Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är förnämligast med anledning al den, som mig synes i hög grad skadliga åtgärd, att första examen — den theoretiska, motsvarande medicine-kandidatexamen — blifvit från Institutet borttagen, som jag gjort denna framställning, och det är hufvudsakligen deruti, som jag ville uppmana Rikets Ständer att söka skaffa rättelse.
Man torde kanske anmärka, att
Institutet i stället för denna förlust gjort en vinst deruti, att de af detsamma examinerade licentiater få samma rättigheter, som fakulteternas.
Vinsten är i så fall ganska dyrköpt, då den endast erhållits genom läroverkets stympande, hvaremot den synes hafva bordt vara en enkel gärd af rättvisa, — en rättvisa, som Rikets Ständer redan längesedan både framhållit och påyrkat.
Denna vinst är dessutom ganska problematisk, ty dels är det en gammal erfarenhet, att vid det läroverk man börjat sina examina, der fortsätter och afslutar man dem i de aldrallesta fall, och alla läkare skola nu mera allägga sin första medicinska examen vid fakulteterna; dels torde licentiat-pröfningen vid Institutet med dess större lärare-antal blifva fullständigare, och derigenom svårare, än vid fakulteterna, hvilket möjligen blir en anledning lör lärjungar att icke vid förstnämnda läroverk aflägga denna examen.
Sedan den Kongl Stadgan trädde i verket har också ingen vid Institutet atlagt licentiat-examen.
Dessutom vinnes doktors-graden ensamt vid univer - Motioner hos lii lider skåpet och Adelil 18(12.
105 universiteten, och den mäste naturligen vinnas lättare al der redan kände och examinerade personer.
Möjligen skulle man kunna vilja invända, att det ännu är för tidigt att bedöma verkan af den theoretiska examens borttagande från Institutet, Det är fullkomligen sannt, att verkan icke kan visa sig fullständigt förr än efter en längre tid, men att verksamheten för flera af Institutets lärare redan börjat inskränkas, att således verkan börjat visa sig är kän It; man behölver icke afvakta slutet, den för dessa lärare af Kongl. Maj:t på sätt och vis »legaliserade passiviteten».
Härom är dock ej den egentliga frågan, utan denna gäller: finnes något giltigt skäl att från Karolinska Institutet, det, såsom ofvan är visadt, fullständigaste medicinska läroverket i riket, borttaga den detsamma sedan år 1815 tillerkända första examen.
Denna fråga, tror jag, kan endast besvaras med nej, och det är derföre jag, på förut anförda grunder — nemligen att Institutet sedan 1815 egt denna examen, att Kikets Ständer och förut äfven Regeringen alltjemt velat bibehålla Institutet vid dess egenskap af fullständigt läroverk, att det fortfarande eger i högre mått än medicinska fakulteterna, de materiela resurser och de lärarekrafter, som för undervisning och pröfning till den theoretiska examen erfordras, samt att dennas borttagande frän Institutet skadar den medicinska undervisningen, i allmänhet, — härmed vördsamt fä löreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit, med upphäfvnnde och ändrande, aj hvad i Kongl. Stadgarne för Karolinska Medico-kirurgiska Institutet af den 26 April 1801 kan finnas deremot stridande, ville åt nämnde Institut medgifva rättigheten att, i likhet med [Jniversiteternas medicinska fakulteter, anställa theoretisk medicinsk eller medicine-kandidat-examen, och sålunda i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl.
Sundhets-kollegii ofvan citerade förslag ånt/o ställa Karolinska Institutet, såsom ett sjelfständigt läroverk, i jemnbredd med de medicinska fakulteterna vid Universiteten. t)iu remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles.
Stockholm den 22 November 1862. F. A.
Cederschjöld.
Uih. tili H. St.
Prut. 1862 A 1863. 11 Sami. 1 Afä M 106 Motioner hos Riddei'skåpet och Adeln 1862.
N:o 41 M:o II.
At‘ Friherre Cederström, Cwtistnf Cn rl, om revision af gällande Fisker.i-stadga, Med anledning af de temmeligen allmänt uttalade önskningarne inom landet för fiskerinäringens upphjelpande och med anledning derjemte af de framställningar, som vid denna riksdag blifvit gjorda af Kongl. Majit till Rikets Ständer i detta afseende, anhåller jag få påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet å det vigtiga infly - tande, som de grundsatser och åtgärder, hvilka den nu gällande Fiskeri-stadgan befaller skola i och för näringens skydd och lyftning tillämpas och vidtagas, måste utöfva på denna frågas lyckliga lösning.
