Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
är det icke Kristi försakelselära, som t. ex. inom den sociala frågan motarbetat den oinskapelse som Kristi karlekslära förberedt?
Så stå de kristliga dygderna mången ghng i strid mot mänsklighetens utveckling och förädlande.
De behöfva kom- pletteras af de hedniska dygderna.
Till dessa räknar frk.
Key bland annat, ssjiilfkansla och sjiilf- hafdelse, niod och lefnadslust, skaparglädje och skönhetskiklek ...
B Den människa, som är genomträngd af denna åskidning, af sjalfhiif- delsens och själfuppgifvelsens lika berättigande, den anser som sin första, sin heligaste plikt att ge ' sin egen person den högsta möjliga utveckling.
Ji mer vidd inanniskans hjärta liar, ju mer bredd hennes intelligens, ju mer tager hon vid alla förhhllanden i lifvet hänsyn till anlag, orngifningar och andra inflytanden.
D e som hylla denna upp- fattning tro ej på något absolut rätt eller orätt.
Sjalfförgätenliet 2s ej i hvarje hänseende det obetingadt ratta - ehuru rid tvifvelaktiga fall densamma torde böra sättas i fräinsta rummet.
E n allvarlig strafvan efter egen fullkomlighet och utveckling ä r lika berättigad, ja mera så, i betraktande däraf att detta inest motsvarar den mänsk- liga naturen.
S % är i korthet Ellen Keys frainstallning af de grundprinciper, livilka hon och hennes vänner uppställt som rättesnöre för sitt sedliga
och intellektuella lif och livilka, enligt frk.
Key, skulle finna sin full- komligaste, mest liarnioniska utveckling i A. Ch.
Lefflers person, livars » mest framträdande karaktersegenskap » intygar hennes ininnes- tecknare, D var just en stor jäinnvikt mellan osjalf viskhet och sj alf - viskhet n.
Det a r inot denna del af » E n förklaring », som meningarna skarpast bryta sig.
Så gendrifver lektor Personiie i sin artikel,, Kulturen och kristendomen,, klart och bevisande fröken Keys upp- fattning af sammanlianget mellan dessa båda begrepp.
H a n pkvisar, u t a n a a t t kunna dölja ett visst ironiskt smålöje öfver den » kvinliga logiken,, hurusom tvärt emot ' hvad » E n förklaringsr förf.
vill söka liafda, kristendomen och kulturen visserligen.
rönt intryck af hvar- andra, men icke.
äro en följd den ena af den andra.
&gt;Kristendomen vill f8radlande genomsyra kulturen, men a r något helt annat an kul- t u r e n.
~ Detta ji-imte en bestämd, på kraftiga exempel stödd protest mot den af frk.
Key framställda satsen, a t t kristendomen skulle predika en absolut försakelselara, en obetingad sjalfuppoffring och sjalfförglöm- melse, utgör hufvudinneliållet af Personnes på sak gående artikel.
Th. Holmberg i sitt inlägg » Kristna ideal », säger sig visser- ligen ej vilja lainna någon systematisk och djupt ingliende granskning af åskådningen i &gt; E n förklaring,, utan endast ha för afsikt a t t uttala w några tankar och synpunkter)) livartill densamma föranledt.
Dessa lians reflexioner Beröra således frhgor, som behandla konventionalismen, kvinnans inre frigörelse, kärlekens vasen, sedlighetens begrepp, öfver livilket d l t frk.
Key erkännes uttala sig p&amp; ett tankvlirdt och träffande satt, oin än hennes &amp; sikter ofta locka till motsägelser.
Men framför allt finner herr Holmberg, att hennes kritik öfver kristen- domen livarken ar sann eller träffande.
Ty, säger lian, äfven de kristna kuaiia hafda sitt jag, sin sak, sin ratt, historien länitiar de ojaf- aktigaste vittnesbörd om, att det icke a r kristendomen utan » den falska själfhafdelse, som är iiianskliglietens skötesynd under både för- kristna och efterkristna tidsåldrar,, som » hindrat världens s a m a franiit- skridande, människans frigörelse inat och utåt, huinanitetens seger ».
