Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Helt visst skulle man lystra till en sådan signal, o m den gällde ens egen- dom eller ens husdjur, och låta den tjäna sig till efterrättelse, men när den gäller en själf och ens närmaste, ger man ej akt på den.
Vissa sysselsättningar börja med- föra hufvudvärk, sömnlöshet, retlighet — detta är tecken, att kroppen är öfveran- strängd och behöfver hvila.
Den kärnfriska vill gärna förklara dessa tecken som kin- kighet och otålighet, och den angripna vill ej alltid erkänna dem.
Det ser ut, som vore det lättare att trotsa eller vänja sig vid dem än att skänka dem skyldig upp- märksamhet.
Alltså: signalen lämnas opå- aktad, och katastrofen underlåter ej att in- träffa.
Den sjuka dukar under och blir oförmögen till arbete under sin återstående lifstid eller bäddas ned i en för tidig graf.
Ett ganska vanligt sätt är att på hela släktet tillämpa teorier hämtade från en enskild individ.
Man säger: min mor gjorde så och så, utförde allt det, som du nu har att utföra, och lefde till åttio år, utan att någonsin vara sjuk eller öfveransträngd.
Detta må vara ett aldrig så visst faktum i och för sig, så utgör det likväl ej något prejudikat för en annan individ i andra förhållanden.
Det obesvärade sätt, hvarpå värdefulla och man kunde tycka för de sina nästan oumbärliga personer tillåtas försvinna .från jorden, i all synnerhet på landsbygden och bland en mindre upplyst befolkning, väcker iakttagarens häpnad.
Kanhända ligger till grund för detta förhållande en omedveten fatalism: » Det som skall ske, det sker. » Eller ock den fasta förtröstan, att Försynen ej skall tillstädja en så stor olycka.
Sålunda kvarstannar den bröstsjuke i ett rum, där han är utsatt för iskalla pustar, hvar gång dörren öppnas, och den nervsjuke enerveras fortfarande än ytterligare af barnskrik, vagns- buller och annat slammer, till dess han ut- brister: » Gud gifve jag vore i min graf! » Att bota en sjukdom är oftast förenadt med stora kostnader, mycket besvär och mycken tidspillan.
» O m jag bara vetat, om jag förstått förut, » äro uttryck, som ej sällan höras.
Men hvarför förstod man ej, när signalen gafs på ett ganska tydligt sätt?
Mycket mindre hade fordrats för att före- komma sjukdomen.
Sömnlösheten hade må- hända afhjälpts med mera rörelse i fria luften, men i stället fortsatte man med sitt stillasittande innelif; känslan af trötthet hade kunnat motverkas med mera stärkande föda och en timmes hvila midt på dagen, men man försummade dessa medel, och nu får man dyrt plikta för sina uraktlåtenhets- synder.
När en husmor är utarbetad, heter det: Snart ha vi sommaren här, då får hon komma till landet och hvila sig.
Men när denna hvila skall uttagas midt uppe i en talrik familj och under de ökade bestyr, omtankar och olägenheter en vistelse på I DU N ett sommarnöje med dess många obekvämlig- heter medför, blir under en sådan sommar- vistelse på landet en husmors tillstånd sna- rare försämradt än förbättradt.
Hvem har ej hört en trött husmor säga, när hon en eller annan gång fått intaga en måltid på en restaurant: Hvad det är skönt att ej veta, hvad det skall bli för mat!
Detta är ett behag, som mången kvinna ej får njuta af från sin bröllopsdag till sin begrafnings- dag.
Till sist ett exempel ur lifvet, manande till efterföljd för dem, som hafva råd; för den mindre bemedlade kan ju själfva sät- tet varieras.
En hustru, som kände att krafterna började svika henne — hon led af sömnlöshet, nervsvaghet och blodbrist — beslöt sig för att tala med sin man härom.
Han var en god, välmenande, men föga iakttagande man, som beklagade sig en smula öfver att hafva en sjuklig hustru, och som var mycket färdig att anställa jämförelser mellan den nuvarande klena generationen och sin mors kraftfullare släkte.
Hustrun sade helt enkelt: » Jag är öfveransträngd och känner mig alldeles förbi; jag är öfver- tygad om, att jag ej kommer att lefva länge, om jag ej får fullständig hvila under några månader.
Men jag vet ju, att mitt lif är af värde både för dig och barnen, därför ber jag dig hjälpa mig att rädda det.
Hvad jag behöfver är att få afkasta mig alla om- sorger och en tid känna mig fullkomligt oansvarig.
