Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
L y c k a n tycktes o c k le e m o t henne, då h o n redan såsom helt u n g g a f h a n d o c h hjärta åt sin kusin, öfverste- k a m m a r j u n k a r e n friherre E r i k Seth A d e l - svärd, o c h m e d h o n o m bosatte sig på det f ö r sin s k ö n h e t b e r ö m d a herresätet Kvist- r u m i n o r r a T j u s t samt sedermera på Adelsnäs.
L y c k a n är d o c k m e r än allt annat o b e r ä k n e l i g o c h visade sig sådan äfven här.
Efter tvänne m i n d e r å r i g a sö- ners d ö d upplöstes det till en b ö r j a n så l y c k l i g a äktenskapet, o c h d e n u n g a gref- vinnan bosatte sig f ö r d e n närmaste tiden i N o r r k ö p i n g.
E n l i g t k o n u n g e n s önskan ö f v e r t o g den å t e r k o m n e fältmarskalken å n y o befälet öfver A b o h u s läns regemente.
Ä l d r e sonen blef o c k m e d tiden fält- marskalk samt i n t r o d u c e r a d svensk fri- herre o c h stamfader f ö r friherrliga ätten S t a c k e l b e r g i Sverige.
D e n y n g r e, W o l - ter R e i n h o l d, blef grefve.
S å s o m gene- ral f ö r lätta kavalleriet d e l t o g han i flere fältslag.
H a n s valspråk: villig, redlig, stadig (bildadt efter initialerna i hans namn) var städse ett uttryck af hans inre.
D e t t a valspråk stod inristadt p å hans kaffekopp, hvilken ännu finnes kvar i släk- ten (på Stensnäs).
H a n b e b o d d e herre- sätet M a l m a i S ö d e r m a n l a n d o c h d o g vid fyllda 100 års ålder, s o m l i g a upp- gifva 107 år.
D e n g a m l e var ej själf viss o m sitt födelseår, t y hans dopattest h a d e gått f ö r l o r a d v i d branden i Ä b o.
H a n s son, F r e d r i k Stackelberg, blef rytt- mästare v i d lif gardet till häst samt tjänst- g ö r a n d e h o s Gustaf I I I.
Gift m e d Char- lotte L o u i s e de Geer, lämnade h a n efter hennes tidiga d ö d h o f v e t o c h d r o g sig tillbaka till sin e g e n d o m M a l m a, där han afled år 1816, aktad o c h älskad af alla, s o m stått i b e r ö r i n g m e d h o n o m.
D ä r i f r å n öfverflyttade h o n d o c k snart n o g till Frankrike, hvarest h o n i N a n c y, i sin kusin friherre A d e l s v ä r d s lysande salonger var en h ö g t u p p b u r e n värdinna, p å samma g å n g h o n ä g n a d e m o d e r l i g vård åt hans tvänne u p p v ä x a n d e moder- lösa söner.
T i l l s a m m a n m e d dessa vista- des h o n o c k n å g o n tid i A l g i e r.
Efter flerårig b o r t v a r o återvände h o n till fäderneslandet, där h o n år 1862 in- g i c k äktenskap m e d m a j o r e n, friherre B e n g t K a r l F r e d r i k Leijonhufvud, hvil- ket äktenskap d o c k redan 1864 upplöstes g e n o m m a n n e n s d ö d u n d e r vistelsen v i d Karlsbad.
S e d a n dess har grefvinnan Leijonhuf- v u d lefvat såsom änka i den svenska hufvudstaden o c h därunder p å m å n g a o m r å d e n utöfvat en ganska stor verksam- het, fastän o b e k a n t f ö r de flesta.
Hon h ö r d e icke till d e m, s o m f r a m l ä g g a sina g ä r n i n g a r i n f ö r människor, m e n gladdes dess m e r att i tysthet få lindra n ö d o c h aftorka tårar.
Så l ä n g e h o n ännu ansåg sig f ö r m ö g e n eller åtminstone f u l l k o m l i g t e k o n o m i s k t o b e r o e n d e, hade h o n en all- tid ö p p e n hand, när det g ä l l d e att hjälpa.
