Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mer än ett bland fröken Bergwalls många fosterbarn skulle säkerligen gärna sett, att hennes porträtt åtföljt denna anspråkslösa minnesteckning.
Men detta har ej låtit sig göra, på den grund att, då någon uttryckte önskan om, att hon skulle låta fotografera sig, hon alltid af böjde detta med ett leende: » Du minnes nog ändå, hur jag såg ut. » Och äfven härutinnan hade du rätt, vörd- nadsvärda barndomsvän!
V i minnas ditt ännu i ålderdomen friska anlete, prydt af det silfverhvita håret och den lilla fina spets- mössan.
V i minnas ditt genomfriska, frid- fulla väsen.
Men ännu lifligare minnas vi din kärleksfulla och outtröttliga moderliga vård om vårt både andliga och kroppsliga välbefinnande, hvilket det var din egen hög- sta njutning att med ditt varma hjärta och klara hufvud söka befordra.
D u är själf borta, men frukterna af ditt arbete skola fortlefva i oändlighet.
K. GLÖMMEN EJ IDUNS SKOLLOFSKOLONI!
" Wlliedan uti ungdomsåren lifvet visar dig en hägring och den löftesrika våren knoppas kring dig uti fägring: glädjen njut i fulla drag, dröm din sällhetsdröm i dag!
Medan vänskapen, den höga, hvilkens låga tid ej släcker, ser på dig med trofast öga och sin famn emot dig räcker, hennes gåfva emottag; älska ömt din vän f dag!
År hon törnbeströdd din bana, synes gagnlös all din sträfvan, lyd dock rösterna, som mana dig att framgå utan bäfvan.
Yåga än en gång ett slag l Segern kan bli din i dag!
Kanske att bland dina bröder någon sårad du bemärker; tillse, att han ej förblöder, kär / ek trötta modet stärker.
Lyd barmhärtighetens lag: res den dignande i dag!
Om dig oförrätter kränka, om du tadlas utan skoning, sök att på din ovän tänka utan agg - ja, bjud försoning.
Säg: » Jag brutit, äfven jag. » Älska och förlåt i dag!
Snart din lefnadsväg skall stupa, om ock o för märkt och sakta, ned mot årens dal, den djupa — därför uppå tiden akta l Förr än handen blifver svag, gör ditt verk, gör det i dag!
Charlotte T I L L Lindholm.
K O N T I N E N T E N.
Ett p a r praktiska vinkar.
J &gt; | aså, ni ämnar resa ut, min nådiga, ut i [och se på världen under ett par måna- der?
Ja, nu är rätta tiden att resa.
När jag lemnade Paris — det är redan mycket länge sedan, ett par, tre veckor allra minst, så länge sedan, att jag hvar dag längtar dit igen — så började det att knoppas i Tuilerieträd- gården, och Bon Marché hade redan haft sin stora utställning af allt hvad till vårtoaletten hör.
Våren väntar er i Paris, pyntad och färdig, och för hvar dag ni dröjer, går ni miste om mer, än ni anar.
V i resa alldeles för litet, vi svenskar.
V i gräfva ner oss i vårt Skråköping och kunna allt för ofta inte se längre än inom dess horisont.
Man måste se andra länder, andra folk, för att få jämförelsepunkter, för att lära &amp; N sig inse, hvari vi ligga efter, hvad vi böra arbeta oss ur, och hvad vi ha att hålla på.
Ni säger, att resor kosta?
Naturligtvis kosta de.
En resa till Marstrand för en sommar är nog lika dyrbar som en tur till Paris — för något kortare tid visserligen.
Men nog vet jag, hvilket jag föredrar — och hvilket som är helsosammare för mig.
För resten bli resorna till utlandet inte så fasligt dyra, om man bara förstår att ställa sig.
Men man får naturligtvis betala lär- pengar, och den första månaden i Paris kostar mer slantar än de båda till samman, som komma efteråt.
Hvad som i alla händelser blir relativt dyrast, det är småuppehållen i städer, man reser igenom.
