Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
(Hon tillsluter dörren och höres tillstänga låset, då Svenskarnas seger på Teatern blir allmän.)
Halt! fatten posto här!
(till en del af sin tropp)
Er må det nu tillhöra Att hedna styggelsen förstöra, Nedrifva, störta, hugga ner.
(utmärkande de andra af troppen)
Mot fienden vi skydde Er.
(Betäckningen utbreder sig.
Förstöringen begynnes.
Birger till en soldat af betäckningen, som han vinkar fram.)
Vi lyckats.
Turilas föll, i sin egen snara.
Din fästmö räddat oss ur en ohjelplig fara, Då, lyssnande på sammansvurnas tal, Hon varnat dig, du oss, och vi oss sammanhöllo Vid borgen.
Riddarn kom; vi ryckte fram, och föllo På fienden, som trängt sig hop i denna dal.
(Afguda-belätena hafva emellertid blifvit störtade, offer-tillredelserna förstörde.
Nedhuggning af det heliga trädet företages, och nedrifning af kulan, hvars starka ingång man förgäfves sökt öppna, begynnes.)
BLANDADE RÖSTER.
Hedna Gudar, ingen skoning!
Hedna tillhåll, ingen fred!
Detta trädet, denna boning
Rifvom ned, huggom ned!
(Det heliga trädet faller med brak och dân.)
Bra, gossar! hurtigt! raskt!
(Stenar nedfalla från kulan, som rifves.)
EMOINA, innanföre, med ett gällt anskri.
BIRGER, med förvåning.
Nödrop af en qvinna Hos gubben Turilas!
Besynnerligt minsan!
(Uppehåll med rifningen.
Birger vid dörren af kulan.)
Så öppna, skynda dig! -- Opp, säger jag. -- Välan, Då du dig icke vill besinna, Så skyll dig sjelf för hvad som sker.
(Stridsbullret utom Teatern tilltager, kulans hvalf ramlar, och Emoina synes afdånad ibland ruinerna.)
Är det en Engels bild jag ser!
(Svenskarna betrakta henne med bestörtning, som afbrytes genom en häftig strid.)
RUHO, med en stark tropp Finnar.
Gudaförstörare, hämden Er kalle!
Kämpande vikom!
Stridshornet skalle!
(Det stötes i stridshornet, Svenskarna vika långsamt och i god ordning från Teatern, förföljde af Ruho och hans tropp häftigt, men utan ordning.)
EMOINA, afdånad.
Villervalla af Finnar, sedermera WÄINÄMÖINEN, sist RUHO.
(Stridsbuller på båda sidorna af Teatern.)
CHOR af flyende Finnar.
Skräck och död oss väntar här, Helga trädet fallit är.
(Rådvill förvirring, Wäinämöinen inkommer.)
Räddom, räddom oss ur striden.
Stån!
Rädden äran!
Er ej spriden, Stån kring Er Höfding!
Stån mot fienden! --
SÄRSKILTE RÖSTER.
Från alla kanter oss Svenskarna tränga; Oss flygten de stänga; Hvad återstår? --
Att dö som män Kring Gudarna.
RUHO, åter tillbakadrifven.
Som de vi falla
I stoftet trampade...
WÄINÄMÖINEN, uttrycker fasa vid åsynen af den hedniska helgedomens förstöring, blir varse Emoina och ilar till henne.
(med genomträngande ton)
Hon är död! -- Afdånad blott!
Mitt barn! mitt sista hopp! mitt stöd!
(Gör försök till hennes vederfående.)
Segrande Svenskar framträngande från alla sidor.
Frid och försoning bjuds Er alla I Sverges ädle Konungs namn.
(Finnarna nedlägga sina vapen.)
WÄINÄMÖINEN, som med ena handen omfattat Emoina, hvilken ger tecken att hon börjar återkomma till sansning, höjer svärdet med den andra, hotande, mot Riddar Carl.
Kom, barnet ryck ur fadrens famn.
