Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hafver dragit de mägtiga under sig med sine kraft.
När han står, skall han icke viss vara uppå sitt lif.
Han gör sig sjelf en trygghet, der han sig uppå förlåter; dock se hans ögon uppå deras handel.
De äro en liten tid upphäfne; men de varda omintet, och undertryckte, och taga en ända såsom all ting; och såsom agnar på axen skola de afslagne varda.
Nu väl, ho vill straffa mig för lögn, och göra min ord om intet?
Är icke herrskap och fruktan när honom, hvilken frid gör ibland sina högsta?
Ho kan räkna hans krigsmän?
Och öfver hvem uppgår icke hans ljus?
Och huru kan en menniska rättfärdig varda för Gudi?
Eller huru kan ene qvinnos barn rent vara?
Si månen skin icke ännu, och stjernorna äro ännu icke rena för hans ögon;
Huru mycket mindre en menniska, den malen, och ens menniskos barn, den matken?
Hvem äst du biståndig?
Dem som ingen magt hafver?
Hjelper du honom, som ingen starkhet hafver i armenom?
Hvem gifver du råd?
Dem som intet vet?
Och du bär fram dina stora gerningar?
För hvem talar du?
Och inför hvem går anden ifrå dig?
De Reser ängslas under vattnen, och de som när dem bo.
Helvetet är bart för honom, och förderfvet hafver intet öfvertäckelse.
Han sträcker ut nordet på ingo, och hänger jordena uppå intet.
Vattnet samkar han i sina skyar, och skyarna remna icke derunder.
Han håller sin stol, och utbreder sin sky derföre.
Han hafver satt ett mål om vattnet, intilldess ljus och mörker blifver ändadt.
Himmelens stodar skälfva, och gifva sig för hans näpst.
För hans kraft varder hafvet hasteliga stormande, och för hans klokhet stillar sig hafsens höghet.
På himmelen varder det klart igenom hans väder, och hans hand drifver bort hvalfisken.
Si, alltså går det till med hans gerningar; men hvad besynnerligit hafve vi derutinnan hört?
Ho kan förstå hans magts dunder?
Och Job höll talet fram; hof upp sitt ordspråk, och sade:
Så sant som Gud lefver, den mig min rätt förvägrar, och den Allsmägtige, som mina själ bedröfvar; Så länge min ande i mig är, och andedrägten af Gudi i mino näso är; Mine läppar skola intet orätt tala, och min tunga skall intet bedrägeri för händer hafva.
Bort det ifrå mig, att jag skulle gifva eder rätt; intilldess min ände kommer, skall jag icke vika ifrå mine fromhet.
Ifrå mine rättfärdighet, som jag håller vill jag icke gå; mitt samvet gnager mig intet för alla mina lifsdagar.
Men min fiende varder funnen ogudaktig, och min motståndare orättvis.
Ty hvad är ens skrymtares hopp, att han så girig är; och Gud rycker dock hans själ bort?
Menar du, att Gud skall höra hans röst, när ångest kommer honom uppå?
Huru kan han hafva lust till den Allsmägtiga, och något åkalla honom?
Jag vill lära eder om Guds hand, och hvad för dem Allsmäktiga gäller, vill jag icke dölja.
Si, I hållen eder alle, att I ären vise; hvi gifven I då sådana onyttig ting före?
Detta är en ogudaktig menniskos lön när Gudi, och de tyranners arf, som de af dem Allsmägtiga få skola.
Om han får mång barn, så skola de höra svärdet till; och hans afföda skall icke af bröd mätt varda.
Hans återlefde skola i dödenom begrafne varda, och hans enkor skola intet gråta.
Om han samkar penningar tillhopa såsom stoft, och tillreder sig kläder såsom ler,
Så skall han väl tillredat; men den rättfärdige skall kläda sig deruti, och den oskyldige skall utskifta penningarna.
Han bygger sitt hus såsom en spindel, såsom en väktare gör sig ett skjul.
När den rike nedläggs, skall han intet få med sig; han skall upplåta sin ögon, och finna intet.
