Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att den häktade sedermera befunnits saker till lifstidsfästning, var i förevarande fall en omständighet, som vid ansvarets bestämmande kunde hafva bordt mildrande inverka; men jag har icke trott förseelsens art kunna derigenom så förändras, att straffbestämningen rätteligen skulle kunna grundas på hvad sorn i sådant afseende blifvit för en annan och lindrigare förseelse stadgadt. l’å sådan grund har jag hos Kongl. Maj:t i underdånighet besvärat mig öfver Kongl. Hofrättens utslag; och målet beror för närvarande af nådig pröfning.
Bfhde i Jemtlands län blifvit utsatt å en hemmansdel i Hvattjom, bade Jon Nilsson i Hvattjom inropat denna hemmansdel, men sedermera icke fått behålla den, enär auktionsförrättningen, på gäldenärens klagan, blifvit af K.
Bfhde ogillad, den 30 April 1850.
Olver detta K.
Bflides beslut bade Jon Nilsson besvärat sig i Kongl. Svea Hofrätt, men erhållit Kongl. Hofrättens utslag den 27 Augusti s. å. hvarigenom K.
Bflides beslut fastställdes; hvarefter Jon Nilsson till mig inkommit med en klagoskrift, åsyftande åtal mot vederbörande och ersättning för den skada, han genom auktionens ogillande lidit.
Hetta åtal, hvilket skulle kunnat med samma skäl vändas mot Hofrätten för det fastställande, som emot K.
Bflides för det fastställda beslutet, upptogs af Kongl.
Hofrätten lill pröfning på samma Division, som meddelat fastställelse!!; och sålunda hände, att tre af de Ledamöter, som pröfvade min ansvarstalan, hade sjelfie en gång gillat det beslut, för hvilket ansvar yrkades.
Då nu desse tre utgjorde tlertalet af de öfver åtalet dömande Ledamöter; måste deraf följa, att åtalet skulle ogillas, derest icke desamma, som förut dömt, skulle nu sjelfve döma, att fel var begånget och ansvar förtjent genom det beslut, de då gillat.
För att pröfva den fråga, som nu förevar, måste de ock pröfva, huruvida de ville bekänna sig skyldiga, lika med de tilltalade, till ett fel, som borde ådraga ansvar; och att giira en sådan bekännelse, torde väl icke kunna kallas att döma.
Bfhde öfverklagat auktionsförrättningen, och fört talan om en honom tillfogad förnärmelse derigenom, att hemmanet, som försåldes, icke mera tillhörde honom, utan var af honom några månader förut såldt till en af löftesniännen för den utsökta gälden Olof Olofsson i Hackåsen, hvilken vid utmätningen (som låg till grund för auktionen) hade erbjudit att hemmanet till Olof Heljesson återställa ; — 17 _ ställa; alt jag ansett denna Olof Heljessons talan vara utan behörighet af honom förd; enär hans rätt ej kunde förnärmas genom försäljning af en annans egendom, enär Olof Heljessons förmenande, det den origtiga uppgiften om egendomens försäljning såsom bouoin tillhörig och för hans räkning, kunde hafva inflytelse på kiipeskillingsliqviden imellan honom och hans köpare, nämnde Olof Olofsson, var uppenbarligen ogruiidadt, just derföre, att han aldrig samtyckt till Olof Olofssons omförmälte erbjudande, samt enär en felaktig uppgift i auktionskungörelsen och vid auktionen om rätta ägaren till det utmätta hemmanet, sorn skulle säljas, ej kunde lända någon annan än köparen till förfång, och således ej heller med befogenhet klandras af någon annan än honom, köparen Jon Nilsson, hvilken, i stället att anföra sådant klander tvertom \ar den, sorn klagade, att auktionen ej fått äga bestånd.
Det iir vid detta förhållande, sorn jag funnit mig skyldig att åtala K.
