Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Just så, den retade mig med sitt solsken och sin glädje, och så förpassade jag den bort, ut i den mörka, sorgliga världen, där må den se till, huruledes den reder sig med sina teorier, » förklarar fröken med en anstryk- ' ning af lifssmärtä.
Främlingen skrattar muntert.
För af D o l l y Idun Roon.
i^Sörolen glittrar på vattenytan och bränner m glödhett på klipporna, men här till denna vrå, under de skyddande hängbjörkarna, hafva de heta strålarne ännu ej mäktat att framtränga.
En ung dam sitter på den mjuka mossan med en bok i handen, men allting tyder på att denna ej fängslat hennes intresse, ty hon blickar, hälft drömmande och hälft otåligt, ut på den solbelysta taflan.
Hennes tankar måste ej precis vara utaf de angenämaste, ty hon skrattar försmädligt och kastar plötsligen, med en åtbörd.af för- akt, sin bok långt bort i solskenet, där den i fallet öppnar sina blad för solens inkvisi- toriska blickar och blifver liggande, glän- sande hvit uti det skarpa ljuset.
Hon måste hafva vanan att tänka högt, ty sträckande sina armar i luften säger hon gäspande: » O, hvad de äro enfaldiga, dessa berättelser; hvarför skulle jag också medtaga honom hit! » (med honom, menar hon troligt- vis boken) » H u då!
Sådana idéer! » Härefter sjunker den unga damen tillbaka uti ett slags apatiskt tillstånd och betraktar h af vet med en missnöjd uppsyn.
Omsider tillsluter hon ögonen för att helt prosaiskt .slumra till, men efter en kort stund tvingas hon, genom ett lätt buller, att åter öppna dem.
En främling har stannat vid den föraktade looken, som han upptagit, och i hvilken han synes bläddra med stort intresse.
» Kallar ni detta för den mörka, sorgliga världen; beskåda då denna solbelysta tafla framför er, med sina praktfulla ljuseffekter, se trädens härliga grönska, lyssna till fåglar- nes sång, skåda er egen ungdoms fagra bild uti vattnets spegel och
» Jag ber om ursäkt, att jag — att jag, » — stammar han.
» Får j a g kanske lof att presentera mig själf, mitt namn är Resen, Reinhold von Resen. » » Nej verkligen! » utropar hon högst intres- serad.
» Jo, jag försäkrar, » säger han hoppfullt.
» Är ni då släkt med baron Resen på Öf- verby? » » Han är min farbror. » » Således är ni min intima vän, Charlotte von Resens kusin? » Ett ljus uppgår för honom.
» Alldeles rätt, och jag vågar således antaga, att j a g har äran att tala med Charlottes vän- inna, fröken Cecilia Rudow? » Fröken böjer hufvudet jakande, och efter ett ögonblick frågar hon dröjande, » vill ni ej, baron, komma in och dricka te med oss? » » Med nöje, » gående.
svarar han, ytterst tillmötes- Hon stiger upp, ihopsamlar boken, para- sollet o. s. v., hvilka saker han anhåller att få bära, men ernår endast ett kyligt afslag.
Under vägen omtalar hon, att de, hennes moder jämte son och döttrar, skola vistas här ute några veckor, emedan sonen, som vid
en kapplöpning störtat med sin häst, varit sjuk och ordinerats hafsbad, och att de där- för uppsökt denna lilla obemärkta badort för att få vara i lugn och ro, » far from the madding crovvd, » tillägger hon småleende.
» Men huruledes kommer ni hit, baron? » Resen förklarar, att han brutit sin arm förra vintern och nu skickats hit för att återvinna styrka; han säger, att han finner luften utmärkt, baden härliga, naturen hän- förande o. s. v., men glömmer, troligtvis af distraktion, att tillfoga, att han anländt hit endast för två dagar sedan, och att han idag på morgonen, uti kraftiga, men ej synnerli- gen eleganta ordalag, lofvat sig själf att re- dan i morgon fly denna gräsliga afkrok och 1 stället begifva sig till Marstrand eller Ly- sekil.
