Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Áss (i st. f. ans), pl. æsir, måhända af áss, pl. -ar, bjälke, ås (takås), och betyder æsir då: pelarne, de verldsordningen upprätthållande stolparne, de sammanhållande verldsbjälkarne (Säve); ordet har intet sammanhang med Asia.
Ásynja, fem. af áss.
Om de särskilda gudanamnens betydelse se § 15 och följande.
Gemensamma benämningar för gudarne äro vidare: megin, makterna, krafterna; regin, de styrande (regentes); höpt, de häftande, sammanhållande; bönd, band, de verlden förbindande makterna; tívar (lat. divi), díar, goð, gudar.
Hvad här tillägges åsarne gäller äfven till en del vanerne (se § 11).
Gudaverlden.
Så snart sjelfmedvetandet vaknar hos människan, träder naturen fram såsom en motsats mot henne, och hon känner sig såsom en makt gent emot naturen.
Denna sjelfmedvetandets makt, idealiskt uppfattad och satt utom människan, är gudaverlden, åsarne.
Denna andens makt söker genomtränga naturen och böja henne under sin vilja; åsarne frambringa icke det ursprungliga, men de ordna och upprätthålla det.
Deras förhållande till naturen är en motsats, som går ut på förening.
Med vanerna (§ 11) kommer denna förening till stånd och dermed uppnår åsalifvet sin högsta utveckling.
Striden med jättarne slutas visserligen icke, men Tor förblifver alltid segrande, och till och med några vänskapliga förhållanden uppstå.
Men inom gudaverlden sjelf uppstår en splittring:
Loke skiljer sig från Odin och ställer sig sjelfständig mot åsarne.
Dermed är det onda uppkommet, hvilket småningom genomtränger hela verlden och slutligen, då de förut segerrikt bekämpade makterna resa sig med ny kraft, medför hennes undergång (jfr H.
Lüning, sid. 47).
Åsagudarnes antal.
Ofta framhålles åsarnes tolftal, men det framträder dock ej tydligt.
På Idavallen uppföra åsarne åt sig tolf säten och dessutom ett högsäte åt allfader.
»Det är 12 gudomliga åsar», men vid uppräknandet (i Snorres Edda) blifva de 14, Loke inberäknad, hvarvid dock Härmod (se § 19) och Höne fattas.
För att få fram tolftalet måste man frånskilja Njord och Frö, som äro vaner, Höne, hvilken såsom gisslan kom till vanerne, samt Loke i följd af hans affall.
Följaktligen äro de tolf åsarne:
Odin, Tor, Balder, Härmod, Ty, Brage, Heimdall, Höd, Vidar, Vale, Ull, Forsäte.
Vaner.
Vaner (fn.
Vanir) kallas det lugna, böljande hafvets, det allt organiskt lif genomträngande vattnets gudomligheter.
De beteckna vattnets alstrande krafter, men likasom vattnet (hafvet) i sig upptager hela naturen och återspeglar henne, likaså är hos vanerne kunskapen om det förflutna och det tillkommande.
De äro derför befrämjare af vetande och kultur, af välstånd och ordnadt samhälle.
Då åsarne äro den fasta tankens gudar, äro vanerne den rörliga känslans gudar.
Åsar och vaner bekrigade i början hvarandra, men slöto sedan fred och genom deras förbindelse uppnår gudalifvet sin högsta utveckling.
När åsar och vaner ingingo förlikning, gåfvo de hvarandra gisslan.
Vanerne gåfvo åt åsarne Njord och hans barn Frö och Fröja (se § 22), hvilka sålunda upptogos bland åsarne, och dessa gåfvo åt vanerna Höne (§ 7), med hvilka de sände Mime, och för honom fingo de sjelfva Kvåse (se § 21).
Vanir pl. af samma rot som vinr, vän.
Från vattnet utgår jordens fruktbarhet, och vattnet eller det flytande elementet i allmänhet är ett oundgängligt vilkor för allt organiskt lif.
Vid haf och floder utvecklar sig lifvet mäktigare och betydelsefullare, och fisket, det äldsta näringssättet, är fäst dervid.
