Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det hon tecknade åt att han inte vet, när han skall reäa. » Det blef sent, innan vi bröto upp, men mig att vara tyst, förde hon mig in i salen, Sigrid tyckteä ej kunna bli tiött.
När hon där hon hviskande berättade, att Sigrid bedt och fadren följt mig hem, skulle de ännu att få vara ostörd ett par timmar för att för- » D å jag nyss tittade in, slum- taga sig en promenad i det vackra månskenet.
söka sofva.
Följande morgon, då Sigrid kom till gym- rade hon så godt, jag tror visst inte, det är nastiken, var hon i en feber af förtjusning.
så farligt med henne, » sade hon.
» Kan du tänka dig, » hviskade hon, fastän Betydligt lugnad, gick jag min väg.
Kunde professorn redan börjat siu lektion, » att i Sigrid med sitt nervösa temperament sofva går kväll, när jag skiljdes från pappa, gaf efter den underrättelse, hvilken den nu månde han mig detta. » Hon visade ett guldarm- vara, som hon fått från fadren, då var det band med briljanter.
» Han ämnade inte ge nog inte så farligt, alltsammans.
Och jag mig det, förrän han reser, egentligen, men så åt min middag samt arbetade ett par tim- kunde han inte vänta längre.
Det var så mar, innan jag gick tillbaka för att se, om likt honom, den kära, rara pappa! » hon vaknat.
Jag fann tamburdörren öppen, men ingen Jag var glad, att professorns föredrag hin- drade mig att svara på Sigrids utgjutelser, ty människa syntes till.
Från Sigrids rum hör- jag kunde inte dela hennes hänryckning öfver des, röster jag tyckte mig känna igen pro- den i mitt tycke alltför dyrbara och preten- fessorns och blef ängslig.
Hade Sigrid skic- tiösa presenten.
Den besynnerliga motvilja kat bud på honom, så var hon säkert all- jag kände för Sigrids far blef ännu starkare, varligt sjuk.
och hela timmen salt jag och undrade, hvad Just som jag tänkte knacka på, kom vär- han egentligen var för en människa.
dinnan ut genom dörren, hon såg alldeles för- » Herre Gud, fröken, » skrek hon, När lektionen var slut, omringades Sigrid störd ut.
af kamraterna, som alla ville se det dyrbara när hon fick se mig, » ett sådant elände, en armbandet.
Medan de högljudt gåfvo sin sådan händelse I » beundran till känna, kom jungfrun med ett » H v a d?
Hvilket? » bref till Sigrid.
Men hon svarade ej på mina upprepade » Från pappa! » utbrast hon, helt röd af frågor, utan vaggade bara fram och åter med öfverraskning.
» Hvad kan han vilja? » Hon kroppen, där hon stod i dörren och hindrade slet upp kuvertet och läste ett par ord, så mig att gå in till Sigrid.
skrek hon till och började darra.
Hennes Ändtligen, då jag tog och skakade den ögon stirrade, onaturligt stora, på papperet, stackars människan, fick jag henne att tala.
hennes läppar öppnades, som försökte hon att » Hon är död, » stötte hon fram.
tala, men utan ett ljud föll hon afsvimmad Jag minns inte, hvad som sedan hände, om till golfvet.
jag gick dit in, eller om professorn kom ut, Brefvet höll hon sammankramadt i handen; men jag minns, att han stod framför mig med Hans ansikte var gul- när hon vaknade till medvetande, var hennes en flaska i handen.
första fråga efter det.
Därpå satte hon sig blekt, håret stod rätt upp, och i pannan svällde upp och såg sig omkring på kamraterna, en stor åder som alltid, när han var nervös.
hvilka förskräckta omgåfvo henne.
» Fröken, som var hennes vän, » sade han » Jag skrämde mig så!
V o j, voj, så jag hest, » kan kanske ge en ledtråd.
Månn ' tro skrämde mig! » stammade hon med svag röst.
det är med afsikt eller af misstag, som hon » Pappa har rest.