(Riddar Carl hastar fram mot Emoina, sänker svärdet och faller på knä ej långt från hennes fötter, då Rideaun faller.)
Teatern föreställer nejden i Birkala kring kullen Junturin-mäki, som synes midt på Teatern inemot fonden, hvilken visar, mellan odlade stränder, tvänne stora, af holmar, fjerdar och sund, uppfyllde vattendrag, förenande sig till Satakundas eller Kumo elf, invid en Riddarborg, belägen på en udde, formerad af elfven och en djup vik, vid hvars stränder synas en myckenhet båtar.
Finsk Allmoge af båda könen, unge och gamle, i mera hyfsade drägter.
Äldre
Finnar, hvaribland isynnerhet märkes TUISKO, något afsides, synas rådslå.
En afskiljd groupp samtalar hemligt.
Åtskillige varubyten sysselsätta en del Allmoge, och ungdomen är innebegripen i Finska lekar och dansar.
Vid Junturinmäki åter vi oss samla Under sång och dans och lekar, unga, gamla.
Höfdingen, vi Riddaren kalla, Glädjas låter alla.
Ljungelden han säges likna uti striden.
Då han segrat, i hans ögon strålar friden, Bjudande alla fångne skoning, Frihet och försoning.
CHOR af sammansvurna inom sig.
Vi kommo hit hemligt till blodig lek, En qvinna förrådde oss, hämden oss svek.
EN FINSK YNGLING, till en Tärna, som aflägsnat sig något ifrån de andra.
Hvi ser jag dig ej mer i lunden och i hagen?
Derför att löfven gulnat, ängen ligger slagen.
YNGLINGEN.
Känslan förblir nog varm, fast himmelen blir mulen.
När sommarns blommor vissnat, säges den bli kulen.
Hyddan är varm och egen, blif dess ordnarinna.
Är det ditt alfvare, tör du din önskan vinna.
(Dans.)
CHOR af Ynglingar
Tärnor, då glädtigt i dansen J svingen, Kärleken slår med den skiftande vingen; Hjertats och naturens Gud
Unga tärnan gör till brud.
CHOR af Tärnor.
Stojande Ynglingar, J mågen glamma
Om denna Guden, han är dock densamma Skalken oss vår mamma sagt.
Tärnor, varom på vår vakt.
CHOR af gifta Qvinnor.
Liksom ett löf uppå glansk-isen drifvet, Värnlösa tärnor, sådant är lifvet Utan stöd af troheten.
Tärnor, skapen, vården den.
Hvilken mängd af fångar tåga hit från borgen?
Skola våra nöjen störas utaf sorgen?
Få vi ömkans känslor lyda?
Hvad må allt betyda?
ANDRA SCENEN
DE FÖRRE. BIRGER.
JOUKAVAINEN. RUHO.
Fångne Finske Krigare.
BIRGER, införande fångarne.
Här, tappre, på en ort, för Er af helig art, Vill Riddarn söka slut uppå den långa tvisten, Med landsmän språken fritt.
Hit Riddarn kommer snart, Han kommer såsom Svensk och Christen.
(Birger går.)
TREDJE SCENEN,
DE FÖRRE, utom Birger.
(Den Finska Allmogen närmar sig till fångarna och blandar sig bland dem med deltagande och uppmuntran.)
CHOR af sammansvurna.
I högen äro vapen och hit kommit män.
I tysthet det fallna kan uppstiga än,
JOUKAVAINEN, framkommen ensam, främst på scenen.
Jag, Joukavainen, öfvervunnen!
En tapprare än jag är funnen; Och dock jag andas än! -- Och grämelse och harm Ej förmågan i min barm, Ej släckt mitt ögas ljus!
Hur kan med
Riddarns mildhet Förenas sådan kraft?
-- Nu blygs jag för min vildhet.
Mitt segervissa mod mig fram mot honom dref; Han mig på lifvet sprang.
