Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att den sålunda uppkomna balancen, i stället att kunna afhjelpas, måste tvertom framgent vexa, har jag, vid fortfarande af den dertill vållande orsak, ansett påtagligt, äfvensom att granskningen af fånglistorna, i samma mån den sent inträffår, måste förfela sitt förnämsta ändamål, skyndsam rättelse i de felaktigheter, som upptäckas.
Af erfarenheten under den korta lid, jag utöfvat embetet, hade jag redan då haft tillfälle att inhämta talrikheten och den oftast icke likgiltiga beskaffenheten af de anmärkningar, som af granskningen föranledas.
Då jag således icke trodde mig befogad att tillstyrka någon minskning i Justitiä-Ombudsmannens åliggande vid denna del af tjenstgöringen, och jag vid uppmärksamhet derjemte på det arbete, som tjenstens behöriga förvaltning i öfrigt erfordrar, blifvit öfvertygad, att utan alltför mycket åsidosättande af de vigtigaste dithörande pligter mera tid ej kan egnas åt ofvannämnde granskning, än dittills blifvit använd; har jag ansett det ovilkorligen åligga mig att icke lemna Rikets Ständer i okunnighet om förhållandet, på det af deras förfogande måtte bero, huruvida genom beviljande af ökadt anslag till Justitiä-Ombudsmansexpeditionen, så att ytterligare en kantslist kunde aflönas, Justitiä-Ombudsmannen måtte blifva försatt i tillfälle att med nödisr drift sitt embete sköta.
O Till denna hemställan hafva dock Rikets Ständer icke funnit skäl att lemna bifall.
Af tillfälliga anledningar har min närmare uppmärksamhet blifvit fästad på den i Kongl. Svea Hofrätts arkif saknade större mängd af domböcker, som bordt från underdomstolar dit inkomma.
Då jag kunnat förmoda, att äfven hos de öfriga Hofrätterna dylik brist möjligen förefunnes; har jag vidtagit nödiga åtgärder, för att erfara, huru härmed hos samtlige dessa Öfverdomstolar sier förhölle.
Enli gt hvad Advokatliskalsemhetet i Kongl. Svea Hofrätt härom uppgifvit, var förhållandet den 29 Juni sisth år sådant, att af domböcker, som dittills bordt vara ingifna, efter år 1834, med tillägg äfven för äldre tid i de domsagor på landet, hvilka ännu innehades af Domare, som redan dessförinnan dem tillträd t, saknades från följande härader:
Rasbo och Bälinge för 1845 års vinterting, Ulleråkers II.
Onibudsm.
Emb.-Beriittelse för ar 1848. 25 Ulleråkers, Hagunda, IVaxala, Bälinge uch Lagunda för samma års som mai ting, samtliga dessa härader för samma års hösteting, samma härader för hela år 1846. lf ester Rekarne for 1838 års vinter- och hösteting samt för hela år 1843 och 1844.
Öster Rekarne för 1835 och 1836, vintertingen 1837 och 1838, hela åren 1843 och 1844 samt sommar- och höstetingen 1845, Daga härad lör hela 1843 och 1844, Akers för vinter- och sommarlingen 1838 samt hela åren 1843 och 1844, Selebo för 1835 års hösteting, 1837 års sommarting, 1838 års sommaloch hösteting samt hela åren 1843 och 1844, Jösse härad Fryksdals Nedre tingslag Gillbergs \
Näs (för år 1834 samt för 1844 till och med 1846, Nordmarks) Norrbo för 1834 samt vinlertinget 1840 och höstetinget 1841.
