Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven spår af dramatisk karaktersteckning saknas icke, såsom uti framställningen af Thor och Loke7.
Men om verkligen denna eller någon af de andra Eddasångerna blifvit på mimiskt sätt utförda, det måste vi i brist på giltiga vittnesbörd lemna oafgjordt; ovedersägligt är deremot, att qvädenas egen form intygar det de gamla skalderna gerna framställde en handling såsom närvarande och tilldragande sig inför åhörarne genom att låta de handlande personerna mot hvarandra uttala sina känslor och tankar, och att man sålunda redan i sångerna från vår historias gryning förnimmer vingslagen af den unga, ännu om sitt mål omedvetna, dramatiska fantasin hos nordbon.
Visa dessa litteraturens älsta minnesmärken redan tidigt yttringar af dramatiska anlag, så lära vi dock bättre känna anlagens art och beskaffenhet genom de förlustelser och lekar, hvilka af gammalt varit nordbon kära och vid hvilka han ända intill våra dagar med tillgifvenhet hängt fast.
Den uppväxande ungdomens vanligaste och käraste tidsfördrif uti forntiden var kropps- och vapenöfningar.
Vid de stora gästabuden, på lekvallarna vid thingen eller på de lekplatser, der ungdomen från skilda orter stämde möte, aflade ynglingarne prof på sin skicklighet i vapnens förande och pröfvade hvarandras styrka, smidighet och snabbhet genom brottande, hoppande, snabblöpning, bollspel m. m.
— Men icke dessa kämpalekar, icke heller de slag af husliga lekar, hvilka afsågo att pröfva skarpsinnigheten, äro de, hvilka här för oss äro af vigt att granska; vi hafva endast att hålla oss till sådana lekar, hvilka innehålla ett mimiskt element och bland dem i första rummet dansleken.
Hammarsköld har rigtigt angifvit den synpunkt, ur hvilken dessa folkets förströelser kunna blifva föremål för litteraturhistorikerns uppmärksamhet. ”Danslekens innersta väsende,” säger han, ”är en af musiken lifvad och upplyftad mimik och den, som önskar studera Nordens ursprungliga och originella teatraliska anlag, måste otvifvelaktigt åt dessa vända sin noggranna uppmärksamhet8.
Folklekar, vare sig med eller utan dans, äro visst icke egendomliga för den skandinaviska norden.
De hafva funnits hos alla folk.
Man påträffar danssånger — till en början af religiöst ursprung, sedan af profant — redan hos de gamla Grekerna, liksom de ännu lära bibehålla sig hos deras äfventyrliga ättlingar i våra dagar9; de dansälskande Spaniorerna hafva en stor mängd dansar och danssånger under olika namn, och flertalet af dessa äro mimiska10; i Tyskland diktade medeltidens Minnessänger Tanzlieder och Tanzweise11; i Mones öfversigt öfver den äldre nederländska folklitteraturen omnämner han aderton danssånger och säger, att än flera finnas i nyare sångböcker12; flera af de lekar, som ej beledsagas af sång och clans, hafva vi gemensamma med tyskar, engelsmän och fransmän13.
Men för nordbon hafva dessa lekar en i folklifvet mera ingripande betydelse; ty utom det, att de hos oss förekomma i vida större mängd, än annorstädes, så synas de på samma gång mera bestämdt framgångna ur ett nationellt behof och stå i närmaste samband med det innerligare och förtroligare hem- och familje-lif, hvilket af sjelfva klimatet i norden föranledes.
Då unga och gamla under de långa vinteraftnarne sutto samlade kring härden, der de stora vedbrasorna sprakade, var sagors förtäljande, dans och lek den lika naturliga som mest älskade förströelsen.
Synnerligast var väl detta förhållandet under jultiden, liksom ännu i dag svenska allmogen vid denna högtid gerna sysselsätter sig med lekar och dansar, och dessa derföre vanligen benämnas jullekar.