Honom skall öfverfalla förskräckelse såsom vatten; om nattena skall stormväder taga honom bort;
Östanväder skall föra honom bort, att han skall förgås; och oväder skall drifva honom af hans rum.
Detta skall han låta komma öfver honom, och skall intet skona honom; allt skall det gå honom ifrå hända.
Man skall klappa händer tillhopa öfver honom, och hvissla öfver honom, der han varit hafver.
Silfret hafver sin gång, och guldet sitt rum, der det verkas.
Jern tager man utaf jordene, och utaf stenar smälter man koppar.
På mörkret varder ju en tid ände, och finner ju någor på sistone det fördolda.
Det springer ut en sådana bäck, att de, som bo deromkring, icke kunna gå deröfver till fots; han varder menniskomen allt för djup, och flyter sin kos.
Man får ock eld nedan utu jordene; der dock ofvantill bröd växer.
Man finner saphir på somlig rum, och jordklimpar, der guld är uti.
Den stigen hafver ingen fogel kunnat, och intet gamsöga sett;
De stolta barn hafva icke trampat honom, och intet lejon gångit deruppå.
Bär man också handena på stenen, och grafver bergen omkull.
Man grafver bäcker utu hällebergen, och allt det kosteligit är, ser ögat.
Man förtager strömmom vattnet, och hafver fram i ljuset det derutinnan fördoldt är.
Huru vill man nu vishet finna, och hvar är rummet till förståndighet?
Ingen vet hvar hon ligger; och varder icke funnen i de lefvandes lande.
Afgrundet säger: Hon är icke i mig; och hafvet säger: När mig är hon icke.
Man kan icke gifva der penningar före, ej heller silfver uppväga, till att betala henne med.
Hon räknas icke vid Ophiriskt guld, eller vid kostelig onich och saphir;
Guld och diamant kan icke liknas dervid, ej heller kan hon tillbytas för gyldene klenodier.
Ramoth och Gabis aktar man intet; hon är högre aktad än perlor.
Topats af Ethiopien varder icke lika skattad emot henne, och det renaste guld gäller icke deremot.
Hvadan kommer då visheten?
Och hvar är rummet till förståndigheten?
Hon är fördold för allas lefvandes ögon, och öfverskyld för foglarna under himmelen.
Fördömelsen och döden säga: Vi hafve med vår öron hört hennes rykte.
Gud vet vägen dertill, och känner hennes rum.
Förty han ser jordenes ända, och skådar allt det under himmelen är;
Så att han gifver vädrena sina vigt, och vattnena sitt matt.
Då han satte regnena ett mål före, och tordönenom och ljungeldenom sin väg,
Då såg han henne, och räknade henne; tillredde henne, och fann henne; Och sade till menniskona: Si, Herrans fruktan är vishet; och fly det onda är förståndighet.
Och Job hof åter upp sitt ordspråk, och sade:
att jag vore såsom uti de förra månader, uti de dagar då Gud bevarade mig.
Då hans lykta sken öfver mitt hufvud, och jag i mörkrena gick vid hans ljus;
Såsom jag var i min ungdoms tid, då Guds hemlighet var öfver mina hyddo; Då den Allsmägtige ännu med mig var, och mine tjenare allt omkring mig; Då jag tvådde min väg uti smör, och hälleberget utgöt mig oljoflodar; Då jag utgick till stadsporten, och lät bereda mig mitt säte på gatone; Då mig ynglingar sågo, och undstungo sig, och de gamle uppstodo för mig; Då de öfverste igen vände att tala, och lade sina hand på sin mun; Då Förstarnas röst gömde sig undan, och deras tunga lådde vid deras gom.
Ty hvilkens öra mig hörde, den prisade mig saligan; och hvilkens öga mig såg, den vittnade om mig.
Förty jag halp den fattiga, som ropade, och den faderlösa, som ingen hjelpare hade.
Dens välsignelse, som förgås skulle, kom öfver mig; och jag tröstade enkones hjerta.
Rättfärdighet var min klädebonad, den iklädde jag såsom en kjortel; och min dom var min skrud.
