Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lagen har endast, med afseende på vissa allmänt förekommande aftal, bestämt den verkan, dessa under deras vanligaste form medföra, utan att kontrahenternas rättighet till särskilda stipulationer blifvit dem derigenom i någon mån betagna.
Lagens stadganden om borgen utgöra ej heller något hinder för den enskilde, att ikläda sig ansvar för annan mans gäld, under hvilken form han helst behagar, och, äfven om nämnda stadganden upphäfdes, skulle borgensförbindelserna ej dermed vara tillintetgjorda.
Deras verkan beror nemligen af löftesmännens frivilliga utfästelse, ej af lagens bud, och deras omfattning af löftesskriftens innehåll.
Grunden för deras uppkomst och tillvaro ligger ej heller i lagen, utan i den enskildes behof och inbördes förhållanden, folkets vanor, vedertagna kreditbruk, och icke minst i pennmge-anstalternas utlåningssätt.
Lagen har endast beredt ordning och säkerhet i afseende på verkan af borgensförbindelsen under två af dess vanligaste former; och denna obestridliga fördel för den allmänna krediten, i dess nuvarande skick, skulle gå förlorad, om lagens stadganden angående borgen helt och hållet eller till någon del undanröjdes.
Öm man kunde påstå, att borgensförbindelserna kommit nr bruk, så förefunnes ett verkligt skäl att föreslå upphäfvande af nämnda stadganden såsom öfverflödiga; men nu grundar man i stället ett dylikt förslag på den omständigheten, att de alltför ofta tillämpas, hvilket just bevisar deras behöflighet.
Så vida motionärernes förslag har den vidsträcktare syftningen att betaga borgensförbindelsen den verkan, som öfveronsstämmer med löftesmännens i densamv ma uttryckta vilja, och att sålunda i viss mån förbjuda dylika förbindelser, så rigtas dermed ett angrepp emot aftalets frihet, som otvifvelaktigt måste förfela sitt mål.
Menniskornas naturliga rättighet att sins emellan fritt öfverenskomma och afhandla i sina enskilda förmögenhetsförhållanden har nemligen allt för djupa grunder för att kunna med ett lagbud upphäfvas, och Staten motsvarar illa sin uppgift i afseende på rättstillståndets bevarande, då lagens skydd för ingångna förbindelser förvägras dem, som derpå göra anspråk, eller lagen till och med motverkar uppfyllandet af frivilligt åtagna förpligtelser.
Det är icke heller svårt att förutse, huru ett dylikt förbud skulle eluderas, så länge beliofvet af borgensförbindelserna praktiskt gjorde sig gällande.
Åtskilliga penningeanstalters försök att motverka borgensväsendet hafva nemligen redan fästat allmänhetens uppmärksamhet på de medel, som för sådant ändamål kunna begagnas, och hvilka hufvudsakligen äro trenne, nemligen: användande af vexelns form för skuldförbindelser, hvarvid accepten och endossementet fullkomligt ersätta borgensförbindelsen i dess strängaste form, skuldsedelns undertecknande af löftesmännen, jemte gäldenären, såsom medgäldenärer, och slutligen utbyte af fingerade skuldsedlar att begagnas såsom vid gäldenärens skuldsedel bilagda hypothek.
Genom ett onaturligt förbud skulle man sålunda framkalla en falsk form för löftesmännens ansvarighet; men det kan ej vara tvifvelaktigt, hvilketdera som är för allmänna krediten nyttigare, antingen att hvarje transaktion har sin naturliga form och sitt egentliga namn, eller att en viss förbindelse, nemligen borgens - 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 56. förbindelsen, tvingas att alltid förekomma under en förklädnad, till följd hvaraf dess hemliga närvaro kunde vid hvarje lånetransaktion befaras.
På dessa nu anförda skäl får Utskottet vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner måtte af Bikets Ständer lemnäs utan vidare afseende.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 1866. kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ett lagstadgande angående belåning af varor, som af egaren blifvit under visst vilkor hos annan man eller allmän inrättning i förvar upplagda.
I en hos Vällofliga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 156) har Herr Waern anhållit om en förklaring eller ändring af nu gällande lags bestämmelser angående varubelåning.
