Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvärt om föreföll det mig, som om detta nödtvungna afbrott i vårt enformiga lif om bord och det långvariga uppehållet i fria luften verkat uppfriskande på så väl kropp som själ.
Observatoriet vid Pitlekaj.
I granskapet af ishuset uppstäldes termometerburen, och längre fram på vintern uppfördes i de omgifvande snödrifvorna ett par andra observationshus, men ej af is utan af snö, i grönländsk snöbyggnadsstil.
Äfven vår proviantdepot var upplagd i trakten, och på ett tillräckligt afstånd från det magnetiska observatoriet fans en stor trälår, i hvilken de remingtongevär, som man för säkerhetens skull förde med sig vid utflygter från fartyget, och andra jernsaker, som observatorn hade på sig, nedlades, innan han inträdde i observatoriet.
Tintinjarangas uppbyggande följdes af tschuktscherna med stort intresse.
Då de sågo, att vi ej ämnade bo der, utan att sällsamma, glänsande metallredskap uppsattes derstädes, och att en i jemförelse med deras tältbelysning underbart rik ljusflod ständigt underhölls derinne med ett för dem alldeles okändt lyse (stearinljus och fotogenlampor), blef bland dem en nyfiken oro rådande, som vi ej kunde lugna genom det endast med ett eller annat tschuktschiskt ord inblandade teckenspråk, till hvilket våra meddelanden med infödingarne vid den tiden voro inskränkta.
Äfven längre fram på året, då ett kraftigt, om ock ordfattigt internationelt, språk småningom oss emellan utbildats, gjorde de förfrågningar här vid lag – dock med temligen stor likgiltighet.
Allt förståndigt folk bland dem hade tydligen redan kommit till den slutsatsen, att det var lönlös möda att söka en förnuftig förklaring till alla de tokerier, som de besynnerliga, på många jordiska håfvor, men ingalunda på praktiskt förstånd rikt lottade främlingarne företogo sig.
Det var i alla fall med en viss häpnad och vördnad som de, då de undantagsvis erhöllo tillstånd dertill, en och en i sänder trädde in genom dörren för att se ljusen brinna och för att titta i tuberna.
Mången gång stannade till och med ett långväga hundspann för några ögonblick vid ishuset för att tillfredsställa egarens nyfikenhet, och ett par gånger voro vi under svårt yrväder tvungna att här herbergera vilsekomna vandringsmän.
När ishuset var färdigt och timobservationerna der börjat, antog lifvet om bord den prägel, som det sedermera bibehöll under vinterns lopp.
För att gifva läsaren ett begrepp om vårt hvardagslif skall jag här meddela den lifliga skildring af en dag på Vega, som dr
Kjellman lemnat i ett af sina bref till hemlandet:267
»Klockan är ungefär ½ 9 på morgonen.
Den vakthafvande har återkommit efter fem timmars vistelse i ishuset, der temperaturen under natten hållit sig omkring – 16°.
Hans uppgifter om vädret äro goda nog.
Det är endast ett par och trettio grader kallt, halfklart och blåser för ovanlighetens skull icke.
Frukosten är öfver.
Cigarrer, cigarretter och pipor tändas, och gunrumspersonalen går upp på däck för att röra på sig och hemta frisk luft, ty nere är trångt och qvaft.
Ögat hvilar öfver det ödsliga, ännu föga belysta landskapet, som är sig fullkomligt likt sedan i går: en hvit slätt åt alla håll, öfver hvilken en låg, likaledes hvit kedja af kullar eller torosser här och der höjer sig, och hän öfver hvilken några korpar med matta vingslag flyga fram, spanande efter något att lifnära sig med.
– »Metschinko Orpist», »metschinko Okerpist», »metschinko Kellman» o.s.v. ljuder nu öfverallt på fartyget och från isen i dess närhet.
»Orpist» skall föreställa Nordqvist, »Okerpist» åter Stuxberg.
Det är tschuktschernas morgonhelsning till oss.
