Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I många fall, der ett fel blifvit begånget, är den, som blir straffad, ej ensam klandervärd, utan kanske ännu mer den, som genom ett dåligt inflytande på tusen sätt hindrat honom att gå den rätta vägen.
Jag önskar nu särskildt tala till systrar, i MoUnslrihn.
synnerhet äldre systrar.
Jag önskar, att ni ville stanna och betänka, hvilken märkvärdig makt, ni hålla i edra händer, till edra yngre syskons ledning.
Napoleon brukade säga, att den stora bristen i Frankrike var den på goda mödrar.
Jag har ofta tänkt, att en stor brist hos oss linnes på goda systrar.
Kanske tror du, att de små äro för unga för att gifva akt på dig, men det är ett stort misstag.
Barn äro förunderligt skarpa iakttagare och tyckas hafva en slags instinktmessig upp fattning af menniskors bevekelsegrunder.
Mången särskild stor vänlighet, som du bevisat dem, skola de kanske glömma, men verkningarna af ditt dagliga exempel skola följa dem genom lifvet.
Tag dig derför i akt och betänk all- varligt, om du skulle önska, att de växa upp alldeles sådan som du, ty lita på, att, antingen du vill det eller ej, skola de små, till en viss grad åtminstone, följa i dina fotspår.
Ett gammalt fruntimmer talade en gång om för mig, att bland hennes barndomsminnen framstod en liten händelse tydligare än allt annat.
Hon hade en dag hållit på med att kläda några dockor, då hennes äldre syster inträdde i rummet och frågade, hvad det skulle vara till.
Hon svarade litet snäft, att det var en hemlighet, och hon kunde inte tala om det.
I stället för att blifva ond sade då systern: » Om du vill, skall jag hjelpa dig. » — » Jag kunde blott få fram ett buttert tack, » sade den gamla damen, när hon berättade mig detta, » men tanken på min egen ovänlighet och min systers milda svar gjorde ett så djupt intryck på mig, att jag aldrig kunnat glömma det och aldrig kommer att göra det, ehuru snart sextio år förflutit sedan dess.
Det har.
mången gång i mitt lif afhållit mig från dåligt lynne och uppmuntrat mig att göra någon liten vänlig- het.
» • —
Idun utkommer I hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar fö&gt; ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Dem af eder, som hafva uppväxande bröder, kan jag ej nog lägga på hjertat, i hvilken hög grad ni kunna blifva dem antingen till stor hjelp eller till hinder.
Kanske ni skratta och säga, att det inte är troligt, det ni skulle fresta edra bröder att göra orätt.
Nej, men det oaktadt skulle mången ung man, som helt och hållet kommit på villovägar, kunnat bli räddad genom en systers milda inflytande.
Tro inte, att jag råder er till att predika för edra bröder; det skulle vara det sämsta sätt, ni kunde välja; unga män, som stadera eller arbeta på kontor, möta svårigheter och frestelser, som ni ej ha en aniug om.
Hvad som tillkommer er är att på rätta sättet göra hemmet så tilldragande, att det motverkar yttre inflytelser.
Föräldrar hafva så många pligter och omsorger, som upp- taga tid och sinnen, och derför är det till stor del beroende på systrarnas kalla, sjelfviska lik- giltighet, när hemmet förefaller så tråkigt och odrägligt för unga män.
I f " \ I D I I M U IN Tidningen Innehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, s a e r - deras önskningar, så hade de nog insett, att det var möjligt att tillbringa en angenäm afton hemma och ej var nödvändigt att besöka tvifvel- aktiga ställen för att finna nöje och gladt sällskap.
Men hon gjorde intet af allt detta, hon besvärade sig ej med att göra hemmet tilldragande och sig sjelf angenäm och lemnade dem sålunda att sjelfva uppsöka lockande för- lustelseställen, brukade sitt inflytande att drifva dem bort från hemmet.
