Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende på fabrikerne, stadens betydligaste näringsfång, näst handeln och sjöfarten, åberopas det redan omnämnda sammandraget öfver deras tillstånd inom länet; och visar en uppgjord medelberäkning särskildt för staden, flir ett år af de fem, alt inom dess område funnits 105 fabriker med 1,702 arbetare och 1,932,803 R:dr Banko tillverknings-värde; samt att fabriksrörelsen alltså ansenligt ökat sig.
Stadens jord är till enskilde utarrenderad och användes lill odling af säd, potates och gräs.
Undervisningsverken fortfara alt uppfylla sin bestämmelse, och hu mera har en uppfostringsanstalt tillkommit, under benämning af Stnåbarns-skola, hvars ändamål är, alt bereda Samhällets mindre bemedlade klasser ett tillfälle att i Skolan, som ej sa mycket åsyftar, att bibringa de späda barnen något egentligt kunskapsmått, utan fastmer, alt underhjelpa och inverka på deras sedliga utbildning, samt att under bilden af lek hos dem inplanta sådana läror, sorn kunna rigta deras anlag åt det goda och nyttiga, erhålla den omvårdnad för deras mindre barn, hvilken föräldrarne sjelfve sällan förmå eller äga tillfälle, att egna dem.
Fonden till denna inrättning har Irån början tillkommit genom enskilde personers frivilliga gåfvor och bidrag, men år 1841 beslutade stadens invånare vid allmän rådstuga, att skolan skulle till underhåll och utvidgning äga att af taxerade medel årligen uppbära 1000 R:dr Banko i tre års tid.
Uti Willinska lällig-lriskolan har en ny klass blifvit inrättad, under benämning af slöjdklass, hvarest 24 fattiga barn från och med deras 12:te till och inett deras 14:de år njuta fri undervisning i smeds-, snickare-, vagnmakare- och svarfvare-handtverken, samt under tiden fria husrum, föda och kläder i skolan.
Den grundades på enskildas bidrag, men vid allmän rådstuga den 17 December 1841 anslogo stadens invånare 2,500 R:dr Banko lill bestridande af omkostnaderne.
.flyen Sjömanna-Sällskapels tackel-skola har tillkommit, der barn och ynglingar, som egna sig åt sjömans-yrket, undervisas dels i de ämnen, som röra det praktiska af yrket, och dels i läsning, skrifning och ritning.
Kostnaderne för denna skol-inrätlning samlades jemväl genom enskildes gåfvor, men fi an och med 1839 och tills vidare erhailes ur den under Sjömaushus-Di - 13 rektionens förvaltning varande national-kassan eli årligt bidrag af 500 Rahlf m ko.
Den allmänna sjukvården beslrides på ett tillfredsställande sätt, och de fattige åtnjuta understöd, dels från allmänna fatligförsörjnings-inrältningen af uttaxerade medel lill belopp af omkring 20,000 R:dr Banko årligen, och dels ur enskilda sällskapers kassor och genom testamenten, hvaribland må nämnas sällskapet ”De Fattiges Vänner,” Lesseska donalions-fonden, Sernslromska dito, Hollei manska dito, Jansenska dito, Lewgrenska dito, Sjömanshusets falligfond och Tyska kyrkans fal tigfond.
Önskligl vore dock, att alla desse särskilde betydliga stiftelser vårdades af en och samma
Direktion, för att vara i fullkomligt samband med hvarandra, till vida större nytta för det allmänna.
Direktionen öfver Götheborgs hamn- och elf-arbeten har verksamt ombesörjt förbättringar i segelleden och hamnen.
23,637 kubikfamnar mudder har blifvit upptagen och upplagd på land, samt arbeten af hvarjehanda slag utförde i enlighet med uppgjord plan.
Folkmängden i denna stad har ökat sig, så att den, från att i sisla Femårsberättelse!! hafva utgjort 3,237 personer, år 1841 uppgått till 3,389 personer, deraf 1,994 varit mantalsskrifne, deribland varit 35 handlande och 113 handtverkare och borgare i ölrigt.
