Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af den, som slår eller smädar sin egen fader eller moder, sin stjuffader eller stjufmoder, svärfader eller svärmoder, stjufsvärfader eller stjufsvärmoder; 14 Kap. 2 och 3 §§. samma Balk; 3:o Af tjenstehjon, som uppsåtligen eller af hastigo mode bär hugg eller slag å sin husbonde eller matmoder, eller fäller oqvädinsord emot dem, eller sätter sig upp emot dem med hot och vanvördiga ord eller åthäfvor; eller slår sin förman eller den i husbondens ställe satt är, eller fäller smädeord, eller hotar och van vördar dem; äfvensom af ryttare, kneckt eller båtsman, sorn slår eller misshandlar sin rusthållare eller rotebonde, eller hans hustru eller barn eller legohjon, för deras föräldrars eller husbondes skull; i5 Kap. 9 §. samma Balk; /po Af den, som höter eller undsäger någon Domare eller annan Konungens Embetsman, eller gifver honom smädliga ord i embetes-ärender; 18 Kap. 8 §. samma Balk, jemförd med Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779; 5:o
Af den, som inför Rätten eller Konungens Befallningshafvande angifvet- någon för sak, som går å lif eller ära hans, och vill honom dertill binda, men gitter det ej, då angifvelsen pröfvas icke vara gjord af arghet; af den, som ljuger å annan lönliga, då det går å lif eller ära, eller sprider sådant rykte ut örn honom, af argt uppsåt; eller R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. skrifver och sprider ut sådan smädeskrift, som rörer en eller fleras heder och ära, goda namn och rykte, eller eljest är skymflig och förklenlig; 60 Kap. 2, 4 och 5 §§.
Missgerningshalken; 6:0
Af den, som i klagoskrift till HofRätten missfirmar Konungens Befallningshafvande, om förgripelsen anses det förtjena; 9 Kap. 4 §•
Utsökningsbalken; .7:0 Af den, som inför
Rätta talar eller skrifver vanvördliga emot
Domaren, om brottet det förtjenar; i\
Kap. 7 §.
Rättegångsbalken; och 8:0
Af den, som, enligt Kongl. Förbudet angående
Dueller och slagsmål den 22 Augusti 1682, vardér befunnen brottslig och dömd till fängelse, eller öfvertygas, att hafva traktat efter att hindra någons välfärd, lycka och redliga framsteg, samt belagt hans goda namn och ära med någon skamfläck; 9 och 10 §§. af nämnde Påbud.
Om det, å ena sidan, icke utan skäl må sägas, att vid de brott, som innefatta kränkning af annans heder, eller åsidosättande af den undergifvenhet, lydnad och aktning, föräldrar, husbönder och offentliga mj-ncligheter äga rätt att fordra, denna påföljd vore naturligen påkallad af förbrytelsens art, kan, å den andra, ej förnekas, att egentliga upprättelsen för den förolämpade består i domstolens förklarande, att den anklagade gjort sig skyldig till brottet, och att hans ytterliga erkännande deraf följaktligen är helt och hållet öfverflödigt.
Och så vida ett Lagbud ytterst hvilar på dess förmåga, att vinna fullbordan, hör ej eller förbises, att det i förevarande fall beror af den dömdes välbehag, huruvida Lagen må kunna verkställas eller ej.
Sådant inträffar, då han vägrar att fullgöra domen, och exempel saknas icke på förargliga uppträden inför Rätta, som deraf uppkommit.
Ohörsamhet i detta afseeende kan visserligen bestraffas och vitén af böter eller fängelse utsättas och ådömas, men ändamålet förfelas likväl, om afbönen ej heller derigenom kan den motvillige aftvingas.
För öfrigt må anmärkas, huruledes, vid lagskipningen i sednare lider, den sats sökt göra sig gällande, att, i vissa fall, ådömd afbön kan af målsägaren eftergifvas; hvilket, ehvad anledningen till denna eftergift vore oegennyttig eller icke, synes mindre lämpligt, när derigenom beredes en skiljaktighet i påföljden för enahanda brott, som i sin mån minskar Lagens anseende och oväld.