Jag var dens blindas öga, och dens haltas fot.
Jag var de fattigas fader, och hvilken sak jag icke visste, den utfrågade jag.
Jag sönderslog dens orättfärdigas oxlatänder, och tog rofvet utu hans tänder.
Jag tänkte: Jag vill dö uti mitt näste, och göra mina dagar många såsom sand.
Min säd gick upp af vätsko, och dagg blef öfver min årsväxt.
Min härlighet förnyade sig för mig, och min båge förvandlade sig i mine hand.
De hörde mig, och tigde; och vaktade uppå mitt råd.
Efter min ord talade ingen mer, och mitt tal dröp på dem.
De vaktade på mig såsom på regn, och uppgapade med munnen såsom efter aftonregn.
Om jag log till dem, förläto de sig intet deruppå; och torde intet bedröfva mig.
När jag ville komma till deras handlingar, så måste jag sitta främst; och bodde såsom en Konung ibland krigsfolk, då jag hugsvalade dem som sorgfulle voro.
Nu le de att mig, som yngre äro än jag; hvilkas fäder jag icke ville vårdat sätta ibland mins hjords hundar;
Hvilkas förmågo jag för intet höll; de icke till ålders komma kunde; De som för hungers skull och bekymmer ensamme flydde in i öknena, nyliga förderfvade och elände vordne; De som nesslo uppryckte omkring buskarna, och enerötter var deras mat; Och då de dem uppryckte, fröjdades de deröfver såsom en tjuf.
Vid de stygga bäcker bodde de, uti jordkulor och bergskrefvor;
Emellan buskar ropade de, och ibland tistlar församlade de sig; De lösa och föraktada menniskors barn, de som ringast voro i landena.
Nu är jag deras strängaspel vorden, och måste vara deras nymäre.
De styggas vid mig, och draga sig långt ifrå mig; och spara icke att spotta för mitt ansigte.
Ty han hafver spänt mina seno, och hafver ödmjukat mig; och lagt ett betsel i munnen uppå mig.
På högra sidone, der jag grönskades, satte de sig upp emot mig; och stötte mina fötter bort, och gjorde en väg öfver mig, till att förderfva mig.
De hafva förspillt mina stigar; det var dem så lätt att göra mig skada, att de ingen hjelp behöfde dertill.
De äro inkomne såsom genom stora refvor, och äro utan ordan infallne;
Förskräckelse hafver vändt sig emot mig, och såsom ett väder förföljt mina frihet, och såsom en löpande sky mina helso.
Men nu utgjuter sig min själ öfver mig, och mine sorgedagar hafva fattat mig.
Om nattena varda min ben allestäds igenomborrad; och de, som mig jaga, läggar sig intet till att sofva.
Genom stora kraft varder jag margalunda klädd; och de begjorda mig dermed, såsom igenom min kjortels hufvudsmog.
Man hafver trampat mig i träck, och aktat mig lika emot stoft och asko.
Ropar jag till dig, så svarar du mig intet; går jag fram, så aktar du mig intet.
Du äst mig förvänd till en grufveligan, och drager ditt hat till mig med dine hands starkhet.
Du lyfter mig upp, och låter mig fara uppå vädrena, och försmälter mig krafteliga;
Ty jag vet, du öfverantvardar mig dödenom; der är det hus, som allom lefvandom förelagdt är.
Dock räcker han icke sina hand ut in i benhuset, och de varda ej ropande öfver sitt förderf.
Jag gret ju uti den hårda tiden, och min själ varkunnade sig öfver den fattiga.
Jag vänte det goda, och det onda kom; jag vänte ljuset, och mörkret kom.
Mina inelfvor sjuda, och hålla intet upp; mig är uppåkommen sorgetid.
Jag går bedröfvad, ändock jag på ingen vredgas; jag står upp i menighetene och ropar.
Jag är drakars broder, och strutsfoglars stallbroder.
Min hud öfver mig är svart vorden, och min ben är förtorkad af hetta.
Min harpa är vorden en klagan, och min pipa en gråt.