Bflides beslut hvarigenom afseende blifvit gjordt på Olof Heljessons, i min tanka obehörigt förda talan, utmätningsauktionen sålunda ogillad och inroparen skild från den äganderätt, han genom sitt inrop lagligen förvärfvat; hvarföre jag yrkat ansvar och skyldighet för K.
Bfhde att godtgöra inroparen den skada, lian härigenom lidit.
Hvad som emot detta påstående blifvit anfördt, Och huru jag sökt förfäkta det, är hvad sorn återstår att en annan gång utreda.
Sedan vid granskning af fångförteckningar från Calmar län anmärkningar förekommit, hvaraf blifvit föranledda frenne från mig aflåtna skrifvelser till K.
Bfhde i detta län den ena af den II Dec. 1851, och de båda öfriga af den 15 i samma månad; men svar härå icke följt, samt jag under den II och 15
Bflides förklaring öfver orsaken lill dröjsmålet; så har jag uppdragit åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt att lagligen tilltala K.
Bfhde för åsidosättande af dess tjenstepligt härutinnan; oell sedan sådant åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten utfördt, har utslag deröfver, eftor det Landshöfdingen m. m. C. U. Nerman under tiden aflidit, den 22 sisth April fallit, deruti Kongl. Hofrätten sig yttrar, att emedan mina i fråga varande skrifvelser först den 1 Nov. sisth år, och således mer än tio månader efter det skrifvelserne måste antagas hafva kommit K.
Bfhde tillhanda, blifvit af Landshöfdingeembetet besvarade, samt vederbörande Landssekreterare medgifvit, att han i egenskap af expeditionshafvaiide varit till detta dröjsmål ensam vållande; alltså och då något afseende icke kunde lästas a de al Landssekreteraren för hans urskuldande uppgifna, till laga iörlall icke bänlörliga omständigheter; pröfvade Kongl. Hofrätten, likmätigt grunderna för 9 kap. 5 § Ltsökn.balken, rättvist enligt 1 kap. 12 § Kätteg.balken, döma Landssekreteraren att för den al honom salunda adagalagda försummelse vid enibetets utöfning böta tjugufem
Ridr banko till treskiftes; och har ändring i detta utslag hos Kongl. Majit icke blifvit sökt.
Vid förvandling af dels ådönida böter för skogsåverkan 42 Kalr 32 sk. banko och dels vitesbot 20 Ridr samma mynt, hvartill en och samma person blifvit förpligtad, hade Kinneljerdings Häradsrätt den 5 Fehr.
1850 genom utslag, som gått i fullbordan, förordnat, att den sakfällde skulie för böterna undergå högsta kroppsplikt med tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd och derförutan, i stället för vitesboten, tre veckors fängelse; och har jag för en sådan förvandling låtit anställa åtal emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande; hvarefter jag under den 27 sisth April erhållit Kongl. Göta Hofrätts utslag af innehåll, att emedan 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 uttryckligen stadgade, att då den, sorn är förfallen ensaks- eller vitesböter, tillika är för begånget brott dömd till högsta kroppsplikt eller häkte a Kronans fästning, nämnde böter, ehvad de äro större eller mindre, skola begripas under det svarare strallet samt all vidare fråga om deras förvandling eller aftjenande med arbete förfalla; ty och då Häradsrättens nu i fråga varande beslut stöde i uppenbar strid med omförmälte stadgande, samt den sakfällde till följd af nämnde beslut olagligen undergått tre veckors fängelse; pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättK.
Emb.-Bcrältclsc för år 1853. 3 — 18 — vist döma tillförordnade
Domhafvanden att härför böta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, att ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för den sakfälldes underhåll i häktet under de tre veckorna med två Ridr 11 sk. samt godtgöra honom lör hans lidande med tjugu R:dr allt banko.
Ehuru Kämnersrätten i Calmar genom utslag den 5 Maj 1858 förklarat en person saker till ansvar för tjufnadsbrott, men förvisat honom, för vidare ransaknings undergående, till Ölands Södra Mots Häradsrätt; har likväl samma utslag jemte ransakningsharidlingarna först uti skrifvelse från K.
