Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tarfvas god man lör sterbhusdelegare, sorn är frånvarande eller eljest urståndsatt att sin rätt bevaka, eller förmyndare för omyndig, och går bouppteckningstid till ända, innan Rätten derom förordna kan ; då ege ock domaren tillsätta ombud, att å den frånvarandes eller omyndiges vägnar bouppteckningen bevista; och meddele det sedan Rätten, som god man eller förmyndare förordnar. (§ förut antagen utom i den kursiverade dejen.) 8 §.
I bouppteckning skola alla arfvingars namn och vistelseort, så ock omyndigas ålder införas; och varde sedan upptecknadt allt hvad till boet hörer, löst och fast, *) Lagberedningens ord': “död mans bo“ sjrnas böra utbytas mot sterbhus eller aflidna?
bpj till undvikande af tvetydighet. **) Enligt t. ex. 15 kap. 5 § Ä.B. eller oek eljest. 244 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
,JVs 119. med skäligt värde derå: hem följd *), der sådan åt arfvinge gifven ar: fordringar hos arfvingar eller andra: skrifter och handlingar, de der gifva upplysning öm boet eller eljest af vigt äro: och slutligen boets gäld.
Hvad som påstås höra efterlefvande make enskildt till, skall särskildt antecknas, med värde derå.
Ilar emellan makar boskilnad till den enas död fortfarit, och har efterlefvande make egendom under särskild förvaltning; varde ock till bouppteckning uppgifven. 10 §.
Af bouppteckning skola två exemplar upprättas och af bouppteckningsman och deni, som honom biträdt, underskrifva?; teckne ock den, sorn boet uppgifvit, å båda exemplaren edlig förpligtelse, att ej något af egendomen, eller af boets gäld, med hans vilja och vetskap, blifvit doldt eller utelemnadt.
Fordrar sedan sterbhusdelegare eller annan rättsegande i boet, att uppgiften genom edgång sannas må; då skall ■det ske. 13 §.
Sedan bouppteckning slutad är, skola sterbhusdelegare i stad inom fjorton dagar, Och å landet sist å den allmänna rättegångsdag, sorn näst efter en månad infaller, ingifva båda exemplaren öppna till rätten i den ort, der den döda sitt hemvist hade ; och varde i protokollet anmärkt att de till rätten inkommit.
Ena exemplaret skall bland Rättens handlingar förvaras, och det andra till sterbhusdelegarne återställas, med bevis derå, att det ingifvet varit. 14 §.
Ej må det sedan öppnas der ej Rätten finner för sig nödvändigt att upplysning deraf söka, eller sådan upplysning äskås af annan, hvars rätt derå beror: öppnas i detta fall bouppteckning; varde den, då upplysningen inhemtad är genast åter förseglad. 15 §.
Om sådan särskild uppteckning skall anmärkning göras i bouppteckningen å den ort, der den döda sitt hemvist hade; och anses förty denna hufvudbouppteckning ej slutad förr än de särskilda uppteckningarna hållna äro.
Då hufvudbouppteckningen till
Rätten ingifves efter hvad i 13 § stadgadt är, skola de särskilda uppteckningarna tillika aflemnas./ 16 g. Ej må Rätten i pröfning af boupptecknings beskaffenhet ingå, utan att klander derå göras af sterbhusdelegare eller annan rättsegande i boet. 17
Ar bouppteckning ej hållen inom tid. som i 2 eller 3 § sägs, och finnes den, sorn boet i vård häfver, dertill vållande; vare han skyldig att gälda den skada, soni af försummelsen kom. 18 £. Finner Rätten att i något bo uppteckning fördröjes; foge då anstalt att boet upptecknadt varder.
