Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kerstin, hur kan du säga så...
Kerstin!...
Jo, det vill tant!
Tant har gjort sig till för
honom, pjåskat med honom och inbillat honom, jag vet inte hvad, men han ä' inte längre, min gamla kära pappa.
Han bryr sig inte om mig mera!
Jag ä' ingenting för honom.
­ 83 ­
längtat så mycket efter mitt gamla hem och min kära, älskade pappa, som jag tänkte på så ofta.
Och vi skulle ha lefvat så lyckliga och hållit af nå'nsin förut och aldrig, aldrig skiljas åt.
Och så ä' han borta för mig.
Men jag ska gå...
Jag trefligare för er bägge två.
Tant kan hålla på
hvarann och varit mycket mera för hvarann än jag kom hem så glad och lycklig, och så... så... ska gå min väg.
Se'n blir det bättre och med sina mattstumpar och yllehalsdukar och sätta upp sina gamla hattblommor på väggarna.
Ingen bort... jag måste.
Jag kan inte gå här och se både pappa och allting annat. ska komma och säga nå'nting mera, för jag måste på, hur allting stjäls ifrån mig, allting, allting, FRU BERG. KERSTIN.
Du säger, att jag gjort mig till?
Det kan du inte tro.
Jag tror, hvad jag ser.
Och du har sett det, riktigt sett det?
Både jag och andra.
Och det har ju lyckats
tant bra.
Hvarför ska det bli en så elegant middag i dag med glace och champagne?
­ 84 ­
FRU BERG (matt).
Mattsson skulle komma?
Jag visste väl jag, att tant skulle bli ängslig.
Säg mig nu, det gör väl ingenting, ska det bli eklatering i dag?
Nå, men hvarför ville tant inte att fröken
var ovänlig trodde jag inte det var din mening att vara det.
Jag förstod inte...
Och jag, som höll af dig, Kerstin.
När du
man stjäl ifrån mig allt hvad jag har!
Skulle jag kanske vara vänlig och glad, när
Och det har jag gjort?
Ja. (Paus.)
tillsammans.
Du har rätt, Kerstin.
Vi två kan inte lefva (Går till venster.)
FRU BERG (reser sig).
­ 85 ­
KERSTIN. SUNDIN. (Kerstin går till venster, men stannar obeslutsam och går tillbaka till bordet, där hon tankspridd står och leker med sitt handarbete.)
SUNDIN (från Dahlmans rum).
hitkommenderad af er far.
Ursäkta att jag stiger på så här, men jag ä' KERSTIN. SUNDIN.
att vara en hel halftimme före min tid.
Men jag får skylla på mitt otrogna ur.
(Tar upp sitt ur och jämför det med salongspendylen.)
Jag märker att jag har den oturen eller turen
verkligen vara ett sanningsvittne.
Då måtte jag ha gått mycket fort.
Nej, minsann, det tycks
Det gör ni visst alltid.
här vägen ä' så lätt att gå.
Nej, det beror alldeles på hvart jag ska.
Den KERSTIN.
beräknat?
Så ni går den på en halftimme mindre än ni
­ 86 ­
nere i fabriken också och hjälpt er far.
Med hvad då?
Med att titta på.
Tre kvart, fröken.
Jag har varit en kvart
tillverkningen, har jag hört?
Ni tänker visst sätta er in i svafvelsyreSUNDIN.
förut.
Det ä' ju bara ett litet dockkök, det här.
Då skulle ni se i Tyskland!
Ah, det där har jag på mina fem fingrar
väl utan vidare kunna öfverta herr Mattssons plats, ifall han lemnade oss?
Jaså, ni ä' så hemma i det?
Då skulle ni
Åhja, hvad förmågan beträffar, så...
Hvad ni måtte vara skicklig!
Och pappa, SUNDIN.
som alltid ansett herr Mattsson som oöfverträfflig.
Ja, han har sitt gifna område, och inom det
ä' han ju mycket duglig.
Det ä' inte fråga om det, till med den praktik, som han har.