Först sedan åsarne förbinda sig med vanerna, vattnets gudomligheter, utvecklar sig gudaverksamheten i sin fulla glans och utgjuter sitt ymnighetshorn öfver jorden.
Jfr öfriga personligheter, i hvilka hafvet framträder (se § 23).
Nornor.
Nornor (fn.
Nornir) kallas ödets, den nödvändiga utvecklingens gudinnor.
De heta Urd (fn.
Urðr), Vardande (fn.
Verðandi), och Skuld (fn.
Skuld), forntid, nutid och framtid.
De sitta vid Urds brunn och uppfriska verldsträdet med källans vatten och jordämne (se § 14).
Deras värf är således att hålla verlden vid makt, och från dem utgår den skapelsens föryngring och förnyelse, som allt lifs utveckling förutsätter.
Icke blott det materiella, utan äfven det andliga lifvets utveckling beror af dem, och de råda också för den enskilda människans öde.
De bestämma lifvets gång, utspänna sin väf (lifvets väf) öfver hela verlden från solens uppgång till hennes nedgång, från lifvets morgonrodnad till dess afton.
Hvad de bestämma är en nödvändighet, mot hvilken gudarne sjelfva ingenting förmå.
Norn, pl.
Nornir; jfr njörva, sätta samman, hopfästa, väfva.
Urðr af verða, varda, impf. varð, pl. vurðum l. urðum, p. p. vurðinn, betyder således »den vordna», forntiden.
Verðandi (icke Verandi) af verða, betyder »den vardande», nutiden, ty nutiden endast varder; den är icke, emedan när den är, är den redan förbi.
Skuld af skulu, skola, betyder »den som skall varda».
Föreställningen om nornorna har utgått från tron på ett förutbestämdt, oföränderligt öde.
Denna tro, som ännu är allmän hos vår allmoge, möta vi öfverallt i våra gamla skrifter.
Häri ligger en förnimmelse af det nära sammanhang, som eger rum i hela naturen, och den nära föreningen mellan den kroppsliga och den andliga; intet väsen eger bestånd för sig allena, ingen händelse föranledes blott af någon enskild.
Föreställningen om en oundviklig, kall och sträng nödvändighet, öfver hvilken sjelfva gudarne intet förmå, har sin grund i den för hedendomen oupplösta motsägelsen mellan naturnödvändigheten och den fria viljan.
Derpå beror förhållandet mellan nornor och åsar.
Nornorna utgå från jätteverlden, från den råa naturen, och i den samma ligger en nödvändighet, en ogenomskådlig utveckling, som viljan alltjämt söker komma på spåren och beherska.
Åsarne äro medvetandet, som lika nödvändigt vill göra sig gällande, men motståndet ligger i naturen.
Odin söker öfverallt blifva herre öfver den samma; han talar med Mime, med visa jättar, med valan i underjorden, men framför allt gäller det att utforska nornornas vilja, att lära känna naturkrafternas beskaffenhet.
Det är således två olika verkande makter, som dragas till hvarandra, och blott i deras förening födes det något; nornorna komma till åsarne (se § 7), först då begynna de skapa (Petersen, sid. 113).
Jfr grekernas Moirai.
De grekiska nornorna spinna, våra utspänna sin väf från öster till vester.
I senare sagor blifva nornorna ofta förvexlade med valkyriorna (§ 20).
Fylgjor (fn.
Fylgjur) och Hamingjor (fn.
Hamingjur) äro med nornorna närbeslägtade väsenden.
De äro fästade vid personer, antingen en hel slägt eller enskilda personer, då nornorna deremot äro hela verldens öde.
Det är skilnad mellan öde, fatum, som betecknar hela verldsordningens sammanhang, och lycka, fortuna, som utdelas af de mindre nornorna.
Dessa äro antingen milda eller vreda, beskydda eller förderfva.
De uppenbara sig derför i olika gestalter: närmast såsom qvinnor (äfven för män), men ofta visa de sig såsom djur.
Diser (fn.
Dísir) äro liknande väsen, qvinliga dämoner, som, goda eller onda, inverka på de enskildes öde, men, såsom det synes, icke äro fästade vid bestämda personer.
Fylgja, pl. -ur, af fylgia, följa, betyder »den åtföljande», skyddsande, genius.