Öm ni äldre systrar bara kunde ana, huru mycket ni vore i stånd att uträtta, och huru mycket ondt ni göra med edert sjelfviska, ovän- liga uppförande i hemmet, så skulle ni säkert ändra ert lefnadssätt.
Ondt åstadkommes så väl af tanklöshet som af hjertlöshet, och jag vet, att i många fall, der flickor försumma att bruka sitt inflytande till det goda, är det der- för, att de ej betänkt det onda de göra; det är ej af hjertlöshet, utan af tanklöshet.
Låt mig derför bedja er allvarligt tänka härpå nu, om ni ej hafva gjort det förr.
När edra ung- domsdagar äro flydda, skall ni väl då kunna blicka till baka och med tillfredsställelse se, att ni handlat som en sann vän och syster?
Att ni sträfvat med all er makt, för att ert infly- tande på familj, vänner och underordnade skulle vara alltid och allenast till det goda?
Låt mig gifva ett exempel, på hvad jag menar.
En af mina gamla skolkamrater hade ofta beklagat sig för mig öfver sina två bröders dåliga uppförande; alltid voro de ute, bort- slösande tid och penningar på teatrar och an- dra förlustelseställen utan att någonsin bry sig om de hemmavarandes sällskap eller tref- nad samt alldeles åsidosättande sin moders myndighet.
Fadern var död.
Sedan jag emellertid tillbragt några dagar i » Den röda jungfrun ».
hennes hem, förvånade sakernas ställning mig ej längre.
Det var alltid ovisst, om bröderna Pariserbref från Iduns korrespondent.
voro hemma till middagen eller ej.
Första aftonen efter min ankomst, just innan vi skulle ag såg en gång en teckning, som jag fann gå till bords, hördes en ringning, och min vän pikant, och som jag hängde upp på väggen sade: » Äh, det är Tom, förmodar jag. » Men i mitt rum.
Den förestälde en qvinna i pas- oaktadt de t var en kulen, regnig afton, gick sioneradt hatfull ställning, med flammande hvarken hon eller modern ut för att helsa på ögon och en senig, knuten hand, som var honom, och jag hörde honom gå direkt upp på hotande framsträckt.
Och under den af kre- sitt rum, utan ett ord från någon.
V i började verande dynamit och hvirflande rök omgifna middagen, och efter en stund kom han in, bilden lästes: » Louise Michel », » röda jung- men den enda anmärkning, som bevärdigades frun ».
honom, var en retligt uttalad klagan öfver, att Det var derför ej utan en förlåtlig ny- han var » för sen, som vanligt. » fikenhet, som jag här om dagen med en vän Efter middagen tog modern min uppmärk- gick in i föreläsningssalen vid Boulevard des samhet i anspråk med ett handarbete, och min Capucines för att höra anarkiens represen- vän slog sig ned med en bok.
Under tiden tant, blusmännens i L a Villette väninna, gick brodern omkring och brummade öfver den sociala revolutionens hänförda siarinna, vädret samt lemnade slutligen rummet, mum- Louise Michel beträda den talarstol, hvarifrån lande, att » det var ett muntert ställe att komma annars en Francisque Sarcey serverar sin fin- hem till efter sitt dagsarbete ».
V i sägo ej smakarpublik de delikataste literära anrättnin- vidare till honom förr än följande morgon, då gar, en Camille Flammarion tyder himlens han och hans bror, som hittills ej alls varit och jordens mest gåtfulla under, eller dit en synlig, kommo sent ner till frukosten och, som Coquelin-Cadet medför en doft af den galliska vanligt, möttes af förebråelser.
Jag blef knapt esprit ' en från Moliéres hus.
öfverraskad, då jag icke långt derefter fick höra, Publiken?
Ja, nyfikna dagdrifvare — idioter att en af dem skyndsamt lemnat landet för att af den patenterade sorten — fans det nog undgå öppen vanära, och att den andre med godt om, men flertalet var hvad man förr i hast följde i hans spår.