Wagnsbro för 1834, 1836 års vatterling, 1838 och 1839 års hösteting, 1841 års vinterting samt för hela år 1842, Gamla Norbergs för år 1834 t. o. m. 1839, 1841 och 1842 samt vintertinget 1843, Skinnskattebergs för år 1834 t. o. m. 1836, höstetinget 1837 samt hela 1838 t. o. m. 1840 och höstetinget 1842, Ramsele tingslag för 1839 års vatterling, Sollefteå d:o för 1834 års vinterting, 1835 åis hösteting och 1839 års vatterling, Boteå d:o för åren 1838 och 1839, Gudmundrå tingslag för 1837 och 1838, Säbrå d:o för 1838, Nora d:o för 1835 års hösteting samt 1838, Nätra d:o \
Arnäs d:o (för 1842 års vinterting, Nordingrå d:o) Gottlands Norra härad för åren 1837 t. o. m. 1840, Räfsunds tingslag för 1823 års vatterling , bill. till R.
Prot. 1847—1848. a:a Samt. ■* j för åren 1838 till och med 1845 samt 1846, 26 B.
Emb.-Berättelse för år 1848.
Thorstuna härad för 1813 års sommarting, 1823 års hösleling samt 1832 års vinterting, Simtuna d:o för 1813 års sommarting samt 1823 års hösteling, Öfver och YtterTjurbo d:o för 1823 års hösteling, Wåhla d:o för 1813 års sommarting samt höstelingen 1823 och 1825, Säthers tingslag "b..
, Q.,n „ . ..
. r-tri ii i c- Jior 1832 ars hostetmg, Kly dahls och Sama) n Skedvi, Thorsängs, Wika, Kopparbergs och Aspeboda, Svärdsjö, Sundborns, Folkare, Hedemora, Husby, Torps, Tuna, Sillångers, Sjöns, Ljustorps, Indahls, Njurunda tingslag för år 1846. b) från Rådslufviu ätterna i Norrtelje för åren 1842, 1844 och 1846, Waxholm för åren 1845 och 1846, Upsala för år 1846, Säther för s. å.
Trosa för år 1826—1828 samt 1841, 1844—1846, Hedemora för 1834, 1835 samt 1837—1840, Söderhamn för 1846, Hudiksvall för 1841 t. o. m. 1846, Sundsvall för 1845, c) från Kämnersrälterna i Nyköping för år 1841, 1842 samt 1844—1846, Westerås för 1829—1832 samt 1835—1838, Wisby för 1831 och 1837.
För Kongl. Göta Hofrätt åter uppgafs förhållandet den 21 Juni sisth alvara, att domböcker saknades a) från följande härader: Wäne, Bjärke, Fl undre, Ale, Wädtte för år 1846, Åhs, Gäseneds, Kullings för 1845 och 1846, Kinds, Redevägs för 1845 och 1846, Gudhems Ägodelningsrätts för 1846, Wadsbo för 1846, Askims, Östra och Vestra Hisiugs, Inlands Torpe, Inlands Södre för 1846,^ Åhrstad, Faurås, Himble, Ägodelningsiätters för 1842—1844, samt Härads- och Ägodelningsrätters för 1845 och 1846, F).
Einb.-Berättelse för år 1848. 27 Allbo, Kinnevalds, Norrvidinge för 1845 och 1846, Sunnerbo för 1845 och 1846, Össboj IVässbo för 1846, Stranda för sommartingel 1846, Södra Möre för 1846, Aspelands, Se/'vede, Tunaliins för 1844—1846, Dahls, Lysings för 1846, Bankekinds, Hanekinds för 1846, Hammarkinds, Stegeborgs skärgårds för 1846, Björkekinds, Lösings, Östkinds för 1843, 1844 och 1846, b) från Rådstuf vurälterna i Alingsås för 1843—1846, Falkenberg för 1846, Grenna för 1846, Mariästad för 1845 och 1846, Sköfde flir 1846, lVestervik för 1846, FVadstena för 1845 och 1846; c) från Kärnnersrätterna i Halmstad för 1845 och 1846, FVestervik för 1846.
Hofrätten öfver Skåne oell Blekinge saknades, enligt Advokalfiskalsembetets uppgift af den 19 Juli 1848, domböcker a) från nedanskrifna härader Jerrestad för 1840 års hös te t ing samt för år 1846, Ingelstad „ 1844 års vinter- och hösteting samt för år 1846, Herrestad „ 1846, Ljunits „ 1846, b) från Rådstugurätten i Engelholm från och med 1830 till och med d. 1 September 1841 samt 1846, c) från Kärnnersrätterna i Malmö för 1846, Christianstad för 1846.
