Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
BRUKSPATRONEN, WILHELM, LOTTA ^komma från landsvägen^.
PER och STINA ^ur stugan.
Något senare kommer^ ERIK ^och stannar på afstånd^.
Det var nu rektigt för rart, att herrskape va' så go' och inte försmådde te titte hit på midsommersvaka.
-- Och all denne storfrämmaten frå Stockholm se'n!
(^vänder sig till åskådarne^) Kors så öfverpräktigt!
Tackar allraödmjukast, nådi' herrskap, som ville komme och se, hur det går te på bonnvis. -- Per och Stina, sätt fram stoler åt Patron och unge herrn och mamsell. -- Se så ja, var så go' och sitt ner, mitt herrskap. -- Du, Ola i Gyllby, sätt dej här med dotra din.
-- Hvarför står du derborte i skym-unnan, Erik?
Stig fram och hels' på herrskape och var inte så blyg åf dej.
(^skyndar till Erik^)
Jag har undrat, hvarför jag ej sett till dej se'n jag kom hem.
Åh, han har foll aldri varet anne än tyst och sluten.
Taler vi se'n väl ve herr Patron, så är han nock så god och ber di här rare spelmännera frå Stockholm (^pekar på orkestern^) drille lite grand åt oss på fejolera. (^Per går^) -- Kom, Erik, och sätt dej här bredve Britta, så ska' vi allihop se på dansen. (^Erik sätter sig bredvid Wilhelm^) Jaså, du sätter dej bredve unge herrn?
Britta får du nock råke så mycke du vill se'n.
Bondfolk, hvaribland PER, ANDERS, BENGT på Åsen och HINRIK i Backa, ^tågar, med en spelman i spetsen, parvis några gånger omkring majstången, sjungande:^
Marsch, två i sänder, Rundtomkring majstången, ståtlig och grann!
Se'n ska' vi svänga, Hoppa och slänga; Nämndemansfar han har bjudit oss, han.
Dans se'n man fått sej, Smörjer man godt sej; Nämndemansmor är, min själ, inte såld.
(^när folket stannat^)
Välkomne hit, go vänner!
(^Fryksdalspolskan.^)
(^efter dansens slut^)
Hejsan! det geck ju som det varet smort. -- Hvar har jag nu Bengt på Åsen och Hinrik i Backa? (^Bengt och Hinrik komma fram ur hopen^) Di här gutera ä' di styfveste dansmästrera i hele sockna, ska herrskape vete.
(^Hallingen.^)
(^efter dansen^)
Nu vor' det inte dumt, om ni ville danse Skrälåten hele högen.
Knek' på med den, ni!
(^Skrälåten.^)
Nu ska vi få oss lite te bäste först, och se'n ska vi be Bengt på Åsen lägge te med en sprakande Jösshärspolske åt oss.
Kom, guter och jänter, så ska vi hugge i oss!
(^Bondfolket slår sig ned vid borden i fonden^)
Herrskape är kanske så go' och sätter sej här ve borde och håller te godo hvad gemene man kan bestå.
(^De sätta sig vid bordet i förgrunden.
Per och Stina gå omkring och passa upp^)
(^i det han sätter sig^)
Åh, det behöfver ni inte säga, fader Nämndeman, som är så förmögen och har allting så präktigt.
Han te och med tog mej i hand, vet herr Patron; och se'n dess har jag inte nänts te tvätte mej om högre hanna, för att jag liksom skull' ha qvar känninga utåf kongsnäfven.
Ja, e tåcka glädje, som här var, när Kongen och se'n Drottninga reste igömmen åt Norge, det kan aldri omtales.
Vi va' liksom vi hade varet fulle allihop, fastän vi inte feck tid då te smake en enda sup, och hele sockna geck, ta mej saten, i bakrus i fjortan dar.
(^som emellertid kommit från det andra bordet och hört på samtalet^)
Jag var så löckli', vet herrskape, och kom te stå så, att Majestäte feck ögena på mej.
När jag då tog åf mej hatten och svängd'en så här i vädre, så småskratta'
Majestäte och necka' åt mej.
Jo, jag ble rektigt som om jag haft eld i kroppen, och det geck e tåcka modighet och duktighet igömmen mej, så jag knöt begge näfvera och tänkte: ta mej sju tusan skock djefler, om det ble ufred och våre uvänner komme in i lanne, då skull' jag slåss in i blekeste dö'n för en tåcken Kong.