Stannar jag kvar i hemmet, går allt i sin gamla gång och jag förrättar mina dagliga sysslor.
Jag vill därför lämna det.
Men då kommer den tanken att plåga mig, att andra vansköta det, jag ber dig därför att för några månader upplösa hemmet. » Hennes man gick in på hennes önskan, inackorderade barnen hos bekanta, afske- dade tjänarne och flyttade själf till ett ho- tell.
Hustrun reste utomlands med en äldre väninna, och under fyra månader stod hem- met stängdt.
Vid slutet af denna tid åter- kom hon stärkt, ja, förnyad till kropp och själ, kännande sig tio år yngre och nu iståndsatt att utan minsta svårighet åter- taga det ansvar och- ikläda sig de plikter, som före hennes hvilotid böjde henne till jorden, hvilket bevisar, säger den engelska tidning, ur hvilken vi hämtat denna tänk- värda uppsats, att den mänskliga mekanis- men behöfver mellantider af overksamhet och reparation fullt ut lika mycket som ett ångfartyg eller ett lokomotiv.
* Kär de fara ... \ f ä r helgens dagar svunnit, när vaxljusen i gra- / ™ nen brunnit ut, då blir det en så tungt och vemodigt i håg.
Då stundar det ju till uppbrott, då skola de bort igen, våra kära.
Glada kommo de till det gamla hemmet, när den välsignade högtiden lyste sin frid, glada trädde de in under det låga taket; de blefvo barn som förr, strax de hunnit inom prästgårdsdörren.
Ja, de blefvo barn — de fröjdade sig åt de runda julkusarne, åt de härliga julklappsrimmen och först och sist åt granen med dess ljus och dess stjärna.
Hur har det icke varit glädje i vår gamla präst- gårdssal under dessa nu svunna helgdagar!
Alla dessa långa kvällar kiing det stora, runda bor- det, alla dessa ljusa stunder, då glada julpolskor ljödo från violin och piano, alla dessa tysta dröm- merier öfver Snoilskys dikter och Melins Snö- hvit, allt skämt och allt löje, alla tokerier och allt prat, all värme och all trefnad —: det var som en saga alltsammans!
Men nu är sagan slut, nu är visan sjungen, helg har bytts i söken.
Tung var den dagen, då de skulle fara.
Man ville knappt tro, att det var sant, att de nu skulle hän igen.
Det var ju som hade de kom- mit i går.
Men när de gamla hästarne, Atis och Camilla, stodo vid trappan och reseffekterna stuf- vades in — då förstod man, att det måste vara så, då förstod man, att nu var glädjen slut för denna gång.
Man hann blott säga ett tack för allt — så voro de borta.
Det kändes så tomt att komma in i vår gamla sal igen.
Det var som ljöd det från allt i rum- met i sakta hviskning: Hvar äro de, våra vän- ner, hvarför stannade de ej hos oss?
Ja, hvarför stannade de ej kvar i den ljusa fristaden, hvar- för lämnade de oss ensamma?
så genljöd det inne i hågen.
Och man vågade knappt se åt det tom- ma hörnet, där nyss granen stod, vännen från vår skog, den käre vännen, som lyst så många vackra tankar in i vår själ, och omkring hvilken vi nyss alla voro samlade.
Hur är det månne, när vi härnäst tända julens träd?
Gud allena vet.
Skola vi väl då få samlas på nytt, samlas som glada barn, samlas alla?
Ja, så fråga vi, så undra vi.
— Och så undras och spörjes det icke blott hos oss, utan i tusende andra trefna hem, där saknaden efter de kära kännes tung, där man i hela dess vidd känt det vemod, som slutes inne i dessa tre sorgsna ord: » När de fara.
» Ml.
* Parisiskor.
Några iakttagelser och reflexioner af en psykolog- » En effet, la femme en France est un » hornme, mais passé å 1 ' alambic, raftiné » et concentré.
Elles ont notre initiative, » notre vivacitc militaire, notre gout pour » la société, notre besoin de paraitre, » notre passion pour 1 ' amusement, mais » plus nerveusement et avec un elan plus » fort. » H. Taine: Grainäorge.
l a g gick i morse ut med den föresat- sen att under min vanliga promenad i Luxembourg-trädgården tänka ut planen till en uppsats om det ämne, som angifves genom ofvanstående rubrik.
Ett fjärdedels år har jag nu vistats i Paris.
Jag borde väl då veta något om det intressanta ämne, som heter parisiskan.
