Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Landsförvisning eller förlust af ära skall, sedan nya lagen gällande blifvit ej ådömas: finnes å brott, som endast med landsförvisning straffas skulle, straff i nya lagen utsatt, då skall det straff tillämpas: i stället för förlust af ära varde förlust af medborgerligt förtroende, om brottet med sådan påföljd i nya lagen belagdt är, förbrytaren ådömd, efter ty i samma lag för hvarje fall stadgadt är.
Der förlust af medborgerligt förtroende skulle efter äldre lag eller författning å brott följa, må, sedan nya lagen blifvit gällande, dylik påföljd ej ådömas i annat fall, än om förbrytaren, dertill efter nya lagen sig skyldig gjort. 7 §•
Sedan nya lagen gällande blifvit, må ej, om, efter äldre lag eller författning, fängelse vid vatten och bröd omedelbart för brott ådömas skall, sådant straff åläggas på längre tid än tjugo dagar. 8 §.
Fängelse med arbete skall ej, sedan nya lagen gällande blifvit, vidare ådömas, utan varde, i stället, fängelse, hvarom i 2 kap. 6 § af nya lagen skils, ålagdt på lika lång tid, som till fängelse med arbete dömas bort, dock ej öfver två år: är förut fängelse med arbete, antingen omedelbart eller såsom förvandlingsstraff, någon ålagdt; vare det, i afseende på sättet för verkställigheten, så ock vid förening eller sammanläggning af straff, lika med fängelse efter nya lagen ansedt. 9 §•
För böter, som efter äldre lag eller författning äro eller blifva ådömda, så ock för vitén, hvartill någon är eller varder fälld, skall, vid bristande tillgång, sedan nya lagen gällande blifvit, utom i de fall, som i 10 § sägas, förvandling till annat straff, oberoende af det beslut, sorn derom förut må vara meddeladt, ske efter ty i nya lagen föreskrifves, med iakttagande att, om brottet är föröfvadt innan nya lagen gällande blef, vitén och sådana böter, som enligt äldre lag eller författning, bort med enkelt fängelse efter Utsöknings-Balken aftjenas, skola till fängelse efter 11 § i 2 kap. af nya lagen förvandlas, dock att, i ty fall, dylikt fängelse ej må på längre tid, än femtiosex dagar, åläggas. 10 §.
Är i särskild lag eller författning angående landets allmänna hushållning sådan grund för vissa böters förvandling till annat straff utsatt, att frihetens förlust kan, såsom förvandlingsstraff, ådömas på längre tid, än femtiosex dagar; då skall förvandling af dylika böter, vid bristande tillgång hos den bötfällde, efter sagda grund ske till fängelse; och vare, i ty fall, gällande de särskilda föreskrif - Kongl. Majits Nåd.
Proposition N:o 93. 21 ter, sorn i sådan lag eller författning må finnas meddelade i fråga om uttagande och förvandling af böter, då de till en del kunna af den bötfälldes egendom gäldas. 11 §.
Skola särskilda böter på en gång förvandlas dels till fängelse vid vatten och bröd och dels till annat fängelse; vare bvartdera förvandlingsstrattet utan minskning ålagdt.
Böter, för hvilkas förvandling till fängelse olika grunder gälla, skola ock, hvar för sig, förvandlas och de särskilda förvandlingsstraffen sedan sammanläggas; dock må tiden för sammanlagda straffet ej öfverskrida den tid, som skolat åläggas, om förvandlingen skett endast efter den af författningarne, som till svåraste förvandlingsstraffet föranleder. 12 §.
Hvad i 2 kap. 12 och 13 §§ af nya lagen är i afseende på böters förvandling stadgadt vare ock, med iakttagande af hvad i 8, 9, 10 och 11 §§ här ofvan sägs, gällande i fråga om förvandling af böter, som efter äldre lag eller författning äro eller varda ådömda. 13 §.
