Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bemälda Komité afgaf den 28 Juni 1856 underdånigt ”Betänkande och förslag angående åtgärder för befrämjande af en förbättrad skogshushållning”, deruti, efter meddelande af upplysningar från Kongl. Maj:ts samtlige Befallningshafvande rörande tillståndet med skogarne i rikets särskilda landskap samt framställning af hufvuddragen af såväl den in hemska som utländska skogslagstiftningen i äldre och nyare tider, Komitéen, i enlighet med derför angifna grunder, uppställt förslag till ny förordning om skogarne i riket, samt till nya eller förändrade föreskrifter i vissa delar af Skiftesstadgan och flera andra med skogshushållningen sammanhang egande ämnen; hvarjemte Komitéen föreslog inrättandet af en särskild Skogs-styrelse i hufvudstaden, äfvensom ny organisation af Skogs-staten i landsorterne samt inrättande af åtskilliga Skogs-skolor; allt på sätt närmare inhemtas af Komitéens omförmälda arbete, hvilket jemte tillhörande bilagor, samt de särskilda ledamöternes i vissa delar afgifna reservationer, blifvit till trycket befordradt.
Efter det Kongl. Maj:t öfver omförmälda förslag till ny Skogs-förordning samt till ändringar i Skiftes-stad - 4 Sammans.
Stafs-, Lag- samt Allm.
Bes v.- och Ekon.- Utsi;- Betänkande N:o 50. gan inhemtat Högste
Domstolens underdåniga yttrande, öfve riem mide Kongl.
Majit medelst nådig Skrifvelse den 30 Maj 1857 ärendet till Rikets då församlade Ständers pröfning med tillkännagifvande, att Kongl. Maj:t, sorn ansett den spcciela granskningen af de framställda förslagen lämpligen kunna tillsvidare anstå, för sin del funnit vissa uppgifna, i elfva punkter sammanfattade, allmänna bestämmelser böra läggas till grund för ny lagstiftning uti ifrågavarande ämnen, hvarjemte Kongl. Maj:t fästade Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att derest de angifna grunderna för nya stadganden i fråga om skogshushållningen skulle antagas, det, på sätt Komitéen anfört, blefve oundgängligt, att den föreslagna nya Skogs-styrelsen i hufvudstaden organiserades.
Med anledning af hvad i omförmälda nådiga Skrifvelse blifvit af Kongl. Majit anfördt, meddelade Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 16 Februari 1858 till svar, dels att Rikets Ständer, lika med Kongl. Majit, ansett vården om rikets skogar kräfva inrättandet af en särskild Skogs-stvrelse i hufvudstaden, dels ock, beträffande sjelfva skogslagStiftningen, att i afseende på de af Kongl. Majit föreslagna stadganden rörande den dispositionsrätt öfver skogen, sorn skulle tillkomma innehafvare af kronohemman och lägenheter, hvilka besittas med stadgad åborätt, äfvensom boställs hafvare, sådana betänkligheter förekommit, som hindrat Rikets Ständer att godkänna dessa stadganden; men att Rikets Ständer för öfrigt icke funnit något vid de af Kongl.
Majit angifna allmänna bestämmelser eller grunder att erinra vidare, än i frågan derom, huruvida det ovilkorliga förbudet mot getters utsläppande i skog borde utsträckas äfven till de sex nordliga länen; hvarjemte Rikets Ständer till Kongl.
Majits disposition anvisade ett årligt reservationsanslag af 75,000 Ridr Runt till bestridande af de ökade kostnader, som kunde komma att äf de nya föreskrifterna föranledas.
Till följd af dessa Rikets Ständers beslut blef derpå genom Kongl.
Brefvet den 21 Januari 1859 den ifrågaställa Skogs-styrelsen organiserad.
I betraktande deraf att den nya skogs-ordning, som af Skogs-komitéen föreslagits, och hvilken Komitéen, vid upprättandet af dess förslag till Skogs-stvrelsens organisa tion, förutsatt såsom gällande, ännu icke blifvit utfärdad och således under den närmaste framtiden icke kunde komma att tillämpas, äfvensom att den grundsats, hvilken Komiterade uppställt angående
Statens rätt att under vissa omständigheter taga befattning äfven med enskilda skogar, ej heller blifvit af Kongl. Majit och Rikets Ständer antagen, hvadan också det af Komiterade afsedda fältet för en Skogs-styrelses verksamhet blifvit i ej obetydlig mån förminskadt, och då härtill komme, att den talrika skogspersonal inom länen, hvilken Komitéen, under nyssnämnde förutsättningar, föreslagit, kunde åtminstone tillsvidare utan skada betydligen inskränkas, fann Kongl. Majit den nya Skogs-styrelsen till en början kunna och böra organiseras efter en mindre måttstock än Komitéen afsett.