Detta ord vore väl okändt för vår allmänna lag, men derpå tillämpliga föreskrifter återfunnes i 10 och 17 Kapitlen Handelsbalken och man lunne af dem att lagstiftaren endast tänkt sig t vänne fall af lån mot säkerhet eller förmånsrätt i varor, det ena, då de enligt 10 Kapitlet 1 § Handelsbalken sattes i pant, i hvilket fall enligt 17 Kapitlet 3 § Handelsbalken den, som hade panten i händer, derutur njöte betalning framför alla andra, och det andra, då någon gåfve förlag att dermed drifva bergsbruk eller andra sådana verk, då han enligt 7 § i sistnämnda Kapitel njöte förmån till det, som dermed vore tillverkadt.
I det förra fallet förutsattes således att panten blifvit satt i långifvarens händer, i det andra att den stadnade hos låntagaren och vore till hans fria förfogande.
Men tvistigt vore huruvida någotdera af dessa fall passade för eller kunde utan lagförklaring af hvad som med »pant i händer» förstodes göras tillämpligt för varubelåning i större skala.
Banker Lag-Utskottets Betänkande N:o 56.
9 Banker och kreditinrättningar kunde ej förutsättas tillika vara magasinsegare eller villiga att för låntagares varpr i sitt namn hyra magasiner och åtaga sig ansvar för den skötsel, varorna möjligen under lånetiden kräfde.
Ej heller den enskilde kapitalisten kunde, utan i högst få undantagsfall, dertill hafva lust.
Något sådant hinder mötte icke vid formen af förlagslån, men den säkerhet sådana lån medförde vore alltid oviss samt svår att kontrollera, och den förmånsrätt, de skulle lemna, nästan alltid vid tillämpningen underkastad tvist.
Ingendera af dessa former för varubelåning kunde således motsvara affärslifvets behof, men en tredje och vida ändamålsenligare gåfves, som i utlandet vore mycket bruklig och äfven hos oss, ehuru endast i alltför inskränkt mån, förefunnes.
Det vore belåning af varor i allmän inrättnings eller tredje mans förvar, mot så kallad låne-attest (i England Dock-warrant) eller bevis, utan hvars företeende och återlemnande de ej utlemnades och hvars lagliga besittning för innehafvaren medförde säkerhet i varan för det lån, han mot beviset lemnat.
I Sverige funnes sådan lånerätt för nederlagsgods enligt § 105 af nu gällande Tull-stadga och för jern- och vågeffekter, upplagda på metallvågarne, enligt Kongl. Förordningen af den 18 Februari 1735, och öfriga derom, sednast år 1830, gifna stadganden.
I båda fallen vore det en undantagslagstiftning, inskränkt i förra fallet till utländskt, tullpligtigt och på nederlag upplagdt gods och i det sedm.re till på vågen upplagda jerneffekter, för hvilka dessutom ytterligare tillkomme att belåningsrätten vore inskränkt till en enda långifvare, nemligen Rikets Ständers Bank.
Det funnes dock icke något tänkbart skäl, hvarför icke tullfria varor likaväl borde få belånas på detta sätt, som tullpligtiga, förtullade likaväl som oförtullade, inhemska såväl som utländska, varor af hvad slag som helst, hvarpå en långifvare ville lemna lån, lika väl som jerneffekter; eller hvarför rättigheten att på någon viss vara lemna lån skulle vara ett monopol för Rikets Ständers Bank.
Affärslifvet kräfde i detta som i andra fall full frihet, och hvad som i sig sjelft vore oskadligt och allmänt nyttigt, horde icke vara meddelst tull- och bank-lagstiftning tillkomna undantagsfall, hvarigenom just tvifvel uppstode huruvida det, som för vissa varor och en viss låne-inrättning blifvit särskildt stadgadt, kunde vara för alla varor och hvilken låne-inrättning som helst genom allmän lag tillåtet.
Inom den inskränkta utsträckning lån på varor, upplagda på städernas vågar, erhållit, hade emellertid, för hvad städerna Stockholm och Göteborg anginge, lånesättet erhållit en utveckling, som nu af mångårig erfarenhet visat sig vara af synnerligt gagn för affärslifvet, utan att tredje mans rätt derigenom på något sätt förnärmats eller kunnat förnärmas.
Det vore nemligen den frihet, som blifvit medgifven att utan låneattestens förnyande eller omskrifning få utbyta det ursprungligen belånade jernet emot annat, så att till exempel en köpman, som på 10,000 centner stångjern erhållit ett lån, kunde, då ytterligare 1,000 centner blifvit af honom vågförda, sälja eller skeppa 1,000 centner, utan afseende på om de blifvit vågförda före eller efter det vågattesten afgafs.