M e n så k o m plötsligt öfver h e n n e ett o v ä n t a d t slag, då h o n m e d ens såg sig beröfvad allt h v a d h o n äg-de, o c h det g e n o m en m å n g å r i g vän, åt hvilken h o n m e d o b e g r ä n s a d t f ö r t r o e n d e lämnat vår- den o m sin f ö r m ö g e n h e t.
M e d sällspord själsstorhet b ö j d e h o n sig d o c k f ö r det nårda slaget, utan ett o r d af förebråelse eller klagan.
U t a n tvekan skyndade h o n H a n s y n g s t e son, Carl A d o l f L o u i s Stackelberg, ä g n a d e sig o c k åt militär- tjänsten.
Under tiden var h a n kavaljer hos hertig F r e d r i k o c h åtföljde denne p å flere utländska resor.
M e d sin maka, E v a Sofia A d e l s v ä r d från Adelsnäs, bo- satte han sig sedermera p å sin natur- skönt belägna e g e n d o m A l m n ä s i Väster- den, ägde.
Bögh.
att realisera sitt dyrbara, fäderneärfda bo, m e d alla g a m l a minnen, f ö r att där- m e d t i l l g o d o s e personer, s o m skulle hafva lidit g e n o m den förlust, som drabbat henne själf.
L i k a villigt utbytte h o n o c k sin eleganta våning m o t en långt anspråks- lösare bostad,, hvilken h o n d o c k förstod att g ö r a i n b j u d a n d e f ö r de vänner h o n ännu emellanåt såg h o s sig.
H v a d hon u n d e r alla dessa växlingar kände, det framlade h o n endast f ö r sin G u d.
I n f ö r människor bar h o n sitt hufvud h ö g t o c h tillät aldrig, att i hennes närvaro stränga d o m a r uttalades öfver den man, s o m vål- lat denna r u b b n i n g i hennes yttre för- hållanden.
Så väl i f ö l j d af uppfostran s o m egen lifsåskådning var grefvinnan Leijonhuf- v u d i ordets vackraste m e n i n g i hvarje t u m aristokrat.
Besjälad af den varma- ste fosterlandskärlek o c h m e d ett hjärta, s o m ännu i lefnadens höst klappade varmt f ö r k o n u n g o c h k o n u n g a h u s, fröjdades h o n m e r än de flesta öfver hvarje fram- steg på lagstiftningens o c h politikens om- råden, på samma g å n g h o n sörjde öfver de samhällsupplösande strömningar, som söka undergräfva k o n u n g a m a k t o c h be- stående ordning.
M e d aldrig minskadt intresse följde h o n dagens brännande frå- g o r, så väl de politiska, s o m sociala o c h religiösa, o c h inkastade u n d e r årens l o p p m å n g e n g å n g värderika artiklar i ena eller andra ä m n e t i tidningspressen eller i små broschyrer f ö r dagen, m e n allt un- der p s e u d o n y m e n s f ö r personliga vänner lätt g e n o m s k i n l i g a slöja.
Såsom aristo- krat tillämpade h o n v i d alla tillfällen det g a m l a: noblesse oblige, o c h icke sällan hör- des h o n uttala sin djupa i n d i g n a t i o n öf- ver det adelskap, s o m syntes förgäta sin h ö g a uppgift att träda i spetsen f ö r sitt lands kulturarbete.
Till detta räknade hon, o c h det m e d skäl, arbetet f ö r nykterhetens befrämjan- de b l a n d vårt folk.
I c k e n o g att h o n åt detta arbete lämnade sitt fulla bifall; g e n o m att a n l ä g g a blå bandet o c h ikläda sig de förpliktelser som följa härmed, d e l t o g h o n äfven på direkt sätt i en verk- samhet, hvilken h o n f ö r s t o d att till dess fulla värde uppskatta.
I c k e utan stolt- het bar h o n sitt blå b a n d till tecken, att h o n ställt sig m e d i ledet af dem, som k ä m p a t o c h k ä m p a m o t rusdryckernas förhärjande framfart, o c h m ö t t e h o n p å gatan eller i spårvagnen en arbetare, som bar samma t e c k e n i knapphålet, hände det, att han fick icke blott en vänlig nick, utan äfven ett handslag o c h ett u p p m u n t r a n d e o r d af grefvinnan.
