Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Cellfängelsets företräde, såsom ransaknings-häkte, består deruti, att fången derigenom under ransakningstiden kan afhållas från all beröring med andra personer och yttre föremål; — kan helt och hållet isoleras och utestängas från sådane förhållanden, hvilka menligt inverka på den bättre sinnesstämning, som följer af en ensamhet, som ej störes af andra än dem, hvilka mana till det goda; och detta företräde har af de sednaste årens erfarenhet på det mest ojäfaktiga sätt blifvit bekräftadt.
Den trotsige har snart blifvit vek; —den brottslige ångerfull; — och man har derföre oftare erfarit öppna bekännelser af dem, hvilka under ransakningen varit helt och hållet afskiljde, än af dem, som derunder varit j umgänge eller beröring med andra, hvilket, efter hvad man funnit, vanligen åter väckt till lif de lidelser och passioner, som ensamheten döfvat.
En sådan beröring måste dock esomoftast inträffa så länge härads-rätterne fortfarande skola handlägga brottmål om häktade personer.
Derest två domsagor hafva ett gemensamt fängelse och den anklagade begått brott i begge, kan man, med anledning af 1845 års förenämnde förordning, väl icke behöfva att förflytta honom; men då han, såsom ofta är händelsen, föröfvat brott i angränsande domsagor, så inträder nödvändigheten deraf.
Vore deremot vid fängelset en domstol med en domkrets så vidsträckt, att den innefattade flere domsagor, ja hela länet, Lag-Ulskollets Betänkande, M 26. 3 gä kunde den anklagade i allmänhet ej behöfva lemna fängelset under ransakningen.
Endast dä han hade föröfvat brott utom kretsen kunde sådant komma i fråga, hvilket emedlertid vore sällsyntare.
Det är likväl icke blott härigenom, som en domstolsorganisation, den der gör en mängd smä cellfängelser behöflige, synes motverka ändamålet.
Det står nära nog icke att vinna med dylika fängelser.
Skall nemi. ett cellfängelse motsvara sin bestämmelse, fordras den största noggrannhet i dess administration, men derför tarfvas åter lämpliga personer, jemte den oaflåtligaste kontroll.
Om sådant lyckas vid större fängelser, belägne i rikets städer, så blefve förhållandet helt annorlunda i de små fängelserne ute på landsbygden, vid hvilka det vore alltför kostsamt att anställa erforderlig och tjenlig personal för utöfvande af den verksamma tillsyn, hvarförutan begagnandet af cellfängelser kunde blifva vådligt.
Utom dessa omständigheter tala jemväl andra för en sådan domstolsinrältning, derigenom smärre ransakningshäklen och smärre jurisdiktioner kunna undvikas, och de domstolar, hvilka handlägga brottmål rörande häktade personer, i detta hänseende kunna få vidsträcktare domskretsar, än andra underrätter.
Till hufvudvilkoren för en väl ordnad brottmålslagskipning höra skyndsamhet.
Straffet bör följa snart på brottet, ty den brottslige inser då bäst rättvisan deraf, och lagens kraft uppenbaras jemväl mest derigenom.
Långsamhet i brottmålsransakningar vid Ilärads-rätterne föijer likväl af dessa rätters verksamhet.
I någon mån skulle den väl kunna minskas, derest hvarje domsaga hade sitt ransakningshäkte, der den anklagade finge qvarsitta under hela ransakningen; men domhafvandes göromål medgifva icke alltid att, så snart en häktad ankommit, med honom anställa förhör.
Många förhållanden tvinga till uppskof.
Annorlunda inträffade deremot, om så ordnades, att den, som blifvit häktad, utan uppskof kunde förhöras vid rätten.
Dessa hastiga förhör skulle mången gång afböja nödvändigheten att besvära målsegare och vittnen; och om domstolar funnes med vidsträcktare domskretsar i omförmäldte hänseende, så skulle på en gång kunna ransakas om alla af den anklagade inom domskretsen begångna brott och således det uppskof undvikas, som måste blifva en följd deraf, att den anklagade begått brott i två eller liera domsagor, äfven om de hade ett gemensamt fängelse och en gemensam tingsstad.
Förestående anmärkningar syfta emedlertid till hufvudsaklig del på det förhållande, att fängelse-reformen blefve genomförd i enlighet med Justitiae-stats-ministerns plan, eller att ransakningshäkten efter cellsystemet komme att uppföras både å landet och i städerne, så att ransakningarne fortfarande komme att ske vid de vanliga domslolarne.