Uti skrifvelse af den 10 sisth Oktober, har Advokatfiskalsembetet i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge anmält, att före utgången af sist förlidna 28 B.
September månad blifvit till Kongl.
Hofrätten inlemnade renoverade exemplar af alla här anmärkta domböcker, med undantag af dem från Engelholms Rådstufvurätt, hvilka äfven i koncept skola hafva försvunnit under nu mera aflidne Ordförandens i Rådstugurätten Jnstitiarien Fristedts vård, utan att sedermera kunnat återfinnas någon af de i Rådslufvurätts-arkifvet saknade handlingar eller domböcker.
Då dessutom åtal emot den försumlige Jusliliarien Fristedt under hans lifstid icke blifvit underlätet; bar jag, i anledning af denna försummelse, ej funnit annan åtgärd för närvarande på mig ankomma, än att infordra bevis öfver de undersökningar, hvarigenom tillståndet i Rådstufvurättens arkif skall vara bekräftad t.
Förhållandet hos Kongl. Göta Hofrätt är väl i det afseendet sämre, att domböcker der saknas frän fyra Underdomstolar för äldre tid än 1845; men för ingen går dock bristen längre tillbaka, än till 1842.
Å dessa försummelser för de tre domstolarna hafva åtal förut varit började, och för den fjerde har jag derom förordnat.
Deremot har jag funnit betänkligt att, emot en hittills allmänt rådande plägsed, låta anställa åtal för de försummelser, som icke sträcka sig längre tillbaka, än för de två senast förflutna redovisningsåren.
De ursäkter, som härvid komma i fråga, äro stundom af beskaffenhet, att föga kunna motsägas.
Domare behöfva sorn oftast vid ransakningar anlita de äldre domböckerna, och kunna' derföre icke, utan större olägenhet, under tingen hafva det förutgångna årets domböcker ullemnade till afskrifning.
Frän detta förhållande har Advokatliskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt hämtat ett hufvudsakligt inolif till det öfverseende, som der i allmänhet ägt runi, med uleblifvandet af de sisla årens domböcker, och hvaraf annan olägenhet ej skall hafva inträffat, än dröjsmålet, enär tvertom derifrån uppkommit särdeles beredvillighet å domrarnes sida att påskynda renovationsarbetet, hvarigenom, utan synnerligt besvär för Kongl. Hofrätten, dess arkif städse skall kunnat hållas i god ordning.
Hos de Ij^ra Underrätter, hvilkas domböcker för längre tid tillbaka, än år 1845, uteblifvit, bar jag funnit nödigt att låta anställa inventering, för att utröna, huruvida originaldomböckerne finnas i fullständigt skick, och härom har jag således anmodat Konungens vederbörande Befallningshafvande att besörja.
Det vida sämre tillståndet under Kongl. Svea Hofrätt påkallar oundvikligen ytterligare åtgärder.
Jäg har börjat med att föranstalta inventeringar vid alla de underrätter, der äldre brister funnits.
Undflygter och uppehåll hafva dervid på ett och annat stälfe möll, så att fullständig reda på förhål - It.
29 landet ännu saknas.
Men så snart nödig upplysning härom hunnit inhämtas, måste de åtgärder taga sin början, som komma att finnas lämpliga för beredande af rättelse, så vidt den står alt erhålla, och påkallande af lagligt ansvar mot de försumliga, som ännu kunna tilltalas.
Imedlertid får härvid ej förbises en anledning till ursäkt, som tvifvelsutan i någon mån lågt verkligt hinder i vägen för en bättre ordnings införande i det arkif, hvarom fråga är.
Delta hinder består i bristande utrymme för uppställning och ordnande af arkifvets ti 1 lhörigheter.