Men ni har många områden, ni?
­ 87 ­
Ni ska tro att jag ä' liksom litet uppfinnare, fröken.
Få se, om jag inte kommer och förvånar er en vacker dag.
Mer än ett åtminstone.
Mina tankar flyger.
Man väntar ju så mycket af er med en sådan briken, så blefve det nog annan fart.
Hur skulle ni kunna komma att förvåna mig!
begåfning, som ni har.
Pappa skulle ha er i faSUNDIN (ser på henne; paus).
litet dockkök som det här?
Men det ville ni väl inte?
Vid ett sådant SUNDIN.
Åhå, liten kunde väl bli stor.
snart komma så långt, att vi inte behöfde vara afundsjuka på Tyskland.
Ja, om ni tog hand om det, skulle vi nog
stycke i marknaden, alltid... (Paus.)
Men hör med mig.
Nej, nej, nog skulle man kunna åka fram ett
nu, fröken Kerstin, jag tror ni sitter och drifver KERSTIN.
Gör jag!
­ 88 ­
med en oförskräckt öppenhjärtighet, att jag ä' en storskrytare.
Ni sitter där och säger mig
Jag har ju bara hållit med er om, hur duglig ni ä'.
Så ni kan hitta på!
Har jag sagt det, jag?
än jag kan förstå.
Och det måtte väl vara artigt, det, inte annat SUNDIN.
Aldrig kunde jag tro, att giftblåsa.
Sitt nu inte där och spela oskyldig, fröken
er lilla välbildade mun kunde innehålla en så stor KERSTIN. SUNDIN.
Fy, så fult sagdt!
väg sedan jag tackat er för er sällsynta upp-
Egentligen borde jag stiga upp och gå min
riktighet.
Men jag kan inte vara ond på er.
Ni har en så'n lustig min när ni ska försöka vara elak.
Den klär er inte, men den ä' rolig.
Tycker ni det!
förargad i det här härliga vädret.
Jag tror man
Och så kan man inte stå ut med att vara
­ 89 ­
skulle njuta af det till och med i en mörk källare.
Eller om det inte ä' vädret, så ä' det något annat i atmosferen, som gör att man blir stålsatt mot Kerstin.
alla obehagliga inflytanden.
Jag förlåter er, fröken KERSTIN. SUNDIN.
Tack så mycket, men jag kan nog lefva ändå.
Högfärdig, förstås!
Jag får lof att tala
om något för er.
Minns ni jag nämnde, att jag tänkte skaffa mig sommarnöje?
Nu ä' det gjordt.
KERSTIN. SUNDIN. KERSTIN. SUNDIN.
Detsamma som ni tänkte på förut?
Kommer ni ihåg det andra vi talade om, då?
SUNDIN. KERSTIN (dröjande).
Kommer ni verkligen inte ihåg det?
för oss med.
Joo, det var visst några fantasier om en villa
­ 90 ­
Jag ä' säker på, att ni ska tycka om i skogsbacken.
Nu far vi ut och ser på den en af dagarne.
Den ligger så hänförande vacker där uppe KERSTIN.
april ännu.
Det ä' väl inte så brådtom.
Det ä' ju bara SUNDIN.
den skulle bli uthyrd.
Nej, det ä' redan april, fröken.
Tänk, om KERSTIN. SUNDIN.
Ja, då finge vi väl tänka på något annat.
Något annat, ja!
Men nu kan jag inte in-
ackordera mig hos er, om ni bor någon annan stans.
väl få det lika bra i en annan familj. (Paus.)
Det vore väl heller inte så farligt.
Ni vet nog att det inte skulle vara detsamma.
Kerstin?
Här om dagen, när vi talade om att för saken.
Hvarför har ni förlorat lusten nu, fröken
fara ut och se på stället, var ni ju riktigt lifvad KERSTIN.
Jag tror inte att pappa tycker om att bo utåt
­ 91 ­
själf, för när vi talade om det i förmiddags, tycktes han vara mycket hågad att fara ut.