Ett sådant förhållande torde dock ej kunna antagas komma till A Lag-Utskottets Betänkande, Äi 26.
De kostnader, som derför erfordrades, skulle nemligen, på sätt redan är yttradt, vara så oerhörda att de, åtminstone icke annorlunda, än under en längre följd af år, kunde bestridas.
Meri någon fullständig förbättring i brottmålslagskipningen är ej tänkbar förr än forsling af fångar från det ena häktet till det andra kan, så vidt möjligt är, undvikas; förr än fångarne under ransaknihgen kunna förvaras i enrum, och förr än ransakningar kunna med skyndsamhet företagas och utan uppehåll fortgå; och likväl är en dylik förbättring af ögonblickets behof påkallad.
Då således saken är af den beskaffenhet att den ej tål uppskof, synes det Utskottet, som angeläget vore, att ett sätt upptänkes, hvarigenom målet snarast och säkrast kan vinnas; och detta sätt är, efter Utskottets ofvan vtlrade åsigt, att behandlingen af brottmål om häktade personer öfverlemnas åt domstolar, hvilkas domskretsar äro utsträcktare än nu varande underdomstolarnes; Derigenom minskades ransakningshäktenas antal, och till följd deraf jemväl kostnaden för fångvården.
Huruvida dessa häktens likasom domskretsarnes antal kunde inskränkas till 48, efter hvad motionären föreslagit, fordrar dock en närmare undersökning om folkmängd och lokalförhållanden, än Utskottet är i tillfälle företaga.
Till en del torde dock länsfängelserne kunna motsvara behofvet, enär några af länen kunde utgöra en domskrets hvardera.
Men kunde dessa häkten alltid förläggas i städer, så skulle brottmålsransakningarne lämpligen kunna öfverlemnas åt samma städers domstolar, och något behof af särskilda brottmälsdomstolar följaktligen ej komma i fråga.
Det är visserligen sannt att ersättningarne till vittnen ökades i samma mån* som vittnena, i följd af en så beskaffad organisation, nödgades företaga längre resor; och billigheten fordrade jemväl att staten godtgjorde målsegares inställelse, då de anklagade till godtgörelse deraf saknade tillgång, åtminstone i det fall att målsegaren till distriktets domstol hade längre väg än till allmänna domstolen i orten; men det svnes likväl som skulle omförmälte utgifter ej komma att uppgå till det belopp, att ju icke brottmåls-lagskipningen, verkställd vid våra allmänna domstolar i eni. med Justitiae-stats-ministerns plan, blefve än mera kostsam.
I denna del är det emedlertid icke görligt för Utskottet att meddela någon bestämd uppgift.
Dertill fordrades lika vidsträckta och noggranna beräkningar, som för utrönande af landets fördelning i afpassade domkretsar.
Men om ej kostnaden i någon särdeles mån komme att understiga dem, som blefve en följd af ett genomförande af Justitiae-stats-ministerns plan. är det likväl Utskottets öfvertygelse» att del sätt, Utskottet förordat, skulle vara af mera välgörande inflytelse på lagskip - Lag-Utskottets Betänkande, M 26. a hingen.
Detta sätt är äfven redan af statsmakterne anvisadt genom 1845 års högstberörde förordning.
Likasom flere härader, hvilka hvar för sig utgöra en sjelfständig domkrets, ehuru de tillsammans innefatta en domsaga, efter nämnde författning, kunna hafva en gemensam domstol, då fråga är om brottmål rörande häktade personer, så skulle nu två eller flere domsagor kunna i omförmälte hänseende läggas under samma domstol.
Utskottet anser följaktligen det af motionären framställda förslag åsyfta, icke någon nyhet, utan i sjelfva verket endast en utveckling eller utbildning af en i nu gällande lagstiftning erkänd princip.
Men det oansedt anser sig Utskottet ej böra ovilkorligen tillstyrka Rikets Ständer att beträda den väg, som blifvit anvi sad, än mindre att i sådant afseende framlägga förslag.
Utskottet har redan erkänt sig vara urståndsatt att ingå i de undersökningar, som fordras för att rätt bedöma i hvad mån den plan, motionären föreslagit, kan i ekonomiskt hänseende vara fördelaktigare än den, som Justitiae-stats-ministern framställt.