Svea Hofrätt är onekligen alltför trångbodd; och då lill sessionsrum för de nu arbetande divisionerna samt till arbetsrum för underordnade tjenstemän ej kan umbäras något af den dertill använda lokal; återstår för arkifvet ingen ting annat, än ett yttre rum i Advokalfiskalskontorel, och för öfrigt hafva måst tillgripas husets vindar, der äldre tiders handlingar och domböcker blifvit upplagda på golfven, och måst så tält sammanpackas, att man svårligen kan imellan dem framkomma.
Huruvida större utrymme kan blifva att tillgå inom det hus, Hofrätten bebor, har redan länge varit i fråga stäldt.
De rum i bollenvå 7 ~ O ningen, som nu för Charlaesigillatae-kontorets räkning begagnas, hafva härvid kommit i förslag; och då svårligen någon annan tjenlig lägenhet synes vara att tillgå; vore det alt önska, att genom Charlaesigillatae-kontorets inrymmande i annan lämplig lokal hindren för dessa rums upplåtande kunde undanrödjas.
I sammanhang med detta ämne torde här icke böra förbigås den iakttagelsen, att sedan genom Kongl.
Förordningen den 18 December 1823 blifvit tillåtet att vid utskrifning .af Underrätts dombok, som till Hofrätten insändes, utesluta undersökningar i alla brottmål, samt endast utskrifva en kort rubrik jemte utslaget, häraf på ett och annat ställe visat sig den verkan, att fullständiga protokoller ej blifvit uppsatta i andra brottmål, än der parterne, för talans fullföljande i högre lätt, begärt deras utlemnande.
Enligt Kongl. Kungörelsen den 6 Oktober 1848 har nu mera äfven skyldigheten tjli rubrikernes och utslagens införande försvunnit jemte upptagandet af alla tvistemål, som icke angå ägande- eller nyttjanderätt till fast egendom, ägoskillnad, delning af jord, arf eller testamente, och det torde utan svårighet kunna förutses, att fullständiga koncepldomböcker framdeles, kanhända snart nog, komma att höra till undantagen, derest ingen ny ändamålsenlig kontroll öfver deras fullständiga uppsättande kan införas.
Angelägenheten häraf lärer väl icke dragas i tvifvelsmål, så vida den eftergift i skyldigheter, hvarom fråga är, icke åsyftar förändring i originaldom - 30 /?
Emb.-Berättelse för ar 1848. böckerties beskaffenhet, eller i skyldigheten att dem upprätta och i ordning hålla.
Men i stället för den kontroll öfver fullgörandet häraf, hvilken hittills legat uti förbindelsen alt af doinboken lenina ett exemplar till Hofrätten, måste ofelbart, när denna förbindelse blifvit så inskränkt, som den nu befinnes, någon annan påtänkas, så att domböckernes fullständighet i alla de delar, hvilka i de till Hofrätt ingående exemplar uteslutas, icke må belt och hållet bero af vederbörandes godtycke.
Att utfinna en sådan kontroll, lika tillförlitlig med den, som nu mera upphört, torde icke blifva lätt.
Troligen är det genom Konungens Befallningshafvande, som den skulle föranstaltas.
Emot den erhållna lindringen i renovationsbesväret, skulle väl utan obillighet det mindre besväret kunna Underrätterna åläggas, att för Konungens Befallningshafvande uppvisa hvarje års dombok vid samma tid, som en del deraf skall renoverad skickas till Hofrätten, och med betyg öfver detta uppvisande samt domböckernes dervid ådagalagde fullständiga skick till Hofrätten inkomma.
I afseende på styrelsen af Landtmäteriet i Riket, har jag af förekommen anledning funnit nödigt att inhämta närmare kännedom, huruvida tillsynen öfver den Landtmätare åliggande redovisningsskyldighet för deras tjensteförrätlningar varit med erforderlig noggrannhet handhafd.
