Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När Revisorerne om hösten samma år afgåfvo deras berättelse, yttrade de (sid i3): ”Hvad nu först angår de af Banco-Fullmäktige meddelade räntefria förskott, anse Revisorerne sådane vara onödiga och endast beredande lefverantören en större fördel, utan att gagna Banken eller det allmänna, samt att detta sätt för förstärkande af Bankens metalliska cassa, eller medelst köp af metaller är onaturligt, sedan Banken blifvit öppnad till fri in- och utvexling af klingande mynt mot sedlar, emedan, då Banken köper den metall, hvarmed han är förpligtad att alltid vid påfordran sina sedlar inlösa, sker ett sådant köp, i sjelfva ver ket med just samma metall, eller silfver med silfver, hvarförutan det motverkar ett ändamål, som eljest borde kunna uppnås, nemligen att silfver i naturlig väg eller genom direct vexling lill Banken inginge.”
Ständer hafva således väl icke uttryckligen förbjudit silfverköp mot förskott, men ej heller tillåtit dem, och Deras Revisorer hafva dels icke velat medgifva dem på längre tid än 3 månader, eller utan serskildt tillagdt vite för underlåtenhet i uppfyllandet, dels bestämdt förklarat sig emot dylika afhandlingars ingående.
Huru skulle då Fullmägtige nu kunna inlåta sig deri på 10 till 11 1/2 månader, samt ulan vite?
Att Fullmäktige, utan ansvarspåföljd gjort s&förr, är icke något giltigt skäl, efter hvad Ständer och Revisorer sedermera yttrat.
De omständigheter, som efter 1841 inträffat, äro för sådane åtgärder icke blott hinderliga, utan rent af förbjudande.
När Fullmäktige den 11 Februari 1841 beslöto, att på 7 månader lemna ett förskott af 800,000 Rdr, hade Banken redbarheter öfver det stadgade förhållandet af 2/5 lill ett belopp af 4,609,000 Rdr Banco.
Den 14 December 184 *» då Revisorerne uttryckte deras ogillande af dylika afhandlingar, utgjorde berörde öfverskott 3,943>ooo Rdr Banco.
Men hurudant är förhållandet nu? 24 Eanco-Ulskoltels Utlåtande, N.o 27.
1 stället för öfverskott af redbarheler förefinnes ett öfverskott af utelöpande sedlar, icke mindre än 1,820,000, När dertill lägges 2^5 af de i,i43,ooo som Banken måste betala, när Riksgälds-Contoret uppsäger dem, eller - 457,000. så stiger sedel-öfverskottet till ------ 2,277,000.
Nu stadgar 120 §., alt. då metalliska Cassan ej öfverstiger %J5 af sedelstocken, må den sistnämnde i intet fall genom någon af Banco-styrelsen beroende åtgärd ökas.
Det begärdia förskottets beviljande beror af Banco-Styrelsen, följakteligen är det, under närvarande omständigheter, af Reglementet uttryckligen förbjudet. 3:o.
Efter förestående utredning, borde det vara öfverflödigt att vidare tala om saken, derest det ej, för sammanhangets och fullständighetens skull, vore nyttigt, att, fullfölja ämnet under dess återstående hufvud-afdelningar.
Derföre, i händelse förskolts-afhandlingar vore tillåtliga, frågas vidare, om det uppgifna priset öfverstiger vexlingsgrunden 128 sk. med mera än transportkostnaden från uppköpsorten till Banken.
När man talar om pris, är det ej egentligen fråga om det, för hvilket någon kan hafva fått eller får en vara, emedan han kunnat eller kan, till större eller mindre del, erhållas till skänks, eller såsom arf, utan man talar om det pris för hvilket varan kan åstadkommas, under täflan med andra, samt när en hvar fått skäl för sin möda eller sitt kapital.
Så måste man göra äfven i detta fall, för att utröna värdet af de vilkor, lefverantörerne betingat sig.
De begära i transport-kostnader endast 3 till 2 1/2 sk.
