Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domaren redan är från stället bortrest, icke kan afhjelpas utan ny syn, tror Utskottet det vara betänkligt, att upphäfva skyldigheten för Domhafvanden att förfalla Protocoll och Utslag, medan Rätten, parter och vittnen ännu äro tillsammans på förrättningsstället.
De anteckningar, som vid dylika tillfällen kunna göras i ett så kalladt Memorial-Protocoll, skulle sällan vara i stånd att tillräckligen vägleda någon annan än förrättningsmannen, hvilken vid delsammas begagnande biträdes af sitt minne; och, i fall med expeditionens uppsättande ''finge fördröjas, skulle således äfven dödsfall, sjukdom och flere oförulsedde omständigheter kunna göra om intet all hufvudsaklig nylla af den verkställda syneförrältningen.
J de flesta mål, hvari är dömdt lill syn eller der sådan eljest efter lag eger rum, har
Domhafvanden på förhand tillfälle taga så mycken kännedom om tvistefrågan, alt han, innan synen hålles, kan hafva åtminstone till någon del uppgjort sin plan för undersökningen, och äfven betänkt sig på Domslutet, hvarigenom de svårigheter, som eljest onekligen åtfölja den nu påbjudna behandlingen af dessa mål, betydligen minskas.
Skulle emedlertid verkligt hinder möta för ett måls hufvudsakliga afdömande vid forsla synelillfället, så måste äfven nu Domaren vara oförhindrad alt meddela uppskofs-utslag; och beror det alltid af parterne alt frånträda deras rätt att på stället erhålla expedition.
I följd häraf tror Utskottet sig icke böra å ifrågavarande förslag tillstyrka bifall.
Slockholm den 3 Julii 1834- STOCKHOLM, tryckt hos Bernh. M. Bredberg, i834 Lag-Utslottets Betänkande N:o pz. i N:o 92.
Ankom till Exp.-Utsk. den i5 Julli.
Betänkande, ofver motion af Herr E. G.
Uggla, om förtydligande af före skrift erne, rörande behof vet af fullmagt vid besvärsskrifters och ansökningars ingifvande till Kongl. Maj:t samt Hof- och Öfver -It ätt er, och om upprättande af formulaire till besvär s-hänvisningar.
Uti en ifrån Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad motion har Herr E. G. Uggla anfört, huruledes han ansåge stadgandet i den genom Kammar-Expeditionen utfärdade Kongl. Kungörelse den 1 October 1812, att Författare af Besvärsskrift eller ansökning bör utsätta dess namn och syssla, samt behörig fullmagt till besvärens eller ansökningens ingifvande derjemte bifogas, vid påföljd, att eljest någon pröfning af målet icke eger rum, endast anginge den i samma Kungörelse tydligen utsatte händelse, att sakegaren ej kunde skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärsskriften eller ansökningen, i hvilket fall en laga Rättegångs-Ordning fordrade, att den pröfvande Autoriteten uti fullmagten egde visshet, det besvären blifvit anförde eller ansökningen gjord af den person, hvars namn vöre undertecknadt.
Men på de senare åren hade likväl fråga uppstått om beliofvet af fullmagt, äfven i det fall, då ansökning eller besvärsskrift vore af Sakegaren sjelf undertecknad, så snart skriften af annan person inlemnades, och efter hvad Motionairen förmenade kändt vara, hade Högsta
Domstolen ansett besvär ej kunna till pröfning upptagas för saknad fullmagt i nämnde fall.
Såsom skäl för denna åsigt vore anfördt, att en färdigskrifren och underskrifven skrift kunde emot sakegarens vilja och honom ovetande blifva inlemnad; men något exempel på en sådan händelse förmente Motionairen dock knappt kunna uppgifvas; och till det .otroliga gränsade sammanträffandet af alla de omständigheter: att sakegaren undertecknade skriften utan att ännu hafva beslutat ingifva densamma; att skriften, sakegaren ovetande, komme i annan persons hand; att denne vore en person, som ville skada sakegaren genom skriftens inlemnande; samt slutligen att skriften vore sådan, att olägenhet genom blotta inlemnandet, utan afseende å sedermera gjord återkallelse, kunde uppstå.