Svea rikes Andra kammare benämde » intelli- Mest damer — damer med den ut- Det skulle troligen hafva förvånat systern, gens ».
som aldrig brukade försumma ett tillfälle att sökta, men på samma gång ytterst enkla ele- lexa upp sina bröder för deras skamliga upp- gans och det behagfulla, men anspråkslösa förande, att höra det hon, till en viss grad åt- sätt att vara, som utmärka den bildade minstone, var ansvarig härför; att hon, om hon parisiskan.
rätt utöfvat sitt systerliga inflytande öfver dem, Samtalens sorl dör bort, då den af röda troligen kunnat rädda åtminstone den ene bro- draperier täckta talartribunen bestiges af en dern.
Om hon i stället för att fästa upp- liten böjd gestalt, som är helt och hållet märksamheten på deras fel försökt att öfver- klädd i svart: klädningen svart, mantiljen skyla dem; om, i stället för att gräla på dem för svart, hatten — liknande hallelujaflickornas att de kommo sent och oregelbundet, hon hade i frälsningsarmen — likaledes helsvart.
Den mött dem i dörren med ett välkommen; om hon lilla qvinnan sätter sig, lutar armbågarne mot hade visat något intresse för deras sysselsätt- bordet och låter ett par beslöjade, liksom ningar; om hon kunnat lockat dem att om halfslocknade ögon irra ut öfver salen.
aftnarna sjunga med sig eller läsa högt; eller, I det samma faller kandelabrarnes skarpa sken om de nödvändigt skulle gå ut för att roa sig, öfver ett ansigte, hvars grofva, härjade drag om hon hade öfvertalat dem att ibland taga henne sqvallra om, att den qvinnan lidit, umburit med sig och alltid varit villig att foga sig efter mycket.
§ Och så börjar Louise Michel.
Stämman har snarare pariseridiomets vulgära tonfall än den språkets välklang, som i och för sig dårar publiken i » Comedie Francaise », och gesterna äro sparsamma; foreläsarinnan vrider nästan oafbrutet händerna framför sig.
Hvad talar hon egentligen om?
Ja, på programmet stod: » folket och bourgeoisien », men det är ett elastiskt ämne, och hon samtalar också om allt möjligt med sin publik, dunkelt, osam- manhängande, allt som kan tjena till anfalls- punkter för hennes hat mot storborgarne — hat, nej!
Louise Michel älskar mer de för- tryckta, än hon hatar dem, hon anser vara förtryckarne.
Ä r detta en bloddrypande petro- lös som talar, denna qvinna med de blida, hjertegoda dragen?
Ä r det verkligen anarkien, tillintetgörelsen, som ropar samhället i bann?
A c k, ingen af hennes åhörare tar henne på fullt allvar, och när hon nämner ordet la revolution soeiale, gör hon det lugnt, lidelse- fritt och på ett så innerligt och vinnande sätt, den gamla, att man skulle vilja gå fram och trycka handen på henne.
Endast en del af föredraget är mer mar- keradt: när det anfaller det bestående sam- hället.
Det smärtsamma draget kring Louise Michels läppar stelnar, och det gjutes litet mer eld i ögonen, då hon talar om orättfär- digheterna mot de tillbakasatta i lifvets skumma vrår, om hur den sociala revolutionen skall ställa samfundet på en ny basis, » der rätten skall efterträda styrkan », om arfsrättens bort- tagande och om en familjeinstitution, der » kär- leken, den verkliga sympatien skall träda i den nuvarande osedlighetens ställe ».
Louise Michel saknar ej humor.
Midt i föredragets allvar afbrytes hon af disharmo- nierna från några karnevalstrumpeter, som smattra derutanför på boulevarden.
Det är j u karneval », säger hon leende, » en karneval liksom den stora, jag talar om », och tillägger allvarsamt: » men all karneval har ett slut! » Men så lyser värmen fram igen.