Vid sådana förhållanden och då ifrågavarande Lagbud hvarken äger tillbörlig kraft i afseende å dess verkställighet, eller synes utgöra ett oeftergifligt vilkor för den förolämpades fullständiga upprättelse, helst det står honom fritt att, genom tryckning eller kungörelse annorledes af Dom - 176 R- St.
Emir.-B er. den 14 Jan. 1840. stolens beslut, gifva tillräcklig offentlighet åt den verkliga upprättelse, han vunnit; måtte det vara ovedersägligt, att afbön inför Rätta, utan någon slags olägenhet, kan afskaffas.
Hvilket ock till Rikets Höglofl.
Ständers pröfning vördsamt hemställes.
Om, i följd häraf, denna af Lagen föreskrifna påföljd för serskilda brott varder undanröjd, skulle det föranleda till uteslutande alldeles af här ofvan, uti 3:dje punkten, nämnda 9 §. i5 Kap. Missgerningsbalken, och till ändring af de i öfriga punkter åberopade Lagens rum och Kongl. Författningar, så vidt derigenom offentlig afbön är stadgad.
Sedan vid sistförflutna Riksdag hos Rikets Högloft.
Ständer framställning blifvit gjord om ett sådant förtydligande af Kongl. Brefvet den 25 September 1777. att ej någon för brott emot 5 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken anklagad må kunna i häkte inmanas förr, än Kongl. Maj:t efter erhållen kännedom om första ransakningsprotokollet utlåtit sig, huruvida saken må nedläggas eller ransakningen vidare fortsättas; hade Rikets Höglofl.
Ständer, på anförda grunder, för sin del beslutat en så beskaffad förklaring af 1 Kap. 2 §.
Straffbalken och ofvannämnde Kongl. Bref, att ej någon må häktas för brott emot 5 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken förr, än efter det Konungen förklarat undersökningen böra fortgå; om hvilket beslut underdånig skrifvelse till Kongl.
Maj:t under den 12 Maj i835 blifvit aflåten.
Efter hvad den ifrån Kongl. Maj:ts JustitieRevisionsExpedition insända, här nedan vidare omförmälda, förteckning utvisar, är denna skrifvelse lagd till handlingarne, utan synlig vidtagen åtgärd; förmodligen derföre, att den icke kunnat, innan Riksdagens snart derpå inträffade slut, i grundlagsenlig ordning handläggas.
I anseende härtill och enär således denna fråga, hvari den ena af Statsmakterna fattat beslut, icke är vorden af den andra Statsmakten pröfvad, hemställer jag vördsamt om icke Rikets Höglofl.
Ständer skulle täckas samma fråga nu å nyo upptaga.
För bibehållande af ordning och lydnad inom
Krigsmakten samt för att tvinga hvarje medlem deraf till ett punktligt och noggrannt fullgörandte af dess tjensteåligganden, har det hos oss, liksom i alla andra länder, ansetts nödigt, att stifta serskilda lagar, hvilkas bud krigaren är underkastad.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. 177
Det får icke nekas, att jemväl mindre felaktigheter och oordningar inom en armee kunna medföra förderfliga verkningar; och som det helas bestånd varit lagstiftarens egentliga ögonmärke, synas individernas anspråk på en skonsam eller åtminstone mensklig behandling , i afseende på bestraffningssätt och straffmått, någon gång hafva fått vika för hufvudändamålet, den så kallade disciplinen, hvilken man lärer föreställt sig icke kunna, utan denna uppoffring, med säkerhet vidmakthållas.
Endast farhåga för förslappning i krigstukten angifver förklaringsgrunden till den ovanliga hårdhet, hvaraf Krigsartiklarna den 3i Mars 1798 lemna talrika vedermälen.