Angående förening eller sammanläggning af straff, sedan nya lagen blifvit gällande, skall, med tillämpning i öfrigt af hvad i 4 kap. af samma lag och i 8 § här ofvan stadgadt är, till efterrättelse lända: 1. att, då någon, som är till straffarbete på viss tid eller fängelse förfallen, tillika gjort sig skyldig till böter, i afseende på hvilkas förvandling till annat straff sådan grund, som i 10 § sägs, är särskildt bestämd, böterna, vid bristande tillgång, skola, efter ty i nämnda § föreskrifves, först förvandlas och förvandlingsstraffet sedan, enligt de i 4 kap. af nya lagen stadgade grunder, med öfriga straffet förenas; 2. att, vid förening af omedelbart ålagdt fängelse vid vatten och bröd med annat frihetsstraff på viss tid, hvärtdera straffet skall utan minskning ådömas; 3. att, om till sammanläggning förekomma särskilda fängelsestraff vid vatten och bröd, do högsta peuningebelopp, som efter äldre lag mot hvartdera fängelsestraffet svara, skola sammanräknas och straffet derefter enligt samma lag bestämmas; 4. att i de fall, då någon, som gjort sig skyldig till fängelse vid vatten och bröd, tillika är förfallen till böter, do der ej kunna för bristande tillgång utgå och böra till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, skall, om tiden för det förstnämnda straffet uppgår till tjugo dagar eller mer, deri anses inbegripet det förvandlingsstraff, som eljest bort för böterna ega rum, men, om straffet af fäno-else vid vatten och bröd är ålagdt på kortare tid än tjugo dagar, det penningebelopp, som mot straffet, efter 2 kap. 10 § af nya lagen högst svarar, sammanräknas med summan af böterna och fängelsetiden sedan enligt sagda lagrum bestämmas; 5. att, om någon, innan nya lagen gällande blef, gjort sig förfallen på en gång dels till tjugoåtta dagars fängelse vid vatten och bröd eller annat frihetsstraff 22 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. på minst två år, och dels till vitén eller sådana böter, som, der de ej gäldas, bort, enligt äldre lag eller författning, med enkelt fängelse eftéf UtsökningsBalken a fejo nas, all fråga om utgifvande eller förvandling af nämnda vitén och böter kommer att förfalla; 6. att de i föregående punkter meddelade föreskrifter om sammanläggning af straff, som omedelbart äro eller varda ådömda, skola ock gälla till efterrättelse, då med straff af fängelse vid vatten och bröd, som är eller varder omedelbart ålagdt, skall sammanläggas straff, hvartill ådömda böter, i brist af tillgång, förvandlade blifvit; 7. att, om till verkställighet på en gång förekomma flera domar, hvarigenom samma person blifvit dömd till straff, som, efter ty i 3, 4, 5 och 6 punkterna stadgadt är, éj kunna, jemte hvarandra, fullt verkställas, Konungens Befallningshafvande eger förordna, huru straffen sammanläggas skola. 14 §.
Der nya lagen utsätter särskildt straff för återfall i brott, skall det straff ådömas, efter ty i 4 kap.
11 § af samma lag sägs, ändå att straffet för förra brottet efter äldre lag eller författning ådömdt varit. 15 §, De i 5 kap. af nya lagen gifna bestämmelser skola ock, efter det samma lag blifvit gällande, tillämpas i afseende på gerningar, som förut äro föröfvade.
I fråga om den i sagda kapitel stadgade tid för åtal eller doms verkställande, skall afseende göras å det straff, hvarmed brottet i nya lagen belägges; dock så, att den, som efter äldre lag är till frihet från åtal berättigad, njuter den frihet till godo, ändå att brottet efter nya lagen åtalas kunde. 16 §.
Har allmän åklagare, innan nya lagen blifvit gällande, talat å brott, som efter äldre lag hört under allmänt åtal, men efter nya lagen endast af målsegande, eller efter hans angifvelse, åtalas kan; varde öfver det åtal dömdt, ändå att målseganden ej äskar fullföljd deraf. 17 §.
Stadgande i äldre lag eller författning om skadestånds förvandling till kroppsstraff skall ej tillämpas, sedan nya lagen blifvit gällande. 18 §.
Hvar som något, hittar, han bör det genast kungöra, och lysa låta tre Söndagar å rad, i närmaste kyrka å landet, eller i alla stadens kyrkor, så ock å Häradsting eller Rådstufva.
Kommer den, som mist häfver, och viscr, att det hörer honom till; tage sitt åter, och gifve skälig hittelön.
Kommer han Kongl, Majlis Nåd, Proposition N:o 93.
23 ej innan natt och år, sedan lyst är; tage Konungen två tredjedelar, och tridiung den som hitte; 2.
Af nedgrafven skatt, bottenfynd, eller annat slikt, der ej finnes egare till, tage jordegaren halft, och halft den som hitte.
Löser Konungen det in, gifve honom fulla värdet och en åttondedel dertill; den lösen behålle han, som hitte.