Bfhde i Calmar län och Öland den 13 påföljande Juli, och således ej inom föreskrifven tid, kommit Ordföranden i sistnämnde Rätt tillhanda; hvarföre jag funnit mig föranlåten att för försummelsen låta tilltala Kämnersrättens Ordförande; och efter utförande af detta åtal hos Kongl. Maj:ts och Rikets Göta Hofrätt, har dess utslag i målet fallit den 29 sistl.
Ordförande uti afgifven förklaring vidgått anmärkta försummelsen och • underkastat sig det å honom derför yrkade ansvar; ty och som i fråga varande ransakning och utslag, enligt Kongl.
Brefvet den 22 Maj 1816, jemfördt med Kongl. Brefven den 18 November 1762 och den 15 April 1774, bordt inom fjorton dagar från utslagets meddelande, och således., redan den 19 Maj 1848, vara till K.
Bfhde i Calmar län och Öland eller Domhafvanden i Ölands Södra Mot allemnade, men samma handlingar ej förr än den 13:de påföljde (påföljande) Juni, och således femtiofem dagar senare än vederbordt, till K.
Ordförande att för hvardera af berörde femtiofem dagar böta en Riksdaler eller tillsammans femtiofem R:dr Kronans ensak, samt derjemte ersätta ej allenast Kongl. Majit och Kronan för den saklälldes underhåll i Calmar länshäkte under denna tid, med fem R:dr 28 sk. 8| rst., utan äfven den sakfällde för hans lidande med af honom i sådant afseende fordrade fern R:dr, allt banko, och dessutom godtgöra honom lösen för ett exemplar af Kongl. Hofrätteus utslag med derå tecknade belopp; och har detta utslag icke blifvit öfverklagadt.
Berättelsen för år 1851 upptager redovisning för de af mig förordnade åtal emot K.
De förut anförda, redan i förstnämnda berättelse tillkännagifna besvären öfver Rådstufvurättens i Wisby utslag angående Karantänsbefälhafvaren, hafva samfäldt med de besvär, denne senare, jemväl deröfver anfört, blifvit af Kongl. Hofrätten den 8 sistlidne Juni pröfvade; och inhämtas af Kongl. Hofrätteus då gifna utslag, att sedan Rådst.rätten genom öfverklagade utslaget den 14 Januari 1852, dels i anledning af Ivarantänsbefälhafvarens invändning, att Just.
Ombudsmannen, enligt den för honom utfärdade instruktion, icke skulle äga att. emot svensk undersåte tiira utländsk mans talan, och följaktligen icke heller skulle vara behörig att i fråga varande åtal anställa, förklarat berörde invändning icke förtjena afseende, dels ock i hufvudsaken sig utlåtit, att som Karantänsbefälhafvaren, om än antagas fmge, att det af Herr Landshöfdingen af Dalström, i hans egenskap af högste Karantänshefälhafvare i länet, uttalade gillande af Karantänsbefälhafvarens åtgöranden icke varit tillräckligt att från-denne sistnämnde aflägsna ans va rspå följden för hans åtalade handlingssätt, i allt läll icke kunde anses hafva i sina tillgöranden öfverskridit gränsen för de förfoganden, hvartill under omständigheter af så betänklig och oroväckande beskaffenhet, som utbrott af pestartad sjukdom, ej mindre den till sin kraft oförändrad qvarstående 27 § i Kongl.
Karantänsförordningen den 7 Nov. 1806 vederbörande i allmänhet bemyndigade, än äfven 4 mom. af Kongl. Karantänskommissionens kungörelse den 22 September 1834 berättigade hvarje mindre samhälle, samt derförutan de af Karantänsbe - » — 19 — fälhafvären vidtagne åtgärder blifvit af en stor del utaf just de personer,*) hvilka tillämpningen af sistnämnde lagstadgande närmast angått, med tacksamhet erkände; alltså och då vid det af Watterston (målsägaren) jemväl medgifna förhållande, att den sjukdom, hvaraf hans son aflidit, verkligen .varit cholera morbus, Karastänsbefälhafvaren för öfverklagade åtgärderna haft särskildt stöd uti så väl K.