Banco på hvarje Specie, under det att man före Ångbåts-farten på Lybeck beräknat denna kostnad till nära 5 sk.
Om kostnaden nu verkligen vore så stor, huru skulle vårt silfver och guld hafva kunnat med fördel utföras under det coursen slått på i3o, i3o i/a till i3i sk. eller just till 2 1/2 och 3 sk. öfver 12S sk.?
Utgöra åter dessa 2 1/2 eller 3 sk. den verkliga transportkostnaden, så hvarken bör eller får Banken betala mera:
Räntan på förskottet vore då en obehörig gåfva.
Under när varande penningebrist bör denna ränta i köpmannens hand icke beräknas lägre än till 6 procent, hvilka, då 2 Rdr eller p6 sk. förskjutas för hvarje Specie, utgöra ungefär 6 sk. på 12 månader.
Om nu blott 3/4 deraf eller Banco-Utskottets
Lt låt ande , Ar:o 27. 25 eller 9 månader, i medeltal beräknas såsom räntebärande, emedan q/3 af leverancen skulle lemnäs inom 11 1/2 och ij3 inom 10 månader, så vore under tiden \ 1/2 på hvarje Specie att förtjena.
När dessa läggas till den betingade transport-kostnaden 2 1/2, så får leverantören för hvarje Specie 7 sk. öfver pari 128, eller han säljer sina vexlar till 135 sk. cours.
Månne det icke är för högt när coursen efter realisationen aldrig stigit dertill?
Jag befarar det och med detsamma att anbudets antagande vore, äfven i detta hänseende, stridande mot 1 12 §.
Någon invänder måhända: låt leverantören vinna allt hvad han kan, blott Banken icke beLalar mera än de 2 1/3 sk. öfver pari, och han betalar ej mera, emedan förskottet ej kostar honom det ringaste.
Detta är detsamma, som att säga åt en Capitalist: låna räntefritt ut dina penningar och tag intet för det äfventyr, du underkastar dig, emedan de ej kostat dig någonting, utan du fått dem i arf eller till skänks.
Ett sådant råd vore så mycket oriktigare, om utlåningen just kunde begagnas till capitalistens eget undergräfvande, såsom jag tror förhållandet nu vore med capitalisten Banken, och hvilket jag skall söka utreda under nästa fråga.
Emedlertid och då capitalisten Banken ej får räntefritt utlåna sina penningar till andra, så bör väl ifrågavarande lefverantörers befrielse från ränta inberäknas i betalningen?
ty hvarför skulle Banken gifva dem något till skänks framför alla andra, och framför många liera, hvilka bättre kunde behöfva en sådan föräring'1 4:o.
Hvad vinner Banken? och hvad äfventyrar han om anbudet antages?
och huru förhålla sig fördel och våda till hvarannan?
Banken får något, ehuru ej betydligt finsilfver, till sitt myntningsbehof men ej förr än om 10 eller 11 månader.
Hade han fått det redan i höst, eller på första öppet vatten nästa vår: så hade åtminstone i hänseende till tiden, något varit vunnet.
Men när denna är så långt utsträckt och silfverbeloppet så ringa, kunde det möjligen hända alt man dessförinnan kommit till samma mål ulan serskilda eller med ringare kostnader.
Vinsten är således äfven om allt går väl ganska obetydlig.
Hvilka äro då äfventyren?
Jag har redan talat om ett af de största, nemi. öfverträdelsen af gällande föreskrifter, hvarigenom Bankens förvaltning blifver osäker och sjelfstridig, samt förtroendet till honom måste försvagas.
Om Bih. lill R.
Prot. 1844' 6 Sami, 1 A/d. 11 Haft, 4 26 Banco-Utskottets Utlåtande, N:o 27.
Fullmäktige ville mot ränta utlåna ifrågavarande 000,000 Rdr, så finge de det ej, emedan de icke må bilda nya lånefonder, eller sedan sedelstocken öfverskridit det stadgade förhållandet, öka honom ännu mera genom åtgärder, som af Fullmäktige bero.
