Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 5ii, rörande väckta förslag dels om förändrad lagstiftning angående förlag, dels ock om rätt till underpant i lös egendom i allmänhet.
Nämnda Betänkande, hvarigenom Utskottet, med förklarande, det Utskottet ansäge någon särskild lagstiftning om förlag icke böra ega rum, deremot tillstyrkt en författning om underpant, har blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden till Utskottet återremitteradL
Den föreslagna författningens 4 § är jemväl återremitterad af Bonde-Ståndet, hvilket Stånd deremot godkänt Betänkandets öfrige delar.
Syftet af de tre förstnämnda Riks-Ståndens återremisser är emellertid icke enahanda.
Inom Preste-Ståndet har riktigheten af den princip, hvarpå Utskottets lörfattningsförslag grundats, blifvit bestridd, och det till Utskottet fran detta Riksstånd ankomna protokolls-utdrag innehåller uttryckligen, att Betänkandet återremitterats »i den syltning att frågan om förändrad lagstiftning angående förlagslån måtte underkastas förnyad behandling» och att Ståndet »förklarade sig ej kunna godkänna Utskottets förslag, så vidt det afsåge förändrade sladganden om rätt till underpant i lös egendom.» Inom Borgare-Ståndet åter synes riktigheten af förslagets princip sna rare vara medgifven än bestridd; men farhåga har yttrats derför, alt densamma ännu icke vore så af allmänna tänkesättet erkänd, alt hopp om framgång åt
Utskottets förslag vore för handen; hvaremot det ansetts af synnerlig vigt för bergsbruket och fabrikerna att lagstiftningen om förlag, som gifvas till dessa, utvecklades i öfverensstämmelse med Herr Björcks i Utskottets förra Betänkande intagna förslag.
Men äfven om underpants-institutionens införande i sin fulla utsträckning nu medgåfves af den lagstiftande magten, anmärktes det dock såsom nödigt att den frihet i ränteaftal emellan förlagstagare och förlagsgifvare, som för närvarande eger rum, icke blefve liih. till II.
Prot. 18ö!) & 1860.
7 Sami. 1 Afd. 26 Baft. 1 Lay-Ulshottet* Utlåtande N:n 51. inskränkt, cniir förlagslån eljest icke alltid skulle kunna erhållas.
Sistnämnda anmärkning har älven blifvit framställd inom Hidderskajtet och Adeln och synes hufvudsakligen hafva fdranledt återremissen från detta Biks-Stånd, ehuruväl äfven en annan erinran, hvarom nedan skall förmälas, derstädes blifvit af en ledamot gjord.
Aterremissen frän Bonde-Ständet afser endast en utsträckning af den tid, inom hvilken vunnen inteckning för underpant skulle förnyas.
1 följd af de sålunda skedda återremisser har Utskottet .ånyo tagit detta ämne i öfvervägande, men har icke funnit skäl att i hufvudsaken frånträda sitt redan framställda förslag.
Den princip, hvarpå detta hvilar, är densamma, som utgör grunden för gällande lagstiftning om förlag; och gillar man denna, har man ock gillat grunden lör det slag af pantförskrifning, som blifvit benämndt underpant och hvaraf begreppet förlag blott är ett species.
Ilufvudkarakteren eller rätt att pantförskrifva lös egendom, utan att densamma från sig lemna, är densamma i fråga om förlag och i afseende å andra arter af underpant.
Så uppfattades förhållandet af Lag-beredningen, och så afven af de vid riksmötet 1847—1848 församlade Ständer, hvilka, såsom Utskottet i sitt förra Betänkande omförmält, afslogo en af Kongl. Maj:t då gjord proposition om förändrad lagstiftning angående förlag, sedan deremot blifvit anmärkt, bland annat, att alla de undantagslagar, som utgjorde stadgandena om förlag, snarare borde upphäfvas iin vinna ytterligare utsträckning, så vida man ej ville medgifva alla samhällsklasser rätt att erhålla lån genom en likartad förpantning af lös egendom, — en riitt, hvars medgifvande man trodde snart skulle blifva af förhållandena påkalladt.
Genom det i återremissen från Preste-Ståndet uttryckta syfte, att frågan om löjiindrad lagstiftning angående förlagslån måtte af Utskottet ånyo behandlas, kan Utskottet icke finna annat än ett gillande af grunden för lagstiftningen om förlag; men detta omdöme synes icke stå i full öfverensstämmelse med samma Biks-Stånds förkastande af underpants-institutionen.