Häraf torde äfven den sorglöshet härleda sig, hvarmed den extrajudiciela bestraffningsrätten öfver manskapet nästan oinskränkt öfverlemnades åt befälets godtycke.
Menliga verkningar af öfverdrift i förra och obestämdhet i senare hänseendet uteblefvo icke, och det upptäcktes snart, att tillbörlig hofsamhet och försigtighet blifvit åstidosatte vid författandet af KrigsArtiklarna.
Då fråga väcktes om organisation af allmänna beväringsmanskapet, fästades uppmärksamhet vid de speciallagar, dem hvarje medborgare under loppet af fern år skulle lyda, och Kongl. Maj:t behagade, till följd af Rikets Ständers i underdånighet framställda önskningar, förordna, att Krigslagarne skulle öfverses och granskas.
Men emellertid och enär en längre tid erfordrades till fullbordande af ett så grannlaga arbete, fann Kongl. Maj:t nödigt, att, genom tvänne Cirkulär af den 26 November 1812, det ena till samtliga RegementsCheferne och det andra till vederbörande Befälhafvare vid de serskilda Flottorna, påbjuda förändringar i KrigsArtiklar och TjenstgöringsReglementen i1 vissa fall, i hvad de angingo såväl Landt-arméen, sorn Flottornas trupper och manskap.
Härigenom mildrades straffen i många fall; gatulopp afskaffades helt och hållet, spöslitning inskränktes, och begge utbyttes emot prygelstraff; hvarjemte serskilda gradationer af arrest eller visst antal prygel i den extrajudiciela bestraffningen, äfvensom rättigheten att densamma ålägga, jemte sättet för dess verkställande, med noggrannhet bestämdes.
Kort förut eller den 12 October sistnämnda år hade Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning om inrättningen af allmänna beväringsmanskapet utkommit, uti hvars 18 §. förklarades, att beväringsmanskapet, sedan det blifvit till tjenst uppbådadt, skulle vara underkastadt samma lydnad och skyldigheter, som ålåge den öfriga Krigsmakten enligt Författningar och KrigsArtiklar, efter hvilka äfven förbrytelser deremot komme att straffas.
Prot. 1840. 2 Sami. 23 1^8 R.
Delta stadgande gäller för beväringsmanskapet i bela Paket, dock med den uti 16 §• af Kongl. Cirkuläret till RegementsCheferne föreskrifna inskränkning, att för de beväringsskyldige på öen Gottland, skulle livad Kongl. Maj:t serskildt den 21 Mars iSii förordnat, förblifva gällande, utan att de i nyssnämnda Cirkulär meddelade stadganden deruti skulle göra någon ändring.
Vid sitt åtagande af en allmän beväring, bade öens innevånare fästat det vilkor, att militära bestraffningssättet borde förändras, och Kongl. Majrt behagade härtill lemna sitt Nådiga bifall; samt genom Nådigt Bref af den'21 Mars 1811 lill liögste befälhafvaren på öen, så vidt det angår manskapet, rörande detta ämne, hufvudsakligen förordna följande: 1) Att 1798 års KrigsArtiklar, i afseende på militärbrottens qvalification, och hvad deruti om militärens skjddigheter stadgas, förblifva oförändrade; 2) att berörde KrigsArtiklar skola tjena till grund i allt, der korporelt straff ej är stadgadt; 3) att all korporel bestraffning af gatulopp och spöstraff för militärbrott, derå dödsstraff i KrigsArtiklarne ej utsatt finnes, borttages, och deremot ensligt fängelse i mörkt rum införes; varande serskild förvandlingstariff i sådant hänseende upprättad; 4) altextrajudiciela bestraffningen må utgöras af dessa gradalioner: a) arrest från och med 24 timmar till och med 8 dagar i eget qvarter; b) arrest från och med 8 till och med i5 dagar i eget qvarter, utan sällskap; c) arrest från i5 till och med 3o dagar på högvakt; och cl) arrest från 3o till och med 45 dagar på högvakt i ensligt rum, med vissa serskildt bestämda inskränkningar; samt 5) att mål rörande förbrytelser, som icke innefatta egentligt militärbrott, och hvilkas bestraffning allmänna lagen utsätter, böra af ordinarie domstolar afgöras.