När man skall upp med sina saker till ett hotell, betala räk- ningar där och drickspengar till alla, som bocka.
Men i Paris hyr ni ett rum på må- nad hos folk, som alls ej ha till yrke att skinna resande, och ni kan ha det riktigt hem- trefligt och alls ej holellikt för billigt pris.
Och när ni lärt känna trakten, där ni bor, hittar ni säkert på någon restaurant, där ni äter både billigare och bättre, än på de stäl- len, där ni hamnar under de första veckorna.
Bo i pension?
— Ja, hvar och en har sin smak.
Men var säker på, att då hinner ni inte se hälften, af hvad ni skulle få se, om ni lefde utelif.
Och skall ni hinna med både att se på staden och att passa på mattimmarne hemma — kom i håg att hvar ni är, så har ni en timmes väg hem — så vill jag verkligen inte åtaga mig att kon- voyera er i Paris.
Utschasad kan man bli där ändå.
Passar det sig inte?
— Ja, det beror på, hur pass mycket af små- stadsvanorna ni tar med er.
Jag får väl inte råda er att packa in dem alle- sammans, rubb och stubb, i en byrålåda hemma.
Till och med de mest korrekta engelska misser anse för öfrigt, att allt pas- sar sig för dem, när de äro ute och resa.
Hemma skulle de förakta den kavaljer djupt, som frågade, om de läst Zola — han är j u för öfrigt förbjuden i England — men tror ni inte, att jag har sett dem på Café des dé- cadents, en af de mest — hur skall jag säga?
— extravaganta lokalerna i » Paris fin-de sié- cle »?
Man är ute för att ' studera lifvet ', som det heter.
Hemma däremot lefver man familjelif.
Jag vet damer, sora tro sig känna Paris, därför att de bott i pension där en månad, gått i Louvren och åkt i vagn på boulevar- derna.
Jag känner många löjtnanter, som inte känna till stort mer af Paris än Café americain.
Hvad som passar sig för en dam i en stor stad, beror helt och hållet på henne själf, på hur pass förtroende hon har till sig själf och hur mycket förtroende hennes närstående ha orsak att hysa till henne.
— Nå, det var inte det, jag skulle tala om.
Men tillåt mig påminna er om, att det mest karaktäristiska för lifvet i Paris alls inte träffas på Boule- vard des Italiens.
Vill man lära känna fol- ket och lära något af sin vistelse där ute, får man minsann söka sig fram på annat håll.
Boulevard des Italiens är kosmopoli- tisk som Friedrichstrasse, som Korns Corso, som de stora hotellen vid Villa Nazionale i Neapel.
Men börjar jag en gång att tala om Pa- ris, så blir ni inte af med mig så snart.
Och jag skall inte hindra er — ni ämnar er ut för att ' klä ' Drottninggatan — inte sannt?
Ni frågade mig om lämpligaste resvägen.
H a r ni en järnhälsa, så är nog den gamla vanliga traden Kjöbenhavn — Kiel — Korsör — Hamburg den enklaste.
Men det blir tre nattresor, och det känns efter.
Nattresan ge- nom Sverige är den minst ansträngande.
Men natten Kjöbenhavn — Hamburg är så mycket mer besvärlig.
Några dåsande timmar på järnvägen till Korsör — a n k o m 9 t dit midt i aatten, så om bord på båten, några timmars hvila där — är ni nervös, så sofver ni oro- ligt, uppskakad som ni är af järnvägsfärden, och vaknar lika trött, som ni lagt er.
Så skakar ni i en droska eller omnibus genom Kiels knaggliga gator och så in i vaggonen igen.
Och så en hel dagsresa genom Tysk- land och en lång, obekväm nattfärd genom Belgien och Frankrike — och där är ni ofta nog hoppackad med så många andra resande, att det inte är att tänka på sömn, så vida ni inte hör till de lyckliga, som kunna sitta och sofva, om de också ha det trångt som — anjovisen i en burk.
