Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Härvid kan jag ej undgå att göra den anmärkningen, grundad på alla officerares af stora arméen enstämmiga yttrande, att drabbningen vid Siikajoki ingalunda företogs med vårt general-befäls vilja och afsigt, utan att vi blefvo dertill tvungne, på det sätt, att då Ryssarne hastigt förföljde oss, och vi, efter vanligheten, erhöllo befallning att draga oss tillbaka, hindrades sådant af vår stora tross som var frånspänd, och omöjligt nu i hast kunde fås undan.
Vi blefvo derföre nödsakade att försvara oss; hvilket, genom så väl befälets som truppens brinnande längtan att få mäta sig med fienden, utföll till vår stora fördel, samt lemnade bevis på, att Ryska hären i Finland icke var så oöfvervinnerlig, som vårt general-befäl synes hafva förmodat.
Också var det en orsak till segern, att Adlercreutz, som ostridigt hade mycken personlig tapperhet, fick tillåtelse att efter sitt godtfinnande leda striden.
Maj utfärdade grefve Klingspor en proklamation och uppmaning till Österbottens allmoge, att lemna hären allt nödigt biträde, och att, som orden lyda: en hvar i sin mån tillfoga fienden all den skada och afbräck, "som ni, från urminnes tider kände tappre Österbottningar, honom tillfoga kunnen."
Hvar och en som kände
Finska nationens stora tillgifvenhet för sin konung och sitt land, gjorde sig i anledning deraf de gladaste förhoppningar, och väntade nu kraftfullare åtgärder, hvilka icke bordt kunna förfela ändamålet.
I anledning af uppmaningen ankom ock en deputation, från flere af fienden ännu besatte socknar, till grefve Klingspor, och uppgaf att på deras ort 2,000 man af allmogen öfverenskommit, att till fäderneslandets försvar gripa till vapen.
De erbjödo sig, att genom förstörande af vägar och broar bakom Ryska hären, afskära dess återtåg och falla fienden i ryggen; men de ville göra det i förening med arméen, och begärde nu blott befallning, på hvilken tid och på hvilket ställe de skulle utföra företaget.
Men grefve Klingspor tackade dem för deras patriotism, klappade dem på axeln och sade:
"när jag behöfver edert biträde, skall jag väl kalla på eder."
Sådant skedde aldrig4.
Detta bevisar, att
Klingspor icke hade något allvar med den anmaning han utgaf den 1 Maj, och att han icke hade för afsigt att begagna alla de utvägar honom blefvo erbjudna.
Tillika visar det af hvilken anda folket lifvades, och huru många medel till landets försvar en redlig befälhafvare kunnat påräkna.
Och hvad en nation, upprest i massa, kan uträtta, bevisar Spaniens exempel emot Napoleon.
Finnarne eldades fullkomligt af samma anda, och deras enthusiasm för sitt fosterland var större, än man kan föreställa sig.
Vid början af Maj samlade sig Ålands allmoge sjelfmant, och tog, under anförande af en prest, adjunkten Gummerus och en länsman Arén, alla dervarande Ryssar till fånga.
I Savolaks inställde sig bönderna, anförde af skolmästaren Hellgren, för att understöda kapiten Malm, då han den 12 Maj intog Kuopio.
I Karelen förenade sig allmogen, under en bonde vid namn
Tianen och en student Stenius, och bidrog ganska mycket till att drifva fienden utur detta landskap. I Nerpes socken uti södra Österbotten, togo inbyggarne, anförde af en under-officer Wikström, 150 man af kejsarens lif-kossacker till fånga.
Ännu ett bevis på Finska folkets patriotism, vill jag anföra.
Flere bönder från Walgrunds by i Mustasaari socken och Wasa län, hade, den tid vår armée stod i Wasa, derstädes uttagit mjöl att förbakas till bröd för krigshärens behof.
