Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De lågo och siktade på deras blåa rangmärke och plockade ned dem från backsluttningarna, då de ryckte fram med sina soldater.
Och det var så mycket grymheter och förfärligheter, som desse svarte begingo, deras kvinnor plundrade de döde och styc- kade dem.
Det var slut med henne.
Hon var för- skrämd.
Nino sköt toppmössan tillbaka och frå- gade, hvad hon hade trott, att folk gjorde i krig.
Hade hon ej tänkt sig, att de döda- bar ju nu en ljus uniform af gulgrått linne med ett blått band öfver bröstet.
Det var detta blåa band, som de svarte hade till skottafla.
Han måste genast in igen till sina solda- ter.
Kunde hon då ej få träffa honom på hela dagen?
Jo, de skulle äta frukost till- sammans vid ett-tiden.
Han kunde komma ifrån två timmar då.
Så stämde de möte, och han skyndade bort.
Nino och hon gingo och satte sig på en bänk nere i » villan », medan de väntade.
Hon gjorde ingenting annat än frågade Nino, hvad hans klocka var.
Och då hon nu var ensam med Nino, var hennes ansikte stelt och blekt som en af statyernas, som stodo rundt o m dem, Hon tog löfte af Nino, att han ej skulle lämna henne.
Inte lämna henne på hela dagen.
» Nej då, Teresa. » Han var också med om frukosten.
Löjt- nant Ugo beställde ett enskildt rum, och så åto de tre tillsammans.
Till en början var Teresa munter, all- deles sådan som hemma.
Nino tänkte, att hon ville kasta hort all sorg för dessa två timmar.
Hon var till och med mycket munt- rare, än hon brukade, hon koketterade för löjtnant Ugo, tills han blef alldeles yr.
Och hon tillät, att han kysste henne.
Nino såg ned i tallriken, men han märkte det ändå.
Han såg ibland på henne, och hans små grå ögon tiggde o m att få gå.
Men då kom hennes hand, som var alldeles kall och skälfvande, smygande under bordet och des där?
N e j, hon visste ej hvad hon trott.
Hon hade ej tänkt detta.
Så kom ett bref från löjtnant Ugo, däri han sade henne farväl.
Han skulle resa nä- sta natt.
På natten voro hon och Nino på väg till Neapel.
Hvad skulle hon göra där?
Nino trodde, att hon ville se sin fästman än en gång, innan han reste.
Själf hade hon visst ej så klart för sig hvarför hon for, men hon kunde ej låta vara.
Och ingen annan än Nino hade hon velat hafva till sällskap.
På morgonen, då de kommit till Neapel, sökte hon upp sin officer i kasernen.
Han kom ut emot henne, yr och brådskande, men synbarligen smickrad och rörd, öfver att hon kommit för att säga farväl.
Hon blef dödsblek, då hon fick se honom.
Han och hennes ögon tycktes ej se mer än deras.
Nino frågade henne, hvarför hon satt så och stirrade.
H o n sade, att hon satt och såg på hans lik.
Hela natten hade hon sett honom ligga död i en bergskref va, och hon hade äfven sett de svartes gamla kvinnor, som skyndade till för att plundra och stycka.
De styckade ju liken därborta.
lade sig på hans och höll honom kvar.
Löjtnanten fann honom nog mer än öfver- flödig, men hon ville tydligen ha honom där.
Det var både Asti spumanti och Lacry- mæ Christi, och Nino drack, som han aldrig druckit förr.
Men han lyckades hvarken att göra sig döf eller blind.
Plötsligen, då Nino tänkte sig, att löjt- nant Ugo borde vara smått tokig af hennes ögonkast och hennes kyssar, lutade hon sig emot denne och frågade skälmskt, om han ej kunde låta bli att resa.
Kunde han ej draga sig tillbaka?
Nu, sade hon, skulle det bli så långt till, innan de finge gifta sig.
Nej, han kunde ej komma undan.