Vid granskning och jemförelse af nu ömförmälda författningar samt Kongl.
KrigsArtiklarna af år 1798, förefinnas, i afseende på bestraffning, bestraffningssätt och rättegångsordning för beväringskarl från Gottland samt beväringsskyldig från något af Rikets öfriga landskap, följande hufvudsakliga skiljakligheter: 1:0 Beväringskarl i allmänhet skall, för brott, derå Krigsartiklarna utsätta spöstraff, undergå denna bestraffning, så vida ärans förlust, uppenbar kyrkoplikt eller fängelse på fästning jemväl följa bör; Hvaremot Beväringskarl på Gottland, om lian begått militärförbrytelse, dömes till fängelse i mörkt ensligt rum, och, om han föröfvat annat brott, belägges med det i allmänna lagen utsatta straff. 2:0
För militärbrott, derå Krigsartiklarna utsätta gatulopp eller spö - R.
Just. Ombudm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840.
179 slitning, skall elen förre dömas, enligt serskild förvandlingstariff, till prygel.
Den senare deremot får icke underkastas denna skymlliga behandling, utan skall i stället hållas i ensligt fängelse uti mörkt rum. 3:o
För olofligt undanhållande från tjenstgöring, första resan rymning, dubbel legotagning, monderingspersecllars förskingring och dryckenskap eller sofvande på post, skall den brottslige, så vida han tillhör beväringsmanskapet på fasta landet, straffas, i fredlig tid med fyratio prygel och i krig (när mildrande omständigheter sig förete och någon synnerlig skada deraf icke handt) med femtio prygel.
Men år han inskrifven vid Gottlands beväring, skall han dömas, i vissa fall, att arkebuseras och i andra till en bestraffning, som efter stadgade förvandlingsgrunder stundom motsvarar och någon gång kan öfverskrida nyssnämnda prygelstraff. /po Extrajudiciel bestraffning för manskap och således äfven för beväringskarl består i arrest, fängelse i mörkt rum, eller vid vatten och bröd samt prygel, högst femtio på en dag.
Hvaremot den beväringsskyldige på öen Gottland, såsom förut är anlydt, icke kan extrajudicialiter af9lralfas annorledes, än med arrest i ensligt rum högst fyratiofem dagar. 5:o
Då beväringskarl i allmänhet olofligen undanhållit sig från tjenstgöring eller begått något af öfriga i 3:dje punkten uppräknade brott, utsätter vederbörande befälhafvare extrajudicialiter det straff, hvartill han gjort sig skyldig; men har den på Gottland föröfvat sådan förbrytelse, skall derom vid KrigsRätt ransakas och dömas. 6:0 Till Krigsdomstols pröfning höra alla mål angående brott, begångna af krigsman i eller under tjensten, eller dermed gemenskap ägande ämnen.
KrigsRätten vid Gottlands beväring åter får endast till pröfning upptaga mål rörande egentliga militärbrott, hvaremot alla andra brottmål böra af de ordinarie domstolarna afgöras.
Det erfordras icke för ändamålet af ifrågavarande framställning att ingå i närmare undersökning om rigtigheten af de grundsatser, som vid KrigsÄ-rtiklarnas stiftande gjort sig gällande, om dessa lagars föregifna stridighet med Rikets grundlagar, om deras, oaktadt skedda förändringar, någon gång öfverklagade hårdhet o. s. v. I händelse dessa eller andra bristfälligheter förefinnas, lära desamma blifva afhulpna vid den af Kongl.
Maj:t i Nåder anbefallda och ännu förehafvande revision af KrigsLagarne.