Men då företrädet af den princip, som ligger till grund för den ena eller andra planen, synes böra afgöras, får Utskottet, med anledning af Herr Wetterbergs framställning, vördBamt tillstyrka: del måtte Rikets Ständer besluta en underdånig skrifvelse, deruti Rikets Ständer, under åberopande af hvad Utskottet ofvan anfört, anhålla det täcktes Kongl. Maj.t låta undersöka huruvida det med cellfängelset, såsom ransakning shäkte, åsyftade ändamål, icke skulle säkrare och fullständigare vinnas samt mindre kostnader för Stats verket uppkomma dymedelst att riket indelas i större distrikter, hvardera omfattande ett helt län eller flera domsagor och försedt med ett för distriktet gemensamt cellfängelse, vid hvilket af dertill särskildt förordnad domstol eller domstolen i den stad, der fängelset kunde vara beläget, rans akas och dömas borde angående inom distriktet begångna gröfre brott, eller sådana, för hvilka de anklagade blifvit i häkte inmanade, än derigenom att fördelningen sker i en mängd mindre distrikter med stads- och häradsfängelser i alla landsorter, för ransakning sfång ars förvarande, och handläggningen af omförmälte brottmål fortfarande beslrides af nu varande allmänna underdomstolar; äfvensom att Kongl. Maj:t derefter ville nästa Riksdag till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition i ämnet.
Stockholm den 22 Maj 1851 6 Lag-Ulskottets Betänkande, M U6.
Reservationer: af Herr Wetterberg:
Jag har icke skäl att reservera mig emot betänkandet; men då Lag-Utskottet mindre på de moraliska grunder, å hvilka jag hufvudsakligen byggt min mo tion, än på ekonomiska kommit till det resultat, betänkandet visar, finnér jag nödigt tillägga, att jag, med ledning al handlingar, bestående dels af en uträkning från konduktören Ståhl, som uppfört Stockholms läns cellfängelse, och dels af utdrag ur publika handlingar, beledsagat motionen med en kalkyl, upptagande, å ena sidan kostnaden för ransakningshäkten efter det förslag, som, uppgjordt af f. d.
Justitiae-stats-ministern Grefve Posse, skulle verkställas gemensamt med domsagornas delning, under förutsättning att civila rättegångar och mål angående häktade personer komma, såsom hittills, att handläggas af en^och samma domare, och å den andra sidan kostnaden, enligt mitt förslag, för centraliserade ransakningshäkten och särskilda brottmålsdomstolars organisation.
Enligt denna kalkyl skulle kostnaden för cellfängelser uppgå en gång för alla enligt Grefve Posses förslag till 3,286,400 — — men enligt mitt förslag till 2,434,800 — — så att i denna kostnad understiger centralisationssystemet, eller mitt förslag, regeringens, genom Grefve Posse uppgjorda, med B:co R:dr 851,600 — — enligt Grefve Posses förslag, ränta och administrationskost- årligen nåd till 362,024 enligt mitt förslag, ränta och administrationskostnad jemte särskilda domares, ledamöters och åklagares aflöning till 362,088 — — utgörande skillnaden i denna del således . , .
B:co R:dr 64 — — hvarförutan, genom särskilda brottmålsdomstolars inrättande, staten skulle undgå kostnaden af tingshus i de nya domsagorne enligt Stats-ministern Grefve Posses reviderade förslag; uppgående denna kostnad till 277,000 R:dr B:co, då jag likväl beräknat värdet af de gamle tingshusen, som skulle bortsäljas, till det temligen höga beloppet af 500 R:dr stycket, och nybyggnaden af hvarje tingshus till den, kanske allt för lågt tagna summan af 3,000 R:dr.
Det bör tillika erinras, att om, enligt det af mig framställda förslag, cellfängelsernc blifva högst 48, så är, med afseende å de hittills skedda byggnadsföre - Lag-Utskottets Betänkande, M 26. 7 tagen al centraliserade fängelser, redan ungefär en fjerdedel af kostnaden, efter mitt förslag, betäckt, men en vida mindre del af den kostnad, som förslag om flere smärre cellfängelser erfordrar. af Riksdagsfullmäktige Johan Johansson från Örebro län och Måns Månsson Irån Östergöthland, under tillkännagifvande, att de ej deltagit i beslutet om före^- stående betänkande.
STOCKHOLM, TRYCKT IIOS JOH. BECKMAN, 18S1. Lag-Utskottets Betänkande, JYi 27. 1 M 27.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Juni 1851, kl. 10 f. m.
