Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H — g, hvars uppsats i sena- ste numret endast genom sin öfverskrift anger, att det skall utgöra ett inlägg i den framkastade frågan, ber jag att ytter- ligare få taga till orda, Om min pojke begärde en kortlek eller cigarretter, skulle jag på en sådan begäran utan minsta tvekan svara ett bestämdt nej.
Emellertid skulle jag nog motivera min vägran, ty jag gillar ej den uppfost- ringsmetoden att låta ett tänkande, utveck- ladt barn nöja sig med ett imperatoriskt: » du får icke » eller » du skall », utan anser att barnet ej endast har rätt, men ock nytta af att få veta, hvarför man förbjuder det ena och befaller det andra, samt att för- äldramyndigneten ingalunda nedsattes ge- nom ett resonnemang om det fördärfliga i hvad man nekar barnet.
Men nu rörde gossens begäran en sak som på intet vis skadligt kunde inverka på hans karaktär eller moralitet, och enda skälet för en väg- ran var en måhända fruntimmersaktig räd- sla för olyckshändelse.
Däraf tvekan.
Däraf frågan: » Var det rätt att n e k a?
Gossar kunna taga sig värre oråd före än att skjuta kråkor och gråsparfvar. » 377 Att skjuta till måls och, sedan man hun- nit en viss träffsäkerhet, äfven börja jaga litet är enligt min tanke för en gosse intet ondt.
Skjutskicklighet kan en gång blifva honom till nytta, om han väljer krigaryr- ket, och hvad jakten beträffar, är den ett sundt, friskt nöje, som ej demoraliserar.
T y i sin lagstadgade form få den ej anses som djurplågeri.
Att plåga ett fånget djur, det är nedrigt och afskyvärdt, och jag tror ej jag skulle finna något straff strängt nog, om jag komme på * mina gossar med något dylikt, men det har Gud ske lof aldrig händt.
Däremot att i » naturens stora g y m - nastiksal » spänna sina krafter och » run a race » med skogens åbor, det är något helt annat.
Det djur, som dör svältdöden eller råkar i rofdjurens klor är mer att beklaga än det som faller för jägarens kula.
Må mina söner gärna en gång bli skickliga skyttar, tappre krigare eller duktiga jägare!
Men finnes hågen i naturen, visar den sig tidigt, och huru länge och i hvad grad bör man hålla emot?
Jag tror att jag en gång förut i Idun påpekat faran af att föräldrar gent emot sina barn allt för mycket begagna sig af sin vetorätt i fall, där det ej gäller absolut orätta saker.
Af flere skäl bör man enligt min tanke handskas försiktigt med denna rätt, och jag vill anföra ett par sådana.
Barn äro i allmänhet enligt min erfarenhet upp- finningsrika i fråga om att sysselsätta sig på lediga stunder, och det är ett godt tecken när de äro det och ej ständigt fråga: » Hvad ska, vi göra? » Men därför att dessa upptåg och lekar så ofta kollidera med vårt eget behagliga lugn, förbjuda vi dem kort och godt.
Till en viss grad är ju detta berättigadt, men vi kunna gå för långi.
Vi kunna med våra ständiga förbud till sist kväfva barnets förmåga af initiativ, hvilket längre fram i lifvet blir till oberäknelig skada.
Vidare utsätta vi barnen genom att neka dem än ett, än ett annat, som för dem är af stort intresse, ehuru vi kun- na anse det onödigt, dumt, farligt o. s. v. för faran att ha tråkigt.
Tråkighet är en rot till mycket ondt.
Därför, när vi ej hafva något bättre att föreslå eller gifva i stället för det vi vägra, borde vi låta förbudet eller afslaget beled- sagas af en allvarlig pröfning.
Och stanna vi vid denna pröfning i ovisshet, hvarför ej rådgöra med andra föräldrar?
Detta var den tanke, som ledde mig vid framställan- det af min fråga.
Då samma fråga säkert är före i hundratals hem, kunde den ju både intressera och förtjäna meningsbyte i hemmens tidning.