Om strandvrak och skeppsfynd urskils i Sjölagen. 3.
Hittar man häst, oxe, ko, får, get eller hvad fä det är; låte en gång lysas och njute af egaren foderlön och all annan kostnad, sedan den nytta räknad är, som han af ty haft.
Nu är skälig misstanke mot den, som säger sig hittat hafva; då skall han sig urtjufva göra med lysningavittnen och sjelf sins ed, att han det fä ej af illvilja och list, utan som driftefä, upptog.
Kommer ej han inom natt och år, som rätter egare är; då ege han fä, som hitte; 4.
Klandras det, som stulet är, och säger man sig det köpt hafva, eller vill på annat sätt genom fångesman, eller vittnen visa sin rätt; då skall det gods i Rätten, eller hos bofast man, insättas, och fångesmannen eller vittnen framhafvas.
Sker det inom deu tid, sorn Domaren förelägger; vare han saklös, som ifrån sig leda gitter, och sv are då den, som det Jedes till.
Kan han ej visa laga fång; gifve ut det, som klandras, och göre sig urtjufva med sjelf sins ed, om
Domaren det skäligt pröfvar.
Gitter han ej eden gånga, stånde tjufsrätt.
Håfve han vittne, att han det redligen köpt, ändå att han cj fångesman framskaffa kan; vare saklös. 5.
Ingen må sjelfvilligt taga åter det han vidkännes, ehvad det är från honom stulet, eller han det tappat häfver; utan lite Befallningshafvanden eller Domaren derom till: dock må han det återtaga af den, som är lösker man eller misstänkt att vilja rymma, eller der stulet gods å färsk gerning finnes. 6.
Nu häfver man vån å, eller någon kunskap, hvart tjuf eller tjufnad är kom men ; begäre då lof af Häradsfogde eller Länsman å landet, eller af Borgmästare och Råd i staden, ^tt der rosalta, och säge hvad han häfver mist, och hurudant, så ock sina skäl dertill: såsom, att den misstänkte förr stulit, eller att sådana tjufsaker hos honom sedda äro; eller att han dem försålt; eller att han håller sig undan och synes taga sak å bak; eller varit i sällskap med andra, som tjufnaden med skäl tillvitas kan: i dessa och flera sådana fall må ransakan honom ej nekas; utan färe han dit med tvänne Nämndemän eller tvänne edsvurna Stadstjenare, eller ock andre gode män, och förkunne der byamän eller husbonden, att de dit sände äro.
Finnes ej det man ransakar efter, bevise då den, som ransakan begärde, eller gånge ed, att han sitt mist häfver, och ej af illvilja ransakning sökt.
Ej må man annorlunda ransaka af sjelftagen magt. 7.
År han ogift, oph låter någon annan huset förestå; vare lag samma. 19 §.
Genom hvad i 2 § blifvit förordnadt skola ej anses upphäfna Kongl. Förordningen den 26 Oktober 1858 angående särskilda sammankomster för andaktsöfning, och Kongl. Förordningen den 23 Oktober 1860 angående ändring rgäilande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära; 24 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. ej heller nedannämnda, i fråga om verkställighet af straffarbete och fängelsestraff, meddelade författningar nemligen: Kongl. Cirkuläret den 7 Mars 1855 angående rätta beräkningen af tiden för ådömdt straff-fängelse; Kongl.
Förordningen den 21 December 1857 angående straffarbetes och fängelse-straffs verkställande i enrum; Kongl.
Cirkuläret den 30 Augusti 1859 angående beräkning af stadgadt afdrag i tiden för ådömdt straffarbete, då det i enrum verkställes; och Kongl. Förordningen den 13 November 1860 angående beräkning af tiden för ådömdt straffarbete och fängelsestraff. 20 §.
Från hvad i 3 § stadgadt är, undantagas straffbestämmelser för följande fall: 1. efter krigslag, för brott af dem, som till krigsmagten höra eller i och för embete eller tjenst under sådan lag lyda; 2. efter särskild lag, för fel, som af dem, hvilka i Konungens eller andra Kong liga personers hof tjena, i sådan tjenst begås; 3. efter särskilda lagar, författningar, instruktioner eller taxor, för fel eller för summelser af embets- eller tjenstemän, i vissa fall, de der i nya lagen ej uttryckligen nämnda äro; 4. efter särskilda författningar, för sådana brott af ungdom vid skolor eller uni versiteter, som med disciplinära straff beläggas må. 21 §.