Egentligen lärt känna någon parisiska, för- troligt och personligen, har jag väl knap- past gjort; men jag har dagligen sett pari- siskor i deras hem och på boulevarden, un- der deras arbete och deras nöjen.
Och så- som något litet psykolog har jag naturligen ej kunnat undgå att generalisera mina in- tryck och bilda mig en viss allmän mening om den parisiska kvinnotypen.
Men ligger icke just faran för misstag i den där benägenheten att generalisera?
Och vunna iakttagelser äro ju allesamman bra ytliga, jag menar, äro mera det franska lif- vets utsidor, som turisten kan se, än det inre lif, som man lär känna blott efter mångårig samvaro.
Så kritiserade jag mig själf och var nära att uppgifva hela min plan.
Men så slog jag mig ned på en af bän- karna.
Morgondimman låg ännu som ett lätt flor öfver de aflöfvade trädens eteriska filigransverk.
Stoluthyrerskan gick redan
IDUN •20 beskäftigt och räknade in sina nummer.
En mondaine dame skred förbi, elegant, lätt, fin och likgiltig.
Ett par studenter kommo i lifligt samspråk med en ung flicka, som såg ut som deras kamrat, käck, fri och nervöst liflig.
Och en arbeterska klampade förbi i sina träskor och med en tung börda på hufvudet.
Nej, ämnet är verkligen för lockande!
Jag kallar det icke » Parisiskan » utan » Pa- risiskor » och har ju då redan genom titeln angifvit, att jag icke vill påstå, att mitt försök till karaktäristik gäller alla Evas döttrar vid Seine, utan blott några af dem — dem, som jag varit i tillfälle att särskildt iakttaga —; och så säger jag uttryckligen ifrån, att det endast är några månaders erfarenhet i Paris, som står mig till buds.
Och då kanske jag vågar ge mig in på ämnet, men blott med samma anspråk, som när man efter en resa i muntligt samtal återger sina intryck.
* * Såsom motto har jag satt några rader af Tame, därför att de i själfva verket ock innehålla den allmänna mening, till hvil- ken jag kommit rörande grundtypen för de franska kvinnor, jag sett.
Den skarpsynte franske psykologen har, synes det mig, just träffat det väsentliga, då han sammanställer parisiskan med de parisiska männen, tilläg- ger henne samma företagsamhet, liflighet, sällskaplighet, nöjeslystnad och begär att synas, men i stegrad grad, nervösare och med, så att säga, mera flykt.
(Ni märker, att jag ej rätt finner några svenska ord, som fullt återgifva Taines fras: egentligen kan man ej rätt karaktärisera parisiskan annat än på franska.
Vi sakna där hemma den ifrågavarande verkligheten, ej under då, att vi ock sakna de motsvarande orden.)
Nordbon frapperas genast under sin första dag i Paris af den stora olikheten mellan de kvinnor, han här ser, och den kvinnotyp han för med sig i sitt hjärta hemifrån.
Och jag tror, att den förnämsta olikheten är antydd genom de citerade orden af Taine.
Där hemma förbinda vi alltid med tanken kvinna mer eller mindre föreställningen om en viss passivitet, mottaglighet, snarare än företagsamhet, blid böjlighet snarare än begär att leda.
Jag vill visst icke säga, att icke våra svenska kvinnor både kunna verka och här- ska, men de göra det snarast genom att man ej märker det.
Här däremot har man ett så starkt intryck af att kvinnan är den aktiva, mannen den som tager emot och följer med.
På gatan i Qaartier Latin är det tydligen » 1 ' etudiante » som kurtiserar » 1 ' étudiant ».
I butiken sitter frun med befaUande min vid kassan, under det att mannen beskäftigt öppnar dörren för kunden.
Och i salongen ledes konversationen helt och hållet af ma- dame; monsieur spelar blott en underordnad roll bland alla de andra i den krets, som bildats kring henne.
Och i alla de skådespel, som jag under dessa månader här sett på Paris teatrar, har jag blott haft bekräftelse på denna iakttagelse.
I de sociala dramerna för dagen är det enligt regeln kvinnan, som i det af- görande ögonblicket med sina entusiastiska ord först tämjer arbetaremassorna och se- dan kastar in dem i den blodiga strejk- kampen.
Och i kärleksscenerna på samma; sätt; hon är det, som de nutida författarna j låta högljudt ropa ut kärlekens ständigt | unga lofsång; ja, ofta faller rent af på hennes lott friare-rollen.