I dag har det jemförelsevis vackra vädret lockat en större skara infödingar än vanligt, 30–40 menniskor, från späda dibarn till grånade åldringar, män så väl som qvinnor, de senare i helsningsordet »metschinko» ersättande tsch-ljudet med ett ofantligt lent, smekande ts-ljud.
Att de flesta af dem kommit åkande, visa de talrika ekipager, som hålla vid fartyget.
Dessa utgöras af små, låga, smala, lätta slädar, förspända med fyra till tio à tolf hundar.
Slädarne äro förfärdigade af små trästycken och bitar af renhorn, förenade medelst sälskinnsremmar.
Såsom medskoningar användas tunna skifvor af hvalrefben.
De spetsnosade, långraggiga, till ytterlighet smutsiga hundarne hafva lagt sig till hvila, hoprullade på snön.
Helsningen åtföljdes nästan omedelbart i dag liksom föregående dagar af några andra ord: »Ouinga mouri kauka», som på svenska skulle kunna öfversättas med: jag är så hungrig; jag har ingen mat; gif mig litet bröd!
De lida nöd nu, de stackars varelserna.
Sälköttet, deras hufvudföda, kunna de icke med bästa vilja för tillfället förskaffa sig.
Den enda mat, som är att få, består af fisk (två slags torsk), men detta är en allt för klen kost för dem.
De hafva också fallit af, sedan vi först sammanträffade med dem.
Snart, äro vi alla omringade af tschuktsch-bekanta.
Den dagliga marknaden tar sin början.
De hafva åtskilliga saker att bjuda, som de veta vara af värde för oss, såsom vapen, pelsvaror, prydnader, leksaker, fisk, hvalben, alger, grönsaker o.s.v.
För allt detta begäres numera endast »kauka».
I dag är tillförseln af hvalben stor i följd af vår dagarne förut uttalade önskan att erhålla sådana.
En har kommit med en eller ett par ryggkotor, en med ett refben eller några bitar af ett sådant, en med ett skulderblad.
De äro ej blyga att lägga tunga lass på sina hundar.
Efter promenadens slut och efter byteshandeln med infödingarne har gunrumspersonalen börjat sina arbeten.
Somliga hålla sig i sina hytter, andra i sjelfva gunrummet.
De dygnet förut gjorda meteorologiska och magnetiska observationerna renskrifvas och underkastas en förutgående bearbetning, de naturhistoriska samlingarna granskas och omses, studier och författarskap idkas.
Då och då afbrytes arbetet genom samtal af dels allvarsam, dels skämtsam art.
Från det intill liggande maskinrummet hör man slag af släggor och gnisslet af filar.
På det temligen väl uppvärmda, ej synnerligt starkt upplysta mellandäcket är en del af manskapet sysselsatt med hvarjehanda skeppsarbeten, och i köksregionen är kocken just midt upp i tilllagningen af middagen.
Han är nyter som vanligt, men brummar kanske något öfver »mosuckerna» (ett om bord hos oss vanligt namn på tschuktscherna), som ej vilja lemna honom någon ro genom sina ständiga rop på »mimil» (vatten).
Förmiddagen förflyter i all tysthet och stillhet.
Strax efter kl. 12 äro nästan alla gunrumsmedlemmarne åter på däck, promenerande fram och åter.
För ut är det nu mycket lifligt.
Det är manskapets mattimme.
Hela tschuktschskaran är samlad vid nedgången till dess rum, trossbottnen.
Den ena soppskålen efter den andra kommer upp; dess innehåll tömmes ögonblickligen af den, som varit nog lycklig att i trängseln och virrvarret komma öfver den.
Bröd och köttstycken, sockerbitar m. m. utdelas flitigt och försvinna lika hastigt.
Slutligen visar sig kocken sjelf med en stor kittel, innehållande en ganska stor mängd köttsoppa, hvilken tschuktscherna såsom utsvultna djur kasta sig öfver, ösande i sig med skedar, tomma preservburkar och framför allt med händerna.