Då skull' jag ta yxa mi' på armen och gå fram te Majestäte och löfte på hatten och be så här: "nådi' herr Kong" -- skull' jag säje -- "får jag gå med yxa framför Majestäte mot fiendera?"
Och om han låt mej få't, då skull' jag, ta mej satingen, klyfve skalln på hvar enda käft, som ville åt'en.
Så tänkt' jag.
(^reser sig upp och utropar från bordet i fonden^)
(^De klinga och dricka^)
En ting, som jag undra' mycke på, det var, att Kongen inte var grannere klädd.
Jag hade tänkt, att han skull' komme i gull- och selfvertyg, med stjerner på, och e gullkrone på hufve och en selfverkäpp eller spire, som det kalles, i hanna.
Han hade liksom en opp- och nedvänd båt på hufve och selfverränner på kragen och utefter bena, och var så fin, så fin, att jag inte kund' ta ögena ifrån'en.
Det skull' vare ett tåcke der hönshufve, som den gången kund' ha ögen för någe anne, än Kongen.
Åja, men Anna är allt like fatti' och palti' för det ändå, ho.
(^häftigt^)
Jojomen: börjar i ti', det som krokigt ska bli, säjer ordspråke.
(^afsides till Erik, som reser sig till hälften från stolen och ämnar säga något^)
Stilla, käre Erik, gör oss ingen sorg!
(^Erik sätter sig åter, men visar under det följande en allt stigande oro^)
Ola i Gyllby och jag ha varet goda bussar och vänner i många herrans år, det vet Patron, och eftersom vi ha hvarsi' lita förmögenhet, så ha vi tänkt slå ihop dom på e hand, te så mycke större säkerhet, att barna inte ska lide nöd en gång; för nu är det så, att min son och Olas doter allti haft ett godt öge te hvarandre ...
(^rusar upp från stolen^)
Kära far, för Guds skull ...
(^hejdar sig och går häftigt fram och åter^)
Se bare, så het han är på gröten; låt derför saka gå hastigt och lustigt: -- Eriks och Brittas trolofningsskål!
Jag kan inte! jag vill inte! -- Hjelp mig att be, herr Brukspatron! -- Ah, se der kommer Anna!
(^Han springer emot Anna, som inträder i fonden^)
(^Alla resa sig från borden.
Bondfolket närmar sig åt förgrunden^)
Sven, ni vill tvinga er son till giftermål ...
(^Erik och Anna, som en stund stått i stum omfamning, framträda hand i hand till Brukspatronen^)
Herr Patron, bed för oss hos far och mor ... vi kan inte lefva utan hvarandra ...
Du har med knep och konster lockat vår son, för att få bli hans hustru ...
Stilla dej, Sven; det går inte an i herrskapets närvaro, att ...
Tyst du, jag vet hvad jag gör. (^Till Anna^) Du byting, fattig, eländig och oduglig, tänker lure dej te min son!
För Guds skull, förlåt, förlåt! -- Jag rår inte för ...
(^Hon brister i gråt^)
Jag har lydt och aktat er i det längsta; men, hända hvad som hända vill, nu tänker jag råda för mej sjelf. -- Kom, Anna!
Inte ur fläcken, pojke, säjer jag! -- Åh, jag kan bli ursinnig!
Ursäkt' mej, herr Patron.
Envises han och vill ha Anna, så tar jag min hand ifrå honom, och hur pass han se'n kan försörje sej med e hustru, som inte har en skilling, det begriper Patron lätt.
Herrskape skulle inte fälle ett enda ord i saken, om di visste hur det är mellan far hennes och mej. -- Nej, ju mer jag tänker på, att jag skulle bli slägt med Jan Hansson, ju omöjligere finner jag'et.
(^Sven, Lisa, Ola och Britta gå in i stugan^)
(^till Erik och Anna^)
Trösta er, stackars barn!
Men skulle det hända, att han står fast vid sitt beslut, så ta'n er tillflykt till mig.
(^Brukspatronen, Wilhelm och Lotta gå^)
(^Anders går^)
Hm! det ble ett snöpligt slut på midsommersvaka, och jag feck inte danse min Jöshäring, jag. (^Till bondfolket^) Kom, go' vänner! här är inte roligt länger.