Han fick telegram och tagit in det här. » måste resa med båten i natt, utan att säga Först kunde jag inte fatta, att Sigrid var adjö till mig. » Hon stoppade brefvet i fic- död, jag ville inte tro det, ehuru jag såg kan och reste sig från soffan.
» Jag mår henne ligga hvit och kall på sin bädd.
Men litet illa, men det går nog snart öfver, bry så fick jag se fadrens bref, som de hittat er inte om mig, » bad hon.
bredvid henne, och då förstod jag alltsam- Kamraterna skingrades, ty gymnastiken mans.
Brefvet var suddigt och otydligt, tro- skulle börja, och jag blef ensam kvar hos ligtvis vätt af hennes tårar, men jag hade j u sett hans stil förut och läste den obehindradt.
» Skaffa mig en droska, så jag får fara » Mitt älskade barn, » stod det, » förlåt din hem.
Och kom till mig i eftermiddag, om stackars far, att han gör dig sorg, men när du kan, » bad hon, i det hon gaf mig en du får detta, är jag ej mer bland de lefvan- häftig omfamning.
» Nej, du skall inte följa des antal.
Jag reser med finska båten i natt; mig, nu vill jag helst vara ensam.
Tack innan nästa morgon gryr, har jag skjutit mig for du alltid varit så snäll mot mig! » en kula för pannan.
Det är bäst så, jag som dröjt så länge, att han stått och somnat, men mig föreföll det, som detta varit förställ- ning.
Sedan var han glad, ja, riktigt upp- sluppen hela kvällen.
Han och Sigrid skäm- tade som ett par barn, det var rörande att se, hur hon riktigt strålade af ömhet, och hur hon skrattade och njöt af de kvickheter, ibland ganska tarfliga, som han slog omkring sig med.
V i superade hos Berns.
När kyparen kom in med champagne, blef Sigrid öfver- lycklig.
Hennes ansikte var likblekt och läpparna blå, men hon gick med stadiga steg utför trapporna.
När hon satt i droskan, räckte hon mig handen, utan att säga något, men med ett svagt försök att le, ehuru hennes ögon hade ett uttryck af bottenlös förtviflan.
E x t r a fin M a r s a l a kan inte bära följderna af mina handlingar.
Du förstår naturligtvis icke de frestelser en affärsman kan råka ut för, men nu är allt upptäckt, och hellre än fängelset väljer jag döden.
Jag hade så säkert trott mig kunna bringa allt i ordning.
D ö m mig ej för (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
R a r n n t p r n s u t m ä r k t P r i s V r.
l-SSnrhiit.
Finnes endast hos K. A. Nydahl &amp; C:o S t o c k h o l m, 2 L S t n r e p l a n Riks- oeh A l l m.
UdrlVm.
IDUN 308 strängt och » — — de sista orden voro all- deles oläaliga.
Dagen därefter stod det att läsa i tidnin- garna både om de stora försnillningarna, som Sigrids far gjort från bruket, där han var disponent, och om hans själfmord.
Åter ett fall, skref man, där en ansedd och omtyckt man visat sig vara bedragare, som i åratal lefvat på andras medel samt med dem gjort misslyckade spekulationer för att reparera sina egna dåliga affärer.
Sådan var alltså den far, lilla finskan äl- skat och sett upp till med en så blind och barnsligt förtroendefull beundran.
Hvilket förfärligt slag för hennes känsliga sinne!
Ej under, om det alldeles förvirrades, om lifvet syntes henne outhärdligt och döden, som han sökt, hägrade äfven för henne, som den enda räddningen undan skam och förtviflan.
Men kanske hade hon endast för en stund velat söka glömska och hvila från det för- färliga lidande, som marterade henne, hon måste j u ha känt sig alldeles söndersliten både till kropp och själ.
Kanske hade hon af misstag tömt flaskan med sublimatlösnin- gen i stället för den med de oskyldiga nerv- dropparna.
Därom fingo vi aldrig visshet.