Handeln har aftagit allt mer och mer och stadens invånare ägde sistnämnda år ej mer än 3:ne större oell 2 mindre fartyg; men anledning är dock att förmoda, att genom uppmuddring af stadens hamn, sjöfarten bör få eli ökadt lif.
Den handel, sorn drifves med kringliggande landsbygd, synnerligast
Dahlsland, är stadens förnämsta inkomst-källa, och denna rörelse är ganska betydlig.
Handtverkerierne befinna sig i mindre fördelaktigt läge.
Den uppodlade delen af stadens jord iir lill det mesta af god beskaffenhet och gifver vanligen afkastning öfver medelmåttan, och under de sednare aren har äfven mera omsoig än tillförene blifvit använd vid bebrukningen.
Bland nya inrättningar bör nämnas den år 1839 organiserade Drätsel-kommissionen.
Tulluppbörden hallinder de 3:ne sista åren, eller 1839, 1840 och 1841, uppgått till ett medelbelopp af 23,640 R:dr 5 sk.
Från skeppsvarfvet har ^ ett större skepp ulgått och blifvit försåldt till Norrige, och ett sådant är åter under byggnad.
I denna stad har någon folkökning af betydenhet icke ägt rum; dess invånare utgjorde vid 1841 års slut 813 personer, deraf 484 mantalsskrifne.
Staden idkar icke någon sjöfart, och det enda fartyg, som funnits, är försåldL Anledningen till sjöfartens upphörande är det hinder, som möter genom uppgrundningar i Nordre grenen af Götha Elf, till hvilkas undanrödjande staden för närvarande saknar egne medel och icke kunnat erhålla främmande bidrag.
Tulluppbörden har under de 5 åren och i medeltal utgjort endast 986 R:dr 19 sk. 4 rist Banko, lill största delen tillkommen genom skedda förtullningar af andre städers handlande och skep fxare lill besparing af de drygare stadsumgälderne å andra ställen.
Örnämligaste inkomster härleda sig af handeln med kringliggande landsbyggd, hvilken rörelse under de sednare åren ökat sig, och jordbruket har vunnit förkofran, så att denna näringsgren betydligen bidragit till invånarnes bergning.
Läroanstalterne, sjukvården och fattigförsörjningen äro i oföräudradt skick och uppfylla sina ändamål.
Stadens folkmängd utgjorde år 1841, 633 personer, deraf 348 mantalsskrifne, och är således sedan år 1836 ökad med 31 personer.
Antalet af handlande och handtverkare är oförändradt.
Handeln inskränker sig till minuthandel med varor, lill största delen hemtade från Götheixorg.
En enda handlande idkar sjöfart, dock endast på Dannemark med en diickad båt.
In- och utklareringar i öfrigt verkställas endast af skärgårdsboer och medelbeloppet af tulluppbörden under de fem åren har utgjort 1,550 Rldr 1 sk.
Staden befinner sig i kommercielt och ekonomiskt hänseende i ett, nära ixog, liflöst tillstånd, hvari den småningom sjunkit.
Utan någon utrikes handel, värd denna benämning, och med högst obetydlig handel på inrikes orter, utan fabriker, äger samhället bestånd, hufvudsakligen från de tjenstemän och mililair-kommenderingar, som äro förlagde å Carlstens fästning, och de resande, som under sommarmånaderne besöka orten, för att begagna saltsjöbad.
Stadens tillstånd är alltså beklagansvärd!, och kan, sedan de förhållanden, hvarunder den fordom florerat, äro förlorade, icke annorlunda vara, då den, belägen på en naken, från fasta landet aflägsen klippa, icke äger någon tillräcklig produktion, ej ens af de angelägnaste lefnadsförnödenheter, eller xxågra egna exportartiklar, samt dess invånare icke med erforderlig drift söka alt draga fördel af den enda naturliga näringsgren, som för orten synes vara bestämd, eller saltsjöliske, till hvars bedrifvande i större omfång icke finnes en eixda båt med erfor - 15 derlig repskap.