Hon talar om menskligheten, om upplysning åt massorna, och hon gör det enkelt, flärdfritt, med en gammal, rar mormoders lugna, värmande innerlighet, då hon berättar sagor för sina barnbarn vid skymningsbrasan, ja, med ett uttryck, som liknar förvåning öfver, att inte alla menniskor med hjertat på rätta stället äro kommunister och anarkister.
» Den mensk- liga lyckan består i att se sjukdomen, eländet minskas omkring sig » — det är den röda tråd, som genomgår Louise Michels tal.
Och när hon så med en missionärs hänförelse talar om den morgon, som hon så orubbligt tror en gång skall bräcka, då en evigt varm sol skall lysa öfver evigt vårgröna marker och evigt sälla slägten, öfver det land, som sedan ett sekel till baka hägrat i fantasiens drömmar — » den sociala republiken, det blir freden, det blir lifvet, det blir brödet! » —, då rycker en och annan bland publiken på axlarna, men den värme, den brinnande öfvertygelse, som här för ordet, eröfrar allas aktning, och flinet stannar på halfva vägen.
* * * » Ni ser förvånad ut », anmärkte min fran- ske vän, då vi åter kommit ut på boulevar- den och långsamt bortfördes af den mörka menniskoströmmen, der karnevalsgycklet rasade i sina mest groteska former.
» Ni väntade er carmagnolen, och ni fick höra en fredshymn.
Louise Michel är från början till slut hvad vi kalla une femme de coeur, det är lösningen på gåtan.
Vid sidan
h illas ett .tum mor l / ockan under hela q v a r l a l e t.
För hvarje 6-tal abon- nenter, s o m s a m l a s, och f ö r hvllka afglften Insändes till Redaktionen af af intelligens och bildning eger hon en vekhet, en medkänsla för de svaga och förtryckta, som hos henne blifvit till fanatism.
Hon vet knappast sjelf, hvad hon utslungar i sina brandröda tal; hon vet endast ett: att hon lider af de fattigas nöd, och att hon vill af- hjelpa den.
Medan hon var lärarinna i Adeloncourt — det var långt före hennes deportation till Nya Caledonien — lät hon barnen börja och sluta läsningen med afsjungaude af marseljä- sen.
Vid barnens strof: Nous entrerons dans la carriére Quand nos ainés n ' y seront plus, föllo de alla på knä, den sjöngs solo af en af de minsta.
Och både barnen och lärarin- nan fingo oftast tårar i ögonen.
Inspärrad i fängelse här i Paris, gjorde hon godt, vårdade de sjuka och tröstade de bedröfvade — och de utverkade hennes be- friande.
Louise Michel är de fattigas afgud, och hennes legend skola de länge bevara.
Hon hade vunnit, om icke min öfvertygelse, så mitt hjerta, den gamla.
Hemkommen, tog jag ned porträttet af la vierge rouge och kastade det på elden.
Alvar Min lilla Arfwidsson.
bofink.
Ett barndomsminne.
t det stora ä p p e l t r ä d e t || T v å s m å f o g l a r h a d e b y g t; L i l l a g r å a bofinkshonan T i t t a r s t u n d o m fram så s k y g t.
Hennes vackra fogelmake H a n v a r ej så r ä d d.
N e j, v i s s t!
H v a r j e d a g h a n troget k o m m e r F r a m till husets förstuqvist.
O c h åt h o n o m d e r j a g h a d e N å g r a s m u l o r hvarje g å n g, Så i gengäld han m i g skänkte Liten vacker fogelsång.
D å s å s m å n i n g o m j a g lärde L i t e t a f h a n s s p r å k förstå, M y c k e t, m y c k e t h a n förtäljde, J a g satt tyst o c h h ö r d e p å.