I stället för hvad 1 Kap. Straff-Balken af 1734 års lag innehåller, varder följande stadgadt att, om åtal af brott och om häktning, lända till efterrättelse, sedan nya lagen blifvit gällande: 1.
Sedan, på sådan angifvelse, som i 3 punkten sägs, den tilltalade svarat vid Domstolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, må ej återkallelse af angifvelsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har målseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger han den, sedan ransakning börjad är; håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt ansvar, målet fullfölja, om han skäl dertill finner. 5.
Den, som misstänkes att hafva begått brott, hvarå dödsstraff oller straffarbete i längre tid, än två år, Uter lag följa kan, skall i häkte tagas. 6.
Misstänkes någon att hafva begått brott, hvarå straffarbete i kortare tid, än i 5 punkten sägs, efter lag följa kan; den må ock i häkte tagas.
Häfver han embete Kongl. May.ts Nåd.
Proposition N:o 93. 25 embete eller tjenst, eller fast egendom, eller eljest stadigt hemvist eller yrke, och kan det ej skäligen befaras, att han afviker, eller att han, genom undanrödjande af bevis eller egendom, sakens tillbörliga utredning hindrar; då skall han på fri fot lemnäs. 7. Okänd person, eller den, som stadigt hemvist eller yrke ej häfver, må i häkte tagas, ändå att brott, hvarför han misstänkes, med ringare straff, än ofvan sägs, belagdt är, der han ej ställer borgen för sin person. 8.
Konungens Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad ege förordna om häkte å viss person, som för brott misstänkt hålles, efter ty i 5, 6 och 7 punkterna sägs; håfve ock Kronofogde eller Länsman å landet, och Stadsfiskal i stad magt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta. 10.
Den, som begått brott och å bar gerning eller flyende fot träffas, må af en hvar gripas, om brottet är sådant, som i 5 eller 6 punkten sägs.
En hvar håfve ock rätt att gripa den, som efter Konungens Befallnings hafvandes lysning för brott häktas bör. 11.
Ar någon gripen efter 10 punkten, eller utan att sådan åtgärd till hans häktning vidtagen blifvit, som i 9 punkten sägs; då skall den, som honom gripit, utan dröjsmål besörja, att förhållandet varder undersökt af Konungens Befallningshafvande, eller af Kronofogde eller Länsman å landet eller Borgmästare och Råd i stad.
Einnes den gripne rätteligen tagen vara; då skall han i häkte sättas: eljest varde han genast lösgifven.
Är brottet sådant, att han mot borgen må på fri fot vara, och ställer han den säkerhet; varde ock då lösgifven. 12.
Varder embets- eller tjensteman häktad ; då skall anmälan derom, utan dröjsmål, göras hos hans närmaste förman. 11.
Den, som häktad år, skall ock utan dröjsmål till allmänt häkte föras. 15.
Inom hvad tid häktad person skall inställas vid den Rätt, som har att ransaka örn brottet, hvarför häktningen skett, derom lände till efterrättelse hvad särskildt stadgadt är. 16.
Finnér Rätten brottet vara af den beskaffenhet, att den tilltalade derför ej häktas bort, eller saknas eljest giltiga skäl för häktningen; varde den tilltalade lösgifven.
Är brottet sådant, att han mot borgen må på fri fot vara, och ställer han den säkerhet; vare lag samma. 17. Nu finner Rätten emot tilltalad person, som på fri fot är, sådana omständigheter, att han förty häktas bör; förordne då om hans häktande. 18.
Rätten eger att häktad person lösgifva, när omständigheterna dertill föranleda, utan hinder af beslut, som om häktningen förut fattadt varit. 19.
Öfver Rättens beslut om häktning eller borgen, eller om häktad persons lösgifvande, inå klagan föras genom särskilda besvär; dock gånge beslutet ej dess mindre i verkställighet.
För den, som häktad är, vare klagan i ty mål ej till viss tid inskränkt.
Prot. 1862 1863. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 17 Haft. i 26 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. 20.
Yarder den, som häktad är, frikänd; gifve Rätten honom lös, så framt han ej skall i häkte hållas för annat brott, än det, hvarifrån han frikänd blef.
Hafva vid Under-Rätt synnerligen besvärande omständigheter mot honom förekommit; ege Under-Rätten förordna, att han skall i häkte förblifva, till dess Under-Rättens dom vunnit laga kraft, eller Hof-Rätt annorlunda förordnat. 21.