Sedan grefvinnan L e i j o n h u f v u d, såsom vi redan nämnt, förlorat sin f ö r m ö g e n h e t, h a d e h o n till sitt f ö r f o g a n d e endast en icke öfverdrifvet stor lifränta, hvilken d o c k m e d hennes r e d u c e r a d e b e h o f ännu satte h e n n e i stånd att utöfva en icke obetyd- lig välgörenhet, så m y c k e t m e r s o i n den alltid reglerades af urskillning o c h för- stånd.
O c h visade sig hennes egna till- g å n g a r otillräckliga f ö r ett behjärtans- värdt ändamål, tvekade h o n ej att klappa
1893 på hos sina vänner o c h b e g ä r a deras hjälp.
S å.
ex. v i d ett tillfälle, då h o n fått reda på, att en aktad tjänsteman m e d stor familj befann sig i svårt e k o n o m i s k t trångmål.
M i d t i vintern skyndade h o n ut till vänner o c h bekanta f ö r att ge- nom deras m e d v e r k a n åstadkomma h v a d hon själf icke ensam f ö r m å d d e.
Och när det sålunda lyckats henne att få i h o p en icke o b e t y d l i g summa, huru g l a d d e s hon icke att a n o n y m t få tillställa denna åt d e n betryckte familjefadern, s o m san- nolikt aldrig fick veta, hvarifrån den oväntade hjälpen k o m.
Efter ett b e s ö k i Skandinaviska sjö- manshemmet i L o n d o n fattade den varm- hjärtade kvinnan ett lifligt intresse f ö r arbetet f ö r s j ö m ä n n e n o c h använde m e d glädje m å n g a stunder af sin d a g att till- verka yllemuddar, halsdukar o c h andra småsaker, hvilka sedermera u t g j o r d e väl- k o m n a julgåfvor åt våra sjömän.
För att kunna bereda glädje åt de blinda, hvilka u t g j o r d e ett ö m t f ö r e m å l för hennes deltagande, lärde sig vår gref- vinna under senaste åren äfven blind- skriften f ö r att medels en liten tryckap- parat kunna återgifva uppsatser i livar j e- handa ämnen, berättelser, skaldestycken, m.
åt dem, som i saknad af ö g o n e n s ljus v o r o hänvisade att läsa m e d öngerspetsarne.
» H v a d j a g skall vara flitig i s o m m a r att arbeta f ö r mina blinda, » yttrade h o n till en vän, kort förrän h o n f ö r sista g å n g e n lämnade S t o c k h o l m, t i l l ä g g a n d e: » Så snart j a g läser n å g o t, s o m g ö r intryck på mig, lifvas j a g af önskan att kunna med- dela det åt m i n a blinda. » Ett utmärkande drag f ö r grefvinnan L e i j o n h u f v u d var hennes uthållighet i vänskap.
H a d e h o n en g å n g fäst sig v i d en person, h ö l l h o n p r o f v e t i alla skif- ten.
O c h att hennes vänskap var af rätta slaget visade sig däri, att h o n aldrig skydde att säga en vän sanningen, äfven o m däri l å g en skarp tillrättavisning.
Man kände d o c k, att ett sådant uttalande icke k o m af klandersjuka, utan fastmer af ett verkligt b e g ä r att gagna, på sam- ma g å n g m a n k u n d e vara viss, att h v a d hon icke sade i ansiktet, det sade h o n aldrig på r y g g e n.
H ö r d e h o n en v ä n orättvist b e d ö m a s, var h o n den första att taga hans försvar, huru m y c k e t skenet än l å g e m o t h o n o m.
A t t en sådan ka- raktär m å n g e n g å n g skulle misskännas, var j u naturligt, m e n o c k s å att den skulle finna v ä n n e r f ö r lifvet.
D e små afton- cirklarne h o s henne, till hvilka h o n in- b j ö d några få vänner i sänder, utmärkte sig o c k f ö r en trefnad o c h ett behag, som g j o r d e d e m till verkliga rekreations- stunder, o c h det icke minst därför, att de aldrig l ä m n a d e r u m f ö r dagens » o n dits ».