Till teologen-pedagogens skarpsinniga och slående, men fr %ii en viss hetsighet ej ' frigjorda inpass och den framstående folkhögskoleinannens inåttfulla om en högstamd idealism vittnande reflexioner, fogar nu Matliilda Roos i sin lilla bok &gt;Egoism och lycksaligliet » den tro- ende, kristna kvinnans allvarliga, af en intensivt kand indignation präglade gensaga mot vissa satser i .En förklarir&amp;.
Och att dessa djupast skulle beröra känsliga strängar i ' en tänkande kvinnas bröst
Hon kan ej se: .det som man kallar högst och dyrbarast i lifvet allgripas)) o ' ch tiga, hon anser det som en » plikt a t t opponera ' sig, emedan hon ej nined resignation eller klagolåt » bör bevittna, &gt; ' att de höga lifssanningar, på Iivilka millioner lefvat och lefva nedrifvas)).
Hvad BIatli.
Roos skarpast och allvarligast beiiiiiter, är frk.
Keys definition af » själfliäfdelsen », en oiiiskrif velse, säger hon, af det mindre viil klingande ordet egoism.
Det finnes, eiiljgt Xath.
Roos,: ingen berättigad shdan, lika litet soiii berattigad synd » och det ä r eii motsatt uppfattning af den inaiiskliga natiirens rattskraf, som a r skulden till alla inissföi.li&amp;llande.ii i lifvet.
Nycket af hvad broschyren frainhiiller, sarskildt hvad som siiges oiii modersplikterna, träffar pricken, iir si saiiut, s&amp; öfvertygande, a t t en motsatt uppfattning ej kan stämplas annat an som ren förblindelse.
Xen i siii helhet betraktad ar frk.
Boos ' bok egoism och lycksa- lighet » sjalf snarare sen för ' xlaring~ ami z ett geninale ».
Boken gör ej heller ansprak p&amp; a t t öfvertyga, bevisa och bringa olika tankande till en annan öfvertygelse.
Den a r en trosbekännelse, ett öppet fram- laggand e af förf: s lifsåsikter, en protest.
och ett försvar.
Med allt.
erkännande af frk.
Roos ' frimodiga ocli viirdiga uppträdande, skiille man dock önska, a t t nian däri sparade något mindre af den ensidighet, som ä r j tyckes det, så oskiljaktig från en sann och lefvande öfvertygelse, samt a t t förf.
frigjort sig från en viss ton af uppbyggelseskrift, som för ett inlägg af denna a r t ej torde rara den bast valda.
Och a t t broscliyren ined alla sina sköna och iippliöjda tankar likviil kan förfela sitt aiidaiii %l, inåniie det ej narmast beror darpa, a t t de båda för- fattarinnorna med sina s&amp; olika lifsideal, sakna förutsattuingen för ett opart.iskt bedöinaiide af livarandra?
Detta intryck kan inan ej frigöra sig från vid lasandet af frk.
Roos ' broschyr.
Vi h f v e har, niigot ri afven f r å n b ö r j a n framhällit såsom vår afsildi, endast velat lämna en kortfattad exposé af den Fryxell-Keyska striden och de inlägg hvartill den- samma föranledt.
Det knappa utrymmet har tyvärr tvungit oss att göra denna exposé s&amp; ytterst summarisk, att ohvif vel- aktigt åtskilliga luckor förekomuin, för hrilkas fyllande vi endast kunna hanvisa till uppsatserna sjiilfva.
För öfrigt hafva vi i v å r öfversikt förbigatt det lrapitel i meningsut
bytet, som berör sedlighetsfrågan, ehuru detsamma upptager ett betydande rum i så, val frk.
Fryxells artiklar, som i Ellen.
Keys k förklaring^.
Ty att blott och bart referera de taiikar och genmälen, som korsat hvarmdra i en frtiga af &amp; mia natur, utan att söka klargöra sin egen ståndpunkt till den- samma, öfverensst~miner icke med vai.
uppfattning af sakens allvar.
Vi vilja för denna gång icke upptaga denna fråga, dock med afsikt att framdeles återkonlma till amiiet.