Heldre, än att härvid lägga hand, förblifva de fattige invånarne sysslolösa, eller åtnöja sig med lillfällige förljenster, hvilka dock äro ganska ringa, då antalet af personer, som behöfva arbete, är öfvervägande; och af sysslolösheten födas moraliskt förderf och ekonomiskt elände.
Fattigvården är ock derföre ytterst betungande och staden har svårt att uppehålla den och sine öfrige institutioner, hvilka dock fortgå så väl hvad administrationen, som läroverk och hälsovård vidkommer.
Dess år 1841 af 1,300 personer bestående folkmängd, deraf 689 skattskrifne, lefver till större delen i fattigdom, enär handel och öfrige näringar äro i lägervall.
Föreningen med Norrige och den derigenom uppkomna rättighet, att landvägen ditföra iandtmannaprodukterne i orten och återhemta alla vanliga importartiklar, dem allmogen tilihandlar sig för lägre priser i Fredrikshall än i Strömstad, hafva småningom bringat staden i sitt nu varande förfall, och dess invånare misströsta, alt den någoixsin mer kan upphjelpas.
Fabriker, bruk och manufakturverk finnas ej.
Ar 1841 utgjordes stadens fartyg af 2 skonertar, 1 galeas, 3 slupar, 6 däckade och 3 öppna båtar om 299 lästers drägtighet, hvilka användas till fraktfart.
Tulluppbörden har per medium för fem år uppgått lill 4,666 R:dr 16 sk. 2 rst Banko, uppkommen lill betydlig del genom utförseln af lefvande hummer från skärgården till England.
Stadeixs jord skötes väl, men dess område är ringa.
En af många främmande besökt badinrättning inom staden ger åt densamma under sommarmånaderne någon inkomst och liflighet.
För barnundervisningen, hälsovårdeix och de fattiges underhåll finnas nödiga institutioner, men svåra alt uppehålla.
Då denna berättelse afser en, före sista Landshöfdinge-ombytet förfluten tid, är den af Landshöfdinge-Embelet uppfattad och undertecknad.
Götheborgs Lands-kansli den 13 Maj 1844.
På Landshöfdinge-Embetetå vägnar: CABL ENGELBLOM. A. S. PETERSSON.
BEFALLNINGSHAFVANDES UTI EIf^l>org§ l^an TILL E0IGL MAJIT i underdånighet cifgifne FEMÅRSBERÄTTELSE för Åren 183T, 1838, 1839, 1840 och 1841.
TRYCKT HOS P. A. MORSTEDT & SÖKER, Kongl.
Boktry ckare.
Län, omfallande hela
Dahlsland, som består af fem härader med en stad och fvratiotre socknar, samt vestra och södra delarne af Westereöth c/ O land, eller tretton härader med fyra städer och etthundraåttatio socknar, förutan åtskillige sockenandelar i begge landskapen, hvilka tillhöra socknar inom andra Län, — är vidare indeiadt under t vänne lagsagor med sex domsagor och uti sex fögderier med tjugusju länsmans-distrikt.
Län samt i öster till Jönköpings och Skaraborgs Län, skall innehålla uti arealvidd ungefärligen 120 qvadratmil, deraf sjöar, strömmar, träsk och kala bergsträckor anses upptaga omkring femtio, så att den jordyta, sorn är odlad och möjlig af odling, eller är skogbeväxt och till plantering tjenlig, samt för öfrigt har vegetation, torde svara närmast emot 70 qvadratmil.
Denna beräkning af areal-rymden är grundad på Hermelinska kartan och andra äldre kartor: enligt af Forsris nyare karta öfver Skandinavien, skall deremot Elfsborgs
Läns arealvidd endast uppgå Lili något öfver 114 qvadratmil, hvilket äfven torde vara det rätta, när den del af Wenern, som kallas
Dahlbosjön och eljest kan till Länet räknas, från beräkningen uteslntes.