V a n l i g e n h a d e värdinnan p å för- hand bestämt n å g o t ä m n e för tankeut- byte, eller o c k föreläste h o n n å g o t, s o m hon f ö r tillfället valt, väl bevandrad s o m hon var i n o m d e n svenska o c h utländska litteraturen.
I c k e sällan föreläste h o n ock n å g o n af henne själf författad upp- sats, hvilken h o n p å detta sätt g o d m o - digt l ä m n a d e åt kritiken.
I b ö r j a n af sjuttiotalet u t g a f h o n en serie af mänadshäften m e d titel: Litet af hvarje, hvari åtskilliga af de frågor, s o m den tiden s t o d o p å d a g o r d n i n g e n, berördes.
U n d e r de senaste åren började e m e l - lertid de k r o p p s l i g a krafterna svika.
Ett IDUN 291 kroniskt l i d a n d e g j o r d e, att h o n icke rör- de sig m e d samma lätthet s o m förr, o c h detta kändes f ö r h e n n e så m y c k e t m e r påkostande, s o m själskrafterna ännu allt- j ä m t v o r o desamma.
D å h o n ofta f ö r långa tider måste hålla sig instängd, g r e p h e m i e en känsla af ensamhet, s o m stun- d o m blef nästan ö f v e r v ä l d i g a n d e, isynner- h e t sedan en tilltagande ö g o n s v a g h e t hindrade h e n n e att längre stunder syssel- sätta sig m e d läsning.
D e s s a l å n g a vec- kor o c h m å n a d e r af ensamhet gåfvo hen- ne d o c k dess m e r a tid till i n g å e n d e i sig själf o c h b e g r u n d a n d e af det förflutna och det t i l l k o m m a n d e.
D e t v ä x l a n d e lif, som l å g b a k o m henne, h a d e gifvit h e n n e m å n g e n hård l ä x a o c h g j o r t h e n n e fri från m y c k e t, af h v a d som i allmänhet fängslar människosinnet.
D ä r f ö r k u n d e hon o c k så m y c k e t lättare lämna det.
O c k s å sträckte sig h e n n e s h å g o c h läng- tan allt m e r efter det lif, s o m icke skall veta af tidens växlingar, o c h där allt, som här vållat oss ve, skall vara b o r t a för evigt.
D e v a r m a j u l i d a g a r n e innevarande som- mar l o c k a d e m e d o e m o t s t å n d l i g m a k t ut till landet, o c h o a k t a d t svårigheten att r ö r a sig beslöt grefvinnan L e i j o n h u f v u d företaga d e n l ä n g e påtänkta resan till sin enda lefvande syster, grefvinnan v o n K o c h på L e o n a r d s b e r g vid N o r r k ö p i n g.
D ä r, i skötet af nära anhöriga, k ä n d e h o n sig återförflyttad till f o r n a dagars l y c k l i g a syskonlif; d e n t r y c k a n d e ensamhetskäns- lan var b o r t a o c h h o n ö n s k a d e att, o m, så v o r e G u d s vilja, få sluta sitt lif i denna o m g i f n i n g.
I ett bref till en v ä n talar h o n o m, huru l y c k l i g h o n k ä n d e sig, och huru innerligt h o n t a c k a d e G u d f ö r en tid af så rik v e d e r k v i c k e l s e f ö r k r o p p och själ.
O c h icke m å n g a dagar därefter läste samma vän annonsen o m hennes d ö d den 28 sistlidne augusti!
E n häftig lung- inflammation h a d e varit dödsorsaken.
Efterlämnade sånger och visor af Augusta III.
Aftonklockan.
Hör, Huru Grefvinnan L e i j o n h u f v u d hade undan- b e d t sig b l o m m o r o c h kransar.
M å det d o c k tillåtas en tacksam vän att l ä g g a denna » enkla minneskrans p å hennes graf!