Trots den ganska bistra kölden har en och annan qvinna blottat sin ena arm och halfva bröstet för att icke under bemödandet att komma åt sopp-
Vegas gunrum en afton under öfvervintringen. kittelns innehåll besväras af den vida renskinnsärmen.
Skådespelet är ingalunda af behaglig art.
Klockan 3 e. m. börjar det mörkna, och den ena efter den andra af våra gäster beger sig af, för att, de flesta af dem, återkomma i morgon.
Nu blir det tyst och stilla om bord.
Omkring kl. 6 har manskapet slutat sina arbeten och förfogar öfver den återstående delen af dagen efter behag.
De flesta af dem äro under qvällstunden sysselsatta med läsning.
Då qvällsvarden kl. ½ 8 serverats i gunrummet, rustar sig den, som från kl. 9 till kl. 2 följande morgon har vakten i ishuset, till fullgörande af sin oangenäma pligt; de öfriga af gunrumspersonalen äro samlade i gunrummet och fördrifva aftonen med samtal, spel, lättare lektyr o.s.v.
10 går hvar och en till sitt, och lamporna släckas.
I mångens hytt brinner dock ljus ännu till efter midnatt.
Sådant var i allmänhet under vintern vårt lif på Vega.
Den ena dagen var den andra mycket lik.
Då stormen tjöt, snön yrde och kölden blef för bister, höllo vi oss mera under däck, då vädret var vackrare, lefde vi mera i det fria, ofta afläggande besök hos observatorn i ishuset och hos de kringboende tschuktscherna eller ströfvande omkring för att möjligen komma öfver något villebråd.»
Den snö, som nedföll under vintern, bestod oftare af små enkla snökristaller eller isnålar än af de vackra stjernlika snöflingor, hvilkas granna kaleidoskopformer nordbon så ofta är i tillfälle att beundra.
Redan vid svag vind och vid temligen klar luft voro de nedre luftlagren uppfylda af dessa regelbundna isnålar, i hvilka solstrålarne bröto sig, så att vädersolar eller haloer uppkommo.
Beklagligen voro dessa dock aldrig så fullständigt utbildade som de haloer, hvilka jag år 1873 såg under slädfärden kring Nordostlandet på Spetsbergen, men jag trodde mig äfven nu kunna bekräfta riktigheten af den iakttagelse jag då gjorde, att den bild man vanligen lemnar af detta vackra fenomen, i hvilken haloen tecknas som en samling af regelbundna cirklar, icke är riktig, utan att haloen bildar ett mycket inveckladt, efter hela himlahvalfvet utbredt, åt solsidan för det mesta färgadt, åt motsidan ofärgadt liniesystem af det slag, som vidstående från 1872–73 års Spetsbergsresa lånade bilder utvisa.
Refraktions-halo, sedd på Spetsbergen i maj 1873, samtidigt med den på följande sida afbildade reflex-halon.
Ett annat ganska vackert fenomen, som solstrålarnes brytning i de isnålar, hvilka under vintern ständigt voro inblandade i de närmast jordytan belägna luftlagren, åstadkom, var det, att bergshöjderna söder om Vega i en viss belysning visade sig liksom plymagerade med eldmoln.
Under en klar solskensdag vid hård vind såg man dessutom ofta liksom en glödande dunstpelare snedt uppstiga från topparne af bergen och gifva åt dessa utseende af vulkaner, som utstöta väldiga rökpelare, eldfärgade genom återskenet från de glödande lavaströmmarne i djupet af kratern.
En blå vattensky sågs fortfarande utåt hafvet och angaf, att öppningar förefunnos.
Jag sände derför den 18 dec. fångstmannen Johnsen utåt isen för att se huru härmed förhöll sig.
På tre qvarts timmes väg från fartyget fann han en vidsträckt öppning, som nyligen betäckts med tunn, blå, nyfrusen is.
En frisk nordlig bris blåste vid tillfället, och för den sköto drifisfälten å nyo så hastigt tillsamman, att Johnsen förmodade, att hela rännan om ett par timmar skulle sluta sig fullkomligt.