Lilla fin- skan sänktes ner i den kalla främmande jor- den, presten talade några ord om den kärlek, som förlåter allt, och vårens fåglar kvittrade muntert öfver hennes graf.
Men i kamratkretsen nämndes Sigrids namn endast sällan under den korta tid, som åter- stod af terminen, och nämndes det, var det med ett visst föraktfullt medlidande.
D e flesta hade sett ned på » lilla finskan » som på ett oförståndigt barn, hvars infall man Redigeras af Sophie Linge.
Att nödgas själf mig presentera Jag finner vara rätt genant, T y ibland dygder — jag har flera — Min ordknapphet är väl bekant, Och dock man plär mig envist skylla Att andras pladder bära fram, Att lystna öron oblygt fylla Med tal om ofog, svek och skam.
Man säger ock, kanske med rätta, Att mellan vänner — • det ju händt — Som uppå mig sin tillit sätta, På längden blir det något spändt.
Om folk nu äro af » den ullen » Att de » i vädret » prata jämt, Nåväl, gif skäl hvarför i skullen Ta mig till mål för edert skämt.
Om ock på tråden jag dig hjälper Gång efter annan, vänligt huld, Så vet jag ej, hvarför du stjälper På mig, för skvallret, all din skuld.
Ibland jag strejkar, jag som andra, Strax blir det en förskräcklig låt, Och fastän ej jag själf kan vandra, Jag andra för på villostråt.
Så sägs det, men ta upp försiktigt Allt hvad som rör mitt stackars jag, T y handlar man ej med mig riktigt, Så händer det, jag ger ett slag.
Nu nog!
Hvad jag re ' n sagt kan vara Tillräckligt som introduktion, T y eljes kan man ju befara, Att det blir allt för stor portion.
Nu litet smått.
Hvad smakar ljufligt För barnet efter lång termin?
Ett vilddjur, som man finner grufligt.
Hvad drickas plär ur mandarin ».
1894 skrattar åt.
Visst var hon söt och liflig, men hon var j u så öfverspänd, och det hade nog aldrig blifvit något ordentligt af henne, var det allmänna utlåtandet.
Stackars lilla Sigrid!
Hon ägde icke många vänner här på jorden, och han, som skulle vara hennes bästa vän och hade fått hela hennes varma hjärtas tillgifvenhet, han svek henne, med honom dödades hennes bästa och heligaste känslor.
Bland hennes papper fann jag konceptet till det poem hon skrifvit i mitt album.
Sista strofen skulle jag få först, när hon reste hem, hade hou sagt.
Den lydde: Slutredovisning för Iduns skollofskoloni år 1894.
Inkomster: Behållning från förra året 420: 39 Iduns grundplåt 100: — Insamlade medel redovisade i Idun efter afdrag af grundplåten 406: 25 Ytterligare insändt från Lilla Gösta, Strengnäs, 2: —; Nils &amp; Barbro 1: —; N.
Bill 0: 25 3 ' 25 1 50 Respengar betalda af en del barn 21: — Räntor 8: 41 4 0: Kr.
959: 30 Utgifter: Men jag och du, vi skiljas nu, nu flyr din lilla finska.
vi aldrig mer igen, tack för den tid du var min vä ", minns mig ibland, det skall min saknad minska.
Omkostnader för koloniens sommaivistelse enligt lämnade verifikationer: F å den prislista från K.
M. Lundbergs Bosättningsmagasin oc ' i Almedahls Fa- briks Försäljningsmagasin, som i detta nummer är införd som annons, fästa vi våra läsarinnors uppmärksamhet.
Den- samma lämpar sig väl att frånskiljas för att vid förefallande behof anlitas.
Den nämnda firman är också så väl bekant, a t t den ej torde behöfva några särskilda rekommendationer.
Ett namn för påfvar; tvänne andra, Som vanligt folk bli ' nämnda vid.
Hvad man hos andra jämt vill klandra.
Namn på oändligt utsträckt tid.
Hvad aftonklockan, klangfull, sände En stilla kväll i rymden ut.