Men då hela denna omfattande angelägenhet ännu befann sig i ett fullkomligt oord - Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekön.-Utsk.
Betänkande N:o 50. 5 nadt skick, och Kqmitéens betänkande i ämnet, ehuru upplysande och förtjenstfullt i öfrigt, likväl endast kunde betraktas såsom ett förarbete till frågans slutliga lösning i alla dess delar, helst åtskilliga väsendtliga omständigheter dervid, Såsom t.
ex. en efter förändrade förhållanden lämpad instruktion för Skogs-staten och nya stadgar för skogsundervisningen, alldeles icke blifvit af Komitéen vidrörda, ansåg Kongl. Maj:t den naturligaste ordningen äfvensom den lämpligaste utvägen för att bringa allt detta till ett önskadt slut vara den, som jemväl af Komitéen blifvit antydd, eller att åt Chefen för Skogs-styrelsen uppdroges utarbetande af förslag i dessa hänseenden, hvilka sedermera jemte de utlåtanden, som det kunde finnas nödigt att deröfver från vederbörande inhemta, måtte kunna framläggas till Kongl. Maj:ts nådiga bepröfvande.
Majd fann alltså för godt att för det då närvarande icke fatta definitivt beslut angående den nya Styrelsens sammansättning och att endast till sina hufvudgrunder bestämma dess verksamhet, samt uppdrog åt den emellertid förordnade General-direktören och Chefen för Skogs-styrelsen, att, på de angifna grunderna, utarbeta förslag till Instruktion för nämnda Styrelse, hvilket förslag, efter vederbörandes hörande, skulle Kongl. Majds nådiga pröfning underställas.
I samma Kongl. Bref, som på här ofvan angifna sätt tillsvidare bestämde den nyinrättade Skogs-stvrelsens verksamhet, omförmäldes tillika de på riksdagen 1856—1858 af Bikets Ständer antagna allmänna grunder för skogslagstiftningen, äfvensom Kongl. Majd derigenom meddelade
Skogs-styrelsen
Sin åsigt angående behandlingen af åtskilliga till samma ämne hörande frågor, deri dels Kongl. Majd icke öfverensstämde med Rikets Ständer, dels ock af Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit genom underdånig skrifvelse den 27 Februari 1858 hos Kongl. Majd framställda särskilda, från de öfriga Riks-Ståndens beslut afvikande, meningar: och ehuru för uppgörandet af ett fullständigt förslag till Skogs-ordning fordrades åtskilliga bestämmelser utöfver de sålunda angifna, likväl och som dessa bestämmelser svårligen kunde af Kongl. Majd på ett ändamålsenligt sätt pröfvas, förrän de funnes till ett systematiskt helt sammanförda, fann Kongl.
Majd godt i nåder uppdraga åt Chefen för Skogsstyrelsen äfven, att, i öfverensstämmelse med hvad i omförmälda Kongl. Bref blifvit i afseende å skogslagstiftningens hufvudgrunder framstäldt, samt, med ledning af Komiterades ofvanberörda förslag och Högsta
Domstolens dervid gjorda anmärkningar, utarbeta ett nytt förslag till Förordning om skogarne i riket.
Enligt upplysningar, inhemtade i Kongl. Finans-departementets expedition, har ärendets behandling sedermera fortskridit på följande sätt.
Den 13 Maj 1859 inkom Skogs-styrelsen med underdånigt förslag till Kongl. Förordning om skogarne i riket (dateradt den 9 i samma månad) samt till nådig Instruktion för Skogs-styrelsen.
Sedan begge dessa förslag den 3 påföljande Juni blifvit remitterade till Kammar-kollegium med befallning att öfver det förstnämnda förslaget infordra samtlige Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes yttranden samt med 6 Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besa.- och Ekon.- Ufsk.
Betänkande N:o 60. eget underdånigt utlåtande inkomma, afgaf nämnda Kollegium den 21 December samma år underdånigt utlåtande angående Skogsordningen, hvilket inkom den 20 Mars påföljande år 1860, och den 29
December sistnämnda år underdånigt utlåtande i fråga om Instruktionen, hvilket inkom den 13 Mars påföljande år 1861.