När man ser, huru ganska förståndiga föräldrar redan låta sina 1 1 — 1 2 åringar få salongsgevär och 14-åringar dnbbelbössor, är frågan helt säkert ej löst med ett Alexan- dershugg, såsom P.
H — g tyckes anse utan torde nog tåla vid en liten diskus- sion.
* Några öfverblifna exemplar finnas ännu att tillgå å Iduns expedition af BARNGARDEROBEfl för innevarande år.
i postanvisning erhållas alla de under året ut- komna numren, äfvensom de återstående till årets slut.
IDUN 378 Från Iduns läsekrets.
E n rojalist.
Föremålet för min betraktelse är idealet af en ung man.
Friskhyad och välväxt, med klara blå ögon, som frimodigt blicka ut i världen.
Dess- utom hvarken röker han, dricker eller svär och lägger sig i mycket ordentlig tid om kvällarna.
Visserligen var det en tid han mycket anlitade flaskan; det låter ju rysligt nedsättande, men som förmildrande omständighet må nämnas, att det var med napp på och mjölk uti.
Många dagar ha svunnit sen dess.
Nu studerar han språk med ungdomens hela intresse och ifver, men än så länge endast det svenska och det är ju vackert så, ty han är endast två år.
Det första däraf han lärde sig var » mamma », det andra » pappa », det tredje » kungen », men sedan dess har han lärt sig mycket, mycket mera.
Både » tronprinsen » och » tronprinsessan », » pins Tal » och » pins Schen » och » pins Benandott » med mera, men mest älskar han tala om knng » Ostaj » och — förlåt — » tant Fia ».
Han är så där fa- miljär, den gossen.
Alla hans tankar röra sig omkring » tunnen ».
» Tünnen manna hästaj, tun- nen manna vagnaj, tunnen manna böckej! » Ingen visa gillas, där ej kungen är med, och när hans mamma därför sjunger för honom om » Borgmästar Munthe, han red på sin brunte », så sjunger hon i stället: » Den kära kung Oscar, han åkte i droska » och så vidare hela kungahuset igenom, som här ej kan repeteras.
På så vis öfversätter hon alla visor på fria vers, till sonens stora belåtenhet.
Också känner hans förtjusning inga gränser, och i vild hänförelse ropar han sitt hurra, hurra, hurra!
Att han sätter konungen högre än både far och mor, det syns tydligt.
Hvarifrån han fått idén, vet jag ej, om ej att kungajubileums- firandet kan vara orsaken, då konung Oscar var på » hvar mans mun », och hans, gossens, vak- nande intelligens gjorde sig ett eget litet be- grepp; alltnog en större rojalist tror jag man får leta efter, åtminstone vid den åldern.
Tuttan.
Ett t a c k till — g — g.
Det är verkligen med stor tillfredsställelse man läst eder förståndiga artikel i den mycket disku- terade tjänarinnefrågan och jag tackar eder på det varmaste för den kloka, klarseende, opartiska och fullt rättvisa belysning ni lämnat.
Det är alltsammans fullt utredt.
intet är glömdt eller halft.
Sällsynt är det äfven i denna pjunkigt ömsinta och slappa tid, då mången för att icke anses ej » följa med », förfäktar åsikter, som ett sundt förnuft nödvändigt måste hålla för, minst sagdt, enfaldiga, att finna någon kvinna, som vågar uttala sin mening, äfven om den stri- der något emot den antagna ljufva älskvärd- heten, som ser mellan fingrarne med allt, blott för att bli berömd för humanitet.
— g — g säger i sitt anförande, att tjänarinnorna uppföra sig så, att man till sist nödgas umbära dem.
Detta är just förhållandet med mig, som nu på gamla dagar, sedan jag i inånga år haft från tre till en tjänstflicka, icke mer har någon.
Emedan jag icke står ut därmed, ty en gammal matmor vill hafva någorlunda som hon är van.
Detta får man icke för tjänarinnorna nu för tiden.