Då vi sedermera drogo oss tillbaka och Ryska trupperna redan innehade hela landet omkring Wasa, smögo dessa bönder sig, i trots af många faror, till Brahestad, 28 mil ifrån Wasa, och återlemnade i bröd hvad de i mjöl emottagit.
-- En sådan anda rådde hos Finska nationen.
[Fotnot 4:
Jag talade sjelf vid flere af denna deputation, och kan således bevittna sanningen af hvad jag anfört.]
Men äfven hos Sveriges invånare felades ingalunda en varm fosterlandskänsla.
Fyratio bataljoner landtvärn blefvo utan knot utskrifna.
Betydliga bidrag till fäderneslandets räddning lemnades af enskildte personer från alla håll, och både fattiga och rika täflade med hvarandra, att genom frivilliga gåfvor ådagalägga sitt nit.
Till och med Lapparne i Westerbotten gjorde sammanskott af matvaror för krigshärens behof.
Lifvade af en sådan anda och beredde till hvarje uppoffring, hvad skulle icke Svenska och Finska folken förenade bordt kunna uträtta, om de haft en konung eller en befälhafvare, som förstått att rätt underhålla deras patriotiska tänkesätt, eller att begagna den rådande sinnesstämningen!
Men Finnarne lemnades åt sitt öde, utan understöd, och de få hjelpsändningarne från Sverige blefvo ändamålslöst använde.
Sveriges raska och modiga ynglingar förgingos af brist och elände, under det Finska hären dagligen minskades genom sina dyrt köpta segrar.
I Finland gick det sannerligen ganska bedröfligt, illa och långsamt.
Sedan största delen af landet var utrymdt, utan all undersökning huru stor den fiendtliga styrka var, för hvilken man retirerade, och sedan det, genom fäktningarne vid Siikajoki och Revolaks blifvit upplyst, att det ingalunda varit omöjligt att återtaga landet, om vi genast hade ryckt fram, så förblef likväl hela stora Finska arméen stilla liggande i sju veckors tid.
I en rapport af den 8 Juli finner man den märkvärdiga uppgiften, att, efter slaget vid Siikajoki den 18 April, en hemlig rädsla alltid åtföljt Ryssarnes krigs-operationer.
Men denna fiendens förlägenhet begagnades icke af vårt general-befäl.
Finska härens så väl under-befäl som manskap, hade en brinnande åtrå att slås med Ryssarne, för att återtaga och försvara sin fosterjord, och denna önskan uttalades både ofta och lifligen.
Ryssarnes ställning i Finland, efter Siikajoki och Revolaks strider, var också högst vådlig och äfventyrlig; deras styrka var för liten, att på flera och vidt aflägsna ställen begagnas, och de hade dessutom mycket att frukta af den på flera ställen samlade och hotande allmogen, som stod färdig att falla dem i ryggen och hindra deras återtåg.
Men detta oaktadt lågo vi stilla, och då vi, efter sju veckors lång hvilotid, ändtligen uppbröto, gingo vi på tjugusju dagar från Kalajoki till Lappo, hvilket utgör tjuguen mil; och när, på sistnämde ställe, enligt fältmarskalken Klingspors egna ord i dess rapport, fiendens hufvudstyrka blifvit slagen den 14 Juli, så behöfdes ännu en hel månad och tre dagar för att hinna Alavo, beläget derifrån sex och trefjerdedels mil. -- Det syntes tydligen, att det icke var något alfvar hvarken med Finlands försvar eller återtagande, och för mig är det sannerligen omöjligt, att kunna finna någon enda ursäkt för fältmarskalken Klingspor, hvilken det ingalunda felades drift och verksamhet, när han ville.
Men låtom oss höra och närmare granska hvad fältmarskalken Klingspor till sin ursäkt förebar.
Han uppgaf i rapporten af den 26 Maj: att broarne voro af vårfloden bortflutna och vägarne obrukbara.
Men flera af de största och betydligaste broar voro likväl oskadade.