Det har ni åtminstone inte hört af honom
Jaså, ni har redan talat med pappa?
ort, i stället för att bo på sommarnöje.
Jag har få se sig omkring litet.
Jag tänkte be honom att få resa till en bad-
aldrig varit vid någon, och det vore rätt roligt att SUNDIN.
Det ä' således ni som inte vill.
fort.
Vill!
Det ä' inte godt att bestämma så här SUNDIN.
fröken Kerstin, ä' det för att ni inte vill bo på samma ställe som jag?
En så'n fråga!
Ni ä' nyckfull.
Eller också...
Säg rent ut,
Vi kan ju tala med pappa, då.
­ 92 ­
vill veta hvarför ni inte vill det.
Ni ville det förut.
Det ä' inte hans mening jag vill veta.
Det var ju bara ett löst förslag.
Nej, det var inte något löst förslag.
ganska allvarligt menadt, det vet ni nog.
Men jag börjar märka, att ni ä' förändrad, fröken Kerstin.
KERSTIN (nervöst).
in, fastän jag inte ville tro det.
Jag var inte vid
Jo, det slog mig från första stunden jag kom
lynne att tro det.
Det ä' som om ni vore hätsk komma åt mig...
Men nu måste jag veta hvad för mycket, fröken Kerstin?
Ni drifver med mig och vill försöka det ä', som misshagat er.
Tycker ni jag går här KERSTIN. SUNDIN.
Jag förstår inte hvad det ä' åt er!
Ni får tycka att jag ä' besynnerlig eller galen,
Men säg mig om det där stället?
ä' för min skull ni inte vill fara ut och se på det
­ 93 ­
KERSTIN (oroligt).
För er skull! hvarför skulle det vara för er SUNDIN. KERSTIN (reser sig).
Hvarför, då?
Vi kan ju tala om det där en annan gång.
Jag släpper er inte förr än ni sagt det.
Hvad ska jag säga?
KERSTIN. SUNDIN. KERSTIN (häftigt).
Om det ä' för min skull.
nöjet.
Det kan inte bli något af med det där sommarSUNDIN. KERSTIN.
Hvarför ska ni plåga mig?
Jag ska inte plåga er mer, fröken Kerstin.
­ 94 ­
FRU BERG från venster, klädd i ytterkläder och med en väska i handen.
Ska tant gå ut?
än du.
-- Det ä' bättre att jag går KERSTIN. FRU BERG.
Tänker tant verkligen...
I dag...?
Du tycker nog inte det ä' för tidigt, Kerstin KERSTIN.
pappa säga?
Han tror att jag...
Nej, nej, gå inte, tant, gå inte!
Hvad ska FRU BERG.
tacka honom för all hans vänlighet och godhet under den här tiden.
Men det ä' inte värdt.
(Vänder sig bort.)
Helsa honom, ä' du snäll.
Jag skulle vilja
ä' ändå.
Jag skrifver se'n... Adjö...!
Det skulle bara bli svårare än det
(Går mot tamburdörren.
Kerstin rusar ut till venster.)
Hvad vill det här säga, Albertina?
­ 95 ­
Jag måste gå innan fabrikörn kommer.
Bortkörd!
Det vill säga, att jag ä' bortkörd härifrån.
Nej, inte precis bortkörd, men jag måste gå SUNDIN. FRU BERG.
sammans längre.
Hur så, då?
Ser du, Kerstin och jag kan inte trifvas tillSUNDIN. FRU BERG.
far, och nu inbillar hon sig...
Ja, du förstår
Hon tror...
Hon tycker så mycket om sin
nog...
För en stund sedan sade hon mig åt-
skilligt...
(Trycker näsduken mot ögonen.)
Jag tror hon inte har något hjärta.
Jag kan inte stanna här längre.
mer att göra här i huset...
Men jag måste i alla fall ta afsked af farbror.
Då går jag.
Jag har heller ingenting
FRU BERG (väcker honom handen).
­ 96 ­
DE FÖRRA utom KERSTIN. DAHLMAN från sitt rum.
middan?