Betänkande i anledning af väckt motion angående jäf emot Domare och Landtmätare.
Af Justitiae-ombudsmannens embetsberättelse för år 1848 inhemtas hurusom han hos Kongl.
Majrt i underdånighet anhållit att Kongl.
Majit i nåder måtte dels inom Högsta
Domstolen besluta en författning, hvarigenom, till förklarande af lagens rätta mening i 13 Kap. 1 § Rättegångsbalken, till samma lagrum lägges löljande stadgande: »söker endera parten, sedan rättegång anhängig är, sak med domaren, eller tillfogar honom något med ord eller gerning, i uppsåt att honom dermed jäfaktig göra; det skall ej för jäf räknas»; dels ock, medelst serskild författning. göra enahanda tillägg till 10 § i Skiftes-stadgans 3 kapitel, den der afser jäf emot Landtmätare.
Till denna underdåniga framställning hade Justitiae-ombudsmannen hemtat anledning af Högsta
Domstolens uti ett serskildt mål meddelade beslut, hvarigenom en Landtmätare, jemlikt Skiftes-stadgans nyss åberopade §, förklarats jäfvig att taga befattning med en af honom påbörjad skiftesförrättning, så länge en af några delegare i skiftes-laget, under förrättningen, emot honom anställd rättegång, fortfore.
Då hvad Skiftes-stadgan i berörde § innehåller rörande jäf emot Landtmätare och Gode män noggrannt öfverensstämde med hvad 13 kap. 1 <§ rättegångsbalken stadgade om jäf emot domare, följde deraf, enligt Justitiae-ombudsmannens förmenande, att domaren likaledes skulle kunna jäfvas af hvarje sakegare, som, utan att från rättegångens början hafva varit domarens vederdeloman, först derunder söker med honom sak genom angifvelse för begångne fel eller genom tillställande af annan tvist.
En sådan lagtillämpning syntes dock icke kunna ega rum utan att ett vilkor för sjelfva möjligheten af lagskipning och tjenstutöfning öfverträddes.
För domareembetets liksom för all annan tjenstebefattnings möjliga utöfvande måste nemligen antagas såsom vilkor ogillandet af sådant jäf, som enligt 17 kap. 13 § omförmälde balk icke gäller emot vittne, eller jäf af den anledning att sakegaren under rättegången eller tjensteförrättningen söker sak med domaren eller tjeustemannen; och förutsättningen att lagens mening äfven varit sådan, har föranledt Justitiaeombudsmannens ofvanberörde underdåniga hemställan.
Brot. 1850 & 1851. 7 Sami., 1 Afd., 17 Häft. 1 2 Lag-Ulskollels Betänkande, M 27.
Sedan Kongl. Maj:t emellertid den 14 Februari sistlidet år i nåder förklarat, att, som det af Justitiae-ombudsmannen föreslagna tillägg till 13 kapitlet 1 § rättegångs-balken skulle utgöra ändring i samma lagrum, detta tillägg ej kunde såsom lagförklaring meddelas, har Justitiae-ombudsmannen i sin vid innevarande riksdag afgifna allmänna redogörelse, med anmälan härom, tillkännagilvit, att, då i brist af den äskade lagförklaringen intet hinder funnes för godkännande af jäf. hvarigenom rättegångars och embetsförrättningars fortgång kan oberäkneligen och till största mehn för rättvisan uppehållas, återstod blott den utväg till olägenhetens afhjelpaude att ärendet varder, i egenskap af lagstiftningsfråga, behandladt; och denna utväg har jemväl blifvit begagnad af Herr Ribbing, A., hvilken, uti ett hos Höglodiga Ridderskapet och Adeln ingifvet och till Lag-utskottets behandling re-, mitteradt memorial, upptagit hvad Justitiae-ombudsmannen, på sätt ofvan nämndt år, i underdånighet hemställt, såsom sin vid innevarande riksmöte väckta motionUnder de öfverläggningar, Utskottet i ämnet förehaft, har Utskottet ej heller kunnat förbise behofvet af lagstiftningens mellankomst i förevarande hänseende.
Uti 1 § af rättegångsbalkens 13 kapitel upptages bland jäf emot domaren om han är endera partens vederdeloman, utan att någon inskränkning blifvit gjord i afseende på tiden för vederdelomanskapets uppkomst.