Men att öka den, ntan att få någon ränta för Bankens äfventyr, det skulle vara Fullmäktige tillåtet?
Hvar finnes sammanhang i ett sådant handlingssätt och hvarär gränsen derför?
Om Fullmäktige kunna tillåta sig att en gång öfverträda 120 §., hvarför kunna de icke sedan göra det huru ofta som helst.
Om en myckenhet dylika anbud, som de närvarande, göras hvarföre skulle de icke blifva antagna om de första så blifvit?
Blott för att återställa den öfverskridna proportionen skulle ett par millioner Specier behöfva anskaffas.
Om då 4 millioner Rdr Banco utgåfvos i räntefria förskott, så kunde för de dithörande sedlarne Bankens gamla silfver genast uttagas, under det att han icke för än om längre tid kunde få nytt silfver igen.
Kunde realisationen bestå ett sådant äfventyr, och, om det misslyckades, hvarmed skulle Fullmäktige godtgöra skadan af deras sjelftagna myndighet?
Jag har en gång tillförene, då Banken var i bättre ställning, erinrat om faran deraf, att han i Handels-Disconten sjelf utlånade de tänger, hvarmed silfver-påsarne dragas ur hans hvalf.
Är det nu, då de sednare blifvit färre, skäl att öka mängden och längden af de förstnämnde?
Skall då ingenting göras för Bankens säkerhet? utan Fullmäktige med armarne i kors afbida hvad komma må?
Jag svarar: att Protokollen må vittna om jag varit den, som tillstyrkt overksamhet, samt att jag, derest några försummelser under den rätta tiden egt rum, nu icke vill godtgöra dem med förhastanden och ännu mindre med reglementets öfverträdelse eller realisationens äfventyrande.
På grund af hvad jag således anfört, finner jag de gjorda anbuden genast böra förkastas.” Herr Kammarherren Rosenblad’. ”De af Herr Presidenten von Hartmansdorff' gjorda invändningar emot nu ifrågavarande silfverköp, hänföra sig under följande 4> af Herr Presidenten framställde frågor: 1:0.
Få Banco-Fullmäktige under närvarande förhållanden köpa silfver?
Att det i Banco-Reglementets §.
112 nyttjade uttryck ”när coursen håller sig öfver pari,” såsom en tidpunkt, då Banken icke får köpa silfver, är fullkomligt synonymt med att
Banken får köpa silfver när coursen står vid eller under pari, finner man tydligt, när man läser Banco-Utskottets i Utlåtandet N:o 16 vid 1834 Riksdag, under puncterne 5 och Banco-UIskottets Utlåtande, N\o 27. 27 6 intagna och af Rikets Ständer bifallna förslag, hvilka utgöra grunden för det i §. 120 af i835 års Banco-Reglemente och 112 §. i det närvarande intagna stadgande.
De lyda som följer (se nämnde Utlåtande sid. 82 och 83): 5:o att Banco-styrelsen, då den så tjenligt finner, må ega att förstärka Bankens metalliska Cassa, medelst inköp från främmande länder af guld och silfver, dock att silfverköp för Banhens räkning icke bör ifrågakomma, när kursen håller sig öfver pari.
6:0 att då coursen står vid eller under pari sådane köp må BancoStyrelsen tillåtas under förbehåll etc. (Dessa förbehåll äro de i 112 §. intagna).
Att vidare Banco-Utskottet med det föreslagna stadgandet ingalunda tänkt sig, alt coursen innan silfverköpen finge ega rum, någon tid måste hafva ”stätt vid eller under” samt sålunda ”icke hållit sig öfver pari” visar dess svar i samma Utlåtande (sid. /jo) a gjorda anmärkningar vid ett lika i punkten 4 at Utlåtandet N:o 6 gjordt förslag nemligen ”att dermed ingalunda vore sagt, att Banco-styrelsen hvarje gång sådant coursförhållande inträffar, skall vara förbunden genast vidtaga en dylik åtgärd,” hvilket tydligen utvisar meningen hafva varit att gifva Banco-Fullmäktige rättigheten dertill, ehuru icke skyldigheten.