S. tjiift i stilla kvällen toner sig höja mot himlens stiga från dal mot tonande hortdö i glans Tonernas eko vike frän vågor, aj kommen med oron tiden ljudet af Lyssna, Och göm tystna, i djupet hvarför makt det är en far, en det är Böj då din ande Böj dä ditt hjärta som lyfter vid nr Och, när: kallar, förstår.
mening tonens tyda.
maning lyda ljuset gruset vingade tonernas o röst.
lyssna!
när tleras svallar, tonens att bröst!
han kvalen att Lyssna, göm ditt hjärta barnet Himmelska anden af tonen ditt som vän, röst l lyssna!
de vet, med lugna, sjungna, himlabudeis minne Människa, hvarför stormar sfärer friden: o när deras fjällen, hjärtats i högre af bryn, purpurskyn.
som sånger, för de minne tystna, i djupet af ditt bröst!
Koltrasten.
Lyss hör, Helt visst en ton dar ja hör: det mörke sången La la la la la la opp, dalar — la vänta att åter Själf skog.
— hör så han ett Sjung, väster det gifves la du så — och vi, men tyst nej!
- tonerna gå blå!
om icke naturen ett svar har.
i människans — så -- klart sjung — dock blir vänder din evigt ditt sig himmelens för la la — bröst — skog.
som gömmer la — höra himmelens eko koltrast, sång, Mot la däri, svar tyckes, klart där La kort.
klart, / En hör sitt huru mot trånad sången ljuder — / lyssna sä du så bort.
tyst, tyst upp ljuder berg: — likväl sluttonen på djupaste Af och bidar så så la tonerna trånad vi blir — varm som klara och skog.
så t vighets Nu topp flugit fråga så slog askens kring ljuda smälta blir uti sångaren en Det där skog!
må la djup, det i som la vemod I:u klingar en fågel, se / I det var — ja att Så D e sista d a g a r n e v o r o fulla af frid.
Så länge h o n k u n d e f ö r n i m m a ett ord, lyss- nade h o n b e g ä r l i g t till de bibelspråk, som u p p r e p a d e s f ö r henne, o c h afslutade dem ofta själf, då h o n h ö r t begynnelse- orden, samt uppläste stundom hela kapitel u r b i b e l n utantill.
H o n var från barn- d o m e n väl b e k a n t m e d den gamla, af m å n g e n så f ö r a k t a d e b o k e n.
» E n sådan i m d e r b a r t rik bönhörelse, » hviskade h o n till en af de kära, s o m o m g å f v o henne, » att j a g skulle få d ö här o c h ej b e h ö f v a återvända till m i n ensamhet i S t o c k h o l m efter d e n ljufva tiden m e d er. » Man u p p r e p a d e f ö r h e n n e det g a m l a k ä n d a or- det, s o m f ö r så m å n g e n blifvit en säker b r y g g a öfver den m ö r k a dödsfloden: » D e t är ett fast o r d o c h värdt att på allt sätt m o t t a g a s, att Kristus Jesus har k o m m i t i världen f ö r att frälsa syndare, » — » b l a n d hvilka jag är den förnämligaste, » ifyllde hon o c h p e k a d e m e d den redan kallnade h a n d e n m o t hjärtat samt tillade hastigt: » D o c k i c k e endast syndare, utan barn och d ä r m e d arfvinge till en fröjd, som ej vet af n å g o n växling. » Nyeander.
den, som längtan hufvud drottning pä sjung!
ljusstrålen — i — ej glöd död / ror.
la, la — la I skog.
— la — Lifvet består icke af stora offer o c h stora plik- ter, utan af idel småsaker, där ett vänligt leende och välvilja i det lilla, gifna dag från dag, vinna och bevara hjärtan o c h sprida lycka.
H. Davy.
IDUN 292 Husmoders öga.
För Idun af Tant Ann.
• [(S^amia tant Ann gick en förmiddag till en god vän, en ung fru, som var gitt se- dan några år tillbaka och var en riktigt liten rar husmoder.
Hon fann henne i barnkammaren med Torns strumpa på ena handen, nål och stoppgarn i den andra.
Bredvid stod en korg med ola- gade kläder, framför lågo ett par ströskrifter och ett nandskrifvet opus.
Hennes händer hvilade i knäet, och öfver ansiktet var ett mycket fundersamt uttryck lägradt.