Jag hafver gjort ett förbund med min ögon, att jag intet skall sköta efter någon jungfru.
Men hvad gifver mig Gud till löna ofvan efter, och hvad arfvedel den Allsmägtige af höjdene?
Skulle icke heldre den orättfärdige hafva den vedermödona, och en ogerningsman sådana jämmer lida?
Ser han icke mina vägar, och räknar alla mina gånger?
Hafver jag vandrat i fåfängelighet, eller min fot skyndat sig till bedrägeri?
Man väge mig på en rätt våg, så skall Gud förnimma min fromhet.
Hafver min gång vikit utaf vägen, och mitt hjerta efterföljt min ögon, och något lådat vid mina händer,
Så låt mig så, och en annar äte det; och min ätt varde utrotad.
Hafver mitt hjerta låtit sig draga till qvinno, och hafver vaktat vid mins nästas dörr,
Så varde min hustru af enom androm skämd, och andre besofve henne; Ty det är en last och en missgerning för domarena.
Ty det vore en eld, som förtärer intill förderf, och all min tilldrägt utrotade.
Hafver jag föraktat, mins tjenares eller mine tjenarinnos rätt, då de med mig trätte?
Hvad ville jag göra, när Gud reser sig upp?
Och hvad ville jag svara, när han hemsöker?
Hafver ock icke han gjort honom, den mig i moderlifvet gjorde; och hafver ju så väl tillredt honom i lifvena?
Hafver jag dem torftigom förnekat hvad de begärde, och låtit enkones ögon försmäkta?
Hafver jag ätit min beta allena, att den faderlöse icke också hafver ätit deraf?
Ty ifrå minom ungdom hafver jag hållit mig såsom en fader, och allt ifrå mitt moderlif hafver jag gerna hugsvalat.
Hafver jag någon sett förgås, derföre att han icke hade kläder; och låtit den fattiga gå oskyldan?
Hafva icke hans sidor välsignat mig, då han af min lambs skinn värmad vardt?
Hafver jag låtit komma mina hand vid den faderlösa, ändock jag såg mig i portenom magt hafva,
Så falle mina skuldror ifrå mina axlar, och min arm gånge sönder ifrå läggenom.
Ty jag fruktade Gud såsom en olycko öfver mig, och kunde hans tunga icke bära.
Hafver jag satt guld till min tröst, och sagt till guldklimpen: Du äst mitt hopp?
Hafver jag gladt mig, att jag myckna ägodelar hade, och min hand allahanda förvärfvat hade?
Hafver jag sett på ljuset, då det klarliga sken, och på månan, då han i fyllo gick?
Hafver mitt hjerta hemliga låtit sig tälja i det sinnet, att min mun skulle kyssa mina hand?
Hvilket ock en missgerning är för domarena; förty dermed hade jag nekat Gud i höjdene.
Hafver jag gladt mig, när minom fiende gick illa, och upphäfvit mig, att olycka råkade uppå honom?
Ty jag lät min mun icke synda, så att han önskade hans själ ena banno.
Hafva icke de män i mine hyddo måst säga: Ack!
att vi icke måtte af hans kött mättade varda.
Ute måste den främmande icke blifva; utan dem vägfarande lät jag mina dörr upp.
Hafver jag såsom en menniska skylt mina skalkhet, att jag skulle hemliga fördölja min missgerning?
Hafver jag grufvat mig för stora hopen; eller hafver frändernas föraktelse mig förskräckt?
Jag blef stilla, och gick icke ut genom dörrena.
Ho gifver mig en förhörare, att den Allsmägtige må höra mitt begär?
Att någor måtte skrifva en bok om mine sak;
Så ville jag taga henne uppå mine axlar, och ombinda mig henne såsom en krono.
Jag ville förkunna talet på mina gånger, och såsom en Förste ville jag det frambära.
Om min jord ropar emot mig, och dess fårar alle tillika gråta;
Hafver jag dess frukt obetalad ätit, och gjort åkermännernas lefverne tungt; Så växe mig tistel för hvete, och törne för bjugg.