Dessa grundsatser och åtgärder, resultat af fordna tiders forskningar och åsigter och af näringens historiska utbildning i värt land, äro, så vidt jag förstår, nu mera att anse icke blott såsom alldeles otillräckliga, utan befinnas derjemte vid en närmare granskning både i moraliskt, natural-historiskt och administrativt h mseende för flera fall och förhållanden så svaga, att de ofta dels förfela sina egna syften, dels inverka hämmande på godvilliga bemödanden för saken.
Men en författnings rätta halt och värde pröfvas säkrast vid ett uppmärksamt aktgifvande på dess verkningar.
Näringens beklagansvärda tillstånd, i synnerhet hvad angår insjöfiskena, är temmeligen allmänt insedt och ådagalägges, bland annat, också genom omöjligheten för densamma att under nuvarande förhållanden genom egna utvägar arbeta sig upp.
Den rådande osäkerheten för olofliga tilltag inverkar mångenstädes menligt på moraliteten hos det uppvexande slägtet samt på den fattiges förmåga att förvärfva sitt uppehälle och på den förmögnes trefnad och belåtenhet.
Den deral tillbakahållna hågen för förkofringsarbeten framkallar hos en del af befolkningen kallsinnighet och liknöjdhet för näringen och undanrödjer icke, utan fast heldre befordrar tillvexten al overksamhetens vanliga följeslagare, — fördomarne.
Den sociala andan har svårt att utveckla sig väl, den lider och skadas om denna näringsgren får alltför mycket stå tillbaka, under det en del af de andra jemförelsevis mycket mer försigkomne omhuldas med fortsatt ökade ansträngningar.
Hur svårt det än kan vara att med visshet beräkna numerära maximi-beloppet af de materiela förluster, som derigenom åstadkommas, så är det dock icke svårt att inse, att det måste uppgå till milliontals
R:dr årligen, emedan värdet af fiskfångsterna och Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
107 af fisk-konsumtionen ej kan beräknas med mindre summor; hvartill kommer, att den rigtning, som de på sidan om författningen gjorda offentliga bemödandena för näringens uppbjelpande hittills fått, hotar att i längden möjligtvis kunna blifva ganska kostsam, i förhållande till de resultat, som vinnas för yrkets praktik.
Främmande nationer lära icke underlåta att med uppmärksamhet följa våra tillgöranden i denna sak och våra förhållanden ålägga oss, så vidt jag uppfattar dem rigtigt, att alldeles icke egna åt fiskerierna mindre, än hvad ett noggrannt afvägande af landets behof kräfver, snarare mer.
Författningar, som i mer eller mindre mån antingen ej förmå eller upphöra att öfverensstämma med tidens anda, känslor och billiga anspråk, upphöra också snart att tillvinna sig aktuing och påkalla iakttagelse.
De äro föga mer än skuggan eller det liflösa skelettet af hvad fordom lefvat och verkat och ju förr de i natio nens lagsamlingar få intaga sina rum såsom sådana, dess bättre för lagstiftaren och för de lydnadspligtigc.
Icke heller torde kunna nekas, att mycket hvad angår mÖjlighen af vår nations fullt naturenliga utveckling och jemna framåtskridande måste bero af de födoämnen, sorn i vårt laud produceras; ej mindre hvad angår sättet att framskaffa dem, såsom genom jagande, fiskande eller brukande af jord o. s. v., än äfven med hänseende till födoämnenas fysikaliska beskaffenhet, behandling och deraf föranledda mer eller mindre helsosamma verkningar.
Allt detta utöfvar i hög grad inflytande på inbyggarnes karakter, trefnad och allmänna välbefinnande.
Dessa förhållanden och landets derpå grundade behof af en administration öfver fiskerierna, som så väl genom sin sammansättning, som genom rigtningen af sin verksamhet kan blifva i tillfälle, att på ett någorlunda tillfredsställande och tillika någorlunda fullständigt sätt bevaka näringens intressen och verka till densammas förkofran och lyftning föranleder mig väcka den motion: att Rikets Ständer måtte hos Kongl.