Liksom sagan har sålunda äfven folkleken sammanvuxit med det nordiska folklifvet; och man finner att folket i dessa lekar inlagt mycket af sitt eget lynne.
Den svenska folkleken antog karakteren af den stränga tukt och ärbarhet, som utmärker det nordiska familjelifvet, den afspeglade nordbons kärlek till naturen, hans uppfattning af lifvet och blef en afledare för det dramatiska konstsinnet, sådant detta hos folket uppenbarat sig.
Något folkdrama hafva vi aldrig haft, men anlagen för dramatisk uppfattning och framställning hafva i folkleken gifvit sig luft.
Folkleken har varit oss en — om ock torftig — ersättning för ett folkdrama.
Till en början uppehålla vi oss vid dansleken för att sedan vända oss till de lekar, hvilka ej beledsagats af dans och sång14.
Danslekens anor i Norden gå långt tillbaka.
Den omtalas redan i de gamla sagorna, och från 1119 förtäljer
Sturlunga sagan om ett gästabud på Island, der bland andra förlustelser äfven förekommo lekar med dans (dansleikr15.
Dessa danslekar voro förbunda med sång, så att man dansade efter melodien af en visa, hvadan också stundom sjelfva visan kallades dans.
”Thord,” berättar Sturlungasagan, ”gaf hästen en ryckning och qvad ljudeligen denna dans: ”Mina sorger äro tunga som bly”16.
Dansvisorna voro än af erotiskt innehåll än af satiriskt.
I nyssnämnda saga berättas, huru Kolbeins följeslagare, som då voro med Brand Kolbjörnsson, brukade sjunga satiriska danssånger (dansageörd) och det kom till Thords öron och han tyckte ej derom, men när Brand fick höra deras smädelser (flymtan), bad han dem ej fara med slikt otyg, utan upphöra dermed, ty deraf kunde blott ondt och ej godt komma17.
Att med ordet ”dansageörd” här menas en satirisk sång, synes af hela sammanhanget, enär ordet sättes liktydigt med ”flymtan” (libellus famosus, calumnia); och att just detta ord blifvit valt som uttryck för satirisk sång, tyder på, att dessa sånger användts eller kunnat användas som dansvisor.
Troligen hafva de dansande äfven med miner och åtbörder gäckande härmat den eller dem, som visan syftat på.
Den helige Jon Ögmunders saga omtalar kärleksvisor (mansöngsvisur) såsom begagnade till dans, och synes det af sättet, hvarpå dessa omtalas, som om de utförts som växelsånger emellan män och qvinnor.
Det heter: ”Innan den helige Jon blef biskop fanns en allmänt omtyckt lek, hvaruti karl skulle under dans sjunga mot qvinna vekliga och oskickliga sånger och qvinna mot karl kärleksvisor;” i en annan redaktion af denna saga kallas dessa visor ”fula, hånande och sådana, att man icke kunde höra på dem”18.
Jon uppträdde med stränghet mot dessa lekar, afskaffade och förbjöd dem öfver allt.
Dock vore det kanske förhastadt att på grund af denna beskrifning anse danslekarne hafva varit anstötliga ur sedlig synpunkt.
Nyssnämnda ogillande uttryck ådagalägga blott den helige biskopens eller hans likasinnade biografs uppfattning af dansen.
Andra bevis föreligga, hvilka styrka, att biskop
Jon varit en sträng ifrare mot verldsliga förströelser af ganska oskyldig art.
Så säges, att kärleksvisor ville han icke höra eller tillåta sjungas, dock, tillägges det ganska naivt, fick han detta icke alldeles bortlagdt.
Sagan berättar äfven, huru upprörd han blef, då han hos en af sina presterliga vänner, sedan biskop, fann Ovidii Ars Amandi.
Det synes sålunda snarare hafva varit kärleken än dansen han förföljt, och den sednare endast på grund af frändskapen med den förra.
