Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Originalet till detta värdefulla och på resultaten af de allra senaste forsk- ningarna utförda • arbete är under ut- gifning i England och utkommer så- ledes nästan samtidigt på vårt språk.
Att döma af innehållet i de tre första häftena blir det ett arbete, som förtjä- nar stor spridning.
Sändebudet.)
Detta arbete är ett mycket godt och gediget arbete, som kommer att icke blott blifva ett praktverk, som kan mäta sig med de bästa sådana, utan kan äfven blifva en god ledning för alla dem, som vilja studera det heliga landet i förening^ med sin bibel, hvar- för vi rekommendera det till predi- kanter, söndagsskollärare och vänner af den heliga skrift.
(Söndagsskol.)
— Men hvad som gifver arbetet ännu större värde är jämförelser med gamla tiders seder och bruk sådana de skildras i de heliga skrifterna.
(Veckop:n.)
— Ett mycket värdefullt och intressant arbete, skrifvet på ett ledigt och fängs- lande språk.
Utstyrseln är präktig, och priset synes oss äfven ordinärt.
(Sanningsvittnet.)
— För en hvar som ännu önskar att i sin bibel se- » böckernas bok », summan af all visdom, bör det vara kärt att få läsa en skildring af de näjder, som ut- r, BÄRSAFTER h ÄTTIKA 0 C af LILJEHOLMENS VINFABRIKS IMF~ hallas prisbelönta tillverkningar försäljas hos hrr specerihandlande.
Se Idun för fredagen den 25 april.
JJ^F * Viner och safter försäljas på hel- och half butelj er, tredubbel ättiksprit pä större flaskor, alla försedda med etiketter, innehål- lande fabrikens namn.
[1896] Ondenthga gratis.
kommissionärer gjort skådeplatsen för de i den Heliga Skrift omnämnda personerna.
(Trellb.A.)
— Det är en bok lika njutbar och läro- rik för den olärde bibelläsaren som för den geografiske eller etnografiske veten- skapsmannen och är allt igenom hållen i en kraftigt verkande stil samt utom- ordentligt sakrikt, i hvilket afseende det lemnar den förut i Sverige utgifna skildringen af det heliga landet bakom sig.
— Fint, ja elegant utstyrdt i typogra- fiskt hänseende och försedt med verk- ligt konstnärliga teckn.
(Göteb.
Aftonb.)
(Göt.
Weckob.)
— Det företer samma vårdade utstyrsel som de af hr Hedlund förut utgifna » Kristens resa » och » Det heliga kri- get ».
(Aftonbladet.)
— Framställer flere vackra prof på illustratörens, den framstående engelske konstnären fl.
Harpers talang.
Dagblad.)
(Folkskolans Vän.)
— En skildring som är gjord med lika stor sakkunskap som åskådlighet samt buren af lefvande intresse för ämnet.
(Arbetarens Vän.)
— Arbetet är därför att anbefalla på det varmaste.
(Hallandsposten.)
— Ett fabulöst billigt pris för ifråga- varande arbete.
(Eskilstuna Tidn.)
— Arbetet, hvilket tyckes förtjänt af största uppmärksamhet.
Mycket bil- ligt.
(Falk.
Tidning.)
— V i anse oss kunna rekommendera verket för alla dem, som hafva råd och lust att göra sig det till godo.
(Hemhp.)
— Det kan med lika nöje läsas af den lärde som den olärde.
Arbetet är ut- märkt väl illustreradt.
(Norrb.-Post.)
antagas med goda vilkor.
Stockholm, Iduns Tryckeri A kt lebolag.
Fredagen den 21 februari 1896.
N:r 8 (42?)
Byra: kr.
— Klara södra kyrkog.
16, Prenumerationspris pr år: Idun ensam.
Iduns Modet., mänadsuppl Barngarderoben » 5: — » IJ: — » 3c — Redaktör och utgifvare: Allm.
:. /.
Noräling.
Utgifnlngstld: 9:de årg.
ANNONSPRIS: hvarje helgfri fredag.