Ska det bära af ut, midt i FRU BERG.
Jag måste bort till ... min syster.
middag! -- Ä' det någon, som ligger för döden?
Och middagen, då?
Vår lilla trefliga fest-
Nej, men...
Ni ser så besynnerliga ut, bägge två.
Hvad FRU BERG.
Tack för allt!...
Jag ska skrifva se'n.
(Trycker näsduken mot ögonen.) DAHLMAN.
Kan du förklara mig det, Max?
Skrifva!
Hvad ä' det här för spektakel!
(Vänder honom ryggen.)
Nå, men så säg, då!
­ 97 ­
ensam, så upprörd, som hon ä'.
Adjö, farbror!
Jag kan inte låta henne gå DAHLMAN.
hon tar vägen.
Jag ska nog laga, så det blir något gnabb med Kerstin eller Karolina.
Ja, följ med henne och ta reda på, hvart
Det kan ju inte vara annat än tokerier,
för all vänlighet.
Tack för allt, hvad farbror gjort för mig och DAHLMAN.
komma tillbaka?
Tackar du mig också!
Tänker du inte heller SUNDIN.
Jo, vi träffas nog.
i rummet.)
Så slutade den här glada dagen!
(Går af och an
KERSTIN. Pappa ropade på mig...
KERSTIN (från venster).
Det var en bra stund se'n, det.
Jag väntade, tills de skulle gå.
­ 98 ­
Hvarför väntade du på det?
För det ä' väl ändå du, som stält till hela det här spektaklet!
Var du rädd att stå till svars för fru Berg?
Sa' tant nå'nting om mig?
som springer med skvaller.
Men det är lätt att förstå, att...
KERSTIN (tyst).
Åh nej, hon ä' inte ett sådant fruntimmer,
Skulle hon inte komma igen?
gå härifrån för alltid utan att ta afsked af mig.
Komma igen!
Hon hade till och med tänkt Vill du vara god och säga mig, hvad som
passerat er emellan.
Du vill inte.
Du måtte ha förolämpat henne bra
Lemna vårt hus utan öfverenskommelse, utan ens vara kvar öfver middagen, vår lilla glada, KERSTIN.
svårt, efter som hon drifvits till nå'nting sådant. afsked, utan att stanna dagen till slut, utan att trefliga middag, som vi skulle haft för Sundin.
För herr Sundin!
Det skulle bli en öfverraskning för er, när jag
Ja, jag hade, förstås, tänkt ut det så bra.
­ 99 ­
satt där vid bordet och utbragte en skål i champagne för att han blifvit disponent vid
Ångsta bruk, som jag gått och arbetat för en längre tid. jag trodde, vi skulle haft oss en glad dag.
I dag på middagen blef det ändtligen afgjordt, och i morgon var det sagdt, att vi skulle fara ut till
Ångsta och se om vi kunde få oss ett sommarnöje där ute.
Men ingenting går som man tänker och vill.
Nu har du förstört alltihop, hela glädjen!
herr Sundin skulle till pappas fabrik?
Det har således aldrig varit fråga om att
ond, när han gick?
Jag tänkte bara...
Var han också DAHLMAN.
han aldrig tänkte komma igen mera.
Och det mot hans kusin...
Han tog också afsked, som om
är inte att undra på, efter ett sådant bemötande KERSTIN. DAHLMAN. KERSTIN.
Hvad sa' han?
Han sa', att det var en skandal...
Skandal!...
­ 100 ­
vet du, Kerstin, du skämmer ut dig för alla menniskor, och mig med.
Hvad ska man tänka om oss?
Jag riktigt blygs.
Och här står jag
Ja, jag kommer inte så noga ihåg det.
som ett får och vet ännu ingenting.
Men nu har jag inte lust att vänta längre.
Vill du säga mig hvad som passerat, eller vill du inte?
Jag sa' bara åt tant... (Paus.)
Fram med sanningen!
KERSTIN (faller honom om halsen).
DAHLMAN (håller henne ifrån sig).
