Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De mönsterkompositioner, som man tid efter annan sett på Handarbetets vänners utställningar af t. ex. fröknarna Gisberg och Branting eller professorskan Clason, f. Petri, hafva, om än anslutande sig till historiskt gifna stilar eller redan befintliga själfständiga modeller, ändå visat sådana afgjorda tendenser till oafhängigt, fritt skapande.
Som ett exem- pel bland många ber jag att få påpeka det förtjusande broderimönster på ljusblå sidenbot- ten med hvita, skära och gula färger, som den senare vid nyss afslutade utställningen expo- nerade eller den delikata bordlöpare med vall- mo-motiv på ljus botten, som komponerats af fröknarna Videbeck och Västberg.
Men vida anmärkningsvärdare syntes mig de bordduks- och kuddbroderier, som utförts så att säga direkt, om än fritt och stiliseradt, efter naturen.
De äga något af skissens ome- delbara friskhet, som så lätt fördunstar i det detaljerade, konstnärligt genomarbetade verket.
Och de synas mig rentaf anvisa en ny väg för utvecklingen af handarbetets ornamentik, som hittills hållits väl mycket innestängd inom traditionella råmärken.
Anmärkningsvärdt är det sträfvande, som hos många djupt kännande och af tidsriktnin- gens själ mera grundligt berörda konstnärs- andar numera gör sig gällande, att söka fram- kalla en ornamentik, som förlänar uttryck åt moderna och isynnerhet nationella ideal.
Det uppenbarar sig hos våra mera begåfvade arki- I DU N tekter, som icke längre nöja sig med att k o - piera antikens och renässansens ornamentmotiv, hvilka dock i det längsta betraktats som ett.
symbolum i byggnadskonstens codex.
Naturligt- vis inspirera de skulptörer och målare.
Och här- till kommer nu tendensen hos det allra mo- dernaste konstmåleriet att stilisera naturen, ett sträfvande som är konstituerande för dekora- tionsmåleriet.
För att taga ett par exempel från vår egen milieu, vill jag i förbigående erinra om den norske målaren Munthes högeligen intressanta och ej minst för tcxtilornamentiken lärorika utställning i vintras här i Stockholm.
Hvilken djärf fantasiflykt, hvilken originalitet!
Och från Konstnärsförbundets utställning vid Västra Träd- gärdsgatan vill jag hänvisa till ett litet, säkert af de flesta opåaktadt, skulpturarbete af må- laren Akke Andersson, en modell till vägg- panel och dubbeldörrar, i Irrilken nordiska växt- och djurmotiv användts på ett så gra- ciöst och originelt sätt, att detta lilla arbete kunde vara ägnadt att göra ett alldeles nytt uppslag.
Huru mycket smidigare och elegantare är nu icke det material, öfver hvilket kvinnorna förfoga vid sina handarbeten?
Det lena silket böjer sig utan ringaste motstånd till en blom- stängels, en fin kvists graciösa kontur, och det fina klädet låter sig med applikationssöm vil- ligt formas till en stam, en gren, ett blad.
Och med formen gifver sig samtidigt färgen.
Och hvilken mångfald af färger sedan!
Hvil- ken frihet i afseende på uttrycksmedlen förlä- nar ej broderiet!
Det kringskäres, så vidt jag kan förstå, icke af några andra stillagar än teknikens.
Och dess inlärande torde ännu betraktas som en nödvändig del af kvinnlig uppfostran.
Den modellvärld, som öppnar sig för det kvinnliga handarbetets konst, är snart sagdt oändlig.
Ligger ej för detsamma öppet äDgs- och trädgårdsflorans härliga rike?
Och jag inser icke, hvarför den textila konsten nöd- vändigt skulle behöfva en modeblomma eller, hvad värre torde vara, ett traditionelt växt- motiv.
Är den icke en lika fri konst som någon af de bildande konsterna, ja, väl ännu friare?
Är nu den värld, ur hvilken det kvinnliga handarbetets konst är hänvisad att hämta sina motiv, fri och allom öppen, så är fantasiens gåfva icke mindre friboren.