Dessa begge utlåtanden remitterades hvart för sig till Skogs-styrelsen, det förra den 19 November 1860 och det sednare den 18 Mars 1861.
Derefter har Skogsstyrelsen den 26 April 1862 till Kongl. Maj:t inkommit med förnyade underdåniga förslag såväl till Förordning rörande skog arne i riket som till Instruktion för Skogsstyrelsen, samt derjemte äfven med, bland andra, följande särskilda författningsförslag:
I:o. ”Förslag till Förordning angående rättighet till och vilkor för utsyning af skogsalster från kronomarker, hemman och nybyggen i Stora Kopparbergs, Gefleborgs, Jemtlands, Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” II:o. ”Förslag till kungörelse om vissa tillägg och förändringar i Kongl. Maj:ts under den 10 Februari 1824 utfärdade Stadga, angående afvittringsverket i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” III:o.
”Förslag till kungörelse angående vissa iakttagelser vid syneförrättningar å kronohemman och nybyggen i Gefleborgs, Jemtlands, Westernorrlands, Westerbottens och Norrbottens län.” IV:o. ”Förslag till stadganden, genom Kongl. Bref till Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län, an gående grunder för värdering af skogsmark i nämnda län, med hänsyn till skogsområdens upplåtande åt sågverken;” samt V:o. ”Förslag till
Förordning angående åtgärder för flygsandens dämpande."
Den underdåniga skrifvelse, hvarigenom Skogs-styrelsen ofvannämnde den 26 April sistlidet år till Kongl. Maj:t öfverlemnade ofvanberörda förslag till författningar angående kronoskogarne i de norra länen, blef den 16
Mars innevarande år jemte förslagen remitterad till Kammar-kollegium, som borde, efter inhemtande af underdånigt yttrande från Chefen för General-landtmäterikontoret, deröfver afgifva underdånigt utlåtande, hvilket likväl ännu icke till Kongl.
Finans-departementets expedition inkommit, hvaremot Kammar-kollegium redan under den 2 Oktober 1862 afgifvit underdånigt utlåtande öfver det likaledes till nämnda Kollegium remitterade förslaget till förordning angående åtgärder till flygsandens dämpande, hvilket den 20 sistlidne Mars blifvit öfverlemnadt till Justitie-departementets vidare behandling, derpå det för närvarande beror.
7 Herr Ljungberg har såsom sin motion upptagit ofvannämnda af Skogs-styreisen den 26 April sistlidet år i underdånighet afgifna förslag till förordning om skogarne i riket samt öfriga under I:o—V:o här ofvan anmärkta särskilda författningsförslag.
Då emellertid, på sätt förmäldt är, samtliga dessa förslag, hvilka på Kongl. Maj:ts nådiga befallning blifvit utarbetade, för närvarande äro föremål för den beredning genom vederbörande embetsmyndigheter, som bör föregå deras föredragning i Stats-Rådet, lärer det väl icke vara lämpligt, att Rikets Ständer på enskild framställning pröfva detta ärende, medan det befinner sig i sådant skick; men då Herr Ljungberg, jemte det han angifvit de framlagda förslagen såsom lämpliga utgångspunkter för den diskussion, hvarur omsider en med Rikets Ständers önskningar öfverensstämmande skogslag kunde framgå, tillika anmärkt, att de ifrågavarande författningsförslagen möjligen äro behäftade med brister, och derföre för egen del föreslagit antagandet af vissa från förslagen skiljaktiga punkter, så anser sig
Utskottet derigenom dels berättigadt att på grund af motionens innehåll taga i betraktande vissa till skogslagstiftningen hörande frågor, deruti, vid ämnets föregående behandling, såväl inom som utom representationen skiljaktiga meningar försports, och som torde böra bringas till afgörande, innan önskadt slut i saken kan vinnas, dels ock förbundet att, i sammanhang med bedömandet af öfriga motioner i ämnet, meddela yttrande öfver de af Herr Ljungberg tillstyrkta afvikelser från Skogs-styrelsens förslag.
Det är följaktligen under förbehåll att derigenom hinder icke må läggas för pröfningen af vissa särskilda till skogslagstifningen hörande frågor, som Utskottet vördsamt hemställer, att Rikets Ständer icke måtte fästa afseende å Herr Ljungbergs motion, såvidt derigenom äskas en fullständig pröfning af dt ifrågavarande författning s-förs lag en.