Den nya jungfrun har sin egen smak; hon kan finna det vara för mycket husgeråd, som står i vä- gen, detta ändras då alltsammans, om diverse saker stufvas in i skrubbar, bäres upp på vinden o. s. v. och när man vill använda sina saker, finnas de ej tillstädes, man får leta i oändlighet, och om man vågar en anmärkning, så — flyttar hon genast.
Den sista jag hade flyttade, emedan jag framtog lappar att klippa till trasmattor.
En annan flyttade, därför att jag bad henne sopa bort dammet under en soffa i det rum, där hon nyss sopat.
En flyttade, emedan hon ej kunde äta den simpla maten; hon svalt, ty icke kunde hon äta sill och potatis till frukost, då hon var van att äta ägg och biff, icke heller välling till middagen — det skulle vara buljong med pastejer.
Mjölk kunde hon ej dricka, endast öl.
Jag kände en himmelsk lättnad, då dörren slöts efter henne.
Deras gensvarighet, själf rådighet, romanläsning (med boken gömd i sängen), olydnad och näsvis- het trotsa all beskrifning.
Allt skall gå efter deras pipa för husfridens skull.
Då de därtill äro med i en mängd föreningar, så att de sällan äro hemma, och då de äro så fina, att de ej kunna håila rent i köket, » ty de smutsa ner sig », då må man väl fråga, hvad man skall med en tjänarinna, på hvilken man själf får passa upp?
Börja de sen på att skrifva 1897 i Idun.
Det vill säga göra allt utom sin skyl- dighet, då måtte väl måttet vara rågadt.
Nej, tacka vill jag hjälpgummorna, de äro myc- ket att föredraga; de stackarna hafva slitit ondt och veta att sätta värde på en ordentlig inkomst.
Och det bästa är att husgeråden få stå på sin bestämda plats.
» Ett m o d e r n t h e m ».
Hvad är Isa?
Hon tyckes vara antik, lika- som hennes möblering af ett hem, men en ungmö är hon dock, ty hon talar om hvad hon önskar i » lysningspresent ».
Hennes sätt att bedöma ett hem är särdeles öfverlägset i formen, men klent och motsägande i praktiken, och en närmare granskning torde lättast bevisa detta.
Utgående från den förutsättningen att det hem hon klandrar, och det hon själf tänkt sig, är tillfinnandes i Stockholm eller annan större stad, får hon väl nöja sig med den storlek bygg- mästaren gifvit rummen, och följaktligen äfven sängkammaren, äfven om den icke är » stor, luf- tig och solig ».
Hvarför möbleringen helst bör vara antik och med gravyrer på väggarne, är ett påstående, som tarfvar bevis, ty mer eller mindre smakfull, kan det ej kallas.
Salen får ej vara stel, men med de 4 stora, tunga Lutherstolarne kring matbordet, hvilka måste flyttas eller vridas hvarje gång man sät- ter sig eller stiger upp, hvilket för ett klent fruntimmer isynnerhet nog i längden blir tröt- tande, är stelheten gifven.
Den klandrade unga frun äger pengar, men ett gammalt skåp skall tagas från någon liten stuga och fiffas upp med tennbeslag, hvilket skall vara bättre än en ny, snygg, omsorgsfullt arbetad skänk (buffet, gudbevars 1), endast därför att någon annan kan råka ha en liknande.
Så- dana finnas tvärtom i alla storlekar och i de mest växlande former, hvarföre denna fruktan synes onödig.
Gamla smaklösa tennsaker och gamla formlösa messingslampetter skall det vara för att vara riktigt antikt!
Den klandrade salongen var för fullproppad, men Isas salong kan ej bli för fullproppad — där skall råda ett förtjusande kaos, men intet billighetskram, bara verkliga konstsaker, hvilka äfven de anskaffas » från någon auktion eller nå- gon undangömd möbelaffär »
Tapis- seriarbeten äro förunderligt nog förbjudna, ty där- med sysslade dock antikens finaste damer så mycket, I en sak är Isa dock modern, hvilket man får veta af möbleringen i hennes blifvande mans skrifrum, där hon ämnar, såsom en nutidens k-ünna anstår, draga sina bloss i sällskap med honom.