Alla tiders erfarenhet har visat, att det för en krigshär icke är omöjligt, att äfven under en fäktning slå bryggor, samt att bana vägar öfver sjelfva Alperna; men att återställa en och annan liten bro eller iståndsätta en god landsväg, som på ett och annat ställe kunde fordra 50 à 60 lass fyllning, kanhända ock något mera, sådant ville fältmarskalken Klingspor anse omöjligt för hela Finska hären!
Han besinnade ej, att hvilken årstid som helst kunde det hända, att Ryssarne, om de blefvo förföljde, förstörde alla broar efter sig, för att hindra vårt framtåg.
Öfverste Sandels, som på hela venstra flygeln hade blott en brigad, låg ej stilla under stora arméens hvilotid.
Inom den 28 Maj framryckte han och jagade fienden femtio mil tillbaka.
I det allravärsta menföre tågade han med sin brigad på sju dagar ifrån Pulkkila till Kuopio, hvilket utgör tjugu och en half mil, och soldaterne uthärdarde med synbar glädje och munterhet de största besvärligheter, då det bar åt hembygden, och när de sågo sig äga en befälhafvare, som visade alfvar mot fienden.
Samma hinder och svårigheter, hvilka skulle hafva mött stora arméen, om den genast ryckt fram, mötte äfven Sandels i ännu högre grad; och frammarschen för honom var derföre mera svår, att han, med nära 2000 man, ryckte in i ett glest bebodt, fattigt och utblottadt land, fullt af ödemarker samt på intet sätt att jemföra med det väl odlade och förmögna Wasa län i Österbotten, hvilket stora arméen hade framför sig.
Sandels kunde således omöjligen vänta, hvad stora hären med säkerhet hade att påräkna, att landet, i nödfall, någon tid kunnat föda hans fördelning; och Sandels saknade ännu dessutom den fördelen, som stora arméen ägde, att sjöledes kunna erhålla tillförsel.
Men Sandels var en redlig man, en ärlig och pålitlig befälhafvare, och alla de af fältmarskalken Klingspor åberopade hinder öfvervunnos af en god vilja, förenad med verksamhet och drift.
Under den tid stora arméen låg stilla och lemnade
Ryssarne tid att skaffa sig förstärkning, tog Sandels vid Pulkkila, Kärsämäki, Piippo, Ahokylä, Nissilä, Saviselkä, Walkiamäki, Rautalampi, Kuopio, Laukkas, Leppävirta, Jorois och Warkaus, tillsamman 13 officerare och 870 man fångar, öfver 100 kanoner, mera än 800 lass proviant (hvilka, beräknade efter 3 tunnor lasset och tillsamman med den proviant och hafra, som togs i magasinerne, utgjorde 5,296 tunnor), 12,000 L:lb. hö, 1000 L:lb. kött, samt förstörde dessutom ganska mycket för fienden.
Sandels, som hade blott en brigad under sitt befäl, ryckte fram med Finska härens venstra flygel ända till Ryska gränsen, och skickade en rekognoserings trupp till Sordavala stad i Ryssland. -- Något större bevis emot grefve Klingspor behöfves icke. -- -- Efterverlden må döma om han ej förtjente den stämpel
Finska arméen gaf honom, och som jag i det föregående uttalat.
Träffande och sannt yttras i en år 1809 författad visa:
Men gick när man borde stå stilla, Men stadnade när man bordt gå; Man segrade alltid -- men illa; Ty baklänges gick det ändå.
Under det vi lågo qvar i Kalajoki, ankom den för hela hären nedslående tidningen, att Sveaborgs fästning, genom kapitulation, blifvit öfverlemnad åt Ryssarne.
Och som jag år 1810 var i tillfälle att på stället erhålla upplysningar om förloppet dervid, anser jag mig böra derom meddela några omständigheter.