Utskottet anser sig ej heller under frågans nuvarande ställning kunna till styrka Rikets Ständer att bifalla det af Herr Witt, jemte uppmaning till Rikets Ständer ”att vid innevarande riksdag i alla med skogsvården sammanhängande frågor söka hämma skogens förminskning” — hvilken del af motionen icke synes innefatta något sålunda bestämdt yrkande, att Utskottet behöfver deröfver särskildt sig yttra — tillika väckta förslag: ”att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit framställa en underdånig önskan, att nästa riksdag ett förslag till skogslag, grundad på den sats, att skogen ej eges af nu lefvande generation, måtte blifva Ständerna meddeladt”.
Utom det att, derest en önskad lösning af frågan skall kunna vinnas, man otvifvelaktigt måste såsom utgångspunkt fasthålla de betydliga förarbeten, hvilka, på sätt ofvan förmäles, redan blifvit verkställda, fia - 8 Sammans.
Betänkande N:o 50. »er Utskottet elen af motionären framställda allmänna sats, enligt hvilken anta ges, att sjelfva skogen aldrig skulle tillhöra den lefvande generationen, utan endast vara ett testamenteradt kapital, hvars ränta vi få använda, men hvilket vi äro skyldige att oförminskadt bevara åt kommande slägten, icke öfverensstämma med de i landet gängse begrepp om den enskilda eganderättens bety delse; hvadan och då den uttalade satsen i och för sig torde vara alltför obestämd för att kunna tjena till grund för någon lagstiftning, Utskottet tillstyrker: att Herr Witts ofvanber&rda yrkande icke måtte bifallas.
Då Utskottet nu öfvergår till behandlingen af de särskilda till skogslag* Stiftningen hörande ämnen, derå, af skäl som ofvan blifvit antydda eller till följd af eljest förekomna omständigheter, Utskottet anser sig böra särskildt fästa Rikets Ständers uppmärksamhet, möter först frågan om användandet af och hushållningen med kronans skogar — särdeles de i norra länen belägna.
De klagomål, som tidt och ofta försports öfver förödelsen af kronans skogar i dessa provinser, föranledde dertill att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 16 Februari 1858 — med förmälan, hurusom den enligt gällande författningar rnedgifna rätt till nybyggens och nyhemmans anläggande å kronans skogar i de norra länen ofta, med åsidosättande af den såsom vilkor vid sådana upplåtelser fästade odlingsskyldighet, missbrukades till att derigenom åtkomma skogen för afverkning, hvilket förfaringssätt vållat skogarnes förstörelse, och om det finge fortfara, -otvifvelaktig! - skulle leda derhän, att dessa vidsträckta skogstrakter afv erka des utan sammanhang med odling, och att en sådan odling, hvars befordrande afsetts med skogsmarkens upplåtande till nybyggen, derigenom för framtiden skulle försvåras, om ej omöjliggöras — hos Kongl.
Majit i underdånighet anhöllo, att Kongl.
Majit täcktes i nåder anbefalla vidtagande af sådana åtgärder, att erforderlig uppsigt och kontroll kunde hafvas derå, att alla de vilkor, sora vid upplåtelser af kronans mark till nybygges- och nyhemmans-anläggningar föreskrifvas, varda behörigen fullgjorda.
Tvifvelsmål hafva dock sedermera uppstått, huruvida det är möjligt att, med bibehållande af nybyggessystemet i hela dess nuvarande vidd, genom skärpta kontroller å odlingsskyldighetens fullgörande, förekomma den öfverklagade skogsförödelsen; och det har ifrågasatts, huruvida icke det för sådant ändamål voro tjenligare, att kronan under sin omedelbara vård och förvaltning toge åtminstone de bästa och till skogsodling tjenligaste af de stora kronomarkerna i de norra länen.
Denna vigtiga fråga synes nu lämpligen böra komma under Rikets Ständers pröfning, sedan Kougl.
Majit, efter det skogslagstiftningen sednast var föremål för Rikets Ständers behandling Sammans.
Betänkande N:o 50. 9 behandling, i nåder vidtagit åtgärder för att, intilldess om ifrågavarande markers användande kan varda bestämdt, från sköflande bevara de bästa och för kronan användbaraste bland de efter afvittring öfverblifna öfverloppsmarkerna.