Så vidt vi känna, står han också ensam i sin förkastelsedom; ty att, såsom ett ställe i Sturlunga sagan angifver, det icke ansågs tillständigt för prester att dansa, bevisar icke att dans ansågs opassande eller syndig.
”I Vidvik,” heter det, ”var mycken glädje och godt att vara, lekar och mycket folk.
Det var en söndag, som der var mycken dans, och dit samlades mycket menniskor.
Hamundr, prest från Holum, hade messat i Miklebæ om dagen och red så till Vidvik till dans och tog del i leken, och folk undrade mycket på att han dansade.
Men när han kom hem till Holum, vrok biskopen honom ur kyrkan med skarpa förebråelser och ville ej se honom.”
Sedan tog väl biskopen honom till nåder på hans vänners förbön, men han återvann aldrig sin fordna aktning19.
Då, som man finner häraf, det hos sjelfva folket väckte anstöt, att en prest efter välförrättad gudstjenst kunde på en söndag taga del i dansnöjen, så kan man mindre undra öfver biskopens vrede.
I öfrigt tyckes dans hafva utgjort en allmänt och högt älskad förlustelse, och till och med de högre andligas tjenare roade sig dermed.
Då biskop Gudmund for ikring och gästade för att taga upp tionde, kom han till Keldonesi, och om qvällen, då han lagt sig, ”tog folket sig en dans i stugan och Knut prest satt på tvärpallen”20.
Dansen har utan tvifvel varit af dubbel art: den blef trådd, ringdans (t. ringeltanz, fr. carole) och den blef sprungen, springdans (t. reigen, fr. espringale).
”Tråda dansen” är ett ännu hos oss brukligt talesätt.
Ett exempel på den stormande dansen är den i Herrauds och Boses saga nämnda dansen ”faldafeykir,” så kallad, emedan qvinnornas hufvudbonad (faldr) dervid stod rakt i vädret21.
Med de trådda dansarna eller ringdansarna förbands alltid afsjungandet af en visa, och det är med dem vi här företrädesvis skola sysselsätta oss.
Länge bibehöll sig kärleken för dessa lekar hos isländarna, ehuru vi från sednare tider hafva om dem endast torftiga underrättelser.
Arngrim Jonas, som skref i begynnelsen af 17:de århundradet, omtalar bland isländarnes förlustelser dansar, under namn af Vikivaki, i hvilka dansstegen bestämdes af tonerna i en visa, som en eller två personer afsjöngo, och i hvars omqväde alla instämde.
Från medlet af förra århundradet berättar Eggert Olavsen, att han på sin resa genom Island funnit dessa dansar ännu brukliga22.
Den enda af detta slag, som finnes upptecknad, är fullkomligt lik våra friarelekar, der deltagarne äro ordnade på två rader såsom i den bekanta ”Simon i Sälle”23.
Keyser berättar om de isländska dansarna, att de dansande utförde hvar sin roll samt att hufvudpersonernas eller fördansarnes minspel, ja till och med deras drägt var derefter afpassad.
Men då man af brist på plats i de vanliga boningshusen för den till dans samlade mängden ofta begagnade kyrkorna till att dansa uti och dessutom mycken oanständighet skall hafva varit gängse vid sådana tillfällen, så blef all dans på ön strängligen förbjuden och gick verkligen temligen hastigt ur bruk24.
Deremot hafva de gamla dansarna bibehållit sig ända intill våra dagar på en annan skandinavisk koloni, Färöarna.
Dessa öars ensliga läge och den ringa beröring, hvari dess befolkning stod till den öfriga verlden, gjorde att moderlandets seder kunde här bättre bibehålla sig i gammalt oförfalskadt skick.
De upplysningar vi hafva om de Färöiska dansarna äro derföre synnerligen egnade att sprida ljus öfver äldre tiders dansbruk i norden, och man kan med temligen hög grad af sannolikhet från beskaffenheten af dessa öboars dans sluta till beskaffenheten af den gamla nordiska dansleken.