Maj t anhålla om revision af den nu gällande Fisher i-stadgan, och alt Kongl. Magd i samband dermed täckes låta uppgöra förslag till undanrödjande af de hinder, sorn nu förefinnas för denna näringsgrens förkofran, för att, när omständigheterna det medgifva, öfverlemna till Rikets Ständers bedömande.
Att vid allmänna landtbruksmötet i Carlstad min framställning i enahanda syfte afslogs, tror jag bör tillskrifvas helt och hållet tillfälliga förhållanden och att tiden då ej medgaf en fullständig utveckling af de skäl, som påkallat den.
Mig förefaller det alldeles påtagligi, att hvarje ändamålsenlig förändring, som kan tillvägabringas i vårt fiskeri också bör anses såsom lättad utväg till förökning af landets kapitalvärde och såsom tillagd kraft både åt industrien och ät vetenskapen.
I alla händelser anser jag det vara af vigt, att frågan vid denna riksdag tages i öfvervägande.
Stockholm den 22 November 1862, G. C. Cederström. 108 Motioner hon JRiddcrskapct och Adeln 1862.
J$:o 42, M:o «2.
Af Herr «f Kellén, Allt* Carl. angående berättigande för vissa embets- och tjenstemäns sterbhus, att återfå de under namn af begrafningshjelp för embets- och tjenstemännen gjorda, löne-mnehåtiri ingar.
Till svar fl Kongl. Maj:ls elen 15 November 1850 aflåtna nådiga Proposition gflfvo Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 13 Augusti 1851, bland annat, tillkänna, att enär de, till följd af dittills gällande författningar, under namn af begrafningshjelps- eller nådårs-besparing bestämda löne-innehållningar för medellösa tjenstemän, eller otvifvelaktig! de fleste af dem, som i Statens tjenst inträdde, voro dels i ekonomiskt hänseende högst tryckande, dels ock orättvisa i de fall då tjenstemännen föranlätos att lemna Statens tjenst före den tid, då de kunde med lönen i pension å indragningsstat öfverflyttas, i hvilka fall för den aftjenta begrafningshjelpen någon godtgörelse icke egde rum; samt enär vidare ersättningen till sterbhuset) af de till begrafningshjelp gjorda löneinnehflllningarne endast innefattade ett återställande af de medel, som Staten till vård och förvaltning emottagit; så hade Rikets Ständer beslutit: l:o.
Att omförmälte innehållningar af embets- och tjenstemäns löner borde upphöra, så att alla, som efter den nya statsregleringens inträdande i verkställighet, mottogo ordinarie beställning å stat, eller som derefter till annan tjenst förflyttades, finge tillträda och uppbära tjensten åtföljande löne-förmåner från och med månaden näst efter den, hvarunder de blifvit utnämnda m. m.; och 2:o.
Att vid frågor om utbetalning till i tjensten afliden embets- och tjenste mans sterbhus af de löne-innehållningar, som i egenskap af nådårs-besparing redan iakttagits eller ytterligare varda iakttagne, de nu (1851) gällande föreskrifter borde fortfarande tjena till efterrättelse, samt de utgifter, hvilka i sådant hänseende kommo att ega rum, af Statsverket förskjutas emot ersättning från Rikets Ständers Riksgäldskontor.
Genom detta Rikets Ständers beslut, som Kongl.
Majit i nådigt Bref till Kongl.
Stats-kontoret al den 17 September 1851 till kännedom och efterrättelse meddela de, upphörde således deri för alla i Statens tjenst anställde embets- och tjensteman dittills gällande skyldigheten, att tjena sex månader efter utnämnandet ulan lön.
Men dfl samtidigt härmed förordnades, huruledes med de redan verkställda löne - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
I 09 mnehållningarne eller s. k. nådårs-besparingarne skulle förfaras, förklarade Rikets Ständer, på sätt nyss är nämndt, att dervid borde iakttagas hvad författningarne i den delen löreskrefvo, så att, med undantag af de på indragningsstat förflyttade, hvarom särskildt stadgande icke behöfde utfärdas, utbetalning, eller rättare sagdt återbetalning af berörda nådårs-besparingar icke finge ega rum till andra än i tjensten aflidna embets- och tjenstemäns sterbhus.