Men som de här ofvan anmärkta skiljaktigheter emellan föreskrifterna i iSriårs Kongl.
Bref och 1812 års Kongl. Cirkulär, efter mitt omdöme, kunna, utan rubbning i det gällande systemet, rättas, har jag ansett mig böra derå fästa Rikets Höglofl.
Ständers uppmärksamhet, och får i sådant afseende vördsamt anföra. 180 R.
Den olikhet inför Lagen, som genom dessa Författningar är faststäld för innevånare uti serskilda delar af Riket, låter svårligen med giltiga skäl försvara sig.
Att till exempel skildtvakt, som funnes sofvande eller drucken på post, skall, om lian tillhör Gottlands beväring, i fält arkebuseras, då annan krigsman för samma brott extrajudicialiter straffas med femtio prygel, lärer vara lika mycket stridande mot allmän rättvisa, som det synes oformligt, att den förre för öfriga i 8 §. af 1812 års
Cirkulär ornförmälda förbrytelser skall ställas inför KrigsRätt och lagligen dömas, under det att den senare kan extrajudicialiter straffas.
Å ena sidan kan det visserligen invändas, att den här antagna tolkning af 1812 års Cirkulär vore för sträng, och att afsigten aldrig varit, att beväringsskyldig på Gottland skulle straffas hårdare eller dömas annorlunda , än hans like på fasta landet; men ehuru sannolikt det senare än kan synas, måste å andra sidan tagas i betraktande, att Lagens bokstaf är tydlig och klar samt att en sådan tydning är deremot stridande, hvadan hvarken domaren eller officeraren lärer våga att densamma biträda.
Befriad från spö- och prygelstraff för militärförbrytelser, dem KrigsRätt äger afdöma, kan han icke extrajudicialiter underkastas sistberörde bestraffning, samt är berättigad att, lika med hvarje annan medborgare, för egentliga lagbrott svara inför vederbörande territorialdomstol, hvarigenom han äfven undgår den skärpning af straffet, som Krigslagarna för vissa brott utsätta.
Orsaken hvarföre de mildare åsigter, hvilka gjort sig gällande vid stiftandet af den serskilda Krigslagen för öen, icke vunnit lika vidsträckt tillämpning, då förändringarna af 1812 vidtogos, lärer böra sökas i Sveriges dåvarande politiska ställning till främmande makter.
Man torde hafva ansett vådligt att, vid början af det stora Europeiska krig, uti hvilket Riket måste deltaga, alltför mjmket mildra den dittills rådande ytterliga strängheten i militära lagstiftningen, och man synes hafva föreställt sig, att något undantag i afseende på allmänna beväringen, utan fara för krigstukten, då icke kunde beviljas.
Det är åtminstone svårt att upptäcka något annat skäl, hvarföre beväringsskyldig i allmänhet blifvit utesluten från den mildare behandling, som hans like på öen får erfara, då han felar.
Några olägenheter af de lindrigare straffarler, som användas vid Gottlands beväring, hafva icke R.
Ombudm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40.
181 försports, och klagomål öfver förslappning i krigstukten derstädes hafva icke eller låtit höra sig.
Erfarenhetens tillförlitliga vittnesbörd kan således åberopas för special-lagens lämplighet.
Och rättvisan kräfver, att hårdare strafFarter icke antagas, än som uppfylla det åsyftade ändamålet, samt att alla må anses lika inför Lagen.
Folkets tänkesätt angående kroppsstraff hafva i senare tider märkbart förändrat sig.
Spöstraffen betraktas med afsky och prygelstraff bär jemväl en förnedrande prägel.
Förgäfves påstår man motsatsen, hvad den senare straffarten beträffar.