Detta sistnämnda verkar på den nordiske iakttagaren både förvånande och frånstötan- de.
Särskildt starkt var detta intryck hos mig, då jag såg » fe Repas du lioni&gt;, Francois de Curels mycket omtalade drama på Théa- tre Antoine.
» Hjälten » i detta sociala drama är en ung man, son af en förnäm familj, men som af vissa anledningar kommer att uppträda så- som socialistisk folkledare.
En ung flicka af folket förälskar sig i honom.
Och i en scen, som brännt sig in i mitt minne, gör hon honom sin kärleksförklaring.
Det fanns intet direkt stötande i hennes ord, men jag vet ej hvad det var i hennes blick, i hennes min, i hela hennes sätt, som gaf mig intryck, som om hon — hade klädt af sig, blottat hela sin kvinnlighet.
Jag är säker på, att den fran- ska publiken ej hade något af detta intryck.
För dem var scenen helt naturlig.
Men för svensken, som satt där bland dem, med helt andra föreställningar o m kvinnan, — för mig var denna kvinnas aktiva roll i erotiken något i hög grad stötande.
Min mening är härmed alls icke att fälla något nedsättande omdöme om de franska kvinnorna.
Jag konstaterar blott ett drag i deras karaktäristik.
Det har säkert sina historiska och psykologiska orsaker, lika väl som den nordiska kvinnans motsatta kynne sina.
Men skillnaden är så stor, att en fransk ingénue aldrig på mig kan göra intrycket af illusion.
Och äfven utom teatern kan detta förleda mig att allt för ofta inför den pari- siska ungmön komma att tänka på det stränga slagordet » demi-vierges ».
Och jag lockas till spekulation öfver raser- nas öden: är ej månne denna sorts emanci- pation bland de franska kvinnorna ett deka- danstecken för nationen?
Betecknar ej den germanska kvinnotypen i detta hänseende ett yngre, friskare stadium i folkutveck- lingen?
Jag uppkastar spörsmålet, men jag har icke svaret färdigt.
Men å andra sidan tror jag ock, att i det anförda draget ligger något af parisi- skans styrka.
Denna aktiva roll ger henne den säker- het, som kanske är en af de förnämsta för- klaringsgrunderna till det oförlikneliga behag, som präglar hela hennes varelse.
Jag var på en populär föreläsning för arbetare härom kvällen.
Karlarne sågo tärda, böjda ut, kufvade af det hårda kropps- arbetets ok, otympliga och simpla.
Men deras hustrur och döttrar!
Flere af dem voro ytterst torftigt klädda, men ändå hvil- ken grace!
Hade man fått se ett par af dessa arbetarehustrur i Sverige, skulle man ha trott, att de voro förklädda damer af värld, — så nästan majestätiska voro deras låter, så smaksäkra deras dräkter, trots att de hvarken voro hela eller rena.
Men det är, när man icke ett ögonblick tviflar på sin egen personlighet, som man får denna harmoni öfver sitt utseende.
Och hvad är väl hemligheten i den fran- ska salongsdamens oöfverträffliga konversa- tion, om ej samma säkerhet på sig själf.
Ah, hon är i det hänseendet oförliknelig den gamla vittra dam, som jag så ofta haft nöjet att höra kåsera.
Hon har en 1898 färdig mening om allt.
Jag har visserligen, på mitt fackområde flere gånger försökt motsäga henne.
Men tror ni jag någonsin fått rätt.
A h nej, jag har alltid till sist måst retirera inför det säkra leende, vid hvilket man underförstår.
— Ah, hvad de äro löjliga, dessa lärda herrar, som förgäfves söka med sina ab- strakta teorier fatta, hvad vi kvinnor veta genom naturlig instinkt — — — Och jag har verkligen blifvit så pass fransman, att jag insett min skyldighet att säga — Cest bien possible, madame, que je me trompe.
* Taine har dock också rätt i, att parisi- skans aktivitet har en svag punkt: nervo- siteten.
- ah, hvad flertalet af parisiskorna se bräckliga ut, enerverade.
Ni har säkert hört sägas, att parisiskornas fot är förtju- sande liten.
Vet ni, hvarför den är d e t?
Därför att hela hennes kropp är svagt ut- vecklad.
Hon är merendels så mager, så späd.
Och jag har en gång i en salong åhört en konversation af mondaina pariser-damer, som gjorde ett nästan pinsamt intryck af nervositet.
Samtalet var fjäderlätt i sin ytterliga elegans.
Orden fladdrade som fjärilar från tanke till tanke.