86 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » Lösnummerpris I S öre 25 öre för hvarje päbörjadt tiotal stafv.
Sofia Lundequist, född Hollander.
- r^örlidct år lästes i en af huf vridstadens större dagliga tidningar r följande notis: » De äldsta nu lefvande pristagare i Svenska akademien äro kontraktsprosten i Ör af Karlstads stift Olof Fryxcll och änkefru Sofia Lundequist, född Hollander.
Den förre be- lönades första gången 1832 för en dikt kallad: » De bergtagna », således för 62 år sedan, den senare 1840 för skaldestycket: » Gustaf Vasa », alltså för 55 år sedan.
D:r Fryxell är öfver 89 år och fru Lundequist nära 81. » Denna notis emottogs äfven inom den åldriga skal- dinnans närmare umgängeskrets med en viss förvåning; så an- språkslöst hade hon för en yngre generation gömt på denna sin ungdoms utmärkelse.
Nu har den gamla, trött af de åttio årens börda och växlande erfa- renheter, gått till hvila, men vördadt och älskadt lefver hen- nes minne i välsignelse hos många.
Sofia Henrietta Hollander föd- des i Stockholm den 21 april 1815.
Fadern var affärsman, men dog tidigt, hvarför barnens uppfostran uteslutande tillkom modern.
Hennes namn var Gustava Henrietta Tottie.
Hon hade före sitt giftermål varit lärarinna och var därigenom väl ägnad att själf undervisa den rikt begåfvade dottern, som med begärlighet insög de kunskaper, hvilka stodo henne till buds.
Don tiden var dock långt ifrån att erbjuda nutidens rika tillfällen till vetenskaplig utveckling för unga kvinnor, och mången gång hördes den kunskapstörstandc flickan i en senare tid beklaga, att hon icke tidigt fått lära det eller det.
Hennes snabba uppfatt- ning och okufliga lust för ve- tande gjorde dock, att hon un- der fortsatt själfstudium för- värfvade sig en rik fond af kunskaper.
Jämte dessa om- fattade hon med glödande kär- lek konst och poesi, och redan tidigt strängade hon själf sin lyra.
Naturen och fosterlandet voro därvid de föremål hon före- trädesvis besjöng.
Naturens skönhet verkade med oemot- ståndlig makt på hennes sinne, och kärleken till fosterlandet och dess stora minnen bibehölls hos henne lika varm lifvet ige- nom.
I nära samband med denna fosterlandskärlek stod ock- så hennes hängifvenhet för konungahuset, hvars alla med- lemmar hon med entusiastisk kärlek omfattade.
Bland hen- nes efterlämnade skrifter finnas ock storslagna minnessånger öf- ver Oscar I, drottning Jose- fina, Karl X V, drottning Lo- visa, prins August och prin- sessan Eugénie.
Hon har äfven skrifvit ett vackert poem vid konung Oscar II:s kröning, äfvensom vid den unge prins Gustaf Adolfs födelse.
De flesta af dessa poem ha på sin tid förekommit i dagspressen.
En bror till Sofia Hollander beslöt i samråd med den kände novellförfattaren, komminister
Säg ej så att lifvet mister all sin fägring mer och mer; om blott ej vår kärlek brister, har ej lifvets sol gått ner.
Kjellman-Göransson, att bereda den anspråks- lösa unga flickan en öfverraskning och inläm- nade en af henne i fyra sånger författad dikt, kallad Gustaf Vasa, såsom täflingsskrift till Svenska akademien.
Ofverraskningen blef ock fullständig, då hon efter högtidsdagen den 20 december 1840 fick sig tillsändt akademiens andra pris.
Det var samma år, som Bern- hard Elis Malmström erhöll första priset för sin Angelika.
Det sades att flere af akade- miens ledamöter varit benägna att tillerkänna detta åt Gustaf Vasa för dess fosterländska innehåll och fulländade form.
Särskildt lär Franzén ha uttalat sig härför.
Den unga författarinnan blef emellertid känd såsom en lofvande förmåga, och man väntade, att hon skulle fortgå på den inslagna banan; men en helt annan väg låg för henne: kvin- nans, makans, moderns.