I en gammal beskrifning öfver
Färöarne från år 1673 säges, att invånarne vid sina bröllop och under juldagarne förlusta sig med någon enfaldig dans, hållande hvarandra i handen uti en krets och sjungande några gamla kämpavisor; de flesta af dem kunna nästan alla kämpavisor, icke allenast de, som finnas i den gamla danska kämpaboken, men äfven många andra, som möjligen annorstädes äro glömda, men här lefva uti friskt minne och ideligen begagnas vid deras dans.
Ännu 150 år derefter fortlefde samma dansar och samma visor i oförminskad friskhet; öboarnas största nöje var dans, gamla och unga togo deri del; från jul till fastan var den egentliga danstiden, men dessutom dansades äfven på heligdagar och vid högtidliga tillfällen, och alltid voro dansarna beledsagade af sång, aldrig af instrumentalmusik25.
Hvad som härvid i första rummet fäster vår uppmärksamhet, är att den historiska kämpavisan begagnats som dansvisa, ett bruk, som utan tvifvel kolonisterna fört med sig från hemlandet.
Arvidsson vill deraf sluta, att dansleken skulle hafva sitt ursprung långt upp i hednatiden.
Antagande, att de mythiska Eddasångerna varit begagnade vid gudstjensten och att de dervid afsjöngos och framställdes i någon art dramatisk dans, förmodar han, att den deraf uppkomna vana att i sång och handling utföra den episka diktens innehåll bibehållit sig, då riddarpoesierna efterträdt Eddasångernas mythiska tonarter, så att dessa på grund af gammalt bruk blifvit ej blott afsjungna, utan äfven beledsagade med någon mimisk dans26.
Härmed må nu förhålla sig huru som helst, säkert är, att man kan uppvisa ett musikaliskt sammanhang emellan Eddasångerna och riddarvisorna.
”Sangens ældste Ledsagelse var Dands,” yttrar N. M.
Petersen om riddarvisan, ”derfra udgaar dens ensformige Rythme, den simple Melodie og de stærkt fremhævede Taktslag, den simple Vexling af Nedslag och Opslag.
Den ældgamle eddiske Sangvis gaar aabenbar igjen i Maalfylding og Strofens ensformige, men dobbeltartede Byggning, der svarer til det otteleddede og sexleddede Fornyrdarlag; hvortil ingen andre Udvidelser föjes, end Gjentagelsen af enkelte Ord eller Omkvæd, der staae i Forbindning med Vendingen i Dandsen”27.
Har sålunda kämpavisans afsjungande varit i hela norden af gammalt beledsagad af dans, så återstår att skaffa oss kännedom om beskaffenheten af denna dans.
Äfven härom lemna
Färödansarna de bästa upplysningarna.
De beskrifvas af Lyngbye på följande sätt:
”Än är en, än en annan försångare, och alla, som kunna sjunga, instämma åtminstone i omqvädet.
Dansen består deri, att män och qvinnor hålla hvarandra i händerna och göra tre taktmässiga steg framåt eller åt sidan och antingen balancera litet eller blifva stående stilla några ögonblick.
Sången afser ej blott att som dansmusik ordna stegen, utan tillika att genom sitt innehåll väcka vissa känslor.
Man kan märka af de dansandes beteende, att de icke äro likgiltiga för det, som sången innehåller, utan genom sina miner och åtbörder göra de sig omak att uttrycka sångens växlande innehåll.
Detta gifver dansen, oaktadt dess enformighet, så mycket intresse, att både gamla och unga fortfara med den flera aftnar i rad, nästan utan något uppehåll”28.
Ungefär så måste dansen hafva utförts i Sverige under medeltiden.
Den har haft en utpreglad mimisk karakter.
Visan har sjungits af fördansarne och de öfriga instämt i omqvädet.