Hamingja af hamr, gestalt, hamn, betyder »den skiftande», föränderliga, lyckan.
Dis, pl. -ir, brukas såsom namn både för gudinnor och halft gudomliga qvinnor.
Jfr Valorna, valkyriorna, gudarnes hamnskifte!
De nio verldarna och språken.
De nio verldarna.
Likasom andra folkslag i forntiden förestälde sig också våra förfäder, att jorden vore kretsrund och flat och att himmelen såsom ett fast hvalf hvilade deröfver.
Himmel och jord omtalas i de gamla skrifterna såsom indelade i nio verldar: öfver och utom jorden:
Muspell (öfverhimlen), Åsgård (himlen), Ljusalfheim (jordens yta); på jorden: Vanaheim (vattnet), Midgård (den af människorna bebodda jorden), Utgård (jordens yttersta omkrets, jättarnes verld); under jorden:
Svartalfheim (närmast under jordytan), Hälheim (djupt ner i jorden, de dödas verld), Nifelheim (dimmans obebodda verld, der också de fördömda sägas bo).
Mellan gudars och människors verld finnes en å, Ifving (fn.
Ifing), som öppen skall rinna under tidernas lopp och aldrig fryser till.
Ifing af if eller ifi, tvifvel.
Här talas blott om denna tidens verldar, hvarför det är ett uppenbart fel att dit räkna Gimle (se § 26).
Såsom det synes, tänkte man sig Häls rike såsom en särskild afdelning af Nifelheim.
I fysisk bemärkelse är Ifving luften, som sväfvar fram och tillbaka och aldrig fryser till; i andlig bemärkelse (ss. hos Grundtvig) betecknas dermed, att den stora striden mellan gudomsgnistan i oss och det djuriska elementet icke kan biläggas.
Språken.
En sång i Eddan, som heter Allvismál, lär oss att känna de särskilda väsendenas språk.
De ord, som höra till gudars och människors tungomål, äro ofta urgamla, men återfinnas i verkliga språk (tyska och nordiska), medan de andra väsendenas vanligen äro simplare ord eller omskrifningar och figurliga talesätt.
Så t. ex. heter jorden hos människor: jörðr, jord; hos åsar: fold, land; bland vaner: vegar, vägar; bland jättar: igroenn, alltid grön; bland alfvar: groandi, groende; bland dvergar: aurr, ler.
Jfr Homeros, som äfven gör skilnad på gudars och människors språk samt anför ord af båda.
Verlden föreställes också under bilden af ett träd.
Askträdet Yggdrasil (fn.
Yggdrasill) är bilden af verlden såsom ett helt, såsom en enda stor organism.
Det beskrifves sålunda.
Det är det största och bästa träd; dess grenar utbreda sig öfver hela verlden och nå upp öfver himmelen.
Det har tre rötter, som sträcka sig öfver måttan vida.
Den ena roten är hos åsarne, den andra hos rimtursarne, den tredje i Nifelheim.
Till hvarje rot hör en källa.
Hvärgälme (se § 1) är under den sista, och der gnager ormen Nidhugg (fn.
Nidhöggr) roten nedantill.
Under rimtursarnes rot är Mimes brunn (fn.
Mimis brunnr); i honom äro klokskap och mannavett dolda.
Mime (fn.
Mimir), som eger den samma, är full af visdom, ty han dricker hvar dag af källan.
Dit kom Odin och bad om en dryck ur källan, men fick honom icke, förrän han satt sitt ena öga i pant.
Askens tredje rot når upp till himmelen, och under denna är den heliga brunn, som kallas Urds brunn (fn.
Urðarbrunnr).
Der hafva gudarne sitt domställe.
Hvarje dag rida åsarne dit öfver Bäfrast eller åsabron, undantagandes Tor, som går till fots och vadar öfver flere floder.
Der står en fager sal under asken vid brunnen, och från den samma komma tre mör, som kallas Nornor (se § 12).
Dessa nornor hemta hvar dag vatten ur brunnen, hvilket de ösa öfver asken, att hennes grenar ej må vissna.
Detta vatten är så heligt, att alla ting, som komma deri, blifva hvitare än ägghinnan.
Daggen, som faller från trädet på jorden, kallas honungsfall, och deraf näras bina.
