjons inflyttning, fästa behörigt afseende; hvarförutan, till undvikande af godtycklig tolkning, det vore 4 vigt, att den ålder bestämdes, som berättigar till bestridande af 8 Lag- samt Alun.
Besv. och Oecoit.-Xät,kottens Betänkande Nio 54. tjenstehjons intagande, såsom 4°j 5° eller 60 är; Herr Biskop Wallin, att i händelse ny faltigvårds-stadga komme att utfärdas, densamma icke borde utsträckas att gälla jemväl lör hufvudstaden hvarest, i händelse en församling betungas genom ett större antal fattiga , dess omsorger lättas genom en störi’e andel i de medel, som under namn af fattigafgift af stadens invånare uppbäres och församlingarne emellan fördelas; Herrar Contracts-Prostarne Örnberg och Afzelius, att viss tid horda utsättas, inom hvilken hvarje församling, sorn tillåtit någon kringvandrande person att der bosätta sig, skulle anmäla protest emot en sådan inflyttning, vid påföljd för församlingen att eljest ombesörja hans yård och underhåll.
, Till Vällojlige Borgare-Ståndet: 7:0 af Herr Olbers, som, med serskildt fästadt afseende å de dryga kostnader Marstrands stads Fattigförsörjnings-anstalt skall nödgas vidkännas för underhåll af enkor och barn efter aflidne artillerister vid garnisonen å Carlstens fästning, föreslagit det stadgande, att stad, der garnison finnes., icke må vara skyldig i sin fattigvård upptaga medellösa enkor och barn efter dem som, tillhöra garnsionen och i tjensten ajli dit, utan att desse, då de icke sig sjelfve försörja kunna, mätte vara pligtige begifva sig från staden, för att underhållas, antingen af den församlings Fattigvård, hvarest är enkans födelse-ort, eller der Regementet har sin ordinarie station, eller på Statens bekostnad.
I denna motion har Herr Leffler instämt, likväl med yrkande, att enkor och barn efter personer af den i Marstrand stationerade garnison, icke må ega att afflytta till Götheborg. 9:0 Till Hedervärda Bonde-Ståndet: af Thomas Nilsson från Christianstads Län, som yrkat, att en ny Förordning rörande Fattigförsörjningen måtte utarbetas, en Förordning, medelst hvilken för det första hvarje class, och sedermera äfven, så vidt möjligt vore, hvarje enskild fastighets-egare ålades att försörja dem, som blifvit upptagne på dess grund; hvarförutan borde stadgas, att, om någon i sin tjenst eller på sina egor ville intaga pejson, som vora utöfver fo år gam - Lag- samt Allm.
Besv. och Öecon.-XJt skottnis Betänkande N:o 54; 9 gammalj skulle församlingens pluralitet ega sådan inflyttning bestrida 3 sd vida ej full säkerhet fanns och utlofvades för den inflyttades underhåll.
De serskilda elasser, af hvilka fattighjon borde försörjas, skulle, efter Motionairens mening, utgöras af egare och innehafvare af Säterier, af Boställen, af Kronohemman, Kronoskatte-hemman, och af utsockne Frälsehemman, hvilka hvar för sig borde underhålla sina fattige.
Anders Danielsson från Elfsborgs Län: att ifrågaställde ämne så mycket mindre borde blifva föremål för någon öfverläggning, sora föga utsigt vöre alt ernå någon förändring i nuvarande förhållanden; JSils Strindlund från Vester-Norrland: att det af Thomas JVilsson framställda förslag saknade möjlighet och tillämpning för vissa delar af de Norra Länen, hvarest mångå nybyggare på Krono-skogarne ofta råka i fattigdom, i hvilken händelse Kronan, såsom jordegare, skulle om dem draga försorg, hvilket förmodligen icke kunde medgifvas; Tufve Månsson: att de_, sorn hädanefter å sina hemman intaga främmande personer, oförmögne att sig uppehålla,, ovilkorligen måtte kännas skyldige alt för desSas försörjning ansvara; 10:0 af Bengt Gudmundsson från Halland, som föreslagit den förändring uti nu gällande Författningar, angående Fattig-försörjningen å landet; att hvarje husbonde, som hädanefter antager torpare eller sä kallade backstugusittare och inhyses-hjon å sina egor; må vara pligtig sjelf ansvara för deras underhåll; så att de ej ligga församlingarne till last; undantagande i de fall, då olyckshändelser vållat dylika personers oförmåga, att sjelf ve försörja sig och de sina: liro af Joharmes Svensson från Jönköpings
Län, som anfört, att den tillfälliga omständigheten, att en person sist varit skattskrifven inom en församling, icke kunde eller borde grundlägga församlingens pligt att vårda och underhålla en sådan person, hvadan och enär det således skall visat sig, att 1788 års Författning vöre till sin grund orättvis och ledande till trassel och vidlöftiga rättegångar, Motionairen äskat, att Utskotten måtte utarbeta förslag till en ny ändamålsenlig och rättvis Fattig-försörjningsförfattning i stället för den af ty88, hvars upphäfvande yrkas.