Den gamle, men kraftfulle generalen Klerker, som under grefve Klingspors frånvaro förde befälet i Finland, hade, vid underrättelsen om Ryssarnes tillernade snara inbrott, användt all möjlig verksamhet, drift och omtanka, att förse fästningen med dess förnödenheter.
Landets invånare bidrogo ock härtill, på derom skedd uppmaning, med största beredvillighet.
Garnisonen utgjorde 6000 man.
Kommendanten, amiral Cronstedt, anbefalltes af general-befälet att uppgifva huru mycket krut han trodde sig behöfva, för att åtminstone till öppet vatten kunna försvara fästningen.
Hvad han begärte lemnades honom i fullt mått; och sedermera, då man, vid fiendens hastiga anryckande, icke kunde anskaffa tillräckligt antal hästar, för att från Helsingfors med krigshären bortföra all der befintlig ammunition, uppgifves det, att ännu ytterligare 2000 centner krut blifvit insända till Sveaborg.
Amiral Cronstedt var så allmänt högaktad såsom en rask, tapper och rättskaffens krigare, att både arméen och landets patrioter uti honom sågo det lyckligaste val till kommendant i denna fästning, och man är allmänt öfvertygad, att han icke genom penningar eller andra enskildta förmåner bevektes att uppgifva fästningen.
Snarare kunde den ovilja han från längre tid tillbaka rönt af konungen, hafva inverkat på honom; hvartill kommo flera andra skäl, af hvilka jag nyssnämde år hörde omtalas de närmast bekanta.
En framtid skall törhända upplysa, huruvida djupare dolda och politiska krafter här utöfvade ett icke ännu utredt inflytande.
Förvirring, oreda och bristande beslutsamhet visade sig redan vid Ryssarnes ankomst till Helsingfors.
Den 2 Mars inryckte deras förtrupper derstädes.
En bataljon af Adlercreutzska regementet låg der qvar, under major Tolls befäl.
Han hade, på sin post, bordt hvart ögonblick vara beredd på fiendens anfall, och likväl blef han, då detta inträffade, i den grad uppskrämd, att han ej vågade qvarstadna på den utsatte samlingsplatsen, till dess hela truppen hunnit förena sig, utan aftågade, med dem som först anlände, under sådan brådska, att de soldater hvilka sednare inställde sig, icke viste hvar de skulle uppsöka bataljonen.
Då denna sedermera angreps af de förföljande Kossackerna, befann man sig så illa beredd på försvar, att icke allenast gevären till en stor del voro oladdade, utan äfven många af dem sägas varit försedde endast med trädflintor, såsom till exercis.
Följden blef en förlust af 73 man.
Ryska belägrings-korpsen var högst obetydlig; den uppgifves med all sannolikhet till endast 2000 man, således blott en tredjedel af de belägrades styrka.
Det är svårt att afgöra, om Ryssarne förstodo att dölja sina svaga stridskrafter, eller om kommendanten icke ville utforska dem, hvilket troligen ej blifvit svårt för honom, genom de bekantskaper han hade i Helsingfors och orten deromkring.
Också fruktade Ryssarne mera för de belägrade, än dessa hade att befara af dem.
Derföre hände det ock en dag, att då en del af besättningen ryckte ut för att exercera uppå isen utanför fästningen, förmodade Ryssarne ett utfall, bröto genast upp och aftågade från Helsingfors; men återvände, sedan de marscherat ¼ mil, och anfallet från fästningen uteblef.
Sjelfva belägringen var troligen ibland de artigaste krigshistorien vet omtala.
Fästningens gemenskap med fienden och det kringliggande landet var nära oafbruten, och befordrades snarare än den hindrades af fienden.
Man nästan skydde att skjuta på hvarandra med alfvar.
Sveaborg gick öfver med en förlust för garnisonen af 30 man.
Men olyckan ville, att öfverste Jägerhorn fanns uppå Sveaborg, samt att han förstod att förskaffa sig alltför stort inflytande öfver amiral Cronstedt.