Men i allt fall ansåg
Motionairen den befarade olägenheten icke förekommas genom fullmagten, enär det vöre lika möjligt, att sakegaren kunde obetänksamt underteckna fullmag-'
Prot. 1834- 7:de Sami. i:sta Afd. 1 17'de Håfiet. 2 Lag-Utskottets Betänkande N'.o
Q2. ten, sorn skrifva skriften, och då bägge följdes åt, kunde fullmagten lika lätt vara missbrukad, som sjelfva skriften, hvarföre ock, om man önskade fullkomlig säkerhet, det borde stadgas, att vid skriften skulle fogas bevis af tvänne ojäfvige och trovärdige män, att sakegaren frivilligt lemnat skriften ifrån sig för att ingifvas; hvilket dock komme att leda till mycken omgång och olägenhet.
På dessa skäl, och som någon fördel i afseende å^ målets behandling icke vunnes genom den ifrågavarande fullmagten, som inskränkte sig till blotta inlemnandet, samt enär Lagstiftaren borde vara i högsta måtto sparsam med förskrifvande af formaliteter, genom hvilkas åsidosättande parter kunde förlora en rättvis sak, ansåg
Motionairen sig böra föreslå, antingen den lagförklaring, att i5 Cap. 4 §• Rättegängs-Balken och Kongl. Kungörelsen den 1 October 1812 ej äro tillämplige till sådane besvär och ansökningar , som äro af sakegaren egenhändigt undertecknade} hvarvid dock skulle kunna tilläggas , att inlemnarens namn borde å skriften antecknas , hvilken anteckning skulle af honom sjelf verkställas, i fall han kunde skrifva; eller ock att, om fullmagt ansågs nödig för inlemnande af skrifter af ofvannämnde beskaffenhet, allmän Kungörelse derom borde utfärdas till förekommande af tvätydighet och missförstånd.
Motionairen mesta redighet vinnas j om fullständiga formuiaire till besvärs-hänvisningar utarbetades , innefattande allt hvad den besvärande borde iakttaga.
Så väl i betraktande af de svårigheter, hvilka kunna möta för pröfningen, huruvida besvärs- eller ansökningsskriften är af sakegaren egenhändigt undertecknad, som ock med afseende å den ökade säkerhet, som fullmagten ofelbart måste innebära, att ingifvandet sker med partens vilja och vetskap, får Utskottet, enär Kongl.
Kungörelsen den 1 October 1813 icke synes innefatta nog bestämda föreskrifter härutinnan, hvadan ock olika meningar, om rätta tillämpningen af densamma, ofta sig yppat, härmedelst, i enlighet med den tolkning af berörde Författning, som allmännast gjort sig gällande, vördsamt föreslå: det genom allmän Författning stadgas måtte: att. hvad Kongl. Kungörelsen den 1 October 1812 innehåller derom, att då sakegaren sjelf ej kan skrifva och således icke egenhändigt undertecknat besvärsskrift eller ansökning, som till Kongl. Maj:t samt Dess och Rikets Colle gier och Embetsmän ingifves, behörig fullmagt dertill skall vara bifogad, bör så tillämpas, att, äfven om sakegaren egenhändigt skrifvit och undertecknat besvären eller, Lag-Utskottets Betänkande N:o q3. - 3 ansökningen, skall, då skriften ingifves af annan person ån sakegaren sjelf, dennes fullmagt för ingifvandet vara bifogad, vid påföljd att eljest någon pröfning af samma skrif t icke eger rum.