Och då den, som sjelf erhållit pant i händer, otvifvelaktigt deruti hade förmånsrätt, ehvad panten lemnades emot lånet eller först sedermera till säkerhet för ett förut erhållet lån, utan att annan skriftlig afhandling derom behöfdes än den handskrift, som till egarens säkerhet att varan hade natur af pant, skulle af den, som panten i händer lått, tagas, så borde ock samma frihet kunna medgifvas, då Bilt. till B.
Brot. 1865 <& 1866. 7 Sami. 1 Afd. 17 Hafi ‘2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 56. annor man eller allmän inrättning i hans — långifvarens — stad och ställe mottoge panten.
Huruvida viss bestämd vara eller viss qvantitet af viss sorts vara vore det, som i pant sattes, blefve naturligen föremål för aftal mellan långifvare och låntagare och komme att i det bevis, varu-emottagaren afgåfve, intagas utan att behöfva vara föremål för särskild lagstiftning.
Motionären föreslår på dessa skäl, natt Rikets Ständer ville för sin del besluta den lagförklaring att, då vara blifvit af egaren bos annor man eller allmän inrättning till förvar upplagd, skall bevis derom med förpligtelse för den, som varan i förvar mottager, att icke utan mot bevisets återställande utlemna varan, eller viss i beviset uppgifven qvantitet af sådan utaf den, beviset undfår, upplagd vara, för bevisets lagliga innehafvare medföra samma förmånsrätt till varan, eller den i beviset upptagna qvantiteten af sådan vara, ehvad den blifvit före eller efter tiden för bevisets utfärdande i förvar satt, sorn i 17 Kapitlet 3 § Handels-Baiken är för den, som bäfver lös pant i händer, föreskrifven-, eller, om detta ej ansåges vara föremål för lagförklaring, att den förändring af eller det tillägg till nu gällande lag måtte beslutas, hvarigenom det uppgifna ändamålet kunde vinnas.
Utskottet har åt denna framställning egnat den uppmärksamhet, som ämnets vigt onekligen kräfver, och skulle, derest nu gällande stadganden och de i lagskipningen obestridt antagna grundsatser ej hade synts Utskottet för ändamålet fullt tillfyllestgörande, ej hafva tvekat att föreslå sådana nya bestämmelser, som kunde underlätta och betrygga varubelåningen.
Då Utskottet emellertid icke funnit några nya föreskrifter af behofvet påkallade, åligger det Utskottet att redogöra för de skäl, som föranledt detta resultat.
Om man ur rättslig synpunkt betraktar de transaktioner, hvarom här är fråga, ingå i hvar af dem två särskilda aftal; det ena ett depositionsaftal emellan varuegaren och en depositarie, vare sig en enskild person eller en allmän inrättning, — och det andra ett försträckningsaftal emellan varuegaren såsom försträckningstagare och en försträckningsgifvare, hvilken såsom pant emottager ett af depositarien under form af låneattest utfärdadt depositionsbevis.
Det måste nu bero uteslutande på vederbörande kontrahenters omtanka och samtycke, att det förra aftalet så inrättas, att dels varuegaren kan genom låneattestens öfverlemnande på innehafvaren af densamma transportera sin rätt till varorna, dels ock varuegaren förbehåller sig rättighet att utan låneattestens återställande, men med enahanda förbindelser för depositarien emot låneattestens innehafvare, utbyta deponerade varor emot samma varubelopp af samma slag, hvarom naturligtvis låneattesten måste innehålla upplysning; om ett dylikt aftals verkan behöfver lagen ej meddela någon bestämmelse, emedan densamma följer omedelbart af kontrahenternas samtycke och låneattestens innehåll.
Men då genom detta aftal depositionsattesten erhållit karakteren af en depositariens löpande förbindelse, som han är skyldig att emot innehafvaren fullgöra, så följer deraf, dels att den ursprunglige varuegaren ej kan fordra varornas utbekommande med mindre än att han tillika återställer den utfärdade låneattesten, dels att försträckningsgifvaren, hvilken såsom handfången pant innehar samma låneattest, äfven har rättighet att af depositarien fordra fullgörande af den förbindelse, som är vid attesten fästad.