Men nu talar han med en sann entusiasm om denna stilla, idylliska vrå, hvilket har till följd att Cecilia, som finner badorten högst tråkig, småler misstroget.
Han observerar henne från sidan och finner henne hafva en omisskännelig Kate Greenawaytyp med sitt ljusa, vågiga hår, sina bruna ögon med långa ögonfransar, den skära hyn och en en liten förtjusande mun, plötsligen upptäcker han, att äfven han utgör ett observationsföremål, hvarpå de båda ut- brista i skratt.
» Nå? » frågar fröken Cecilia öfverlägset.
Han tiger.
Hon har redan bestämt, att han ser bra ut, han har ett par muntra gråblå ögon, en vacker näsa och ett energiskt, usch, så ener- giskt, drag kring munnen, vackra välformade fötter och smala kvinliga händer, som dock in- gifva en känsla af seg styrka, ögonen äro clock det vackraste uti hans utseende och omedvetet citerar hon högt: » Ein graues Aug, Ein schlaues Aug. » Han ser förvånad ned på henne, men fort- sätter därpå med orubbligt allvar, och med en blick in uti hennes bruna ögon: » Auf schelmische Launen Deuten die braunen! » Hon stannar cch ser förtretad på honom.
» Ursäkta, » säger han ångerfullt, » men ni började j u.
» Hon rodnar.
Hvad det kläder henne, tän- ker Resen.
» Tycker äfven ni om Mirza Schaffy, » frå- gar hon något förlägen.
» Ja mycket! » försäkrar Resen med själf- känsla.
Cecilia tviflar dock härpå.
De anlända nu till den af friherrinnan Rudow bebodda villan, om man nota bene vill gifva namn, heder och värdighet af villa åt det rödmålade huset, som för resten ligger pittoreskt inbäddadt i skogen och i omedel- bar närhet af vattnet, som man ser framskimra mellan träden.
En med slingerväxter öfver- vuxen veranda löper utmed husets framsida och förlänar åt den lilla byggnaden ett må- leriskt utseende.
Framför verandan finnes en gräsplan, som dock för tillfället tyckes vara förvandlad till cirkusarena, ty en lurf- vig pony galopperar klumpigt omkring, riden utaf en märkvärdig företeelse, hvars rätta skepnad och natur tyckas vara omöjliga att definiera vid första påseende.
När hästen får se Cecilia och Resen, tvärstannar den plötsligt med den påföljd, att företeelsen från bans rygg hamnar hufvudstupa i gräset.
Lif- liga applåder och bravorop ljuda inifrån ve- randan.
Cecilia skyndar fram, åtföljd af Resen.
» Seså Flossy, jag ser, att du lyckligtvis ej skadat dig, men hvad är detta nu för ett nytt upptåg? » säger hon och försöker att se strängt på delinkventen.
Denna, som befinnes vara en lofvande ung dam, om åtta års ålder, iklädd långa, svarta strumpor, en ytterst kort, hvit klädning och en röd lawn-tennis-hatt öfver sitt i pannan tvärklippta hår, som förlänar henne ett ut- seende å la van Dyek, stiger upp, djupt för- närmad, och skakar gräs och grus utaf sig samt knyter handen emot verandan, hvarpå hon mönstrar Resen med en onådig blick.
Presentera honom för mig! » Cecilia fullgör detta med orubbligt allvar: j Baron von Resen, min syster Florence Ru- dow.
» Resen bugar sig ceremoniöst, och fröken Flossy svarar med en nonchalant helsning.
Cecilia och Resen utbrista i skratt, hvilket inbringar dem en förkrossande blick.
De gå nu in på verandan, där de finna friherrinnan Rudow sysselsatt med något bro- deri och hennes son Karl utsträckt på en chaiselongue.