Kunde han ej bli sjuk?
Göra sig sjuk?
(Forts, å sid. 39).
Det var omöjligt för Nino att säga nå- got, som kunde trösta.
Alla skulle j u icke falla, sade han, och löjtnant Ugo, som var så tapper, skulle nog reda sig mot barba- rerna.
Hvad hjälpte det att vara tapper, sade hon, då fienden låg gömd i snåren och sik- tade på det blå bandet.
Hade Nino sett det blå bandet?
Hvarför var det blått, det mörclarbandet, hvarför var det ej rödt som blod?
H E M M A EN LITEN HOS ÅTERBLICK O CII NÅGRA MED ANLEDNING AF TIDNINGENS D å redaktionen af Idun i början af detta år — det tionde af tidningens tillvaro — beslöt att till sin läsekrets rikta en öppen frSga för att få utrönt, livad den helst önskade sig som clou i årets jul- nummer, blef resultatet af en för oss ganska öfverraskande art. En angenäm, en kär öfverraskning, det är sant, som gjorde oss det varmt om hjärtat.
Ett öfvervägande flertal af de synnerligen talrika in- sändare, som hörsammade vår uppmaning, utta- lade nämligen, i växlande form, den åsikten, att det skulle vara läsekretsen mer än allt annat välkommet att i detta tioårsnummer få en i ord och bild uttömmande skildring från Iduns redaktions- och tryckerilokaler, do verkstäder så att säga, där tidningen utarbetas och steg för steg » kommer till », en presentation af den fasta redaktionspersona- len och den öfriga tal- rika medarhetarestaben — med ett ord, en titt in bakom kulisserna i Iduns livardagslif &gt;: hem- ma hos sig ».
IDUN.
KULISSINTERIÖRER TIOÅRSTILLVÄRO.
För visso!
Och inför dessa tankar läto vi till sist vår tvekan fara och bereda oss nu att här lojalt tillmötesgå vår kära läsekrets ' vän- liga begäran.
Att i dessa den hårda konkurrensens dagar grunda en Dy tidning anses sannerligen icke för något fattigmausgöra.
Till att lösa det erforderliga » tillståndsbeviset » hos ecklesiastik- departementet kräfves nu visserligen endast medborgerlig oförvitlighet och fem och tjugu i kontanter.
Och detta disponera vi ju alle- samman.
Men härmed kommer man icke långt i » striden för — tidningslifvet ».
Vi måste till att börja med ha en presentabel, välbelä- gen och väl uppmöblerad redaktionslokal, där De vänliga känslor, vi städse haft lyckan röna från vår läsekrets, och som i dessa skrifvelser togo sig ett nytt uttryck, kunde, som sagdt, ej an- uat än varmt glädja oss.
Men vi tvekade dock länge och mycket.
Det bar emot att så sätta sig ned att syssla med och skrifva om sig själf.
Dock — hvarför oss själfva?
Rätt sedt, är en tidnings redaktion i trängre bemärkelse ju blott en verkställande förtroendenämnd för dess mångfaldiga medarbetare och för hela dess vidt- omfattande läsekrets.
Och tidningens byrå är en centralstation, till hvil- ken de otaliga trådarna sammanlöpa, från norr och söder, från öster och väster, från hvarje hem och hvarje vrå, där den funnit en läsare och en vän.
Hvad vore vi utan denna trogna stab af dugande, fram- stående medarbetare på skilda områden, och hvad hade vi väl ensamma förmått uträtta?
Bjödes oss ej här ett osökt tillfälle, som inga- lunda borde afvisas, att säga dem ett hjärt- ligt och välförtjänt tack för ett tioårigt sam- arbete?
Och utan de tusen sinom tusen trå- darne, som med sitt osynliga nät af bepröf- vadt och godt samförstånd länka oss sam- man med svenska hem — hvart hade vi kommit?