Under sådana omständigheter är försträckningsgifvarens säkerhet tillgodosedd derigenom att han innehar attesten, hvilken är pant, och någon förmånsrätt i sjelfva varan behöfver ej i lagen tillerkännas honom, emedan för sträckningstagarens försättande i konkurstillstånd ej kan inverka på det rättsförhållande, som eger rum emellan depositarien och försträckningsgifvaren såsom innehafvare af låne - Lag-Utskottets Betänkande N:o 56. 11 attesten.
Den sednare har alltid att fordra varubeloppet af den förre, och försträckningstagarens borgenärer kunna lika litet som denne sjelf utbekomma varan i saknad" af låneattesten.
Det torde häraf vara uppenbart, att dylika transaktioners verkan beror ensamt af kontrahenternas samtycke och öfverenskommelse samt al låneattestens fullständighet i alla för dessa transaktioner väsendtliga afseenden.
Nu kunde det val, då dylika transaktioner äro långt ifrån sällsynta och af synnerlig vigt för den större handeln, synas nödigt att, såsom i afseende på andra aftal af liknande beskaffenhet skett, någon bestämmelse meddelades, hvarigenom åt dem kunde beredas en allmän form och deras verkan göras mera oberoende af de noggranna stipulationer, som för närvarande äro af nöden vid dylika aftals uppgörande; men dåden säkerhet, som genom pantsättning af en låneattest beredes fordringsegaren, helt och hållet beror af depositariens noggrannhet, redbarhet och vederhäftighet och till följd deraf låneattester (dock-warrants) icke torde kunna vinna något allmännare användande såsom kreditmedel i andra fall, än då vågar eller allmänna magasiner ersätta bristen på lämpliga enskilda depositarier, samt icke alla varor äro af beskaffenhet att lämpa sig för varubelåning, så skulle möjligen ett allmänt stadgande i detta ämne förvilla allmänhetens omdöme i afseende på den praktiska nyttan af detta slags pantsättning samt leda till missbruk af densamma; och det har derföre synts Utskottet lämpligare att de serskilda bestämmelser, som kunna vara behöfliga, hafva sin plats i reglementen för de institutioner, som för det ifrågavarande ändamålet äro eller kunna blifva inrättade.
Så har äfven denna sak hittills blifvit betraktad af lagstiftningen.
Endast för de fall, då Staten genom sina organer inlåter sig i dylika aftal med enskilda, har det nemligen blifvit stadgadt, på hvilka vilkor aftalet må från de offentliga myndigheternas sida slutas.
Af denna art äro de af motionären omförmälda bestämmelserna i Kongl. Kungörelsen angående åtskilliga föreskrifter i afseende på jern- och våg-effekter, som i Banken belånas, den 13 Februari 1830, samt om belåning af nederlagsgods i Kongl.
Tull-stadgan den 7 December 1860; men dessa ekonomiska författningar kunna ej afse att bestämma dylika aftals rättsliga verkan och af deras tillvaro följer derföre ej heller, att, på sätt motionären synes hafva antagit, andra rättsgrunder skulle gälla för enskilde emellan träffade aftal af enahanda beskaffenhet.
Såväl i det ena som det andra fallet måste förhållandena bedömas efter allmänna lagen, och då domstolarne icke tvekat att i de fall, då Staten medverkar antingen såsom försträckningsgifvare eller depositarie, erkänna pantsättningens verkan, så lärer samma resultat äfven kunna förväntas af de transaktioner, som på enahanda grunder uppgöras emellan enskilde.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att den ifrågavarande motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservationer: af Herr Henschen och af Herr Bovin.
Lag- Utskottets Betänkande N:o 57. 1 Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Maj 186 6, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändrad lagstiftning angående 'panträtt i lös egendom.
Motioner angående ofvannämnda ämne hafva vid innevarande riksmöte blifvit väckta inom, Vallöf. Borgare-Ståndet: af Herr Gahn (motionen N:o 136) samt inom Hedervärda B onde-Ståndet: af Riksdagsfullmägtige Anders Pehrsson från Christianstads län (motionen N:o 113) och Garl Anders Larsson från Östergötlands län (motionen N:o 326).
Lag-Utskottet, som lått emottaga remiss af dessa motioner, får öfver dem härmed afgifva sitt vördsamma utlåtande.