Bfhdes den 3 Äng. 1848 utfärdade, i Rådst.rättens protokoll intagna Kungörelse, som ock uti 37 § i Kongl. Kungörelsen den 12 Nov. 1831 om hvad i hänseende till farsoten cholera iakttagas borde, förklarades, i förmågo af detta ocdi ofvan åberopade lågröd), förutom hvilka något annat hvarken vore för i fråga varande fall lämpligt eller ens blifvit till stöd för åtalet åberopadt, Karantänsbefälhafvaren icke kunna till ansvar i målet fällas; hvarförutan Rådst.rätten ogillat dennes yrkande att, på grund af 7 § i förrberörde Instruktion, af mig undfå ersättning för sina i målet halda kostnader; så har Kongl. Hofrätten, efter vederbörandes hörande öfver de ömsesidiga besvären, funnit i anledning af Karantänsbefälhafvarens klagan öfver beslutet rörande hans invändning mot Just.Ombudsmannens behörighet att åtalet anställa, jemlikt 1 § i den fiir Just.Ombudsmannen utfärdade instruktion, ej skäl att i Rådst. - riittens beslut ändring göra; hvaremot beträffande Advokatfiskalens (å mina vägnar) förda talan.
Hofrätten väl funne Karantänsbefälhafvaren icke, enligt gällande lagstadgande eller särskildt meddelad föreskrift, hafva varit berättigad att, på sätt som skett, vid i fråga komne tillfälle den 19 Augusti 1850, emot Watterstons vilja, med vakt omgifva det hus, han med familj bebodde, och sålunda hindra dem från gemenskap med andre; men med afseende å de omständigheter, hvarunder omlörmälte åtgärd tillkommit, -samt enär skada deraf ej kunde anses hafva inträffat, helst Watterston inför Rådst.rätten förklarat, att han i målet icke hade någon ansvars- eller ersättningstalan emot Karantänsbefälhafvaren att framställa, ansåge Kongl. Hofrätten, lika med Rådst.rätten, särskildt ansvar derför icke kunna Karantänsbefälhafvaren ådömas; varande denne sistnämndes klagan öfver Rådst.rättens utslag i fråga om ersättning för hans kostnader i målet hos Rådst.rätten, äfvensom hans hos Kongl. Hofrätten väckta anspråk på godtgörelse för hans ytterligare utgifter genom målets fullföljd (fullföljande) utan afseende leinnade.
Jag har härvid ingalunda gjort afseende på de 39 socknemännens af Rådst.rätten åberopade förord; utan har det af mig afsedda mildringsskäl egentligen varit, alt
Till åtal inför Kongl. Svea Hofrätt har jag hänvisat ett af Rådstugurätten i Gefle den 12 Mars 1852 lättadt beslut, hvarigenom, uppå enskild mans påstående om ansvar å tvenne Polisbetjenter, för det de skulle å en krog halva varit af starka drycker öfverlastade, Rådst.- rätten förklarat, att då, enligt 11 § i Kongl. Förordningen angående fylleri och dryckenskap den 16 Nov. 1841, endast Lands- och Stadsliskaler samt Krono-, Stads- och Polisbetjente äga att fylleriförseelser vederbörligen åtala, Rådst.rätten ansåge sig icke kunna, uppå enskilda angilvarens åkäran, berörde åtal till pröfning upptaga; och har jag i detta mål erhållit KonglHofrätteus utslag den 9 sistlidne
Maj af innehåll, att Rådst.rätten rätteligen förfarit derutinnan, att den ansett angilvaren icke vara, såsom enskild person, behörig att åtalet vid domstolen utföra.