Man skall icke tvista om tycke och smak, och i alla tider har det funnits och kom- mer ' det att finnas människor, som anse tiden vara ond och i intet tåla jämförelse med den förgångna.
Men om man utan inverkan af för- utfattad motvilja mot allt nytt dock vågar påstå, att nutiden verkligen Jean bjuda på något bättre än den gamla, så må Isa ursäkta de kvinnor, som finna sig väl i nutidens komfort och äro tack- samma för alla de behag ett nutidshem skänker — i äfven de föraktade små » plysehpuffmöblerna ».
Isa synes vara ett af de farliga frantimmer, som genast vid inträdet i ett hem med forskande och klandrande blickar öfverfara allt, utan att betänka att ett hem för att vara trefligt måste ordnas så, att det främst passar dem, som dag- ligen vistas däri, att allt är till hands utan för mycket besvär, och icke blott för att tjusa be- sökande.
Isa tycker om att slå ikring sig med fraser och en god portion af viktighet, men fastän en- kel och blygsam har jag dock velat i någon mån bemöta hennes fantasier.
T j ä n a r i n n ef r å g a n.
Nu orden måste som ärter rulla!
Tre dussin spalter vi pratat fulla och Gud vet när det en gång blir slut — Nu är det frågan om » tjänarinnor », som sysselsätta oss, svenska kvinnor, och hardt när riktigt oss slitit ut.
Vi vändt den frågan på alla leder, •vi vändt den upp och vi vändt den neder, sa ut som in och så bak som fram.
Vi diskuterat och resonnerat, vi dissikerat och fantiserat och rört upp skyar af rök och dam.
De många tjänande systrars skara må evigt tacksam emot oss vara, för att vi fuktat och sträfvat så.
Besvär och möda det verket gaf oss, så svetten riktigt har lackat af oss — och det kan ingen väl undra på.
En menlös själ, kanske tyst vill våga uti all enfald en liten fråga » hvad ha ni uträttat då med allt? » Vi ha — — vi ha Ja, hvar skall man börja?
Så kan man verkligen nu här spörja med fog och skäl och med all gewalt.
Hur skall tillräckligt med ord man finna, hur skall i hastighet väl man hinna en klar och fullödig skildring ge?
Es geht nicht.
Sätt dig själf ner att läsa hvad allt vi skrifvit — men, på din näsa du först må taga en bra pince-nez, ty eljes räds jag, att du ej riktigt kan se hvad allt vi ha gjort för viktigt, hur bra vi styrt och hur klokt vi ställt.
En fri uppfattning ej skadar heller — det icke här gäller bagateller, det må du komma ihåg så snällt.
En smula motståndskraft ock tillika, for att med tankar och ord så rika stå ut.
Det kommer att jresta på!
Well — nu till verket du modigt drage!
- Ett » lycka till » du då med dig tage!
Ett » välbekomme- » till sist också —.
En soensk kvinna.
Kronprinsessans hälsotillstånd har under den sista tiden varit mindre tillfredsställande, i det att liksom de senaste åren samma sjukliga symptom från nervsystemet med atfölj ' ande all- män svaghet och ofta återkommande svimnings- anfall åter inställt sig.
På grund häraf kommer h. k. h. att så länge som möjligt fortfarande vistas på Tullgarn.
Prinset san Ingeborg har af Svenska slöjd föreningen på styrelsens förslag valts till före- ningens första hedersledamot.
Svenska kvinnornas fredsförening har bildats härstädes, med uppgift att väcka de bil- dade kvinnornas i vårt land uppmärksamhet och intresse för fredens bevarande genom fredliga och moraliska medel, särskildt genom uppfostran.
Föreningen kommer att arbeta själfständigt vid sidan af Svenska freds- och skiljedomsförenin- gen.