Som en sommar- fjäril vill och skall den fritt svärma ut öfver blomstrens väna släkte och de fagra örtesän- gar eller — om denna bild med afseende på arbetet och dess resultat är mera träffande — som bien gästa blomkalkarne och samla honung därur.
Pantasiens sak blir alltid ett skapande, ett arbete, i detta fall stiliseringen.
Jag vågar tro, att kvinnorna i allmänhet ännu knappast ana, hvilken oändligt rik värld, hvilken djup källa för fin och själsodlande konstnärlig njutning, som ligger framför dem i den textila konsten.
Den har ännu oberäk- neliga möjligbeter till utveckling i och genom ett nydaningsarbete inom dess ornamentik.
När nu ett så lifligt intresse för handarbe- tets konst är — till mycket stor del genom Handarbetets vänners oförtrutna och insikts- fulla verksamhet — väckt inom breda lager af nationen, så torde det fortsatta arbetet på denna konsts höjande och utveckling gå i rätta riktningen, om det koncentrerade sig på ini- tiativ till en mera själfständig och fantasirik ornamentik, ja, inläte sig på en nydaning i detta hänseende.
Jag kan i detta samman- hang icke underlåta att påpeka, hvilka stora förtjänster fröken Selma Giöbel i den vä- 147 gen inlagt.
Fantasiens djärfhet i ett mön- ster har icke afskräckt henne från att taga unga, begåfvade förmågor i sin tjänst eller gifva dem uppmuntran.
Äfven i landsorten har jag sett anmärkningsvärda ansatser i denna riktning omhuldade.
Ännu torde för Iduns läsa- rinnor vara i friskt minne den öfverlägset konstnärliga utställning a f symboliska blomster- illustrationer till Andersens sagor, som för föga mer än ett år sedan i Stockholm och Göte- borg anordnats af fru Emerentia v. Stocken- ström, och som väckte ett så berättigadt upp- seende.
Med afseende på det här af mig ut- talade önskemålet kan jag med glädje erinra om denna broderisamling.
Den nu pågående utställningen af arbeten inom den tekniska skolan för kvinnlig ungdom har att uppvisa en stor rikedom af dylika mönster för broderi och väfnad, där den individuella fantasien fått ett stort spelrum, en samling, hvars betrak- tande jag kan rekommendera både som ett nöje och en instruktiv sysselsättning.
Härmed har jag på intet sätt velat bryta stafven öfver ett fortsatt och inträngande stu- dium af gifna, färdiga stilar, fastän jag velat påpeka vådorna däraf.
Tvärtom böra vi vara tacksamma för hvarje tillfälle till sädana stu- dier, hvilka erbjudas oss.
Den senaste utställningen af Handarbetets vänner hade a t t uppvisa en afdelning, som i detta hänseende var synnerligen anmärknings- värd och enastående.
Jag menar den a f a m a - nuensen Martin anordnade expositionen af textil- arbeten från Ryssland och Bukhara, hvilka under hans resor där insamlats.
Särskildt för konstväfnaden syntes mig denna samling ovan- ligt lärorik.
Denna konstart är genom sin teknik mera hänvisad till stilisering af model- ler ä n broderiet.
Och det lider intet tvifvel, att den ornamentik, som i Orienten — denna konstarts hemland par préférence — under årtusenden utbildats, nått höjden af fulländ- ning.
Men denna fallkomning utesluter inga- lunda möjligheten af dess blomsters omplante- ring under nordisk hemisfer.
De traditionella allmogekonstväfnaderna, såsom gobelin, duka- gång, flossa, m. m. framvisa goda resultat af en sådan acklimatisering.
Jag ser sålunda intet hinder för a t t t. ex. det högeligen pla- stiska näckrosbladet eller blomman skulle kunna ersätta det kraftiga röda blad och de exotiska blommor, som så starkt framträdde p å två praktfulla, silkesbroderade mattor från Bukhara.
Äfven i detta hänseende har fantasiens fri- het en stor betydelse för utvecklingen af hand- arbetets ornamentik.