Dröja sterbhusdelegare att bouppteckning, inom rätt tid sedan den förrättad var, ingifva; hålle Rätten deni ock dertill. 19 g. Egendom, som ostridigt hörer annan till, så ock allmänna verks eller en skilda personers handlingar skola från boet emot bevis, utlemnas till den, sorn eger att sådant fordra. *)
Det af lagberedningen här begagnade ordet “hemgift11 utbytes mot “hemfölid11, hvilket förekommer i 16 kap. G.B. ' Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\@ 120. 245 20 g.
Förfares egendom eller tager skada, genom vållande eller försummelse af den, ä hvilken boets vård ligger; gälde denne allt åter.
För att håfva den möjliga obenägenhet mot den nu föreslagna lagförändringen, hvilken ännu kan foretin nas och härflyta af betänkligheten, att magistrat,spersoner eller drätselverk skulle, såsom en följd af reformen, komina att gå miste om de lönesportler och intrader, som boupptecknings-och arskiftesprocenterna nu inbringa, får jag, till betryggande af deras väl befogade rätt i detta hänseende, hvarigenom till och med alla sken-skäl för denna lagreforms afslående undanrödja», slutligen föreslå följande.
(>[vergungsstnd(jandr.
Denna förändring inträder icke i full kraft och allmän tillämpning inom de särskilda stadskommunerna förrän deras skattskyldige innevånare genom laga kraft vunnet beslut bestämt den ersättning till nuvarande inagistratspersoner eller det vederlag till städernas drätselverk, hvarest dessa sednare nu uppbära eller komma att uppbära dessa sterbhusprocenter, med hvilka ersättningar vederbörande åtnöja*; och böra öfverenskommelser härom vara träffade inom 1864 års slut.
Om remiss häraf till Hoglofligä Lag-Utskottet anhålles vördsamligen.
J. SundvalUcm, J\9 120.
Af Herr Dil zillJfCl'! ttied [örning till vissn förändrnde föreskrifter i [rugn om allmnnnn bevil/ningens utgörande.
Bevillnings-stadga ger anledning till följande anmärkningar, mestadels afseende de föreskrifter deri, sorn för hufvudstaden skola tillämpas: jemlikt 25 §, mom. b. t>:o skall för hvarje år af vederbörande
Tullkammare lemnäs summarisk uppgift å hvarje handlandes export och import af varor till slag och myckenhet, men då en sådan uppgift, som naturligtvis icke kan utgöra någon säker ledning för omdömet, huruvida den person, hvars rörelse det skulle vara ändamålet med denna uppgift att kontrollera, deraf haft vinst eller förlust, dessutom icke kunnat vara tillgänglig för de flera Bevillningsberedningar och Taxerings-kommittéer, hvilka samtidigt måst vara i verksamhet och den beräknade fördelen af detta vidlyftiga och mödosamma arbete alltså icke medfört motsvarande gagn, vill det synas, som skulle ifrågavarande uppgift kunna helt och hållet undvaras, 246 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV? 120:
Föreskriften uti 36 §, att Beredningarnas sammanträden skola hallas inom taxeringsdistriktet, lämpar sig icke för hufvudstaden, i anseende till det ständigt återkommande behofvet, att rådfråga dels sådana för taxeringen nödvändiga uppgifter och andra handlingar, som äro gemensamma för hela staden och ej kunna upprättas för hvarje distrikt särskildt, dels ock mantals- och taxeringslängderna för de andra distrikterna.
Att dagligen flytta dessa digra längder fram och åter, är dessutom i och för sig icke något litet besvär och tänker man vidare på oläinpligheten af uppbördsmännens frånvaro under en längre tid från deras af allmänheten ständigt besökta tjensterum, sa visar sig af allt detta, huru otjenligt det är, att hålla beredningarna i andra lokaler, än så nära intill hvarandra och intill Uppbörds-kontoreu, som görligt är.