Hvad som för tillfället ligger oss narrnare, en.
sak, som vi ju iifven betonade i inlediiingen till vkr ~ippsats, 5r attl yttra oss rörande vissa uttalanden i kvinnofrBgs~n, l~vilkst~ frk.
Keys z, Förklaringz, inaehtillit.
Men 5fve.n har miste vi fatta oss helt kort, huru frestande det än skiille vara altt narrnare bemöta just de punkter i f&amp;.
Keys artikel, där förf.
friin den sförklarandes~ st&amp;ndpunlrt ansett sig böra öfvergå till D den ' anklagandes a.
Fröken Keys uppfattning af kvinnofrågans nuvarande sttindpunkt kaïineteckiias med uttrycket » koaveatioiialisrnerr, hvars definition lyder: » en.
outtalad öfverens ' J~om~nelse att)) siitta sken före viisende, form före iilileli&amp;ll, bisak före huf- vudsak r.
Det vis mot denna missriktning, som A. Ch.
Leffler, Sonja Kovalevsky, Ernst Ahlgren och med dem besliiktade sjalar, med det skrifns och talade ordets vapen och med -.
sitt föredöme gingo i härnad.
Det lir, enligt frk.
Key, i tveime slcarpt afskilda rikt- ningar, kvinnorörelsen i vårt l m d sönderfaller.
Till den ena raknas den s tidigare eniancipationen~ D till den andra, 8 den senare frigör els ens,^ förkaimpar, för hvilka ofvnilniimiidn framstående författarinnor voro de mest typiska, represen- tanterna.
De aldre einancipationsifrarna, de af x tantdogmeriias bundna, de s. k.
D kvinnosnkskvinnoriin », saitta friimst som sitt m&amp;l: häfdandet af 8 kviiinans rattigheter sksom miinniska s.
De yngre, frigörelsens målsm5n, striifva efter ratt hafda hvar kvinnas ratt som individualitet, d. v. s. ratten att obetingadt tro, kanna, tänka på, sitt eget satt, nar det ej kränker andras rättigheter.
De mest karakteristiska dragen hos de äldre förkam-
pnrne för kvinnosaken gro, förklarar förf., en viss oförmåga att försti motpartiets strafvanden, en svaghet för att sam- manblanda iisikter och personer, öfverdrif na solidaritetshaf, bristande vakenhet för kvimofrågans sammanhang med öf- riga var tids stora sociala spörsmål.
benägenhet för att intaga en fullkomligt absolut st&amp;ndpunkt till alla kvinno- saken rörande frågor m. m. m.
G. allt omshrifningar för de mer rakt på sak gående beteckningarna: ensidighet, oför- dragsamhet, trångsynthet och blind konserratism.
På, det motsatta partiets sida st&amp; de, som fatta » Izvinnosaken i dess djupare mening, som vilje hafda ett nytt emaiicipationsmå,l, individualitetens och ett nytt kvinnoideal, harmoniens,.
(För definitionen p&amp; detta senare se, En förklaringv sid. 445 och föl jancle.)
En närmare granskning af de salunda karakteriserade riktningarna i vår tids kvinnorörelse, af Bvilka den ena så- ledes skulle representera den sanna frigörelsen, den andra en trångbröstad konventionalism leder oss dock ovillkorligen till den slutsatsen, att brist på förstående af motpartiets striifvanden, att ett ensidigt eller intolerant uppfattningssätt d i det gäller bedömandet af andras åsikter ej uteslutande st&amp; att slcrifvn p i det ena pa.rtiets räkning.
Key framhåller individun1iteteii.s oafvisliga ratt att göra sig gäliande, B individens s j~ifstandighetsförkla.ring D ar det motto hon och hennes meningsfränder satt som öfver- skrift på sitt program.
Ps hvilka Tar det nu: som, den tidigare kvinnoemancipation ens^ idher verkade som ett stort tryck, som ett tving, ett olidligt ok, hvilket man med alla, medel som stodo en till buds, borde afskudda sig?