Genom skrifvelse af den 22 Juni sistl. år har jag derföre från Kongl. General-Landtmäterikontoret begärt en förteckning på de i alla Rikets orter verkställda landtmäteriförrättningar, för hvilka redövisningstiden lupit
Lill ända, utan alt redovisningsskyldigheten då ännu vore fullgjord.
Härpå har jag först under den 10 Augusti erhållit det svar, att Herr Öfverdirektören för Landtmäteriet genast efter emottagandet af min skrifvelse gifvit
Landtmäterifiskalen befallning om en sådan förtecknings upprättande, men alt dertill fordrades en längre lid, så att den ännu icke kunnat åstadkommas, ulan skulle den med möjligaste första vara att förvänta.
Sedan derefter den i fråga varande förteckningen den 29
December blifvit fullbordad och kommit mig tillhanda; har jag af dess innehåll erfarit, att då förefunnits redovisningsbrister, hvilka vid 1848 års början bordt vara undanröjda, för ej mindre antal än 129 af Rikets samtlige Landtmätare; och var antalet af oredovisade förrättningar upptaget till 694, hvilket dock icke innefattar de förrättningar, som tillhört vissa från tjensteutöfningen skilda Landtmätare, om hvilka hvar för sig antecknas, nemligen örn R.
Emb.-Berättelse för år 1848. 31 den l:sle, atl lian har en äldre balanee, den han såsom utfattig icke kunnat undanrödja, hvarföre handlingarne blifvit honom fråntagna, den 2:dre, att förra tillingarne vore öfvertagna af annan Landtmätare, den 3:dje likaledes den 4:de, alt handlingarna voro honom fråntagna, den 5:te, att han hade en äldre balanee och handlingarne voro honom fråntagna, samt den 6:te, att han hade en renovalionsbrist, den han såsom utfattig ej kunnat undanrödja, och att handlingarne voro honom frånlagne.
Hela antalet af oredovisade förrättningar mäste således stiga mer eller mindre utöfver 700; och bland dem äro icke få, sorn blifvit afslutade för mer än 10 år tillbaka, en och annan redan år 1832 och 1833.
Då jag vid detta förhållande funnit nödigt att från Kongl. General-Landtmäleiikontoret O O begära uppgift på de åtgärder, som till hedrande och afhjelpande af de inträffade försummelserna vore vidtagna; har en sådan uppgift, af Landtmäterifiskalen upprättad den 14 Februari innevarande år, blifvit mig tillställd, enligt hvilken CiO af de 129 försummande då mera skola hafva fullgjort sin redovisningsbrist, och antalet af oredovisade förrättningar derigenom blifvit minskadi med 206.
Af de öfriga hafva 18 redan före den från mig gifna påminnelsen varit, men 45 derefter blifvit under åtal ställde.
Intet af dessa åtal är dock äldre, än sedan den 30 September 1845.
Till böter eller andra påföljder med eller utan böter hafva blifvit fällde 2:ne före slutet af år 1847, samt några oell 30 under tiden imellan den 11 Augusti nasti, år och den 9 sisth Februari; hvarförutan vitén äro några förelagda, med eller ulan afhållande från tjenstgöring, intilldess renovationsbrislen vore undanröjd; men andre åter hafva i sina förklaringar anfört sådana skäl, på hvilka dels åtalet förfallit och dels anstånd med redovisningarnes fullgörande kunnat meddelas.
Vid detta förhållande och i anseende lill den verksamhet, som under den senast förflutna tiden hos Kongl.
General-Landtmäterikontoret visat sig, för afhjelpande af den anmärkta oordningen, har jag trott mig böra, utan någon min ytterligare åtgärd, tills vidare afbida fortsättningen af denna verksamhet och den frukt, som deraf bör vara att förvänta.
Innan kort lärer det komma all synas, hvad åtgärd behof v et vidare påkallar.
Under de resor, jag i embetsärende anställt, har jag bordt fästa uppmärksamhet på embetsförvaltningen i allmänhet och synnerligen på fångvården 32 R.
Emb.-Berättelse fur ar 1848. och fängelsernes beskaffenhet.
