Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad förra omständigheten angår, så ehuru Utskottet hyser den åsigt, att definitioner i lag äro vådliga, tror likväl Utskottet desamma i vissa fall ej kunna undvikas.
Ett sådant fåll inträffar nu; och säkraste beviset ligger deri, att 1734 års lagstiftare, som i allmänhet antagit brottens karakterer såsom kända, sökt angifva hvad med rån förstås.
"Rånar man och med fullt väld täger af annan hvad det helst vara kan,” heter det nemligen i 9 § af 20 kap.
Men om än härmed är förklaradt att rån är ett tillgrepp eller bemäktigande af egendom, för hvars verkställighet våld å person utöfvas, har dock i lagskipningen tvifvelsmål uppstått, huruvida till detta våld äfven må hänföras sådant andligt våld, som hotet innebär.
Hotet kan emedlertid mången gång vara lika mäktigt, uppenbara lika mycken brottslighet samt innefatta lika stort våld å personligheten, som den kroppsliga misshandlingen; och derföre har Lag-beredningen, likasom de fleste nyare lagstiftningar, antagit, att detsamma ock inlöper i karakteren af rån, dock endast sådant hot, hvarigenom den, sorn hotas, påtagligen blottställes lör en större fara.
Utskottets öfvertygelse är jemväl, att dylikt hot bör hänföras under det fulla väld; som omförmäles i 9 § 20 kap.
Missgernings-balken; men då olika meningar i lagskipningen härom förekommit, har Utskottet ansett nödigt alt närmare, och bestämdare angifva råns-brottets karakter.
Efter sistberörde lagbud bar rån ej egt rum, förr än något verkligen blifvit med våld tillgripet; hvaremot Lag-beredningen antagit rån vara iullbordadt, om någon öfverfaller annan med våld eller hot, i afsigt att bemäktiga sig egendom, om än tillgrepp ej sker.
Dermed öfverensstämma 30 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. jemväl några utländska, lagar; och då våldet eller det farliga hotet, efter Beredningens åsigt, utgjorde hufvud-moméntet af brottets straffbarhet, har Beredningen ansett tillgreppet ej böra upptagas bland kännetecknen på brottet.
Men om än, å ena sidan, måste medgifva*, att detsarnmas större straffbarhet beror på det personliga våhlet, kan deremot, å den andra, ej bestridas, det ju icke detta våld erhåller sin brottsligare karakter derigenom, att det göres till medel för tillfredsställande af begäret efter vinning, eller för verkställande af olofligt tillgrepp.
Detta är således brottets egentliga föremål, och som gör brottet till rån.
Utskottet härutinnan ej funnit skäl att afvika från gällande lagstiftning, har likväl Utskottet i så måtto biträdt Lag-beredningen, som Utskottet ansett lagen böra upptaga straff för den, som, för att göra tillgrepp, öfverfälle!' någon med väld eller farligt hot, ändå att tillgrepp ej sker, och sorn alltså gör försök till rån.
Beträffande derefter straffet, hvilket för fullbordadl rån nu är lifvets förlust i hvad form brottet förekommer, så har Utskottet redan aulydt, hurusom samma straff af allmänna rättskänslan ogillas.
Då menniskolif icke spilles, kommer ej eller dödsstraffet nu mera i fråga; utan varder detsamma af Kongl. Maj:t städse i nåder utbytt, emot annat straff, hvilket hufvudsakligen består i fästningsarbete på längre eller kortare tid; och det är med ledning häraf samt af hvad Lag-beredningen föreslagit, som Utskottet uppgjort sitt förslag i denna del.
Genom samma förslag har Ulskottet således sökt afhjelpa ofvananmärkte brister i lagstiftningen om rån, eller att närmare i lagen bestämma kännetecknen på samma brott, samt att införa lämpliga och emot gerningens allmännaste yttringar svarande straff.
Af de öfrige här nedan upptagna lagförslag äro, jemlikt Utskottets ofvanstående yttrande, de som angå spö- eller ris-straffet samt kyrkoplikten, såsom påföljd för brott, framställde under den förutsättning, att berörde straffmedel kunna undvaras, i följd af den skärpning utaf straffet för . stöld, sorn Utskottet, genom fri hets-straffets utvidgade tillämpning, sökt åstadkomma; och enär Utskottet redan sökt ådagalägga olämpligheten af samma straffmedel, erfordras ej vidare motivering för dessa förslag.