Key säger sjalf, att det gällde sele utpriiglade kvin- liga individualiteterna D och nämner, efter hvad vi redan pavisat, sina afliclna vänner: cle tre f örfattarinnorna Leffler, Kov~tlevslzy och Benedictssou som tjpiska för denna kategori af högre utvecklad e kvinnokarakterer.
I ett afseende kunna vi ge förf.
till » En förkla- ring v rätt.
I viss msn intaga snillena en iindantagsstiallning - - dock icke i sedligt afseende, där erkänna vi ingen sidan - för dem kan individualitetens utveckling raran hvars och ens ensak », undaiitagsmänniskor kunna möjligen utan att taga skada till sitt bättre jag genomga lifsförhtillanclen, hvilka
för gen.omsiiittsi~ar~niskorila skulle vara i~.eddragmde, och det &amp; r och fijrblir en ensidighet att mata människosl~lrtet i dess allmännelighet efter samma mittstock som de privilegierade un- dantagen.
Och, fråga vi, är det ej först genom hafdaudet af uiiiiiiiiska~ns ratt, som individuditeten finner sin sanna utveck- ling?
Och tilliimpa vi detta på kvinnofrågan, .de utpräg- lade individerna » kunna i sin stolts själfkaiisla betrakta ut- ve&amp;lingen som rhvars och.
ens ensa7ca, för det helas framåt skridande ar sclnzver7cn~z icke desto mindre ett oundgarigligt vill- kor och solidaritetskänslan ar icke hotande för en frisinnad utveckling, utan dess kraftigaste hafstang.
Detta ar grund- idén för kvinnorörelsen liksom för alla vår tids sociala rö- relser.
Key beskyller den tidigare kvinnoemancipationens ni&amp;lsmaii för att förbise malet - friheten - under ver- kandet för medeln att nå, detta m&amp;l.
Det ar dock ej lätt att inse i hvilket afseeiide de medel, genom h i l k a faktiskt hittills verkats för kvinnosaken: utvidgade arbetsomriiden, ökade bildningstillfiill~i~, stegrade arbetsvarden, höjande af bild- ningsiiiviin, motverkat ernåendet af friheten.
Likaledes förefaller det egendomligt, att friin anh %ngsilre af den moderna, skolm höra B kapplöpningen efter bröd D, strafvan efter a t t .varii.
r~&amp;~oi * lunda mätta, framhållas såsom.
oförenligt med sann frigörelse.
E11 sådan rin,gakti~ing för de kraf, som kampen f ör tillvaron piitryckt manniskosläktet, hade mail allra minst vantat från det hall, som samtidigt satter astra,fvan för .lifsuppehälleta t. o. m. före karlekcp, såsom varande det f ör m&amp;iinislran Gest » centrala s.
Beskylli~ingen f ör oförmaga, att fatta, Bviniiofrågans.
saininanhang med de stora sociala, rörelserna, finna vi ej haller träffimde eller bevisad.
Den tid då kvinnofrågan såsom sLda,ii upphör att stå under debatt och endast k a l betraktas som en ur kultursynpunkt beaktmsviird företeelse ar tyviiri * iiniin långt aflagsen.
Men till dess sh skett iniste kvinnorna kollektivt, hvilket ju afveii af frk.
Key erkiinnes, upptriida i lrampen för sina allrniinmansklig+ rattigheter.
Det är visserligen, vill det syiias, intet stort och gro- fullt i- att tillhöra den D kompakta majoriteten D, att kunna riikna sig till den misstiinkta minoriteten D ar.
otvif velaktigt, oilistrålaclt med en langt större glans, allra helst nar denna ' '.
minoritet %r s&amp; ringa, att den X innesluter blott individen själf.
s Den s ensam gående8 äger okr beiiiidran och afund, ty hvem skulle ej önska att såsom fröken Key kunna saga sig aldrig hafve kränkt de ideal, vsom genomglödgat ens medvetande,, aldrig hafva anslutit sig till ideal, » som man djupt förnummit som varande lägre ?r Men den skompakta ma-joriteteils, den stora massan, som ej uppnitt de stora andliga vidderna, dar de höga idealerns vinka, skall den lämnas å t sitt öde?