Ar 1846 ingick hon äktenskap med grund- läggaren af den ännu fortgående » Lundequist- ska bokhandeln » i TJpsala, den såsom förläg- gare och författare kände Nils Vilhelm Lunde- quist.
Han hade under några år tjänstgjort inom ämbetsverken i Stockholm, men ägnade sig hufvudsakligast åt författareskap, först på det skönliterära området och sedermera åt den ekonomiska literaturen.
Hans » Handbok i svenska landtbruket », som utgafs i flere upp- lagor, ansågs för ett särdeles förtjänstfullt arbete och prisbelöntes af Landtbruksakade- mien.
Han utgaf äfven en Juridisk Handbok, (hvars 17:de upplaga utkom 1885) samt flere upplagor af » Sveriges rikes lag ».
Under se- nare åren af sitt lif, sedan han öfverlämnat sin bokhandel och sina förlag i andra händer, ägnade han sig åt landtbruk och gjorde isyn- nerhet försök med uppdragandet af sällsynta utländska trädslag.
Efter att ett par gånger ha växlat hem, bosatte han sig med maka och barn på egendomen Slätte i Västergötland, där han i hägnet af ett lyckligt familjelif, älskad som en god husbonde och värderad som en praktisk och driftig landtbrukare, vid icke fyllda 60 år, dog 1863.
Den efterlefvande makan öfvertog nu, bi- trädd af en duglig förvaltare, vården af den betydliga egendomen, hvarvid hennes skarpa förstånd och klara omdöme gjorde sig gällande äfven på det praktiska området.
Under hen- nes ledning förbättrades landtbruket i hög grad, på samma gång som egendomen allt mer för- skönades och under flere år utgjorde ett rikt arbetsfält för den omtänksamma husmodern.
Innerst låg dock hennes håg åt annat håll, hvarför hon, då tillfälle till förmånlig försälj- ning af egendomen yppade sig, med sin unga dotter flyttade till hufvudstaden.
Här redde hon sig ett hem i öfverensstämmelse med sin smak för konst och literatur, där på samma gång gammaldags enkelhet och gästfrihet rådde.
Härifrån följde hon med vaket intresse dagens händelser inom den politiska och literära värl- den, och under det våra nyare författares ar- beten icke saknades på hennes bord, glömde hon sig gärna kvar hos våra äldre skalder, stormännen från hennes ungdomstid, åt hvilka hon ägnat sköna minnessånger, såsom t. ex. Vallin, Tegnér, Bernhard v. Beskow, Atterbom, Franzén, m. fl.
Under märket S. H — r före- kotnmo ock under årens lopp i tidningar och kalendrar högstämda dikter af henne, hvilka Tro ej, att behagen fara såsom kindens rosor bort; skönhet måste evig vara, om den är af ädel sort.
Thomas Moore.
hon dock aldrig samlade till något helt.
De flesta voro tillfällighetsdikter, ofta framsprung- na ur sympatisk medkänsla för andras glädje eller sorg.
Ett af hennes vackraste poem är utan tvifvel » Wärmlandsflickan », som under missväxtåret i Småland 1868, utgafs till förmån för de nödlidande.
Ett annat skrefs för en bazar till förmån för nya arbctshemmet för idioter.
Det mänskliga lidandet, i hvad form det än framträdde, saknade aldrig gen- klang inom henne, och en naturlig följd här- af var en af hjärtat förestafvad välgören- het; många voro de fattiga och sjuka, hvilkas tårar hon i tysthet aftorkade, ty lika litet hon ville synas med sitt författareskap, lika litet ville hon ock synas för världen med sin väl- görenhet.
Med ett sinne så öppet för allt stort och skönt var det ej att undra på att äfven främ- mande länders konst och natur skulle locka henne.
Sålunda företog hon med sin dotter flere längre resor, t. ex 1873 till Frankrike, Schweiz och Italien, där hon tillbragte ett år, njutande af dess härliga natur och studerande dess rika konstskatter.