Det i 43 § förekommande bemyndigande för Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande att bestämma, huruvida en större stad skall fördelas i flera taxeringsdistrikter eller, enligt det allmänna stadgandet, utgöra ett enda sådant distrikt, kan i sjelfva verket icke gälla Stockholm, der åtminstone sex taxeringsdistrikter ovilkorligt måste finnas, ora annars föreskrifterna i §§ 60 och 6,2 om Pröfnings-koinmittés tillsättning skola iakttagas.
Då nu jemnlikhet i beskattningen alltid. är' ett vilkor för , dess rättvisa, och, hvad bevill— ningen angår, så mycket angelägnare att söka åstadkomma i hufvudstaden, som aldra-, största delen af de betydliga kommunal-skatterna der efter en gemensam beräkningsgrund, utgår i förhållande till bevillningen; men en sådan jemnlikhet icke kan tillvägabringas, der flera af hvarandra oberoende Taxerings-kommittéer skola utöfva beskattningsrätten och Pröfnings-kommittéen omöjligen kan medhinna, att sträcka sin verksamhet utöfver pröfniugen af anförda besvär, så faller genast i ögonen, huru nödvändigt det är, att för hufvudstaden hafva blott en Taxerings-kommitté.
Såsom erfarenheten redan nu visat, hafva med afseende på taxeringen för inkomst af kapital eller arbete, i fråga hvarom den subjektiva öfvertygelsen hos Taxeringsmännen nästan uteslutande bestämmer besluten, en del Taxerings-kommittéer följt den åsigten att de uppskattade inkomsterna borde hållas så höga som möjligt, under det att andra Kommittéer handlat efter mildare grundsatser.
För att bringa dessa till mera enhet, vore otvifvelaktigt bäst om Stockholm finge en enda gemensam Taxerings-kommitté.
Denna kunde då arbeta på afdelningar, men taxeringsbeloppen icke bestämmas annorlunda än efter öfverläggning, hvari alla afdelningarna borde deltaga.
Om det nu brukliga valsättet, det oaktadt, bibehölles, hvilket uti 46 § borde särskildt utmärkas, så rubbades härigenom icke hvad i 62 § stadgas om föreslående och utseende af ledamöter i Pröfnings-kommitté.
Föreskriften i slutet af 44 §, att Ilandels-kollegium föreslår tiden för Taxeringskommittéernas sammanträden, är icke nog omfattande.
Den borde derföre utbytas mot det allmänna stadgande, att för Stockholms stad Ilandels-kollegium fullgör de Magistraterne i öfriga städer åliggande skyldigheter.
I 47 §, mom. 3, bestämmes ej hvilken myndighet har att pröfva, huruvida anmäldt förfall må anses lagligt eller icke.
Bestämmelse härom borde icke i Förordningen saknas.
Orden i 61 §, »under September och Oktober» borå för Stockholms stad, hvarest, debetsedlarne skola utfärdas innan Pröfnings-kommittéen sammanträder, utbytas mot Olden: »Oktober och November».
Stadgandet i 64 §, om tid för ändrings sökande i Taxerings-kommittés beslut, är icke lämpligt å Svenska Diplomater och Konsuler i utlandet, hvilka vistas å långt aflägse, orter och derföre icke nog tidigt kunna erhålla kännedom om flem påförd beskattning, för att, om så fordras, hinna inkomma till Pröfnings-kommittéen med, sina besvär öfver Taxerings-kommittéens beslut.
För att bereda nämnde personer möjlighet att få en felaktig taxering rättad, stadgades genom Kongl. Brefvet den 14 April 1837, att be - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 120. 24? svar i dylika mål finge anföras hos Öfverståthållare-embetet inom 2:ne månäder efter det debetsedlarne genom Herr Statsministerns för' Utrikes Ärendena försorg kommit vederbörande tillhanda.
Men då denna föreskrift lärer få anses genom nu gällande Bevillningsförordning vara uppliäfd, vore det måhända lämpligt att, till undanrödjande af all tvekan i afseende härå, berörda föreskrift upplifvades, hvilket numera så till vida är mindre betänkligt än förr, som, enligt sednaste mantalsskrifnings-förordning af den 20 Juli 1861, förstnämnde personer skola mantalsskrifväs i hufvudstaden och St.