Derför är det ock möjligt för part, som vill uppehålla sin vederparts rätt, att genom angifvelse eller stämning göra domaren till sin vederdeloman och såmedelst äfven jäfvig; och exempel saknas icke eller derpå att detta medel tillgripits.
Det tillhör emedlertid lagstiftaren att, så vidt möjligt är, förekomma dylika missbruk ; och sådant synes äfven kunna ske, om man, på sätt Justitiae-ombudsmannen föreslagit, i afseende på domare tillämpar den grundsats, som uttalas i 17 kapitlet 13 § rättegångs-balken, att, om part söker sak med den som till vittne kallad är, för att dermed honom jäfaktig göra, denne likväl är vittnesgild.
Genom en dylik tillämpning kommer alltid att bero på pröfning, om afsigten blott varit att jäfva, eller ej; och någon våda af ett stadgande i denna syftning är följaktligen ej att befara.
Utskottet föreslår alltså vördsamt att Rikets Ständer, med bifall till hvad Herr Ribbing i denna del föreslagit, måtte besluta följande tillägg till 1 § i 13 kapitlet rättegångsbalken:
Söker endera parten, sedan rättegång anhängig är, sak med domaren, eller tillfogar honom något med ord eller gerning, i uppsåt att honom dermed jäfvig göra; det skall ej för jäf räknas.
Lag-UlskoUels Betänkande, M 28.
3 Beträffande frågan om ett lika heskaffadt tillägg till 3 kapitlet 10 Skiftesstadgan, så kommer Utskottet att gemensamt med Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet deröfver sig yttra.
Stockholm den 3 Juni 1851. / M 28.
Betänkande i anledning af vackt motion om upphörande af skriftliga berättelser i mål, som frän Ilof-rätt hos Kongl. Majit fullföljas.
Föreskriften om dylika berättelser förekommer i 13 § af rättegångsbalkens 50 kapitel.
Dan bjuder, att den, som saken hos Konungen föredrager, skall förut uppsätta skriftlig berättelse om sakens beskaffenhet och hvari tvisten egentligen består, med skälen å båda sidor, hvilken berättelse parterne skola underskrifva, med rätt att deremot framställa påminnelser.
Lika med de skriftliga berättelser, som uti till
Hof-rätt vädjade saker af föredragande ledamoten derstädes uppsättas, afse således nu ifrågaställde berättelser beredandet af en kontroll för parter, att deras sak blifvit af den, sorn hos Konungen föredrager saken, rätt uppfattad.
Det oansedt har likväl Riksdagsfullmäktigen L.
Rasmusson från Bohus län, uti ett hos Hedervärda Bondeståndet ingifvet och till Lag-utskottet remitteradt memorial, anmärkt att dessa berättelser äro öfverflödiga, samt nerför yrkat att berörde lagrum måtte upphäfvas.
Pä sätt Utskottets under M 25 afgifna betänkande upplyser, har motionären jemväl framställt enahanda anmärkning och enahanda yrkande beträffande de berättelser, som i Hof-rätt till parten utfärdas.
Betänkandet visar emedlertid, hurusom Utskottet, med afseende å berättelsernas ändamål, afstvrkt berörde yrkande; och som, efter hvad nyss är nämndt, de berättelser, som utfärdas i Hofrätt och uti hos Kongl.
Maj:t fullföljde saker, hafva samma ändamål, samt, enligt hvad Utskottet inhemtat, Riksstånden delat den åsigt Utskottet i denna del uti berörde betänkande yttrat, torde vidare skäl icke fordras för det vördsamma tillstyrkande, att L.
Rasmussons ifrågaställde motion icke må bifallas.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1851. Lag-Utskottets Betänkande, N.o 39. 1 N:o 29.
Ank. till Eip.-Utsk. d. i Juli 1S51, kl. 2 e. m.
Maj:ts Nådiga Proposition om ändring i vissa delar af Kongl. Förordningen den i3 Juli i8/8_, angående inteckning i fast egendom.
Till Lag-Utskottets behandling hafva samtlige Riks-stånden öfverlemnat berörde nådiga proposition, så lydande: ”Uti det af Rikets Ständer vid sistförflutna riksmöte afgifna förslag till förordning angående inteckning i fast egendom hade Rikets Ständer, bland annat, väckt fråga om följande förändringar uti eller tillägg till nu gällande lagbestämmelser i ämnet, nemligen: l:o att i stället för nuvarande föreskrift i sista punkten af 14 § i Förordningen den 13 Juli 1818, att då gäldenär afstår sin egendom till borgenärer och inteckning deri varit dessförinnan sökt, men ej faststäld, den Rätt, som eger konkursmålet upptaga, skall pröfva den sökta inteckningens verkan, stadgas måtte, att, i anförde fall, inteckningsansökningen slutligen pröfvas af den Rätt, till hvilken den från början hört, hvaremot bestämmandet af inteckningens verkan i fråga om förmånsrätt tillkommer konkursdomstolen.”