Men, vidkommande Motionairens framställning derom, att fullständiga formulaire till besvärshänvisningar borde utarbetas; så, enär det ej vore möjligt att, för alla olika förhållanden, som kunna inträffa, på förhand uppgöra så beskaffade fprmulaire, att de innefattade fullständig underrättelse om hvad parten hade att iakttaga, samt Lag och Författningar redan stadga allmänna grunder för besvärs-hänvisningars meddelande, finner Utskottet sig icke kunna motionen i denna del understödja.
Stockholm den 10 Julii 1834.
N:o <)3.
Ankom till Exp.-Utsk. d. i5 Jairi.
Betänkande, i anledning af väckt motion, om återställande af rättigheten att i ringare mål begagna muntlig stämning.
Den vid sista Riksdag vidtagna Författning, att stämningar, äfven i ringare mål, skulle vara skriftlige, har Riksdagsfullmägtigen ifrån Norrbottens Län Johan Jacob Rutberg, uti ett afgifvet memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet hänvisat, förmält icke vara tjenlig för Rikets Norfa provincer, hvarest, i följd deraf, de rättsökande nu nödgades resa mången gång 10 till 20 mil ifrån sitt hemvist för att få stämning hos den person, som Domaren utsett till utfärdande deraf.
Och då all Lagstiftning måste hafva till föremål, att bereda rättsökande utväg att, utan onödige omgångar och utgifter, komma tili åtnjutande af sin rätt, yrkade Motionairen: att, i fall ej den omförmälde Författningen kunde helt och hållet återkallas, den Norra provincen åtminstone måtte få, i afseende på stämningssättet, tillgodonjuta allmänna Lagens stadgande i 11 Cap. 2 $.
Rättegängs-Balken, och denna orts invånare således ega att, i ringare mål, genom muntlig stämning kalla dem, till hvilka de vilja kära.
Med Rutberg hafva förenat sig Sven Jonsson och Anders Mårtens:f"4" tomthinrl Per Henriksson ifrån Norrbotten, Anders Nordmark, 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o g3.
Olof Olofsson och Johan Larsson Wiklund ifrån Westerbotten, Hans Jansson ifrån Elfsborgs Län, Nils Strindlund och Erik Svanberg ifrån Vester-Norrlands Län samt Bengt Eriksson ifrån Wermlands Län; och har Rutberg muntligen tillagt, att »an hoppades, det hans motion destohellre skulle vinna bifall, åtminstone i afseende å Lappmarken och dertill angränsande trakter, sorn Lappmarkens inbyggare, på grund af landets glesa befolkning, redan åtnjöto den förmon, att vid sjelfva Tingen få instämma hvarandra till rättegång; varande i sammanhang härmed yrkadt af lViklund, att skriftlig stämning, der den anses böra ega rum, måtte förklaras vara Svaranden behörigen delgifven , då bevis om dess tillställande eller uppläsande för Svaranden företes, ut gifvet af en god man, äfven om han icke vore Nämndeman i Rätten; och af Strindlund: att, i händelse den åsyftade förändringen uti stämningssättet icke vunne bifall, det måtte uttryckligen stadgas, att en person uti hvarje Socken af Domsagan skulle af Domaren förordjias att utfärda stämningar, hvilket sistnämnde förslag äfven blifvit framställdt af Anders Danielsson ifrån Elfsborgs Län.
Nils Månsson ifrån Malmöhus Län åter, äfvensom Per Jönsson ifrån Christianstads Län, Anders Nilsson och Tufve Månsson ifrån Malmöhus Län, Gustaf Apelqvist ifrån Blekinge Län, Lars Larsson ifrån Skaraborgs Län, Nils Persson ifrån Södermanlands Län, Samuel Andersson ifrån Östergöthlands
Län samt Lars Hansson ifrån Götheborgs och Bohus Län hafva, antingen i allmänhet, eller hvar för sin ort, talat för bibehållande af det nu varande skriftliga stämningssättet ensamt.