Ledningen ligger i fru Emilia Broomés händer.
En skrif- och, läspulpet, afsedd för såväl skolungdom som äldre, är af bokhandlar A. Sahl- ström utsänd i marknaden.
Den bekväma och nätta lilla tingesten torde genom sin praktiska inredning och billiga pris förvärfva många vän- ner, och vi hänvisa till de närmare upplysnin- gar, som lämnas af annonsen i dagens nummer.
Handarbetets Vänners höstutställning smakfull och rikhaltig, ägde rum den 22, 23 och 24 d:s under liflig tillströmning af för handslöjd in- tresserade.
Den röda tråden i denna utställning, liksom i dess flesta föregångare, var en utpräglad sträfvan att göra gällande våra nationella mönster och väfnader samt för dem bana vägen till våra hem.
Till ledning för den af samma anda besjä- lade delen af allmänheten var ett särskildt rum fullständigt inredt i allmogestil.
Från Stockholms- utställningen daterade sig de till färgnyanser och motiv förädlade imitationerna af väfnader från Kopparbergs län.
Stor uppmärksamhet väckte en af fröknarna Videbäck och Västberg kompo- nerad på linne utförd afdelningsskärm, som på ett öfverraskande originelt sätt framställde da- gens stunder, morgonen representerad af tjäder- lek i talltoppen, galande tuppar och uppåtsvin- gande svalor, middagen af dinerande ekorrar och fågelungar samt solljusa dagsländor och fjärilar, aftonen af till hvila uppflugna ugglor och natt- skärrors mystiska tåg.
Bland öfriga representa- tiva arbeten må nämnas fröken Sjöströms af svenska kvinnor som bröllopsgåfva till prins Karl skänkta skärm med vallmor på hvitt siden, en annan dylik med praktfullt tistelmotiv, en portiere med prunkande, stiliserade ärtblommor, en dito med finskväfnadsmotiv, en för Hallwyllska pa- latset beställd, monumental stol i schattérsöm samt den i Gamla Stockhohn påbörjade och då
IDUN 1897 rättvisligen uppmärksammade gobelin, hvars mön- ster, framställande Gripsholms slott, är kompo- neradt af fröknarné Gisberg och Sjöström.
Ottefåglar.
* E n T o r k e l ger i dag fredag den med spänning motsedda reprisen af Strindbergs » Mäster Olof ».
Vasateatern Hr.
A. Elfåkers o r g e l k o n s e r t i Jakobs kyrka forliden lördag, hvars halfva intäkt var ansla- gen till Jakobs och Johannes ' skollofskolonier, hade samlat en föga talrik publik.
Programmets värdefullaste nummer utgjordes af Bachs prelu- dium och fuga i d dur, i hvilket konsertgifvaren fann tillfälle att dokumentera sig som en solid konstnär på sitt mäktiga instrumentø De öf riga or- gelnumren voro mera obetydliga.
Som medverkan- de föredrog fru Dagmar Möllermed innerlig värme Davids ' psalm 39 af Wennerberg och Ave Maria af Svedbom, fick hr Zetterqvist utförde med ädel ton en Air religieux för violin af konsertgifvaren.
Hr Lundqvists sångnummer ersattes af en amatör och hr Lindström biträdde med ackompagne- mentet.
A n d r a k a m m a r m u s i k s o a r é n för säsongen gafs i måndags af Aulinska kvartetten och hr Stenham- mar inför en talrik, konstnärligt distinguerad publik.
Den inleddes af en nyhet: kompositö- rens till » Syrsan vid spiseln » Carl Goldmark stråkkvartett i b-dur.
Det var ett ganska in- tressant verk, hvars andante och allegro vivace särskildt slogo an och det fick ett i allo förträff- ligt utförande.
Som mellanpjeser utförde nu först hr Stenhammar på Malmsjöflygeln några synnerligen karaktäristiska småstycken af Sinding, hvarpå han ackompagnerade hr Aulins violin- sonat af Handel.