Då nu dagens medelcours på den hufvud-ort, hvarmed Sveriges vexelaffärer uppgöras, upprättad i föreskrifven ordning, ”står under pari,” så anser jag Banco-styrelsen obestridligt vara berättigad att, om så pröfvas lämpligt, ingå i afhandling om silfverköp, utan behof för mig att nu upptaga frågan om en sådan rätt finnes då den såkallade medelcoursen kunde vara öfver pari, men andra courser på längre aso eller indirect stå vid eller under pari. 2:0.
Äro Fullmäktige berättigade, att i sådan händelse lemna de äskade förskotten?
Häremot hafva 112 och 120 §§. i Banko-Reglementet blifvit åberopade.
Låtom oss undersöka
Lagbuden i dessa §§. §.112, på sätt förut är nämndt, alldeles lika med §. 120 i 1835 års Reglemente, öfverlemnar åt Banco-Fullmäktige, att när de så tjenligt finna, förstärka Bankens metalliska cassa, medelst inköp från främmande länder af guld och silfver, utan föreskrift af andra ”iakttaganden” d. v. s. utan andra inskränkningar, än att priset å guld ej fick öfverstiga det faststäldta utvexlingspriset för ducater; alt något silfverköp icke fick ifrågakomma, när coursen höll sig 28 Banco-Utskottets Utlåtande, N:o 27. öfver pari; alt priset derå ej fick öfverstiga vexlingsgrunden med mer än transportkostnaden , samt att noggrannt skulle tillses att silfret verkligen från utländsk ort inkomme.
Utom dessa 4 bestämmelser öfverlemnas sålunda alla andra, som vid ett silfverköp kunna förekomma, åt Fullmäktiges egen pröfning, och då bland mångå andra, likaledes i 112 §. obestämda deltaljer, vid ett köp (råga kan uppkomma om förskott, måste rättigheten finnas öppen att kunna bevilja sådana, när de finnas nödiga och nyttiga.
Att saken så betraktats af det Utskott, som föreslog de af Rikets Ständer antagna och i nuvarande 112 §. innehållna stadganden, synes deraf att Banco-Utskottet vid *834 ‘“’s Riksdag, i dess förutnämnda Utlåtande N:o 16 vid besvarande så väl (sid. i5) af Herrar Totties och Woirus emot Dess systern i allmänhet gjorda anmärkningar, som (sid. 34 och 35) af dem som specielt rörde de i afseende på silfverköp föreslagna stadganden, uttryckligen omnämnde köp med räntefria förskott, såsom kraftfulla medel att befrämja de med dessa köp afsedda ändamål och som sålunda måste af Utskottet ansetts ligga inom hvad de föreslagne stadganderne tilläto.
Det är visserligen enligt med verkliga förhållandet att Rikets Ständers Revisorer åren 1839 och 1841 ogillat beviljande af räntefria förskott, de förre när fråga vore om längre tid än 3 månader, de sednare i allmänhet, men deremot är det ett misstag, att detta ogillande någonsin delats af Banco-Utskott eller Ständer, de enda Aucloriteter som kunna gifva Fullmäktige föreskrifter.
Tvärtom hafva vid alla Riksdagar, sedan silfverköp med förskott egt rum, denna åtgärd vunnit Rikets Ständers och deras Banko-Utskotts bifall.
De slutsatser Herr von Hartmansdorff' dragit af de åberopade Betänkanderne N:o 29 och 182 vid sista Riksdagen grunda sig på eLt förbiseende eller missförstånd af de utaf Utskottet gjorda framställningar.