(^Går med folket^)
Tror du ändå, att vi nånsin ska' ha nå'n glädje, om vi få hvarann emot dina föräldrars vilja?
Nej, då är det bättre att du lyder -- tag Britta - - -
(^Hon vänder sig bort att dölja tårarna.^)
Jag vet inte, hvarför far har bestämt, att jag i måron bitti' ska resa bort till gamla mormor min på en tid - - -
Nu måste vi skiljas; jag ska rusta mej till resan. (^Sång^)
Nu far jag bort så långt, långt från allrabästa vännen min; Månn' aldrig nånsin mer på jord jag skådar dig?
En hjertans sorg och vånda stiger upp allt i mitt sinn', Thy sjunger jag i dag så klagelig.
Och om du reste långt, långt -- så långt som bort till verldens slut, Så skulle nog ändå mitt hjerta följa dig, Och om du icke kom igen, förr'n Tiden runnit ut, Så skull' du ändå finna tro hos mig.
Det vet jag visst, min håg skall aldrig ändra sig; Och blir du ej min brud på jord, så skall i himmelen Hos Gud en gång mitt brölopp stå med dig.
(^Omfamning.
Anna aflägsnar sig bland träden.^)
(^Öppen plats.
På sidan i fonden en kyrka.^)
(^komma från olika sidor och mötas^)
Husbo'n och matmor och Anna ville nödvändigt gå hit för te höre Prosten predike, och då följde jag med.
-- Nånå, der hemme i lellsockna ha vi allt en så dålig prest, att en kan behöfve få lite bättre själaspis ibland, och då fråger en inte efter te gå ett par mil.
Då stammer och hacker han änna som ett stampverk. -- Men hvarför har du inte gått in i körkan?
Hvarför var du inte med oss 8 dar i dag se'n om midsommersnatta, då vi gått ifrå Nämndemans?
Förr bruka' du allti vare den duktigeste hemme i sockna, när det ble fråge om Jösshärskast, och den som skulle se efter Anders ve Sjön, han feck allt titte opp efter takåsera.
Vore jag så der vän och däjlig i syna som du, så skull' jag leke hej i sockna, sa'n.
Jag kommer nock ihåg, hur blidt och kärvänligt Kammar-Ingrid på herrgåln jemt smila' åt dej, när ni råktes på körkbacken.
Nej, ingenting ann' än godt och väl, utom det att di vill truge på honom det der rifjerne Britta i Gyllby.
Jo, som du vet, håller Erik och Anna åf hvarandre; men nu har Eriks far skickat honom bort på en tid, bare för te hinne ställe så, att det ska bli giftermål mellan honom och Britta, innan Erik riktigt får dra örena åt sej och sätte sej imot'et.
Men det är bare konster, att han säjer så; jag tror fullt och fast, att sakera ä' för Rik-Olas räkning och ska vare te bröloppe.
Jag tycker, det är vettigt och hedersamt utåf Erik, att han i det längste inte sätter sej opp imot far och mor, fastän di ä' obillige och stränge imot honom.
Men än tör det foll gå bra för Erik och Anna, bare nå'n riktig karl lägger sej ut för dom.
(^Går in i kyrkan^)
Jag vet nog, att han tycker om Anna, så han kunde gå i döden för'na; och ändå åtar han sej ärligt och troget ett ärn'de att skaffe henne åt en ann'.
(^kommer hastigt ut ur kyrkan^)
Nu är det riktigt illa bestäldt --
Ja, gudnås. -- Anna, den stackars fattiga flickan, stog framme i koret och visste inte ett grand åf, och då Prosten läste opp namnena, stöp hon rakt i golfvet. -- Käre Bengt, skynd' dej och hjelp henne ut ur körkan; jag springer bort te bäcken efter vatten.
(^Anders springer ut.
Bengt skyndar till ingången af kyrkan^)
Sedan ANDERS. ANNA ^bäres afdånad ut ur kyrkan.^ JAN och ANNIKA.
Landtfolk ^kommer småningom ur kyrkan och samlas omkring Anna^.
Trösta er, ni. -- (^Anders kommer^)
(^Man baddar Annas tinningar med vatten.
Hon börjar röra sig^)
(^uppvaknande^)
Erik ...
Britta ...
Nej, jag hörde inte rätt ...