Det synes icke eller billigt* att landets ungdom, kallad att fullgöra sin vapenöfnings-skyldighet, eller för det allvarsammare och högtidligare ändamålet att försvara fäderneslandet, blottställes eller åtminstone kan blottställas att, för förseelser, hvilka ofta icke innebära någon moralisk skuld, offentligen slita spö eller mindre offentligt pryglas.
Förmenar den dömde sig hafva lidit orätt, står det honom fritt att klaga, men slraffet skall ickedestomindre verkställas.
Är han oskyldig, kan den efteråt beviljade upprättelsen icke uppväga skymfen och lidandet; och örn han förtjent straff, saknar han stundom icke anledning att klaga öfver sjelfva Lagens obevekliga stränghet.
Stadgandet i Kongl. Brefvet af år 1811, att förbrytelser, som ej innefatta egentligt militäre brott, skola af ordinarie
Domstolarne afgöras, äger likaledes företräde framför KrigsArtiklarnas föreskrift i samma ämne.
Det har varit en mycket omtvistad fråga, huruvida serskilda domstolar erfordras eller icke.
Småningom har man sett den öfvertygelse temligen enhälligt stadga sig, att de, med ganska få undantag, äro öfverflödigt.
Till undantagen höra dock Krigsdomstolarne.
Krigaren, som förbryter sig i8a R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i tjensten, kan icke lämpligen ställas till rätta vid allmän Domstol; hans verksamhet, liksom hans bestraffning, bör vara skyndsam.
Deremot kunna och böra alla brott utom tjensten, då de inom Riket begås, åtalas vid allmän Domstol.
Der kan krigaren för sådana brott, utan någon förnärmelse för sig eller tjensten, svara.
Detta gäller unnu mer i afseende på den beväringsskyldige, hvilken, genom sitt femåriga inträdande i krigstjenst, ingalunda bör finna sig afsöndrad från den allmänna medborgerlighet, sorn i ett konstitutionelt samhälle är af så stor vigt.
Med stöd af hvad nu blifvit anfördt, och enär det synes vara af behofvet påkalladt, dels att föreskrifterna uti ifrågavarande
Författningar med hvarandra bringas i närmare öfverensstämmelse, och dels att de mildare bestraffningssätt, som äga rum för förbrytelser, begångne af beväringsmanskapet på Gottland, jemväl må antagas i afseende på beväringsmanskapet i alla öfriga delar af Riket, har jag ansett mig böra vördsamt till bepröfvande öfverlemna, om icke Rikets Höglofl.
Ständer skulle finna lämpligt att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl.
Maj:t génom allmän författning förordna: 1:0 att det, genom Kongl. Brefvet till högste militär-befälhafvaren på Gotlland den 21 Mars 181 1, för beväringsmanskapet på öen fastställda militära bestraffningssätt må antagas i afseende på sådant manskap i öfriga delar af Riket, samt att enahanda rättegångsordning, som beträffande förbrytelser, de der ej innefatta egentligt militärbrott, gäller på Gottland, jemväl må tillämpas, då beväringsskyldig från annan ort i Riket för dylik förbrytelse till ansvar ställes; och 2:0 att den ändring af 1798 års KrigsArtiklar, som, genom 8 §§. i Kongl.
Cirkulären den 26 November 1812, blifvit gjord så väl i straffet för vissa uti sistberörda lagrum uppräknade brott, som i fråga om rättigheten att bestraffningen ålägga, jemväl må äga tillämpning, då någon af manskapet vid Gottlands beväring begått sådant brott; dock att samma bestraffning skulle utsättas i öfverensstämmelse med de uti Kongl. Brefvet den 2i Mars 1811 stadgade grunder.
Hos Kongl. Maj:t hade Rikets Höglofl.