Vid anträdandet af denna resa skrifver hon bland annat i ett: Afsked till Sverige.
Farväl mitt dyra fosterland.
Jag vet ej, om din kära strand Mitt öga återser.
Ett vet jag dock: hvarhelst jag far, Bland allt hvad skönast södern har, Din hågkomst troget dröjer kvar Och bleknar aldrig mer.
Hvarhelst i fjärran hän jag ser Hur lagern grönskar, solen ler I evig sommarprakt, Jag minns, jag älskar er ändå, I nordens väna döttrar små, I sippor hvita, sippor blå, I furuskogens trakt.
Och hör jag jrån Sorrentos dal I söderns natt en näktergal I dunkla piniers skygd, Då minns jag, hur i nordens vår, När björken i sin knoppning står, Sin enkla visa trasten slår Uti min josterbygd.
När sommarvinden smeker varm Idunas feberheta barm Och vågen suckar matt, Då minns jag dina källors sus, Då minns jag dina forsars brus, Din sommarafton lång och ljus, Din norrskenslysta natt.
På guld och pärlor är du arm, Dock gömmer du i mäktig barm En åder värdefull.
Hell dig, du friska, ädla märg I våra höga hälleberg, Du järnmalm med din svar / blå färg, Så god som söderns gult.
Vi känna dig från fordomtid, I fredens värf, i blodig strid Du profvet väl bestått, På skördens fält, till lie böjdt, Till svärd på Rotas ängar höjdt, Din väg framåt du alltid röjt Och alltid mejat godt.
Gud Signe dig, mitt fosterland, Och sträcke öfver dig sin hand, Beskyddande som förr!
Och frid och frihet vinne plats, Där jädrens Gud förhärligats Så väl i furstliga palats Som inom kojans dörr!
Din gråa klippkust mer och mer T jjärran jag försvinna ser, Farväl, till dess en gång I blåa östervågors famn Jag med ett jubel ulan namn Får vaggas in uti din hamn Vid nordanvindens sång.
Några år efter återkomsten från södern före- tog fru L. med sin dotter en ny resa, men denna gång till norden, där Norges storslagna natur under vidsträckta fjäll mäktigt anslog henne.
Ännu ett år senare ställdes färden, 1878, till världsexpositionen i Paris och där- ifrån till Spanien, och öfverallt gjordes be- kantskaper för lifvet och intressanta studier; ännu i ålderns dagar dröjde fru L. gärna vid minnena, från dessa många och långa resor.
Omsider nalkades dock äfven för denna själsstarka, mångsidiga kvinna den tid, då hem- mets stillhet blef för henne det bästa af allt, och då det yttre lifvet med sina brokiga taflor alltmer uppgick i det inre lifvets stilla be- grundande.
Allvaret hade ju alltid utgjort ett grunddrag i hennes karaktär, men detta allvar så att säga kristnades alltmer och gaf på samma gång en allt större mildhet och inner- lighet åt hela hennes väsen.
Hon talade ej mycket om hvad som föregick inom henne, men att hon alltmer mognade för den stun- dande skörden var tydligt för alla, som sågo henne.
Ehuru hon undgick den slapphet, som ofta följer en hög ålder, kände hon sig dock trött och längtade efter hvila.
Bland hennes efterlämnade papper har man funnit följande med öfverskrift: Längtan.
Red mig bädden, jag vill gå till hvila!
Jag är trött och längtar efter ro.
Som den rädda dufvan vill jag ila Undan stormen till mitt lugna bo.
Ondskans pil med giftbestrukna udden Hinner ej den fristad dit jag flyr.
Mot den enkla, hvita hufvudkudden Får jag slumra, till dess dagen gryr.
Skuggan växer: aftonsolen skrider, Bleknande, igenom västerns port.
Vid det ljus hon i sin nedgång sprider, Smått blir mycket, som fån sgntes stort.
Jorden med sin glädje, sitt bekymmer, Som en dunstbild jag försvinna ser, Men ju mer i däldema det skymmer, Höjderna förklaras desto mer.
Ren jag känner aftonfläktar friska.