HfeÉa Tant undrade naturligtvis, hvad som var å färde, men då hon hade för vana att låta de bekymrade själfva välja, om och när de vilja lätta sina hjärtan, låtsade hon om ingenting, utan fiskade efter några underhandlingar upp ur korgen ett nytt par af Torns strumpor, som hon tog itu med.
Hon ansåg nämligen, att då man så där midt på förmiddagen kommer upp till en god vän, som själf arbetar för sitt hem, gör man ej rätt, om man drager henne från arbetet för att med händerna i kors sitta och prata.
Efter hennes mening gå både arbetet och samtalet bättre, om man hjälpes åt — icke endast med det sista, utan med det förstnämnda också.
Där sutto de nu en timme eller så.
Det fundersamma uttrycket försvann så smångom från den unga fruns ansikte, och de tre hand- lingarna på bordet gömdes snart under en hög nystoppade strumpor.
Då ringde det vid tamburdärren.
Den lilla frun ryckte till, lyssnade oroligt och lättade sitt hjärta med en djup suck, då jungfru Ka- rin hördes upplysa den ringande, att herrska- pet N.
N:s bodde en trappa högre upp.
» Å, det var för väl, » — sade matmodern.
» Jag väntade — jag tänkte — jag har » — hon såg sig sökande omkring.
» Det ligger där under strumphögen I » » Ja, just, kan du gissa hvad det är? » » Barn, vill du jag skall lösa gåtor? » » Nej, den pinan vill jag ej ålägga dig.
Du känner ju fru Kringspring? » » Henne, var det henne du väntade p å?
» » Säg icke väntade på, utan fruktade för, så kommer du sanningen närmare. » » Det kan också passa bättre till ditt för- skrämda utseeende nyss.
För hvad är du rädd? » » Som du vet, är hon ett synnerligen verk- samt fruntimmer.
Hon är medlem i förenin- gar med olika nyttiga mål, hon håller tal, hon står i spetsen för insamlingar, hon går omkring med listor » — — — » Och mannen, hemmet och barnen? » » Äfven för dem räcker hon till.
Med ett ord, hon har en hel del järn i elden. » » Och bränner troligen något I » » Det är nog icke så alldeles omöjligt. » Ett fint leende drog öfver den unga fruns läppar.
— » N u nöjer hon sig likväl ej med att arbeta ensam, utan samlar på öfvertygel- sens och öfvertalniugens väg stridskrafter till sin sida.
Åtskilliga af mina bekanta har hon sålunda lyckats få till bundsförvanter.
Själf har jag varit en smula rädd för henne. » » D u gillar således ej hennes sträfvanden? » » Ja och nej!
Saken är, att jag ännu ej är på det klara med mig själf.
Det vore ej mänskligt af oss att ej utsträcka vår hand för att lindra och hjälpa, men det är svårt att bestämma, hur långt man bör gå, ty den yttre verksamheten kan lätt draga matmo- dern från hennes arbete i och för hemmet.
Ett gammalt ordspråk säger: att husbondens öga gör hästen fet.
Jag skulle vilja sam- mansätta ett annat: husmoders öga håller hemmet samman; ty erfarenheten har lärt mig, hur hennes öga behöfves för att hålla hemmets maskineri i jämn gång.
Och när man därtill har små barn! » » Tala ej om dem.
Skolan åtager sig j u nu för tiden besväret med dem.
D u vet väl, att det finnes slöjd- och lekklasser för fyra- och sexåringar? » » D u är ironisk!
Det gläder mig, att vi i den saken tänka lika.
Skulle jag så tidigt sända mina små ifrån mig, skulle jag gifva mig själf det vanhedrande intyget, att jag är oförmögen att hafva dem om hand.
Emel- lertid, för att återgå till vårt ämne, vill jag börja min berättelse från början: » När jag häromdagen var hos min sväger- ska och sitter som bäst med min tekopp och en delikat smörkrans — du känner till hen- nes utmärkta sort — kommer fru Kring- spring fram och sätter sig vid min sida.
Jag ville stiga upp för i tt lämna henne min plats, men hon tog ett fast grepp i min arm, som kom mig att ana oråd, och nödgade mig sitta kvar.
» V i började ett samtal om gardinväf.