I den mån näringarne utveckla sig, framträder alltmera behofvet af kreditlagar, som kunna bereda näringsidkarna en ökad tillgång på nödigt rörelsekapital, och i den mån affärsförbindelserna inom samhället utvidgas samt dermed afståndet emellan kapitalisten och näringsidkaren ökas, och i följd deraf den personliga bekantskapen minskas, visar sig den uteslutande på kännedom om låntagares oell löftesmäns personliga egenskaper grundade personalkrediten allt mindre tillräcklig att ensam kunna förmedla den vexelverkan emellan kapitalet och arbetet, som är för samhällets ekonomiska förkofran oumbärlig.
Kapitalisten måste under sådana förhållanden merändels förlita sig på den säkerhet, som ligger i låntaga Bih. till It.
Prot. 1865 Sf 1866. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 1 Lag-Utskottets Betänkande N:o 57. rens egendom, och härigenom uppkommer pantaftalet, hvars ändamål är att genom hänvisning till gäldenäreus förmögenhet eller viss del deraf bereda långifvare!) dea ytterligare säkerhet, som han kan anse för sig nödvändig.
Realkrediten vinner derföre under samfundsförhållandenas utveckling cu allt större betydelse, och de lagar, som betinga densamma, kunna icke i längden förblifva på samma ståndpunkt som under tider, då affärsverksamheten var sluten inom trängre kretsar och bchofvet af förlag just till följd at den närmare förbindelsen emellan förläggare och näringsidkare kunde genom personalkrediten ensam tillfredsställas.
Härvid bör emellertid iakttagas, att realkrediten icke bchöfver eller kan vara grundad på någon absolut säkerhet, och att den realsäkerhet, som genom kreditlagar kan beredas, alltid till sin verkan såsom kreditmedel blir beroende af den större eller mindre betydelse, kapitalisterne kunna finnas benägne att i hvarje fall tillägga densamma.
Så hafva lagarne angående inteckning i fast egendom icke fastställt' något i afseende på egendomarues värde bestämdt maximum, hvarutöfver inteckning ej må meddelas, ehuru inteckningar, som i anseende till den bestämda förmånsrätten öfverskrida den intecknade egendomens värde, oaktadt den strängaste lagliga verkan blifvit dem tillagd, likväl endast medföra en skenbar säkerhet.
Likaledes finues ej något hinder att lemna långifvare lös egendom såsom pant i händer, oaktadt dennas värde ej pä långt når uppnår gäldeus belopp.
Äfven af de fullständigaste panträtter, som redan finnas, har man alltså att förvänta en blott ofullkomlig säkerhet; och längre torde ej heller anspråken kunna sträckas, då fråga uppstår örn utvidgande af panträttens omfång och densammas utsträckande till nya föremål.
Man måste i det ena som det andra fallet öfverlemna åt långifvare!) att bedöma värdet af don säkerhet, som erbjuJes honom, och lagstiftningen kan i detta hänseende endast bereda en form för låntagaren att lemna den säkerhet, som står honom till huds, och hvars beskaffenhet eller värde långifvare!) sjelf må bedöma.
Om af nu anförda skäl lagstiftaren icke alltför mycket' bör fästa sig vid graden al den säkerhet, sorn genom de särskilda formerna af panträtten kati i hvarje fall beredas, utan måste nöja sig med att åstadkomma så mycken lättnad för de lånbehöfvande sorn möjlig är, så fördrar deremot rättvisan, att lagstiftningen angående panträtter icke utesluter möjligheten al dess tillämpning på de olika slag af egendom, som för densamma kunna blifva föremål.
För närvarande är panträtten under den hypotbekariska formeln fullt utbildad i afseende på fast egendom.
Deremot kan, med undantag för vissa privilegierade näringar, som få upptaga s. k. förlagslån, den lösa egendomen endast under den obeqväma lörmen af handfången pant tjena såsom liv po
I h ek för egarens gäld; och det är obestridligt, att detta förhållande är till nackdel för alla de näringsidkare, hvilka i anseende till sin rörelses beskaffenhet nödgas att hålla ett jemförelsevis större kapital bundet uti dyrbara inventarier och machinerier, stora varulager, upplag af materialier m. m. dylikt, och som sålunda nödgas att uteslutande förlita sig pä personulkrediteu samt till följd deraf i konkurrensen om de rörliga kapitalen ofta mäste stå tillbaka för de lånesökande, som kafva realsäkerheter att erbjuda.