Han stiger raskt upp, när han ser sin syster inkomma med en gäst.
Karl Rudow påminner mycket om Cecilia, och de tre syskonen hafva en påfallande likhet med modern, en dam, engelska till börden, med förnämt utseende och ett älskvärdt, intagande sätt.
D e hafva alla samma- vackra, bruna ögon och mjuka, melodiska tonfall.
Presentationen försiggår; Cecilia omtalar, huru de träffats, och såväl friherrinnan som Karl äro förtjusta öfver detta afbrott uti det något enformiga badlifvet, ty de lefva ute- slutande för sig själfva och hafva ej någon gemenskap med de, för resten mycket fåta- liga, badgästerna.
CForts.
och slut i nästa n:r.)
I baltiden.
|är snön täcker ängarnas blommor och i solen vänder sitt strålande ansikte ifrån oss för att lysa öfver lyckligare trakter, sluta sig andra blommor till prydliga kran- sar, och i ljusens och gaslågornas sken bildar den blomstrande ungdomen glänsande led, vackrare än alla ängars och trädgårdars blom- sterkransar.
Jag tycker om baler och dans, jag förne- kar det ingalunda.
Jag sitter gärna som- åskådarinna och betraktar de unga flickorna, som med blommor i det glänsande håret se så glada, så harmlösa, så muntra ut.
Stränga moralister fördöma dansen och kalla den ett ohelsosamt och osedligt nöje.
Andra påstå, att det är den tänkande män- niskan ovärdigt att tanklöst sno rundt som en boll eller snurra, och i allt detta kan j u ligga någon sanning.
Ett omåttligt dansande är för visso ohelso- samt, och mången klandervärd känsla kan utveckla sig i den så oskyldigt dansande ungmöns bröst: afund gentemot den vackrare och mera firade systern, fåfänga och öfver- mod öfver egen skönhet, öfverdrifven upp- skattning af ett flyktigt nöje.
Dessa känslor kunna uppstå, men det är ingen absolut nödvändighet, att de skola göra det.
— Dem renom är allting rent, heter det, och bland de glada, smyckade, i ung- domens fägring blomstrande tärnorna, som finna nöje i dansen, äro väl de flesta harm- lösa och goda.
Där dansen utvecklar afund, fåfänga och högmod, skulle sannolikt dessa känslor slå grodd och växa äfven utan den- samma, ty ogräset i själen är såsom ogräset på marken, det behöfver ingen särskild ans och har bevingade frön, som föra det genom luften, ja, genom stängda dörrar.
Det bar långa rötter, och lika lätt som det gror, lika svårt är det att utrota.
Den, som tad- lar dans och baler och anser dem som ett fördärf för kvinnokönet, måste äfven klandra och fördöma många andra saker.
Ja, och skulle man än utrota alla nöjen från jorden, skulle dygden därför icke bli större.
Bland puritaner och pietister, bakom klostermurarne och i Vestatemplen ha passionen och ond- skan funnits, liksom hjärtats renhet och god- het.
Det goda är, Gud ske lof, en planta, som kan slå rot i hvarje jordmån, liksom den äfven behöfver vårdas i hvarje jordmån.
Människan har dansat, dansar och skall dansa i alla väderstreck, hos alla nationer, i alla tider.
Hos många folkslag höra dansen till den religiösa kulten, hos de flesta är den ett na- turligt uttryck af glädje, och just såsom så- dant ser jag den så gärna.
Våra blaserade ynglingar förakta och und- vika mycket ofta att dansa.
Icke emedan de hafva något bättre att göra, något större att betänka, något värdigare att Uträtta, nej, ty värr!
D e sitta under dansen hällre vid glaset eller spelbordet.
Men den kvinliga ungdomen tycker om dans, och de flesta un- ga flickor skulle oskyldigt och gladt dansa med hvarandra, om seden tilläte det.