För bedömande af ifrågavarande ämne är det af vigt att taga i betraktande de olika grundsatser, som under tidernas lopp gjort sig i lagstiftningen om de norrländska skogarne gällande; och har Utskottet i afseende derpå inhemtat hufvudsakligen följande.
I den äldsta lagstiftningen betraktades skogarne i de norra länen såsom andra allmänningar, och var i 15 och 16 Flockarne Widherbo-balken i Helsingelagen, som gällde för de ifrågavarande nordliga trakterna, en, allenast af vederbörligt afseende på äldre bosättningars rätt inskränkt, occupationsrätt till dessa allmänningar erkänd, dock med förbehåll att nybyggena äfven bebygdes och fortfarande odlades.
Då emellertid de bygdelag, som hade deras egor antingen uti eller bredvid sådana vidlyftiga skogar belägna, ville tillegna sig stora trakter deraf, fann konung Gustaf den I genom plakatet och påbudet den 20 April 1542 godt förklara, att alle egor, som obygda ligga fjerran från egoskilnaderna och bygdelagen hörde öfverheten och Sveriges krona till.
Ehuru således eganderätten till dessa marker blifvit Staten tillerkänd, kunde ej Staten under dåvarande förhållanden på förmånligare sätt af dem sig begagna, än genom deras upplåtande till odling.
Under det att genom Skogsordningarne den 22 Mars 1647 och den 29 Augusti 1664, hvilka hufvudsakligen afsågo bergsbrukens och sjöfartens betryggande mot faran af skogarnes ödeläggelse, odlingsrätten å öfriga allmänningar medelst stränga stadganden, särdeles emot svedjande, inskränktes, så undantogos derifrån de stora skogarne i Norrland, Dalarne och Wermland.
Å dessa skogar ansågos odlingen och nyttjanderätten icke behöfva inskränkas, utan åtgärder fastheklre vidtagas till deras uppodling och bebyggande.
Så medgafs, att de Finnar, som å berörda skogar sig nedsatt och antingen redan rödjat åker och äng eller ock utfäste sig dertill eller att betjena bergverk, lingö behålla hvad de rödjat, och rättighet att rödja ännu mera.
Men mot dessa åsigter, hvarigenom odlingen af ifrågavarande marker i främsta rummet befordrades, inträdde någon tid derefter en reaktion genom Kongl. Förordningen om skogarne i Norrland, Dalarne och Wermland, jemte Finland den 19 December 1683.
Uti denna Förordning påbjöds, att, sedan undersökning blifvit hållen, om hvad af nämnde skogar borde tillkomma bygdelagen, all annan mark skulle derifrån såsom Kronans tillhörighet afvittras.
De Kronan sålunda tillkom mande skogar ställdes under Bergs-kollegii uppsigt för att bergverken till nytta mellan bruken fördelas.
Dessa skogars nytta för bergverken blef ock hufvudsakligen afsedd i Skogs-ordningen den 12 December 1734, såsom följd hvaraf den Finnarne medgifna tillåtelsen att rödja å skogarne inskränktes till de Finnar, som kunde utfästa sig att betjena bergverken.
Men kort derefter fästades Bih, till R.
Brot. 1863 & 1863.
4 Sami 3 Afd. 19 Haft. 2 10 Sammans.
Stats-, Lag-samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. ånyo uppmärksamheten på vigten af skogarnes uppodling, och enligt Kongl.
För klaringen den 5 April 1739 borde Landshöfdingarne draga försorg att ifrågavarande ödeskogar bebygdes och uppodlades, hvarjemte odlingen, af ödesjord, genom odlarne af sådan mark förunnad frälsefrihet å deras nybyggen, uppmuntrades.
Samma åsigter gjorde sig äfven gällande såväl i den skogsordning, som utkom den 19 December 1793, som ock i nuvarande Skogsordningen den 1 Augusti 1805, i hvars 15 § föreskrifves, att sedan, i öfverensstämmelse med de derom utfärdade särskilda författningar, afvittring blifvit å de stora skogarne verkställd, Kongl.