Vrot. i834 och iS35.
7 Sami. a Ajd. iy:de Häftet.
2 Lag- saint Kihn. Bera. och Occon,-Utskottens Betänkande A’:o 54 Hvad sålunda blifvit yrkadt och hemställdt hafva Utskotten gemensamt i öfvervägande tagit, oell få i anledning deraf anföra; Hvad först angår den af åtskilliga Motionairer gjorda framställning om utarbetande af en ny, för hela Riket gällande Stadga, rörande Fattigförsörjjnings-anstalterna, torde böra erinras, att Rikets Ständer redan vid 1820 års Riksdag, i anledning af det vidsträcktare förslag till Författning i ämnet, som, till följd af Rikets Ständers år i8ro framburna underdåniga anhållan, blifvit af en tillförordnad Comité’ utarbeladt, i underdånig skrifvelse tillkännagifvit, att Riks-Ståndens tänkesätt icke kunnat förenas om antagande af en allmän Fattigvårds-stadga för hela Riket, hvilken skulle synas ingripa i den rätt och pligt allmänheten hittills baft. att sjelf vårda och besörja sina fattigas, underhåll.
Fattigvården har hittills varit, och hör, efter Utskottens omdöme, jemväl hädanefter vara en munieipal-angelägenhet, ty den beror väsendtligen på- local-förhållanden, sorn i vårt vidsträckta land ganska mycket omskifta, på folkets större eller mindre välstånd i olika delar af Riket, och på mångfaldiga andra omständigheter,sorn svårligen kunna förutses och beräknas.
Och i betraktande häraf hafva Utskotten ansett sig böra vördsamt tillstyrka, att de i ofvanherärde hänseende• framställda yrkanden icke må vinna Rikets Ständers bifall.
En sådan omarbetning af Fatlig-lagarna, som Utskotten nu afstyrkt, skulle utan tvifvel föranledas af bifall till Tufve Månssons och Bengt Gudmundssons förslag, att hvarje jordegare, som å sina. egor emottager torpare eller backstugusittare, skulle ansvara för deras underhåll.
Ty genom ett stadgande i sådan syftning, vore den gemensamma Fättig-försörjnings-skyldigheten till det mesta upphäfven; och hvad sorn är en allmän välgörenliets-pligt för hela socknen, deruti hvar och en medlem bör deltaga, skulle förvandlas till ett mången gång obilligt och tryckande åliggande för den enskilde, som såge sin vinning uti försummelsen att detsamma uppfylla..
Både för de nödlidandes skuld och för den obilligheten att ensamt åt enskilda jordbrukare öfverlemna största delen af fattig vårds-skyldigheten, synes detta förslag olämpligt, och Utskotten tillstyrka alltså dess' ogillande.
Hvad beträffar Herr Prosten Roséns yrkande, att stadgandet i Kongl. Kungörelsen den 5 Dec. 1788, angående skyldighet för den socken, der fattighjon egt hemman, att arn detsamma draga försorg, borde tillämpas en - Lflg- snutt Allm.
Bcsv-, neli Osean.-T]-skott ens Betänkande Ar:o 54.