Fema?'s-berättelse frän Elfsborgs Län. 1 2 §. 1.
Tossbo och Wedbo härader, som å Dahlsland gränsa till Wermland, Norrige och Bolins Län, bestå af höga och skogrika bergsträckor, sorn emellan sig hilda större och mindre dalar, hvilka, i afseende på jordmånen, äro af ganska skiljaktig beskaffenhet.
Till större delen utgöres marken af sandjord, på några ställen blandad med lera, undantagande Tössö pastorat, hvarest lermylla är rådande jordarten; men i synnerhet emot Norrska gränsen är jordmånen svag och föga hördig.
Wahlbo härad, som å vestra sidan stöter till Bohus Län, är äfvenså bergbundet, som förstnämnde härader, likväl med bättre jordmån, deri lermylla ofta förekommer; hvaremot öfriga delen af Dahlsland, utgörande Nordall Is och Sundahls härader, har i det mesta en jemn och slät belägenhet, vidlyftiga åkerfält samt god och bördig jordmån, hufvudsakligen bestående af lermylla.
Dahlsland å nordöstra sidan i hela sträckningen från Wermlands
Läns gräns lill D o Wenersborgs stad, och utomdess finnas många andra större och mindre sjöar, bland hvilka Stora
Lee utmed Norrska gränsen och de vattendrag, som förena den med Wenern, i synnerhet förtjena att anmärkas; landet är för öfrigt i alla riktningar genomskuret af åar och häckar, de flesta med aflopp åt Wenern.
I Westergöthland är den landsträcka, som börjas vid Wenern, innesluter Halle- och Hunneberg och sedan omgifver eller tillgränsar Götha Eif, utgörande Wäne, Flundre och Ahle härader, håde vacker och fruktbar; rådande jordmånen är här ömsom lera och svartmylla; men i den mån landskapet aflägsnar sig från elfven och i synnerhet ju mera det närmar sig gränsorne af Halland och Småland blifva jordarterne sämre och svagare.
Inom Bjerke, Wädlle och Kullings härader träffas likväl ännu flera fruktbara trakter med mer och mindre god lera och lermylla; men i Gäseneds härad, som är sandigt och stenbundet, äfvensom i Redvägs härad, hvilket närmar sig denna beskaffenhet, finnas sådana bättre jordarter mera sällan och endast såsom undantag; utan beslår rådande jordmånen derstädes, så väl som uti Åhs, Kinds, Marks, Wedens och Bollebyggds härader, af så kallad 3 mjäle eller mojord och sandhlandad mylla, som i allmänhet gifver mindre lönande afkastning, ehuru äfven inom desse härader, synnerligen uti Marks, åtskilliga trakter finnas med bördigare jordmån.
Delar af Wäne, Bjerke och Kullings härader, Gäseneds härad och en del af Redvägs härad kunna räknas för slättland, fastän sins emellan mycket olika, hvaremot det öfriga af \ östgötha landskapet är bergigt och skogbeväxt samt delvis starkt couperad! och i fördjupningarne uppfyldl med sjöar, kärr och mossar, som finna aflopp genom en mängd åar och häckar, antingen åt Wenern och Götha eif, eller åt Nordsjön och Kattegatt.
Län, som, i dess längsta utsträckning från Norska gränsen i nordvest tili gränsorne af Halland och Småland i sydost, håller öfver 30 mil, företer således stora skiljaktigheter i fysikaliskt afseende och naturliga lörmåner; men der saknas likväl icke inom något härad, helt och hållet, hvarken jordmån för ett nödtorftigt åkerbruk, skog för husbehof eiler vattendrag för nyttiga inrättningar. §. 2.