Jag har anmärkt, att jag ej fått betrakta frågan såsom likgiltig eller obetydlig, sä vida deraf syntes bero, huruvida en allmänt åtal underkastad last, hvars förderflighet i så mångå afseenden allmänt erkännes och ölverklagas, ej skall kunna i annat fall trätfas af lagligt åtal och bestraffning, än om Polismaktens tjenare finna sig dels befogade och dels hågade att den beifra. *) De 39, hvilkas meningsyttring anföres uti 1851 års berättelse sid. 83.
Desse betjente måste då komma i frestelse att från skonsamhet mot de felande hämta otillbörlig vinst; och anstötligheten af en sådan frestelse når sin höjd, om det fall inträffar, hvilket här varit i fråga, att just Polisbetjente äro de, sorn angifvas hafva gjort sig skyldiga till öfverträdelse och sjellve såsom angifne vilja draga fördel af hindret lör enskild angifvelses upptagande.
Jag har ej kunnat frångå min förut offenteligen yttrade öfvertygelse, att i brottmåls behandling efter svensk rättegångsordning domarens rätt och pligt icke inskränker sig till sakernes afgörande i det skick, parterne dem lemna, utan domaren åligger äfven att ransaka och hålla hand deröfver, att sanning utletas, så vidt ske kan, och rätt sker.
I mål, der talan icke är målsägaren ensam förbehållen och ej kan af honom efter behag nedläggas, vore det alldeles ändamalsvidrigt att i stället låta bero af allmän åklagares godtfinnande, att åtal sker eller ej; och 0111 icke på detta sätt godtycket, lika mycket hos hvem, skall afgöra brottens beifran; så gifves väl ingen annan utväg, än att det måste ligga under domarens vårdnad, att hvarje brott och förseelse af den art, hvars åtalande lagen anser nödigt, ej varda lemnade utan laglig behandling, sedan de bos domaren blifvit anhängiggjorda, samt att den bevisning, som kan erbjudas, ej lemnäs obegagnad och laglig pröfning af målet icke uteblifver.
Och i öfverensstämmelse med denna grundsats för svenska rättegångssätt^ har jag fattat den föresatsen, att till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning öfverlemna hvarje af min handläggning beroende mål, der samma grundsats icke blifvit följd, på det frågan om dess giltighet må varda genom stadgad lagskipning afgjord.
(Se artikeln härom i sista berätt. sid. 14).
Afvikelsen i förevarande fäil lärer väl icke kunna urskuldas dermed, att Kongl. Förordn. om fylleri och dryckenskap den 16 Nov. 1811 uti 11 § ålägger Lands- och Stadsfiskalssamt Krono-, Stads- och Polisbetjente att å fylleriförseelser hafva noggrann uppsigt och dem vederbörligen åtala, vid laga ansvar, om sådant åsidosättes.
Det är just detta stadgande, som bevisar, att fylleriet är allmänt åtal underkastadt; och skulle deraf äfven kunna slutas, att endast de uppräknade allmänna åklagare hafva talan emot fylleri; så vore det lika mvcket skäl att fran hvarje annan föreskrift om allmän åklagares skyldighet sluta, det ingen annan än han får göra brottmål anhängig!» 1 den åberopade § af 1841 års Kongl. Förordning är det en skyldighet, sorn blifvit de deri uppräknade allmänna åklagarna ålagd, och kan icke vara ett dem lörunnadt. privilegium att utkräfva eller efterskänka det å förseelsen stadgade ansvar.
Rådst.rättens beslut, hvilket af Hofrätten gillas genom förklarande, att Rådst.rätten rätteligen förfarit derutinnan, att den ansett den enskilda personen, såsom sådan, icke vara behörig att åtalet vid domstolen utföra, innehåller den tydning af ofta åberopade II §, att »endast» (hvilket dock icke står i Förordningen) Fiskaler samt Krono- och de flere betjente skulle äga att fylleriförseelser åtala; och detta domskäl har uti ett till mig inkommit yttrande af Rådst.- rätten blifvit sa förklaradt, som skulle den af Rådst.rätten antagna mening visa sig bekräftad deraf, att den i 1813 års Kongl. Förordnings 13 § en hvar medgifna rätt att fvlleribrott an gifva ej ens finnes upptagen uti den, efter dennas upphäfvande, nu gällande 1841 års nådiga förordning.