A f d e n stora v i d a v e r l d e n H a n så m y c k e t h a d e set!, O c h u p p å hans v a c k r a s a g o r A l d r i g, a l d r i g b l e f j a g mätt.
O c h h a n s j ö n g o m söderns länder, D e r, s o m solen är så v a r m, M e n när så h a n q v a d o m n o r d e n, Hjertat s l o g uti m i n b a r m.
D å han sjöng o m aftonhimmeln O c h o m månens milda glans, O c h i själens djup h a n v ä c k t e H v a r j e k ä n s l a, s o m d e r fans.
— Satt en d a g j a g v i d m i t t fönster, J a g så v ä l d e n d a g e n m i n s, H e l t förbittrad d å j a g t ä n k t e; » I n g e n v e r k l i g g l ä d j e fins; K a n v ä l något väsen k ä n n a S i g till freds m e d lifvet h ä r?
K a l l t o c h r u s k i g t är det u t e, I n n e k n a p p a s t bättre är. » D å sågs lilla f o g e l n k o m m a, G e n o m v å t från trädets höjd, Satt ' s i g p å en qvist att qvittra U t sitt hjertas stora fröjd.
T y h a n s lilla g r å a m a k a S i n a tvänne ä g g h a r k l ä c k t, O c h m e d t v ä n n e fogelsöner N u förökad är h a n s slägt.
IDUN I dun, erhållet eit gra ti » exemplar for hela den tid, under hvilken abonn t men tet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 6, torde prenumer a H a n sin l y c k a m i g förkunnar, G l a d t h a n j u b l a r a f full hals A t t d e andra foglar g r ä m a, S o m ej e g a n å g o n alls.
Man bör välja en rund hatt med ej för litet brätte af lätt filt och sätta en slöja på den.
K o m en fogel så till h o n o m, D e r h a n satt så g l a d o c h nöjd, O c h d e n andra f o g e l n s p o r d e: » K a n d u s j u n g a utaf fröjd, S o m är v å t o c h g e n o m f r u s e n?
» - » Är d u nöjd, så är du g l a d, Oförnöjsam h a r ej g l ä d j e!
» S å m i n lilla f o g e l q v a d.
L i l l a bofinkshanens qvitter G i c k till djupet a f m i n s j ä l!
A n d e n oförnöjda f o g e l n V a r j a g n å g o t bättre väl?
N e j, m e n h ä r j a g fick e n lexa, S o m j a g säkert länge mins.
Aldrig, aldrig mer j a g säger: I n g e n v e r k l i g g l ä d j e fins.
— S e d a n dess h a år försvunnit, F o g e l n borta länge se ' n.
O c h h a n s b å d a raska söner H a n o g barn o c h barnbarn r e ' n.
- I mitt inre föll en g n i s t a, O c h d e n r i k l i g n ä r i n g fann.
— - O, o m blott en g å n g j a g kunde S j u n g a, sjunga såsom h a n!
Gunlög.
) u är restiden inne; den sköna sommar- luften lockar ut från det trånga hem- met, ut att se en liten kant af verlden, ut att låta nya vindar blåsa en till mötes.
Nu när kappsäckarne på så många håll packas för lusttripp eller långtur, kunde det j u vara på sin plats, att Idun sprakade litet med sina läsarinnor, om huru en dam lämpligast bör utrusta sig för en resa.
Ju mindre omsorg man behöfver ha för sin drägt, dess mera ostörd kan man hänge sig åt sina reseintryck.
För 4 å 5 veckor kan man mycket väl reda sig med en hand- koffert.
Hufvudsaken är, att de plagg man tar med sig äro nya och af godt tyg.
Koffer- ten kfin gerna vara en lätt pappkoffert, klädd med starkt läder- eller tygöfverdrag, hvarpå egarinnans namn och bostad böra stå med stora bokstäfver.
En plädpåse af ylletyg, juteväf eller dylikt är ett praktiskt ting.