Med mesta sorgfällighet har jag iakttagit förhållandet vid de lija länshäkten, inrättade med celler, hvilka jag hesett i Slockholm, Christianstad, Linköping och Gefle. De i Wexiö och Fahlun voro ännu icke iflytlade vid den tid, mina besök i dessa orter inträffade.
Hvad jag vid förvaltningen så af domaieembetet som andra tjenslebefatlningar funnit att anmärka, har i ett och annat fall föranledt åtgärder, hvilka redan här ofvan blifvit eller framdeles blifva i berättelse synliga.
Det öfriga anser jag icke förtjena alt omnämnas.
De befunna felaktigheterne hafva, efter mitt omdöme, varit hvarken betydliga eller jemförelsevis mångå.
Öfver fångvården har jag knappast haft något skäl till missnöje.
Alt åtskilliga af de fängelser, jag besökt , befinna sig i eif. ganska underlägset skick, är nogsamt bekant; men de hafva alla funnits så omsorgsfullt skötta, som deras beskaffenhet medgifvit.
Och tillståndet af cellfängelserna måste till fullo n o lofordas.
Så mycket under kortare besök medhinnas kunnat, har jag efterforskal deras verkningar på de häktades sinne.
Hvad jag derom erfarit, bar jag i dagboken öfver resorna antecknat; och resultatet deraf är en bekräftelse på de förhoppningar, jag hade gjort mig.
Dessa cellfängelser, äfven blott såsom ransakningshäktet!, tarfva framför andra häkten en sorgfällig vård; och hvaije försummelse dervid kan uti dessa hafva svårare följder, än i gemensamhelsfängelserna.
Vaktpersonalen, som står i enskild beröring med hvarje fånge, är mera i tillfälle att gynna eller förorätta, materiellt skada eller moraliskt försämra honom.
Exempel hafva funnits af sådana underslef, der fångknekt befrämjat oloflig brefvexling imellan fångar och deras på fri fot varande medbrotlslingar; och med häktad qvinna liar brottslig sammanlefnad blifvit i cell föröfvad antingen af fångvaktaie eller genom fångvaklerskas bemedling.
Att förebygga dylika oordningar, erfordras onekligen mera sorgfällig tillsyn öfver vaktpersonalen vid dessa fängelser, än vid andra, der sjelfva fångarnes sammanlefnad lagger binder för missbruk af denna art; och en dylik tillsyn blir så svår, att ett vilkor för dess framgång tyckes vara att vid val af vaktpersonal träffa fullt pålitliga personer.
Möjligheten af sådana val beror åter deraf, att aflöningen lemnar nödig bergning och gör beställningarna eftersökta.
Så länge detta icke är förbållandet, kan ändamålet i längden ej vinnas.
Bristen är mindre kännbar vid ransakningshäktet men afhjelpes den icke vid straffängelser; sä skall möjligen deli förbättrade straffmethoden blott derigenom misslyckas. R.
Just. Ombudsni.
Emb.-Berättelse
Jur år 1848. 33
I all händelse är visserligen cellsystemets företräde, an vändt på ransakningshäktet!, omisskänneligt.
Verkningarne af missbruken blifva öfvergående, i den mån tiden för fångarnes vistande der är kort.
De goda verkningarne af sjelfva fängelsemethoden röja sig deremot oförnekligen, så vida icke fångpredikanters och fängelseföreslåndares sammanstämmande erfarenhet får jäfvas.
Ty deras vitsord har jag öfverallt inhämtat, jemte det jag genom samtal med fångarna sökt utforska deras sinnesstämning.
Hvarken till lynne eller helsa har jag funnit dem i fängelset taga någon skada.
Deras kost har således ej heller varit osund eller för knapp.
Men lika litet har den befunnits ymnigare eller läckrare, än den behöft vara för sitt ändamål, lifskraflernes, helsans bibehållande.
Samma omdöme gäller om den alldeles lika beskaffade fångkosten äfven i alla våra öfriga fängelser.