Kan häktad person ej säkert vårdas utan särskildt fängsel; då må han dermed beläggas, dock ej annorlunda, eller på längre tid, än säkerheten fordrar.
Å häktad person må ock kroppsransakan företagas, till utrönande, om han något på sig häfver, hvaraf säkerheten i häktet, eller under hans forslande, äfventyr as kan. 22.
Ej må häktad person hållas tillsamman med den, som straffarbete eller fängelsestraff undergår. 23.
Yill och kan han påkosta sig bättre underhåll, eller större beqvämlighet, än i häktet allmänneligen bestås; vare det honom tillåtet, så vidt ej derigenom ordningen inom häktet störas eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan. 24.
Häktas qvinna, som spädt barn häfver, och kan det ej annorstädes uppehälle och skötsel njuta; då må hon det hos sig hafva och till dess föda undfå hälften mot hvad henne sjelf bestås. 25 Blifver häktad person sjuk; njute på allmän bekostnad vård och läkemedel efter sjukdomens beskaffenhet.
Kan han ej inom häktet vårdas; varde då förvarad å annat ställe, der han tjenlig vård njuta kan. 26.
Yill han arbeta; håfve der lof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång dertill inom häktet finnes. 27.
Sådant lof må ej vägras, der den häktade medgifver, att brefvet läsas må, och dervid finnes, att det ej innehåller något, som kän brottets upptäckt eller ransakningens gång hindra, eller hvaraf ordningen inom häktet störas eller säkerheten i den häktades vård äfventyras kan, ej heller der brefvet är stäldt till Konungens Befallningshafvande eller annan, som tillsyn öfver häktet häfver. 28.
Häktad person vare ej heller förment att besök emottaga, utan gifve häktets föreståndare dertill lof, om ej sådan omständighet förekommer, som till vägran af brefs emottagande föranleder efter 27 punkten; ege dock föreståndaren viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flera personer dervid när vara, om så nödigt finnes. 22 §.
Sedan nya lagen blifvit gällande, komma följande §§ i Rättegångs-Balken af 1734 års lag att lyda sålunda: Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 93. 27 20 Kap. 4 §.
I brottmål må förlikning med målsegande ej ligga i vägen för åtals rätt, som allmän åklagare efter lag tillkommer.
Till målsegande förlikas om skadestånd, håfve der lof till. 25 Kap. 5 §.
I brottmål, ehvad de äro svårare eller mindre, håfve ej någon lof att vädja, antingen mot värjemålsed, böter, eller kostnad och skada, sorn UnderRätt i ty fäll ålagt, utan må den, som ej nöjes åt dess dom, besvära sig deröfver i Hof-Rätten, inom hälften af den tid, som lagvadda saker der fullföljas böra.
Är någon tilltalad för brott, som i lagen med dödsstraff belagdt är, eller är någon dömd till straffarbete på lifstid eller till förlust af medborgerligt förtroende för alltid; då skall domen underställas Hof-Rättens pröfning. 23 §.
I stället för hvad genom Kongl. Förklaringen den 29 Juli 1812 och Kongl. Brefvet den 29 Januari 1817 är stadgadt, i fråga om hemställan under Konungens pröfning af Hof-Rätts dom, skall, sedan nya lagen blifvit gällande, till efterrättelse lända, att Hof-Rätts dom endast rörande den, som blifvit till dödsstraff dömd, skall Konungens pröfning underställas.
Maj:ts Nåd. Proposition JW 94. 1 JW 94.
Map.ts Nådiga Proposition till Rikets Ständer med förslag till ny Jagt-stadga; Gifven Stockholms Slott den 90 Mars 1865.