KERSTIN (smyger sig intill honom igen).
Kära, älskade pappa!...
Inte så... inte så!...
Åh, pappa, pappa!...
här ska betyda.
Det ä' bättre, du talar om för mig, hvad det KERSTIN.
strängt på mig!
Håller du inte af mig mera?
Säg, att du gör det!
Jo, ser du...
Åh, pappa, se inte så där
Seså, Kerstin!...
­ 101 ­
bara veta, om du håller af mig eller ej.
Säg, som förr.
Jag bryr mig inte om nå'nting!
att du håller af din lilla Stina som förr, alldeles DAHLMAN.
Inte gråta...
Visst gör jag det, kära barn, det vet du väl!
KERSTIN (släpper honom).
hvarför skulle jag komma hem!
Hvarför skulle jag komma hem!
KERSTIN. DAHLMAN. KERSTIN. DAHLMAN. KERSTIN.
Nej, det gör du inte, det ser jag nog.
Hvad går åt dig, Kerstin?
Allting ä' så förändradt.
Förändradt!
Förr i tiden höll du af mig...
Men inte nu?
-- Vet du, min lilla...
Då höll du bara af mig.
Kerstin, Kerstin, hvad har du för ett lynne!
Du måtte väl inte vara afundsjuk! (Paus.)
­ 102 ­
tränga sig emellan oss.
Jag tål inte, att någon kommer och försöker DAHLMAN.
Berg?
Du har väl inte sagt nå'nting sådant åt fru KERSTIN.
Jo, det har jag.
förryckt, flicka!
Men det går sannerligen för långt.
Ä' du KERSTIN.
flödig.
Jag dugde, förstås, ingenting till.
Jag dig.
Jag visste inte en gång, att du var sjuk.
Hon försökte alltid visa dig, att jag ä' öfver-
förstod mig inte på dig.
Jag var inte rädd om Men hon förstod sig på dig, hon, som inte varit i huset mer än ett år.
Tror du, jag ville gå här och vara ingenting för dig, medan hon...
Nej, då vore det bättre, att jag kom bort igen!
Hvad ä' det för idéer, som flugit i dig! (Paus.)
Jag blir alldeles yr i hufvudet af allt det här.
Och vi, som hade det så lugnt och trefligt!
Jag hade nästan vänjt mig af med att gå ut, bara för man hade fått det så fridfullt och angenämt hemma.
Och så ä' det tvärt slut!
Hvarför kan man då inte få ha ro!
Låt mig få komma bort, pappa, så får du ro.
­ 103 ­
Hvad ä' det för prat!
Komma bort, när jag nyss fått hem dig.
Det ä' ju jag, som stör din trefnad.
så går du i morgon... eller i eftermiddag och
Ah, se så, se så!
Om du ä' min snälla flicka,
söker upp fru Berg, ber henne om förlåtelse och gör du nog för min skull.
Du ä' ju min snälla, förståndiga, lilla flicka.
tar henne med dig hem.
Nej, det ä' jag inte.
Åhjo... Nej.
Då håller du inte af mig.
Jag ä' stygg och dum och afundsjuk och hätsk. egen, älskade, lilla rara pappa!
Det gör jag!
Jag ä' inte alls din snälla, förståndiga flicka.
Men (slår armarna omkring honom) jag håller af min
när jag ber dig så mycket.
Då skulle du väl också göra mig till viljes,
­ 104 ­
Hur ska jag då kunna tro dig?
KERSTIN. KERSTIN. KERSTIN. DAHLMAN.
Jo då, jag håller af dig ändå, mycket, mycket!
Fastän du gör mig emot?
Det var en besynnerlig kärlek!
Om du först gör, hvad jag vill, så ska jag DAHLMAN.
KERSTIN (sätter sig i hans knä).
se'n göra allt, hvad du vill.
Allt!...
lilla, rara, söta Stina...
Jo, nu ska du säga, som jag säger.
Min DAHLMAN.
Min lilla, rara, söta Stina...
Det finns ingen i hela vida världen...