Med större konseqvens synes då den talare inom nämnde
Stånd, som förnämligast gjort erinringar emot Utskottets förslag, hafva anmärkt, att »förlagsförhållandet nu mera icke vore af den ekonomiska vigt, som det ännu i adertonde seklet egde,» och att man hellre skulle kunna »på goda skäl upphäfva den förmånsrätt, som nu tillkommer förlagslördringar, än taga det privilegium, de ega, till utgångspunkt för ett förslag,» sådant som det ifrågavarande.
Men ehuru Utskottet icke förbisett, att, såsom ock blifvit åheropadt, penninge-cirkulationen var i fordna tider jemförelsevis mindre ymnig och reglerad än nu, äfvensom att de band, som förr voro lagda på åtskilliga grenar af t. ex. bergsrörelsen, nu mera blifvit lossade, skulle dock Utskottet, äfven om motionerna dertill gåfve grundlagsenlig anledning, tveka att föreslå upphäfvande af hela förlags-institutionen, Deremot tala nemligen de yttrade åsigterna inom Borgare-Ståndet, der erfarenhet om bruks- och fabriksnäringarnes behof företrädesvis måste antagas finnas och der nödvändigheten af rätt till förlag blifvit med värma försvarad, Men vid den inom detta Biks-Stånd hållna diskussion måste Utskottet i främsta rummet erinra, att man synes icke hafva till fullo uppskattat ett annat intresse, som uppvext vid sidan af och till och med skjutit högre Lag-Utshuttets Utlåtande N:o 51, 3 jin andra näringars, nemligen jordbrukets, hvilket på sednare tider hunnit en förr ej anad utveckling och dagligen striifvar till en än högre.
Jordbruket har derföre ock med rätta blifvit kalladt landets modernäring, och denna torde i föga mindre grad ari andra näringar hafva behof af förlag.
Ty jordbruket representeras icke endast af dem, som sjelfve ega jord med fri dispositionsrätt och hvilka följaktligen äro i tillfälle att erbjuda jorden såsom säkerhet för nödige lån.
Det eger ej mindre vigtiga representanter äfven i bostiillsinnehafvnren, kronohemmansåboen, arrendatorn, landbonden, ja, i sjelfva torparen, och för alla dessas verksamhet, likasom för deras sjelfständighet, är det första vilkoret förlag.
Vinnande deraf är ofta för dem lika mycket en lil sfråga som för bruks- och fabriksidkare!!, ehuru förlagets storlek icke är densamma.
Enahanda behof af föling kännes äfven af handtverkaren, ja, af nästan enhvar, sorn genom sitt arbete, sin företagsamhet striifvar till något högre oberoende, — och dessas rätt bör vara för lagstiftaren lika helig som bergsbrukens och de större fabrikernas, äfven derföre att den för det heins bestånd är fullt lika vigtig.
Att i lagen inlägga möjligheten för äfven jordbrukaren och den mindre rörelseidkaren att erhålla förlag, är således en lagstiftarens pligt, som icke längre bör undanskjutas.
Och det naturligaste medlet derför kan ej vara annat än underpants-institulionen, hvilken hos oss redan är så godt soia faktiskt införd, ehuru den, i brist af erkännande i lagim, nödgats framträda under den förhatliga förklädnaden af lösöreköp.
Det må vara saunt att en underpant icke »ifver all den säkerhet, som vöre önskvärd; men denna brist eger den gemensam med andra slag af hypothek, hvaribland just det nu brukliga förlaget, och i allt fall lärer väl nämnde omständighet icke kunna åberopas såsom något giltigt skäl för förkastande af hela institutionen.
Den påkallas af den enklaste billighet och rättvisa, »eli den åsyftar ingalunda, såsom en representant synes hafva befarat, tillskapandet af nya privilegierade fordringar, utan snarare motsatsen; ty då rättigheten att genom underpant bereda sig förmånsrätt utsträckes till alla, upphör en sådan rättighet i och med detsamma att vara ett privilegium för vissa klasser.
Af hvad ofvan blifvit anför dt följer, det Utskottet fortfarande anser antagande af en lagstiftning om underpant vara af bthofvet påkalladt; och ett sådant behof är nu mera äfven, genom Bonde-Ståndets beslut i ämnet, vifsordadt.
I detta beslut ligger likaledes en af orsakerna, hvarför Utskottet icke kan dela den inom BorgareStåndet yttrade farhåga, att denna institution icke skulle öfverensstämma med det allmänna tänkesättet.