För dem, som fatt öron att höra, ö g o n akt se, kunna de sköna, liymneriia om individualitetens rate, vinkatidet af frihetens mit1 verka lockande och sporrande, men de m h g a hvillzas andliga hörsel- och synnerver ej nåte den utveckling som fordras för ett fullt förstaende af miinsklighetcns hiig- sta kraf, för dem behöfves det p&amp; den rnöd~siimnia viigeii genom lifvet en stödjande, hjälpande, uppehållandc hand, en sidan som själf stöder sig på realiteternas fasta pelare, ej på, idealiteternas i molnen planterade fanstang.
Och det iir denna hand kvinnosakens rattia befrämjare söka racka sina systrar.
Eller, för att ej längre tala i metaforer: Den nutida kvinnorörelsen, ' baserad på samverkan och utmynnande i en mängd praktiska punkter, hvarigenom kvinnans 1ifsviUkor f ör- bähtras och höjas, långt ifrån att, som fröken Key föregif- ver, vara stöpt i lconventionalismens former,.
har tagit deii radikalaste af alla regler som riittesnöre för sina striifvanden: %De11 största möjliga lycka för det största möjliga antal.
Det var p % sensommaren högt uppe i Talders.
Jag hade drif- vit omkring några veckor i Norge, än med och an utan siillskap, un- gefär hur det föll sig, men alltid vid strålande lynne och god aptit.
Stortingsvalen pilgingo som ' bast.
De lkngsainina » hake:, hade iindt- ligen f %tt fötter under sig och lart sig agitera afven de; men så fort herrar juris professorer frhn Kristiania varit uppe i Gudbrandsdalen
och li&amp;llit folkmoten, hade Björnson &amp; komp.
ingen ro, förr an de rest efter och rifvit ned livad de förre byggt upp.
Alla talade politik med ett intresse, som vi i Sverige knappast kunna göra oss ett be- grepp 0111, - viirdsliusjiingfrur, skjutskarlar och skolpojkar - odi jag drog naturligtvis möjligaste nytta af deras erfarna omdömen.
I längden blefvo dock de dar resonnemangerna alltför naiva till och med för mig, ocli mina norska politiska synipatier fingo en välbeliöflig afkylning.
Så gick det däremot icke med niin beundran för Norges natur.
Den befann sig i staadigt stigande,.
och intrycket förflyktigas icke ined tiden.
' Litet hvar kan nog stundom önska sig Wordsworths föriniga a t t likasoin magasinera intryck af vacker natur.
Det är kan- handa inte heller så omöjligt, som det låter.
Visst kan det dagliga slitet och livardagströttlieten söfva minlieha för en tid, men s i komma de igen en kväll vid lampskenet liksoin vanliga tomtar, riiska oss i armen ocli utropa: » Minns du fjallbranterna i Jotunheimen?
.Dar kunde du gå 3 mil oiii dagen med ränsel på, och nu tröttnar du för litet arbete?
Krya upp dig, flicka lilla !&gt; - Och det känns, som blåste det fjällvind genom ruminet, ocli inan tar i ined nya tag, och så kryper man till kojs med samma siinda dagsverkartrötthet, hvarmed man sträckte ut sig p % halmmadrasserna i .de små turisthotellen.
Jotunheinien ja, - de$ var i alla fall det bästa al alltihop.
Det var en strålande augn&amp;idag, när jag begaf mig in i denna.vilda fjälltrakt, obebodd hela vintrarile, anda till, Sankt Hans, (midsom- mar), då isarna gå upp och några liotellvärdar flytta.
' dit för soinina- ren.
E n äldre engelsman i kortbyxor och damasker samt med twist- föreningens blåa emaljknapp på bröstet erbjöd sig vanligt a t t tjäust- göra som miii förare, då vi i alla fall skulle ha sainina vag.
Han hade tillbringat flere souirar i Norge.
Med oss följde äfven en nng jurist från Antwerpen, inr Louis B-@nk, livars ytterligt modärna pro- menaddrlikt jag betraktade med den akta turistens saveräua förakt.
Antagligen hade lian lika liten vördnad för mina järnbeslagon rsnsr- s t ~ v l e » r, som luktade » hvalrats-skosmsrrelse o Ibng väg.