Lefnadsregler.
Vänj dig vid snabba beslut!
l i g e n sa forcera sin tankekraft, sta uppfordringen som i stannar rask d e t bästa h o n har.
Den, Släpper Vänjer man m e d raskhet, möj- ofta i stöpet, d ä r det k o m m e r a n handling.
strax!
2, verk- t a n k a r n a i d e l i g e n s ö k e r g e n o m l ö p a alla ligheter, på gifver Man kan att h o n v i d d e n för- Uppskjut du sig något, i så ej h v a d d u kan g ö r a tag genast u p p d e t.
o b e t y d l i g a saker v i d att handla k o m m e r d e t t a e n till g o d o i v i k t i g a r e.
K o m m e r d u i valet m e l l a n s a n n i n g o c h o s a n - ning, så t v e k a ej att besluta d i g för d e n f ö r r a!
Be- gär vet, någon sanning af d i g o c h d u på f ö r h a n d att h a n i c k e skall tåla d e n, så v ä g r a att s v a r a!
va litet, äfven i småsaker, Öfverlägg, o m du l a n att l o f v a!
dem Lof- du kan g l ö m m a!
hålla h v a d d u står i b e g r e p p M e n håll h v a d d u l o f v a r!
f ö r h å l l a n d e n a, h a r d u o r ä t t uppfattat Förändra sig d e m e l l e r själf
I D U 148 blifvit förd bakom ljuset, så f r a m l ä g g allt okoDstladt, f u l l s t ä n d i g t!
lit t ill, b y g g i c k e n å g o t p å öppet, ken sådant, Sätt i c k e för m y c - h v a d o b e k a n t a lof- va d i g!
3. med karaktären: En r ä k n e l i g n y t t a, o c h d e t är förvånansvärdt, obe- hvad den m ä n n i s k a k a n uträtta, s o m v a n t s i g v i d ett o r d n a d t bruk.
dagens lopp ett i Chesterfield säger: » Man har under tid till allt, o m m a n i c k e g ö r m e r än sender; vill m a n alltid g ö r a två saker p å e n g å n g, h i n n e r i c k e hela året till. » 5.
E n allt för ö p p e n h j ä r t i g m ä n n i s k a k a n liknas vid ett öppet s k å p, d ä r h v a r o c h en k a n taga för sig efter b e h a g.
Inblanda ej i ditt tal s n u s f ö r n u f t i g a, k v a s i - filosohska satser; s å d a n a ä r o alltid l e d s a m m a, oftast o s a n n a, mestadels d u m m a.
Tycker eller du dig intellektuela ej kunna n å andras s e d l i g a h ö j d, så erinra d i g, att äfven du har en o c h a n n a n sida, h v a r m e d d u öfverträffar d e n, som eljes står h ö g r e ä n d u!
O c h s k u l l e detta ock- så ej vara fallet — behöfs d e t att v i alla s k o l a vara utmärkta för att k ä n n a o s s l y c k l i g a?
Låt blott al- d r i g sträfvandet att förbättra d i g o c h f u l l k o m n a d i g de saker, Den fasta du gjort viljan att till dina, någonsin kväfvas!
arbeta sig u p p till d e n h ö j d, där d u ser andra a k t a d e o c h afhållna, skall föra d i g framåt o c h gäller r e d a n i o c h för sig m y c k e t i alla förståndigas ögon, på sätta m e s t a värdet.
du genom hvilkas omdöme vi j u böra D u h i n n e r till d e n n a h ö j d, o m r e n h e t, g o d h e t o c h karaktärsstyrka vun- nit e n p å s a m m a g å n g l e f v a n d e o c h l i k v ä l anspråks- lös känsla odling af till s a n n 8. af ditt e g e t v ä r d e o c h g e n o m sorgfällig d i n själ ö p p n a t för d i g e n o u t ö s l i g källa njutning.
T r o i c k e d e n, s o m t ä n k e r lågt eller talar för- aktligt om kvinnor; icke h e l l e r d e n, s o m i c k e tål b a r n, o c h s o m barn i c k e tåla.