Reflex-halo, sedd samtidigt med den på föregående sida afbildade refraktions-halon å den mot solen belägna delen af himlahvalfvet.
I dylika öppningar blifva på Grönland ofta hvithvalar och andra smärre hvalarter instängda i hundratal, hvarigenom infödingarne komma i tillfälle att på några timmar göra fångst för hela vintern, ja för åratal, i fall begreppet spara inginge i vildens föreställning.
Men här, i en trakt der hvalfångsten för närvarande är mer gifvande än i något annat haf, inträffade något dylikt icke.
Under hela vår vistelse vid Tschuktsch-landets kust sågo vi icke en enda hval.
Deremot funnos massor af hvalben uppkastade på stranden.
Jag fäste i början mindre uppmärksamhet vid dem, i tanke att de härrörde af hvalar, som blifvit dödade under den nutida fångstperioden.
Snart fann jag dock, att detta icke kunde vara förhållandet.
Benen hade nämligen uppenbart blifvit framsköljda ur den längs stranden gående sanddynen, hvilken blifvit aflagrad vid en tid, då den nuvarande kusten låg 10 till 20 meter under hafsytan, således för århundraden eller årtusenden tillbaka, helt säkert före den tid, då Asiens nordkust blef bebodd af menniskor.
Dynsanden är, enligt hvad nyblottade profiler utvisade, alldeles fri från andra kökkenmödding-lemningar än dem, som förekomma på dess yta.
De hvalben, hvarom här är fråga, voro således subfossila.
Deras mängd var så stor, att vid den systematiska undersökning af stranden i fartygets omedelbara närhet, som jag, biträdd af dr Kjellman och ett halft dussin matroser, företog under våren, trettio nackben och otaliga andra ben af hval träffades på en sträcka af 4 till 5 kilometer.
Ändock doldes naturligtvis massor af ben i sanden, och en mängd underkäksben, refben, skulderblad och kotor hade af infödingarne blifvit
Genomskärning af strandlagren vid Pitlekaj. 1.
Hårdt frusen grofsand. 2. Hafvet. 3.
Strandvall af fin torr sand med massor af hvalben. 4.
Kustlagun.
Julaftonen på Vega. förbrukade till medskoningar, resvirke för tälten, spadar, hackor och andra redskap.
En del hade ock, sedan de under några år varit utsatta för luftens inverkan, förmultnat.
Benen träffades derför i största mängd på sådana ställen, der dynens sand nyligen blifvit bortförd af vårflödena eller af de våldsamma vindar, hvilka ofta råda härstädes och som lätt få makt med den torra, endast af glesa Elymus-stånd hopbundna sanden.
De största kranierna tillhörde en art stående nära Balæna mysticetus.
Vidare förekommo kranier af en Rachianectes-art jemte några ben af mindre hvalarter.
Något helt skelett fans dock icke, men af de lösa benen hemfördes så stora massor, att ensamt hvalbensamlingen kunnat utgöra full last för en mindre farkost.
Hvalbenen komma att afbildas och beskrifvas af professor A. W. Malm uti Vega-expeditionens vetenskapliga arbeten.
Särskild uppmärksamhet ådrog sig ett skelett, tillhörande Balæna mysticetus, derigenom att det ännu delvis var täckt af hud, och att högrödt, nästan friskt kött häftade vid de delar deraf, som voro fastfrusna i marken.
Detta skelett låg på ett ställe, der dynsanden nyligen blifvit bortsköljd, hvarigenom den under liggande grofsanden blifvit blottad, och jag antager, att äfven hvalmumien kommit i dagen vid samma tid.
Att den ifrågavarande hvalen icke strandat i mannaminne, försäkrade mig tschuktscherna enhälligt.
I så fall har man här ett bevis derför, att äfven jette-sjödjurs köttdelar under årtusenden skyddats mot förruttnelse i Sibiriens frusna jord – ett sidostycke till mammutmumierna, ehuru från en betydligt yngre geologisk tidsålder.