Men bland de närvarande var en schwei- zare, en medelålders man med kalvinistiskt allvar och något vetenskapliga tankevanor.
Han tog upp ett samtalsämne och sökte därom säga sin mening.
Men han hade knappt kommit till hälften i sin andra sats, förr än damernas konversation redan fladdrat öfver till ett helt annat ämne.
Han ansåg sig vara skyldig att upprepade gånger göra om försöket med andra frågor.
Men alltid samma utgång, — damernas lättfotade idé- associationer löpte ständigt från h o n o m; och hans ord stannade halfutsagda, han måste åter tystna och litet förvånad se sig omkring.
(När jag nu efteråt läser igenom mitt kåseri, får jag ett intryck af, att jag varit för sträng mot parisiskorna.
Det kan se ut, som om jag snarare velat kritisera än karak- tärisera dem.
Och mellan raderna läsa ni säkert, att jag trots all den parisiska gracen tycker, att svenskorna äro mycket mera verkliga kvinnor.
Men har Iduns publik rättighet att före- brå mig denna partiskhet?
Felet är icke mitt, ärade läsarinnor!
Paris i januari 1898.
Under rubriken » Familjemeddelanden » ha vi anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för födelse-, förlofnings- och vigselannons kr.
1: 50 och för dödsannons inom ram hr.
5: — ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga storlek och den jämna och utbredda spridning tttl- känrui (, ifvandet därigenom erhåller.
IDUN 1898 Skaldernas kvinnor.
£ n af de skämtsamma historier, som tid efter annan synas i all världens tid- ningar, lyder så här: Den unge författaren: Herr redaktör, skulle ni kunna använda min afhandling: » Hvad skalderna sagt o m månen »?
Bedaktören: Min herre, jag skall använda en afhandling af er, om ni väljer ett annat ämne, t. ex. » Hvad månen sagt om skal- derna » -.
Till en del som det hände den unge för- fattaren i denna historia, har det händt mig.
Jag frågade redaktören af Idun: » Herr redaktör, kan ni använda några små studier öfver ämnet ' Huru våra skal- der uppfattat och hvad de sagt om kvin- norna '? » Men i stället för att svara mig ungefär som hans kollega svarade, var Iduns redak- tör nog vänlig att vilja öppna sin tidnings spalter för mitt opus.
Och här har ni det, ärade läsarinnor af Idun!
Mina artiklar äro hvarken djupsinniga eller uttömmande, de vilja blott några ögon- blick samtala o m vänner, som vi alla känna och älska.
Jag har medtagit såväl döda som lefvan- de diktare; i fall de senare anse att jag ej har rätt förstått dem, beder jag dem o m förlåtelse härför.
Viljan har då varit bättre än förmågan!
Frans Mikael Franzén.
Bland de ädlaste män det finska broder- landet skänkt Sverige skall i alla tider näm- nas Frans Mikael Franzén.
Och det var ej blott en framstående kyrkans man, en lyck- lig psalmförfattare och vältalare, som vårt land i honom erhöll, dess kvinnor fingo i honom en af sina främste sångare.
När Tegnér och sedermera af Wirsén i sina sånger till Franzén hylla honom såsom » Sel- mas och Fannys skald » ange de med dessa ord fullständigt arten af Franzéns diktar- kynne.
T y hvarken förr eller senare ha nordens kvinnor funnit en diktare, som så riktat sin sång just till dem och som be- sjungit dem på ett så behagfullt sätt som Franzén.
Smaken har förändrats under de femtio år, som svunnit sedan skalden gick bort, men ännu gömmes samma friskhet och fäg- ring i hans enkla dikter.
Vår tid kanske drar på munnen, när den t. ex. i Emmas klagan läser huru 1 » Edvin kom därborta, kom ej fram till mig!
Edvin såg sin Emma och fördolde sig.
3 Men våra mor- och farföräldrar förstodo den stackars Emmas sorg öfver sin otrogne älskare.
Och med undantag af Bellman lär väl knappast någon på svenskt språk diktande skald blifvit så mycket sjungen som Fran- zén.
Han blef en nordisk Beranger, en Be- ranger, som sjöng o m älskande ynglingar pch ungmor, unga kvinnor, mödrar, mor- mödrar och barn.
Sina dikter tillägnar han sin Selma och i hennes namn kvinnan i Finland, det land, som då var hans, och som han sedan utbytte mot vårt.
Huru vacker är ej denna inledningssång, hur för- tjusande enkel dess form, trots förekomsten af sådana ord som » änglaflicka »!