Tvänne foglar födas i Urds brunn; de heta svanor, och från dem härstammar detta fogelslägte.
Det sitter en örn i askens grenar, som är kunnig om mycket, och mellan hans ögon sitter höken Väderfalne (fn.
Veðrfölnir).
En ekorre, Ratatosk (fn.
Ratatöskr), springer beständigt upp och ned i asken, samt bringar afundsord mellan örnen och Nidhugg.
Dessutom äro der fyra hjortar, som löpa omkring i askens grenar och bita löf; men i Hvärgälme hos Nidhugg äro så många ormar, att ingen tunga kan säga det.
Yggdrasill härledes af Odins binamn Yggr, grubblaren, och drasill, drösull, bärare, häst: trädet kallas Odins häst eller bärare, emedan Odin hängde derpå i nio nätter, innan han uppfann runorna.
Niðhöggr af nið, mörker, eller nið, försmädelse, hat, och höggva, hugga.
Mimir; se § 23.
Veðrfölnir af veðr, väder; men om slutet kan hänföras till fölna, blekna, är ovisst.
Ratatöskr af rata, gå, färdas omkring; härledningen af töskr är oviss.
Yggdrasils-myten framställer den fornnordiska folktrons föreställning om verlden såsom ett sammanhängande organiskt helt under en den mest storartade och allt omfattande bild, hvilken söker sin like inom alla mytologier.
Verldsträdet är »en symbol, som förenar den omedelbara mytologiens grundfaktorer så att säga i ett poetiskt system» (Hammerich).
Måhända har myten utgått från det gamla offerträdet med dess källa, hvaraf tingsträdet ännu är en qvarlefva.
Gudalifvet.
Åsarne stå i den innerligaste gemenskap med hvarandra, de hafva ett gemensamt ursprung, och det är Allfader (fn.
Alfaðir), som från begynnelsen varit till, men såsom en kraft, hvilken ännu icke yttrat sig.
Den sig förverkligande Allfader blir Odin (fn.
Óðinn), från hvilken alla andra åsar utgå.
Odins väsen och namn.
Odin är solens och himmelens gud, det allt genomträngande väsendet:
»som en andeflägt genomströmmar han lifvet och herskar deri».
Han är gudars och människors fader.
Han skapar icke tingens begynnelse, men han ordnar och upprätthåller allt; lifvet utgår ifrån honom och i denna mening kallas han skapare (fn. gautr).
Alla andliga väsenden mottaga från honom sin lifsande.
Med Vile och Vi skapar han himmel och jord, med Höne och Lodur människan, och sjelf gifver han henne ande.
Från honom komma alla andeliga gåfvor: skaldskap och inspiration och all kunskap (runor); men han är också krigets upphof.
Han är den äldste af alla gudar, och huru mäktiga de öfriga gudarne än äro, tjena honom dock alla som barn sin fader.
Hans väsen är olikt de andras deri, att han icke är bunden vid någon enskild verksamhet, utan omfattar alla på en gång, ej är inskränkt till någon tid, utan är tidens konung och herre.
Derigenom är han Allfader.
Åsarnes rika, sköna krans i Valhall är ej annat än en återspegling af Allfaders rika, mångsidiga natur.
Han är denna tidens, denna verldens gud och i henne är han allsmäktig.
Mångfaldiga äro de gåfvor, hvilka Odin förlänar: synkraft, skaldskap, vältalighet, klokhet, mod, seger, förlig vind, rykte, rikedom, vapen, smycken o. s. v.
Den stora mångfalden i Odins väsende betecknas genom ett stort antal namn.
Dessa kunna hänföras till följande klasser, hvilka kunna afse a) hans gudomlighet i egenskap af ordnare och herskare:
Allfader, Ygg (fn.
Yggr), Göt (fn.
Gautr, Aldagautr) m. fl.; b) hans makt i naturen:
Svinn (fn.
Svinnr, Fjölsvinnr), Gångläre (fn.
Gángleri), Gagnråd (fn.
Gagnráðr), Vägtam (fn.
Vegtamr), Vidre (fn.
Vidrir) m. fl.; c) hans kroppsliga form:
Grane (fn.
Grani), Brune (fn.