Uti underdånig skrifvelse af den 21 Februari 1857 hafva Rikets då församlade
Ständer fästat uppmärksamheten derpå, att do till vildebräds fredande utgifna, nu gällande lagstadganden äro i vissa delar bristfälliga och icke uppfylla sitt ändamål: att sålunda de i Kongl. Stadgan den 13 April 1808 bestämda böter för oloflig jagt borde ådömas för hvarje dödadt djur och icke endast för hvarje gäng åtal sker; att de i Kongl. Kungörelsen den 24 Oktober 1851 för köpare af fridlyst vildt stadgade böter, uppgående till endast hälften af hvad som för vildebräds fällande är föreskrifvet, visat sig otillräckliga och derföre borde höjas till sistnämnda belopp; att böter ädömda enligt jagtstadgan, hvilka böter nu utgå till lika fördelning emellan åklagaren och jagtkassa!), borde odelade tillfalla åklagaren; att haren borde, i likhet med de till lilla jagten hänförda andra djurslag, fredas under parningsoch fortplantningstiden; att nu medgifna tillåtelse att, till rofdjurs förföljande under förbjuden jagttid, begagna så kallad harhund eller stöfvare föranleder till förstöring af fågelbon och dödande af späda ungar, utom annat missbruk, hvadan nämnde tillåtelse borde upphöra; samt att den i Jagtstadgan föreskrifna grund för ådömda böters förvandling, eller till fängelse vid vatten och bröd, syntes mindre lämplig, utan borde dessa böter, vid bristande tillgång, förvandlas till enkelt fängelse; och hade Rikets Ständer, med afseende på allt detta, underdånigst anhållit, att erforderliga åtgärder måtte vidtagas, på det att 1808 års Jagt-stadga och Kongl.
Kungörelsen den 24 Oktober 1851 mätte varda öfversedda och ändrade i de af Rikets Ständer antydda omständigheter.
Uti en ytterligare skrifvelse af den 3 Februari 1858 hafva ock Rikets Ständer, jemte det de för sin del medgifvit, att afgiften till jagtkassan linge höjas till 10 öre pä mantalet, tillika anhållit att Kongl. Majit måtte täckas, vid Jagt-stadgans öfverseende, i nåder bestämma den förhöjning i beloppet af skottpenningar för dödade eller fångade rofdjur, som med afseende pä jagtkassans tillgångar kunde finnas lämplig.
Med anledning af dessa underdåniga skrifvelser lät Kongl. Majit den 22 Oktober 1858 uppdraga åt t, f. Chefen för Skogs-Institutet att upprätta underdånigt Bil. till 11.
St. Proi. 1862 & 1863. 1 Sami. 1 A/d. 2 Band. 18 Haft. 1 2 Kongl. Maj\ts Nåd.
Proposition %\s 94. förslag till förnyad Jagt-Stadga, hvarefter Chefen för Skogs-styrelsen, på hvilken de åligganden, soin förut tillhört Chefen för Skogs-institutet emellertid blifvit genom nådigt Bref den 21 Januari 1859 öfverflyttade, den 16 derpå följande September till Kongl. Maj:t inkommit med underdånigt förslag i ämnet.
Vidare hafva Rikets Ständer år i860 till Kongl. Majit ingifvit två underdåniga skrifvelser, den ena af den II Augusti med begäran att böterna för oloflig elgjagt måtte fördubblas och att den ersättning, till hvars utgifvande den sakfällde för sådan förbrytelse gör sig förfallen, måtte bestämmas till minst 150 R:dr, och den andra skrifvelsen af den 25 Augusti, innefattande underdånig anhållan att begagnande af s. k. elgdrag såsom jagtinedel måtte förbjudas vid samma ansvar, som redan är stadgadt för begagnande af gilradt skjutgevär; att hvem som helst måtte förklaras berättigad att inholma björn, ehvar den anträffas; att ansvar måtte stadgas för den, som, med vetskap att björn blifvit af annan iiiholmad, uppskrämmer djuret utur idet; att den, hvilken å egna egor eller der han fått tillstånd att jaga, uppdrifvit björn, varg eller lo, skall ega rätt att, äfven om djuret icke blifvit förut såradt, fullfölja jagten in på annans mark utan särskild anmälan hos jordegaren.
Sedan Kongl Majit låtit inhemta Högste
Domstolens underdåniga utlåtande öfver det af Skogs-styrelsen uppgjorda förslag till ny jagtstadga och i sammanhang dermed öfver Rikets Ständers nyssnämnda tvänne skrifvelser, har Skogs-styrelsen, efter erhållen del af Högste Domstolens utlåtande, den 26 April 1862 ingifvitjett nytt underdånigt förslag till Jagt-stadga, dervid Styrelsen i bifogadt underdånigt utlåtande utvecklat skälen, hvarpå förslaget grundas.
Detta ärende har sedermera utgjort föremål för öfverläggningar inom StatsRådet, hvarest, efter granskning af hvad sålunda förekommit och anfördt blifvit, ett i vissa delar förändradt förslag till Jagtstadga blifvit uppgjordt och Kongl. Majis nådiga pröfning understäldt.