Detta gäller såväl om köpmän, fabrikanter och handtverkare som om jordbrukare, särdeles do större arrendatorcrnc, med afseende på deras dyrbara inventarier.
Men tillfället att belåna lösegendom kan vara af vigt äfven för den mindre näringsidkaren och jordbrukaren, och beholvet. deraf låter ständigt allt. tydligare förnimma sig.
Att detta behof varit och är i till vext torde vara en naturlig följd deraf att, efter skråtvånget^ uppkäfvande, de praktiska yrkena vunnit en sådan urbild - 'Txig-TJtskottéls Betänkande N:o <57. 8 ning, att för deras rätta utöfvande hjelp erfordras af vetenskap ock konst, och att den arbetare, som förvärfvat sig högre bildning för ett yrke, ej gerna vill arbeta åt annan person, emedan han i sådant fall ej sjelf dragör hela frukten af sin skicklighet och dessutom saknar den frihet i användandet deraf, som utgör vilkor för ytterligare förkofran.
Han söker således på allt sätt att komma i tillfälle att för egen räkning drifva yrket, hvartill dock vanligen felas tillgång på nödigt rörelsekapital, och ofta har han cj annan säkerhet att erbjuda än de verktyg och matcrialior, han ämnar inköpa, samt de blifvande produkterna af sitt arbete.
Hå sätt.
Lagberedningen anmärkt, gälla samma anmärkningar äfven om nybörjaren i jordbruksyrket.
“Brukaren af annans jord“, säger Lagberedningen, “behöfvcr förlag till kreatur och redskap, jordbrukarens arbetare, om han .skall vara annat ån dräng eller stattorpare, behöfver förlag för att kunna sköta ett jordtorp, oller om han vill komma ett stycke längre i trefnad och lycka för att bereda sig ett eget hem, köpa sig en stuga, en ladugård, en ko, några fårö. s. v.“
Men äfven utan att fästa sig blott vid nödvändigheten af förlag för den, som vill arbeta sig upp till sjelfständighet i något visst yrke eller företag, kan man tänka sig en otalig mängd händelser, då den, som redan eger en mer eller mindre betydlig förmögenhet i lös egendom, scr sig tvungen att anlita andras biträde i försträckningsväg för att rädda sig ur en tillfällig förlägenhet.
Äfven för honom bör lagen lemna något medel öppet, hvarigenom han förmår att värja sig för en hotande undergång, utan att nödgas skingra den egendom, som han möjligtvis icke utan största olägenhet kan umbära.
Bchofvot af en sådan rätt. till pantsättning af lös egendom visar sig bland annat uti det länge öfverklagade förhållandet, att do s. k. lösöreköpen blifvit för sådant, ändamål begagnade och att, derigenom deri gamla vädsättningen (fiducia) oller försäljning af panten till fordringsegaren mot åtcrköpsrätt för gäldenåren, derest han inom utsatt tid betalar skulden, ånyo kommit i bruk med alla de olägenheter, som för säljarens öfrige borgenärer mäste af dylika aftal följa.
En dylik förklädnad af pantaftalot i köp torde icke kunna förekommas mod mindre, än att pantaftalot erhåller sådana nya former, som, utan att strida emot dess eget väsende, motsvarar de ekonomiska bebofven och tillr fredsställcr rättens fordringar
Det är på dessa nu anmärkta missförhållanden och bristen i lagstiftningen för panträtten, såvidt den har lös egendom till föremål, som alla de framställningar ytterst grunda sig, hvilka vid donna riksdag, likasom vid de föregående, påkallat Rikets Ständers uppmärksamhet, för pantlagstiftningens förbättrande.
Den stora fabrikanten, och bruksegaren, som redan åtnjuter do förmåner förlagsförfattningarne erbjuda, begär en revision af dessa i många utseenden föråldrade lagar.
Landtmanncn fordrar, att äfven han med sina för hvarje år allt dyrbarare inventarier skall åtnjuta pantsättningens fördelar utan att för sådant ändamål behöfva anlita de illa anskrifna lösöreköpen.
Aila påyrka rättvisa och likställighet emellan de olika näringarne.
Sjelfva lagen fordrar sitt kompletterande, för att icke till följd af sin ofullständighet blifva missbrukad.