Bruni), Sidskägg (fn.
Sidskäggr), Grimme (fn.
Grimnir), Bålögd (fn.
Báleygr) m. fl.; d) hans höghet i egenskap af poesiens, stridens och segerns gud:
Fimbulty (fn.
Fimbultyr), Ropt (fn.
Hroptr), Valfader (fn.
Valföðr), Härfader (fn.
Herjaföðr), Segerfader (fn.
Sigrföðr) m. fl.
Óðinn härledes af verbet vaða, impf. óð, vada (jfr lat. vadere), framgå med kraft, oemotståndligt; slutligen: frambryta ursinnigt, med raseri, hvaraf adj. óðr, got. vods, rasande.
Alfaðir, alltets skapare och fader.
Yggr, grubblaren, af ugga, tvifla, frukta.
Gautr af gjóta, impf. gaut, gjuta; således blifver gautr
Andra låta gautr betyda »den talande» af gauta, tala5.
Aldagautr af öld, hvars pluralis aldir betyder både människor och tider, och således är betydelsen af aldagautr, aldafaðir, människornas och tidernas skapare och fader.
Svinnr (också Sviðr), klok, förståndig; Fjölsvinnr af pref. fjöl, mycket (ty. viel), Gángleri, vandraren, af ganga, gå.
Vegtamr, van vid vägen, af vegr, väg, och tamr, van, tam.
Gagnráðr, den gode rådgifvaren, af gagn, nytta, gagn, och ráða, råda; eller den mycket rådige, kloke, af prefixet gagn-, genom, mycket6.
Viðrir, väderherskaren; jfr viðra, vädra.
Grani, den skäggige, af grön, gen. granar, läpp, skägg kring munnen.
Siðskeggr, som har långt skägg, af siðr, långt nedhängande, sid, och skegg, skägg.
Brúni, som har stora ögonbryn, af brún, ögonbryn.
Grimnir, som har hölje eller mask, af grima, mask.
Báleygr, som har brinnande ögon, af bála, bränna på bål, och adj. eygr, försedd med ögon, af auga, öga.
Fimbultyr, runogud; jfr anglosax. fymble, hemlig kunskap.
Hroptr betecknar
Odin såsom krigets gud; jfr hrópa (ursprungligen?) ropa, håna, baktala.
Valföðr kallas Odin såsom herskare öfver de fallna hjeltarne, af valr, val, urval (af de fallne), och faðir, i sammansättning vanligen föðr, fader.
Herjaföðr, hjeltefader, af herr, gen. herjar, hjelteskara, här.
Sigrföðr, af sigr, seger.
Odins utseende och attribut.
Odin föreställes såsom en gammal, högväxt man, enögd, med djupsinnigt, grubblande anlete och långt skägg samt en bred, sid hatt; i strid eller vid ridt med guldhjelm och en blå mantel samt spjutet Gungne (fn.
Gungnir) i handen.
Han bär en guldring, Dröpne (fn.
Draupnir), på armen; två korpar, Hugin (fn.
Huginn) och Munin (fn.
Muninn), sitta på hans skuldror; två ulfvar, Gäre (fn.
Geri) och Fräke (fn.
Freki), ligga vid hans fötter, och karlavagnen rullar öfver hans hufvud.
Han sitter på en hög stol och ser ut öfver all verlden, eller far han fram i stormen på sin häst Sleipne (fn.
Sleipnir).
Gungnir; jfr sv. gunga.
Draupnir, drypringen, af driúpa, drypa, droppa.
Huginn, tanken, af hugi, hugr, håg, tanke.
Muninn, minnet, af muna, erinra sig.
Geri, den glupske, af gerr, glupsk.
Freki, den lystne, af frekr, lysten.
Sleipnir, den glidande.
Spjutet Gungne, hvilket Odin fick af konsterfarne dvergar, Ivaldes söner, träffar alltid och vänder af sig sjelft tillbaka i hans hand.
Det är symbolen af makt och herravälde.
-- Ringen Dröpne är fruktbarhetens symbol.
Då dvergen Brock gaf ringen åt Odin, sade han, att hvar nionde natt skulle åtta lika stora ringar drypa af honom. -- Odins korpar, som sitta på hans skuldror, hviska honom i örat alla tidningar de höra och se.