Aj, mitt hufvud värker så ... (^stirrar på de kringstående^) Hörde ni något? -- Hvad vill ni?
-- Der är presten ...
Men han läste inte rätt -- det var oriktigt namn på henne ...
Åh -- hvarför sticker ni mej så i hjertat?
-- Och mitt fattiga hufvud ...
(^afsides till Bengt^)
Gud hjelpe oss!
(^står en stund liksom i djupt eftersinnande; derefter gifver hon till ett anskri^)
Jo, jag mins ... jag mins tydligt nu ... det var han och hon ... hon, men inte jag! -- Gud! kunde han svika mig, och han talte nyss om tro och kärlek!
(^Hon dignar ned på knä och sänker hufvudet mot bröstet^)
Somna sött och dö, du lilla, Se'n kärvännen dig bedrog.
I mossan graf du får, Och när som natten gråter, Skänks ditt minne ock en tår.
(^reser sig upp och sjunger^)
Lull lull! hur den blomman lyste Allt om morgon stolt och glad; Kom så ungersven och kysste Hennes skära silfverblad. -- Om afton stod hon glömder
Och lutande i mull, Till sorg och qvida dömder
SVEN, LISA, OLA i Gyllby och mera Landtfolk ^komma ur kyrkan^.
Säg, kommer ej fjäriln åter Till sin allrakäresta ros?
-- Se, der fladdrar han så såter ...
(^Hon faller till modrens bröst^)
Hon har mist förståndet. -- (^Får se Sven^) Det är du, som ställt till allt detta; det ska du plikta för ock, din usling, din ...
(^Han rusar emot Sven^)
(^vill skilja dem åt^)
Fader Jan, stilla er, för Guds skull, stilla er!
Nej, släpp mej, släpp mej, säjer jag; han har förstört mitt enda barn -- han ska få veta, att ...
(^Sliter sig lös från Anders och rusar åter emot Sven.
I detsamma kommer Prosten ut ur kyrkan.^)
Vill ni störa helgdagens och kyrkans frid? -- Gamla, grånade gubbar! skall jag nödgas se sådan förargelse af er?
-- Du, Sven, har genom ett groft bedrägeri fört mig bakom ljuset i afseende på din sons giftermål; jag fick nyss veta, hur allt förhåller sig.
(^spotskt^)
Herr Prosten må fritt ställe till åt mej, hur han vill; men jag befaller sjelf öfver mitt barn.
(^Han går.
Lisa och Ola i Gyllby följa honom^)
Du sätter dig upp emot mig! -- Sven, stanna! ... (^lugnar sig^) Dock, det må få vara så länge. -- Hur är det med vår stackars Anna? -- Anna, kära flicka, trösta dig; jag skall ställa allt till rätta igen. -- (^Afsides^)
Godnatt då, min bleka lilja, Vissnande i Nordanskog!
Somna djupt och dö, du lilla; Du har lefvat nog.
-- När se'n med bruden unga Han vandrar skogens stig, Skall liten fågel sjunga En helsning från dig.
(^Hon sjunker vanmäktig i de kringståendes armar.
De bära henne bort.^)
V. INDELNINGEN eller TAFLAN.
(^Scenen densamma som i Andra Taflan.^)
(^sitter på en bänk utanför sin stuga, sysselsatt med ett handarbete.
Han sjunger^)
Nu hafver jag tjenat i femti runda år; Min styrka den är bruten och grånadt är mitt hår.
Mig föddes en dotter så fager och så skön; Hon varit all min glädje, hon varit all min lön.
Då syntes den Lede, för stor var lyckan min; Han snärjde så min blomma och störde hennes sinn'.
Gud välsigne vördig Prosten, som gör sej besvär att fare lång väg, för att se te mej i mitt elände! Gunås, det kan foll inte vara annat än sorgligt och tungt i all denne olycka, som kommet öfver mej.
Som Prosten vet, var hon så sjuk de första åtta dagerna, att om inte Gud förbarmat sej öfver mej genom vördig Prosten och den go'a Patron på herrgåln, så hade hon allt dött ifrån mej.