Ingen ting är sparad t af det rent nödvändiga, men också ingenting siösadt, som kunnat utan mehn för lif och helsa sparas.
Att frie menniskor linnas, de der måste nöja sig med osundare eller knappare lifsuppehälle, än i fängelserna bestås, är visserligen ostridigt; men om i fängelserna skulle följas dessas exempel; så kunde man råka i ovisshet om rätta gränsen för forknappningen, då denna för fria menniskor onekligen stundom går derhän, att helsan eller lifvet förstöres.
Så vida samhället icke vill eller icke anser sig berältigadt att för fångarna drifva förknappningen lill samma höjd och med enahanda verkan, lärer svårligen annan måtta deri kunna med framgång utfinnas, än just den, som spisordningen för våra fängelser innehåller.
Häruti ligger följaktligen också ingen ökad dyrhet för cellsystemet.
Hvarje fånges underhåll der är detsamma, sorn hvarje annan fånges.
Dyrheten består i de koslsaina fängelsebyggnaderna, i en större bevakningspersonal och i föreståndairnes högre aflöning.
Denna större dyrhet är, i allt fall, ganska betydlig; och det kan icke i fråga sättas, att ju systemets utsträckning på en gång till straffmedel för alla slags urbota brott skulle kännbart öka det skatt dragande folkets bördor.
För sjelfva den slutliga framgången af det förbättrade straffsystemet är det kanhända välbetänkt, om den stora frågan tills vidare uppskjutes, men imedlertid ingen ling underlåtes för fullbordande af det arbete, som redan är i gång, cellfängelsers uppförande såsom länshäkten, der utrymme tillika vinnes för straffångar, hörande till vissa klasser af brottslingar; och det är härom, sorn jag till Kongl. Majit framställt underdånigt förslag, hvilket till sitt innehåll finnes här längre fram upplaget.
Erfaren heten skulle derigenom vinna tillfälle alt upplysa om det omtvistade straffBih. till It.
Prot. 1847—1848. s:n Samt. 5 34 II.
Emb.-Berättelse för år 1848. systemets värde eller förkastlighet; och jag tillägger, ali bruket af de nya ransakningshäktenn såsom sådana skulle på samma gång, enligt all min förhoppning, bibringa goda grunder för beräkning af en ringare fångpersonal vid uppgörande af planen för de nya straffan ge lser na, än som varit att beräkna efter ett förhållande, der öfriga ogynnsamma omständigheter sammanträffat med en förslappning i strafftillämpningen, för att uppdrifva talet af brottslingar vida utöfver föregående tidens.
Ty jag är förvissad, alt bland de för första gången häktade rätt månge, som i gemensamhelsfängelset skulle förfallit till obotligt förderfvade, skola räddas genom ensamheten och förskoningen från det smittade sällskapets inflytelse; att fångnumern skall fortfara att aftaga i de län, der länshäkten med celler införas, och än mer aftaga öfver hela riket, sedan alla länshäkten blifvit till sådana förvandlade.
Alt de fleste bland dem, som ännu kunna vänta sig annan framtid än fängelsets, äro tillgänglige för ånger och goda föresatser, är hvad jag funnit genom erfarenheten i cellfängelserna bekräfladt; och min tro på det nya straffsystemets slutliga seger har således genom den erfarenhet, jag inhämtat, icke lidit någon rubbning.
I detta föreställningssätt instämma de yttranden, som Fångpredikanterné vid cellhäktena afgifvit uti sina berättelser till Kongl.
Fångvårdsstyrelsen öfver religionsvården vid dessa häkten för år 1848.
Alla dessa berättelser sammanstämma i vitsord om ådagalagda prof af föresatser till förbättring hos fångarna, och i förhoppningar om dessa föresatsers fullbordan hos de flesta, endast de kunde dels under ransaknigstiden afhållas från gemenskap med andra fångar under forslingar lill och från domstolarna, och dels efter slutad bestraffning finna utvägar att ärligt försörja sig.