-- Jag föll, och fången blef -- Men huru fången?
-- Ej förnedrad, Ej skymfad. -- Nej, tvärtom af fienderna hedrad.
Ej hämd för Kyros brand.
-- Jag, här bland Finske män! -- Det är en högre dygd, jag kände icke den.
CHOR af Allmogen till Joukavainen.
Herre, hvars tapperhet alla berömma, Stå ej så dyster, dela vår ro.
Sök ibland oss att Er olycka glömma, Kom ibland oss att bygga och bo.
DE SAMMANSVURNA, till Joukavainen.
Forntida Gudar vi, lycklige, glömma Kring denna kulle i christelig ro.
Fången kan icke sin olycka glömma, Tvungen af segrarens vink att bero.
CHOR af Allmogen.
Svenskarna mottaga mandomen, äran, Som sine bröder, det känne vi; Och hvar och en, som blir christen till läran, Hyllas och skyddas och genast blir fri.
DE SAMMANSVURNA.
Trefnad och ödmjukhet alstrar den läran, Ljufligt att lyda och kalla sig fri.
Fåfänga maningar!
Veten att äran
Följer blott styrkan, som känner sig fri.
TUISKO.
Vår fordna Furste, han, som ifrån denna kulle Uttalat Guda-ord, och tjusat med sin sång, Han kommer, Finnar, varen vördnadsfulle, Och stören ej den gamles gång.
Fosterlandskänsla, Guda-flamma, Som lättar tyngden utaf mina band, Du återstår ännu, du är ännu densamma Du fordom varit! -- Sköna strand, Ej mer densamma du! -- Förtyngd af Riddarmuren, Är ej så fri, som förr, naturen.
Dock ännu hög står mina fäders graf.
Folk, som mig segrarn nalkas låter, Se en förjagad Drott framstaplar till dig åter, Stödd af sin dotter och sin vandringsstaf.
En dyster hamn från fordna tider, Han emot ättehögen skrider, Beröfvad allt hvad förr han ägde här Ett rum, ett litet rum, att hvila han begär.
Min harpa skall ej mera klinga, Du helga kulle, från din höjd; Och känslan sig mot molnen svinga, Som fordom vid naturens fröjd.
Då framkom allt hvad skapadt andas
Med ilad flygt, med störtadt språng
Då såg man lamm med ulfvar blandas, Att lyssna, tjuste, till min sång,
Och fiskarna i fjerden spritta; Och Sjöfrun maka sig på strand; Och björnen fram ur skogen titta; Och masken kräla opp ur sand.
Och fält och lunder sig beskruda
Med lifvad grönska, färgors prakt
Och stjerne-rymden hördes ljuda
Om jordens tjusning, Ukkos makt.
Men snart...
Med stormvindens fart -- Sågs blodströmmar gjutas, Och sällheten slutas I Borgtornets natt; Der Jätten bevakar, Med svärdvana drakar.
Vår röfvade skatt.
EN MAN af de sammansvurna, som smygt sig till Wäinämöinen, hemligt.
Låt harpan få klinga Från Junturis topp, Och svärd skola svinga Ur grafvarna opp.
WÄINÄMÖINEN, som lyssnat, utbrister med smärta, högt.
Den eld är förkolnad Mig Gudomen gaf. Jag är blott en vålnad
På frihetens graf.
TUISKO nalkas, vördsamt men med värdighet, åtföljd af allmogen.
Vår frihet är ej död, den lefver i den trefnad Som Svenska Styrelsen ingjuter i vår lefnad.
Höj blicken, gamle Drott, och säg, om du ej ser Fält, rikare än förr, och hyddor mera trygga.
Så Svenskarna oss lärt att odla och att bygga.
(Joukavainen och Emoina hafva emellertid ställt sig på hvar sin sida om Wäinämöinen.)
EN FINNE, framvisande hvarjehanda trädredskap ock bohagsting.
Jag önskar att få visa Er De redskap sjelf jag gjort.