E n kristen t i l l h ö r det att utan m ä n n i s k o f r u k t a n b e k ä n n a sin t r o.
n ä r lian i m i n s t a m å n därtill u p p - fordras.
Bifall aldrig m e d m i n, m e d o r d eller b l i c k till andras elipprigheter.
A f e n g e l s m ä n n e n h a r vårt folk i att detta fall mycket lära.
Grofva ord, som i vårt l a n d t y v ä r r ej k u n n a u n d v i k a s i.
k a r l s ä l l s k a p, v ä c - ka i ett sällskap af e n g e l s k a g e n t l e m e n en o g i l l a n d e, tyst förvåning.
H a r d u sagt e n r o l i g h e t, så g l ö m d e n s e d a n själf!
B l o t t a ej o n ö d i g t v i s d i n a s v a g a s i d o r!
M a n b ö r akta sig att låta o r d n i n g s s i n n e t ur- arta till pedanteri, denna löjliga p u n k t l i g h e t, s o m v i l l g ö r a allting p å s a m m a vis i d a g, s o m d e t g j o r - des i går, s o m u t m ä t e r h v a r j e arbetets o c h väder- k v i c k e i s e n s s t u n d o c h k o m m e r d e n åt d e n n a drifna punktlighet hemfallne att vid öfver- första, bästa tillfälle blifva s o m e n m a s k i n, s o m råkat i o l a g.
» L e f o s k y l d i g t: G u d är n ä r v a r a n d e!
» Handla s e d l i g t o c h rätt, m i n d r e för att b e h a g a a n d r a än för att tillfredsställa d i g själf!
&amp; Glömmen Lang / et.
(Efter e n f r ä m m a n d e i d é.)
f ö r s t å n d i g i n d e l n i n g af t i d e n m e d f ö r tidens vackraste.
Skiss af Mathilda » v ä g e n till helvetet är s t e n l a g d g o d a föresatser. » 4. i Deii A t t föresälta sig e n sak, utan att fullgöra d e n, släppar 1894 N ej / duns skollofskoloni!
Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att densamma är af sedd för » Iduns skollofskoloni ».
Alla in- flytande medel redovisas i Idun.
| (%.
on var rika föräldrars enda barn, deras (* |f T ögonsten, och de gjorde allt för att hon skulle finna glädja i lifvet.
De QJT~ voro ej blott rika, de voro också för- ståndiga, rättänkande människor, och de upp- fostrade sin dotter till en god och älskvärd kvinna.
Och denna dotter var begåfvad.
Icke blott hade hon lätthet att lära och inhämtade kunskaper på otroligt kort tid, men ett godt minne och ett klart förstånd gjorde, att hon behöll hvad hon lärt och förstod att använda det.
Ett gladt och vänligt lynne, innehåll och djup i personligheten och ett godt och varmt hjärta — allt detta ägde hon.
Naturen hade i sanning slösat alla gåfvor på henne.
•Ajj&gt;l Skönhet hade icke fallit på hennes lott.
Föräldrarne i ' lskade henne, kände henne, förstodo det stora, varma hjärtat, de ädla tankarna, den behärskade kraften — för dem var hon alltid vacker.
Det föll dem aldrig in, att hon kunde vara ful, hon, deras bjärte- barn, deras högsta skatt.
Själf tänkte hon icke heller därpå.
Ingen hade sagt henne det.
Hvem skulle också säga något sådant till den rika flickan, till den vänliga, godhjärtade flickan, med den öppna handen, som alltid var redo att hjälpa sina mindre bemedlade väninnor i hvarje bry- deri, som alltid delade med sig af sitt öfver- flöd.
Hade hon varit vacker, skulle hon väckt mycken afund; nu förlät man henne alla öfriga fördelar, ty hon saknade ju den, som af kortsynta människor — och kortsynta äro de flesta — skattas högst, nämligen den yttre skönheten.
I staden, där hon var född och uppfödd, var man dessutom så van att se henne, att ingen tänkte på eller talade om hennes ut- seende.