Nicolai församling.
Med anledning af föreskriften i 80 §, mom. 1, kan med skäl frågas, om alla der uppräknade personer, Krono-ombud, Berednings- eller Kommitté-ledamöter eller andra behörige personer äro pligtige att gemensamt eller hvar för sig uppträda såsom åklagare i fråga om tillämpning af bötesansvar för uraktlåtet fullgörande af de i Bevillningsstadgan meddelade föreskrifter?
Får den ene lita på den andre, lärer i de flesta fall en sådan anmälan helt och hållet uteblifva.
Rättelse häri torde böra ske och särskildt orden: »andra behörige personer», såsom föga upplysande, om de icke kunna alldeles uteslutas, utbytas emot andra mera bestämmande såsom t. ex. allmän åklagare.
I 15 § af Instruktionen för Taxeringsförrättningarna stadgas, att bevillning för rörelse skall påföras, såvida rörelseidkaren icke före den 1 Maj, det år taxeringen förrättas, med yrket upphört och »sådant vederbörligen anmält.»
Ätt denna anmälan skall ske hos den myndighet, som utfärdat tillstånd att idka det ifrågavarande yrket, är väl här meningen, men borde för undvikande af all tvetydighet närmare utmärkas, än som med ordet »vederbörligen» velat antydas.
Den i 20 § förekommande beräkning af skattskyldigs Ifefnadsköstnad i förhållande till den hyra lian betalar är, med de nu i hufvudstaden så ytterligt uppdrifna hyrorna, alldeles för hög.
Familjer, som befinna sig i de mest anspråkslösa lefnadsvilkor, nödgas ofta betala för de lägenheter de bebo från JOO till 500 R:dr, för att icke tala om så dana- i de förnämligare stadsdelarne, hvarest rummet ofta betalas med 200 R:dr och derutöfver.
Att nu i förhållande till dessa hyresbelopp beräkna den skattskyldiges inkomst från 900 R:dr till och med 2,000 R:dr, är att räkna alltför obilligt med de obemedlade.
Dessa betungas öfver höfvan, under det att den förmögne, som väl betalar högre hyra, men i förhållande till den bättre bostad han innehar, på långt när icke så mycket, som fordras för de smärre och i alla afseenden sämre lokalerna, hvarå, såsom mest eftersökta, priset äfveii är mest uppjagadt, slipper jemförelsevis lätt undan.
Innevarande års taxeringar lemna härpå de mångfaldigaste bevis.
De som förut hade debetsedlar å 3—4 R dr häfva nu fått dem ökade till 30— 50 R:dr, medan de, som förr betalte dessa belopp, nu taxerats till ungefär detsamma, som då.
Lika kändt som detta förhållande är ock, att tarfiigare familjer med sinne för ordning och hemtrefnad, ofta nödgas gifva mera i hyra än tillgångarna annars skulle medgifva, blott för att bo nå gorlunda bra, underkastande sig i stället de mest kännbara försakelser och derigenom inbesparande hvad som öfverbetalas i hyra.
Att genom öfverdrifven beskattning tvinga sådane inennixkor, måhända de sträfsammaste i hvarje samhälle, till ytterligare inskränkningar vore hardt, ja, grymt..
Det vore att förtrycka en lyckligtvis ännu ganska talrik medborgareklass, hvaraf man icke kan få för många, och således äfven statsekonomiskt oklokt.
Om man icke vill taxera, enkom för att fa sä mycket mera att afkorta, bör derföre endast blifva, fråga om att taga bevillning af verklig inkomst, ej af den, som blott i inbillningen finnes till.