En ända hafva Jobs ord.
Då vände de tre män åter att svara Job; efter han höll sig rättfärdigan.
Men Elihu, Baracheels son, af Bus af Kams slägte, vardt vreder uppå Job, att han höll sina själ rättfärdigare än Gud.
Ock vardt han vred uppå de tre hans vänner, att de intet svar funno, och dock fördömde Job.
Ty Elihu hade bidt, så länge de hade talat med Job, efter de voro äldre än han.
Derföre, då, han såg, att intet svar var i de tre mäns mun, vardt han vred.
Och så svarade Elihu, Baracheels son, af Bus, och sade: Jag är ung, och I ären gamle, derföre hafver jag skytt, och fruktat bevisa min konst på eder.
Jag tänkte: Låt åren tala, och åldren bevisa vishet.
Men anden är i menniskone, och dens Allsmägtigas Ande gör henne förståndiga.
Mästarena äro icke de visaste, och de gamle förstå icke hvad rätt är.
Derföre vill jag ock tala; hör härtill, jag vill ock bevisa mina konst.
Si, jag hafver bidt, medan I talat hafven; jag hafver gifvit akt på edart förstånd, tilldess I hafven gjort en ända på edart tal.
Och jag hafver haft akt uppå eder, och si, ingen är ibland eder, som Job straffa, eller till hans ord svara kan.
I mågen tilläfventyrs säga: Vi hafve drabbat på vishetena, att Gud hafver bortkastat honom, och ingen annar.
Det talet gör mig icke fyllest; jag vill intet svara honom, efter som I taladen.
de uppgifvas, och kunna intet mer svara; de kunna intet mer tala.
Efter jag nu bidt hafver, och de kunna intet tala; förty de stå tyste, och svara intet mer;
Vill jag dock svara min part, och bevisa mina konst; Ty jag är så full med ordom, att min ande ängslas i minom buk.
Si, min buk är såsom must, dem tilltäppt är, hvilken ny fat sönderslår.
Jag måste tala, att jag må få andas; jag måste upplycka mina läppar och svara.
Jag vill på ingens person se, och ingo mennisko till vilja tala;
Förty jag vet icke, om jag så gjorde, om min skapare innan en kort tid mig borttagandes vorde.
Hör dock, Job, mitt tal, och gif akt på all min ord.
Si, jag låter min mun upp, och min tunga skall tala i minom mun;
Mitt hjerta skall tala rätt, och mine läppar skola säga ett rent förstånd.
Guds Ande hafver gjort mig, och dens Allsmägtigas Ande hafver gifvit mig lif.
Kan du, så svara mig; kom fram jemte mig.
Si, jag hörer Gudi till, såsom du säger, och utaf jord är jag också gjord.
Dock du torf icke förfäras för mig, och min hand skall icke vara dig för svår.
Du hafver talat för min öron; dins ords röst måste jag höra.
Jag är ren och utan all last, oskyldig, och hafver ingen synd.
Si, han hafver funnit en sak emot mig, derföre håller han mig för sin fienda;
Han hafver satt min fot i stocken, och förvarat alla mina vägar.
Si, rätt derutaf besluter jag emot dig, att du icke äst rättfärdig; ty Gud är mer än en menniska.
Hvi vill du träta med honom, att han icke gör dig räkenskap på allt det han gör?
Om Gud en gång något befaller, skall man då icke först se derefter, om det rätt är.
Uti synenes dröm om nattene, när sömnen faller uppå menniskorna, när de sofva på sängene;
Då öppnar han menniskors öra; och förskräcker dem, och näpser dem; På det han skall vända menniskona ifrån olycko, och förvara henne för öfvermod.
Han skonar hennes själ för förderf, och hans lif, att det icke skall falla i svärdet;
Och näpser honom med sveda uppå hans säng, och all hans ben mägteliga; Och far så med honom, att honom vämjes vid maten, och hans sjal icke hafver lust till att äta.
Hans kött försvinner, så att man intet ser det, och hans ben förkrossas, så att man icke gerna ser dem;
Att hans själ nalkas till förderf, och hans lif till de döda.