Ännn var jag ovan vid bergbestigningar, och efter litet parla- nienterande l#t jag den hygglige engelsniannen bara min ränsel en bit, tills vi liunnit förbi det värsta stället, där man stundom .nästan måste krypa fram bland de lhga buskarne.
Efter ett par degars vandring i den starkande fjalluften var jag redan oberoende af dylik hjälp.
I: dlinanliet sk-g jag i Norge icke till så mycket af den sjalf-
viskhet, soin lios oss sh ofta förniår unga friska flickor att lassa hela högar af ytterplagg och dylikt på en ensam, kavaljer %.
Turistlifvet med dess nödvändiga frihet f r h konveiians bidrager nog till refor- mer i detta afseende.
Min följeslagare, mr P. berättade mig under v %r vandring nigot om en öfver hela Norge kand turist, miss Chefreys, som jag förut fr %n flere håll hört omtalas.
Det är en ung förmögen flicka, som af sin läkare blifvit tillrkdd att så mycket som möjligt vistas P fria luften och som nu j@ det mest energiska sätt tagit honom pA orden.
Hennes föräldrar äro döda, och nar hon blifvit myndig, väx- lade hon bort några engelska pundsedlar mot norskt guldmynt, sydde in detta i sitt skärp ocli reste till Norge.
Nii har hoii under de se- naste aren alldeles ensam genornströfvat landet f r h Lindesniis till Nordkap.
Utan föiwe, endast med kompass och karta liar hon ensiliii gått genom hela Jotiinheimen och bland annat p&amp; Lofoten bestigit en fjälltopp, dar förut ingen människa satt sin fot.
I norska turistför- eningens hrsbok s&amp; jag en upps; ~ts, Iivari hon sjalf beskrifver denna afventyrliga färd.
Kom hon inte fram på aniiat sätt, s&amp; simmade hon öfver de iskalla fjällsjöarna, ocli utan annat ytterplagg an eu pläd, kunde Iion ibland, nar hon gatt vilse, tillbringa hela natten ute på fjället.
Ibland hade Iiermes kladsr af snöstorm och hagel blilvit s&amp; illa tilltygade, att det norska bondfolket rent af tvekade att ge logi at den besynnerliga tösen, som inte heller kunde tala deras språk.
De, soin sett henne, saga .sig inie kunna begripa, hur den till växten ovanligt spädn och veka unga flickan kunnat stå ut med alla dessa strapatser.
3Ien glad och frisk föreföll hon alltid.
Hennes landsman, inr - P. och jag Lefunno oss nu uppe pk de stora ödsliga, kala fjiillvidderna, dar Iiorisonten endast begsiinsas af nigon snötackt bergjätte och griistens-zweiz, soin iiorriiiiinnen saga, var så förvillande, att turistföreuingen har och dar d i s t uppsätta svmdai.~, vägmärken ' af sten.
De11 belgiske juristen hade vi alldeles tappat bort, &gt; He walked so slowly B, tyckte engelsmannen.
.FOr att inri.int a liononi satte vi oss ned vid en liten bi.ick och togo fram vira mat- sackar, smörgås och cliokolad, som smakade förträffligt med det friska fjällvattnet till.
Belgiern, som sent om sider hann upp oss, falagade vattnet med en smula konjak ur sin resfiaska.
U r P., som med ett akta engelskt högmod talte om belgiern, ssom inte har något eget sprak och därför måste kunna alla andra folks tiiiigoniåln, hade iips gjort mig uppmärksain på, att monsieur Frank talte tyska, och snart voro belgiern och jag inne i ett lifligt sanital.
Engelsiilannen, som
' tycktes anse, att den, soni ägde den oskattbara lyckan af ett eget sprhlc, mycket val kiinde nmbära hvarje annat, kände sig påtagligen som tredje hjiilet under kärran ocli drog i väg före, oss med l5nga steg och .en eldröd bomullsnäsduk knutan omkring niössan.
Samtalet rörde sig i början kring unionsstriden, inen k0.m sliit- ligen in p % Sverlges iindervisningsväsen, som bdgierii Iiade ett .ovan- ligt intresse för.