Omqvädets enkla ord och den rythmiska rörelsen, som beledsagat dess afsjungande, hafva varit uttrycket för den allmänna stämningen, den grundkänsla, på hvilken hela visans innehåll kunnat återföras.
Ty ej må man fatta omqvädet så, att skalden skulle genom det åsyftat att göra visans stämning för sig lefvande, — han lefver ju sjelf i denna stämning —, utan vill han genom det uttrycka den verkan visan åsyftar framkalla hos åhörarne. ”Derfor,” yttrar N. M. Petersen, ”lægger han Omkvædet i deris Mund; og hele Visen med sit Omkvæd gaar derved over fra at være en episk-lyrisk til en episk- lyrisk-dramatisk Digtning.
Omkvædet svarer til Recitativet i Kantaten og til Koret i den græske Tragedie”29.
I huru nära samband omqvädet står till den mimiska dansleken, synes äfven deraf, att de bland våra yngre danslekar, i hvilka hufvudsaken är utförandet af det, som dansvisan angifver, hafva nästan alla omqväde, och i några har omqvädet växt så ut, att sjelfva visans ord krympt ihop till en enkel enradig föreskrift för mimiken, under det omqvädet upptar tre eller fyra rader.
Så är förhållandet i denna visa:
”Behagar ungersven att taga sig en vän?
Rosor och liljekonvaljer.
Rosor och liljekonvaljer små,
Allt hvad mitt hjerta syftar uppå,
Och ungersven dansar med sin vän!
Rosor och liljekonvaljer m. m.
Och ungersven han klappar sin vän!” m. m.
(Arv. III.
s. 260.)
Man kan nästan säga att här i visans ställe trädt en mimisk handling, som uppbäres af och finner sin förklaring i den ungdomligt vårliga stämning, som omqvädet uttalar; utan detta omqväde vore dansen utan all poesi.
Den älsta formen för den mimiska dansleken synes sålunda hafva varit den, att antingen en person eller ock ett par afsjungit en riddarvisa från början till slut, så väl det berättande, som dialogen, och dervid sökt att med miner och åtbörder uttrycka de i visan skildrade tilldragelser och känslor, under det att de öfriga dansande hafva som kör genom omqvädet och enkla rytmiska rörelser uttryckt den stämning, hvaraf innehållet uppbäres.
Detta är den enklaste form af scenisk framställning.
Under tidernas lopp har man väl upphört att städse med dans sålunda beledsaga romansernas afsjungande.
Några hafva dock fortfarande begagnats till dans, förlorat sin ursprungliga karakter och blifvit hvad vi nu kalla dansvisor.
Så finna vi bland våra äldre kända dansvisor många, som tydligen varit gamla romanser.
Samtidigt dermed har säkert utbildats en ny form af mimisk dans, hvilken ännu qvarstår i några af våra danslekar.
I stället för att visan blott sjöngs af försångaren, deltogo nu alla i sången, lemnande blott de dialogiska delarna åt ett par personer, hvilka föreställt dem, som utförde handlingen.
Då kören, för att begagna detta uttryck, sålunda blifvit en reciterande, i stället för en blott reflekterande, måste omqvädet bortfalla som onödigt.
Också finner man, att alla sådana danslekar sakna omqväde.
Vi vilja som exempel anföra en af Arvidsson upptecknad danslek.
”Der kommer en riddare på vår äng
Han rider, men han rider sakta.
Det står en jungfru och bäddar säng
På henne månde man akta.
(Ett fruntimmer går inom ringen och utför mimiskt uppbäddan det af en säng.)
Och intet bäddar hon med bol stren blå, Ej heller bäddar hon med täcke; Hon bryter qvistar och plockar strå, Så långt som hennes händer räcka.
(Riddaren träder in i ringen och sjunger:) ”God dag, god dag skön jungfru!