Härtill tages ett lagom stycke tyg, omkring 70 centimeter långt, som rynkas samman i ändarne (med hufvud).
På långsidan sättas omkring 6 knappar till att sluta den med, och utanpå anbringas en ficka med lock och knapp för resehandboken.
A f linne och andra underplagg tar man så litet som möjligt.
Till resdrägt väljer man en enkel beige- eller annan yllekjol, grå eller brunaktig, då dammet ej synnes derpå, och för table dlidtén eller liknande tillfällen tar man med sig en bättre kjol, om sommaren t. ex. en svart spetskjol, som är lätt och ej skrynklas mycket.
Har man ytter- ligare utrymme, kan man äfven taga en äldre mörk kjol och ett tricotlif med sig för hvar- dagsbruk och nattresor.
A f utanplagg behöfver man ett, som ej är för tunnt, och en reskappa till skydd mot dam och regn.
Pläden bör vara lätt och varm.
Man bör ha ett par stöfletter med tjocka sulor och ett par promenadskodon; både dessa och stöflet- terna böra ha låga, breda klackar och passa väl, för att ej genera fötterna.
Dessutom ett par helt lätta och rymliga skor, som man kan taga på om aftonen och låta benen hvila ut i.
Man tar endast en en-tous-oas för både regn och s o l med sig, och denna bör ha ett starkt skaft, så att den äfven kan nyttjas som promenadstaf.
Till reshandskar väljer man gants de Suéde, men man tar dessutom med några par medel- ljusa glacéhandskar.
Väfda handskar duga ej, då dammet tränger igenom dem; de gä fort sönder, och händerna solbrännas mycket i dem.
Toalettväskan förser man med alla nöd- vändiga artiklar såsom kammar, borstar, tand- och nagelborste, tandpulfver, tvål, svamp, en flaska eau de Cologne, en med glycerin och en med benzin till att borttaga fläckar med och dessutom rismjöl och pudervippa.
Rent rismjöl är oumbärligt på fotturer, då det be- varar huden från att brännas upp af solen.
Skulle man likafullt blifvit utsatt derför, bör man o m a f t o n e D, innan man går till sängs, ingnida ansigtet med glycerin och strö ris- mjöl öfver.
Hettan i huden är då försvun- nen till morgonen.
Litet häftplåster och ett litet resapothek äro heller ej ur vägen att ha med sig.
Syväskan förser man med svart, grof och fin, liksom hvit tråd, litet svart silke och litet af samma färg som drägten, svarta och hvita band, kautschukband, en korsettsnodd, litet stoppgarn till strumporna, linneknappar, handskknappar, hårnålar, svarta och hvita knappnålar, sy- och stoppnålar, säkerhets- nålar, sax och en liten hornsked, under det man alltid bär knif med korkskruf och fick- kam på sig i fickan.
Litet gammalt linne är nyttigt att ha med.
Denna innehållsrika syväska bör man alltid, liksom toalettväskan, ha i plädpåsen tillsammans med resspegeln och nattlinnet, som lägges in i en negligé- påse.
Ett litet lågt dricksglas får också godt rum.
Resbläckhornet packar man in i en af stöfletterna och papper, kuvert och penna i en portfölj.
Af smycken bör man utom uret endast taga med en enkel, vacker brosch och ett armbaud, ty för det första anses det ofint att belasta sig med smycken på en resa, dess- utom får man ofta betala mera af denna grund, i synnerhet i södern, der man är van att anse menniskor, som bära mycket guld på sig, för rika.
Man bör i sin portmonnä bära endast så mycket pengar på sig, som man ämnar an- vända inom tvänne dagar.
D e öfriga res- pengarne har man inlagda i ett stycke vax- duk i en ficka i flanellsunderkjolen, hvilken för säkerhetens skull sys igen med starkt garn.
Besväret att sprätta upp sömmen är icke stort, och detta sätt att bevara sina penningar bättre än att bära dem i en pung om halsen.