Något norska Iiade lian lärt sig och tycktes eljes geiioni öfversättningar känna ratt väl till Ibsen och Björnsoii.
J a g var iiniiii fastsi ttaiide i beundran för w probleinlitteratiiren w och för- ?ökte af alla krafter öfvertyga sydländiiigen om, Iiiir frisk var nor- diska.
litteratur var.
wGesiind!
? », upprepade han niecl ett rent af komiskt littryck af liäpnacl i de intelligenta ögonen.
Han var iiritlir- ligtvis för mycket fransinan för att kunna första den siinda, lifskraftiga saiiiiiiigskärlek, soni är det, basts draget i den så mycket omskrikna » i.ealistiskaw.
Den opinion, som kan hvissla ut * Gen-.
gaiigerew, pii sainina giiig, so111 deii njiiter af 35aupassaiits e1egaiit.a cyiiisiiier, den kali natiirligtvis i vår sträfva pi.oblenidi1ctning endast lia blick för formens Iiänsynslösliet och det .ofta ensidiga iitin&amp;.landet af sknggsidoi;.
Vår dispyt tystnade snart, di % en krökning af stigen ined ens för %iidi.ade iitsikten.
Dar lag framför oss Jot~inlieiinens iiiider.ligaste sjij, G,jende, långsträckt och inkliiind bland de vildaste fjällinassor.
Vnttnrt lir ljiist blagrönt ocli og.enoii~skinligt soiii den klaraste fal-g- niassa.
Eiidast p i nigot enstaka ställe, dar en forsande ströni störtar ned ErKii fjiilleii, bildas en lätt förändring i den gröna vatskan.
Hade jag sett Gjeiide afinilad, sliiille jag ovillkorligen ha kallat fargerna osaiiiia.
.Den ar djup som eii kalla och döljes af bergmassorna, tills liiilii konin-~er alldeles inpå densaniina.
Jag tog genast en bkt och beguf mig lit på sjön i siillskap nied ett par särdeles tystlåtne roddare, eii eiigelsmaii med indiantyp, makligt utsträckt i fören, och en ungm beiywsare, som nog haft l i k att prata, bara han Imde haft ii %gon, soiii \ .ille svara.
Det föll sig inte sh lätt, (1 % jag, som satt bakom Iioiioin längst ut i aktern, var alldeles föi~sjaiilceii i isyiien af den storartade, hemska taflan omkring oss.
D&amp; och d&amp; föll en rä&amp;idroppe och krpsade sakta deii ljiisgi %na spegelii.
Hade jag inte stiiiidoin sett upp mot deii allt nier inörknalide Iiinileii, skiille jag trott mig fara p % en u~iderjoïdislc sjö, så instaiigd k#iicle inaii sig bland dessa iiiö~lra fjiilljiittar.
J a g önskade eiidast, att askan skulle Ila ghtt, och tyckte ' mig iiastaii Iiöra det tiisenfaldiga ekot åter och ater kastas tillbaka frfin klippväggalm.
Plötsligt tyckte jag inig bland bessa vaggar
känna igen Besseggen, som jag hört s % mycket talas om.
Bergensaren ryckte till ocli smftlog, d % jag utan någon som lielst inledning fragade:, var det Bar, som Peer Gynt red på renbocken? » Hans tankegiiiig hade varit af samma slag, ocli jag njöt nu af att lia fått tag i nag011, som delade niina egna djupsinniga idéer om norsk litteratur och so111 inte heller talade något slags, utländskab, utan a det rene skandinn - Kl. var 9 p&amp; kralleii, när vi koinino fram till det lilla twist hotellet Gjendesheiin.
Alldeles utniattad af min första f jaUtiir, orkade jag ingenting äta, utan satte mig i en vrå af den ryiiiliga * spise- stuem med endast en kopp t6 framför mig.
Kring stora bordet satt ett inuntert sällskap unga norska turister, herrar och damer.
En liteii ljuslockig flicka med blka, pigga ögon liviskade rid niitt iiiti8iide tiiiii- Iigen högt åt sin granne:, en svensk student!, J a g gick strax iilil: på mitt rum, ett litet bås,.