Hvem bäddar ni åt här i ängen?” (Jungfrun svarar:) ”Jag bäddar åt aldrakärestan min Och här ska vi sofva länge.” (Riddaren sjunger:) ”Och silkestyg ger jag er till skor Och silfret klara till spänne, Om ni vill lofva mig er tro Och dansa med mig här i ängen.” (Jungfrun svarar:) ”Och intet gifver jag bort min tro, Allt för så ringa presenter; Ty jag har tagit guldringar fem Af en bland konungens drabanter.”
Riddaren knäpper upp sin väst
Och låter stjernan lysa.
(Riddaren sjunger, under det de dansa om:)
”Här är riddaren, som du har fäst, Och troget hjerta hyser.” (Arv. III.
s. 229.)
Klarligen hafva vi här ett från riddarvisan hämtadt motiv.
Den med en riddare vid konungens hof trolofvade jungfrun går på ängen och med tankarna på sin frånvarande älskare bryter hon blommor och plockar hon strå till en doftande bädd.
Då kommer riddaren; han saktar sin ridt, då han ser sin mö.
Vare sig att han är förklädd eller den långa skillsmessan gjort honom svår-igenkännelig, han begagnar sig af denna omständighet för att pröfva hennes trohet.
Hon motstår de frestande anbuden, och glad ger han sig tillkänna som den, der henne fäst och troget hjerta hyser.
— De berättande delarna af denna
visa sjungas af de i dansen deltagande, men dialogen blott af de båda älskande, och dessa utföra de i visan liggande antydningar till mimisk framställning, såsom stråplockandet, bäddningen m. m.
Här kan man sålunda säga, att en rollfördelning egt rum; de båda hufvudpersonerna hafva trädt ut ur den reciterande körens leder och åskådliggöra en handling genom dialog och åtbördsspel.
Detta är redan en mera utbildad form af dramatisk framställning.
En tredje form, som bestått deruti, att man teatraliskt utfört en historisk visas innehåll i alla dess enskiltheter, har kanske äfven i äldre tider varit i bruk, åtminstone har i ett enstaka fall ett sådant bruk fortlefvat ända in i våra dagar.
Geijer och Afzelius intyga, att den bekanta visan ”Herr Carl eller Klosterrofvet” ända in i början af detta århundrade ”ofta utfördes af ungdomen i landsorterna som mimiskt skådespel”30.
Dess innehåll ger också anledning till ett rikare och mera utbildadt spel.
Herr Carls käresta har blifvit inspärrad i kloster, och bedröfvad beder han sin fostermoder om råd och hjelp för att få henne ut.
Hon råder herr Carl att ställa sig död och låta lägga sig på bår.
Han lyder rådet och båren föres till klostret.
Jungfrun ber sin fostermor att få gå in i vaktstugan och se herr Carl på bår.
Hon betraktar sorgset hans krusade hår, hon lyftar upp svepningen för att för sista gången se sin älskare, suckande:
”Ack! medan du här lefde
Du var allrakärestan min.”
Men när de öfriga jungfrurna aflägsnat sig ur vaktstugan, och jungfrun är ensam med sin älskares lik, springer denne upp, tager henne fatt och bortförer henne.
De qvarblifna nunnorna, som tro att en Guds ängel bortfört deras syster, sjunga hvar för sig:
”Christ’ gif en sådan ängel
Komm’, tog båd’ mig och dig!”
Väl känner man icke, huru gammalt detta bruk är, men otroligt synes ej, att det gått temligen långt tillbaka, om det än möjligen under en sednare tid blifvit mera utbildadt.
Sannolikt är, att ej blott romanser, utan äfven rent lyriska sånger blifvit begagnade som dansvisor, men i dessa har, som man lätt inser, mimiken endast ett ringa spelrum31.