K o m en Dy jungfru i huset, medan hon var barn, kunde det väl hända, att denna nere i köket eller jungfrul ammaren råkade utbrista: » Hvar i all världen har herrskapet, som bägge ä ' så vackra, fått den där svarta fula flickungen ifrån? » Men det dröjde icke många dagar, förrän den » svarta, fula flick- ungen » genom sitt vänliga väsende fullkom- ligt eröfrat den nya jungfrun, i den grad att den senare skulle räknat för en oförlåtlig synd att finna » den lilla söta, rara fröken » ful.
Hon växte upp och kom ut i sällskaps- världen.
Men de hon mötte hade antingen sett henne växa upp eller växt upp jämte henne — ingen af dem tänkte på hennes ut- seende.
Förbisedd kunde hon aldrig blifva, omtyckt var hon af de flesta, någon särskild hyllning fordrade hon ej, koketteri och eröf- ringar kom aldrig i hennes tankar.
Glad och naturlig, med friskt och öppet sinne, gick hon sin väg framåt, obekymrad och fri, tills hon mötte honom.
Han var främling i den krets, där hvar och en var henne så välbekant, och dock var det från första stunden, som om hon mött en barndomsvän.
Och han blef genast intagen af detta unga, friska modiga själslif, som talade ur hela hennes väsen.
Han älskade henne, utan att veta det, vid första ord de växlade; han älskade henne och jublade, när han visste det.
Och hon vaknade upp ur sin ljufliga barndomsdröm till en ännu härli- gare verklighet.
Till den rikt prydda kyrkan strömmade folk från alla kanter för att beskåda härligheten.
Och då, just då, när hon i sin snöhvita dräkt af silke och spetsar — en dräkt, som icke förhöjde den starkt brunetta hyn — när hon vid makens sida gick genom folksamlingen ut till sin väntande vagn, då träffades hennes öra af de halfhögt uttalade orden: » Så ' n rysligt vacker brudgum och så ' n vådligt ful brud! » Hon ryckte till.
Det hade hon aldrig förut tänkt på.
Han var vacker, ja skön, det hade hon alltid vetat, men att Jion var ful och vid hans sida skulle synas ännu fulare, det hade aldrig kommit i hennes tankar.
H o n blef förstämd och tyst, men ingen undrade på, att hon var litet upprörd — det var ju så naturligt.
Slutligen märkte brudgummen det också och frågade bekymrad, hvad som felades henne.
Hon grep sig an och försökte vara sig lik, men det lyckades ej lätt, och de ord hon hade hört blefvo henne ett stygn i hjärtat.
Så fort hon kunde komma undan, gick hon in i sitt rum och beskådade sig noga i spe- geln.
Jo, det var sant, hon var ful, myc- ket ful, det såg hon nu.
Men kunde han inte älsk.&lt;: henne ändå?
Det visste hon, att om han också vore enögd, halt eller lytt skulle han dock äga hennes hjärta, skulle hon dock älska honom lika varmt, lika out- sägligt — Något tröstad vände hon tillbaka till gästa- budet, och när då hennes brudgum kom emot henne, orolig och öm, och hon såg in i hans ärliga, trofasta ögon, då vek ångesten ur hen- nes sinne, ett ljufligt lugn spridde sig i hen- nes själ, och hon var sig åter lik, var glad och lycklig och naturlig som förr.
I det egna hemmet rådde trefnad och stilla lycka.
I de unga makarnas umgängeskrets möttes nästan endast gamla vänner, och de få nya voro alla intagna af den uDga fruns älsk- värdhet.
Så kom det en tid, då hon började tänka på sitt barn, på hvem det skulle likna och sådant mer, som unga mödrar tänka på.
» Ack, måtte det likna dig, » sade hon en dag till mannen.
» Nej, dig skall det likna, ty det är godt, när en gosse liknar sin moder — och en gosse blir det, skall du se — en modig, hjärtevarm och präktig gosse, alldeles som sin mamma, » sade han.