EN ANNAN, framvisande hvarjehanda jernsaker.
De jern jag sjelf kan smida.
EN ANNAN, framvisande åtskilliga fiskredskaper.
De nät jag knutit sjelf.
JOUKAVAINEN, som betraktat allt med uppmärksam förundran.
Det är förundransvärdt.
Hvem lärt
Er detta allt?
Det Svenskarna oss lärt.
Se, våra qvinnor här på Edra blickar bida.
EMOINA, till en ung qvinna af hopen.
Dig denna drägten kläder bra.
Jag sytt den sjelf.
EN ANNAN, framvisande en garnhärfva.
Det garnet sjelf jag spunnit.
EN ANNAN, framvisande ett stycke tyg.
Jag sjelf väft detta tyg.
Allt min beundran vunnit.
Hvem lärt Er detta?
FLERE QVINNO-RÖSTER
Svenskarna.
WÄINÄMÖINEN, djupt.
J ären med era öden Belåtne?
EN MÄNGD RÖSTER, högt.
FLERE SAMMANSVURNE bakom Wäinämöinen, hemligt.
Genom segrarns nåd
Jag står här bland ett folk jag älskar in i döden.
Ännu en gång jag önskar ge ett råd.
Vill någon utaf Er från en snart slocknad gnista Af eld uti mitt bröst nu hämta opp det sista?
Följen mig, J männer.
Att qvinnorna må dröja här.
(Wäinämöinen, åtföljd af alla männerna, begifver sig till kullen i fonden, bakom hvilken de synas omgifva Wäinämöinen, i en krets som tillkännagifver en rådplägning.
De sammansvurne omgifva den delen af kullen, som är vänd emot åskådarena, och synas sysselsatte med något som ej tydligen kan skönjas.
Qvinnorna qvarblifva framme på scenen, jemte EMOINA, försänkt i så djupa tankar, att hon icke märker de henne på ett vördnadsfullt afstånd omgifvande qvinnorna.)
Allt hvad jag sett och hört i dessa sköna dalar, Om Riddarn med förtjusning talar.
Med hvilken skonsamhet bemöttes ej min far
Som fången, af förtviflan slagen, Uti sitt sista hopp bedragen, Ett mål för Riddarns omsorg var.
Och hvilken omsorg!
Ömheten och styrkan, Som lugnar sinnet och som hjertat rör, Förente sig deri. O! det min plåga gör, Att ej min tacksamhet får sträcka sig till dyrkan! -- Till dyrkan -- ja, jag känner här, (lägger handen på hjertat) Att han mitt hjertas afgud är.
Min själ är ren, det vet du store Försonare och Gud, på hvilken Riddarn tror.
Det förekommer mig som han din afbild vore.
Din lära, tolkad af min bror, Sig väg till mina känslor banat, Med lidelser jag rönt, med dygder som jag anat.
Gjut äfven i min faders bröst Din höga sanning och din tröst.
(Hennes åtbörder röja en brinnande och stum andakt.)
Försökom skingra denna smärta, Som herrskar i dess ädla hjerta.
(De närma sig.)
Hon synes vara stadd i bön.
Hvad hon är ung, hvad hon är skön!
(Emoina, som hört de sista orden, sansar sig under synbart bryderi.)
Då Sverges Kung din fader unnat Det skydd, som Riddaren förkunnat; Sänk ej din blick mot jorden ner.
Sköna Furstinna, sörj ej mer.
EMOINA, märkande ett korss, som den främsta Tärnan bär på bröstet.
Jag ser, du tror de christnas lära.
Min Brudgum gaf mig det att bära.
Han är?
Det väcke ej ditt hat, En Riddarns kämpe, Svensk soldat.
En Finlands tärna.
Ger gerna Sin hand Åt en Svensk, han kommer från frihetens land.
Svenskarna skydda
Vår hydda Vår ro.
Åt en Svensk vårt öde vi gerna förtro.