Den har ej heller alltid varit främmande för vår lagstiftning: den var der upptagen och erkänd under det sjuttonde seklet, då jurisprudensen i vårt land hade nått en höjd, dit den sedermera icke hunnit, och till hvilket tide— hvarfs sundare åsigter i kredit-lagstiftningen en återgång från det adertonde århundradets afsteg blifver allt mer nödig.
Genom Kongl. Kesolutionen den 11 Maj 1665 förklarades, bland annat, att »hvilken som sin hgpothek häfver uti råttan tid och vid lagligt rum och ställe låtit protokollera. deus rätt skall i alla måtto blifva oförkränkt.»
Man spårar här tydligen inlly tande af den Uomerska rätten, och ordet hgpothek synes 4 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 51. hafva blifvit an vändt såsom motsats till begreppet pant, hvarigenom det förpantade öfvergick i borgenärens possession.
Och att på anförda ställe under hypothek äfven förstods »lös egendom» visas nogsamt af liera derefter utkomna författningar, bland andra »Kongl.
Resolutionen angående Executioner och dervid sig tilldragande värderingar den 29 November 1688.»
Äfen ehuru vid 1727 års riksdag Juslitie-depulationen, i sitt utlåtande öfver handlande borgerskapets i Stockholm memorial angående inteckningar och vigilancer å lös egendom, tillstyrkte, att sådana inteckningar måtte derefter som dittills tillåtas, så förklarades likväl, genom Kongl. Förordningen den 11 November 1750, alt inteckningar, som derefter skedde, icke skulle medföra någon förmånsrätt utom i debitorens [asla egendom. i)å frågan ånyo förekom i sammanhang med laggranskningen vid 1751 och 1754 årens riksdagar, vidhöll Justitie-deputationen sitt omförmälda tillstyrkande; hvaremot Rorgare-Ståndet yrkade, att 1750 års Förordning skulle blifva oförändrad, och detta blef äfven af Ständerna bifallet.
Vid närmare granskning af den lidens handlingar synes det dock, som orsaken till Borgare-Ståndets motvilja mot inteckning i lös egendom endast varit den, att genom omlörmäide »vigilancer» en sådan inteckning kunnat vinnas äfven emot gäldenärens vilja oell utan att egendomen varit pantförskrifva!!, — alldeles som enligt nu gällande inteckningslag en borgenär eger tilltvinga sig inteckning i giildenärens Fastighet, hvilken rättighet dock torde vid en blifvande revision af iuteckningslagen varda helt och hållet upphiild.
Och anser sig Lisk ttet böra erinra, alt, enligt det af Utskottet framlagda förslag till förordning om underpant, sådan icke kan vinnas utan att egendomen är af egaren pantförskrifven.
Ifrågavarande institution blef således upphäfd år 1750, och rika anledningar hafva sedan dess funnits att ångra detta steg.
Utan lära för misstag torde kunna antagas, att i händelse denna utväg att anlita krediten för den mindre bemedlade funnits, hvarken det olycksbringande borgcns-systeinet eller de förhatliga lösöreköpen skulle tagit den utsträckning, de beklagligen hos oss vunnit.
Detta antagande vinner äfven stöd af förhållandena hos våra grannstater Norrige och Danmark.
Under pantsinstitutionen existerar der fortfarande; men lösöreköpen öro okända, liksom äfven den hejdlösa skuldsättning emot borgen, som hos oss uppkommit och i mer än ett hänseende verkar demoraliserande.
Men ehuru Utskottet således funnit sig böra vidhålla sitt förslag i hufvudsakeu, anser sig dock Utskottet, i anledning af anmärkningarne inom Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet, böra deruti föreslå en förändring i afseende å ränte-aftalets frihet vid förlag.
Den, som gifver förlag t. ex. till en bergsbruksrörelse, står nemligen till förlagstagaren i ett väsendtlig olika förhållande mot en annan borgenär till sin gäldenär.
Dat är i förra fallet nästan ett intressentskap, — och att för denna händelse upphäfva den nu gällande räntefriheten torde icke vara billigt.
I delta fall torde således böra förblifva vid hvad hittills varit stadgadt, — och Utskottet har, efter granskning af gällande förlagsförfattningar, funnit detta kunna uttryckas dermed, att ur ingressen till den af Utskottet föreslagna författning uteslutas orden »förlagslån och.» Lag-Utskottets Utlåtande N:o 51.