Men om än kyrkoplikten ej är ett lämpligt straffmedel och följaktligen ej eller såsom sådant bör bibehållas, har likväl
Utskottet funnit betänkligt alt helt och hållet utstryka denna akt, betraktad ur kyrklig synpunkt.
'Den var, efter hvad anmärkt blifvit, till sin ursprungliga betydelse blott en försoning med församlingen, med kyrkan; och ehuru en och annan torde in - Lag-Utshotlets Betänkande, N:o 37. 31 vända att, enär den förbrytare, som undergått det straff, lagen å hans förbrytelse utsätter, dermed blifvit försonad med samhället, han jemväl bör anses försonad med kyrkan, får man dock icke förgäta, att förbrytaren mot sin vilja måste underkasta sig samhällets straffmakt, hvaremot försoningen med kyrkan endast kan blifva en följd af ångern och således grundas på förbrytarens fria inre sinnesstämning.
Det är detta kristliga sinne, som den kristna kyrkan fordrar af sina medlemmar, derest de skola komma i fullt åtnjutande af kyrkans gemenskap; och då det undergångna verldsliga traffet ingalunda innebär bevis oin ett sådant sinne, torde män ej kunna medgifva att förbrytaren genom straffet återvunnit den gemenskap med kyrkan och församlingen, han genom brottet förlorat.
På honom sjelf ankommer väl detta ytterst; men alt väcka det kristliga sinnet och dermed söka med kyrkan tillvägabringa försoning, utgör föremål för kyrkotukten, för hvars upprätthållande kyrkoplikten, ehuru i modifierad form, således torde böra fortfara; och det är på dessa grunder, som det förslag hvilar; hvilket Utskottet slutligen framställt.
I detta förslag har Utskottet alltså1 sökt att återföra omförmälda akt till sin ursprungliga betydelse och följaktligen att derifrån skilja all egenskap af straff.
Med brottet står den likväl i det sammanhang, att förbrytaren, efter hvad nyss nämndt är, derigenom skiljes från församlingens gemenskap.
Men derföre har ock Utskottet ansett nödigt, att i förslaget uppräkna de brott och förbrytelser, som till denna skillnad föranleda; och dervid har Utskottet bibehållit hvad nu i denna del stadgadt är, med tillägg af rån.
Detta brott är nemligen för närvarande belagdt med dödsstraff; men, på sätt Utskottet ofvan anmärkt, har Kongl. Maj:t i allmänhet af nåd förskonat från samma straff.
Vid sådant förhållande har emedlertid de benådade städse måst, enligt 1807 års förklaring, undergå kyrkoplikt, hvaraf följer, att brottet, der dödsstraff ej följt derå, varit ett bland dem, som ansetts skilja från kyrkans gemenskap; och sorn Utskottet nu för lån, der ej lif spilles, föreslagit ett mindre straff än lifvets förlust, torde anledningen till omförmälda tillägg vara tillfyllest förklarad.
Utskottet sålunda anfört, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, det måtte Rikets Ständer förklara, att Herrar Henschens och Ekholms motioner om antagande af Lag-beredningens förslag till ny strafflag icke kunna bifallas; men för sin del besluta: 32 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. l:o en så lydande Författning:
Med upphäfvande af hvad som stadgas i 9 § 20 kap.
Missgernings-balken, om rån, AO, 41, 42, 43, 40 och 47 kapitlen samt i 49 kapitlet i samma balk, angående stöld, snatteri och delaktighet i dessa brott, äfvensom af de särskilda författningar, som antingen ändra eller förklara omförmälda lagens rum eller dervid något tillägga, varder stadgadt, som följer:
Om stöld och snatteri. § l. Stjäl någon gods eller penningar öfver tio daler; dö mes att böta tre gånger värdet samt att hållas till straff-arbete från två till och med sex månader, der ej här nedan annorledes stadgadt är. § 2.
Snattar någon tio dalers värde eller mindre, och är gerningen ej utmärkt med sådan omständighet, att den, utan afseende å värdet, för stöld anses skall; vare straff et böter till minst fem och högst tjugo daler, utom i de fall här nedan sägs. § 3.
Begår tjenstehjon, köpmans-betjent, gesäll, lärling eller annan enskild tjenare stöld eller snatteri från sin husbonde, straffes, för stölden, med böter efter i § samt straff-arbete från tre månader till och med ett år och, för snatteriet, med böter från tio lill och med trettio daler.
Såsom stöld eller snatteri skall anses, om sådan person uppsåtligen förfar eller undandöljer något af husbondens egendom. § 4.