Häraf följer således, att sterbhuset efter den embets- eller tjensteman, hvilken, författningarne likmätigt, i förra tider aftjenat s. k. begrafningshjelp, som Statsverket innehållit och besparadt, men sedermera från Statens tjenst undfått afsked, utan att komma på indragningsstat, fortfarande är oberättigad, efter dennes frånfälle, att återbekomma oftanämnde löne-innehållning, Otvifvelaktigt är emellertid, att ett sådant förfarande, som Rikets ofvanbemälde
Ständer sjelfve kallat »orättvist», efter rättsgrunder icke kan försvaras, enär ifrågavarande löne-innehållning omöjligen kunnat eller kan betraktas annorlunda, än såsom ett hos Statsverket gjordt depositum, hvilket ovägerligen bör återställas vederbörande rättsinnehafvare när tiden derför är inne; en åsigt, som Rikets Ständer likaledes år 1881 uttalade i det här ofvan anförda motivet för deras då fattade beslut, nemligen: att ersättningen till sterbhusen af de till begrafningshjelp gjorda löne-innehållningarne »endast innefattade ett återställande af de medel, som Staten till vård och förvallnning emottagit.»
Vid dessa förhållanden får jag vördsamt hemställa, det behagade Rikets Ständer besluta, att sterbhusen efter alla sådana personer, hvilka såsom embets- eller tjenstemän aftjenat begrafningshjelp, men före dödsfallet undfått afsked från de befattningar, för hvilka begrafningshjelpen aftjenats, utan att komma på indragningsstat, jemväl må varda berättigade att återfå de löne-innehållningar, som för bemälde personer egt rum; på det sätt likväl, att så vida de afgångne tjenstemännen vid dödsfallet innehaft pensioner af kassor, hvilka åtnjuta statsbidrag, deras sterbhus af Statsverket endast skola utbekomma skilnaden emellan den begrafningshjelp hvartill de, enligt för nämnde kassor nu gällande reglementen, äro berättigade, och den hos Statsverket uttjenta nådårsbesparingen.
Dock skola anspråken på dessa restitutioner icke vara giltiga, derest de ej hos Statsverket framställas morn den tid, efter den aflidne f. d. embets- eller tjenstemannens frånfälle, som författningarne stadga för anmälan af fordringar hos Statsverket, eller inom slutet af December månad året efter dödsfallet.
Om remiss af denna min motion till Höglolliga Stats-Utskottet får jag slutli gen anhålla.
Nils af Zellén.
N:o 43. 43.
Af Grefve Hamiltong Gustat* Axel Minst?
angående anslag till inrättande af en ny profession i Juridisk Encyclopedi och Romersk Rätt vid hvartdera rikets Umversiteter.
Intet land kan utan fara försumma vården af sin bildning och af de undervisningsanstalter, der denna bildning skall fostras.
Med skäl har ock blifvit anmärkt, att ett lands framtid med säkerhet kan förutsägas, om man blott känner beskaffenheten af dess undervisnings-anstalter.
Bland dessa intages en framstående plats af umversiteterna och inom dessa af de juridiska fakulteterna.
De juridiska studierna sammanhänga nemligen närmast med det sociala lifvet; i dem bildas största delen af dem, hvilka sedermera såsom embetsmål! omedelbart skola utföra Statens värf; på deras tillbörliga handhafvande beror hufvudsakligen, icke allenast lagskipningens tillstånd, utan äfven lagstiftningens.
Ty om ock embetsmännen ej omedelbart stifta lagen, måste den likväl af dem förberedas; och lagens öfverensstämmelse med tidsandau och med civilisationens fordringar befordras väsendtligen af embetsmaunens juridiska bildning och hans på goda förstudier hvilande förmåga att tänka sjelfständigt och böja sig öfver slentrianen.
Det är i denna del af vårt undervisningsverk, som brister finnas, hvilka redan länge öfverklagats och dem jag i egenskap af lärare vid ett af rikets universitet anser mig pligtig att framställa till Rikets Ständers behjertande.
Att brister i detta afseende förefinnas, kan utan någon närmare bekantskap med dessa förhållanden på förhand anas vid en aldrig så hastig jemförelse emellan våra juridiska fakulteter och främmande länders.