Som slut- och glansnummer följde César Franks, af samma konstnärer redan en gång tidigare utförda pianokvintett.
Det allti- genom moderna, praktfulla och passionerade verket fick ett medryckande utförande, och de stora kraf det ställer så på pianisten som stråk- förarne motsvarades förträffligt.
Publikens bi- fall och tillfredsställelse med den gedigna musik- aftonen voro lifliga.
Vilma Norman-Neruda (Lady Hallé) gaf i tisdags konsert i Musikaliska akademiens stora sal, som till sista plats var upptagen af en lif- ligt intresserad publik.
Men så äro de också högtidsstunder, dessa konserter, där man med odelad beundran och tacksamhet kan hängifva sig åt njutningen af ett violinspel, som väl näp- peligen öfverträffas af någon annan nu lefvande konstnärs.
De egenskaper, man vid föregående uppträdanden härstädes lärt sig beundra, äger lady Hallé fortfarande i oförminskad grad: nobless och själfullhet i spel och uppfattning, varm känsla, stilriktighet, skönhet och bredd i tonen samt så- som en fast grund en allt absolut behärskande teknik, hvilken ej vet af några som helst svå- righeter.
Konserten inleddes med Schuberts fantasi i c-dur för violin och piano, en tämligen lång- dragen, men ingalunda ointressant komposition, som kanske dock skulle hafva verkat något tröt- tande, om ej föredraget å båda händer varit så förträffligt.
Lady Hallé utförde för öfrigt Hän- dels solosonat i d-dur, Spohrs Barcarolle och Schozer, Serenade mélancholique af Tschaikovvsky samt Ungerska danser af Brahms-Joachim.
Och i alla dessa fick man höra den celebra konst- närinnans eminentaste egenskaper framträda.
Konsertens värde förhöjdes ytterligare däri- genom, att den biträdande pianisten mr Leonard Borwick visade sig vara en framstående talang på sitt instrument.
Med smak och finess före- drog han såväl Chopin som Liszt och under hans händer blef ett sådant stycke som Saint-Saens ' » Capriccio » ett mycket njutbart litet konstverk.
Främst af de utförda pianonumren skulle vi emellertid vilja sätta Liszts Rhapsodie n:r 12, hvilken svåra komposition föredrogs med öfver- lägsen smak, elegans och en aldrig svikande träffsäkerhet.
Äfven som ackompagnatör visade sig mr B. besitta solida och goda egenskaper.
Bifallet från den fulltaliga publiken, hvaribland märktes h. m:t konungen, var hela aftonen ytterst lifligt.
Ytterligare tvänne konserter gifvas, nämligen i afton och på måndag.
« J u v e l e r a r e K.
1 Jaiotstorg- 1 m i d v i n t e r s k i s s för I d u n af Teater och.
Fru 37g B e r g.
l J e t här tycks arta sig till en småtreflig j u l!
» puttrade sjuttonåringen Eut Loven, i det hon med olycksbådande upp- syn trädde in i » flickornas r u m ».
» Hur så? » frågade tankspridd hennes två år äldre syster Disa och synade be- kymrad en trasig strumphäl.
» Ja, jag säger då det, » utbrast hon därpå energiskt, » att får jag en gång pojkar, så det första jag lär dem, så ska det då bli att stoppa sina egna strumror. » » Mina ska stoppa sina systrars med, » proklamerade Rut bistert.
» Det var kuriöst.
Jag vet ändå inte, om det vore så rättvist — » » Rättvist? » fnös Rut, full af harm.
» Ha inte vi kvinnor gått och stoppat karlarnas gamla strumpor ända sedan världens be- gynnelse?
Och nu skulle vi kanske nöja oss med, att de stoppade sina egna?
A nej, min lilla du » — hennes röst skalf af undertryckt hämndlystnad — » först ska de stoppa våra i lika många tusen år, som vi stoppat deras, och sedan kan det bli fråga om, att hvar och en ska stoppa sina. » » » Ja ja, det ligger något i hvad du säger. » Disa stirrade begrundande framför sig.