Man misstänker Jägerhorn, som förut bodde i Lovisa, att hafva lyssnat till Ryska anbud, samt att han nu inom fästningen afbördade ingångna förbindelser.
Han missledde Cronstedt, och uppskrämde de inom fästningen befintliga officers-fruarne, hvilka, genom pip och låt, verkade på sina männer.
Falska rykten om Svenskarnes motgångar insmögos sorgfälligt af fienden; och Sveaborg kapitulerade.
Denna skändliga handling tillskref man helt och hållet öfverste Jägerhorn.
Då ryktet om en förestående kapitulation spridde sig inom fästningen, blef fråga alfvarsamt väckt att arrestera kommendanten och sedan försvara sig till det yttersta; men dels felades det en beslutsam och driftig anförare för ett så vådligt företag, och dels hade man hållit underhandlingarne så fördolde, att de icke blefvo kände innan den första konventionen redan var afslutad.
Kommendanten hade ock, under föregifvande af källarenas fuktighet, låtit borttaga nästan allt krutet, samt inlägga det på fartyg, hvarest det, i händelse af uppror bland besättningen, lätt kunde förstöras.
Nödig och hastig gemenskap mellan officerarne, förlagde på denna af flere serskildta holmar bestående fästning, felades äfven; likaså hvarje tillförlitlig kännedom om tillståndet vid krigshären och inom landet.
Då Cronstedt låg på sitt yttersta, sade han till sin gamle bepröfvade och förtrogne läkare, att han under hufvudgärden hade en liten portfölj, hvilken innehöll papper, som betydligen rättfärdigade hans förhållande vid Sveaborgs kapitulation.
Men som han icke mera behöfde något rättfärdigande inför menniskor, och några ännu i Sverige lefvande personer kunde alltför mycket blottställas, om de i portföljen bevarade handlingarne blefve bekanta, lät han i sin närvaro uppbränna dem af nämde läkare.
-- Detta sprider väl icke något egentligt ljus öfver Cronstedts förhållande; men det ger styrka åt de mångfaldiga gissningar, hvilka om Sveaborgs öfvergång varit i omlopp.
Men vi återgå, efter denna utflykt från vårt egentliga ämne, till krigsrörelserna i norra delen af landet.
Den 18 Juni ryckte ändtligen brigaden ifrån Kalajoki till Himango, tre mil, hvarest rastades till den 22, då vi gingo till Lohteå; den 23 till Gamla Carleby, den 25 till Kråknäs, sedan andra och tredje brigaderne den 24 Juni intagit Ny Carleby; den 26 till Sundby, hvarest åter rastades till den 4 Juli, då vi marscherade till Neder Härmä.
Vi hade således nu, efter uppbrottet från Kalajoki, på sjutton dagar hunnit 17 mil framåt, och på intet ställe fått se den flyende fienden.
Under tiden blefvo, i följd af general-order, en bataljon Savolaks infanteri, under major Grotenfeldt, och en bataljon Savolaks jägare, under major Furumark, afsände åt Lintulaks vägen, och der ställde under majoren vid Tavastehus regemente von Fieandts befäl.
Denne var en ganska skicklig och i alla afseenden duglig krigare, och såsom längre tid bosatt i de närmast härintill belägne orter, hade han fullkomlig kännedom af landet.
Fieandts fördelning, utgörande 650 man, med blott tvenne trepundiga kanoner, anfölls den 2 Juli af 2000 Ryssar.
Lintulaks by blef utaf fienden intagen; men återtogs med storm och hurrarop af major Grotenfeldts bataljon, under det Furumark med sin gick för att afskära fiendens återtåg.
Men vi blefvo slagne af en annan Rysk kolonn och kringvände, så att våra bataljoner icke hade någon annan utväg, än att antingen gifva sig fångne, eller ock med bajonetten slå sig igenom den fiendtliga kolonnen.