Vid frågan om "af Banco-Fullmäktige vidtagne åtgärder i afseende på silfver-utvexlingens fortgång och bestånd'’ yttrar Utskottet (sid. 5):
"De af Banco-Fullmäktige vidtagna åtgärder, afseende silfver utvexlingens fortgång och bestånd, äro så fullständigt redovisade, ej mindre uti deu af Banco-Fullmäktige till Utskottet afgifne Berättelse, än äfven uti Rikets Ständers sednast församlade Revisorers Berättelse, att Utskottet, til! undvikande af ett onödigt upprepande, här endast npplagit sädane åtgärder, vid hvilka Utskottet trott sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet: Bunco-Utskoltets Utlåtande, N',o 27, 29 a) Härvid förekommer först, det Banco-Fullmäktige den 21 Juli i836 dä coniract afslulades om leverance af silfver eller gold till elt värde af 5o,ooo R:dr Silfver, med anledning af ett af Krigs-Rådet Ulrich gjordt anbud, utgifvit ett förskott, stort i3o,ooo R:dr B:co.
Ehuru denna säkerhet icke varit till formen enlig med de säkerhetsförbindelser, Banco-Fullmäktige derförinnan affordrat vederbörande leveranteurer för af dem uppburna förskotts-summor, finnér Utskottet likväl, i betraktande deraf att sagda contract blifvit inom den deri bestämda tid behörigen fullgjordt, att detta Fullmäktiges förfarande icke må till någon’anmärkning föranleda; men i anledning häraf, och på det Fullmäktige hädanefter, så vidt möjligt är, icke försättas i nödvändighet, att, i saknad af alla föreskrifter i fråga om förskotter å uppköp till metalliska Cassans förstärkande, handla endast efter godtfinande, får Utskottet förbehålla sig att serskildt öfverlägga och till Rikets Ständer hemställa om och hvilka ytterligare stadganden, som i förevarande hänseende möjligen kunna finnas lämpliga och erforderliga. b) Likaledes har Utskottet, under läsningen af de hos Banco-Fullmäktige förda serskildta Protokoll, inhemtat, det Banco-Fullmäktige vid pröfningen af ett den 18 Augusti 1889 lill Fullmäktige ingifvet anbud om leverance af silfver eller guld till ett värde af 200,000 R:dr Silfver-specie, under loppet af g månader, räknade från berörde dag, funnit sig böra antaga och för framtiden följa den grundsats, att förskotter i och för contraherad leverance af ädla metaller till Banken, icke borde beviljas under annat vilkor, än att den leverance, för hvilken förskottet lemnades, skulle under löpande calender-året godtgöras, hvarförutan Fullmäktige med tillämpning af denna grundsats, af slagit det gjorda anbudet.
A andra sidan anfördes häremot, att det icke vore en ovigtig punkt i ledningen af Bankens angelägenheter, att, så vidt sådant utan ringaste förlust för Verket eller våda för dess credit kunde ske, komma näringarne och rörelsen till biträde; att det vore allmänt kändt, huru den större tillgången, än efterfrågan på vexlar, nedsatt coursen och verkat en momentel brist å Stockholms Börs på Svenskt mynt, då hvar och en i det längsta holle på sina vexlar, för alt ej sälja dem med stor förlust; att under dåvarande förhållanden med Handels-Disconten, då den för den stora handeln vöre föga användbar, just rätta sättet för Banken att komma en förlägenhet inom densamma till biträde, vöre ingåendet af contraeter om le - 30 B anco-Ut skottets Utlåtande , N\o 27, verancer af reel valula mot förskott äfven på längre tid; att vid ingåendet af sådane ingalunda följde, att de utländska tillgångar, som skulle betacka leverancen, först tillkommo såsom ett öfverskott å Svenska handeln, just vid den tid eller det år, då leverancen egde rum.
Enligt Utskottets öfvertygelse bör väl någon viss tid bestämmas, utöfver hvilken Banco-Fullmägtige icke må ega att bevilja förskotter i och för åtagna leverancer af ädla metaller, men då det för Fullmäktige icke lärer vara möjligt, att, vid pröfningen af ett inkommet anbud, rörande sådan leverance, utröna grunderna för detta anbud, anser Utskottet den sålunda utfäste tiden böra få lillgodonjutas, utan afseende på calender-år. ” c) Här upptager Utskottet den af 1889 års Revisorer gjorda anmärkning öfver att Banco-Fullmäktige medgifvit nedsättning i ränta för utbetalla förskott å återgångna contracter.