Man har således glömt den enklare förklaringsgrunden, att den en hvar obetagna rättigheten att angifva ej mer i detta, än alla andra ämnen, behöfde stadgas, utan förstods af sig sjelf, när motsatsen icke var stadgad.
Hade meningen varit att borttaga denna rättighet; så hade uteslutandet ej varit tillräckligt, utan motsatsen behöft uttryckligen stadgas; hvilket dock ej skett.
På dessa skäl, något ytterligare utförda, och med åberopande af hvad handlingarne föröfrigt innehöllo, har jag i underdånighet yrkat bifall till mitt hos Hofrätten framställda ansvars påstående; och förväntar jag deröfver nådigt Utslag.
Under min embetsresa år 1851 bar jag i Westervik vid undersökning af der varande Rådstufvurätts och indragna Kämnersrätts arkiver dels funnit Rådst.rättens protokoll för år 1850 så vida i ofullständigt skick, att för flera af Rättens sannnanträdesdagar protokollet ej varit afslutadt, för andra åter endast utgjorts af en och annan uppsatt paragraf, samt i (ifrigt af blott memorial-anteckningar, äfvensom nummerföljd helt och hållet saknats i de häften. som tillhört senare delen af året, dels hafva så väl Rådst.rättens som Ivämnersrättens arkifver icke befunnits så ordnade, att tillförlitlig kännedom af deras fullständighet kunnat inhämtas; och sedan jag i anledning häraf uppdragit åt Advokatfiskalsembetet i Kongl. Giita Hofrätt att fiir den häri uppdagade försummelse tilltala vederbörande, samt yrka laga ansvar jemte föreläggande att utan vidare dröjsmål fullgöra de skyldigheter, som blifvit åsidosatta; så har Kongl. Hofrätten, p'3 Advokatfiskalsembetets hemställan, till utrönande, huruvida de anmärkta bristerne blifvit afhulpne eller andra förefunnes, förordnat arkifvernes inventerande, hvarvid sig visat, att redan vid första inventeringstilllallet den 24 Febr. 1852 Rådst.rättens protokoll för år 1850 varit fullständigt uppsatte och afslutade samt med ordentlig numerföljd lör hela året försedde; att Rådst.rättens domböcker från och med år 1635 varit fullständiga och väl ordnade, ehuru från och med år 1842 ej inbundne; att af Ivämnersrättens protokollsböcker från och med år 1737 till och med 1849 dessa för åren 1760 och 1777 saknats, för åren 1847 och 1849 ej varit underskrifna af Rättens Ordförande och Ledamöter och för åren 1846 till och med 1849 varit oinbundna, ehuru eljest i fullständigt skick; att protokollen öfver uppbuds- och lagfartsärenden samt intecknings- och förmyndaremål, likasom duplotter af ingifna bouppteckningar, befunnits i god ordning, samt att vid senare inventeringstillliillet den 21 sisth Februari Rådst.rättens domböcker till och med år 1850 och småprotokoll till och med 1851 varit inbundna, och Kämnersrättens domböcker för åren 1847 och 1849 funnits underskrifne af Ordföranden, men ej af Ledamöterna, äfvensom samma Rätts ..protokoll för åren 1846 till och med 1849 varit inbundne.
Olver detta förhållande har vederbörandes förklaring blifvit infordrad samt åtalet vidare inför Kongl, Hofrätten utfördt; hvarefter utslag fallit den 8 sisth Juli af innehåll, att Kongl.