Öfver hvad sålunda förekommit, har Utskottet fattat följande omdöme:
Då stämning utgör grunden till rättegång, hvarutöfver
Domstolens pröfning icke får utsträckas, är det af vigt, att stämningen verkställes på ett sätt, som undanrödjer stridighet och ovisshet om verkliga innehållet af Kärandens påstående, sådant det blifvit Svaranden kungjordt; och för detta ändamål måste stämningen vara skriftlig.
Det muntliga stämningssättet ställde Käranden i beroende af stämningsmännens förmåga att rätteligen uppfatta och ihogkomma hans talan, och tillskyndade Svaranden äfventyret att underkastas
Dom i vidsträcktare måtto än han haft anledning vänta.
Det inedförde också den olägenheten, att Svaranden ofta kom till Domstolen mera oberedd i målet, och med giltigare anspråk på uppskof, än om stämningen skett skriftligen.
Stadgandet i 11 Cap. 2 §.
Rättegångs-Balken, såsom alltför obestämdt uti de nyttjade ordalagen: ‘*i ringa mål’* innefattade dessutom ingen säker ledning för att urskilja, när skriftlig stämning fordrades eller ej, samt var äfven ur detta skäl föga tjenligt att bibehållas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o g3.
5 Efter Utskottets öfvertygelse är således den i omförmälde afseende vid sistlidne Riksdag beslutade Lagförändring byggd på goda grunder; och Utskottet inser icke, att någon anmärkningsvärd olägenhet deraf bör kunna ega rum, enär den skriftliga stämningen ej behöfver vara utaf omständligare innehåll än den muntliga, samt skrifkonsten numera är så allmänt spridd, att, der så behofves, nödigt biträde för stämnings-påståendets skriftliga upptecknande är lätt tillgängligt, äfvensom hinder sällan lärer möta för samma personer, hvilka förut i så kallade ringa mål meddelat de muntliga stämningarne, att också hädanefter i enahanda slags mål kunna med den skriftliga stämningens utfärdande gå parterne tillhanda.
Tillsättandet af stämningsman måste emedlertid äfven framgent ankomma på Domhafvanden; och ehuru Utskottet högligen önskar, att allt billigt afseende härvid göres på de rättsökandes fördel och beqvämlighet, kan Utskottet likväl destomindre biträda förslaget om det stadgande, att en stämningsman ovilkorligen skulle utses i hvarje Socken, som det tilläfventyrs icke allestädes vöre möjligt alt finna en dertill både tjenlig och hugad person.
Hvad angår det framställda förslaget, att, i fråga om communication af skriftlig stämning, en mans intyg skulle gälla såsom fullt bevis, får Utskottet förklara, att, efter dess tanka, det skulle vara högst origtigt och vådligt, alt, i afseende på en åtgärd af så stort inflytande på parternes rätt, som den ifrågavarande, göra undantag ifrån Lagens allmänna bud, om hvad till fullständigheten af bevisning genom vittnen erfordras.
På dessa skäl, hvilka Utskottet anser tillämplige, jemväl i hvad de Norra orterne angår, tror Utskottet sig icke böra å Rutbergs motion, eller de deraf föranledda serskilda förslag, tillstyrka bifall.
Stockholm den 10 Julii 1834» 6 Lag-Utskotlets Utlåtande N:o g 4. Lag-Utskottels Betänkande N:o gS. 7 N:o p4* Ankom till Exp.-Uuk. d. iS Joln.
Utlåtande, i anledning af så väl gjord anmärkning vid Utskottets Memorial N:o 80, derom, att de Lagstadganden, som vid innevarande Riksmöte beslutas, af sådan beskaffenhet, att de tillhöra Allmän Civil- och Criminal-Lag, måtte, sä vidt ske kan, varda i en enda Författning kungjorde ; sorn ock Riksdagsfullmägtigen Nils Strindlunds ifrån Wester-Norrlands
Län väckta motion i samma ämne.