Folkmängden i Länet utgjorde vid slutet af förra qvinqvennium, enligt de år 1836 hällne mantalsskrifningarne för år 1837, 213,253 personer och har sedermera, jemlikt de vid slutet af hvarje år hällne mantalsskrifningarne för påföljande året, funnits utgöra, på sätt hilagda sammandrag utvisar:
År 1837 . 214,494. 1838 215,032. 1839 215,438. 1840 218,232. 1841 221,034. 4 nemligen: på Landsbygden bosatte . . 211,708. och i Släderne boende .... 9,326. samt af dessa alla: Skattdragande, af mankön . . 54,859. af qvinkön , . 59,415.
Skattfrie, af mankön ....
52,278. af qvinkön .... 54,482. 114,274. 106,760.
Afven under loppet af detta qvinqvennium bar således folkmängden årligen varit i tilltagande, dock nära tvåtredjedelar mindre än under qvinqvenniet 1822 med 1826, betydligt mindre än under qvinqvenniet 1827 med 1831 oell öfver hälften mindre än under nästföregående qvinqvennium 1832 med 1836.
Att väsendtligt orsakerne till den starkare folkökningen under förflutna Irenne qvinqvennier upphört att förefinnas, i den mån sådant skulle antydas af ofvan upptagne jemförelse, synes ej vara antagligt; men deras verkan bar sannolikt under detta qvinqvennium hämmats af elen alltmer tilltagande svårigheten att finna bostäder för nya hjonelag, sedan hemmansklyfningarne förminskats och allmogen börjat inskränka sin, kanske för långt drifna, beredvillighet att upplåta plats å hemmansområdena för backstugu-anläggningar.
Dessutom tyckes, att sluta från senare årens förhållanden, folkökningen mycket bero af skördarnes beskaffenhet, i synnerhet när missväxter oell svag årsväxt följa på hvarandra:
Sålunda var, till exempel, 1836 medelmåttig skörd och folkökningen . , 1837 — 1,241.
1837 missväxt och folkningen 1838 558.
1838 svag skörd och folkökningen , . . . 1839 386. 1839 god skörd och folkökningen 1840 2,794. 1840 skörd öfver medelmåttan och folkökningen 1841 2,802.
5 Ehuru erfarenheten under de 30 åren emellan 1811 och 1841 afgifvit bevis derom, att produktionen i det hela, jordbruket så väl som andre näringar, tilltagit i ett visst förhållande till folkökningen, synes likväl tilltagandet ej hafva varit sådant att det, genom lemna dt öfverskott af jordbruksa Ister eller upplag af annan besparing, vare sig af närings vinst elier arbetsförtjenst, kunnat öfverallt försäkra mot brist och nöd vid tillfällen af missväxt och lifsmedlens deraf uppkom ne både knapphet och dyrhet.
Det kan och bör således ej förnekas, att ju icke efter 1837 års felslagne skörd och derpå följde stränga vinter samt 1838 års svaga årsväxt, äfvensom vid lifsmedlens under de senare åren af qvinqvenniet höga pris, omisskänneliga tecken antydt, att bland den för ,daglön arbetande folkklassen rädt en viss förlägenhet, sorn, om den än låter närmast förklara sig af nyssherörde tillfälliga orsaker, dock synes hafva sin rälta grund i den obesutne elier lösa befolkningens tillväxt med större steg, än näringsutvägar och arbetsförtjenst hunnit blifva för dem tillgänglige.
— Föijderne af det hinder, samma orsaker emellertid synas hafva uppställt emot folkökningen eller åtminstone mot dess öfverdrift, må fördenskull kunna anses, för detta fall, såsom mera nyttiga än skadliga.
Påståendet, att folkets fysiska styrka skulle i senare tider hafva aftagit, kan jag för min del icke antaga såsom regel, liänfördt till det yngre och uppväxande slägtet.
Ulan har jag tvärtom flere anledningar, hemtade jemväl från erfarenheten vid bevärings-mönstringarne, att anse detsamma oriktigt, i synnerhet som ökad produktion af födoämnen och större tillgång på beklädnadsförnödenheter beredt allmogen tillfälle att lefva och kläda sig bättre än förr. —-
Men undantag från detta omdöme måste jag likväl medgifva, dels för de lyckligtvis ännu sällsporda fall, då ungdomen dagligen och öfverflödigt nyttjar bränvin, dels ock för den yngre population, som, tillkommen efter i backstugor och inhyses bosatte hjonelag, blifvit uppfödd under fattigdom och brist, i följd af föräldrarnes lelslagna beräkning att subsistera såsom oberoende arbetare.