Julaftonen firades på vanligt nordiskt sätt.
Vi hade visserligen försummat att såsom vid expeditionen 1872–73 taga med oss någon julgran.
Men i stället vidtalade dr
Kjellman våra tschuktschiska vänner att med hundslädar hemta videris från dalarne bortom bergen i söder.
Medelst detta omskapades en kal drifvedsstam till ett frodigt, grenrikt träd, som, för att ersätta grönskan, kläddes med brokiga papperslappar och planterades på det efter instängningen till slöjdrum inredda, för julhelgen uppfejade och med flaggor rikt och sirligt prydda mellandäcket.
En mängd för detta ändamål särskildt medförda små vaxljus blefvo fästade i julgranen jemte inemot två hundra, före afresan till skänks erhållna eller uppköpta julklappar.
Klockan 6 e. m. samlades alla officerare och manskap på mellandäck, och lottdragningen började, då och då afbruten af en dundrande polska kring den egendomliga julgranen.
Vid qvällsvarden saknades ej julöl och skinka.
Och längre fram på aftonen serverades på mellandäcket fem punschbålar, som tömdes under sånger och skåltal för kung och fosterland, för expeditionens mål, för dess befäl och manskap, för hemmavarande familjer, anhöriga och vänner och till sist för dem som klädt och ordnat julgranen, hvilka voro matroserna C. Lundgren och O.
Hansson samt eldarne O. Ingelsson och C.
Äfven de andra helgdagarne firades på bästa sätt, och nyårsnatten kl.
12 sköts det nya året in med skarpa spränggranatskott från Vegas refflade kanoner och en mängd från däcket uppkastade raketer.
Sir Hugh Willoughby.
Efter ett porträtt i The Great Picture Hall i Greenwich.
Resorna till Spetsbergen 1868, till Grönland 1870, till Spetsbergen 1872 –1873, till Jenisej 1875 och till Jenisej 1876.
Den första last af varor från Europa till Jenisej ditförde jag med Ymer år 1876.
Det första fartyg, som från Jenisej seglade till Atlantiska hafvet, var den i Jenisejsk byggda slupen Morgonrodnaden, förd af ryske kofferdikaptenen Schwanenberg (år 1877).
För beredande af tillräckligt utrymme för kol och proviant uttogos de flesta af dessa cisterner i Karlskrona.
Kolåtgången beräknade dock kapten Palander vid 7 knops fart till 12 kub.-fot eller 0,3 kub.-meter i timmen.
Konserverna inköptes dels af Z.
Wikström i Stockholm, dels af J. D.
Beauvois i Kjöbenhavn.
Potatisen skulle levereras i Göteborg den 1:sta juli.
Den måste för att hålla sig vara nyupptagen och dock mogen.
Den anskaffades derför från södern genom herr Carl W. Boman i Stockholm.
Af detta, helt säkert ett bland de främsta af alla antiskorbutiska medel, hade vi ännu något i behåll vid vår ankomst till Japan.
En omsorgsfull redogörelse för dessa resor träffas i:
Reise des kaiserlich- russischen Flotten-Lieutenants Ferdinand v.
Wrangel längs der Nordküste von Sibirien und auf dem Eismeere 1820–1821.
Bearbeitet von G.
Engelhardt.
Berlin 1839; och G. P.
Muller, Voyages et découvertes faites par les Russes le long des côtes de la Mer Glaciale etc.
Amsterdam 1766.
Th. v.
Middendorff, Reise in dem äussersten
Norden und Osten Sibiriens. B. IV. I, s. 21 o. 508 (1867).
Jemför v.
Middendorff, Reise im Norden u.
Osten Sibiriens (1848), del.
I s. 59 ; en uppsats af v.
Baer, Über das Klima des Tajmurlandes.
Kartan bär titeln: »Nouvelle carte des découvertes faites par des vaisseaux russiens etc, dressée sur des mémoires authentiques de ceux qui ont assisté à ces découvertes, et sur d’autres connaissances dont on rend raison dans un mémoire séparé.