Man skall då genast finna en betydlig skilnad i lärare-antalet, så att samma ämnen som härstädes äro fördelade på endast fyra Professorer, äfven vid smärre utländska universiteter (t. ex. Rostock, Greifswald, Marburg, Jena, Ziirich, Bern m. fl.) anses kräfva minst sex Professorer, men vid de större universiteten allmänt äro fördelade på ett vida större antal (i Heidi'berg, Tiibingen, Berlin och Leipzig är antalet ifrån 10 till 16; i Frankrike ifrån 7 till 18).
En hvar måste redan häraf finna, att den arbetsfördelning, som är allt framåtskridandes hufvudvilkor och icke minst i vetenskapen påkallas, icke kan vara vederbörligen iakttagen vid Sveriges juridiska fakulteter.
Också äro verkligen flera af de mest vigtiga och betydande läroämnena sammanförda hos hvardera af Juris Profes - Motioner hus Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 43. 111 sorerna.
Om man ock antoge, att till fyllande af dessa professioner städse kunde utletas personer af den öfverlägsua förmåga, att de verkligen på ett fullt tillfreds ställande sätt kunde bemägtiga sig samtlige de hos dem förenade vetenskapsgrenar och således hvar för sig vore jemförlige i vetande med tre lärde vid utländska universitet — ett antagande, som i följd af sakens natur är orimligt, — så kunna de likväl icke samtidigt föredraga samtlige sina läroämnen, utan undervisningen måste beständigt ligga nere i något äfven af de vigtigare läroämnena och sålunda sakna fullständighet.
Denna skada är så mycket större, som icke i Sverige, såsom t. ex. i Tyskland, bristen vid ett universitet kan ersättas af tillgången vid ett annat, hvari genom vid de små universiteterna derstädes utan så stor fara en ofullständighet må förefinnas, som lätteligen genom någon tids studium vid ett annat kan afhjelpas.
I Sverige är det således vida vigtigare att de få universiteten, vi mägta underhålla, göras så lullständiga som möjligt.
Äfven i ett annat ganska väsendtligt afseende är detta nödvändigt, nemligen i afseende på möjligheten att kunna på ett tillfredsställande sätt besätta lärareplatserna.
I Tyskland och andra länder med många universiteter låter detta sig lätteligen göra, emedan hvar och en, som till denna verksamhet har kallelse och förmåga, kan egna sig deråt med säkerhet att åtminstone vid något universitet finna en passande plats, tillräckligt allönad för hans behof.
Der äter, såsom här, endast ett ringa fåtal af platser finnas, der måste lätteligen inträffa, att, när dessa en gång äro fyllda, universiteterna långa tider äro urståndsätta att tillegna sig äfven framstående förmågor, men när en plats blir ledig, nödgas fylla den snart sagdt med den förstkommande.
Detta måste synnerligen kunna inträffa i de juridiska fakulteterna, emedan efter någon tids praktisk öfning utom universitetet, hvilken äfven för dem, som önska egna sig åt lärarekallet, är synnerligen vigtig, den praktiska banan, åtminstone för större förmågor, erbjuder bättre vilkor än den akademiska, der framtiden oftast är oviss, aldrig lysande.
Förhållandet förbättras likväl, om befordran äfven på denna bana med någorlunda säkerhet kan påräknas; och hvarje ny professorsplats förökar sålunda utsigten att värdigt kunna besätta icke allenast denna, utan äfven öfriga professioner inom fakulteten.
Efter dessa allmänna betraktelser, åsyftande att bevisa otillräckligheten af lärareplatserna i de juridiska fakulteterna, återstår att i korthet utveckla de väsendtligaste brister, som denna otillräcklighet medfört i deri juridiska undervisningen.
Man finnér då, att hos en lärare finnas förenade så vigtiga och olikartade discipliner, som Juridisk Encyclopedi, Kriminal-rätt och Process-rätt, hos en annan Rättshistoria, Romersk rätt och Civil-lagfarenhet samt hos en tredje Politisk ekonomi jemte den Ekonomiska och Kamerala lagfarenheten.
Att bland dessa göra valet vid bildande af en ny profession — då jag nemligen icke vågar föreslå mera, ehuru visserligen mera skulle behöfvas — är verkligen svårt nog.
Emellertid anser jag en sådan ny profession lämpligen kunna omfatta Juridisk Encyclopedi och Romersk rätt.
Romerska rättens studium har städse ansetts såsom det yppersta bildningsmede 112 Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1862.
N:o 46. för juristen.