Jo, hon taler jemt om, att hon ska stå brud med necken eller strömkarl'n, som hon ock kaller honom, och hvar måron klä'r hon på sej den vackra hvita klänningen, som hon feck åf Mamsell på herrgåln, och kammer ner håret och styr ut sej med en krans åf sjögräs och mosse, eller hvad grönt hon får tag i; se'n går hon opp i skogen, eller ock ställer hon sej nere ve sjön och sjunger och ropar hele da'n, liksom hon vänta', att strömkarln skulle komme och hemte henne.
Så illa är det, vördig Prost. -- (^Anna visar sig på kullen^)
Vi ska' ställa oss så, att hon inte blir oss varse.
ANNA (^i hvit klädning och utslaget hår, samt med en krans af sjögräs på hufvudet och ett vallhorn i handen.
Sjunger, och blåser i hornet vid slutet af hvarje vers^)
Nu jag sjungit har i dagar, Nu jag sjungit har i tre; Men hvad båtar det mig, hur jag klagar?
Men nu är ej tid att gråta, Då i dag jag skall stå brud; Dock hvi dröjer min brudgum, den såta?
Stig då opp utur din bölja Och gif svar uppå min sång!
Sedan skall jag till altaret följa Allt ibland sjöjungfrur mång'.
Och när slut är bröloppsfärden, Till din perlesal vi gå; Der blir ljufligt att somna från verlden Uppå dina bolstrar blå.
(^Hon stiger utför kullen^)
Nu kommer hon hit ned; gå in i stugan, Jan, så får jag vara ensam med henne en stund. (^Jan går.^) -- (^Till Anna, som kommer fram på scenen.^) Gud signe dig, mitt barn!
-- Åh, jag har inte mer än en vän, och han kommer inte, fastän jag sjunger och ber.
Hvad är det? -- Erik? (^Hon skrattar sakta^)
Visste du inte det, du! (^hon skrattar åter sakta och börjar sedan gnola och sjunga^)
(^hon skakar på hufvudet^) Nej, så står det inte i visorna, det är säkert.
Jag har nog läst'et, jag.
(^gnolar och sjunger igen^)
(^afsides^)
Jag blir alldeles rådlös för henne. -- (^högt^) Anna lilla, vill du inte följa med mig till prostgården och förströ dig några dagar?
-- Kom, ska' vi fara ut på sjön och söka efter honom.
-- Ro mej ut i den der båten, kära du.
Du sa' ju, att du var min vän?
Kanske skall jag också finna tillfälle att betaga henne den fixa idé, som håller hennes förnuft fånget. -- (^högt^) Nå så kom då, mitt barn.
(^De stiga i båten och lägga ut.
Hennes röst höres en stund, sedan farkosten försvunnit bakom scenen.^)
ERIK ^kommer hastigt ned från kullen.
Om en stund inträder^ ANDERS ^från sidan af stugan.
Vid slutet af scenen^ PROSTEN och ANNA.
Ändtligen är jag här tillbaka, Gudskelof! -- Men hvar kan Anna vara?
Hon fanns inte på vanligt ställe i skogen. -- (^Anders kommer^) Go' afton, Anders.
(^studsar^)
Nej, jag for inte hem först, utan satte hästen och kärran borta i granngåln och sprang hit för att träffa Anna. -- Mina föräldrar ä' väl inte här?
Jag skall genast fara hem, bara jag får råka Anna en enda minut.
Om hon inte är oppe i skogen, så sitter hon foll på någe ställe nere ve sjön. -- Herre Gud, hur ska jag kunne tale om för dej allt som händt medan du varet borte!
Trösta mej, som ska vare den förste att tale om all jämmern för dej! -- Sönda'n efter se'n du reste, lät far din lyse bort i grann-körkan för dej och Britta ...
(^fattar honom hårdt i armen^)
Anders, du ... du säjer inte sant!
Hvar är hon, hvar är hon, i Herrans namn! -- Och far och mor kunde ha hjerta att göra mej så illa! -- Talte du inte med Prosten?
Prosten förklara' visst genast lysningen för upphäfven; och det säjes, att far din ska komme illa ut för det han narrat Prosten; men han vill inte ge med sej ändå, utan krånglar och vinglar för att få giftermål mellan dej och Britta.
(^efter en stunds tystnad, liksom för sig sjelf^)
Det är således ingen eftergifvenhet att hoppas.
Nå, så är mitt beslut fattadt! -- Kom, Anders, och hjelp mej att söka upp Anna.
(^Annas röst höres på afstånd^) -- Jo, kom hit, ska du få se.