S:t Pétersbourg à l’Académie Impériale des Sciences 1758.»
Temligen breda, 12 famnar långa, platta fartyg utan köl.
Vanligen framdrefvos de genom rodd.
Endast vid förlig vind begagnades segel.
(Wrangels Reise s. 4.)
Wrangels egna resor utfördes om vintern med hundslädar på isen och lemna, så intressanta de än äro i många andra hänseenden, icke något omedelbart bidrag till kännedomen om isförhållandena under sommaren och hösten.
Så benämnas med ett gemensamt namn de många ryska expeditioner, som under åren 1734–1743 utsändes från Dvina, Obi, Jenisej, Lena och Kamschatka mot Norra Ishafvet.
Petermann, Mittheilungen 1868 s. 1, och 1869 s. 32.
Under många polarexpeditioner har man till beklädnad i stället för renskinn användt sälskinn.
Renskinnen äro dock lättare och varmare och böra derföre såsom skyddsmedel mot stark köld obetingadt föredragas.
Vid blidväder hafva visserligen de på vanligt sätt beredda renskinnskläderna det felet, att de genomdränkas af vatten och derigenom blifva oanvändbara, men vid sådan väderlek behöfver man öfver hufvud taget icke använda pelsverk.
Kust-tschuktscherna, som sjelfva fånga rikligt med sälar, men endast genom köp kunna förvärfva sig renskinn, anse dock kläder af det senare ämnet för oumbärliga om vintern.
Under denna årstid anlägga de en öfverrock af samma form som lapparnes päsk, hvars snitt således tyckes vara till ändamålsenlighet väl bepröfvadt.
Jag föredrager med anledning häraf den gamla verldens polardrägt framför den nya verldens, som utgöres af mera åtsittande kläder.
Lapparnes skodon af renskinn (renskallar, komager) äro deremot, i fall man ej har tillfälle att ofta ömsa och ej tid att noga sköta sina skodon, fullkomligt odugliga för arktiska färder.
Originalet till denna bild, som blifvit meddelad af Justitsrådet H.
Rink i Kjöbenhavn, är utfördt af en tysk målare i Bergen år 1654.
Taflan bär följande inskrift:
Mit Ledern Schifflein auff dem Meer
De grönleinder sein hein undt her
von Thieren undt Vögelen haben see Ire Tracht
das kalte Landt von Winter nacht.
Haugan hade förut under en lång följd af år fört eget fartyg till Spetsbergen och Novaja Semlja och var känd såsom en af den norska ishafsflottans lyckligaste fångstmän.
Här menas glasbjörken (Betula odorata Bechst.), icke dvergbjörken (Betula nana L.), som går ända upp till Isfjorden på Spetsbergen (78° 7′ n. br.), ehuru den der endast skjuter några få tum öfver marken.
Enligt Latkin, Die Lena und ihr Flussgebiet (Petermanns Mittheilungen, 1879 s. 91).
På den karta, som beledsagar Bngelhardts bearbetning af Wrangels resa (Berlin 1839), är skogsgränsen vid Lena förlagd vid 71° n, br.
På Kola-halfön och vid Hvita hafvet ända till Ural bildas skogsgränsen af en granart (Picea obovata Ledeb.), men längst öster ut på Kamschatka åter af björk.
Middendorff, Reise in dem äussersten Norden und Osten Sibiriens, B. IV s. 582.
Ett begrepp om det förmildrande inflytande, som det omedelbara granskapet af en varm hafsström utöfvar, lemnar nedanstående tabell öfver medeltemperaturen under olika månader vid: 1.
Tromsö (69° 39′ n. br.); 2. Fruholm nära Nordkap (71° 6′ n. br.); 3. Vardö (70° 22′ n. br.); 4.
Enontekis och Karesuando vid Muonio elf i det inre af Lappland (68° 26′ n. br.)
Siffrorna äro tagna ur H.
Mohn, Norges Klima (Sep.-aftr. af C. F.
Schübeler, Væxtlivet i Norge.