Och så ska du klappa mig... (Dahlman klappar henne)
som jag håller så mycket af som dig.
­ 105 ­
Hm... som jag håller så mycket af som dig.
Och så ska du kyssa mig.
(Dahlman kysser henne.) KERSTIN.
(Han kysser henne en gång till.)
Om jag bara har dig hos mig...
Så behöfver jag...
DAHLMAN. KERSTIN. DAHLMAN.
(Han kysser henne.)
... ingen annan.
Nej, det vet jag inte, om man får lof att KERSTIN.
höfver jag ingen...
Du ska bara säga efter... så beDAHLMAN.
KERSTIN (kysser honom).
DAHLMAN (dröjande).
KERSTIN (klappar honom).
Ne-ej, du!...
Ingen annan.
ä' jag nöjd!
Det var rart af dig, lilla, älskade pappa.
­ 106 ­
Hvad ä' du nöjd med?
än mig för att ha trefligt, och att vi ska vara DAHLMAN. KERSTIN.
Att du sagt att du inte behöfver någon mer
lyckliga tillsammans, du och jag, bara du och jag.
Nej, hör du Stina, det där har jag inte sagt.
Jo, det har du visst, alldeles nu.
Och du DAHLMAN.
brukar ju inte ta tillbaka dina ord.
Det har inte gått riktigt till, det här...
Jo, men pappa, du sa' ju det själf. -- Och DAHLMAN. KERSTIN.
nu ska jag göra allt hvad du vill.
Ska du göra?
Hvad kan du göra för något?
Åh, jag kan göra allt möjligt, jag!
Jag kan DAHLMAN.
sticka strumpor och koka soppor...
Äh, äh, äh...!
och värma din rock, och sitta och prata hos dig, ansjovis åt dig, och så... och så kan jag lära mig att spela bräde.
Jo då!
Och så kan jag gå efter dina tofflor,
och läsa högt för dig, och spela piano, och rensa
­ 107 ­
DAHLMAN (allvarsamt).
(Går af och an.)
Och så kan jag kyssa och klappa dig.
(Smeker honom.)
KERSTIN (smyger sig efter honom).
för dig som tant?
Jag försäkrar dig, hon behöfs inte nu, när jag ä' hemma.
Tror du inte jag kan göra det lika trefligt
Kära barn, inte förstår du dig på ett hushåll.
Åh, jag har ju Karolina.
du ihåg, när mamma var sjuk och låg där med kysste hennes hvita, tunna hand.
Då såg hon
slutna ögon?
Du satt lutad öfver henne och jag upp ett tag, och jag glömmer aldrig hennes blick.
Hon bad mig lofva att ta hand om dig, och det gjorde jag.
Och jag har längtat alla de löfte.
Och nu ska vi lefva för hvarann.
Säg,
här åren, tills jag skulle bli stor och få hålla mitt pappa!
Det får inte komma någon emellan oss.
Jag vill ha dig ensam.
Det ä' ju jag, som ska ta hand om dig.
Ska du det!
Ja, mamma har ju sagt det.
Du ä' en liten toka.
Som du håller af?
­ 108 ­
Som jag håller af.
med sig.
Herr Mattsson ä' här och har ett fruntimmer KERSTIN (springer upp).
KAROLINA (i tamburdörren).
du, pappa!
(Springer ut till venster.)
Åh, dem hade jag glömt.
Tag emot dem
Åhå, ja, ja...!
DAHLMAN (reser sig långsamt).
(Går sakta mot fonden.)
Scenen som i föregående akter.
DAHLMAN. KERSTIN. Sedan KAROLINA.
DAHLMAN (i en gungstol, klädd nattrock och med en kudde under hufvudet.
Ropar).
Karolina! -- Karolina...!
(Högre.) Karolina...!
Ville pappa något?
hör hur hon går och tassar därute, men hon hör inte att jag sitter härinne och gallskriker.
Ville pappa ha någonting?
Menniskan blir visst stendöf till slut.
att hon inte kan höra upp!