Hvem är det som ror henne? -- Kors, det är ju sjelfve Prosten.
(^skyndar ned till stranden och ropar^)
Ha' tålamod!
(^ropar^)
(^han drager honom från stranden^)
De slagit mitt hjerta de djupaste sår; Thy fjerran jag går Af landet med Anna min trogen.
Jag aktar ej möda, jag aktar ej nöd Uppå jorden; Och brister mig också mitt timliga bröd, Jag rädes ej död Tillsammans med Anna min trogen.
(^Han går åter ned till stranden.
Han ropar ännu en gång^)
(^gifver till ett glädjerop^)
(^Hon vänder sig hastigt om, och då hon får se Erik, springer hon med utbredda armar emot honom, faller så öfver bord och försvinner.
Erik störtar sig äfven i vattnet och försvinner.^)
(^Anders skyndar ut.
Prosten för båten till stranden och springer i land.^)
PROSTEN. JAN ^rusar ut ur stugan^.
(^Han springer med förtviflade åtbörder ned till stranden, för att kasta sig i vattnet.
Prosten fattar omkring honom och håller honom tillbaka.^)
-- Vill du alldeles slita sönder mig?
-- Kära Jan, stilla dig, stilla dig!
(^De brottas mot hvarandra.
Rop och buller bakom scenen.^)
SVEN (^störtar in^).
Folket springer och ropar: hjelp! hjelp! -- men jag kan inte få veta hvad som händt.
(^sliter sig lös från Prosten och rusar emot Sven^)
Ha, se Stor-Sven!
(^Sven dignar ned på bänken vid stugan med händerna för ansigtet.
Jan vill åter springa ned till sjön, men hindras af Prosten.^)
LISA ^skyndar in från ett annat håll^.
I Herrans namn, hvad är det för ett larm här? -- Vördig herr Prost, säj, säj, har nå'n olycka skett?
Ha! -- Annika ligger för döden, hon, men du lefver och mår väl. -- Hörde du inte, att Erik din ligger på sjöbotten?
(^Han dignar maktlös neder.^)
(^Hon sjunker på knä bredvid Sven.
Paus.^)
(^reser sig upp^)
Herr Prost, bed godt för mej, syndiga menniska; jag är skuld till barnens död. -- Förlåt mej, Jan, och var min vän!
(^Ånyo buller bakom scenen.^)
BRUKSPATRONEN ^kommer hastigt in^.
(^Jan och Lisa springa upp.^)
(^dröjande^)
Det är lätt för er, Sven, att tala om glädje: ni har ingenting förlorat; (^med bruten röst^) men mitt barn är från förståndet ...
ANDERS ^instörtar^.
Anna är klok, ni; när hon vakna' te lifs och feck se Erik bredve sej, så kom förståndet igen, ni!
(^räcker Sven och Lisa handen^)
(^Utanför Brukspatronens hus.^)
EN BETJENT (^i livré^) och PER ^komma ut ur huset med vinbuteljer och glas^.
-- Se så ja, nu kan han ju gå tillbaka i matsaln till det andra folket och få sej mer till bästa.
Nenej, Brukspatron är ingen smulgråt, och i dag är han dessutom vid så godt humör, att jag inte sett honom sådan efter se'n nådig frun dog.
Ja, had' inte han varet så näre och hjelpt opp dom, så låge di allt ve dette lage på sjöbotten.
Erik kan visst simme e smule, men klä'ra drog ner'n, när han skull' hjelpe Anna.
Ho vet inte åf, att ho varet vilse i hufve och mins ingenting alltse'n händelsen i körkan.
När ho feck se Erik, var det blankt som det skull' ha knäppt i skallen på'na och som ho skull' ha vaknat opp ur en dröm, sa' ho.
BRUKSPATRONEN och alla de öfriga personerna i stycket (^utom
Ola i Gyllby och Britta^).
(^i det han kommer ut ur huset^)
Ni har väl försett er på bästa vis allihop, vill jag tro. -- Tack, tack! -- Kom nu ut på gården, så ska' vi dansa och hålla oss lustiga.
-- Der på bordet har ni dricksvaror att muntra er med.
-- Kom, kära Erik och Anna; ni skall sitta bredvid mig i högsätet.