Och just som ni nickar till, rifvas dör- rarna upp, och ni skall ut och visiteras — mt med alla edra ressaker.
Först vid Bel- giens gräns och så detsamma om igen vid den franska.
Och en gång i halftimmen kommer konduktören och skall se på er bil- jett och rifva ur ett blad.
T y hvilken väg ni än väljer, så köper ni naturligtvis direkt biljett från Stockholm till Paris.
Den gäller i tio dagar, och då får ni stanna och hvila er, om ni vill, nära nog Ihvar ni vill.
A propos biljett, så tjänar det numera in- genting till att åka i första klass från Köln till Paris, som man förr var tvungen till, om man ville resa med kurirtåget.
Nu går en tysk andraklassvagn med hela vägen från Hamburg till Paris.
Ni behöfver inte flytta om edra saker i Köln, och ni har minst lika bekvämt i den tyska andraklassvagnen som i den franska första.
Och ni får inte större plats att lägga er, om ni också har första klass.
Jaså, ni funderar på traden Gjedser — War- nemiinde?
Ja, den annonseras som den bil- ligaste och bekvämaste resevägen till konti- nenten.
Man färdas öfver hafvet på två timmar — knappast längre tid än som går åt för att komma från Mfllmö till Kjöben- havn.
Billigast är den också — det är, vill jag minnas, en mark billigare att resa den vägen än att fara öfver Kiel — Korsör, och resan går på två timmar kortare tid.
Man kan ligga i Kjöbenhavn öfver natten och nästa dag fara till Hamburg, så resa genom Tyskland nästa natt — - och på den vägen kan man få sofva ostördt — och nästa dag genom Belgien och vara i Paris på kvällen.
Summa tre dygn från Stockholm till Paris — och bara två nattresor.
Men inte är den vägen vidare bekväm.
Om ni skall till Berlin, är den utmärkt.
Men inte för pariserfärden.
Jag kom just den vägen upp från Frankrike.
Kan ni gissa, nur många gånger jag måste byta om tåg från belgiska gränsen och tills jag lyckligt och väl befann mig oin bord på ' König Kri- stian ', som fraktade mig öfver Östersjön?
Jo, summa sex gånger — i Liége, i Vervier, i Köln, i Hamburg, i Liibeck, i Rostock.
Och sedan från tåget till båten i Warnemiinde och på ett nytt tåg i Gjedser, därifrån på ångfärjan till Masnedsund och så på ett nytt tåg till Kjöbenhavn.
Har ni många lösa saker i vaggonen, så kan ni hålla er för skratt vid alla dessa nio ombyten — i syn- nerhet som det på flere ställen inte fanns en enda människa, hågad att hjälpa till med att bära.
Det vill jag be er om, tag med er så li- tet lösa saker som möjligt — helst så litet att ni kan bära alltihop själf vid de tillfäl- len, då ni inte får syn på någon tjänande broder.
Buketterna lemnar ni naturligtvis i vaggonen i Malmö.
Och nya vårhatten köper ni i Paris.
Ett sjalpaket och en liten lätt nattsäck är det enda handgepäck, jag skulle tillåta, att ni belastade er med • — eller snarare belastade mig med, om jag hade den lyckan att få vara er följeslagare.
Kappsäcken poletterar ni af i Stockholm till den ort, där ni först ämnar stanna nå- gon natt.
Ä r ni resvan och praktisk, så är er kappsäck så liten och så lätt som möjligt.
Det ni köper i Paris — ty där skall ni na- turligtvis ekipera er — det låter ni emballera där och skicka hem öfver Havre sjövägen, så slipper ni allt besvär med förtullningar och dylikt.
ser för det praktiska lifvet.
V i hafva emel- lertid vid den nu förestående täflingen velat lemna plats äfven åt dessa båda slag.
A n - gående prisen och prisämnena hafva vi be- stämt följande: 1) &lt;jför den lästa novell eller roman om minst femton oktavark vanligt roman- format betala vi ett t u s e n 2) (l,OOQ) k r o n o r.
den hasta novell om ungefär fyr-~ tio J-dunspalter erlialles ett pris af fem hundra (500) kronor.