Häraf visar sig då tillfyllest nödvändigheten af att på lämpligt sätt minska de nu stadgade proportionerna emellan hyra och lefiiadskostnad, sa att t. ex., der den förra icke uppgår till 300
R:dr, den ej må tagas till grund för be - 248 Motioner i Borgare-Ståndet 1862; ,J\d' 121; räkning af den sednare och hyra till belopp af 300 R:dr till och med 500 R:dr endast tyrdubblas, i stället för att såsom nu, femdubblas vid uppskattning af lefnadskostnad.
Med yrkande af rättelser och jemkningar i de §§ af Bevillnings-stadgan och Instruktionen för Taxeriugsförrättningarna, jag härofyau uppräknat och i den syftning jag nu särskildt lör hvarje § angifvit, anhåller jag vördsamt om remiss härå till Högioli. Bevillnings-Utskottet.
Roberl Ditzinger.
JVs' i SI.
Af Herr DifziHS?CF!
Angående upphörande af expeditionslösen för kontrakt eller prolokollsuldrag om leveranser för Kronans räkning.
Jemlikt Kongl. Förordningen om expeditionslösen af den 20 November 1855 skall för kontrakt angående leverans lill Kronan dylik lösen utgå med 1 R:dr 50 öre, då kontraktet utfärdas af Embetsmyndighet, klassificerad under den i samma Förordning upptagne första afdelningen, samt med 4 Riksdaler Riksmynt, då det expedieras från myndighet, tillhörande andra afdelningen, hvarvid dock. enligt 20 § i Kongl.
Reglementet om kronoauktioner för landt- och sjöförsvaret af den 20 December 1825, undantag eger rum vid »mindre leveranser» och sådauc, som genast kunna fullgöras, hvarom bör meddelas endast protokollsutdrag, sorn löses vid första afdelningen nied 75 öre och vid den andra med 1 R-.dr 50 öre; och lärer gällande praxis vara, att såsom mindre leveranser anses sådane, som till värdet ej öfverstiga 25 R:dr Banko eller 37 R:dr 50 öre Riksmynt.
Till följd af första momentet i Kongl. Circuläret den 9 November 1860 (under •At. 49 i Författningssamlingen) lärer denna lösen numera i de aldraflesta fall ingå till Kronans kassa; men då icke något giltigt skäl synes kunna åberopas till stöd derför att, såsom här är förhållandet, vid ett emellan två kontrahenter uppgjordt aftal, den ene skall till den andre erlägga en viss afgift för erhållande af bevis om hvad dem emellan aftalats, samt då åläggandet för leverantören, att lösa kontrakt ej allenast i många fall tillskyndar honom ett ganska kännbart afdrag å den påräknade betalningen för det, sorn lemnäs, utan ock för vederbörande tjenstemän föranleder onödigt besvär med uppbörd och redovisning af ifrågavarande lösen, anser jag densamma böra upphöra och detta desto heldre, som
Kronan ej kan anses åtnjuta någon pekuniär fördel af lösen för leveranskontrakter, enär hvarje leverantör, sorn eger kännedom om en dylik lösen antagligen beräknar ett i förhållande dertill högre pris; och får alltså jag härmedelst hemställa: att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet toresia att all expeditionslösen för kontrakt eller protokollsutdragen om leveranser för kronans - Motioner i Borgare-Ståndet 1862* 122.
249 nans räkning må komma att upphöra, eller åtminstone lösen för sådane handlingar icke må komma att vidare utgå i de fall, då den, enligt gällande föreskrifter, skall till Kongl. Majit och Kronan redovisas.
Robert Ditzinger. JW 122.
Af Herr Stil äffi Angående särskildt anslag till anläggning eller förbättring af vägar i de fyra nordligaste länen i riket samt till vägundersökningar derstädes.
Uti de norra länen, som i allmänhet äro ytterst fattige på nödiga kommunikationer, och hvarest de redan af ålder befintliga vägar äro besvärade med en mängd backar, som göra deras befarande svårt och mödosamt, är inrättandet af nya vägar, äfvensom omläggningen af gamla sådana, beggedera af högsta vigt för landets välstånd och trefnad.