Det egentliga behaget i dansen ligger i den rytmiska rörelsen.
Ä r ej ett blommande träd vackrast, när vestanvinden sätter dess grenar i rörelse, är ej ett sädesfält skönast, då det böljar for de friska morgonfläktarne?
Men glädjen i dansen är kort och flyktig.
Endast några år, och blommorna, som nu bilda den förtjusande krans, vi kalla bal, ha blommat ut, andra ha utvecklat sig ur knop- pens omhölje, medan de från i dag, som unga fruar eller gamla ungmor, gärna eller ogärna sluta sig till åskådarne.
Efter konfirmationen låter man den unga flickan göra sitt inträde i balsalen och be- traktar den på visst sätt som hennes inträde i de vuxnas lif.
Balens fröjder är den oskuldsfulla ungdomens sista fröjder — först med utträdet ur de dansandes skara börjar inträdet i det egentliga kvinliga lifvet.
De späda gestalterna, som sväfva förbi oss med blommor i håret, fira endast bortläggandet af barnskorna. '
Låt dem dansa.
Tiden, då de kunna få det, är kort, och lif- vets allvar står redan vid balsalens dörr, väntande på en hvai utaf dem för att räcka dem handen, antingen i form af familjesor- ger eller den ogiftas hårda ensamhet.
Men hvarje face af lifvet skall föra den tänkande människan vidare i hennes sedliga och andliga utveckling, och äfven ungdomens flyktiga tid, under hvilken dansen var tillåten, kan göra det, naturligtvis under förutsättning, att den är naturlig och oskyldig.
Den tad- lade balsalen är på mer än ett sätt för yng- lingen och flickan en dygdens och förståndets skola — gören den blott till en sådan, I förståndiga mödrar, nyttjen den blott allvar- ligt, I glada döttrar.
I balsalen kan skönheten lära sig behandla sin af naturen mindre gynnade syster med naturlig vänlighet, och hon skall göra det.
Den mindre vackra kan lära sig öfvervinna den groende afunden.
Alla kunna lära sig
att utan tafatthet röra sig bland människor, att njuta af den tillåtna glädjen med måtta och att, utan koketteri och beräkning, otvun- get, men med tillbörlig tillbakadragenhet, um- gås med det andra könet.
Därför ännu en gång: låtom oss unna ungdomen dess glädje!
Julie B.
Damernas dag.
Ett litet kåseri från riksdagsläktarne.
fjlgCära kusin Elsa, du har så många gån- « å s l!
ger uttryckt som din oförgripliga me- ning, att det skulle vara så » festligt » att en gång få komma upp och se, hur » farbrö- derna » ha det på riksdagen, och redan se^n länge vidtalat mig att bli din ciceron vid lämpligt tillfälle.
Nåväl — ett lämpligare tillfälle än i dag kan du ej gärna önska dig!
En damernas dag!
— en kvinnosak skall få sitt öde afgjordt, och » farbror » F. T.
Borg, en gammal det täcka könets riddare och dess intressens förkämpe, skall slå sitt stora slag för den kvinliga äktenskapsålderns höjande från 15 till 21 år.
Ja, du har ju redan sett i Idun, på hvilka grunder och med hvilka skäl han vill kämpa för sin sak.
Om du delar hans uppfattning, det har jag inte vågat fråga dig.
Det kan ju ges så många rent personliga hänsyn.
Men att du respekterar det ärliga syftet — åh, du vet nog hvilken hög tanke jag har om ditt lilla hjärtas instinkt.
Så — godt — du har redan hatt och kappa på, din långa boa, som klär dig så förtjusande, den lilla mjuka muffen af yfvig lo.
Det är ett vårväder för öfrigt, luften är hög och klar, och öfver Riddarholmen ligger bländande solljus, som kommer kyrkans kop- partak att glöda likt eld och obarmhertigt blottar de gamla ämbetsverkens förfallna skröplighet.