Majits Befallningshafvande skall låta afmäta, beskrifva och på karta lägga öfverloppsmarkerna samt i mån af de tillfällen till nyttig odling, som inom desamma sig förete, i underdånighet föreslå, hvad antal nybyggen, hvartderamed ett område af ungefär ett åttondedels mantals egovidd, derstädes må kunna anläggas, hvarefter Kongl. Maj:t i nåder vill sig utlåta, huru och under hvad vilkor sådana nybyggen till hugade odlare få upplåtas, hvilket sedermera äfven skett genom de tid efter annan utkomna afvittringsförfattningarne.
Tillika anbefalldes Landshöfdingarne att inkomma med berättelser, huru vidt och på hvad sätt till Kronans förmån försäljning från kronomarkerne af brädei’, timmer och balkar samt tjära m. m. redan skett samt dädanefter vidare kunde tillåtas och befordras eller inskränkas.
Det antagna systemet af kronomarkernas föryttrande vann utbildning genom de följande tidernas nationalekonomiska åsigter.
De tvifvelsmål, som derpå grundade sig om fördelarne af egendom i Statens hand, vunno stöd af det usla tillstånd, hvari samtliga kronoskogar i riket vid början af innevarande århundrade sig befunno.
Fråga väcktes på 1809—1810 årens riksdag om de publika skogarnes afyttrande till enskilde, och i underdånig skrifvelse den 20 April 1810 anhöllo Rikets Ständer, att Kongl. Majit, efter nödiga upplysningars infordrande, måtte bestämma, hvilka och huru stora Kronans parker och skogar borde för allmänt behof qvarblifva, samt låta försälja de öfriga för allmän räkning, genom auktion, till den mestbjudande, som derå skulle åtnjuta full eganderätt mot erläggande af grundränta.
Sedan detta ämne ånyo förekommit vid 1818 års riksdag, och Ständerna gjort underdånig framställning om grunderna för den föreslagna åtgärdens verkställighet, aflät Kongl. Majit, vid 1823 års riksdag nådig Proposition, som med några få förändringar och tillägg af Rikets Ständer antogs.
Majits och Rikets Ständers sammanstämmande beslut fastställda grunder kungjordes genom Kammar-kollegii Cirkulärbref den 14 April 1824, som angå ende de ifrågavarande vid afvittring öfverblifna kronomarkerna i norra länen innehåller, ”att de i anseende till folkbrist och felande kommunikationer i deras närvarande skick voro af föga värde och icke kunde med större nytta för det allmänna användas, än till nya hemmans anläggning för att befordra landets uppodling och befolkning, hvarföre dessa skogar vid den reglering, som komme att företagas, icke vidare kunde komma i fråga, utan skulle med dem förhållas Santmans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ut sk.
11 efter de författningar, som i förenämnda ändamål redan vore gifna eller vidare kunde af Kongl. Maj:t i nåder meddelas.” — Emellertid hade äfven genom ett annat förfogande, än ofvanberörda medgifvanden att anlägga nybyggen, grund blifvit lagd för de oafvittradc skogsmarkernas afhändande från Kronan, nemligen derigenom att, tid efter annan, tillstånd till viss årlig stockfångst från berörda skogar meddelats åtskilliga sågverk i Wester-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län.
Redan genom Kongl.
Brefvet den 3 Juni 1820 förordnades, att sådan tillåtelse till stockfångst tillsvidare icke skulle få beviljas; men då det ansågs af vigt, ej mindre att de redan privilegierade sågverkens framtida bestånd försäkrades genom besittning af nödig skogsmark för verkens drift, än äfven att för sågverksegare uppkomme ett dittills saknadt intresse att noga vårda samma skogsmark och derå införa en för skogens bestånd ändamålsenlig hushållning, stadgades genom Kongl. Brefvet den 2 Maj 1826, att ifrågavarande sågverk skulle af de till dem upplåtna skogstrakter, och om dessa, genom derå tid efter annan anlagda nybyggen redan blifvit, eller genom anslag af mark till fyllnad för dessa eller oafvittrade äldre hemman kunde blifva, förminskade, af annan befintlig odisponerad Kronans mark till ersättning derför undfå så stort område till hemman, under vanlig besittningsrätt indelt och skattlagdt, att, med skogens framtida bestånd, sågverken alltid måtte kunna derifrån erhålla det antal träd, som efter sågverkens privilegier till afverkning beviljade blifvit, och bestämdes genom Kongl. Brefvet den 18 Juli 1827 de grunder, efter hvilka de sålunda i stället för stockfångst-rättigheten sågverken tilldelade skogar borde till hemman indelas och skattläggas.