Är det icke en naturlig och billig önskan, denna, från hvar och en af lduns kända eller okända vänner, som under så många och låoga år förtroendefullt och gästfritt hvarje vecka öppnat dörren till sitt hem för det lilla familjebladet, att nu tidningen själf en gång- for dem alla slår upp sina portar på vid gaf- vcl och tar emot » hemma hos sig själf »?
K:; p e d i t i u n ö r u n i i net.
vi kunna installera våra dyrt engagerade och högt värderade medarbetare allt ifrån redak- tionssekreteraren och så vidare — ty redaktö- ren ensam orkar icke med lasset, om han nu också sitter på kuskbocken — där vi kunna utgrunda och författa de snillefoster, hvarmed vi ämna lyckliggöra samtiden, och hedersamt mottaga en ärad klientel.
Vi behöfva vidare ett tryckeri med maskiner och pressar och stilar och maskinister och sättare och tryckare.
Och naturligtvis behöfva vi papper, papper i oändligt långa banor, dc där förslå från Ystad allt intill Haparanda!
Vi behöfva vidare en expedition, som besörjer tidningens regelbundna spridning och förmedlar yåra affärer med all- mänheten och postverket, vi behöfva ett an- nonskontor, som tar emot våra annonser, och ett kassakontor, som sköter våra utbetalningar.
Och på det kassakontoret behöfva vi ett rym- ligt och dyrkfritt kassaskåp med säkra doku- ment på sexsiffriga tal för att möta utgifterna 13 de fyra, fem första åren, innan vi hunnit arm- båga oss till en obestridd egen liten plats i konkurrentkretsen.
Ha vi nu lyckats intres- sera en tillräckligt lång rad aktietecknare, större affärsmän och kapitalister för dessa äf- ventyr och ha allt det nämnda och lika myc- ket till, som vi här glömt, i ordning — då är det bara att börja!
Men det är afgjordt lättare att öppna en cigarrhan fel, ett bicykle- magasin eller ett större familjepensionat vid någon af Stockholms hufvudgator, och vi skulle nästan föredraga att grundlägga en icke allt för oansenlig stad i nordamerikanska västern.
Med liflig kännedom om dessa förhållanden förvånar det numera allra minst oss själfva, att historien om Iduns födelse och första lef- nadsdagar ännu berättas som en lyckad anek- dot journalister emellan.
Till skillnad från många goda » historier » är den dock en sann historia, och då vi nu här i kort- het vilja antyda den, är det sannerligen minst af allt för att rosa oss själfva.
Det är blott för att fast- slå det glädjande faktum, att också i våra dagar ett redligt bemödande, äfven där det icke bäres upp af kapitalets mäktiga häfstång, kan vinna fram- gång, kan mötas af oegen- nyttig hjälpsamhet, vän- skapsfullt understöd och välbehöfligt öfverseende med alla brister under de första stapplande ste- gen.
Det är för att öd- mjukt erkänna, att redan från föta stunden af sin tillvaro Idun från de flesta håll rönt mycken (.•eh oförtjänt vänlighet: af mäktiga kollegor inom pressen, af hela den väl- villiga allmänheten och framför allt af Sveriges högsinta kvinnor, bland hvilka den närmast sökt och funnit sin uppgift.
År 1887 på sommaren såg sig denna tidnings utgifvarc, hvilken då satt som redaktör för den af honom grundade illustrerade veckotid- ningen Svea — ett försök att bjuda en mångårig osvensk konkurrens på samma område spetsen — med ens nödgad att afstå från sin plats och de förväntade frukterna af sitt arbete, närmast på grund af en uppkommen konflikt med nyssnämnda tidnings förläggare.
Denna oför- utsedda kris var dess mer pröfvande, som han kort förut hade ingått äktenskap och bildat eget hem.
Inför nödvändigheten att nu snarast skaffa sig en ny journalistisk verksamhet väcktes på nytt en tanke, som han redan många år ined förkärlek omfattat.