Öfvergå vi från denna undersökning om dansens utförande i äldre tider till ett skärskådande af de danslekar, som ännu finnas i behåll, så kunna dessa med hänseende till innehållet indelas uti: 1) romanser eller sådana, af hvilka flertalet troligen varit gamla riddarvisor, 2) lyriska sånger, begagnade för dans, och 3) särskildt uppfunna danslekar32.
Dessutom finnes en mängd sånger, hvilka bilda öfvergången emellan de olika slagen.
Fråga vi ur hvilka samhällsklasser folk- och dansleken framgått, så blir svaret, att alla klasser hafva till den lemnat sin tribut.
Hvad först angår romanserna, så synas oss de starkaste skälen tala för den mening, att de icke utgått från allmogen, utan att de, liksom riddarvisorna, till hvilkas klass de ju höra, diktats af tidens förnäme och bildade män.
Riddarvisorna skildra nemligen uteslutande de högre klassernas lif och seder.
Skulle de hafva utgått från allmogen, så skulle detta förutsätta en så stor sjelfförnekelse hos folkskalden, att man hvarken kan fatta möjligheten deraf eller skälen dertill.
Är det troligt, att skalden skulle helt och hållet saknat toner för sin egen och sina likars nöd och glädje, under det han, blind för sin närmaste omgifning, endast haft öga för det högre ståndets pragt och herrlighet, endast för dess angelägenheter och öden haft hjerta?
Man har funnit en motsägelse ligga deruti, att riddarvisorna hämtat sina ämnen från det förnäma lifvet och ändock varit och ännu äro inhemska bland allmogen.
Geijer söker lösa denna motsägelse genom det antagande, att de tillhöra en tid, då ännu ej stånden trädt i någon fiendtlig motsats till hvarandra och adlen ännu tillhörde folket och betraktades som dess egen blomma och herrlighet33.
Men månne man icke lika lätt kan lösa svårigheten genom antagandet, att riddarvisorna framspirat inom de kretsar, hvilkas hela lif de afspegla, samt på grund af den nära beröring, som under medeltiden herrskade emellan de särskilta klasserna, snart gått öfver till menige man och slutligen, sedan de upphört att sjungas i adelsmannens salar, stannat qvar som en hyddans uteslutande egendom?
På samma sätt återfinner man ju ännu i bondens sedvanor, i hans bonings inredning, i hans husgeråd m. m. mycket, som visar tillbaka på adlens lefnadssätt under flydda århundraden.
Hvad som blifvit yttradt om riddarvisan, gäller äfven om den dermed förknippade dans.
Hos bonden som hos herremannen var dansen visans ledsagare, och på en tid, då nöjena voro desamma för alla klasser, blefvo äfven lätt dansar och dansvisor gemensamma, och de högres dansar upptogos raskt af medelklassen och folket, samt qvarstannade der, då nyupptagna bruk och seder förvisade dem ur riddarborgarna och de förnämas samqväm.
Hafva romanserna blifvit diktade inom de högre ståndens krets, så finnas andra dansvisor, hvilkas författare man har att söka bland folket sjelft.
Omöjligt är visserligen icke, att äfven några så väl bland de rent lyriska dansvisorna som bland de egentliga danslekarna kunna hafva samma ursprung som romanserna; men om flertalet gäller, att de antingen förskrifva sig från medelklassen eller ock hafva alla kännemärken af att vara allmogens eget verk.
Huru tilldragelser än inom det offentliga, än inom den enskilta kretsen gifvit anledning till lekars uppkomst, skola vi längre ned visa, äfvensom att ända in på vår egen tid folket visat sig verksamt i skapandet af sådana.
Och med ett så lifligt intresse för dessa förlustelser är det otvifvelaktigt, att alltjemt folkfantasien varit verksam med skapandet af nya och ombildandet af gamla lekar.
Också visar sig en märklig skillnad emellan sånglekarna, ty då några hafva folkvisans hela naivitet, äro andra så reflekterade, så i form och uttryckssätt påminnande om konstpoesien, att de kunna ganska väl vara författade i går eller i dag.