Nyssnämnde Memorial har blifvit* af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitteradt, på grund af den framställda anmärkning, att Utskottets förslag icke varit föranledt af någon ifrån Riks-Stånden aflåten remiss; och har Ståndet, i sammanhang dermed, hit hänvisat ett af Nils Strindlund gjordt förklarande, det han upptoge berörde förslag såsom sin motion, för att deråt bereda grundlagsenlig behandling; — men då Utskottets ifrågavarande Memorial icke innefattar lagförslag, utan endast afser formen för expedierandet af Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers beslut, i anledning af de lagfrågor, som under innevarande Riksmöte förekomma, tror Utskottet sig icke hafva saknat behörighet, att, äfven utan remiss i detta ämne ifrån något Riks-Stånd, göra samma hemställan; och sorn för öfrigt Memorialet blifvit af de trenne andra Riks-Stånden bifallet, nemligen af Högloft.
Ridderskapet och Adeln samt Högvördige Preste-Ståndet den 9, och af Vällofl.
Borgare-Ståndet den 12 sistlidne Junii, anser Utskottet, till följd af 87:0 §.
Regeringsformen samt 4g §• 3 mom.
Riksdags-Ordningen, denna fråga vara afgjord, samt något vidare svar å den erhållna återremisse», eller yttrande öfver Strindlunds ofvanberörde motion, således icke erfordras.
Stockholm den 10 Julii i834- N:o 95.
Ankom till Exp~Ut»k. den i5 Jnlii.
Betänkande, öfver väckt motion, om ändring af 15 Cap. 1 och 2 §§. Rättegångs-Balken.
Till Lag-Utskottet har blifvit remitterad t ett hos Högloft.
Ridderska - 3et och Adeln af Herr Fredric Leonard Rosenqvist afgifvet anförande, deri ian framställt följande anmärkningar: Enligt 1 §. i 15 Cap. Rättegångs-Balken är det Domaren, som har rättigheten att pröfva, om en i brottmål anklagad person tarfvar hjelp i Rättegången.
Som likväl en dylik pröfningsrätts utöfvande icke troddes böra vara lagens syftning, då ingen kunde, bättre än den tilltalade sjelf, bedöma ett slikt behof, föreslog Motionairen, att orden: ”prof var Domaren, att han hjelp i rättegången tarfvarmåtte förändras till följande lydelse: ”anser lian sig behöfva hjelp i rättegången.”
Denna förändring vore så mycket mera nödvändig, som här i Sverige, åtminstone ibland den obildade hopen, den tankan, tvärt emot hvad i andra civiliserade länder vore antaget, ännu funnes rådande, att, om det just icke vanhedrade, vöre det åtminstone mindre hederligt, att vara fullmägtig i brottmål, oaktadt den händelse lätt kunde inträffa, att en för brott tilltalad person vore alldeles oskyldig.
Afsigten och ändamålet med fullmägtig i brottmål vore dessutom icke, att han skulle skydda brottet, utan rättvisan; och detta kall, då det på ett rättskaffens sätt utöfvas, vore alltid aktningsvärdt, äfven om fullmägtigen talade för en brottslig, hvarföre det också icke mera i brottmål, än i tvistemål, borde vara
Domaren tillåtet att vägra rättegångs-biträde. 2:a §. i samma Capitel åter, som handlar om hvilka personer måga för andra tala och svara inför Rätta, öfverlemnade både partens rättighet att antaga och begagna fullmägtig, och denne senares rättighet att utöfva fullmägtigskapet, åt de dömandes godtycke, endast med den skilnad, att då 1 §. lemnade godtycket åt Domaren ensam, så tillhörde det, enligt 2§., hela Rätten.
Dessutom förekomme i denna §. några mörka, tvätydiga och otydliga ord, hvilka, till betryggande af så väl partens, som fullmägtigens säkerhet, borde annorlunda och rättare uttryckas.
Ordet a/lmänneliga kunde tagas i den bemärkelse, att det betydde än offentligen, än i allmänhet.