"De grunder, som härvid ledt Rikets Ständer, äro, att vid den domstol, hvarunder egendomen lyder, böra vara att tillgå alla upplysningar om de åtgärder, som i anledning af en sådan ansökning vidtagas, och säkrast kan undersökas om gäldenären har så beskaffad Bih. till R.
Brot. 1950—51. 7 Sami. 1 Afd. 18 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 29. rätt till egendomen, att den lagligen må intecknas, hvarjemte genom den ifrågasatta förändringen äfven förebygges den olägenhet, som eljest kan inträffa, att intecknings-ansökningen, om konkursen af en eller annan orsak korn att förfalla, blefve aldeles opröfvad, derest den icke ånyo gjordes anhängig vid samma domstol, som förut behandlat den.” ”2:o
Att genom ett i gällande lag saknadt stadgande att den, som innehar inteckning på högre belopp, än han verkligen eger alt fordra, må begagna inteckningen, efter dess fulla lydelse, så långt det är nödigt för utbekommande af hans fordran, gifva säkerhet åt ett för allmänna krediten vigtigt förhållande, som ofta inträffar, i det intecknade skuldebref antingen lemnäs såsom pant för fordringar, som ej uppgå till inteckningsbeloppet, eller ock äro belånade med mindre summa, än hvarå inteckningen lyder.” ”3:o
Att de, i afseende på förhållandet med odelade inteckningar i flera fastigheter, deraf en eller annan häftar för serskild inteckning eller kommit i annan egares hand, uti åberopade Förordnings 18 §, sådan den lyder i Kongl, kungörelsen den 20 Maj 1835: samt 19 § förekommande bestämmelser mätte förändras, emedan de lemna rum för åtskilliga anmärkningar.” ”Då nemligen omförmälde §§, utgående från den såkallade solidaritets-grundsatsen, enligt hvilken de fastigheter, som blifvit intecknade för samma fordran, utan att uppgifvet är för huru stor del hvarje fastighet svarar, alla för en och en för alla häfta för denna inteckning, stadga: 18 § att innehafvare!) af en sådan inteckning ej må låta den i någondera fastigheten serskildt dödas eller förfalla utan samtycke af alla inteckningshafvare, som med honom hafva lika rätt, så ock af dem, hvilkas inteckningsrätt sednare äro, vid äfventyr, att den odelade inteckningen i öfriga fastigheterna ej njuter annan rätt, än näst efter sista inteckninghafvaren, och 19 §, att innehafvaren af den odelade fordringen ej må ur serskildt intecknad fastighet njuta betalning för mer, än som i de andra fastigheterna brister; så läggas nära nog oöfvervinnerliga hinder ej allenast för gäldenären sjelf, i händelse han ville försälja en af fastigheterna, utan äfven för köpare deraf, alt göra den från inteckningen fri, enär innehafvaren af den odelade inteckningen ej kan dertill samtycka, utan att äfventyra den säkerhet lian i de öfriga fastigheterna vunnit, så framt serskild inteckning finnes i någon af fastigheterna; och om, sedan fastigheterna kommit i serskilda personers ego, egaren till en af fastigheterna lät inteckna den, så hvälfde han dymedelst Lag-Utskottets lie tankande, N:o 29. 3 hela ansvarigheten för den odelade inteckningen på de andra och fredade derigenom sig pä öfrige egares bekostnad, intilldess sig visat om de sistnämndas fastigheter förslå til! gäldande af den odelade inteckningen eller ej, i hvilken sednare händelse blott bristen finge ur hans fastighet tagas; hvarförutan 19 §:s bud gifver anledning till invecklade liqvidations-frågor, hvilkas lösning försvåras genom saknaden af bestämd grund för inteckningens fördelning på de serskilda fastigheterna.” ”Rikets Ständer, som, med afseende härå, ansett de hufvudsakligaste vilkoren för en förbättrad lagstiftning i denna del vara att angifva en sådan grund,