Om nu en Ängel, en af tusende, trädde fram för honom, till att förkunna menniskone Guds rättfärdighet;
Då skall han förbarma sig öfver honom, och säga: Han skall förlossad varda, att han icke skall fara neder i förderfvet; ty jag hafver funnit en försoning.
Hans kött komme sig till igen, såsom i ungdomen, och låt honom åter varda ung igen.
Han skall bedja Gud, den skall bevisa honom nåder; han skall se sitt ansigte med glädje, och skall vedergälla menniskone hennes rättfärdighet.
Han skall för menniskomen bekänna, och säga: Jag hafver syndat och illa gjort, och mig är ännu för litet skedt.
Han hafver förlossat mina själ, att hon icke skulle komma i förderf; utan mitt lif skulle få se ljuset.
Si, allt detta gör Gud två eller tre gångor med hvarjom och enom;
På det han skall hemta hans själ igen utu förderfvet; och upplyser honom med de lefvandes ljuse.
Gif akt häruppå, Job, och hör härtill, och tig, att jag må tala.
Men hafver du något att tala, så svara mig.
Säg, äst du rättfärdig; jag vill gerna hörat.
Hafver du ock intet, så hör mig, och tig; jag vill lära dig visdom.
Och Elihu svarade, och sade:
Hörer, I vise, mitt tal, och I förståndige, akter på mig; Ty örat pröfvar talet, och munnen smakar maten.
Låt oss utvälja en dom, att vi måge emellan oss känna hvad godt är.
Ty Job hafver sagt: Jag är rättfärdig, och Gud hafver förvägrat mig min rätt.
Jag måste ljuga, om jag än rätt hade; jag varder plågad af min skott, om jag än det intet förskyllat hade.
Ho är en sådana, som Job; som gabberi dricker såsom vatten,
Och går på vägenom med illgerningsmän, så att han vandrar med ogudaktiga män?
Ty han hafver sagt: Om än någor rätt färdig vore, så gäller han dock intet när Gudi.
Hörer mig, I vise män: Bort det, att Gud skulle vara ogudaktig, och den Allsmägtige orättvis;
Utan han lönar menniskone, efter som hon hafver förtjent; och drabbar uppå hvar och en efter hans gerningar.
Utan tvifvel, Gud fördömer ingen med orätt, och den Allsmägtige böjer icke rätten.
Ho hafver skickat det uppå jordene är, och ho hafver satt hela jordenes krets?
Om han det toge sig före, kunde han allas anda och lif till sig samla;
Allt kött vorde tillhopa förgåendes, och menniskan vorde åter till asko igen.
Hafver du förstånd, så hör detta, och gif akt på mins tals röst.
Skulle någon fördenskull tvinga rätten, att han hatar honom?
Och derföre att du stolt äst, skulle du fördenskull fördöma den rättfärdiga?
Skulle någor säga till Konungen: Du Belial?
och till Förstarna: I ogudaktige?
Den dock icke ser på Förstarnas person, och känner icke mer den härliga än den fattiga; förty de äro alle hans handaverk.
Med hast måste menniskorna dö, och om midnattstid förskräckas och förgås; de mägtige varda kraftlöse borttagne.
Ty hans ögon se uppå hvars och ens vägar, och han skådar alla deras gånger.
Intet mörker eller skygd är, att ogerningsmän måga sig der fördölja;
Ty det varder ingom tillstadt, att han kommer med Gud till rätta.
Han förgör många stolta, som icke stå till att räkna; och sätter andra i deras stad;
Derföre, att han känner deras gerningar; och omstörter dem om nattena, att de skola sönderkrossade varda.
Han kastar de ogudaktiga uti en hop, der man gerna ser det;
Derföre, att de icke hafva följt honom efter, och förstodo ingen af hans vägar; Att de fattigas rop skulle komma inför honom, och han dens eländas rop höra måtte.
Om han frid gifver, ho vill fördöma?
Och om han förskyler anletet, ho vill se uppå honom ibland folken och menniskorna?