Hvad diplomatens nit upptände.
På upprätt kropp ett praktiskt slut.
Hvad farfars stånka, om du minnes, Var snidad af.
Ett räkneord.
Af hvad i Norrland många linnes.
Järnvägsstation här i vår nord.
Ett rosenblad, hur kan det vara?
Och likaså en barnakind?
När man på smöret ej fick spara, Hur blef din kost?
Ett namn på vind.
Hyra och respengar Mjölk Smör och ägg Mjöl och bröd Potatis, grönsaker och bär Kött och fläsk Specerier och viktualier Diverse utgifter ...
Behållning till 1895 A E I K K P R R S S S S S: af Idun.
Inn ehållsforteeknin g. Jenny Meyer.
- j- (M e d porträtt) — O, blonda barn!
— » Ett ä m n e »; af Anna A.
— - N å g r a ord om gångsport och höstproinenader; af Herbert.
— Halsbandet; af Guy de Mawpassant.
N:r 12 (118) B yrå: Drottninggatan 48, en tr. Annonspris: 26 öre pr petitrad (
Fredagen den 21 mars 1890.
Träffas S byrän kl. 10 — 11.
Lösnummerpns: 15 öre Hilda |n afton i början af detta år samlades en af hufvudstadens restauranter en talrik krets af på många skilda områden framstående per- sonligheter, så kvinnor som män, mest till åren mognade, mest grånade hår.
Det gällde att i festligt lag fira en för alla deltagarne gemen- sam vän, som denna dag fyllde sitt sjuttionde år, och hvilkens lefnadsgär- ning mer än de flestas syntes förtjäna erkännan- de och hyllning.
Denna gemensamma vän var fröken Hilda Dalman.
Att den lifsgärning, som då firades inom den trängre kretsen af när- mare vänner, ock varit af art att långt vidare, långt offentligare böra hedras, framgår tydli- gast däraf, att konun- gen i dessa dagar tillde- lat Hilda Dalman me- daljen i guld af åttonde storleken med inskrift: » Sui memores fecere me- rendo. » * Och hvari ligger då denna kvinnas förtjänst?
Vi kunna svara i få ord: i ett lif för andra!
Den framstående veten- skapsman, som vid den of van omnämnda festen åde närvarandes vägnar brin- * I fri öfvers.
: » Dina för- tjänster skapade ditt minne. » (vid kompletteringar).
Prenumeration sker X landsorten: å postanstalteraa.
gade hedersgästen sin hyllning, gaf i sitt tal en teckning af hennes betydelse och verksam- het såväl inom det hem, hvars mångåriga värdin- na och medelpunkt hon var, nämligen hennes bro- ders, den kände riksdags- mannen, publicisten och skriftställaren " VV.
Dalmans, som ock utom detsamma i ett vidt omfat- tande, välsiguelserikt ar- bete i välgörenhetens tjäust.
Och vi kunna i dag, då Idun för sina läsarinnor framställer Hil- da Dalmans yttre bild, ej bättre och mera sym- patiskt få den andliga bilden tecknad än genom ett utdrag ur dessa väl- taliga ord, som godhets- fullt ställts till vårt för- fogande.
De gifva på samma gång intressanta interiö- rer från gångna dagar, som helt visst med nöje skola mottagas i månget, nutidshem.
» Det är, » yttrade vid tillfället talaren, » det gamla Dalmanska hem- met, jag ville föra er till, sådant så många af oss erinra oss det — låt oss säga — på 50-talet, d. v. s. för 30 å 40 år tillbaka.
Och då vi tänka på.
detta hem, håller jag före, att det för roånger »
I det större s o m det mindre Se man e n d a s t på det inre, S ö k e viljans lag; Hjärtat är en s p e g e l s k i f v a.
Som skall troget återgifva P l i k t e n drag f ö r drag.
Talis af de närvarande särskildt är de i vida kretsar bekanta musikaftnarne där, som i första rum- met framstå för erinringen.