När man talar med
Det ä' detsamma nu.
Men det kan reta en,
­ 110 ­
henne, hör hon mycket bra.
Det ä' som om hon gaf sig fan på, att hon inte ska höra på längre håll än tre alnar.
Jag trodde pappa låg och sof, jag.
Nej, därinne, naturligtvis.
I skurfukten?
inte af.
Ä' det skuradt i pappas rum?
Det visste jag DAHLMAN.
stås på att slaska sta i förmiddags, medan jag var nere i fabriken ett slag, och så la' hon mattstumpar öfver, för jag inte skulle märka nå'nting.
Det ä' en tro här i huset, att jag ä' så förbaskadt det går inte så lätt heller... dum och kan luras som en annan orrtupp.
Men KERSTIN.
Nej, men jag vet det, jag.
Hon passade för-
Och så har du suttit här och frusit.
(Känner på hans händer.)
Så kall du ä'!
(Går efter en pläd och Du får lof att ha på dig.
Du DAHLMAN.
sveper om honom.)
mår väl inte illa?
­ 111 ­
Sämre än i går?
Nej, bevars...
(Hon stoppar ner pläden kring halsen på honom.)
DAHLMAN (vrider på sig).
Det ä' bra!
Du måtte väl inte bli dålig igen?
Hur ska jag kunna veta det!
Det har jag väl inte begärt heller.
Nå, hvarför frågar du då!
ska ha varmt om fötterna.
Frågar... (Paus.
Går efter en pall åt honom.)
När jag fryser om händerna!
Men det ä' mest noga med fötterna.
Ah, så'nt pjåsk!
Pjåsk...!
gammal lastgammal gubbe.
Pappa...!
Det måtte vara meningen att göra mig till en KERSTIN.
­ 112 ­
jag säger.
(Klappar henne på kinden.)
Jag ä' bara dal att det ska vara så här kallt i maj!
Seså, seså, Stina lilla, bry dig inte om hvad
kinkig och stygg.
Men det ä' då en skan-
Kanske du vill ha något varmt att dricka?
(Springer till tamburdörren och ropar.)
Jag ska värma litet portvin.
Och så en brasa.
KAROLINA (utanför). KERSTIN.
en brasa.
Värm litet portvin åt pappa och kom in med KAROLINA (i dörren).
Hvilket ska vara först?
vinet.
Portvinet.
Eller kanske brasan...
Nej, portKAROLINA.
KAROLINA (går, men vänder om igen).
Brasan?
Portvinet, hör ju Karolina.
vinet i kakelugnen.
Om vi eldar först, så kan vi värma port-
­ 113 ­
på det, inte!
Hvad hon ä' dum!
Inte kan pappa vänta KAROLINA.
Kors, det står väl inte för lifvet heller! (Går.)
Du ska få se, lilla pappa, att det ska krya DAHLMAN.
upp dig.
vädret.
Ja, det behöfs nå'nting i det här kusliga KAROLINA (i dörren).
Ska det vara russin och mandel med?
Ja, tag några stycken.
Det ä' detsamma, bara det går fort!
(Karolina försvinner.)
Att inte tidningen kommer!
(Gäspar.) KERSTIN.
Den brukar ju inte komma förrän half sju.
aldrig tittar hit mera!
Han hade ändå papper spektaklet som varit.
Ja, det ä' ett fasligt söl! -- Tänk att Sundin
att hemta.
-- Men han vill väl inte för det där KERSTIN (ser upp).
Skrif till honom.
­ 114 ­
Ingenting alls.
(Paus.) KERSTIN.
på med fru Marianne.
Vill du jag ska läsa högt för dig?
Vi höll DAHLMAN. KAROLINA (i dörren).
Ja, det kan du ju göra.
Ska det vara nejlikor också?
Det värmer så skönt.
Jo, visst ska det vara nejlikor, pappa lilla! DAHLMAN.
nå'nting af! (Karolina försvinner.)
Lägg i hvad ni vill för smörja, bara det blir KERSTIN (tar fram boken ur bokskåpet).