Och det blef en gosse, men han blef lik sin far, i alla fall till det yttre; han hade den öppna, hvita pannan, de vackra, strålande blå ögonen, det lockiga håret, den rosiga munnen.
Glad var han, leende och vänlig, och han fäste sig snart med passionerad öm- het vid modern.
Ingen kunde hitta på så muntra lekar och berätta så roliga sagor, ingen förstod honom så väl, kunde så syssel- sätta det lifliga barnet.
Och modern älskade honom ömt — han var så lik sin far.
Så förgingo några år i ostörd lycka, och endast sällan kommo i hennes tankar de ord hon hört på sin bröllopsdag.
Hennes make var ämbetsman, men ännu hade han blott en ringa lön, och då han för- flyttades till hufvudstaden, var det med långa utsikter till större inkomster och högre be- fordran.
Men detta betydde föga: hon var ju rik, de kunde gärna vänta.
I DU N 1894 149 Stor literär pristäfling Från Iduns läsekrets.
för Iduns romanbibliotek.
Marie Sophie Schwartz.
ldun har, som kändt torde vara, gjort till en af sina uppgifter att bland sin stora pu- blik inom de skandinaviska ländernas bildade klasser väcka intresse för och sprida värdefull originalliteratur.
För detta ändamål har tid- skriften alltid låtit sig angeläget vara att in- leda förbindelser med framstående manliga och kvinnliga författare, och våra afslutade årgån- gar prydas ock af ett stort mångtal af de bästa literära namn.
För att ytterligare öppna tillfällen till värdefulla förvärf i denna väg ha vi tid emellan anordnat skönliterära pristäflin- gar, hvilka med intresse omfattats inom skrift- ställarkretsar, och ur hvilka som resultat fram- gått flere gedigna verk.
Vi tillåta oss exem- pelvis erinra om den som ett framstående ar- bete allmänt erkända berättelsecykeln » Gösta Berlings saga » af Selma Lagerlöf, hvilken först framträdde som pristagande i en af Iduns lite- rära täflingar.
Sedan ldun numera upprättat ett roman- bibliotek, som med ett sextonsidigt tryckark hvarje vecka medföljer till densammas samt- liga abonnenter, ha tillfällena att framlägga äf- ven jämförelsevis omfattande skönliterära verk därigenom utvidgats.
Vi ha därför ock beslu- tit att i en större skala än tillförene anordna en literär täflan och inbjuda härmed skönlite- rära skriftställare och skriftställarinnor att del- taga i densamma under följande bestämmelser: För en originalroman på svenska språket, med ett ämne och af en halt, som göra den tilltalande för en bildad och vidsträckt publik, samt till ett omfång af ungefär tre- hundra sidor vanlig bokoktav, betala vi som pris och honorar tvåtusen kronor.
Härför förbehålla vi oss endast rätt att i första hand offentliggöra arbetet i Iduns roman- bibliotek.
Utom det kontanta arvodet öfverlämna vi åt författaren en bokupplaga på femhun- dra exemplar i vårdad utstyrsel, öfver hvil- ken han äger att efter godtfinnande förfoga.
De insända arbetena komma att bedömas af en jury på fyra personer, och ha vi till medlemmar af denna nämnd lyckats förvärfva: Professorskan Fru Helena Nyblom, Skriftställaren Herr Frans Hedberg, Literaturkrilikem Herr Hellen Lindgren, Literaturkritikem Herr J.
— namn, hvilka borga för ett sakkunnigt och samvetsgrant bedömande.
Vid juryns omröstning äger äfven Iduns redaktion en, den femte rösten.
Samtliga täflande arbeten skola anonymt vara ingångna til!
Iduns redaktion, Stock- holm, före den 1 september detta år samt åtföljas af en förseglad namnsedel, hvars konvolut förses med ett motto, hvilket äf- ven bör återfinnas å manuskriptet.
Denna namnsedel brytes endast för det arbete, som prisbelönas.