(Då Riddaren inkommer, aflägsna Tärnorna sig småningom ifrån Emoina under den sista strophen af sången.)
RIDDAR CARL, som nalkas Emoina vördnadsfullt.
Om alla fångar, dem jag skonat
Och kring sin Höfding stå på en dem helig ort, Er med de ödens kast försonat, Som mig till deras, -- ack! till eder ovän gjort; Så tillåt nu, då pligter tvinga Till stridens fasor mig ej mer, Att alla fångars frihet bringa
Som tacksam offergärd åt Er.
Ni räddade mitt lif.
Höj, dyrkade Furstinna, Höj, värdet af Er skänk med gåfvan af Er hand.
Blif fridens Engel i Ert fosterland!
Blif Edra landsmäns skyddarinna.
O! blif min maka...
(Faller på knä.
Redan vid
Riddarens första inträde på Teatern förmärkes mycken rörelse ibland de sammansvurne vid högen, och under hans förklaring till Emoina skönjes att högen är öppnad och att vapen utbäres derifrån.
Joukavainen, som af några sammansvurne blifvit förd till öppningen, synes villrådig vid deras uppmaningar, men då någre af den smyga sig bakom Riddaren, i synbar afsigt att mörda honom i detsamma han faller på knä för Emoina, utbrister)
JOUKAVAINEN, i det han framrusar.
(Riddarn reser sig lifligt och drar sitt svärd.)
JOUKAVAINEN (hetsigt till de sammansvurne.
Till Riddaren).
Hämden den är min.
Brudröfvare, nu kommer stunden.
Försvara dig.
Mot hvem?
Mot mig.
Din arm är bunden.
Min arm?
Ja, fånge, din.
JOUKAVAINEN, utom sig, i begrepp att angripa.
EMOINA, som kastat sig emellan Riddaren och Joukavainen, återhåller Joukavainens arm.
Ifren öfvervinn.
EN AF DE SAMMANSVURNE.
Hvar stund är dyrbar nu, fort, frie männer, hasten.
(De nalkas Riddaren.)
WÄINÄMÖINEN, som trängt sig fram, myndigt.
Jag afskyr detta svek.
Folk! vapnen från Er kasten.
(Rop bakom Teatern, larmtrumman höres.)
RIDDAR CARL, blixtrande.
Nej, de behålle dem, sin frihet äge de, Som svekfulle förrädare.
Gudlöse, kommen, jag trotsar Er alla.
RÖSTER af gubbar, qvinnor, ynglingar och barn, som tränga sig fram emellan de på scenen varande och omgifva Riddaren.
I fara vår Höfding, vår skyddsgud, vår vän!
Kring honom, kring honom, vi lefva, vi falla.
(De bilda en groupp omkring Riddaren.)
JOUKAVAINEN, förvånad.
Sällsamme syn!
RIDDAR CARL, hvars blixtrande stridslust öfvergått till förtjusning.
Afundas mig den.
BIRGER, i spetsen för Svenska Soldater, hvilka störta fram från ena sidan af Teatern.
De sammansvurne Finnarna, äfvensom, de fångne och nyss åter beväpnade, intaga den andra, och synas vilja försvara sig.
Skyndom oss, Höfdingens lif att försvara.
RIDDAR CARL, midt emellan Svenska och Finska troppen, omgifven af förutnämda groupp, till de anryckande Svenskarna.
Halt, hjertan omge mig, jag sväfvar ej i fara.
WÄINÄMÖINEN, till Riddar Carl.
Försöket mot ditt lif jag icke gilla kan, Men då det nu är gjort, mig tillhör, Riddersman, Att dela mina vänners öden, Och bana dem och mig en frejdad väg till döden.
(Tar ett svärd och ställer sig i spetsen för Finska kämparna.
Emoina, som hittills varit ibland dem som omgifvit
Riddaren, staplar, under synbar förtviflan, till sin far.)
JOUKAVAINEN, till Riddaren.