I sällskap med Riddarholmskyrkan — förnäm granne!
— ligger så den byggnad, där Sveriges öden hvälfvas af Sveriges delege- rade — vårt riksdagshus.
Nu är det visser- ligen utdömdt, och om vi lefva, du och jag, få vi kanske en gång följas åt till ett plenum midt i bruset mellan Norrströms flodarmar; men i dag ännu svajar den tretungade flag- gan öfver detta gamla tak, och den bistre militärposten bevakar ingången i Riddar- holmskyrkans skugga.
Först en frausysk visit i andra kammaren, för att vi sedan må få god tid att dröja i den första, dit naturligtvis dagens intresse främst koncentrerar sig, då det är här motio- nären själf kommer att kämpa för sin sak.
Vi stiga ut på underhusets refereniläktare — ty när du sällskapar med en tidningsman, kan en slik undantagsförroån komma dig till godo.
Annars får du vackert-nöjas med den vanliga, åhörarläktaren, där trängseln dock gemenligen plägar vara ganska besvärlig och där värmen » står högt i tak ».
Du tittar nyfiket fram öfver barriéren, och djupt under dig glänsa » farbrödernas » kala hjässor i snörräta linier likt en plantering frodiga champignoner, ordnade på rad.
Jag vet inte, hvarpå det beror, men i andra kam- maren hålla sig medlemmarne ganska ordent- ligt på sina platser under debatten, då du däremot strax i den första skall finna, att hvari nu än den » parlamentariska ordningen » består — icke är det i en ordning till rum- met.
Sannerligen — vi kommo just i grefvens tid!
Talmannen, herr Wijk, uppe å estraden höjer sin väldiga klubba till besegling - å en vanlig s. k.
» bordläggning », och nu stiger den föredragande notarien fram och uppläser med ljudelig stämma den Borgska motionen.
Som du känner, har frågan så till vida kom- mit baklänges in i riksdagen, att det förbe- redande lagutskottet utan vidare afstyrkt den.
Och icke kunna vi hemta mycken förhopp- ning om dess framgång ur minen i de väl- vise gubbarnes trumpna anleten.
Ack nej, vi bedrogo oss ej!
Att aflifnings- processen dock skulle göras så kort och utan alla förmildrande ceremonier — det hade du knappast förmodat.
Eller hvad menade den mörka skuggan, som för ett ögonblick drog öfver dina vackra ögon, kusin Elsa, annat än det — nog voro väl dock våra intressen en liten smula större affär värda?!
Fem minuter — en enda ropandes röst i öknen, en enda stackars vanmäktig, minuts- lång protest — och herr Borgs välmenande motion var hvad man på konstspråket kallar » strypt » — strypt med » acklamation » — i Sveriges riksdags andra kammare. '
* * Ny tablå och dock densamma.
Du har rätt: interiören till sina stora drag är j u täm- ligen liknande!
Samma hvitmenade, tvålofts- höga sal, samma snörräta rader af rödklädda karmstolar och gulbetsade pulpeter med smäl- lande klaffar, öfver våra hufvuden samma sväfvande glasballonger för de elektriska båg- lampor, som i mörka tider sprida ljus i för- handlingarna, och samma evigt brinnande gas- lanterniner, som påstås sörja för luftvexlingen.
Men se ' n de första ytliga intrycken förgått, finner du snart väsentliga skiljaktigheter.
Det ligger en annan norm öfver typerna där nere, och det råder ett annat lif ibland dem.
Borgarens och odalmannens breda, trygga drag ha förändrats i ämbetsmannens, militä- rens, aristokratens mer förfinade och skärpta, det godmodiga och tvärsäkra lugn, som å den andra sidan rådde, finnes ej längre åter.
Det hvilar en viss nervositet öfver det hela.