3) &amp; ör den iästa utredning af frågan: » Kwru skall kvinnan häst kunna hi
Var det något mera?
Jag ser ni börjar | i 4) &lt;ffi&gt;r den hasta uppsats om 3 ä 5 spal
ters utrymme i något ämne rörande Jo, det är sannt, linnekläder behöfver ni kvinnan eller Jiemmet erlialles ett pris inte ha med er mer än för tre veckor.
Hvar af vecka får ni tvättadt i Paris — på fem da- gar har ni kläderna igen.
Och någon kläd- ett h u n d r a (100) k r o n o r.
ning tar ni naturligtvis inte med er i kapp- O c h slutligen bestämmes säcken, utan den har ni på er.
Den bör vara ny och stark — om elegansen behöfver 5) för den hasta skiss eller berättelse om jag ingenting säga — och helst grå.
I egen- 3 ä 5 spalter likaledes ett pris af skap af turist kan ni gå med den öfver allt ett h u n d r a (lOO) k r o n o r.
i Paris, på teatrar och på visiter — - fast inte precis till madame Carnot, men hon har ju Täflingstiden utgår för de trenne första inte den äran att känna er — inte sannt?
afdelningarna den 1 nästkommande augusti Det vore ju löjligt att anse, att ni inte vore och för de båda sista den 15 instundande presentabel i den dräkt, ni bär!
K o m ihåg, juni.
att ju mindre packning ni har, dess mindre A t t hvad som inlemnas till täflingen skall besvärad är ni, och dess roligare har ni.
vara svenskt original och ej förut publi- Ja, nu har jag slutat, och nu tackar ni ceradt faller af sig själf t.
Manuskriptet mig nog, för att jag inte betungar er med bör, åtminstone till de två sista afdelnin- flere råd.
Tillåt mig nu hjälpa er på med garna, vara skrifvet på endast en sida af kappan.
Drottninggatan väntar, och Oskar papperet samt åtföljdt af förseglad namn- Berghs bakelser böra vara ångande varma vid sedel.
det här laget.
S o m prisdomare hafva godhetsfullt lofvat Jag får väl inte veta af, när ni reser?
En medverka: skriftställarne herrar A x e l Jäde- af de där buketterna, som ni lemnar i vag- rin, Georg Nordensvan och Birger Schöld- gonen i Malmö, skall jag be om äran att få ström samt skriftställarinnorna fruarna M a - skicka dit med er.
Men jag lofvar inte att thilda Langlet och E v a V i g s t r ö m (Ave).
inte dyka upp på boulevarden en vacker dag Stockholm i maj 1 8 9 1.
i maj, när ni längesedan hunnit glömma bort Red.
min tillvaro.
Man bör, som ni vet, aldrig ge några råd, utan att förvissa sig om, att de följas.
Då följer jag er till Tortoni, om inte också det är opassande.
G- E t t minne!
Skiss af Albrelct Ny literär pristäfling.
D e t i flere hänseenden goda resultat, som det förflutna årets större pristäfling i Idun medförde, har manat oss att äfven i år in- bjuda ärade författarinnor och författare till en dylik literär täfling.
I hopp om att med dessa täflingar kunna gagna ej blott på det literära området, utan ock i det praktiska lifvet ha vi denna gång i flere afseenden vidgat gränserna för täflingen.
D å som naturligt är i en tidning af Iduns omfång de arbeten, som där införas, måste till utrymmet starkt begränsas, är det så godt som omöjligt att där intaga längre noveller och, ännu mindre, längre uppsat- Segerstedt.
en trognaste vän och den bäste kamrat, jag någonsin haft, var Gustaf Sernell, och många skola med mig instämma i detta omdöme.
På kontoret, där vi tjänst- gjorde, var han ett föredöme i arbetsamhet, flit och förmåga, hvarför han ock alltid stod högt i sina förmäns förtroende, och i kamrat- kretsen var han själen, vare sig det gällde gläd- jens stunder, eller det var fråga om att med råd och dåd hjälpa en kamrat eller annan vän.