O, de komma ijrån grajvens nejd.
Tröstande de till mitt hjärta hviska Om en ro, ej störd af jordens fejd.
O, hur längtar ej det trötta hjärtat Till det sista hvilprummets frid, Aldrig mer af ondskans anfall smärtadt, Aldrig blödande i lifvets strid.
Står ett enkelt kors på sofgemaket, Där jag hvilar, utan namn, i ro, Ur min aska från det gröna taket Skall den enkla passifloran gro.
Djupt i mullen hon sin rot skall binda, Men när hon i dagen träder fram, Liksom bönens armar skall hon linda Sina rankor omkring korsets stam.
Därför kom och red mig slummerbädden, Sista hvilorummet mig bered!
Om ock skuggor samla sig kring brädden, Strålar lodrätt sänka sig dit ned.
Snart ur tidens natt, som är förgången, Uppgår evighetens morgonsol, Då jag vaknad stämmer in i sången, Segersången inför Lammets stol.
Såsom ett bevis på att den gamla foster- landskärleken ännu lika oförminskad fanns kvar hos henne, må nämnas att hon någon af de sista dagarne, då hon ännu kände sig frisk, yttrade till den ömt vårdande dottern: » De där guldpenningarne » (syftande på det pris hon fått af Svenska akademien, äfvensom det Landt- bruksakademien gifvit hennes man) » ligga ju gagnlösa i min låda.
Jag ville de skulle tjäna och har tänkt nedlägga dem på fosterlandets altare till insamlingen för fosterlandets för- svar.
» Efter en kort sjukdom och ett klart utta- lande af sin tro på den gudomlige Frälsaren insomnade den gamla stilla och fridfullt den 1 dennes.
Efter jordfästningen i Adolf Fre- driks kyrka i Stockholm fördes hennes stoft till familjegrafven i Upsala, hvilken hennes man inköpt, och på hvars vård hon under hans namn låtit inrista följande: 1 På den kyrkogården, Som du valde själf, Slumra under vården Invid Fyris älf!
Öfver grafvens kammar Minnets stjärna flammar, Medan natten flyr, Sof tills dagen gryr!
* " Snac^or&amp;ering söl^es. "
» I M u, frun, är allting klart; men livar • f ^ ska ' vi göra af växterna? » » Dem ställa vi i badkaret. » » Nej, tack vackert, det blir då inte af.
Småkrukorna kan så vara, men inte de stora vackra växterna.
Minns frun i fjol, då vi flytta ' till landet, så bröt d o m af den granna fikusen.
I år skulle kanske palmen, som frun fick af häradshöfdingen på bröllopsda ' n, få stryka.
Hade jag inte lilla Elsa och fågelburen och Puck och fruns hattask att ta hand om, skulle jag allt knoga på ett par växter själf; men si, jag har bara två.
armar. » » Men vi ha j u den höga låren, » föreslog jag försiktigt.
» Bladen sticka ut i alla fall och kunna lätt bli afbrutna.
Ja, landsflyttningen skulle gå som en dans, om det inte vore ett elände med alla blomkrukorna.
Hvarför skickar frun dem inte till en trädgårds- mästare? » » Kommer du inte ihåg, hur det gick, när vi voro i Ronneby för tre år sedan och jag skickade mina kära växter till Jansson på Stigboda?
Riktigt vanskötta kommo de hem igen på hösten, och jag hade knappt väntat mig bättre.
En trädgårdsmästare kan ej med synnerlig kärlek vårda sig om andras växter.
Ser du, Mari, man måste älska dem, för att de skola trifvas, och det kan blott ett kvinnohjärta.
Blott åt en kvinnohand skulle jag våga anförtro mina skatter. » » Jag tycker, » filosoferade Mari, medan hon gick och stökade, » att nu för tiden, då fina fröknar slå sig på allt möjligt, bli både sjuksköterskor och annat, så kunde några falla på den tanken att ta emot växter till inackordering öfver sommaren.