Då nu, så till sägandes, endast hufvudvägar i norra länen, allt hitintills anlagts och dessa åtfölja kusten samt de större vattendragen — dessa sednare i rigtning från vester åt öster — alstrar allt sådant den påföljd, att, i saknad af sammanbindningsvägar mellan särskilda ådalar och särskilda socknar, vägen emellan sådana för de resande, hvilka icke vilja eller kunna begagna utvägen att till fots vandra så kallade fjellvägar, ofta från den ena trakten till den andra, blir fyra å fem gånger så lång, sorn den kunde och borde vara, om de tillfällen till kommunikationer begagnades, som naturen anvisat.
Så t. ex. har den, som vill från Fjällsjö socken resa till Junsele intill den förra gränsande socken, sexton mil, i stället för tre, ifrån Ramsele socken till Hammerdahls tillgränsande socken, trettiotvå mil, i stället för sex mil, från Botheå kyrka till Sidensjö kyrka tio mil, i stället för fyra, mångfaldiga andra exempel att förtiga, hvilka nästan öfverallt förete sig, till stöd för påståendet; och får, som exempel på backar, hvilka kunna, fastän med kostnad, kringgås, jag nämna Krångebackarne, Oringen, Ödsbacken, Lidensbackarna, Ertricksbackarna, samt-flera andra.
Att ett sådant kommunikationernas outvecklade och dåliga skick skall i högsta måtto ofördelaktigt inverka på de norra orternas rörelse, är gifvet, liksom jemväl att ett slikt missförhållande fordrar bot.
Tryggt vågar jag också påstå, att ingen ort kan vara tacksammare för hvad i kommunikativt hänseende offras, än Norrland, ty vägar äro medlet till odling, och, uppodladt, eller i full utveckling, skall Norrland lemna resultater, dem kanske ingen utom den, som genom direkt beröring känner orten, kan föreställa sig.
Brot. 1862—1SG3. 11 Sami. 3 Afd. 32 250 Motioner i "Borgare-Ståndet 1862.
J\fS 122.
Dessa omständigheter tog jag mig friheten redan vid förra riksdagen till Rikets Ständers behjertande framlägga, med den lyckliga påföljd, att Rikets Ständer anslogo en särskild summa af 150,000 Riksdaler att under nu fortlöpande statsregleringsperiod utgå till väganläggningar och vägförbättringar i de fyra norra länen, förutom den andel i allmänna anslaget, som dessa län kunde tillkomma.
Ett stort steg var härigenom taget i det billigheten af de norra länens anspråk på lättade kommunikationer sålunda erkändes; men anslagets belopp är dock så ringa att för hvar och en, som känner förhållandet jemte rikedomen af de resurser, som i brist på kommunikationer ligga utan all tillgodogörelse, den smärtsamma visshet skall ega rum, att om icke kraftigare åtgärder vidtagas, dessa vigtiga orter komma att till skada för fäderneslandet och dess utveckling ännu i många decennier ligga i dvala.
Att anslaget för ifrågavarande ändamål bör minst tredubblas, om någon verklig nytta derigenom skall uppkomma, är utom all fråga, och jag skall inför vederbörande Utskott framlägga handlingar, som belysa och bestyrka detta förhållande.
Många bevis torde dock vara öfverfiödiga, då man betänker att det nuvarande särskilda anslaget, fördeladt på fyra län, gör årligen för hvartdera länet endast 12,500 Riksdaler Riksmynt.
Innerligt och utan all känsla af afund glädja sig
Norrlands innebyggare åt de södra orternas utomordentliga utveckling i kommunikativt hänseende.