Jag vet icke, om i något hem i vår stad hvarken förr eller senare aftonunderhållningar sådana som dessa haft något motstycke.
Mu- sikaliska soaréer, vid hvilka både mycken och god musik bjudits, och där gästerna hufvud- sakligen utgjorts af bekanta musikidkare och musikvänner, kunna vi väl ock annorstädes ifrån erinra oss.
Här var visserligen äfven det musikaliska elementet starkt represente- rad^ men det gjorde sig ingalunda gällande med någon slags exklusivitet; och på grund af den gästfrihet utan like, som känneteck- nade det Dalmanska hemmet, och lättheten att där förskaffa sig tillträde, bar societeten icke just en påfallande musikalisk prägel.
Men de erbjödo, dessa soaréer, ett alldeles egendomligt behag och hade en helt egen- domlig tilldragningskraft, som väl ytterst var att hänföra till värdfolket, men som också gaf sig tillkänna i vissa betecknande drag.
Sålunda försiggick aftonunderhållningen ej just efter ett uppgjordt program, utan hade snarare karaktären af något improviseradt; det berodde sålunda till stor del på tillfällig- heter, hvad som förekom, och hvilka de med- verkande voro.
Hvar och en, äfven den som första gången kom tillstädes, kände sig strax hemmastadd, och för hvar och •en hade dessa aftnar alltid något af intresse: att taga vara på, för de allra flesta mycket och af vexlande slag.
Utom sång och musik — någon gång äf- ven uppläsning — förekom nämligen åtskil- ligt både att se och höra; och tillfälle var därjämte beredt till inledande af de angenä- maste bekantskaper.
När vi tänka på denna samling, är det ej, som om vi bläddrade i ett fotografialbum och plötsligt ljusnade upp, när vi mötte de kända konterfejen af Adolf Lindblad, Munthe (Hen- rik Mathias), Troili (målaren) m. fl.
Hade vi gått än längre tillbaka, hade vi träffats af de allvarliga dragen af Erik Gustaf Geijer; och hade man då för tiden haft tillgång till •en fonograf, kunde vi här i afton fått höra .Jenny Linds och Louise Michaelis stämmor och Vilhelmina Nerudas violin, sådana de ofta hördes i det Dalmanska hemmet; ja, det var — som vi veta — ganska vanligt, att utlandets förnämligaste artister under sitt upp- trädande i vår stad där läto höra sig, min- dre till följd af särskild inbjudning än af eget erbjudande.
Att vår teaters artister — såväl den ly- riska scenens som talscenens — voro där tal- rikt representerade, faller nästan af sigsjälf; det kunde också därför ibland^ se ut, som om scen och salong alldeles blandats om med hvarandra och åtminstone delvis ombytt roler, så att de musikaliska prestationerna hufvud- vudsakligen utfördes af amatörer, under det scenens folk för omvexlings skull fingo slå sig ner på åhörarbänkarne; men vanligen gick det så till, att äfven artisterna fattades af den lifvade stämning, som uppbar det hela, och villigt bidrogo, hvar i sin mån, att göra aftonens utbyte ännu mera rikhaltigt.
Men — tänker kanske någon — fröken Dalman uppträdde ju hvarken som sånger- ska eller pianist — och det är alldeles riktigt.
H o n lånade nog gärna sitt öra åt sången och musiken, men hennes öga hade därjämte åtskilligt att öfvervaka; hon syntes visst icke på något sätt förströdd, men det var dock helt och hållet på hennes omsorg det kom an, att det utsökta ' nöjet kunde be- redas åt såväl värdfolk som gäster — och det var häri, hon hade sin hemliga, sin för- nämligaste glädje.
Hon var detta gästfria hems egentliga värdinna.
Och hvad detta ville säga i det Dalman- ska hemmet, vet hvar och en, som erinrar sig, icke blott huru ofta dessa musikaftnar återkommo, utan äfven för hvilket vidsträckt umgänge dessutom detta hem utgjorde en centralpunkt, huru ofta värdens publicistiska kollegor, riksdagsbekanta och enskilda vän- ner där sammanträffade.