Ställ dig framför din tropp; jag ställer mig för min.
(Skakar sitt svärd.)
Emoina älskar du, försök om hon blir din.
RIDDAR CARL, till Väinämöinen.
Befall att dina vapen hvila Tilldess jag blifvit hörd.
JOUKAVAINEN, otåligt.
Låt tungan ila.
RIDDAR CARL, till dem som omgifva honom.
Min tjusning tackar Er.
O! må jag blifva värd
En dag de trohetsprof, jag nu hos Eder funnit.
Gån.
(De skingra sig.
Riddaren till Finnarna.)
Striden önskar jag, men, Finnar, ej med svärd, Ty nog af blod har redan runnit.
Nej, strid med tankans fria magt Jag haft till ändamål allena, Då här jag låtit Er förena Förutan något tvång.
Jag känner, att man sagt:
När Wäinämöinens harpa klingar
Från samma höjd den fordom gjort, Då dåna hämdens starka vingar Från rum till rum, från ort till ort.
(till Wäinämöinen)
Väl, Furste, på den jord som dina fäder gömmer, Omgifven af ditt folk, träd opp!
-- Jag vågar mana dig till strid Emot den Religion du hatar och fördömmer.
Din harpa tag; din stämma veckle opp De Gudar hämdens läror yrka.
Försoningslärans tro och hopp
Skall möta dig med andans styrka.
Jag antar striden.
Än en gång
Man höra må den Gamles sång.
PATER ANTON inkommer, bärande ett korss.
Honom följer en CHOR af christne lärans bekännare, hvitklädde.
Wäinämöinen betraktar Pater Anton med synbar känsla.
Träd, Pater Anton, fram, att inför landsmän bära En helig gärd åt sanningen.
En röst, mer kär än min, utveckla må den lära, Som manar till försoningen.
WÄINÄMÖINEN, efter att en stund hafva kämpat mot ett mägtigt intryck framträder med sin harpa.
Pater Anton möter honom med ett korss.
Bestrid ett Väsen, om du gitter, Som uppbyggt uti djupets famn
En verld nedom sin fot, från klippan der han sitter; Och Ukko Jumala är detta Väsens namn.
(Sätter sig vid harpan.)
Herrskaren sitter på klippiga stolen, Verldsödets harpa invid honom står.
Lifvet upprinner och upp ljungar solen:
Allt som den Gamle på strängarna slår.
Gudarna kommo på tonerna neder; Och hvarje makt öfver fasorna rår.
För deras verkan sig stoftet bereder:
Hvar utaf dem fick sitt Rike att styra, Men efter den öfver gränsorna går Kommer en ton, som bestraffar hans yra:
De kallas hämd dessa straffande toner.
Snart eller sent uti våldsmaktens spår Gjuta de kraft i förtryckta nationer:
Hvarifrån fick menniskan sitt välde öfver djuren?
Från den ton som tankans krafter sänkte till naturen.
Hvarifrån kom ungdomskänslan, kärleken och våren?
Från den ton som lifvets glädje alstrar uti spåren.
Hvarifrån få sanningarna, dygderna sin dyrkan?
Från den ton som lifvets värde gjöt i mannastyrkan.
Hvarifrån kom visheten, som ålderdomen stöder?
Från den ton der lifvets frukt mot vinterdrifvan glöder.
Herrskaren, sitter på klippiga stolen; Verldsödets harpa invid honom står.
Lifvet upprinner, och upp ljungar solen:
CHOR af Wäinämöinens folk.
På dessa sånger, som känslorna röra, Svaren, J Christne; Soini, låt höra.
Alla väsens vårdare och far, Från hvars tanke evigheten strålar!
Stoftets son den thron förgäfves målar, Som du i ljusets ursprung har.
Öfver allt, der lifvet har sin boning, Der är Skaparn, ordnande och mild.
I den höga läran om försoning Skänkte han åt jordens folk sin bild.