Kristiania 1879) och A. J. Ångström, Om lufttemperaturen i Enontekis (Öfvers. af Vet.
Akad. förhandl. 1860).
Den mellan 65° och 66° n. br. belägna kuststräckan af Norge.
Orosius var född i Spanien i fjerde århundradet efter Kr. och dog i början af det femte.
Han var kristen och skref sitt arbete för att visa, det verlden, i motsats mot hvad flere hedniska författare påstodo, under hednatid drabbats af fullt lika stora olyckor som under den kristna.
Detta är förmodligen en orsak till, att hans enformiga skildring af alla de olyckor och eländen, som drabbat den hedniska verlden, länge varit så omtyckt, blifvit spridd i många afskrifter och tryckt i otaliga upplagor, den äldsta i Wien 1471.
I den anglosaxiska öfversättning, hvarom här är fråga, finnes Otheres resebeskrifning inflickad i första kapitlet, som egentligen utgör en af konung
Alfred författad geografisk inledning till arbetet.
Den anglosaxiska urskriften finnes i tvenne i England förvarade praktfulla handskrifter från nionde och tionde seklen.
Sjelfva Orosii historia är numera bortglömd, men konung Alfreds inledning och i synnerhet beskrifningen öfver Otheres och Wulfstans resor hafva ådragit sig mycken uppmärksamhet af forskare, såsom synes af den förteckning öfver de öfversättningar af denna del af konung Alfreds Orosius, som lemnas i:
Joseph Bosworth, King Alfred’s anglo-saxon version of the compendious history of the world by Orosius.
Vitterhets-, Historie- och Antiquitets-Acad.
Del. 6, sid. 37.
Stockholm 1800.
Med finnar menas här lappar; med terfinnar invånarne på Terska kusten af Ryska Lappland.
Hvalrossar fångas ännu årligen på isen i Hvita hafvets mynning ej synnerligen långt från stranden (jemför: A. E.
Nordenskiöld, Redogörelse för en expedition till mynningen af Jenisej och Sibirien år 1875, s. 23; Bihang till Vetenskaps-Akad.
Handl B. 4, N:r 1).
Numera förekomma de visserligen endast sparsamt derstädes och, efter hvad det tyckes, ej omedelbart vid land, men det lider knappast något tvifvel, att de i forna dagar voro allmänna vid Norges nordligaste kuster.
De hafva tydligen derifrån blifvit bortjagade på samma sätt som de nu hålla på att bortjagas från Spetsbergen.
Med hvilken hastighet deras antal på det sistnämnda stället år för år förminskas, framgår deraf, att jag under mina många arktiska resor, som började år 1858, aldrig sett hvalrossar vid Beeren Eiland och Spetsbergens vestkust, men väl talat med fångstmän, som ett årtionde tidigare sett dem derstädes i hjordar på hundra- och tusental.
Sjelf har jag sett dylika hjordar i Hinloopen Strait i juli 1861, men då jag under resorna 1868 och 1872–1873 åter besökte samma trakter, såg jag derstädes ej en enda hvalross.
Då det ej tyckes vara möjligt för sex man att döda sextio stora hvalar på två dagar, har detta ställe förorsakat utläggarne af Otheres berättelse mycket bryderi, hvilket ej är underligt, i fall här vore fråga om stora hvalar, såsom Balæna mysticetus.
Men om berättelsen afser smärre hvalarter, så kan en snarlik fångst ännu i denna dag göras vid ishafsländernas kuster.
Åtskilliga små hvalarter gå nämligen tillsammans i stora flockar och kunna, då de stundom komma på så lågt vatten, att de vid ebbtid stranda, med lätthet dödas.
Stundom lyckas man äfven jaga dem på grund.
Att hvalarne vårtiden besöka Norges kust i stora, för seglaren farliga stim, uppger äfven Jacob Ziegler i sitt arbete:
Quæ intus continentur Syria, Palestina, Arabia, Aegyptus, Schondia etc.
Argentorati 1532, sid.