Jag kan icke af- hålla mig från att äfven här påminna om några namn: Anders Fryxell, Eydqvist, Talis Qualis — att icke nämna ännu lefvande deltagare i dessa smärre, förtroliga middags- och aftonbjudningar.
Fröken Dalman var emellertid i detta hem något ännu mycket mer än dess värdinna.
Hvad betydde hon ej därjämte för dess med- lemmar, för hvar och en af dem särskildt!
Ständigt stod hon vid broderns sida med råd och dåd — och den, som var något förtro- gen med hans skaplynne, måste bekänna, att hon i sig förenade just det, som han framför allt behöfde för att kunna med gladt mod och ostördt egna sig åt sin mångartade, be- tydelsefulla verksamhet; hon egde därjämte gåfvan att ana hans önskningar — och att ana dem var att förekomma dem!
Ständigt omgaf hon hans ädla, i allt utom å hälsans vägnar så rikt begåfvade maka med systerlig vård och egnade oaflåtligt en dotterlig åt den då ännu lefvande åldriga modern.
Om vi länge dröjt vid erinringarna från det Dalmanska hemmet, så ha vi endast gjort, hvad gästerna där ständigt brukade göra: se- dan de kommit dit, stannade de där länge och gärna.
För öfrigt har ju detta besök så mycket mindre utgjort en digression från ämnet, som fröken Dalman just var detta hems samman- hållande medelpunkt.
Och ändå — hvem såg man oftare ute, än här, än där, i stadens olika, aflägsnaste delar?
Det Dalmanska umgänget var j u så vidsträckt — gällde kanske den brådskande gången återgäldandet af mottagna besök?
Icke så precis — saken var, att fröken Dalman äfven hade sitt särskilda umgänge, som icke fick försummas.
Det gällde nu att i nödens kojor bringa hjälp, och detta icke endast i form af utdelta allmosor; hon medförde äfven rika skatter af deltagande, af råd, af uppmuntran, ja äf- ven — där så tarfvades — allvarliga påmin- nelser, och återvände därifrån ännu rikare — med skatter af välsignelser.
Och när hon kom hem — hvad papper, hvad skrifvelser belamra borden!
Uträknin- gar för gåfvors utdelning, redovisningar för det mottagna, kallelser till sammankomster!
Qualis, Hvilken dag!
Och så dag efter dag — hvilket lif!
Emellertid började det att skymma i det förr så ljusa, så vänliga hemmet.
Ålder och krämpor trängde sig in.
Det gällde nu att fördubbla verksamhet och omtanke.
När brodern med mer och mer minskad synförmåga, men alltjämt med oförminskad, okuflig arbetslust tog sig för att hufvudsak- ligen ur sitt klara, hållfasta minne teckna våra ståndsriksdagars historia, hvem är det väl som presiderar vid skrifbordet, omgifven af böcker och riksdagsprotokoll och manu- skript, om icke fröken Dalman?
H o n var nu hans handsekreterare, hans föreläsare, ja hans öga: hon fick nu ofta lof att något sakta den vanligen så raska farten, ty hon var äfven i bokstaflig mening hans ledarinna, hans stöd.
Och äfven då hon måste gå som bud och hjälparinna mellan sjuksängarne i hemmet — icke glömdes därför skyddslingarne där- utanför: skyddsföreningar, tjänarinnehem, Asylet, Tysta skolan, barnhem — ja jag är icke i stånd att ens uppräkna alla dessa föremål för hennes välgörande, välsignelserika verksamhet.
Ja, vi må väl säga ännu en gång — hvil- ket lif!
Ett lif för andra, utan tanke på sig själf — skulle man säga, om icke ett sådant lif just innebure rätta siktet på detta själf, om icke ädla sinnen i uppoffrande verk- samhet just funne sin sannaste, sin djupaste tillfredsställelse, i En moders bild.
Den g a m l e.
Stilla afton, du, som kvalet söfver, Sänk dig svalkande till dalen ned!