Stjäl eller snattar handtverkare eller amian arbetare frän den, hos hvilken han i och för sitt arbete tillträde eger, vare om straffet lag, som i 3 § sägs. § 5. Lag-Utskottets Betänkande, N;o 37. 33 § 5.
Stjäl någon full mansbörda af ollon eller nötter, eller sådan träd-, jord- eller skid-frukt, som i trädgård eller å åker odlad är, då sådant ute finnes, eller ett lass af huggen ved, timmer, gärdsel iller annat dylikt i skog eller ute å mark eller flott/ed; do mes för stöld, ändå att det tillgripna icke går öfver tio dalers värde.
Ar beloppet af det til/gripna mindre och går ej eller värdet öfver tio daler, skall gerningen såsom snatteri anses; och straffes i dessa fall stöld och snatteri på sätt i 3 stadgadt är. § 6.
Utan afseende å det tillgripnas värde, skall såsom för stöld dömas i dessa jall: 4:o
Om man stjäl säd, skuren, eller oskuren, hö eller halm, stackadt eller ostackadt, ute å mark; åker-, kör- eller trädgårds-redskap, sorn ute ligger; uteliggande malm vid grufva eller redskap, sorn till grufdrift hörer och ej instängd är; utestående bistock; fisk ur dammar, sumpar, nät, mjärdar, katsor eller annat fisketyg, eller ock sjelfva fisketyget, som ute ligger; foglar eller andra, djur ur jagt-redskap eller sjelfva redskapen ute åi markén; ankare eller tåg fran uteliggande fartyg; eller ock saker som till blekning eller torkning eller för annan sådan orsak ut/agde eller utställde äro. 2:o Om skeppare, forman eller deras folk stjäl något af hvad dem Jortrodt är att fora eller förvara; om gästgifvare, värdshusvärd eller annan, som herbergera/' resande, eller för sin näring eller vinning' emottager gäster i sitt hus, stjäl något från resande eller gäst, eller om tdlgrepp från värden begås af den resande eller gästen. 3.o
Om man stjäl eller svikligen tager fr åtti barn, som ej fyllt tolf år, eller från af vita, eller från badande eller simmande, eller från sufvande ute ä marken, eller från den i svår sjukdom ligger, eller från dud menniska. 4:o
Oin man stjäl något i likhus eller graf, eller från annan under gudstjenst inne i kyrka eller annorstädes der gudstjenst hålles, eller ute å kyrkovall.
Och vare om straffet i dessa fall lag, sorn om stöld i 3 sägs. ' § 7- Olofligt tillgrepp, af hvad värde det tillgripna vara må, skall ock för stohl anses i följande fall, nemligen: Bih. tilt B.
Brot. 1S53—18S1. 7 Samt. 1 Afd. 19 Haft. 5 34 Lag-Utskottels Betänkande, N:o 37. 1:o
Om gern ingen blifvit föröfvad medelst inbrott, som i 16$ sägs. 2:o
Om man stjål ur f örsegladt hrej, som ej åt allmänna posten förtrodt är, eller ur kläder, som någon bär pä sig. 3:o
Om man stjäl nattetid i hus, sorn bebodt är, och gerningsmannen olojhgen, äfven om inbrott ej skett, dit inkommit ellet der sig undangömt. 4:o
Om gerningsmannen, till brottets föröfvande, sig med vapen inställt, eller om han dervid användt ringare skräckmedel eller hot, än att gerningen till rån hänföras kan. 5:o
Om han, genom ansigtets färgning eller betäckning eller genom förklädning, sökt göra sig oigenkännelig.
Och vare straffet böter, efter thy i i $ skiljs, samt straff'-ar bete från ett till och med tvä år. § &
Stjäl någon kreatur, som går i bete ute å mark, vare lag som i 7 § skiljs.
Den, sorn olofligen mjölkar annans ko, får eller get, eller stjäl tagel ur mahn eller svans på häst, under det kreaturet går i bete ute å mark, dömes, utan afseende ä värde, för stöld, efter ihy i 6 § sägs. § 9.
Hvar, som något stjäl af fartyg, sorn strandat eller eljest föro/yckadt är, eller utan folk i sjo drifver, eller, under bergning, hvad till sådant f<irtyg hörer eller derå Jordt far; eller från den, sorn genom allmän farsot, eldsvåda, vattunöd, skef] sbrott, uppror, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara är satt ur stund att sm egendom värja; sk,dl, af hvad värde ilet tillgripna vara må, straffas med böter efter 1 samt siraff-arbete från två till och med fyra år. § io. iStjut noin något i kyrka, ehvad det kyrkan, tillhörer eller af andra der i förvar satt är, i anie, utan afseende å det. tillgripnas värde, för stohl dömd till böter, efter thy i l $ sågs, samt straff-arbete från två till cili med se ju år.