5 Enligt 2 i nämnde författningsförslag skall pantförskrifning intecknas vid den Rätt, hvarunder utgifvaren lyder.
Deremot har inom Borgare-Ståndet blifvit anmärkt, att det syntes nödvändigt skilja emellan de förlag, som, så alt säga, åtföljde personen, och dem, som voro fästade vid en viss anläggning, och att stadgandet vore lämpligt för de förra, men icke för de sednare.
Härvid får dock Utskottet erinra, att då det i begge fallen endast är fråga om lös egendom, konseqvensen af hela vår lagstiftning fordrar att inteckningen sker just vid giildenärens forum domicilii, och att ett undantag härifrån för vissa arter af förlag endast vore förvillande och icke på någon rationel grund skulle kunna försvaras.
Ett sådant undantag skulle ock säkerligen föranleda dertill, att en och samma egendom stundom kunde blifva vid två särskilda domstolar intecknad, och en betänklig oreda skulle således uppstå.
För en förlagsgifvare synes det ock i allmänhet böra vara likgiltigt, vid hvilken domstol lian söker inteckning n, — antingen den, hvarunder gälderiären lyder, eller den, inom hvars domvärjo lösegendomen finnes.
Emot stadgandet i 4 §, alt inteckning af pantförskrifning skall förnyas inom två år, har inom Bonde-Ståndet blifvit anmärkt, alt denna tidrymd vore för inskränkt och borde utsträckas till fem eller tio år.
Den af Utskottet föreslagna lid är emellertid dubbelt längre än enligt Lagberedningens förslag, hvilket föreskref inteckningens förnyande hvarje år, — och Utskottet anser icke rådligt att än ytterligare modifiera förslaget i denna del.
Förnyandet måste nemligen ske vid den Kätt, hvarunder gäldenären lyder, dä förnyelsen sker, — och om lian ofta ombyter bostad, skulle det, om en längre lid medgåfves emellan hvar intecknings-förnyelse, ofta uppstå svårighet att bevisa för huru stort belopp egendomen vore pantförskrifven.
Den kortare tiden är således i den allmänna kreditens intresse och bör i allmänhet icke kännas tryckande, då, med afseende å den hastigare förändring, lösören öro underkastade, lån emot underpant väl icke kunna blifva lika slående, som fastighetslån.
Om likväl erfarenheten skulle visa, att ifrågavarande stadgande skulle föranleda alltför stora kostnader för den mindre bemedlade, lärer väl denna olägenhet böra afhjelpas genom en förändring i Expedilions-taxan, men icke genom en rubbning i principen om ett hastigare förnyande af dessa inteckningar.
Vid 6 § har en ledamot af Ridderskapet och Adeln, i anledning af den der gjorda förutsättning, alt pantförskrifning skulle kunna lyda å utgilvarens »lösa egendom i allmänhet,» yrkat alt nämnde ord måtte utgå, hufvudsakligen af det skäl att en sådan pantförskrifning skulle strida emot »den princip, hvarpå hela inteckningsinstitutionen hvilar.»
Enligt samme talares åsigt skulle likväl, såsom Utskottet jemväl föreslagit, »visst slag af egendom eller egendoms a/ko7nst» kunna utgöra föremål för pantförskrifning.
Hvarföre nu en pantförskrifning af sistnämnde slag skulle mindre än den förra strida emot den princip, hvarpå intecknings-inslitutionen hvilar, är dock omöjligt att inse.
Lika litet i ena som i andra fallet är egendomen specificerad, och ordet »afkomst» utmärker tydligen att egendomen ej heller behöfrer finnas lith. till R.
Prot. 185U <V 18CU. 7 Sami. 1 Aid. 26 lläfl. 2 6 Lag-Utskottäs Utlåtande N:o 51. till den tid, då pantförskrifningen sker.
Konseqvensen af talarens åsigt skulle afven blifva den, att den nu brukliga förlags-inteckningen vore till principen rättsvidrig.
— Utskottet finnér således icke, ur principiel synpunkt något skäl att lägga band på aftalets sedliga frihet i detta fall, och anser sig för öfrigt endast behöfva erinra, att flera, med den anmärkta likartade, förmånsrätter redan finnas i gällande lag, såsom för omyndigas arfsmedel, för åtskilliga kassors fordringar hos deras föreståndare, m. m.