Få ha lugn att förbli på sina platser Man promenerar fram och åter öfver den ljud- dämpande brysseln, man samlas i grupper här och hvar, konverserar lågmäldt, diskuterar man och man emellan och sprides på nytt, allt under det förhandlingarna gå sin jämna gång och de uppträdande, i regel tämligen opåbörda, spilla sin bevisföring — för tal- mannen och stenograferna.
V i befinna oss i första kammaren.
Se dig omkring på läktaren; åhörarnes och tidningsreferenternas äro här sammanslagna till en, fastän med åtskilda platser.
Afdelnin- gen för de uteslutande åhörande är tätt pac- kad — mest damer!
I allmänhet visar en god del af hufvudstadens täcka kön ett lif- ligt intresse för riksdagens förhandlingar ge- nom talrik närvaro; men i dag är det tyd- ligt, att frågan särskildt lockat genom sitt speciella kvinnointresse.
De tråkiga bränvinsdiskussionerna dra långt ut, men vi begagna tiden till att orientera oss.
Och — ändtligen är dock ögonblicket inne!
Det går en susning af vaknande intresse öfver den församlade menigheten, man reser sig bakom oss för att bättre se, och ur långt fördolda kappfickor och hemliga tunikaveck smygas fram koketta små fruntimmerskikare i perlemor och elfenben, som riktas i nyfiken förväntan mot talarplatsen å estraden.
Men hvar, hvar ha vi då herr Borg, hvi- skas och frågas.
Ett ögonblicks tålamod ännu.
Han reser sig redan från sin plats nere i församlingen, där han lugnt inväntat det afgörande ögonblicket, och nu — nu står han där framme!
Ah, det är j u en ståtlig skickelse, denna reslige gubbgestalt med det hvita, rikt yfviga håret och det vackra, tvärklippta helskägget.
Han börjar sitt anförande, och allt efter som orden och tankarne rycka honom med, kommer det både värme och hänförelse i hans röst och en beherskad, måttfull liflighet i hans gester, som ovilkorligen taga åhörarne med sig — åtminstone uppe å läktaren. '
Ty kollegorna där nere, de besvära sig då icke stort att följa med hans ord.
Man spra- kar ogenerad t vidare, om ditt och datt, om Gud hvet hvad, och gör sig så » morsomt » som möjligt!
Vid en del pointer — jag, vill ej säga hvilka!
— finner man saken lustig.
Och naturligtvis, - då den är lustig, så skrattar man.
Herr Borg förmenar dock, att man må hysa hvilken uppfattning i frågan som hälst, är den till sin art af en sådan social vikt, af ett sådant djupt kulturintresse, att den borde höra till en af de allvarligaste, en representation kati få att behandla.
Kan någon verkligen på allvar påstå, att en 15 års flicka eger tillräcklig utbildning för att stifta familj och fostra barn?
Lagutskottet har sagt, att kvinnan kan påräkna mannens ledning i sin utveckling.
Detta är dock icke det rätta sättet att betrakta mannens och kvinnans iubördesförhållande.
Kvinnan bör väl icke närma sig mannen som ett barn, som behöfver stöd och ledniug, utan som en mogen, själfständig varelse.
Och som ytter- ligare stöd för sin motion och den däri ut- talade meningen anför herr Borg uttalanden af erkända auktoriteter på detta område, prof. Seved Ribbing m.
fl., hvilka beröra den fysiska sidan af frågan och framhålla vådan af för tidiga äktenskap.
Efter detta yttra sig verkligen ett par ta- lare, biskop Billing och generaldirektör A l - mén, så till vida för motionen, att de er- känna dess innebörd af sanning och förorda ett förmedlingsförslag — men intet hjälper!
Andra yrka afslag, bland dessa den » store » landshöfdingen, herr Bergström.
Och när slutligen diskussionen förklaras afslutad, och den långa strömmen af svarta rockar böljar förbi talmansplatsen, hvar och en afleninande sin lilla sedel, sitt afgörande ja eller nej, be- finnes det, att 48 röster afgå med neder- lagets seger — nederlag för herr Borgs mo- tion, förståendevis — under det 46 yrka på frågans återförvisande till det förberedande utskottet för en något grundligare utredning.