Lag samma vare, arn någon stjäl penningar eller annat, som åt allmänna posten fortn dt är, eh vad det sker i posthus eller under Jers/ingen. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 35 § 11.
I Går, vid stöld, värdet af det tillgripna öfver tvåtusen daler, må tiden för straff-ar betet ökas till högst två år utöfver hvad eljest ådömas skall. § 12- Nu kunna, vid samma stöld, tvä eller flere af de i 3, 4, 5, 6, 7 , 8, 9, 10 och H §§ sagda fall sammanträffa; då må ock tiden för straffarbetet ökas två år utöfver hvad för det svåraste fallet högst ådömas kan.
Har någon ä särskilda ställen eller tider begått stöld eller sådant inbrott, som i 16 § sägs, hvarföre han pä en gång lagföres eller straffas bör; då må tiden för det sträff-arbete, sorn för den gerning, hvilken svårast är, högst ådömas kan, ej öfverskridas med mer än två år. § 13. * Varder någon, under en lagföring, förvunnen att hafva å särskilda ställen eller tider föröfvat snatteri, skall han, der det tillgripnas sammanlagda värde öfverstiger tio daler, för stöld straffas.
Begår någon andra gången snatteri, varde ansedd såsom hade han första resan stöld föröfvat.
Snatteri af den, som förut begått rån, för sök dertill, stöld eller inbrott, skall ock såsom stöld anses. § 15.
Begär någon andra g ången stöld; skall det straff, hvartill han eljest gjort sig skyldig, ökes med straff-arbete från ett till och med tre år.
Gör man det tredje gången; ökes tiden för straff-arbetet med tre till och med fem är.
Ko rumer lian äler fjerde gängen; dömes till sträf f -arbete på lifstid. § 16.
Har någon i uppsåt att stjäla 1:o med våld å mur, vägg, golf, tak, lucka, fenster, port, dörr, 36 Log-Utskottets Betänkandey N:o 37. läs eller annat dylikt stängsel brutit sig in i gärd, hus, ruin eller fartyg; eller s to medelst klättring öfver mur, vägg, port, eller tak, eller medelst inkrypande genom glugg, skorsten eller annan sådan, ej till ingång ämnad öppning, eller ock genom bruk af dyrk eller falsk nyckel förskaffat sig ingång i gård, hus, rum eller fartyg; eller 3:o med våld eller list öppnat skåp, kista, skrin eller annan förvaringspersedel, som med läs, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten var; dömes, der tillgrepp ej sker, för inbrott, till straffarbete, första gången från tvä lill och med sex månader, andra gången frän ett till och med tre är, tredje gången från tre till och med fem år och fjerde gången på lifstid. § 17.
Stjäl den, sorn förut begått inbrott eller gör den inbrott, som förut stulit, vare det lika ansedt i fråga om förhöjning af straff', efter iliy i 15 och 16 $$ sägs.
Lag samma vare, der den, som förut rån begått, st fil, eller inbrott för öfvar. § 18.
Sälla sig två eller flere samman att stjäla, då skall hvardera straffas efter det tillgripnas värde, ehuru (fe det sig emellan dell hafva; och den sitt mist, njute det äter af dess gods, sorn har att gälda med. § 19. . * , '
Lockar någon eller bjuder öfvermage att stjäla eller begå inbrott, eller gor det mannen med stu hustru, föraldrar med sin t barn, förmyndare med den omyndiga, förman med ilen som sitte under hans lydnad, husbonde eller matmoder tued sitt tjenste folk eller inhyseshjott, straffes såsom lian gernia gen sjelf gjort h tile, mé/l tillökning af J.vå år t tiden J dr det straffarbete, som annars å deri gerning följa ,bör.
.SA er endast snatteri, skall deri som lockat eller bjuilit, domas så, sorn hade han stöhl för - $ 20.
Nu häfver någon eljest till stohl, snatteri eller inbrott med råd eller dåd hulpti; stånde sammi rätt, som gerniagsmannen sjelf. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 37 Den, som, der tillgrepp skett, med vetskap om den-olofliga åtkomsten, emottagit, dolt, köpt eller fory Urat något af det tillgripna eller besörjt omarbetning eller förändring deraf, skall, med afseende ä värdet af det, hvarmed han dylik brottslig befattning tagit, straffas för stöld eller snatteri efter 1 eller 2 <$\
Samma lag vare, der någon med gods, sorn ränadt är, sådan brottslig befattning tagit.