Så låter han nu en skrymtare regera, till att plåga folket.
För Guds skull vill jag lida talet, och icke förmenat.
Hafver jag icke drabbat rätt, lär du mig bättre; hafver jag orätt handlat, vill jag icke göra så mer.
Man vänter nu svar af dig; ty du förkastar all ting, och du hafver begynt det, och icke jag.
Vetst du nu något, så tala.
Visa män låter jag väl tala, och en vis man hörer mig.
Men Job talar ovisliga, och hans ord äro icke vis.
Min Fader, låt Job försökt varda allt intill ändan, derföre att han vänder sig till orättfärdiga menniskor.
Han hafver utöfver sina synd ännu dertill hädat; derföre låt honom inför oss slagen varda; och träte sedan med sinom ordom inför Gud.
Håller du det för rätt, att du säger: Jag är rättvisare än Gud?
Ty du säger: Ho blifver något räknad för dig?
Hvad hjelper det, om jag håller mig ifrå synd?
Jag vill svara dig med ordom, och dinom vännom med dig.
Se upp till himmelen, och skåda; och se uppå skyarna, att de äro dig för höge.
Om du syndar, hvad kan du skaffa emot honom?
Och om din ondska är stor, hvad kan du göra honom?
Och om du äst rättfärdig, hvad kan du gifva honom, eller hvad kan han taga af dina händer?
Ene mennisko, såsom du äst, må din ondska något göra, och ene menniskos barne din rättfärdighet.
De samme måga ropa, när dem mycket öfvervåld sker, och ropa öfver de väldigas arm;
De der intet säga: Hvar är Gud, min skapare, som sånger gör om nattena; Den oss gör lärdare än djuren på jordene, och visare än foglarna under himmelen?
Men de skola der ock ropa öfver de ondas högmod, och han skall intet höra dem;
Ty Gud hörer icke fåfängelighetena, och den Allsmägtige ser der intet till.
Nu säger du; Du ser honom intet; men en dom är för honom, allenast förbida honom.
Om hans vrede icke så hastigt hemsöker, och intet sköter, att der så många laster äro,
Derföre hafver Job fåfängt öppnat sin mun; och gifver onyttig ord före med oförnuft.
Elihu talade ytterligare, och sade:
Töfva ännu litet, jag vill visa dig det; ty jag hafver ännu på Guds vägnar något säga.
Jag vill hemta mitt förstånd fjerranefter, och bevisa, att min skapare är rättvis.
Mitt tal skall utan tvifvel intet falskt vara; mitt förstånd skall utan fel vara för dig.
Si, Gud förkastar icke de mägtiga; ty han är ock mägtig af hjertans kraft.
Den ogudaktiga bevarar han icke; utan hjelper den arma till rätta.
Han vänder icke sin ögon ifrå den rättfärdiga; och Konungarna låter han sitta på stolenom i evig tid, att de höge blifva.
Och om fångar ligga i bojor, och bundne med tåg jämmerliga,
Så gifver han dem tillkänna hvad de gjort hafva; och deras odygd, att de hafva brukat våld; Och öppnar dem örat till tuktan, och säger dem, att de skola omvända sig ifrå det orätt är.
Om de höra och tjena honom, så skola de i godom dagom gamle varda, och lefva med lust.
Höra de icke, så skola de falla för svärd, och förgås förr än de varda det varse.
De skrymtare, när vreden kommer uppå dem, ropa de intet, när de fångne ligga;
Så skall deras själ dö med qval, och deras lif ibland bolare.
Men den arma skall han, hjelpa utu hans armod, och öppnar dem arma örat i bedröfvelsen.
Han skall taga dig utur ångestens vida mun, den ingen botten hafver, och ditt bord skall hafva ro, uppfyldt med allt godt.
Men du gör de ogudaktigas sak godan, så att deras sak och rätt blifver behållen.
Se till, om icke otålighet hafver rört dig i qvalena; eller stora gåfvor icke hafva böjt dig.
Menar du, att din väldighet skall bestå kunna utan bedröfvelse; eller eljest någon starkhet eller förmåga?