Hvad var det vi var nu då?
DAHLMAN (gäspande).
(Börjar läsa.)
Det var brölloppsdagen, när de skulle fara
­ 115 ­
KAROLINA (i dörren).
Ska det vara socker i?
och göra i ordning det.
Det var då välsignadt!
Kan du inte gå själf KERSTIN (reser sig).
(Försvinner.)
Behöfs inte, fröken lilla.
Det ä' strax färdigt KERSTIN (mumlande).
upp litet portvin på egen hand.
(Bläddrar i boken.)
Jag tycker verkligen Karolina kunde värma KAROLINA (bärande en bricka med ett glas och en rykande kanna).
Här ä' det nu.
Varmt och godt.
Det ska naturligtvis vara ett rödvinsglas.
Ja, men kära Karolina, ett sånt litet glas!
som glas!
Asch, det måtte väl göra detsamma.
Glas DAHLMAN. KERSTIN.
Seså...!
(Vill taga glaset.)
ur det där glaset!
Nej, vänta litet, pappa, det smakar ingenting
­ 116 ­
Får jag det nu bara!
Strax!
(Tar glaset och springer åt fonden.)
DAHLMAN (skrikande).
Tag ut det!
Men, pappa...!
Jaså, det ska kallna, innan jag får en droppa!
KERSTIN. DAHLMAN (stampar i golfvet).
Tag ut det, säger jag!
När man enkom gjort upp eld för'et!
Och haft besvär...
ä ett pjåsk, som kan göra en menniska sjuk, om man inte ä det förut
Ja, nog har ni gjort er besvär, alltid!
Gå, Karolina lilla!
stackare... (Går.)
Han vet då inte, hvad han vill!
Narra en KERSTIN (efter en paus).
här, då var det inte något pjåsk, då inte?
Du talar om pjåsk, pappa.
Men när tant var
Nej, det var just det, det inte var.
­ 117 ­
med sina kuddar och pallar och dynor och mattor och halsdukar och piller och hafresoppor!
Men när jag...
Jaså, det var inte något pjåsk, när hon kom
någonting.
Jag vet inte, att hon kom med KERSTIN. DAHLMAN.
Vet du inte det...!
något fjesk och besvär för sig.
När man kom in, så satt man här lugnt och trefligt.
Inget spring och krångel.
Allting var, som det skulle vara, och ville man ha något, så stod det där, innan man visste ordet af.
Det var annat det, än springa spring och ett besvär... tjugo gånger för att få litet portvin varmt.
Ett KERSTIN. DAHLMAN. KERSTIN.
Nej, det vet jag visst inte.
Hon hade aldrig
När man vill göra väl...
Ja, ser du besvär, det är pjåsk.
Ingenting annat än pjåsk.
KERSTIN (bortvänd).
henne så mycket.
Jag tänkte...
Jag tänkte inte, du saknade
­ 118 ­
lugn, det är alltihop.
Hvarför kan man inte få vara i lugn och ro! KERSTIN.
Saknade!
Jag vill ha
Det ä' jag, som gör det tråkigt för dig!
för att göra det trefligt för dig, det vet jag då...
Ja, det vet jag...
KERSTIN (med kväfd röst).
Och ändå har jag gjort allt, hvad jag kan
Det vet ju jag med.
godt jag kunnat... för att göra dig till nöjes... DAHLMAN. KERSTIN.
Nog har jag bjudit till alltid... och gjort så
Kära Stina, lilla...
jag inte suttit här hos dig, fastän de kommit hit och velat draga ut mig med våld?
Har jag gått på teatern en enda gång?
DAHLMAN (retligt).
Har jag varit ifrån dig en enda dag!
ju tvärtom tiggt och bedt, att du skulle roa dig. min skull.
Ja, men jag har ju inte nekat dig.
Det pinar mig att se dig sitta här och hänga för
­ 119 ­
KERSTIN (snyftande).
Ja, jag hör du säger, att jag pinar dig!
Jag tycker inte om några uppoffringar.