Det sednare verkställdes, och Fieandt med sin fördelning drog sig tillbaka till Perho, med en förlust af 200 man.
För denna träffning utnämdes major von Fieandt till öfverste-löjtnant och öfver-adjutant; major Furumark vid Savolaks jägare befordrades till öfverste-löjtnant, och vid Savolaks infanteri blefvo major Grotenfeldt och kapiten Ladau riddare af svärds-orden.
-- Ryska förlusten vid detta tillfälle var ingalunda liten; men kan ej af oss med någon säkerhet bestämmas.
Uti Ryska rapporten uppgafs Svenska styrkan vid Lintulaks till 2,500 man och vår förlust till 450 man; sin egen sade de vara betydligen mindre, hvaraf med sannolikhet kan slutas, att deras förlust för ingen del var ringare utan snarare större än vår.
Under det brigaden låg i Härmä, afsändes, enligt general-order, ännu ett annat detaschement.
En bataljon Savolaks infanteri och en bataljon Savolaks jägare, ställdes under majoren vid Savolaks infanteri Gustaf Ehrenroths befäl, hvilken erhöll befallning, att med dessa tvenne bataljoner intaga Lappo by, fyra och ¼ mil från Härmä, der brigaden låg.
Lappo var både för Ryska och Svenska hären en ganska vigtig punkt.
Här sammanstöta vägarne från Ny Carleby och Härmä, från Wasa, från Tavastehus och från Lintulaks, hvarest Fieandts fördelning var posterad.
Orsaken hvarföre en så liten styrka, ungefär 500 man, som Ehrenroths detaschement utgjorde, först beordrades att intaga detta vigtiga ställe, och sedan lemnades på så långt afstånd från brigaden utan understöd, är sannerligen svår att förklara.
Om en större styrka blifvit ditskickad, så skulle sedermera icke elfva officerare och 120 man behöft uppoffras för detta ställets återintagande.
Den 8 Juli ankom Ehrenroth med sin trupp till Lappo, och Ryssarne flydde genast vid vårt annalkande.
Lappo blef således besatt af Ehrenroth.
Sedan Ryssarne fått underrättelse, att det icke var Svenska hären, utan blott en liten fördelning som innehade Lappo, kommo de den 10 Juli förstärkte tillbaka, anföllo Lappo, samt gjorde sådana dispositioner, att Ehrenroth med hela sin trupp bordt blifva tagen.
Men Ehrenroth, vaksam på sin post, insåg det vådliga af sin ställning, och drog sig från Lappo; men kunde likväl ej hindra, att större delen af hans styrka blef sprängd.
Då han återkom till brigaden i Härmä, hade han icke med sig mera än högst 300 man; resten framkom dock dagarne efter, på långa omvägar genom skogen, och hans slutliga förlust blef obetydlig eller omkring 20 man.
Så väl major Ehrenroth, som den under hans befäl stående trupp, hade förtjent någon belöning för sitt förhållande, ehuru de blefvo slagne.
Med en mindre rask och förslagen anförare än Ehrenroth, och med mindre mod och beslutsamhet i faran hos det öfriga befälet och truppen, hade ovillkorligen en stor del af detaschementet gått förlorad.
Men allt deras välförhållande blef aldrig bekantgjordt.
Törhända insåg general-befälet sitt misstag, att till ett så vigtigt företag afsända en så liten styrka, och underlät derföre att till Kongl.
Maj:t inberätta dessa händelser.
Ryssarnes rapport innehöll, att de den 10 Juli slagit 4,500 Svenskar under grefve Cronstedts befäl.
Sådana voro vanligen Ryssarnes uppgifter.
Det var major Ehrenroth, med 500 man af grefve Cronstedts brigad, som här blef slagen.
Den 13 Juli marscherade brigaden till Kauhava, två och trefjerdedels mil från Härmä, samt en och en half mil nära Lappo. Vid Kauhava och Härmä inträffade hela den öfriga arméen samma dag, för att den följande, under general Adlercreutz's anförande, anfalla Lappo, der Ryssarnes hufvudstyrka nu var samlad.