I livilketdera fallet som helst, isynnerhet om en Domare ville blifva qvitt en fullmägtig, som antingen råkat stöta sig med Domaren, eller ock genom sin skicklighet och skarpsinnighet ansåges kunna blifva för
Domaren besvärlig eller lägga hinder i vägen för honom, att efter sina egna afsigter leda rättegången, vore ordet allmänneliga olämpligt och opassande, helst då det sammanbindes med orden: ”ej godkänd är och loj dertill fått.”
Detta godkännande borde af ofvan upptagne skäl icke tillhöra Rätten, utan parten, som behöfver och för sin rätts utförande antager fullmägtigen; och någon fråga om lof eller tillåtelse att föra andras talan inför rätta borde aldrig uppstå, då fullmägtigen är oberyktad, ärlig, redlig och förståndig.
Ordet 3 Lag-Utskottets Betänkande JV:o g5. ”eljest” kunde ock tydas olika, antingen såsom vid andra tillfällen, i andra fall, eller af andra orsaker, hvilken senare mening vore den rätta.
På grund häraf föreslog Motionairen en så lydande redaction af 2 §.:
De, som för andra måga tala och svara, skola vara af en oförvitelig frejd, ärlige, redlige och förståndige män.
Vill parten till sin fullmågtig bruka sin skyldeman, eller den i hans tjenst är, eller den han, af hvad annan orsak det vara må, häfver förtroende till, stämde det honom fritt.
Ej må fullmågtig af Domaren eller Rätten ogillas, när sakegaren i fullmagten eller muntligen inför
Rätten förklarat sig hysa förtroende till fullmägtigen, och Rätten antingen har sig bekant, eller ock genast utrönt, att fullmägtigen kan rent skrifva Svenska språket och eger de i denna $. uppräknade egenskaper.
Den, som är lagligen antagen till fullmägtig, må icke af Domaren eller Rätten dömas ovärdig efter förlustig rättigheten att föra andras talan inför Rätta, utan så är, att fullmägtigen varder med fullt bevis öfvertygad, att hafva retat eller förledt någon till oskälig rättegång, eller emot bättre vett drif vit orättfärdig sak, eller brukat veterlig falskhet, eller hindrat sin hufvudman att saken genom förlikning af sluta.
Rätten eger magt att, vid sakens slut, fälla den fullmågtig till böter, ifrån och med to daler till och med 100 daler , hvilken i sina skrifter inblandat hvad till saken ej rätteligen hört, på ettoförståndigt och oredigt sätt sin hufvudmans talan utfört, brukat vanvördeliga ord och åthäfvor emot Domaren eller Parten, och skrif vit eller talat det han vet ej sannt vara, hvilket allt, dä derföre till böter fälles, skall af Domaren i utslaget tydeliga utmärkas och till innehållet beskrifvas.
Sker det för Idof- eller öfver-Rätt, ökas böterne ifrån och med i5 daler till och med i5o daler.
Hos Konungens Högste Domstol ligge i tväböte.
Konungens betjente, som Kronans uppbörd ej hafva, äfvensom Charta Sigillatce Ombudsmän 'vare ock obehindrade att som fullmägtige för enskilda parter brukas, när de siri tjenst ej dermed försumma, eller det emot deras embetspligt ej strider.
I händelse detta förslag skulle vinna bifall, troddes också 5, 7 och 8 §§. i 14 Cap. samt 14 §. i i5 Cap. Rättegångs-Balken böra undergå en efter den sålunda föreslagna lagtexten jemkad ändring.
Öfver denna motion får Utskottet härmedelst afgifva följande yttrande.