Han sänder dem ut, när det dagas, att flyga kring hela verlden. -- Odins ulfvar få all föda, som står på hans bord, ty sjelf lefver han af vin allena. -- Odins häst Sleipne är den yppersta och hurtigaste häst, som på sina åtta ben går lika bra i land, på vatten och i luft.
Utom denna hade han äfven stridshästen Blodighof.
Odins vandringar.
Det, som uttryckes genom Odins korpar, häst o. s. v., uttryckes på ett annat sätt genom Odins vandringar.
Rastlös genomvandrar
Odin verlden, han genomtränger naturen för att öfver allt väcka andligt lif, för att pröfva människans sinne och för att utforska kunskap om tingens väsen, ursprung och ände.
Såsom Gagnråd (se sid. 29) uppsöker Odin jätten Vaftrudne (fn.
Vafþruðnir) för att utforska dennes vishet och mäta sig med honom.
De förelägga hvarandra ömsesidigt frågor öfver verldens ursprung och ände, och den, som icke kan besvara den andras frågor, skall hafva förverkat sitt hufvud.
Odin öfvervinner jätten, som på den sista frågan igenkänner honom samt betages af vördnad och skräck.
Nu är jättens undergång gifven, när han vågat sig i strid med Odin (Sæm. E.:
Vafþruðnismál); d. v. s. det materiella går under, när det beröres af anden; det kan ej längre bestå i sin grofva natur.
Såsom Grimne (sid. 29) kommer Odin till sin ovärdige fosterson Geirröd (fn.
Geirrödr), och af denne satt mellan två eldar förkunnar han åsaverldens härlighet, ömkar sig öfver sin fallne fosterson och förkunnar honom döden, i det han gifver sig tillkänna (Sæm. E.:
Grimnismál).
Här granskar och pröfvar Odin människosinnet.
Såsom Vägtam stiger Odin ned i underverlden och väcker valan för att utforska sin son Balders öde (Sæm. E.:
Vegtamskvida).
Framför allt är det Mime, af hvilken Odin söker utforska tingens förborgade väsen.
För en dryck ur Mimes brunn, hafvets yttersta källa, sätter han sitt ena öga i pant, och derför är han enögd; ur Mimes mun mottager han hugrunor; vid de hotande förebuden till verldens undergång, när Mimes söner begynna leka (verldshafvet reser sina stora böljor), då talar Odin med
Mimes hufvud, lyssnar till de brusande vågornas stämma för att erfara, hvad de gömma i sitt sköte.
Hvad som föregår i himmel och på jord, det ligger klart för Odins flammande solöga, men det är icke nog för honom; hafvet är alltings början och ursprung, och i dess urkälla, i de förborgade djupen söker Odin med det andra ögat intränga; anden sänker sig ned i erinringens djup (Lüning, sid. 52).
Odins öga är solen; det pantsatta ögat är den nedgångna, underjordiska, nattliga solen (Geijer).
Odins högsäte.
Icke blott under sina vandringar utforskar Odin verldsalltets alla höjder och djup, utan han har äfven sitt högsäte Lidskälf (fn.
Hliðskiálf), från hvilket han hvarje morgon öfverskådar verlden, utsänder sina korpar, samt hör och ser allt, som sker.
Detta högsäte är i Valaskälf (fn.
Valaskiálf), den första boning, som gudarne bygde åt Odin och med silfver täckte.
En annan Odins boning är Gladsheim (se § 7); der är Valhall (se § 20), hvarest Odin mottager de fallna hjeltarne.
Hliðskiálf, till härledningen omtvistadt, synes betyda ett vakttorn, från hvilket man fritt kan skåda omkring åt alla sidor, samt är icke att förblanda med det vanliga högsätet (fn. hásæti) i dryckessalen.
Att Odins dyrkan fordom var allmän i vårt land, dertill kan man sluta af de många ställen, som blifvit uppkallade efter honom.
Dylika namn äro Odensala, Odensvi, Odensåker, m. fl. Fjerde dagen i veckan, Onsdagen eller Odensdagen, är äfven uppkallad efter honom.
Odins hustrur.
Friggs tjenarinnor.