1 T däst i Iiändelse hemmanet inom de tre sislföi Anine åren blifvit afträdt, så, om det än å ena sidan torde böra medgifvas, att detta stadgande, såsom hvilande på förutsättning, att den fattige användt sin veiksammaste tid der lian haft egel hemman, i många fall utgör en billig grund tor fördelning af fattigförsörjnings-sk_yldigheten socknar emellan, bör å andra sidan icke förbises, att berörde vilkor ofta icke inträffar, samt att en ganska stor obillighet uppkommer, när en person, hvilken i barndomen eller ungdomen ärft en obeLydlig hemmansdel i en församling, der han tilläfventyrs aldrig vistats, på ålderdomen eller vid inträffad sjuklighet anses berättigad att af en sådan församling njuta försörjning.
Då härtill kommer, att en serskild grund utomdess finnes för bedömande af dylika frågor, nemligen sista mantalsskrifnings-orten, och någon annan än denna icke synes behöflig, hafva Utskotten ansett sig, med anledning af Prosten Roséns motion, böra föreslå utfärdande af en allmän Författning, hvarigenom skulle förordnas: attj då fråga församlingar emellan uppstår angående skyldigheten att underhålla de frän den ena till den andra församlingen inflyttade personer, skall den fattige3 ehvad han haft eget hemman eller ickej alltid anses tillhöra den församling, der han sist varit skatt skrif ven.
Prop. M 1, om Statsverket 1850.
51 varit synnerligen önskvärdt, att Rikets Ständer icke ifrågasatt afskaffande för landsstatstjenstemiinnen af det indelta aflöningssättet, hvilket i allmänhet medförde den fördel att a tidningen i viss man reglerades efter löntagarnes lefnadsbehof eller prisen på de förnämsta förnödenhetsvaror; men emellertid, då det vore betänkligt att än vidare uppskjuta den löneförbättring, som i följd af Rikets
Ständers anslagsbeslut kunde komma mängden af landsstats-personalen tillgodo och hvilken, ehuru med hänsigt till nu inträffade prisförhållanden ytterst knappt beräknad, måste anses för löntagarnes bergning af högsta behof påkallad, samt härtill komme att de fleste landsstats-tjenstemän, hvilkas rätt vore derunder beroende, ej haft något att erinra vid de indelta lönernas utbytande mot kontant aflöning, ville Eders Kongl. Maj:t vid det nämnda tillfället i nåder medgifva sådan förändring.
En ytterligare omständighet, som föranledt minskning i vissa landsstats-tjenstemäns löneinkomster och hvilken vid afgifvandet af 1853 års förslag icke kunde vara känd, består deri, att Rikets Ständer å sednaste riksdag nedsatte eller afskaffade åtskilliga bevillningsafgifter, hvarå Kronofogdar och Häradsskrifvare egt att uppbära provision.
Efter hvad jag sålunda i underdånighet anfört, vågar jag hoppas, att en förnyad framställning till Rikets Ständer i det maktpåliggande ämnet skall finnas tillfyllest rättfärdigad.
Det är endast att beklaga, att, i anseende till personalens nödvändiga talrikhet, hvarje allmän förhöjning i aflöningsanslag föranleder ett så ansenligt totalbelopp, att man i en tid, då Statens medel jemväl för mångfaldiga andra nya behof anlitas, svårligen kan utsträcka afseendet på tjenstemännens anspråk så långt som det vore att önska.
Hvad nu först angår Landssekreter arne, har redan vid förra regleringen den åsigt gjort sig gällande, att desse tjenstemän, med färre undantag, icke vore i behof af annan förbättring i deras vilkor än den indirekta, som då i allmänhet beviljades medelst löneanslag för Länsnotarier och löntillökning för Landskanslisterne.
Det är visserligen en känd sak, att, i anseende till utmätningsmålens aftagande antal, Landssekreterarnes inkomst af expeditionslösen för närvarande minskats, — ett förhållande hvari tiden likväl nu icke medgifvit att vinna til! siffran fullständig upplysning; men obestridligt är å andra sidan, att den förlidna år utfärdade nya expeditionstaxan heredt Landskanslierna icke obetydliga fördelar.
Vid granskning af de ansökningar om lönförhöjning, som vid detta tillfälle från åtskilliga hins landstats-personal inkommit, finner jag ock, att i 2:ne af dessa län Landssekreterarne sjellve icke väckt fråga om förbättring af sina egna löneförmåner, och att i ett tredje län Eders Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande förklarat en sådan icke vara behöflig.