Sedan Utskottet infört Banco-Fullmäktiges förklaring, yttrar det sjelf följande: ”Ehuru Utskottet icke vill bestrida, att den af Banco-Fnllmäktige medgifna nedsättning af räntan ej ovilkorligen af behofvet påkallats, finner Utskottet likväl, att under dåvarande omständigheter billigheten talade för en dylik ränte-nedsättning, och i öfverensstämmelse med denna åsigt, tror Utskottet jemväl, att för framtiden Fullmäktige böra berättigas, att, när återgång af slutade contracter, angående metalliska Cassans förstärkande, af Fullmäktige anses för dess allmänna rörelsen fördelaktigt, kunna nedsätta den i contracten för meddelade förskott bestämda ränta till 5 procent.”
Af denna redogörelse borde finnas, att 1840 års Banco-Ulskott bland de af Fullmäktige vidtagne åtgärder, i afseende på silfver-utvexlingens fortgång och bestånd, icke funno flere vara af beskaffenhet, att derå Rikets Ständers serskilda uppmärksamhet beböfde fästas, än de anförda trenne, ehuru bland dessa åtgärder befanns den, att Banco-Fullmäktige i Juli 1835 beviljat Handelshuset Michaelsson &
Comp. i och för en leverance, för hvars fullgörande ett helt års tid var utsatt, ett räntefritt förskott af 600,000
R:dr, hvaraf 400>ooo R:dr på en gång, och 1889 års
Revisorer ogillande yttrat sig öfver förskotter för längre tid än 3 månader; att det var i anledning af den olikhet till säkerhels-handlingens beskaffenhet, hvilken vid det Tit.
Ulrich beviljade lån egt rum, emot hvad som vid andra iakt - Banco-Utskottets Utlåtande, N:o 27, 31 tagits, som Utskottet förbehöll sig att serskildt öfverlägga, och till Rikets Ständer hemställa om de ytterligare stadganden, som i saknad af föreskrifter, i fråga om förskotter, möjligen kunde finnas lämpliga och erforderliga, en fråga, som, på de i Utlåtandet N:o 182 anförda skäl, sedermera förföll; att Utskottet väl förklarat sin öfvertygelse vara att någon viss tid borde bestämmas, utöfver hvilken Banco-Fullmäktige icke måLte ega att bevilja förskolter, (en tid, som icke kunde vara kortare, än den af ett år, på hvilken ett oanmärkt förskott blifvit lemnadt), men ogillade det af majoriteten af Banco-Fullmäktige den 18 Augusti i83g fattade beslut, att icke bevilja förskott för leverancer utöfver löpande calender-år, samt att efter det ofvananförde, det måste antagas att iSzjo års Banco-Utskott, i likhet med det föregående, ansågo Banco-Fullmäktige, enligt då gällande och ännu oförändrade föreskrifter, i afseende på silfverköp, berättigade alt lemna räntefria förskott och som borde kunna lemnäs åtminstone på ett års tid.
Beträffande förbudet i 120 §., att då metalliska Cassan ej öfverstiger 2/5 af sedelstocken, genom någon af Banco-Styrelsen beroende åtgärd, öka denna sistnämnda, så ehuru jag erkänner, att vid första betraktandet, detta förbud synes ovilkorligt, likväl då jag erinrar mig den oss ålagda pligt att tillämpa de i Banco-Reglementet innehållna föreskrifter, enligt ”deras anda och syftning”, samt således måste jemföra dem med hvarandra, finner jag, att då det ifrågavarande förskottet just afser den metalliska Cassans förstärkning samt sålunda förbättrandet af proportionen emellan denna och sedelstocken, och då 112 §., i afseende på rättigheten till silfverköp och dervid ifrågakommande förhållanden, icke gör någon sådan, till de i Art.