Odin, himmelens och jordens herre, hvilken åt alla sidor genomträngt sin skapelse, står i den innerligaste gemenskap med den samma, och derigenom utvecklar sig hela fullheten af hans väsende; d. v. s. han förmäler sig med sin skapelse, och ur denna förmälning framgå de andra gudarne.
Närmast förmäler sig Odin med jorden, hvilken framträder på trefaldigt sätt, såsom Jord, Frigg och Rind.
Jord (fn.
Jörðr) är Odins första gemål och betecknar den ursprungliga, ännu icke odlade och bebodda jorden.
Hon heter äfven Fjörgyn och Lodyn (fn.
Hlódyn) samt är moder till Tor, den äldste och starkaste af Odins söner.
Jörðr, got. airþa, fht. erda, jord; jfr det ofta förekommande namnet
Herta, hvilket är en oriktig bildning, utgången från Taciti Nerthus (Petersen, sid. 149).
Fjörgyn; jfr got. fairguni, berg.
Hlóðyn af hlóð, härd, eldstad.
Frigg) är Odins andra och förnämsta hustru, den odlade och bebodda jorden.
Från henne stamma de gudar, som hafva bygt och bebo Åsgård.
Hon är den yppersta bland gudinnor, åsars och åsynjors drottning.
Med Odin sitter hon i Lidskälf och ser ut öfver all verlden; hon känner derför människans öden, men säger intet derom.
Hon herskar öfver hela naturen på jorden; men i synnerhet är hon äktenskapets gudinna, och till henne bedja qvinnor i barnsnöd, äfvensom vid ofruktsamhet.
Hennes boning heter Fänsalar (fn.
Fensalir); der satt hon och begret sin sons, den ljuse Balders, död.
Frigg är en utvidgad form af fri, som motsvaras af fornsax. frí, qvinna, och af fn. frí, älskare, af got. frijón, älska.
Frigg betyder således eg. den älskade, makan, den fruktsamma7.
Fensalir (Völuspá, str. 37); i Schleswig betyder fen, fenn (eng. fence) inhägnadt land.
Allmogen i Sverge kallar stjernbilden Orion Friggs spinnrock, och detta hänvisar på den spinnande, husliga husfrun.
Frigg och Fröja förblandas stundom, men behöfva det ej, ty den förra är åsadrottning, den senare vanadis.
Frigg är moderskärleken, Fröja älskog.
Friggs tjenarinnor, som äro yttringar af hennes väsen, hvilket vi i dem närmare lära känna, äro följande.
Fulla (fn.
Fulla), fullhetens, öfverflödets gudinna, är en mö med utslaget hår och guldband om hufvudet.
Hon kallas Friggs askmö, emedan hon gömmer de askar, i hvilka Frigg har sina gåfvor förvarade, som hon genom sin tjenarinna sänder ut öfver jorden.
Lin (fn.
Hlýn), är hjelpsamhetens gudinna, satt att vaka öfver de män, som Frigg vill hjelpa och skydda.
Gnå (fn.
Gná), tankens, förståndets gudinna, sändes af Frigg i ärenden till olika verldar.
Hon har en häst Hofvarpne (fn.
Hofvarpnir), som far genom luft och haf.
Snotra (fn.
Snótra), vishetens och behagets gudinna, är förståndig och har vackra later.
Vår (fn.
Vör), edgångens, sanningens, vaksamhetens gudinna, hör de eder och förslag, som män och qvinnor ingå med hvarandra, samt hämnar edsbrott, hvilka aldrig blifva dolda för henne.
Lofn (fn.
Lofn), en kärlekens gudinna, är god och mild att anropa samt har lofvat Odin och Frigg att befordra föreningen mellan de älskande, mot hvilkas förbindelse hinder ställa sig.
Sjöfn (fn.
Sjöfn), är ungdomskärlekens åsynja, som sörjer för att människornas sinne vändes till kärlek; hon hör närmast till Fröjas krets.
Syn (fn.
Syn), motbevisningens, rättegångens gudinna, bevakar dörren till gudasalen och tillsluter den samma för dem, som ej få komma in.
Derjämte är hon på ting satt till värn för åsarnes saker.
Till denna krets synas äfven följande åsynjor höra.
Gefion (fn.