Ständer, vid sistförlidna Riksdag, uti skrifvelse af den 28 Augusti i834, i underdånighet anmält, att De, i likhet med Deras vid nästförutgångna Riksdagen afgifna Lag-förslag, R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i83 och hufvudsakligen uppå de till grund derför andragna grunder, för sin del beslutat, att en Förordning må utfärdas, hvari stadgades: 1:0 att alla KämnersRäller, med undantag af KämnersRätterna i Stockholm, skulle å en viss tid upphöra, och sådana mål och ärenden, som, enligt Lag och serskilda Författningar, förut tillhörde KämnersRätt, derefter omedelbarligen upptagas af RådstufvuRätt, på sätt redan skedde i de Städer, der KämnersRätt ej vore; börande jemväl de mål, hvilka intill den bestämda tiden blifvit hos KämnersRätt anhängige gjorda, men då ännu icke voro afslutade, öfverlemnas till vederbörande RådstufvuRätt, alt der vidare handläggas; 2:0 att LagmansRätter likaledes skulle upphöra, på det sätt, att vad, som emot HäradsRätts beslut erlades eller anmältes från och med en viss lid, borde fullföljas i vederbörande HofRätt, samt de saker, hvilka före nämnde tid vädjades under LagmansRätt, och ej der blefvo afgjorda, skulle lill vederbörande llofRätts handläggning öfverlemnas; och 3:o att PiiddareSyneRätter ock afskaffades, sålunda, att vad, sorn mot IläradsSyneRätts beslut i jordatvister erlades eller anmältes ifrån och med en viss tid, skulle fullföljas i vederbörande HofRätt; ägande den, som med llofRätts beslut ej nöjdes, att i vanlig ordning draga saken under Konungen i Dess Högsta Domstol.
I sammanhang härmed, och såsom följd af detta beslut, förordnades äfven upphäfvande eller ändring af åtskilliga Lagens rum, på sätt åberopade skrifvelsen omständligen utvisar; hvarvid likväl Rikets Ständer, i händelse Kongl. Majit ansåge den af
Dem beslutade indragning af ofvannämnda
Domstolar ej kunna verkställas å den i förslaget utsatta tid, till Kongl. Majit i underdånighet öfverlemnade att bestämma tiden, då samma indragning lämpligen kunde för sig gå; äfvensom Rikets Ständer anhöllo, det Kongl.
Majit täcktes, efter vederbörandes hörande och i öfverensstämmelse med grunden för den af Rikets Ständer föreslagna Författning, att nemligen endast en UnderRätt skulle finnas, så i Städerna som på Landet, vidtaga de anstalter och åtgärder, samt stadga och till efterrättelse kungöra de reglementariska föreskrifter, som pröfvades lämpliga, för organiserandet och ordnandet af RådstufvuRätterna i Städerna, utom Stockholm.
Uti Nådigt Svar å denna Skrifvelse, afgifvet å Rikssalen den 9 Maj i835, behagade Kongl. Majit tillkännagifva, det Kongl. Majit, i anseende till ifrågavarande ämnes, hvad LagmansRätternas indragning "beträffar, stora inflytande och inverkan på Lagen och nu gällande Rättegångsordning,. 184 R- St.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. och clå förslaget till ny CivilLag, deri LagmansRätterna icke voro bibehållna, snart komme under pröfning, icke funnit tillräckliga skäl att för det dåvarande, oberoende af det nya Lagförslaget i sin helhet, företaga en serskild pröfning af detta ämne; och att Kongl. Maj:t således vägrade sanktion å hvad Rikets Ständer föreslagit så väl om LagmansRätternas afskaffande, sorn ock, i sammanhang dermed, rörande RiddareSyneRätter och KämnersRätter.
De skäl och omständigheter, hvilka, i Rikets Höglofl.
Ständers skrifvelse åberopade, vid tvänne Riksmöten gjort sig gällande och grundlagt den ena Statsmaktens då fattade beslut om indragning af ofvannämnda Domstolar, måtte anses vara af den vigt, att de ännu en gång förtjena att tagas i öfvervägande.
Huruvida förslaget till ny CivilLag vid nu förestående
Riksdag till hufvudsaklig pröfning förekommer, sjmes visserligen tvifvelaktigt.