I alla dessa fall gäller förmånsrätten i all gäldenärens egendom, utan afseende å tideD, då han egendomen förvärfvat.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet vördsamt hemställa, det måtte Rikets Ständer antaga det i Utskottets Betänkande
N:o 35 framställda förslag till förordning om underpant, utan annan förändring än den, att ur ingressen till den föreslagna författningen orden »förlagslån och» uteslutas, så alt samma ingress erhåller följande lydelse: »Med, upphäfoande af hvad om förlagsfordringars intecknande och belalningsrätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, förordnas som följer» etc.
Herr Olivecrona, K. har begärt få antecknadt, att han ej i detta ärende deltagit.
Rumstedt, iscö. Lag-Utskottets Memorial N:o 52. 1 j%:<> 52.
Ank. till F.xp.-Utsk. den 25 Sept. 1860, kl. 2 e. iri.
Memorial, i anledning af återremisser i vissa delar af Utskottets Betänkande N:o 37, i fråga om förändrad lagstiftning angående förmyndarevården.
Genom nämnda Betänkande hade Utskottet dels afstyrkt bifall till väckt motion om inrättande af förmyndarekamrar, dels ock föreslagit en författning angående tillsyn 3 förmyndares förvaltning af omyndigs egendom; och har förra delen af Betänkandet blifvit af samtliga Riks-Stånden godkänd.
Den sednare delen åter eller det fram ställda författningsförslaget har antagits af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet i dess helhet, af Borgare-Ståndet med undantag af ingressen samt 5 och 7 §§, hvilka delar af förslaget, på grund af gjorda anmärkningar, till Utskottet återremitterats, samt af Bonde-Ståndet utom i afseende å 4 §, hvilken till ytterligare pröfning af Utskottet blifvit till detsamma ånyo hänskjuten.
Men som hvarje af de sålunda återremitterade delarne af förslaget blifvit, såsom nyss berördt är, af tre Riks-Stånd godkänd, och tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regerings-formen och 3 punkten af Riksdags-ordningens 49 §, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande öfver de framställda anmärkningarne icke erfordras; hvilket hos Borgare- och Bonde-Stånden härmed vördsamt tillkännagifves.
Prof. 1859 A 18110. 7 Sami. 1 Afd 27 Baft 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 53.
Ank. till F.xp.-Ulsk. den 25 Sept. 1860, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar inom Rilcs-Stånden vid förehafvande af Utskottets Betänkande N:o 38, i fråga om ändring i vissa delar af fl Kap. Handels-Balken och andra författningar, rörande borgenärers rätt och företräde för hvarannan till gäldenärs egendom.
Enligt protokolls-utdrag, som till Utskottet ankommit, hafva, i anledning af nämnda Betänkande, skiljaktiga beslut blifvit af Riks-Stånden fattade.
Ridderslcapet och Adeln har bifallit det af Utskottet framställda författningsförslag, med undantag af dess 9 oeh 13 §§, hvilka, på grund af deremot gjorda anmärkningar, blifvit till Utskottet återremitterade; hvarjemte Ridderskapet och Adeln, som lemnat Utskottet öppet att vid förslagets, förnyade granskning föreslå sådana jemkningar i de godkända delarne, som kunde föranledas af skeende föräi),dringar i de återremitterade, förklarat, det Ståndet medgåfve, att den förmånsrätt, som frälsemän för närvarande ega för fordringar hos,deras uppbördsmän, må upphöra, dock med vilkor och under förutsättning, att ifrågavarande författningsförslag blefve af Rikets Ständer och Kongl. Majit till dess hufvudsakliga delar antaget.
— Preste-Ståndet har återremitterat förslagets 9 och 18 §§, — ansett 13 §, till följd af Ståndets vid behandling af Lag-Utskottets Betänkande N:o 33 fattade beslut, böra helt och hållet uteslutas, —- samt förklarat sig lemna öfriga delar af förslaget utan anmärkning.
— BorgareStåndet har, på grund af anmärkningar mot allenast vissa §§ af förslaget, likväl återremitterat Betänkandet i dess helhet; hvaremot Bonde-Ståndet godkänt detsamma till alla delar.
Beträffande nu först Borgare-Ståndets omförmälda återremiss, så lärer densamma icke föranleda till vidare yttrande af Utskottet, så vidt den afser de delar af förslaget, i hvilka de öfriga tre Riks-Stånden redan fattat sammanstämmande beslut.
Dessa delar äro de föreslagna 8, 10—12, 14—17, samt 19 och 20 §§ jemte ingressen till författningen.
Hvad sålunda förekommit, har Utskottet följaktligen ansett »ig endast hafva att för Borgare-Ståndet anmäla.
Lag-Utskottet» Utlåtande N:o 53.