Då det i allmänhet bör vara den för brott tilltalades åliggande att personligen svara å de tillvitelser som göras och å de frågor Rätten anser nådigt framställa, samt Domstolen icke allenast är berättigad, utan äfven skyldig Lag-Utskottets Utlåtande JSf:o g6. g skyldig att tillse, det part, som ej sjelf förstår att sin rätt bevaka, likafullt får tillgodonjuta laga rättegångsförmoner, anser Utskottet något verkr ligt behof utaf fullmägligs biträde i brottmål, efter den rättegångsordning, vår Lag utstakar, sällan kunna inträffa; hvarföre och då erfarenheten visat, att sådane biträdens mellankomst vanligen ingalunda varit nyttig, utan merendels orsakat ransakningens förlängande, till men för den tilltalade sjelf, samt till besvär och olägenhet jemväl för andra parten, och för personer, hvilka såsom vittnen påkallas; tror Utskottet sig icke böra understödja det gjorda förslaget till ändring af i5 Cap. 1 ff. Rättegångs-Balken.
Motionairens vid 3 §. i berörde Capitel framställda anmärkning, att samma §., i fråga om partens rätt att antaga fullmågtig samt denne senares behörighet att i sådan egenskap uppträda, öfverlemnade pröfningen häraf åt Rättens godtycke, anser Utskottet ingalunda vara grundad, helst Lagen, i motsats deremot, uti 24 Cap. 3 §.
Rättegångs-Balken, uttryckligen och utan undanlag bjuder, ”att all
Dom bör fästas på skäl och Lag, och ej på godtycke;” och finner Utskottet hvarken denna anmärkning, eller hvad Motionairen i öfrigt pärn inut och föreslagit, vara af beskaffenhet, att kunna till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 10 Julii 1834- N:o 96.
Ankom till Exp.-Utsk. den i5 Jnlii.
Utlåtande, i anledning af återremiss å Utskottets Betänkande N:o 19, öfver väckta motioner, om ändring i det nu gällande stadgandet, angående öfver-Domstol i Tullmål m. m.
Detta Betänkande, som Högvördiga Preste-Ståndet, Vällofl.
BorgareStåndet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallit, är af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln till Utskottet återremitteradt, på grund af gjorda anmärkningar vid redactionen utaf den underdåniga framställning till Kongl. Majrt, som Utskottet föreslagit, nemligen:
[Bihang till B.
Prot, 1834. 7:de Samt. i itta Afd. 2 iä-.de Håftet.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o q6. a) Af Herr Carl Gustaf Stuart , som trott omförmälde framställning böra erhålla följande något förändrade lydelse: ”att Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes, med ändring af hvad Kgl.
Förordningen den 17 April 1828, angående upphörandet af CoramerceCollegii domsrätt i vissa mål, i detta afseende innehåller, i Nåder stadga, att äfven de mål, som angå förbrytelser emot Författningarne om oloflig in- och utförsel af varor, tullförsnillning, ut- och inrikes seglation och varutransporter landvägen inom landet, (härunder jemväl inbegripne öfverträdelser af Författningarne rörande den Allmogen i 7 Härader af Elfsborgs Län samt Städerne Borås och Ulricaehamn beviljade handelsfrihet) hädanefter skola fullföljas i den Hof-Rält, under hvars domvärjo UnderRätten, som målet handlagt, lyder; äfvensom att åtal emot Under-Rätt, för tjenstefel i dessa mål, likaledes böra i vederbörande Hof-Rätt göras anhängige och afdömas.
Lärande, i händelse Kongl. Majit härtill lemnar Dess Nådiga bifall, de uti högstberörde Nådiga Förordning meddelade föreskrifter, angående tiden och hvad som för öfrigt vid ändringssökandet bör iakttagas, äfven varda härefter behörigen lämpade.” b) Af Herr Friherre C. TV.
Ehrenborgh, som yttrat, att i perioden, ”hvarunder jemväl ansetts inbegripne öfverträdelser af den åt Allmogen i sju Härader af Elfsborgs Län, samt Städerne Borås och Ulricaehamn beviljade handelsfrihet” orden, Författningarne om, syntes vara uteglömde, och att ordställningen således borde vara följande: ”hvarunder jemväl ansetts inbegripne öfverträdelser af Författningarne om den åt Allmogen etc;” samt c) af Herr TV. F.
Dalman, hvilken instämt uti begäran om återremiss, på grund af ofvan anförde anmärkningar.