Skulle prisnämnden anse, att ingen af de insända täflingsskriftema besitter sådana egen- skaper, att densamma bör tillerkännas det utfästa priset, förbehåller redaktionen sig rätt att i samråd med den öfriga prisnämn- den öfver detsamma förfoga.
Stockholm i maj 1 8 9 4.
För redaktionen af ldun Frithiof Hellberg.
Än e n gäng hushållsinköp.
S v a r å g e n m ä l e t i l d u n n:r 1 6.
D e n lilla u p p s a t s e n i l d u n n:r 1 3 v a r i s y n n e r - het afsedd f ö r d e m, sona ej h a d e r y m l i g a k a l l a r e, s k a f f e r i e r o c h v i n d a r, s o m ett h u s h å l l » e n g r o s » fordrar.
I nära tjnguåtta år har j a g själf f ö r e s t å t t m i t t h u s h å l l o c h m i n e r f a r e n h e t är, att jag bäst o c h billigast sköter e k o n o m i e n med s m å förråd.
O m j a g a n v ä n d e r 4 ä 6 kg.
h v e t e m j ö l i veckan, eller s o m medeltal 5 kg., r ä c k e r en s ä c k i n n e h å l l a n d e 1 0 0 k g.
i 2 0 v e c k o r, d.
s. i n ä r a 5 m å n a d e r; m e n u n d e r d e n n a l å n g a tid k a n lätt inträffa att m j ö l e t u n k n a r, o c h h v a r i l i g g e r d å v i n s t e n?
D e s s u t o m är aldrig skilnaden så stor i m i n d r e parti o c h s ä c k v i s s o m e m e l l a n 2 4 o c h 19; den stora konkurrensen h a n d l a n d e e m e l l a n regle- rar sådant nu för tiden.
I måndags afied i hufvudstaden en i vida kretsar ryktbar kvinna, den bekanta romanför- fattarinnan, änkefru Marie Sophie Schwartz, född Birath, uti en ålder af nära 7 5 år.
Redan 1 8 8 9 — i sitt sista nummer för året — lämnade Lea uti ldun en sympatisk och uttömmande skildring af den begåfvade kvin- nans personlighet och verk.
Under det vi hänvisa våra läsarinnor till denna, kunna vi alltså nu inskränka oss till en helt kortfattad notis.
Köpmansdotter från Borås upptogs Marie Sophie Birath som eget barn af en familj i hufvudstaden, där hon 1 8 4 0 ingick äktenskap med den bekante vetenskapsmannen öfverdirek- tör G.
M. Schwartz och hade med honom bl.
a. sönerna disponenten W.
Schwartz och skol- föreståndaren Eugen Schwartz härstädes.
Fru Schwartz hör, som bekant, till våra mest produktiva och ännu i denna dag lästa författarinnor och har utgifvit en mängd ro- maner och berättelser, af hvilka flere äro öf- versatta på främmande språk.
V i erinra om de på sin tid mycket lästa » Mannen af börd och kvinnan af folket », » Skuld och oskuld », » Arbetet adlar mannen », » Positivspelarens son », m. fl.
» Hennes arbeten, » så skref Lea den gån- gen i ldun, och vi anföra på nytt dessa träf- fande ord, » ha väl lika litet som andras kun- nat vara felfria.
Men säkert är, att hon ej sändt dem ut i världen » blöt til lyst », utan alltid genom dem vetat ställa fram en fost- rande tanke, påpeka ett tryckande missförhål- lande, sträfva för ett ädelt mål.
Och däri ligger hennes ära samt troligen också den egent- liga grunden till hennes popularitet. » Många varma och hjärtliga tankar gå också i dag från svenska bygder och bem till den gamla författarinnans vårsmyckade graf.
H v a d d e n g a m l a s e d e n att s a l t a in e n h a l f p a r t af o x e o m h ö s t e n v i d k o m m e r, s å t ä n k b l o t t h u r u m y c k e n näring s o m g e n o m laken dragés ur köt- tet o c h å t f ö l j a n d e v a t t e n l ä g g n i n g f ö r att d r a g a u r sältan!
H v a r j e v e c k a k ö p e r j a g 2 kg.