1 för utsträckning af Bankens sedelrörelse meddelade föreskrifter, hänvisande inskränkning, som §.
218 gör i afseende på användandet af Bankens innestående vinstmedel till låne-rörelsens förstärkande, anser jag mig kunna och böra bevilja ifrågavarande förskott, om jag finner detta kunna ske med iakttagande af Bankens fördel och säkerhet, och att vigtiga näringar, hvilkas förkofran Reglementet förklarat stå i nära sammanhang med Bankens egen fördel, derigenom erhålla väl behöfliga biträden. 3:o.
Öfverstiger ej priset å ifrågavarande silfver-vexlings-grunden med mera än hvad som motsvarar transport-kostnaden från uppköps-orten till Banken?
Denna fråga måste ovilkorligen besvaras med nej; räntan å de beviljade förskotten kan ej härvid komma i öfvervägande, då Baneo-Fullmäkt ge 32 Banco-Utskottets Utlåtande3 N:o 27. af 112 §. äro oförhindrade att ställa betalnings-vilkoren för det silfver, som köpes, på sätt, sorn efter varande omständigheter kan finnas fördelaktigast, samt alt dessförutan ersätta transport-kostnaden.
Under silfverköpen 1828 ansågs med beviljande af räntefria förskott (se Banco-Fullmäktiges Berättlese till 1828 års Banco-Utskott, sid. 7 och åtföljande tabell), 5‘, 6, ända till 6i sk. utöfver varande cours erfordras för silfrcts transport-kostnad med dertill hörande omkostnader, och vid öfverläggningarne örn realisationen, vid 1884 års
Riksdag antogs allmänt 5 i sk. såsom härtill erforderligt.
Visserligen har genom ångbåtsfarten dessa kostnader blifvit betydligt nedsatte.
Men det oaktadt torde äfven den bättre årstiden transport-kostnaden af silfver från Hamburg till Stockhdlm, med erforderliga commissions-arfvoden i Hamburg och Liibeck, icke kunna antagas till mindre än 2 i sk. per R:dr Specie eller hvad som nu fordras, hvartill kommer att leveranteuren får vidkännas slagskatten (2V^s B:co), som jemte öfrige kostnader och förluster vid Myntet ej kan beräknas till mindre än 1 t sk. 4:o.
Är Bankens fördel vid köpet större än dess dermed förenade kostnad och äfventyr?
Denna fråga kan jag ovilkorlig! hesvara med Ja.
Under närvarande förhållanden måste det vara en fördel för Banken, att med en så ringa kostnad som 2* sk.
B:co för hvarje R:dr Specie (för hela partiet icke fullt 8.000 R:dr), förskaffa sin försvagade metalliska Cassa en tillökning af 150.000 R:dr Silfver, samt att derjemte bereda den lidande penninge-rörelsen en förstärkning, som ej annat kan än öka säkerheten af Bankens egna fordringar.
Något äfventyr för Banken vid denna affär kan jag icke inse, då den erbjudna säkerheten noga pröfvas.
I värsta fallet, d. v. s., att emot hvad som nn synes sannolikt, conjuncturerne till nästa år blifva så dåliga, att intet vexel-öfverskott uppkommer för att belacka ifrågavarande leveranccr, blir för Banken följden, att den, för det levererade silfret, utöfver värdet efter vexlings-grunden, betalar 2I sk.
B:co per R:dr Specie, men hvaraf 24/a5 sk. kunna återfås för hvad, som bibehålles i plantsar, men att den för det silfver, som för betäckande af denna leverance komme att åter utlagas, och hvartill naturligtvis företrädesvis valdes det, som med minsta förlust kunde omsättas i utländskt mynt, d. v. s. Piastrar (när icke Fullmäktiges utvexlingspris alltför mycket öfverst ege det gångbara), finge 5 å 6 sk.
B:co B anco-U t skottets Utlåtande, N:o 2"J. 33 B co utöfver det bokförda och inhemska värdet, allt efter den större eller mindre efterfrågan af detta sällsynta mynt på de stora marknadsplatserne.