» Men de komma att sätta sig på tvären, » profeterade hon därpå melankoliskt och började med konstförfaren hand slå ull- garnsbryggor öfver det gapande svalget.
» Dina möjligen, för de bli väl likadana tjurskallar som du själf, » förmodade Rut vanvördigt.
» Men du tycks för resten alls inte bry dig om, att Elin och Ebbe inte komma hit i jul, » tillade hon därpå bråd- skande, angelägen att försvaga intrycket af sina utmanande ord.
» Prat! » utlät sig Disa lakoniskt.
» Prata kan du göra själf, » genmälte Rut med värdighet.
» Jag bara talar o m, hvad som står i Elins bref till mamma. » » Och jag bara säger, att det vill jag se, innan jag tror.
Hette det kanske inte så i fjor också?
Och ändå, när det kom till kritan, julade både systerbiten och svåger- stumpen här precis som vanligt.
Hvad skulle väl hindra dem i år? » » Ebbe har förstås inte råd. » Ruts lilla ansikte fick ett hånfullt uttryck.I » Han tycks inte riktigt ha reda på sina skyldig- heter som äkta man, den gode svågern. » » Och dem vill kanske du lära h o n o m?
Ebbe är en hederspascha, kom det ihåg, min goa Rut.
Han tycker bäst om mig af sina svägerskor, och det bevisar, att karl ' n har smak.
Och säger han, att han inte har råd, så har han det inte heller och därmed punktum.
— Men ynkligt är det, riktigt storynkligt, » afbröt hon sig plöts- ligt nedslagen.
» En jul utan Ebbe och Elin blir ingen jul alls.
Pengar, pengar!
Usla mammon!
Snöda vinning I » Disa stödde armbågarna mot bordet, satte händerna för ansiktet och stirrade dystert fram mellan de utspärrade fingrarna.
Rut iakttog med njutning verkan af sina ord.
» Men, Rut du.
R u t.
» började åter Disa m e d tydlig ansträngning, » skulle vi inte kunna — m e n nej, jag vet inte, hvad jag säger.
F a s t vänta! » tillade hon med uppstrålande min.
» Här är hufvud, här! » Hon knackade sig eftertryckligt i pannan.
» Just så ska det gå till. » Hon nickade så öfvertygande, att lampkupan skallrade.
» Du och jag ska bjuda Ebbe och Elin. » » Utan schaber? » » Vi ska skaffa. » » På hvad sätt? » » Hvad sa pappa i middags? » » Att Knut tog för tjockt med smör. » » Det gjorde han också, den smörmånsen.
Men hvad sa han om ' T i d e n '?
» » Hvad skulle han väl säga om tiden?
Middagen var ju inte försenad. » » Märkvärdigt, att vi båda ä systrar. » Disa skakade betänksamt på hufvudet.
» Jag menar naturligtvis tidningen ' Tiden ', som pappa ska förlägga.
Ännu en g å n g: hvad sa pappa om ' T i d e n '?
» » Att den ska ges ut som prof nummer hela december månad, » svarade Rut mot- sträfvigt och vid dåligt lynne.
» 10,000 exemplar bara här i Stockholm, jaha.
Men hvem ska falsa de där 1 0, 0 0 0?
» » Det visste han j u inte, » genmälte Rut, fortfarande misslynt.
» Det är så svårt att få folk så där tidigt om rnornarna, sa han ju. » » Men nu säger jag, Disa Brita Loven, att du och jag ska falsa dem, hvareviga en.
Begriper du chäsen? » » Klockan 3 o m rnornarna? » » Klockan 2, om så behöfs. » » Men hvad ska det vara bra för? » » Hörde du inte, att pappa ville ge 2, 5 0 till hvar för de där timmarna, bara han kunde få pålitligt f o l k?
» » Till att vara af d i g.
. » myste Rut blidkad och nyter.
» Låt mig se: ' Tretti dagar har november, april, juni och septem- ber, tjugoåtta ' — det är trettioen dagar i december.