Särla dagg snart vissnad ros behöfver, Hon har stått i solen dagen öfver Pä den ljungbevuxna, brända hed.
Ljufva afton, öppna sakta porten Till de ljusa drömmars sagoland!
Drag den förlåt bort, som döljer orten, Där de sälla vandra hand i hand!
Kom med friden ock, o aftontimma, Till den gamle vid lians tysta liärd!
Sänd, o bleka måne, ned en strimma, I hvars sken en svunnen fröjd må glimina, Oifva ljus åt minnets dunkla värld!
Ty den gamle helst med minnet talar, Det har blifvit honom till en vän, Svalt det är uti dess tempelsalar, Skönt där vandra om och om igen.
Och då lefnadsdagen tyckes stupa Mot den sista, skumma afton ner, Ses den gamle stilla sig fördjupa
/ det svunna kära mer och mer.
Stundom man ett flyktigt löje ser Kring den fina munnens linier leka, Glada känslw da hans hjärta smeka; Stundom ögat matt och fuktigt är, Och en suck ur själen sakta bäfvar, Minnets dufva, som kring honom sväfvar, Hågkomst då af forna sorger bär.
— Men den gamle mins ej blott, han tänker, Hvita hjässan ofta ned han sänker I begrundning under dagens lopp.
Tanken är ej grubblande och dyster, Icke häller lekande och yster, Den är lugn och full af tro och hopp; Den är klar som Milans blåa vatten, Blid som stjärnans ljus i mörka natten, From och älsklig, som en barnasjäl, Allvars full och pröfvande likväl: » O, hvad var min lefnads dolda mening?
Om jag gåtan tyda rätt förstått, Hvad mig mötte, sorg som fröjd, var godt, Blott del tjänte till mitt hjärtas rening. » Och hans tanke löser sig i längtan, Längtan » hem » från möda, kamp och strid, Uti andens tysta, djupa trängtan Till en evig, en fullkomlig frid.
På den andra, solbelysta stranden, Som hans aning blott har skådat än, Väntar honom mången trofast vän; O, hur godt att i de sälla landen Få de kära, saknade igen!
Dyra moder, som i tidig timma Bergad blef vid evighetens hamn: Hviskar du ej stundom barnets namn?
När de klara stjärneljusen glimma, Tycker jag, du räcker mig din famn.
Älskade, jag längtar till ditt möte, Längtar efter hvilan i ditt sköte.
Bed, du gamle!
Bed i tro ditt sista Aldrig glömda, kära » Fader vår! » Snart de matta ögon skola brista, Snart vid hufvudgärden af din kista Älskad moder, lik en genius, står.
Gläds, du snart får sväfva i det fria, I en högre, i en himmelsk värld; Alla tecken bära bud och sia, AU du gamle, pröfvade Elia Nu är redo till din himmelsfärd.
Jag hänvisar dem af mina läsarinnor, som hafva Idun för förra året, till nämnda artikel, i hvilken denna tanke är vidare fullföljd, och skall här endast — för dem som icke ha den — anföra slutorden däri, till hvilka knyta sig de reflexioner, som komma att utgöra ämnet för denna artikel.
» Till alla kvinnor vill jag säga detta enda väsentliga: betänken i tid betydelsen, tyngden och vidden, den långt in i en fjärran framtid nående vidden af en moders gärning!
Det är icke blott fråga om att draga upp ett barn, så att lifvet hänger i det, och att göra detta » så godt man förstår », som det heter.
Detta: » jag gör så godt jag förstår », är en mycket, mycket för rymlig ursäkt och borde icke få användas af andra än dem, som uttömt alla tillgängliga källor för vetande i de ämnen, som beröra mänsklighetens lif med dess förut- sättningar och fordringar i allmänhet och bar- nens i synnerhet.
Att bibehålla lifvet i barna- kroppen är icke nog, så vida den- icke tillika göres stark, frisk och harmonisk, närmande sig fullkomligheten så mycket som möjligt.