När man eger sådana egenskaper, går det lätt att blifva både afhållen och saknad.
Icke heller är det underligt, att den lille, blinde guden lägger ut talrika snaror för en sådan person som Sernell, och denne blef också, mycket riktigt, snart fast.
Han sak- nades under denna tid ganska ofta i vår krets;
men det missnöje öfver forlusten, som häraf kunnat uppstå mot hans fästmö, smälte bort som aprilsnö för solstrålarne, då vi fingo se och blifva bekanta med den älskliga varel- sen.
Hon var, både hvad utseende och sätt angår, fullt värdig att få en sådan make; det erkände en hvar i närheten.
Denna beskrif- ning må vara tillräcklig.
Hennes föräldrar, en ämbetsman och hans maka, voro båda af- lidna, och hon var upptagen som fosterdotter hos en affärsman.
När den af bruket föreslagna förlofningsti- den var förliden, hemförde Sernell sin brud.
Någon förmögenhet egde ingendera af dem, men min vän hade en lön, som var tillräck- lig för en familj, helst när den ej var större.
Det nya hemmet blef snart den medelpunkt, dit de intimare vännerna drogos.
Här bjöds man på enkel traktering, hvad mat och dryck beträffar; men det glada och hjärtliga » väl- komna », som så tydligt stod att läsa i både värdens och värdinnans anleten, var en krydda, som satte den finaste smak på allt.
Båda voro musikaliska, så att sången och musiken voro hemmastadda och flitigt öfvade i vår krets.
Alla musikaliska föredrag stodo kan- ske ej så högt i konstnärligt hänseende, så- som då Kalle N.
föredrog sina bond- och be- väringssånger, men då ersatte den ohejdade munterheten, hvad som understundom kunde brista i tonernas noggrannhet uti musikaliskt hänseende.
Ja, så var det en annan sak, som särskildt slog mycket an på en och annan.
Den lilla frun såg lika glad ut, ja, visade till och med ett uppmuntrande leende, då en och annan med cigarrmani efter Sernells råd vågade draga några bloss i förmaket.
» Förlåt min något ogrannlaga fråga, » fortfor jag.
» Nog vet jag, att den, som är så lyck- lig och eger en sådan familj, ej glömmer den.
Men jag menar på annat vis.
Har du tänkt på de dina så, att du ställt och ordnat for dem, att de ej komma i nöd och svårigheter, äfven om du skulle falla ifrån? » Han blef åter allvarsam och svarade: » Jag arbetar af alla mina krafter för att skaffa dem ett angenämt och sorgfritt lif.
Några skulder, som jag hade från mina första år, då jag nästan ingenting förtjänade, har jag snart afbetalat.
Men lägga ihop något har jag ej ännu kunnat, men om några år får jag löneförhöjning, så att jag kan samla nå- got; jag hoppas att då kunna » lägga något på kistbotten » också, som man säger.
Nu, när jag efter bästa förmåga arbetar samt lef- ver ordentligt, har jag väl skäl och rätt att hoppas det bästa. » » Men hoppet kan bedraga. » » Visserligen, men tusen sinom tusen lefva därpå, och det får äfven jag lof att göra i detta fall, då ej annorlunda kan ske.
Jag är ju också, Gud ske lof, frisk och stark. » H a n böjde sig ned, tog med ena handen en bredvid stående tung kontorsstol i foten, lyfte den på rak arm och såg småleende på mig.
» Jag vet, jag vet min bäste vän, » sade jag.
» Men äfven eken kan i sin styrkas dag krossas af blixten.
Förlåt, att jag är envis och talar vidare om saken, men du borde lif- försäkra dig!
Om du då skulle dö, så hade ju dina efterlefvande ett på säkraste sätt pla- ceradt kapital att lyfta.