Hofrätten funnit anledning icke hafva förekommit, det Kämnersrättens domböcker för åren 1760 och 1777 bortkominit genom någondera af förklarandernes vållande eller ens under deras tjenstetid; hvarföre förklarandcrne ej heller kunde i denna del af åtalet något ansvar ådömas; men då, hvad anginge de af Advokatfiskalen i öfrigt gjorda anmärkningar beträffande ofullständigheten i Rådst.rättens protokoll för år 1850 och oordningen i Rättens arkif, det enligt Kongl. Brefvet den 2
Maj 1766 egentligen ålegat Borgmästaren, såsom Rådst.rättens ordförande, att tillse, det vid arbetet och sysslorna ordentligen tillgått, samt att följaktligen (ifver domböckernes och protokollernes förfärdigande hålla hand, i hvilket afseende den från Protokoilsförandens, Magistratssekreterarens sjukdom hämtade ursäkt destomindre vore antaglig, som samma sjukdom, enligt läkarebetyget, inträffat först i slutet af Maj månad 1851, hvarförinnan 1850 års protokoll bordt hafva varit fullständigt uppsatte; alltså och med förklarande, att anmärkta försummelsen, hvarigenom någon part ej veterligen lidit skada, icke kunde för Rådmännen medföra ansvar, pröfvade Kongl. Hofrätten, i förmågo af grunderna i l kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Borgmästaren att för hans uraktlåtenhet härutinnan och såmedelst ådagalagda vårdslöshet i hvad Borgmäsfareeinbetet tillhörer, plikta sexton R:dr 32 sk. till treskiftes, dock så att Borgmästarens andel i stadens lott af nämnde böter tillfölle länslasarettet i Westervik; och komme, vid det upplysta förhållande, att
Kämnersrältens domböcker för åren 1847 och 1849 då mera blifvit behörigen underskrifna, Advokatliskalens yrkande om särskildt föreläggande i denna del att förfalla.
För öfrigt är uti samma utslag äfven dömdt öfver det af mig till åtal emot Kämnersrättens Ordförande hänvista förhållande, att han obehörigen fördröjt aflemnande af Kämnersrättens ransakningshandlingar rörande tvenne häktade personer; och har Kongl. Hofrätten sig häröfver utlåtit, det Ordföranden gjort sig skyldig till ansvar för det han utan laga skäl i nära tre månader fördröjt att till Rådst.rätten insända ransakningen angående dessa personer; hvarföre meranämnde Ordförande, hvilken i sammanhang härmed äfven varit för andra embetsfel tilltalad, med åberopande af grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, dömdes att i en bot plikta det belopp, sorn motsvarade den honom i egenskap af Rådman i Westervik anslagna lön under ett år till treskiftes, dock Under iakttagande af samma föreskrift i afseende på hans egen lott i Stadens bötesandel, som angående de Borgmästaren ådömda böter blifvit stadgad, samt att derjemte godtgöra Stadens Sjumanskammare för de häktades underhåll i häktet, åttatiofem dagar längre än vederbordt, med fyratiosju R:dr 10 sk. 8 rst. och dessa begge senares såmedelst orsakade förlängda lidande med fjorton R:dr 8 sk., allt banko, till hvardera.
I detta utslag bär ändring hvarken å min eller de tilltalades sida blifvit sökt; men Westerviks Rorgerskaps
Äldste hafva anfört underdåniga besvär, som af nådig pröfning bero.
Enligt hvad i min sista berättelse omförmäles, hafva underdåniga besvär blifvit af Domhafvanden i Edsbergs och Lekebergs m. 11. härader anförda öfver Kongl. Svea Hofrätts den 13 Juli 1852 gifna utslag, hvarigenom honom ålades att öfver alla de i domsagans arkiver befintliga handlingar, sorn böra i häradskistan förvaras, upprätta samt hos K.
Billdé förete förteckningar, samt bevis deröfver till Kongl. Hofrätten ingifva inom sex månader, allt vid vite af femtio daler silfvermvnt, eller ock att, i händelse laga hinder derföre mött, sådant inom samina tid uppgifva och styrka; och har under den 11 sistl.