Köper man något af den, sorn misstänkt är; bote tio daler och gifve åter det han så köpte, om godset ät' oloflige/i åtkommet. §21-, Begär någon nattetid sådant inbrott i gård, hus eller rum, som i 16 § sågs, och får sår eller varder dråpen, vare ogihlt.
Gör han dem skala, som sitt värja vilja; ligge i tveböte och plikte dertill för hemfridsbrott. §22.
Täger någon och brukar, ulan lån eller lega, annars mans båt eller fartyg eller häst, och profves han det hafva gjort utan ondt uppsåt; gähle dubbel lega och all skadan åder. 1 § 23.
Orkar den, som för stöld dömd är, ej böta, skall han i stället hälla',' i fängelse vid vatten och bröd, dock ej under längre tid, än som motsvarar det stulnas värde.
Saknar den, som till böter för snatteri eller för handel med misstänkt person, enligt 20 JJ* sista mom. dömd är, tillgång, skall han undergå dylikt fängelse i män af böternas belopp. v Olis ICån. § 24.
Rånar man och, med våld å person, eller användande af hot, som innebär trängande fara för lif eller hälsa, af annan tager gods eller penningar, dömes till fängelse vid vai ten och bröd, tjuguåtta dagar, samt straff-arbete från fyra till och med tio år, der ej annorledes stadgas. 38 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37.
Öfverf aller man annan, på sätt nu sagdi är, men gitter ej gerningen genom tillgrepp fullborda, straffes, för försök till rån, med dylikt arbete från fyra till och med sex år. § 25.
Öfver faller man annan med våld eller sådant hot, som i 24 § sägs, i afsigt att rån föröfva, och uppkommer af våldet svär kroppsskada, eller hafva pinliga medel blifvit använde, för att tvinga lill egendoms upptäckande, dömes, ehvad tillgrepp' sker eller ej, till straff-arbete på lifstid. § 26.
Varder någon, i de fall, nu sagde äro, så våldförd, att han deraf ljuter döden, miste gerningsmannen lifvet. § 27.
Hvar som för öfvar rån eller gör sådant försök dertill, som i 24 § sägs, andra gången, eller sedan han blif vit för andra resan stöld straffad, dömes till straff - arbete på lifstid; och vare i detta fall inbrott ulan tillgrepp sä ansedt, som i 17 § här ofvan stadgadt är. § 28.
• \ .
Har någon å särskilda ställen eller tider gjort rån eller försök dertill, eller, jemte sådant brott, stöld eller inbrott foröfvat; då må, der han på en gång för gerningurne lagföres eller straffas skall, tiden för det straff-arbete, sorn för den svåraste gerningen högst ådömas kan, ej öfverskridas med mer än fyra år.
, Allmänna bestämmelser. § 29.
Straff-arbete, hvartill, efter denna förordning dömes, verkställes antingen i fängelse eller å fästning eller annan allmän arbets-inrättning.
Lag-Uttkottets Betänkande, N:o 37. 39 $
Har pågon, sorn till straff-arbete förfallen är, derjemte gjort sig skyldig till arbete å fästning, skall hela det arbetsstraff, hvartill han sålunda dömas må, till arbete å fästning utsättas.
2:o en Förordning af följande innehåll:
Straff af spö eller ris må ej vidare någon ådömas; skolande i de fall, der ovilkorlig bestraffning af spö eller ris är stadgad, fängelse vid vatten och bröd i stället åläggas, med iakttagande af de grunder för straffmätning, som i hvarje fall stadgade äro.
\ I 3:o att genom en Förordning måtte stadgas:
Kyrkoplikt, vare sig offentlig eller enskild, skall ej hädanefter någon ådömas; blifvande förthy hvad lag och författningar i delta ämne innehålla, till ali verkan upphäfdt.