Och penningarnes värde mångdubblas, när de komma en i han- den vid dylika tillfällen. » V i hade många gånger varit samlade utom- » Jag ser nog och förstår, att du menar hus till glada stunder, men ehuru ej heller då några bordets utsväfningar förekommo, väl, » svarade han, » och har äfven tänkt på kände en hvar af oss att, när vi voro sam- saken.
Jag skall också taga en lifförsäkring lade i vännens hem, likväl något finare och om några år.
Nu kan jag det ej; ty en för- säkring kostar penningar, och jag kan ännu ädlare kringsväfvade oss.
Åren gingo, och snart fingo vi då och då ej aflägga beloppet, utan att göra inskränk- i den glada förtroliga kretsen mottaga ett par ningar, som både jag och min hustru skulle små, de allra näpnaste flickor, fullkomliga af- känna. » bilder, i västficksformat förstås, af vår afhållna » Om så behöfves, så gör inskränkningar då, » värdinna.
» Din fru skall gå in därpå, om Så förflöt tiden.
En och annan länk i hon får reda på förhållandet, och ingen af kedjan lossnade, en ny knöts till, men allt.
dina vänner skall öfvergifva dig för en sådan » var oaktadt dessa förändringar så fridfullt sak.
Därför och lyckligt.
Jag började ibland tänka: kan V i talade en stund om saken.
Jag sökte en sådan lycka fortfara?
Det var dock natur- anföra både skäl och exempel; men Gustaf ligtvis mest från mina vänners sida jag då stod ej att öfvertala.
Jag ville dock ej af- betraktade saken.
Litet hvar af oss har nog stå från mitt förslag.
Därför vände jag mig i stunder af varaktigare lycka också tänkt: en dag, då hans fru och jag voro ensamma, kan detta fortfara?
till henne och sökte på bästa sätt utveckla de skäl, som talade för en lifförsäkring.
Hon Min vän hade naturligtvis som alla andre vissa fel.
Jag hade icke så mycket reflek- lyssnade uppmärksamt och lofvade att tala terat öfver, hvad slags svagheter han möj- vid sin man.
ligen kunnat ega, men det förekom mig, som Några dagar därefter, då vi åter sutto på om han varit något sorglös i vissa saker.
vår arbetsplats, vände sig Gustaf till mig.
Icke så, som att han försummade något; visst » Du har talt vid min hustru om samma sak, icke.
Men han tog orden: » När hvar och en som du för några dagar sedan talade om med sin syssla sköter, så går oss väl, ehvad oss mig.
Hon var envis, den lilla ungen, och möter », han tog kanske dessa ord i för in- det var rätt svårt att få henne till räson; skränkt betydelse, ty » syssla » betyder j u här först sedan jag allvarsamt föreställt henne och ej blott det arbete, vi skola utföra för an- framhållit de umbäranden, som utbetalnin- dras räkning, däri innefattas ju ock i sin garna till premierna skulle ålägga oss, gaf hon allra största omfattning omsorgen om oss och med sig.
Jag ber dig, tala ej vidare om de våra.
något dylikt med henne, ty hon var verkli- När vi en dag som vanligt sutto midt emot gen uppskakad.
Jag vill ock säga dig, att vi beslutit, att jag om tre år skall försäkra mig. » hvarandra frågade jag honom: Jag förstod nog, att han i sin envishet uti » Gustaf, tänker du riktigt på de dina? » Han såg upp, först med en högst förvå- denna punkt gjort myggor till kameler, små- nad min, men strax efter smålog han.
» Hur stenar till berg, och på så sätt skjutit sin tror du själf, » sporde han.
» Tror du jag för hustrus önskningar i saken å sido.
Emeller- ett ögonblick kan förgäta dem, som äro mig tid ansåg jag mig nu ej böra göra något nytt försök.
så kära? » Den lilla svallvåg, jag till följd af min förtänksamhet upprört, hade åter lagt sig; allt var gladt, och på framtiden tänkte man ej mer, än hvad som var alldeles nödvändigt.