Korsets lidelser sig skulle blanda
Med naturen i dess pröfvo-år, För att helig göra denna anda Upp till Gud från tid och öden går.
Tro och Hopp och Kärlek, dessa trenne Andans barn upplysa lifvets stig.
Genom tron du evigheten känne Och dess lön af hoppet öppnas dig.
Kärleken sig på de båda stöder.
Lifvets väsen i naturens skrud Gör den alla menniskor till bröder, Såsom af en och samma Gud.
CHOR af Christne.
Jordens folk!
Er tro i samljud stige Genom skyn i hoppets morgonglans.
Kärleken det brödrabandet vige, Som ger stöd, förlåtelse och sans.
Utaf fiender försvinne namnen Ifrån jordens kretsar mer och mer, Alla Christne öppna broderfamnen. -- Älsken oss, vi skole älska Er.
(Wäinämöinens folk, som under sången röjt en stigande rörelse, störta sig i de christnes emot dem öppnade armar.)
Bröder, ja, vi skole älska Er.
(Wäinämöinen, som qvarblifvit ensam, betraktas af Emoina med bedjande blickar.)
Menskor, varen alla bröder!
Ingen Herre, ingen slaf.
Ljuset denna frihet föder Christendomen Eder gaf.
Svensken, lifvad af den läran
Som han fört till Auras strand, Söker med förtjusning äran, Helgon i hans fosterland.
Dock utaf dess glans betagen
Har han ordningen till vän.
Alla lyda under lagen, Allas frihet skyddar den.
Svenskar älska fosterlandet, Finlands söner likaså.
Viljen J föreningsbandet öfver hafvets böljor slå?
J, Christne!
Känslan som jag röjer Vid Edra gerningar, vid Edra sångers ljud, Allt öfvertygar mig att starkast är Er Gud.
För korset jag min hjessa böjer.
Ja, Svenskar, med Er kraft min arm förenas må.
RIDDAR CARL (ger ett tecken, och Svenska baneret, föreställande en himmelsblå glob med tre kronor, uppburen af 2:ne lejon, framföres till honom.)
Sen Sveriges baner, ett fäste för dess ära:
Upplysning, Frihet, Lag, tre kronor i det blå, Som tvänne höjda lejon bära.
Vid det tillhöre Er att tro och huldhet svära.
Hör, korsets Gud, och eden tag!
Jag svär, att Sverges Konung lyda
Vid dessa kronor, som betyda Upplysning, Frihet, Lag.
Åt Sverges Kung vid Sverges fana Går eden från ett troget land.
Hans bud må oss till äran mana; Vår frihet vårdas af hans hand.
WÄINÄMÖINEN, utbrister.
Du ensam, Turilas!
Ledarn af en liga?
(till någre)
Dock -- fören honom hit.
Må straffets lagar tiga På denna högtidsstund, då, christendomens namn
Upplåter allmän brödrafamn.
JOUKAVAINEN, till Wäinämöinen.
Hvi står du dyster, stum?
-- Ser du ej fosterlandet Fritt och förädladt?
-- Tröstad blif Af vissheten derom.
Gå, stärk föreningsbandet, Din dotters hand åt
Riddarn gif.
Du låfvat genom den belöna Den tappraste, den ädlaste.
Välan, Mitt anspråk upphör nu.
Med denne Riddersman Ej någon täfla djerfs.
Må hon hans dar försköna.
RIDDAR CARL, till Joukavainen.
Du öfverraskar mig.
Djupt känner jag mig rörd.
Ett handslag.
(Sträcker handen.)
JOUKAVAINEN, slående sin hand i Riddarens.
Bergfast tro!
RIDDAR CARL, till Wäinämöinen.
Jag önskade bli hörd Af dig, du ädle Drott, som lyckan förolämpat, Men som mitt hjertas hyllning fått.
Du har ej känt den Gud, mot hvilkens kraft du kämpat.
Jag varit i hans hand ett ringa verktyg blott.