Dess stora formela utbildning och starka begrepps-distinktioner hafva gjort den till en allmän grundval för juridisk bildning i alla länder, äfven i sådana, der den ej omedelbart är gällande.
Intet land finnes likväl, för hvars lagstiftning inflytandet af denna Kätt är alldeles främmande.
Blott och bart såsom rättskälla förtjenar den derföre äfven här sitt studium, ehuru icke företrädesvis såsom sådan.
Ty dess långt större betydelse ligger i deri skarpsinnighet och juridiska blick, som dess studium hos juristen utvecklar; och hvars frukt skönjes i hvarje annan gren af det juridiska studiet, likasom äfven i det praktiska lilvet.
Rätt utgör af sådan anledning också föreningsbandet emellan de olika ländernas juridiska undervisningsanstalter och bildade jurister, hvilka här mötas på gemensam grund.
Billigtvis måste det derföre väcka förundran, att detta vigtiga undervisningsämne, som på mångå ställen hr lördeladt på flera lärare och, mig veterligt, vid ingen juridisk fakultet utom Sverige saknar särskild målsman, vid Sveriges juridiska fakulteter nästan alldeles försummas och härstädes meddelas juris sludiosi endast på det ofullständiga sätt, som kan ega rum i sammanhang med den Svenska Civil-rätten.
Förhållandet har likväl icke alltid varit sådant.
Under Sveriges, äfven i juridiskt afseende, stora tidehvarf, en Stjernhööks, Rålambs, Cronhjelms, Abrahamsons tidehvarf, det tidehvarf, under hvilket 1734 års
Lag förbereddes och fullbordades, då försummades ingalunda den Romerska rättens studium, utan föredrogs ständigt af en särskild Professor vid Upsala universitet.
Det var först år 1740, som, för att bereda tillfälle till den visserligen nödiga Ekonomiska professionen, Jus Romanum upphörde att tillhöra en särskild profession, utan förenades med professionen i den Svenska rätten.
Under mer än 120 år, som efter denna lid förflutit, har i detta ämne ej offentligen blifvit föreläst.
Med hvad fördel för den Svenska juridikens utveckling vill jag lemna osagdt.
Visst är, att den juridiska bildningen närmast efter denna tid hastigt sjönk betydligt under dess förutvarande ståndpunkt.
Det torde vara tid att återgifva universitetet hvad som då förlorades.
Med Romerska rätten skulle, sades nyss, den juridiska encyclopedien vara förenad.
Denna har till föremål att bestämma rättsvetenskapens begrepp och plats inom systemet af samtliga vetenskaperna; att utreda och angifva de särskilda vetenskapsgrenar, i hvilka rättsvetenskapen å sin sida sönderfaller; att uppvisa och sammanföra det för dem allmänna och gemensamma; att sålunda lägga en allmän grund till efterföljande speciela studier saint' att lemna den börjande juristen en allmän öfversigt af vetenskapens method och litteratur.
Dess studium inleder lämpligen de juridiska studierna, och den bör derföre gerna, såsom i andra länder också sker, föredragas hvarje termin, men åtminstone hvarje läseår, så att ingen juris studiosus må sakna denna allmänna förberedelse.
Dess nära förbindelse och sammanhang med den Romeiska rätten, sådan denna i ett land med sjelfständig nationel rätts-utveckling bör idkas, är ögonskenligt.
Öm dessa båda ämnen — Romersk rätt och Juridisk Encyclopedi — sammanföras i en ny profession, vinnes sålunda full öfverensstämmelse emellan de densamma tilldelade ämnen, hvilka hvar för sig, för undervisningen äro af största vigt, på samma gäng tvänne af de med andra vigtiga discipliner sysselsatta professionerna vinna en behöflig lättnad till påtaglig lördel för de ämnen, som de behålla.
Jag föreslår alltså vördsamt: att Rikets Ständer måtte anslå 9,000 R:dr årligen till 2:ne nya professioner i Juridisk Encyclopedi °ch Romersk rätt, en vid hvardera af rikets uni versiteter, men att, derest vid närmare pröfning, ämnena för de nya professionerna skulle anses böra bestämmas annorlunda, än här ofvan blifvit utveckladt, *let måtte underdånigst hänskjutas till Kongl. Maj:ts nådiga pröfning att bestämma de nya professionernas omfattning ibland de ämnen, i hvilka undervisningen, enligt gällande författning, skall vårdas af juridisk fakultet.