Om denna drabbning som bordt blifva ännu mera hedrande för Finska hären, i fall man rigtigt begagnat alla sina fördelar, nödgas jag lemna en vidlöftigare beskrifning; emedan den i flera delar måste skilja sig från den framställning general Adlercreutz derom gjorde i sin ingifna rapport.
Så snart det blef bekant, att Lappo af oss skulle anfallas, lemnade major Ehrenroth, som nyligen varit i Lappo och derifrån blifvit af Ryssarne fördrifven, åt general
Adlercreutz nödiga upplysningar om belägenheten i och omkring detta ställe, bland annat äfven derom, att icke långt ifrån Kauhava, der vi nu stodo, fanns en skogsväg, som af infanteri och jägare kunde begagnas.
Den förenar sig, ¼ mil öster om Lappo, med vägen från nyssnämde ort till Salmi, hvarest den delar sig åt Savolaks genom Lintulaks, samt åt Tammerfors genom Kuortane.
Ehrenroth ansåg det nödvändigt, att på den vägen afsända trupper, för att afskära
Ryssarne återtåget åt Savolaks sidan, dit de, i händelse af nederlag, naturligtvis skulle söka sin tillflykt, emedan de omkring Lintulaks hade en betydligare styrka.
Flere gångor under marschen begärde ännu Ehrenroth, att åtminstone med tvenne bataljoner få dit afgå; men Adlercreutz biföll icke dertill.
Den 14 Juli kl. 6 om morgonen uppbröt Savolaks brigaden, som bestridt fältvakten, och nu skulle utgöra härens förtrupper.
Vi hade icke ryckt långt fram innan vi stötte på Ryska fältvakten, hvilken, under jemn eld, af Karelska jägarena drefs tillbaka.
Sålunda avancerades långsamt, något mer än en timma, då Ryska fältvakten blef understödd af en betydlig fördelning; hvarefter dess motstånd blef så häftigt, att Karelska jägarne sågo sig tvungne till återtåg.
Adlercreutz, som sjelf följde med den å landsvägen befintliga slutna kolonn, hvilken framtågade i lika höjd med jägarekedjan i skogen, blef förargad öfver Karelska jägarenas reträtt, och yttrade:
"vi skola ju framåt, och de tusan dj--ne gå tillbaka.
Major Tujulin! ryck ni ut med begge Savolax jägare-bataljonerna, de gå säkert icke tillbaka."
Tujulin befalte genast begge dessa bataljoner utrycka.
Den ena fördes af kapiten Brunow, och den andra, på motsatta sidan om landsvägen, af kapiten von Fieandt.
Sjelf fortfor Tujulin att, med sluten kolonn, åtfölja landsvägen.
Savolaks jägare formerade nu kedja i skogen, och aflöste Karelska jägarena.
Anfallet begyntes straxt under hurrarop, med full fart, så att
Ryssarne ej fingo tid att besinna sig, mycket mindre att göra motstånd.
Ehuru marken var i högsta grad oländig och skogen ganska tät, framryckte de likväl så hastigt, att den på landsvägen tågande slutna kolonnen knappt hann att följa med i lika höjd.
Sedan detta fortgått någon tid med sådan häftighet, blef truppen så uttröttad, att den nödgades stadna för att hemta liten hvila.
Savolaks jägare, som redan marscherat 95 mil, voro nu så illa beklädde, att de fleste af dem ledo brist på skoplagg.
Under det de sutto och hvilade, ljöd en nästan allmän klagan öfver deras sårade fötter och sjuka tår.
"Voi, voi! minun jalkani!"
(aj, aj, mina fötter), hördes nästan öfverallt.
General Adlercreutz gick då och frågade huru det var med dem, tröstade dem och lofvade afhjelpa detta.