3 Öfriga delar af förslaget åter åligger det Utskottet att ånyo till handläggning upptaga.
Dervid anser sig Utskottet först höra med svar bemöta en emot 13 § gjord anmärkning, hvilken, om den skulle godkännas, utöfvade ett vigtigt inflytande på de föregående §§:ne, såsom förändrande ordningen för de deri omförmälda förmånsrätter.
Nämnde 13 .§, hvarigenom blifvit bestämd förmånsrätten för underpant i lös egendom, har, såsom ofvan förmäldt är, blifvit bifallen af Bonde-Ståndet, men återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet och förkastad af PresteStåndet.
Då emellertid detta förkastande endast grundats derå, att Preste-Ståndet till en början icke godkänt sjelfva underpants-institutionen, men införande deraf nu mera, geilöm Riks-Ståndens bifall till Utskottets Utlåtande N:o 31, blifvit Rikets Ständers beslut, torde jemväl Högvördiga Preste-Ståndet finna sig böra ingå i pröfning af frågan, i hvilken ordning en lagligen vunnen underpant bör medföra förmånsrätt till betalning.
Inom Ridderskapet och Adeln har icke någon anmärkning emot ifrågavarande § blifvit framställd, utan återremissen deraf har endast varit föranledd af samma Riks-Stånds enahanda åtgärd med Utskottets första Betänkande angående utfärdande af en författning öm underpant.
Men inom Borgare-Ståndet har af tvänne ledamöter blifvit anmärkt, att den af Utskottet för ■< underpant föreslagna förmånsrätt vöre för låg, då densamma blifvit satt efter alla andra, och att den förty syntes höra uppflyttas till 7 §, der den enda nu tillåtna art af underpant, nemligen förlag, hade sin förmånsrätt anvisad.
Utskottet kan emellertid icke dela denna mening, enligt hvilken underpant skulle gifva företrädesrätt till betalning framför omyndigs fordran hos föräldrar och förmyndare.
Denna de omyndigas ~i förmånsrätt grundar sig derå, att de sjelfva icke äro i stånd att utöfva tillsyn åi vården af deras egendom och att det icke beror af dem sjelfva, att anförtro sina tillgångar åt förmynda ren, — ett förhållande, Som ej eger rum i afseende å dem, hvilka gifva försträckning mot underpant.
Den praktiska följden af att tillägga dessa sednare företrädesrätt till betalning framför de förra, skulle ock i många fall blifva alldeles densamma, som om man frånkände de omyndige all förmånsrätt.
Förhållandet med inteckning i fast egendom är alldeles icke enahanda.
Fastighet eges icke af alla förmyndare, och den endast vilkorliga förmånsrätt, söm varit tillerkänd barnaarf framför fastighetsinteckning, har visat sig kunna, genom lagens kringgående, på mångfaldiga sätt omintetgöras.
Sistnämnda slags inteckning gifver ock én verklig sakrätt i den intecknade fastigheten, i hvars hand den än må öfvergå; men detta blifver icke verkan af en under pant i lös egendom, likä litet som den hittills följt af en förlagsinteckning.
Sakrätt i lösören vinnes deremot genom handfången pant, »lös pant i handom,» och denna har derföre med rätta fått den yppersta förmånsrätt sig tillerkänd.
Men Utskottet har ej helier funnit underpant böra gifva företräde till betalning framför personela utskylder till Kronan.
Utskottet har nemligen ansett dessa böra före underpanten utgå ur lösegendomen på alldeles samma skäl, som utskylder af fast egendom utgå före de deri befintliga inteckningar.
Utskottet alltså vördsamt, det måtte Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden, 4 La g-Ut skottets Utlåtande N:o 53. lika med Bonde-Ståndet, antaga Utskottets i Betänkandet N:o 38 framställda förslag i afseende å ifrågavarande 'lo §.
Den 9 § bestämmer förmånsrätten för inteckning i fast egendom.
Enligt hvad Utskottet i sitt Utlåtande N:o 48, i fråga om antagande af ny Konkurslag samt nya lagar angående boskilnad och urarfvagörelse, hemställt, skulle hit förflyttas 6 mom. i 36 § af förslaget till Konkurslag samt sednare delen af 2 § i den föreslagna förordningen om urarfvagörelse.
Denna Utskottets åsigt har ock blifvit af liidderskapet och Adeln samt Borgare- och Bonde-Stånden godkänd, genom dessa Riks-Stånds bifall till Utskottets nyssberörda Utlåtande.