Och huru väl visar sig ej skalden känna till föremålen för sin sång, kvinnorna!
Han har fattat ungmöns eviga längtan efter nå- gon att älska, han har sett allt det ljufva i hennes sinne, och han stannar beundrande, när » Mamma sjunger och barnet lyss. » I den vackraste af sina visor sjunger han: » Unga flicka, i din vår, bind dig myrtenkransen, dansa medan du det får, snart är du ur dansen.
Snart en herre återstår af den slaf, som smilar.
Barnet gråter, vaggan går, och klaveret hvilar.
Rosorna i hymens bädd taggar ha som sticka.
Värre dock att, tvär och hädd, gråna bort som flicka. » Det är ej en mans råd till en kvinna, det är uttryck för hvad en kvinna känner och tänker i egen sak.
Och hade ej Franzéns sånger om och till kvinnorna kunnat förvärfva honom deras hjärtan, skulle han dock vunnit dem genom sina skildringar, af de små och deras tan- kar och tycken.
När han t. ex. i dikten De moderlösa låter » den yngsta », » den näst yngsta » och » den äldsta » samtala vid det kalla stoftet af den döda modern, är hvarje ord ett rörande uttryck för deras sätt att se och tänka.
Först och främst är dock Franzén kvin- nornas skald, till dem återkommer han i de flesta af sina sånger; till och med i hans första och oskyldiga dryckesvisor insmyger sig ibland en tanke på någon Selma eller Fanny.
Och man får aldrig anledning tro att hans — skaldens — kvinnohängifvenhet blott är den konstgjorda källan till en bullrande ordström; hans dyrkan af kvinnorna är ett med det oskuldsfulla och innerliga i hans natur.
Därför hafva de nordiska kvinnorna or- sak att med tacksamhet minnas den sångare, som för ett hälft sekel sedan slöt sina da- gar i Säbrå biskopsgård.
Från » en ö d e m a r k s b o », en af våra kära läsarinnor långt upp i Finland, erhöllo vi nyss ett hjärtligt bref, som lifligt gladt oss och för hvilket vi uppriktigt tacka.
Måhända ett litet utdrag ur detsamma kan intressera äfven andra Iduns läsarinnor.
Här följer det: Iduns julnummer kommer bra sent till oss ödemarksbor, här uppe i Österbotten, men dess- mer fröjdar det oss.
Min lilla pys på ett år och några månader - sträckte upp armarna mot Iduns- bilden på omslaget och jollrade: » Låt pussa tantti, aj paj tantti », och så gjorde han så solskensglada ögon mot den hjärteglada tanten.
Haf tack, en ensams fattiga tack, för den fröjd ni låtit komma oss till del, i det vi fått se Idun » hemma hos sig ».
Man håller af enhvar, som är med om att drifva det stora maskineriet, enhvar som arbetar i Iduns verkstad.
I där ute i stora världen, som ha ' n 21 så mycket som förströr hjärta och sinne, I kunnen ej tänka er, huru vi ödemarksbor sitta och be- trakta er tidning, var tidning.
Ja, jag kan den ut och in!
Här störas ej intrycken i denna stora, öde tystnad, denna döda frid, detta eviga ena- handa.
Man funderar hit och dit och gör sig frågor, dem ingen besvarar.
Ja, nog har jag tänkt, det Idun gifver mycket arbete, men till så mycket kunde jag ej tro att det gick upp.
Ack, en liten bild härifrån dessa vida öde- marker kunde just tagas i Idun!
Aldrig kunna våra afhållna svenska systrar tänka sig ens, huru ensamma några af Iduns läsarinnor få vara!
Utan bildadt sällskap få vi lefva år ut, år in, och döm om ej Idun i så fall är välkommen!
En dag var jag ytterst modfälld, hade god lust att snäsas och småbitas, men så föll mitt öga på Idun och en liten bit » Dåligt humör » — » Snäsiga huskors » m. m.
— och ack, huru jag blygdes!
Efter en stund såg min man gladt öfver- raskad upp och sade: » Nå, har din kära Idun åter varit framme och ställt upp solvisarn? » » Ja, det har den, läs själf. » Och han gjorde det.
Tacksam för den stund, ni skänkt mitt lilla bref, och försäkrande er, att få rader lära ha gått ur ett mer uppriktigt hjärta än dessa, tecknar jag med tillgifvenhet och högaktning Ensam ödemarlcsbo och liten husmor.
S ö d e r n s t a c k till norden.