Förlåt mig pligtens tvång! -- Kom, blif i dessa bygder
Af alla sedd som far, och skänk oss dina dygder.
En mera nära rätt att vörda dig som far Mig i försoningsstunden låfva.
Men ej som segrens skörd, som hjertats fria gåfva Din dotters hand för mig ett himmelskt värde har.
Jag älskar henne ömt, dess bild i hjertat buren Ger höjning åt min själ, förhärligar naturen.
Ett namn, min Konungs nåd, ett, kanske aktadt, svärd, Det är mitt enda hopp att anses henne värd.
Sköna Emoina! förtro dina öden Åt detta hjerta, som brinner för dig.
Tag mot min trohet in i döden, Och folkets kärlek dana kring mig.
WÄINÄMÖINEN, till Emoina.
Vill du bli christen?
Du äge sjelf att svara
På Riddarns fråga.
Blif min brud, Tillbedjansvärda, det förklara.
Ja, gerna.
Trohet inför Gud.
Gif, sköna tärna, Gif gerna Din hand Åt Hjelten som kommit från frihetens land.
Riddarn vet skydda
Vår hydda
Vår ro.
Du honom ditt öde må gerna förtro.
WÄINÄMÖINEN, förenande sin dotter med Riddaren.
I lifvets skiften stödjen ömt hvarandra.
Hvad känslor utaf lugn och sällhet!
O, min far, Du blir ju christen?
Jag vill till skuggor vandra, Lyst utaf samma tro, hvarvid jag lefvat har.
Jag alla sett kring korset sig församla, Men qvarstår dock, ruin utaf det gamla -- Ruin af sanningen -- af villan -- lika godt, Jag oförändradt ger det lån af ljus jag fått Åt danarn åter.
Meningar må falla, Må stiga.
Känslan byts ej hos en åldrad man.
Hvar trosbekännare förklarar sin som sann; Men dygder alstras af dem alla, Det ser jag, Riddar Carl.
Kom i min famn, min son, I famnen af en hedning, som förlåter
Den kraft som störtat honom från Sitt välde.
Var för Finska undersåter Hos Sverges Kung en trogen tolk.
De äro danade för heder.
Djupt känsligt under hårda seder, Till själ och hjerta ett förträffligt folk.
O min Emoina, tryggad för ditt öde Jag vandrar hädan till de döde!
För sista gången kom, o Soini, i min famn! -- På jorden lemnar jag min harpa och mitt namn.
Moderskärlek
PERSONERNA: MODERN, f. d. sköka, 42 år.
DOTTERN, aktris, 20 år.
LISEN, 18 år.
EN KLÄDERSKA vid teatern.
glasveranda utåt en skärgårdsfjärd.
Det inre af en fiskarstuga på en badort Fonden
MODERN och KLÄDERSKAN (röka cigarr, dricka porter och spela kort).
DOTTERN. (vid fönstret, ser utåt med stark uppmärksamhet).
Kom nu, Hélène, och var tredje man!
en så här vacker sommardag.
Kan jag inte få lof att slippa spela kort på
Alltid snäll mot sin mamma!
KLÄDERSKAN.
bränn upp dig!
Sitt inte på verandan där, midt i solen och
Det bränns inte här!
-- 116 --
ska' blanda!
Var så god! --
Då drar det då! -- (Till kläderskan.)
Får jag inte gå och bada i dag med flickorna?
Inte utan din mamma, det vet du!
inte mamma!
Ja, men flickorna kan simma, och det kan
eller inte, men Hélène vet att hon aldrig går bort utan sin mamma.
Det är inte frågan om hvem som kan simma
jag kunde fatta hvad du sade.
Om jag vet det!
Som jag har hört sedan
som velat sitt barns bästa... ja, det gör det!
Det visar att Hélène haft en kärleksfull mor,
MODERN (räcker Kläderskan sin Tack!
Tack för de orden, Augusta!
Huruhand).