(^De sätta sig i en soffa åt fonden till.^)
(^kommer fram ur hopen, något "kladdig"^)
Bli inte otålig på gamle Löper-Nisse, herr Patron, fast jag är lite munter och storlåtig åf mej.
Jag har stått fadder åt den här lelle fleckstumpen, (^pekar på Anna^) vet Patron, och jag vill gråte åf glädje, när jag ser att ho växt opp och blitt vän i syna och är så löcklig.
(^torkar sig i ögonen^) Ja, Gud signe er, Erik och Anna och Sven och Lisa och Jan och Annika och Anders och Per och Stina och Bengt på Åsen och allihop!
Huj, jag är så gla', att jag vill ta er i famn, hele högen.
(^han går omkring och tar alla i hand och trallar och hoppar^)
Rake vägen frå Stockholm, herr Prost. (^vänder sig till bondfolket^)
Jag feck bref frå Krona i våras, att jag skull' bus bas gi mej iväg te Stockholm och bygge opp ett hus åt'na.
Åh, det var ett satans konstigt namn på't.
Byggde ni opp'et ensam?
Det kasta' jag opp på ett par vecker.
Ja gubevars, den mått' jag foll se.
Åja, det lär foll vare fråge om, att Kongen i England vill ha mej te sej, för te spränge ett berg åt'en.
Jajamen, det slår inte felt det, go' vänner.
Det va på den tia, då Napolian Dundrapart lefde och regera'.
Jo, det va på det vise, herr Patron, att Dundrapart höll på och kriga' långt sö'r i Europia, och då kom han te ett högt berg, som låg i vägen för'n.
Nu va Dundrapart en tåcken karl, se, som va envis som en gris ve a grinn, se, och han feck i sin skalle, att han skull' gå tvärt igömmen det der berge med hele krigs-armeja, i ställe för te gå rundt ikring'et.
Men det värste va, hur han skull' få sej nå'n rektig karl, som kund' bryte och bräcke väg igömmen berge.
Der sö'r i verla ä' fälle bare stackere te folk, som intnå orker.
Men Dundrapart, som vesste allting och kände hele verla, han had' allt hört ock, att det skull' finnes ett folkslag, som hette Fryksdalinger, som va' di grofveste karler te bräcke i berga.
Derför satt' han sej strax ner och skref ett plakat te Länsman vår i affärden.
Men, käre far, kund'
Dundrapart skrifve det Fryksdaliske språke?
Usch ja!
Han kund' allting och kund' nock det med.
Men brefve va skrefvet på Spanske lell, och det lär foll allt vare det varste språk på jordkloten, för Länsman kund' med nöd läse't.
Nå, hur gick det vidare, fader Nils?
Jo, Mamsell, när det der brefve kom fram hit, så lystes det strax på sockenstämme, och allt manfolke i församlinga kom te körka.
Ni må tro, go' vänner, att vi ble storögde allihop, när di kom släpandes med Dundraparts bref; för det va så stort, se, att fyre stöcken grofve dränger hade full börde åf'et, och bokstäfvera i'et va' så höge, att en kund' ha behöft steger te klifve opp på, när en skull' läse dom.
Anno fyrtioåtta
PERSONER: ABRAHAM LARSSON, bryggare och ryttmästare vid borgerskapets kavalleri, 53 år.
ARVID, hans brorson, student, 28 år.
GREN, komministeradjunkt, 49 år.
PER, målare, 27 år.
KLINGER, aktör, 41 år.
SEKTERN, 33 år.
LUNDQVIST, bokhållare hos Larsson, 26 år.
PLANOSTÄMMAREN. FRU LARSSON, 46 år.
LINDA, hennes dotter, 20 år.
M:LL DINA, adjunktens fästmö, 47 år.
Drängen.
2 Pigor. 2 Barn.
Stockholm 1848.
Larssons arbetsrum.
Johans byst; på högra väggen fönster och en dörr; möblemanget skinn och mahogny; spisel med pendyl och gammalt porslin; piphylla; fortunaspel; midt på golfvet ett rundt bord med ostindisk bål och remmare; litografier och silhouetter på väggarne; vid högra dörren en käppsamling.
Soffa och skrifbord på höger vägg.
Puff vid venster snedvägg.
Svarta hattar stå här och der på bord och i fönster.
Två dörrar i fonden: på pelaren emellan, en chiffonier med Karl
Scen 1. nyckelhålet.