På det viset skulle fröknarna få en treflig sysselsättning och förtjäna sig en slant, och tänk hvad växterna skulle må väl af att ej behöfva släpas ut till landet och in- till staden igen. » » Det var ingen dum idé, skada bara, att du ej fått den långt för detta, utan först när så att säga nöden står för dörren.
I år bli vi tvungna att föra växterna med oss till Värmdön.
Men nästa vår annon- serar jag i Idun och skrifver kanske också några rader, så att tidningens läsarinnor få något att fundera på.
Jag ämnar tala om för dem, att det var du, som kom på tanken om inackorderingen, och inte jag. » Detta samtal ägde rum en vacker maj- morgon 1895 mellan undertecknad och hen- nes trogna, kloka Mari.
Portgången och trottoaren voro belamrade med lårar, kor- gar, säckar m. m. dylikt, som väntade att rustvagn och stadsbud skulle befordra dem till Skeppsbron.
I tamburen väntade mina aralier, palmer, kaktusar och andra krukväxter, att jag eller Mari skulle finna på bästa sättet att stufva in dem.
Detta sätt, ehuru det bästa vi kunde utfundera, visade sig mycket underhaltigt, ty mina älsklingar blefvo ganska medtagna af re- san.
I år ämna vi ej hyra den lilla stugan på Värmdön, ty » gubben », som behöfver hvila och därför ämnar slå sig lös, har fått i sitt hufvud, att vi skola tillbringa ett par månader på Riigen.
Elsa, Mari, Puck och kanariefåglarne taga vi med, men växterna måste, förstås, stanna i Stock- holm eller dess omedelbara närhet.
När våra sommarplaner nu äro klara, kommer jag att tänka på Maris förslag, som i fjor blef för sent väckt.
Nog finnes det väl i hufvudstaden unga flickor, som äro roade af och förstå sig på krukväxters skötsel, som hafva eget rum, kanske med två fön- ster t. o. m., som ej hafva råd att bo på sommarnöje, som ej hafva alltför mycket arbete i hushållet eller tjänstgöringen, som gärna ville slippa tigga pappa om livar slant, som äro samvetsgranna om andras tillhörigheter, och som äro hågade göra sina medsystrar en stor tjänst.
Jag är viss, att flere husmödrar skulle glädjas med mig att finna en dylik hjälparinna, som åtoge sig skötandet af prydnadsväxterna.
Genom an- nonsering i Idun skulle det troligen lyckas.
Många, som lämna sina stadsvåningar under sommaren, anförtro dem åt en tjä- narinna eller för tillfället legd person.
Det har också jag försökt.
Nog var våningen både vädrad och ren, nog voro möbler och sängkläder piskade, men växterna voro be- tydligt vanskötta.
De, som fordra spar- samt med vatten, voro genomdränkta, och de, som ständigt skola hållas fuktiga, tor- kade bort, detta trots både skriftliga och muntliga förhållningsorder.
Men växter trifvas bäst på landet, på- står mången.
Det är jag icke alls med o m: växter äro slafvar af vanan.
De, som äro vana vid rumsluft, trifvas bäst inom- hus, och oafsedt geuom forslingen upp- komna lidanden, må de bäst, j u mindre de tvingas in i nya förhållanden.
Vi skulle vara glada, Mari och jag, om vi visat vägen till en om än obetydlig in- komstkälla för våra medsystrar.
Då » gub- ben » läst hvad jag skrifvit, utbrast han: » Nej, har man hört på Mari, som bidrager till lösningen af kvinnofrågan! » Ilse Franke.
• Den lilla grefvinnan.
Skiss för Idun af Elsa Lindberg.
2 en lilla grefvinnan stod där uppe på ångbåtens däck, utan att märka, att man rundt om tala- de om henne.
I hennes lilla hufvud fanns en- dast rum för en tanke — en allt behärskande tanke.
Efter ett års giftermål, skulle hon nu genom gå det sorgliga ödet att ej få se sin man under hela de fjorton dagar, hon måste vistas hos en gammal faster på landet.
» Hur skall jag kunna uthärda det? » hviskade hon och smög sin lilla smala hand in i hans.