Gustaf hade hyrt ett litet sommarnöje uti Saltsjön, och dit kommo äfven vi, husets när- mare vänner.
Vid utresan dit en ruskig efter- middag på eftersommaren hade Gustaf förkylt sig, ehuru missödet ej var af svårare art.
Han var endast litet » hängsjuk », som man säger.
En dag, då vi voro på arbetsrummet, sade han åt mig, sedan han suttit tyst en stund: » I den här lilla krämpan har du fått en kraftig bundsförvandt, hvad lifförsäkringen an- går.
Missödet hade ju kunnat vara allvar- sammare, och j a g.
Ja, vet du, jag lifför- säkrar mig och går strax till läkaren. » Jag kände mig riktigt glad öfver detta besked och lyckönskade min vän därtill.
Efter något mer än en timme kom han åter: han var då allvarsam och såg mycket orolig ut.
» Så förargligt, » sade han, » läkaren bad mig dröja några dagar.
Han kunde icke lemna mig ett rent och dugligt betyg, » sade han, » förr än det här onda upphört.
Men det var bara något tillfälligt, som snart skulle gå öfver.
När så skett, går jag dit igen.
Bara lugn, sade han. » Nåja, detta var ju, som sagdt, litet förarg- ligt, men också öfvervinneligt.
Jag sökte hålla min vän vid godt lynne.
Nu var det Gustaf, som med både ifver och otålighet motsåg den stund, då försäkrin- gen skulle kunna afslutas.
» Jag är verkli- gen litet orolig, » sade han till mig.
» Tanken att jag skall falla ifrån, och min hustru och mina barn skola stå nödställda, lemnar mig ingen ro. » Så var det ock; just hans oro gjorde, så sade äfven läkaren, att det onda höll i sig.
Jag talade vid ett par läkare i andra försäkringsbolag, jag uppvaktade per- sonligen direktören i en sådan försäkringsin- rättning: någon försäkring kunde ej ske un- der närvarande förhållanden; vi stodo rådlösa.
Sorg och själfförebråelse gnagde på min så käre vän, så att han blef verkligt sjuk; kunde han blott vara lugn och nöjd, så fanns in- gen fara, men annars.
V i kunde då intet åtgöra.
Det tycktes blifva värre.
Den sjuke utfor, nästan så ofta jag såg honom, i de bitt- raste själfanklagelser.
Han ansåg sig hafva varit den lättsinnigaste usling, som ej lydt mitt råd, som nedtystat hustruns bekymmer med falska tröstegrunder.
Hon visade sig modig i sjukrummet, sökte trösta och hjälpa, men de bleka kinderna, de förgråtna ögonen skvallrade om, hvad hon bar inom sig.
När jag råkade henne i enrum, brast också hennes fÖrtviflan mer än en gång lös.
Hvarför hade hon icke hållit i sig med sina övertalnings- försök?
Det hade ju varit hennes skyldighet.
Hade hon icke släppt efter i detta fall, skulle hennes man nu varit fri från sin förtärande oro och frisk för länge sedan.
Och nu, hur ginge det!
Och hon, hvems var felet!
Hvad jag sålunda såg och erfor, var bjärtslitande, och jag kunde intet, intet göra!
Så kom en ännu sorgligare dag.
Läkaren underrättade mig i hemlighet om, att sjuk- domen tagit en svår vändning.
Ännu kunde dock ingenting med säkerhet sägas.
Men oron och sorgen äro förfärliga, när de stå i förbund med döden.
Om några dagar visste vi, att hoppet var slut.
Den sjuke och hans hustru måste underrättas därom.
Jag vill ej, jag har ej hjärta att söka skil- dra, hurudana dagar, som nu följde.
Det lugn, som resignation och tro skapa, vanns
slutligen.
Men ack, måtte jag slippa på närmare håll se något sådant mera, som här hade försiggått i min väns hem under den sista tiden af hans lif.
Den svarta kistan hade burits ut, sörjande maka, barn och vänner hade stått kring den öppnade grafven.
Allt var förbi.
Allt, nej!