— Här, såsom i andra Rikets landskap, förhåller det sig eljest så, att bergs- och skogs-trakternes inbyggare ära i allmänhet resligare och starkare, än slättbygdernes.
Folkets lynne och bildning måste, uti ett
Län af så betydlig storlek och der naturen antyder så olika föremål för verksamheten, framte många skiljaktigheter.
— Ölverallt är likväl laglydnad ett utmärkande diag, och 6 äfvenså Ira Ras allestädes spår af det sunda förstånd, den öppna redlighet samt den känsla för Konung och fosterland, som alltid utmärkt Svenska allmogen.
Ungdomens bildning i allmänhet, fortgående, såsom af ålder, under presterskapets allmänna tillsyn och föräldrars närmare ledning med tillhjelp merendels af mindre bildade personer, som ofta utan annan kallelse än egna behof vet egna sig dertill, bär visserligen stämpeln af tillfällighet och kan icke vara annat än ofullkomlig, fastän ett närmande till det bättre omisskänneligen visar sig; men ungdomens sedlighet, djupt rotad lili nationallynne! och befästad af religions-undervisningen, svnes ännu vara på en högre ståndpunkt, oaktadt det lättsinne man förebrår vår lid.
Bränviliels öfverflödiga bruk, som dock, efter mitt omdöme, icke tilltagit under sednare aren, är ännu den stötesten, som behöfver och efter möjligheten bör undanrödjas; men ehuru förfa
It bingarne emot delta missbruk icke kunna irånkännas den verkan, att lillbakahålla oordningar på offentliga ställen och vid allmänna sammankomster, torde det likväl vara tvifvelaktigt, om böjelsen att omättligt njuta af bränvin slår all utrota annorledes, än genom förbättrade undervisnings-anstalter för det uppväxande släglet, hvarigenom detta kan ingifvas begrepp om andra och ädlare njutningar.
Med okadt välstånd bland allmogen synes det öfverdådiga brännvinssupande! jemväl aftaga; varande, med afseende härpå, äfven ögonskenlig! att en reaktion i sederna börjat, hvilken, småningom fortgående, utan tvifvel skall mera bidraga lill utrotande af dryckenskaps-lasleu, än alla slags nykterhets- och måttlighets-föreningar.
Då man undantager
Dahlsland och isynnerhet dess sydligaste del, der allmogen ännu saknar händighet i slöjder, framvisa de flesta öfriga delar af Länet åtskilliga slag af slöjd färdighet, och stundom af verklig konstfärdighet, så alt slöjdvarors förfärdigande till afsalu på många ställen af landsbygden utgör en för orten vigtig binäring, oumbärlig såsom beståndsdel till folkslockens underhållande jemte det svagare jordbruket; och inträffar detta förhållande synnerligast uti häraderne omkring Borås och Ulricehamn, derifrån varornes afsättning befordras genom gårdfarihandel!!.
Inom dessa trakteV, hvarest mycken flit och idoghet råder, är ock välmågan mest allmän och träffas ej sällan verklig förmögenhet hos allmogen, fastän det ena och andra icke heller saknas uti Länets öfriga delar.
Den intill Norrige närmast gränsande delen af Dahlsland, som på svaga och ofruktbara hemman hyser talrik befolkning, utgör måhända skarpaste undanlaget från regeln, i syn - 7 nerliet sedan rörelsen med skogscffekter nu mera efter skogarnes altagande, icke så jemnt och tillräckligt som förr, fyller bristen i jordens afkastning; och folket kan bär således endast bestå vid det mest tarfiiga och sparsamma lefnadssätt.