När man om morgonen tvättar sig och lägger pungen ifrån sig, kan man allt för lätt glömma den, under det man icke glömmer att ta kjolen på sig.
Att taga en grof handduk med sig är j u icke alldeles nödvändigt, men den kommer ofta väl till pass.
Man lägger den till skydd mot dam öfver den ena färdigpackade sidan af kofferten, medan kamkoftan kan göra samma tjenst på andra sidan.
Kikaren hän- ger man antingen öfver skuldran eller sticker den i plädpåsen.
Man för naturligtvis med sig en anteck- ningsbok med almanack, på hvars första sida egarinnans namn står; i en sidoficka kan man ha visitkort.
I boken inför man sina
Endast en sida af papperet bör utgifter och dagligen i korta drag dagens händelser.
Äfven är synnerligen praktiskt att i början af boken införa en förteckning på alla de saker, man tagit med sig på resan.
* * * Som just i sommar helt visst mången af våra läsarinnor sträcker färden till Paris, den stora verldsstaden vid Seine, hvilken med sin storartade exposition för närvarande lockar hundratusenden och åter hundratusenden främ- lingar, vilja vi afsluta denna lilla uppsats med att lemna några praktiska vinkar för ett fjorton dagars uppehåll i Paris.
För den, som reser till Paris för att vistas der en kortare eller längre tid, är det alldeles nödvändigt att hafva någon kunskap i franska språket, liksom man bör på förhand hemma noga studera en plankarta öfver den stora verldsstaden med dess omnibus- och spårvagns- linier.
Bästa restiden är under vanliga år maj månad, ty då äro teatrarna ännu icke stängda, vistelsen i Paris är då angenämast, och man blir i tillfälle att få se riktigt pari- serlif på boulevarder och promenader, som då uppsökas af hela den eleganta pariserpubliken.
Dertill kommer, att just i maj månad öppnas och visas » le Salon », den årligen återkom- mande konstutställningen.
För i år gäller emellertid ett undantag, då expositionen först under högsommaren kan hinna blifva fullstän- dig och helt i ordning.
Ensamma damer kunna, om de ej i sätt och drägt sticka af mot andra, visa sig allena nästan öfver allt med undantag af på afton- konserterna i sommarlokalerna och på de billi- gare platserna i sekundateatrarna.
I sällskap med andra damer kunna de mycket väl till och med sent på qvällen gå på gatorna.
Pari- saren är alltid synnerligen höflig och oroar en- dast i ytterst sällsynta fall en dam, som går sin väg lugnt och stilla fram.
Dessutom må anmärkas, att kuskar, omnibuskonduktörer och sergeants de ville i regel äro utsökt artiga och förekommande, allrahelst dä de hafva en främ- ling för sig, hvilket de naturligtvis genast för- stå af uttalet.
Specielt till ordningens upp- rätthållare kan man vända sig för att erhålla anvisningar och upplysningar.
Det är icke svårt att finna sig till rätta i Paris.
Den egentliga staden ligger på båda sidor om Seinen.
Kundt omkring densamma drager sig den breda boulevard intérieur, som åter sönderfaller i fiere smådelar med andra namn (B. de la Madeleine, B. des Italiens, B.
S:t Germain e t c).
Två punkter på denna bou- levard intérieur, nämligen place de la Con- corde och place de la Bastille, äro samman- bundna genom rue de Rivoli, som går längs efter Seinen.
Denna skärs i rät vinkel af boulevard Sebastopol.
Dessa boulevarder till- samman bilda på stadsplanen en i fyra nästan lika stora delar delad cirkel, der boulevard intérieur är periferien och rue de Rivoli och boulevard Sebastopol utgöra två mot hvar andra vinkelräta diametrar.
Utanför boulevard intérieur ligga några förstä- der (faubourgs), som åter inneslutas af en cir- kelformig boulevard (boulevard exterieur).