Sjelfve hafva de väl endast en aflägsnare fördel deraf, men allt, som länder ett älskadt fosterland till ära måste också glädja dess söner och blifva dem kärt, ja kanske än kärare derigenom, att de med kännbara uppoffringar till det goda ändamålet bidragit, men de hoppas derjemte att äfven sjelfve få en gång se de egna hemlanden gjorda till föremål för det allmännas omtanka, ja, för de stora sträfvandena till gemensam och välsignelsebärande utveckling.
På grund af det nu anförda föreslår jag derföre att Rikets Ständer måtte benäget till anläggande af nya och förbättrande af redan befintliga landsvägar tillägga de fyra norra länen ett särskildt af allmänna anslaget oberoende anslag af 150,000 Riksdaler Riksmynt årligen under nästa statsregleringsperiod; hvarjemte jag särskildt vågar föreslå det stadgande, att af det nu begärda anslaget måtte särskildt för hvardera länet beräknas en summa af 4000 Riksdaler Riksmynt årligen till verkställande af vägundersökniugar.
Pehr Staaff. Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\f 123. 251 123. i Af Herr Staaff:
Om inrättande af och löneanslag för en ny lektorstjenst vid högre element arlår överhet i Hernösand.
Härmed vågar jag påkalla benägen uppmärksamhet på nedanstående framställning, åsyftande afhjelpandet af en länge insedd brist och olägenhet i afseende på undervisningen vid Hernösands högre elementarläroverk uti ett läroämne, som enligt gällande nådiga Läroverksstadga har sig den vigt tilldelad, att ett längre fortfarande af nu varande förhållafiden ovilkorligen synes komma att lända läroverket till stort mehn.
Den första särskilda lärare i främmande lefvande språk, som, enligt då gällande författningar, vid detta läroverk varit anställd, afgick, efter sökt och erhållet afsked, från tjensten vid början af laseåret 1854—1855 och en ny efterträdare åt honom erhölls först efter vid pass 8 månaders ledighet i Maj 1855.
Efter att något öfver 2 år hafva innehaft tjensten, begärde och erhöll denne i Augusti 1857 afsked från densamma och nu kunde först efter hela 2 år, eller i Juli 1859, en ny ordinarie innehafvare af tjensten erhållas, hvilken då utnämndes till adjunkt vid läroverket med undervisningsskyldighet i främmande lefvande språk.
Men efter åter ett är, eller i Augusti 1860, hade denna sistnämnde sökt och erhållit befordran till lektor vid
Umeå läroverk, hvarefter en efterträdare erhölls i Januari 1861, men hvilken åter efter ett år, eller i sistlidne Januari månad lemnade tjensten, dock icke, såsom den förre, till följd af erhållen befordran, utan endast genom erhållen transport till enahanda läropiats vid Östersunds läroverk, men der lektor i samma ämne fanns.
Och har sedermera tjensten 2:ne gånger varit ledig förklarad till ansökning, utan att någon sökande sig dertill anmält.
Att nu under den korta tidsrymden af vid pass 8 år, hvarunder ofvanberörda tilldragelser egt rum, denna vigtiga och vid detta läroverk i sitt slag enda tjenst ej blott 3 gånger ombytt innehafvare utan under nära hälften af samma tid stått alldeles otillsatt och måst af vikarier skötas, är något, som i sig sjelft tillräckligt vittnar om att det eller de läroämnen, som af denne tjensteinnehafvare skola uppehållas, måst åtminstone lida af de täta ombytena och den deraf följande osäkerheten i afseende på undervisningens jemna fortgång.
Men ännu svårare .visar sig förhållandet, då i betraktande tages, hvad erfarenheten under denna tid ådagalagt, eller huru svårigheten att erhålla de mestadels för hvarje termin ombytta vikarier.ne varit till den grad stor, att läroverksstyrelsen ofta måst dertill taga den förstkommande, utan att om hans erforderliga duglighet för tjenstens hjelpliga skötande ega på förhand andra vitsord än hans egen uppgift.