4:o samt en FörfaJtning af denna lydelse:
Sedan, genom säj skild författning, blifvit stadgadt, att kyrkoplikt icke skall någon ådömas, varder dock till kyrkotuktens upprätthållandeförordnadt:
Den, som gjort sig skyldig lili dödsstraff, men af nåd njuter förskoning till lifvet, eller till hel elter half mansbot, eller till straff för det han obetänkt och af hastighet lastat Gud, Hans heliga ord och sakramenten, eller för rån, der ej dödsstraff derå Jöljer, för stöld eller snatteri, för tregiftes-brott, för blodskam eller lägersmål i förbjudna leder, om dods-sl raff derför ej eger rum, for lior eller lönskaläge, för det han varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst, eller annorstädes der Gudstjenst hålles, eller gått drucken och oskriftad till Nattvarden eller 40 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. gjort det, oaktadt han af presten blifvit varnad att derifrån sig afhålla, eller öj ver fallit någon nied hugg och slag i kyrka under Gudstjenst, eller skuffat eller stött annan eller kifvat och t rät i t nied honom i vredes mode i kyrka under Gudstjenst eller annorstädes, der Gudstjenst hålles, eller slagit eller smädat sina föräldrar; äfvensom kona, sam blifvit dömd för vållande till fosters död efter sednare mom. i 16 Jiap. 1 § ken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 20 Januari 1770, må ej af den heliga Nattvarden komma i åtnjutande, innan han eller hon af sin själasörjare, i närvaro af tvä eller tre blund de äldste i församlingen, låtit sig enskildt skrijlas och ajlosas, på sätt särskildt föreskrifvet är; kommande förthy allt hvad lag och författningar i strid häremot innehålla, att till all kraft och verkan förfalla.
STOCKHOLM, tryckt hos N. MARCUS, 1854. i Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. 1.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 29 Juli 1854, kl. lo f. m.
Betänkande, i anledning af vuckt motion om förklaring af Hongil Förordningen den 10 Juni 1841, avgående straffet för olofligt innehafvande af dyrk.
Genom Kongl. Förordningen den 9 December 1756 stadgades, bland annat, att, på det dyrkar och förändrade falska nycklar, till stölders utöfvande, icke måtte brukas, det tjenstehjon eller den lösa person, som funnes hafva hos sig dyrkar, dubbla nycklar eller hufvudnycklar, ulan husbondes minne, eller falska nycklar af hvad slag de vara kunde, skulle, fastän någon skada derigenom ej skedde, utan skonsmål straffas, mannen med nio par spö och qvinnan med sju par ris, eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd.
Genom Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående bestraffning för olofligt innehafvande af dyrk, blef emedlertid förordnad!, att, då brottet derefter första gången föröfvades, skulle endast »sistnämnde bestraffning eller tolf dagars fängelse vid vatten och bröd» tillämpas.
Enligt de i 5 kap. Straff-Balken, efter dess ursprungliga lydelse, angifne grunder motsvarade jemväl tolf dagars fängelse vid vatten och bröd nio par spö eller sju par ris; men samma dag sislberörde Förordning utfärdades till efterrättelse, utkom en annan författning, hvarigenom de i berörde kapitel utstakade förvandlings-grunder så ändrades, att nio par spö eller sju pär ris, som svara mot böter till tjugosju daler, borde förvandlas till nio dagars fängelse vid vatten och bröd.
Då dessa olika, ehuru samtidiga, stadganden i tillämpningen vållat tvekan, huruvida det allmänna och lindrigare stadgandet borde gälla framför den om ett särskildt brott gifna speciela föreskriften, har Rikets Ständers Justitiffi-ombudsman, sorn redan i 1850 års berättelse fästat uppmärksamhet på förhållandet, i sin vid innevarande Riksmöte afgifna embets-berätlelse uttryckligen påyrkat en förklaring ä lagstiftningens sida i denna del. * Lag-Utskottet, som, i följd af Riks-Ståndens remisser, behandlat denna fråga, finner äfven behofvet af lagstiftningens mellankomst härutinnan. l’å sätt Justitia:-ombudsmannen anmärkt, har omförmälda olikhet i stadganden uppenbarligen sin grund deri, att 1840—41 årens Ständer ej afgjorde frågan om förändring af de allmänna grunBxh. till b.
Prof. 1883 <5l 185i. 7 Sami. 1 Afd.
SO Haft. 1 2 L'ag-Utskoltets Memorial, N:o 39. derna för förvandling till långelse vid vatten och bröd, innan samma Ständer lättade beslut derom, att för brott emot 1756 års ofvan åberopade
Förordning första gången bör dömas till dylikt fängelse, hvilket derföre uträknades efter ursprungliga föreskriften i 5 kap. Straff-Balken.
Men sedan denna föreskrift blifvit förändrad, är deraf en följd, att fängelse-stralfet, som skall motsvara spö- eller ris-straffet, icke vidare kan efter det äldre stadgandet utsättas, utan måste beräknas efter dess förändrade innehåll.