Uti Westergöthland må äfven, jemte W edens och Bolleri ggds härader, som hafva sandig och bergbunden jordmån samt inskränktare binäringar, till undantagen räknas Gäseneds härad, såsom af naturen särdeles missgynnadt, då det i allmänhet har svag och ofruktbar jordmån, lider brist på skog oell är afsides beläget för trafik; men lefnadssättet är sparsamt och under sednare tider har i sistnämnde härad, likasom i de närgränsande "Wedens och Kullings, utvecklat sig en ny näringsgren, sorn mycket bidrager till invånarnes bestånd, nemligen odling af potatis och denna växts förvandlande till bränvin.
Arbetare vid jordbruket och öfriga näringar saknas icke uti någon del af Länet; men de betalas olika, efter tillgång och behof inom hvarje ort.
Dagsv crkslönerne variera således betydligt, t. ex. emellan 10 sk. 8 rst. och ‘24 sk.
Banko för karl-dagsverke samt 8 och 16 sk.
Banko för q vinns-dagsverke, sommartiden på egen kost: för öfrigt upplyser närlagda utdrag af markegångstaxorne, huru de i allmänhet varit stadgade. rjenstehjons löner, underkastade en jemförlig variation orlerne emellan, äro från 10 R:dr till 33j R:dr Banko årligen för en dräng och 4 till 13!
R:dr Banko årligen för en piga, förutan städja och vissa beklädnadspersedlar, som vanligen betingas jemte lönen och uppgå i värde till 10 ä 13!
R:dr för drängen och 6 ä 8 R:dr för pigan, hvarförutan husbonden merendels erlägger tjenstehjonets krono-utskvider.
Uti städerne förhåller sig både dagsverkares och tjenstelijons kontanta aflöning något högre, relalill till landsorten deromkring, dock öfversliger den sällan hvad bär ofvan är högst uppgifvet.
Men hvad som i denna fråga förtjenar särskildt, anmärkas, är den för jordbrukaren missgynnande omständighet, att dagsverks- och isynnerhet Ijenslelijonslönerna, något fallande i svaga eller missväxtår, stiga öfver vanligheten vid goda skördar, då ett ringare pris och trög afsättning på jordbrukets produkter ofta sii 11 a husbonden i förlägenhet om penningar att al börda sig denna utgift: botemedel mot denna olägenhet, som annars synes ligga i naturen af förhållanden emellan arbetaren och den honom behöfver, lärer lill någon elei endast kunna finnas uti antagandet af jordtorpare med bestämd arbetsskyldighet alla år; och della synes äfven allmogen hafva börjat inse, emedan 8 omtänksamma bönder, med större eller vidsträcktare hemmansdelar, nu mera än förr inrätta sig efter en sådan grundsats.
måste till en början skillnad göras emellan den besutne allmogen och obesutne folkklassen, med den sednare mena dt hemmansbrukare på alltför små lotter eller utan besutenhet, samt torpare, backstugusittare och inhyseshjon, med flera dylika.
Genom förut afgifna underdåniga berättelser är vordet upplyst och ådagalagd t, att tillgåugarne för folkmassans fysiska bestånd vunnit progressif förkofran eller, sorn vill säga detsamma, atL allmänna välmågan i sjelfva verket tilltagit.
Hvad nu särskildt angår den besutne allmogen, så finnes detta tilltagande hafva än vidare utvecklat sig under nu ifrågavarande qvinqvennium, såsom följd, bland annat, af jemn efterfrågan och förhöjda afsättningspriser på nästan alla jordbrukets alster; men i motsats härtill, och för någon del af samma orsaker, har den obesutna och vanligen medellösa folkklasen endast kunnat, stundom med knapp bergning, draga sig fram, utan alt förbättra sin ekonomiska ställning under loppet af detta qvinqvennium, hvilket äfven varit en naturlig följd deraf, att dagsverkslöner och annan arbetsförtjenst icke stigit i förhållande till iifsmediens ökade pris. §. 3.