Jag var glad öfver att befinna mig på neutral mark och drog fram med hela min lärdom däri.
Den är nu ej synnerligen stor, men hade nog kunnat töjas ut ännu en stund, då vi plötsligt på någon besynnerlig bro hade kommit öfver på kvinnans arbete och verk- samhet för det allmänna bästa.
Hon frågade mig nästan i förbigående, hvad jag tänkte därom, och jag svarade ungefär hvad jag nyss sagt dig.
D å blef hon ledsen och sade, att i mitt svar röjdes ej så litet af egoism, af tanke endast på mig själf och det som var mitt, medan samtidigt så mycken nöd rundt omkring ropade på hjälp.
V i talade en lång stund med hvarandra, och när hon till slut anhöll att få komma upp till mig för att intressera mig för de mål, hon äg- nade sina krafter, kunde jag ej säga nej.
Nu var hon uppe i går och satt här ett par dryga timmar.
1893 » Förträffligt!
Hon hade så utmärkta jung- frur.
» » Det är en god gåfva, som oftare kom- mer af nåd än förtjänst.
Meu då man gif- ter sig, åtager man sig i främsta rummet att själf blifva mannens hjälp och skall mindre lita på lejda personers förmåga att se om hemmet.
Men du får ursäkta mina afbrott. » » Det är ej mycket mer, jag har att säga.
Innan hon gick, gaf hon mig dessa skrifter, hvari jag kunde läsa redogörelse för ett par af föreningarnas verksamhet, och hon hop- pades, att de ord hon talat, ej hade varit förgäfves. » » Nåväl — och du svarade? » » Ingenting bestämdt.
Karl och jag hafva sedan gammalt en utväg, som befriar oss från att genast lämna afgörande svar i bryd- samma fall.
När någon föreslår honom nå- got, som han icke vill, men har svårt att komma ifrån, svarar hau, att han skall tala vid sin hustru först; och han föredrar att blifva ansedd för att stå under toffeln i med- vetande om, att han får önskad betänketid.
På samma sätt gör jag.
Jag sade fru Kring- spring, att jag önskade rådgöra med min man.
Hon häpnade naturligtvis öfver, att jag ännu ej var så mycket frigjord, att jag utan hans medgifvande kunde bestämma öfver min tid.
Men jag stod fast vid min mening, och då lofvade hon att komma tillbaka.
I detta bref underrättar hon mig, att hon snart är att vänta för att hämta motsedt svar, att jag icke längre är ovillig draga mitt strå till stacken för det allmänna bästa. » Den lilla frun hämtade ett ögonblick kraf- ter efter sitt långa tal och fortsatte därpå: » Nu sitter jag här helt orolig och väntar hvart ögonblick, att hon skall komma.
V i d Karl har jag talat, och han svarade natur- ligtvis, att jag fick göra, som jag själf ville — det är nog ofta ett mycket bra svar, men har nog stundom sina sidor — men han til- lade, att han hoppades, att det allmänna bä- sta ej skulle så indraga mig i sin hvirfvel, att jag alldeles glömde honom och småttin- garna här hemma.
» Det är nu godt och väl, men jag kom- mer ännu en gång med mitt inkast om man, hem och barn, — frågade du ej därom? » » Jo, jag sade, att för mig skulle det vara omöjligt att föra ett så rörligt lif och äga så många skiljda intressen, då mina små voro vana att att hafva sin mamma till hands.
Utan att vara ämnade därtill, kunde mina ord låta såsom en indirekt förebråelse mot henne.
H o n tog sig emellertid ej däraf, utan frågade, hur många de voro.
När hon fick höra, att de endast voro tre, log hoa: hon hade själf haft fem. » » Och nu, tant, måste du råda mig till, hvad som är riktigast och bäst att göra. » » H u m, kära mitt barn, att råda är alltid en vansklig sak, och hvad som är riktigt eller oriktigt för en människa, kan ingen annan än rösten i hennes eget samvete säga henne.
Det har emellertid gladt mig att höra, hvad du sagt, ty det visar, att du sökt sätta dig in i denna fråga, — frågan om kvinnans och isynnerhet den gifta kvinnans yttre verksam- het, och vägt dess för och emot.