En liten svag skymt af hopp för vår snälle » Helsingborgsfarbroders » mening kunna vi j u dock, kära kusin Elsa, leta ut i den om- ständigheten, att en så pass stark minoritet till sistone ansåg den värd ett mindre lätt- vindligt öde, och föll den, så föll den dock » framlänges », som termen lyder.
Och där- för torde nog herr Borg, som är känd för att vara en karl, den där ej ger tappt i en ärlig strid efter första dusten, komma åter, när tid randas, och kommer han igen, då råkas äfven vi på nytt där uppe — eller hur, Elsa?
— du och din egen tillgifne kusin Johan.
Mat och matlagning.
D. m^J^ » en om, såsom vi i vår föregående upp- p f l ^ g sats (Idun n:r 7) visade, » för mycket och för litet skämmer allt », så finnes där- jämte en hel hop andra omständigheter, hvil- ka vi måste taga med i räkningen, då det gäller att af mat och matlagning draga all den vinst och nytta, en god och klok hushåll- ning bjuder oss.
V i måste nämligen i allra första rummet ihågkomma, att endast den föda, våra matsmältningsorgan verkligen smälta, kommer vår kropp till godo, men att allt, ' som icke smältes, är, med afseende på krop- pens näring, som om det aldrig anrättats och förtärts.
Egna vi vederbörlig uppmärksam- het åt denna fundamentalsanning, följer ock- så, att vi böra söka underhålla våra matsmält- ningsverktyg i ett sådant skick, att de icke slitas alltför hastigt, underkastas en alltför hård medfart eller rent af misshandlas.
Hvarje synd vi begå mot denna regel ham- nar sig svårt, och då vårt syndaregister i detta hänseende lupit upp till en viss grad, som visserligen för olika individer kan vara ganska olika, uteblir straffet aldrig, och vi hemsökas af alla dessa rubbningar i vår or- ganisms välbefinnande, som börjande med mat- lustens aftagande genomlöpa hela skalan af oordningar i matsmältningen och i nervsyste- met, hvilka nedstämma lynnet, förbittra lif- vet och till och med kunna göra det outhärd- ligt.
Mången grymhet och stor orättvisa har sålunda haft sin grund i matsmältningsrubb- ningar; Voltaires påstående, att Bartolomeus- nattens fasor hade till bidragande orsak, att Carl I X af Frankrike led af svår förstopp- ning, har verkligen mycken sannolikhet för sig, och själfmord till följd af försummade inälfskatarrer äro tyvärr icke alltför sällsynta.
Hvem har icke hört talas om hypokon- drien, detta svarta spöke, som fördystrar en människas hela tillvaro, gör henne omöjlig för allt umgänge med sina medmänniskor och till en plåga för sig själf?
Hvem har i våra dagar icke hört klagomålen öfver den växande nervsvagheten och nervretligbeten?
Därmed vare visserligen icke sagdt, att dessa båda plågoandar hafva uteslutande sin grund i oordningar i matsmältningsverksamheten, men säkert är, att dylika oordningar i icke ringa grad bidraga till att förhöja deras plågsamma verkningar.
Icke utan skäl sjunger en fransk skald, Dorat: » Hur smälter ni?
med skäl det frågas; Om illa, jämmerligt ni plågas Och fröjd och gamman eder svika Och bort till sagolandet vika; Kan snille älskvärdhet medföra, - Så kan blott magen lycklig göra. » Nu torde säkerligen mången af mina ärade läsarinnor icke vilja gå in på den mening, Dorat här uttalar, och vi vilja visst icke hel- ler påslå, att lifvets lycka uteslutande ligger i en god matsmältning, ehuru det ingalunda kan nekas, att en sådan icke litet bidrager till att njuta af lifvet.