» Du är så oförlåtligt barnslig! » svarade gref- ven, sköt undan hennes hand och strök otåligt sina hvita glacéhandskar släta.
Det drog en dimma öfver den lilla grefvin- nas stora, ljusblå ögon.
Hon hade så lätt för tårar.
Det var ett fel, ett stort fel.
» Förlåt, » sade hon sakta och vände bort huf- vudet.
» Jag kan ej hjälpa, att jag ej är mer än tjugu år — — och att jag håller så gränslöst mycket af dig » kom det därpå, hälft kväfdt.
» Mitt kära lilla barn. » Grefven tog fast den lilla handen, som han nyss skjutit undan.
» Jag lämnar ju Ljuba hos dig, » tillade han därpå hälft skämtande.
» Ja, Ljuba!
Lämnade du ej henne åt mig, så fick du mig ej att resa — nej visst inte! » Gref- ven fann, att den lilla trotsiga minen klädde hennes unga, friska ansikte.
» Ljuba! » ropade han.
En tax af det minsta slag med huden så snagg- hårig och len, att den glänste som svart satin, kröp fram, där hon suttit under soffan, reste sig på bakbenen och lade upp på grefvens knä sina bruna, mjuka tassar, hvilkas utåtböjda form till- kännagaf oblandad ras.
» Ljuba inte följa med sin husbonde — inte följa med.
Ljuba stanna och trösta matmor; » grefven sköt ned hunden och slog med handsken bort damfläckarna, som fastnat efter hennes tas- sar.
Ljuba stod och såg upp på sin lilla mat- mor med något af illvillighet i sina kloka bruna ögon.
» Vill Ljuba stanna hos matmor? » Grefvinnan böjde sig ned och strök smekande taxens fina skinn.
Men Ljuba drog sig nervöst undan hen- nes beröring, gick öfver till grefven och ställde sig bredvid honom, seende upp i hans ansikte, liksom ville hon säga: » Jag tillhör endast ho- nom, icke alls dig. » Åter drog en dimma öfver grefvinnans ljusblå ögon.
» Ej ens din hund vill stanna hos mig. » » Ack, evigt samma barnsligheter!
Naturligt- vis stannar hunden hos dig, såsom du från bör- jan önskat.
Det är för öfrigt tid på, att du får hafva henne några dagar ensam för dig själf.
Jag har ju haft henne ända sen min ungkarls- tid, • så det är väl ej så mycket att undra på, qm hon mer hyllar sig till mig än till dig.
är klockan redan så mycket!
Då har jag ej tid att stanna, tills båten går.
Hälsa faster!
Farväl! » » Skrif som du lofvat!
Skrif!
! » — Hon h ö l l hans händer i sina, h å r a t, så hårdt, som ville hon aldrig släppa dem.
Han nickade gladt.
En sista smekning åt Ljuba, och så sprang han hastigt och lätt utför landgången.
På kajen vände han sig om.
Han såg henne stå på däcket, liten, obetydlig och gråklädd, spejande efter honom.
Hvarför skulle hon alltid kläda sig i grått?
Det gaf åt hennes utseende något kväkarlikt.
Hunden höll hon vid det smala silfverhalsbandet, men så försiktigt och varligt, att det ej skulle skafva mot djurets fina hals.
Hon var dock en bra ömsinnad och snäll liten varelse.
Begärligt sträckte Ljuba det smala hufvudet ut efter husbonden mellan relingens spjälor.
Han hörde ända hit ner, hur hon sakta kved.
Stac- kars Ljuba!
Han saknade henne redan.
Så var han också van att alltid ha henne i hälarna, hvart han gick.
Men den lilla uppoffringen fick han väl göra för sin hustrus skull.
Han fortsatte sin väg, småhvisslande.
Han var vid briljant humör.
Så lätt och fri hade han ej känt sig på länge.
Han gick förbi en blomsterhandel.
Så fick han med ens ett infall.
Bestämdt skulle det glädja henne!
Och han vek af in i butiken.
Längst fram stod ett högt glas med vackra, snöhvita rosor.
De stodo honom närmast, och