Den rika periodiska litte- ratur af speciella kvinno- och kvinnosaks- organ, som de stora kulturländerna, Tysk-
Viktor Andren Sofie Berencreulz (S.
B) Lina Berg (L.
S.).
Kuben G:son Berg (Lennart Hennings) Hugo Bergqvist iMoster Lisa).
Thore Blanche.
Emma Andersson (Moster Emma).
land, Frankrike, England m.
fl., kunna uppvisa, liade osökt fram- kallat frågan, huruvida icke Sverige, med dess intelligenta och vakna kvinnopublik, nu äfven vore moget för en speciell kvinnotidning.
De tidigare försök, som gjorts i denna riktning, hade varit alltför lamt och osjälfständigt igångsatta och därför ock visatsig af allt förringa lifskraft.
Beslutet tålde icke länge att grubblas på, och det var också snart fattadt.
Planen låg redan så godt som färdig, och efter något öfvervägande gaf.
sig äfven titeln — en ingalunda oväsentlig faktor för en ny tidning.
Det tecken, i hvilket idén om en svensk kvin- notidning borde kunna segra, var Idun, namnet på en af det gamla Valhalls förnäm- sta gudinnor, vårdarinnan af den oförgängliga ungdomens skä- ra frukt.
Olga Ahl (Olga).
af utsikt att draga växlar på framtiden: den enda vägen var den kontanta likviden.
Med anlitande intill sista öret af de sista penningresurserna och därtill den unga fruns anspråkslösa nipperskrin, som hon med gladt mod offrade, öf vervanns dock äfven denna svårighet, och efter dagar och nätter af feberaktigt, intensivt arbete, af oro, väntan och spänning såg Idun dagen — Iduns första profnummer — den 9 december år 1887.
Där lågo nu de stora, sköna Idunstraf varna, doftande af den färska trycksvärtan, färdig- falsade och lockande fraicha hos tryckeriets bokbindare.
Men därmed var ännu föga vun- net.
Det gällde nu att få ut dem, att sprida dem öfver allt landet under den läsande all- mänhetens ögon, så att det späda tidnings- barnet själft månde kunna presentera sig i Så långt var allt godt och väl.
Men huru nu börja, om ock den allra oan- senligaste bör- jan med nästan mindre än intet, med tvänne tom- ma händer, utan relationer och utan alla förbin- delser med kapi- talet?
Ett af huf vudstadens högst anseddaboktryc- kerier vid denna tid varGernandts Boktryckeriak- tiebolag, grundlagdt och innehafdt af gamla Svenska Familjejournalens kände utgifvare, direktör C.
E. Ger- nandt.
Genom en aldrigglömd välvilja från denne lyckades slutligen Iduns redaktör åt ' sig utverka medgif vandet att under december månad få sätta och trycka tvänne nummer — de afsedda tvänne profnumren af Idun — på kredit!
Det var en ena- stående tur, ett handtag i » portföret » af nästan oberäknelig betydelse!
Återstod nu att skaffa papper till de två profnumren.
Denna post var visserligen icke så svindlande som tryckerifrågan, men dock be- kymmersam nog för den som lefde » likt fåglarna under himmelen ».
Här fanns ej heller någon skymt Redaktörens rum.
de svenska hemmen och stamma fram menin- gen med sin nymornade tillvaro.
Det var då, som de stora kollegornas mäktiga hjälp så vänligt kom till bistånd, i det de togo den lilla nyfödda under sina vida vingars skugga.
Under sina lärlingsår i pressen hade Iduns redaktör verkat som medarbetare i ett par, tre af hufvudstadens dagliga tidningar och blif- vit åtminstone till namnet känd i ännu några flere.
Genom välviljan hos dessas chefer mot en stapplande nybörjare rönte han nu den stora förmånen att på liberalaste villkor få dels Iduns profnummer spridt med deras stora upp- lagor, dels den unga tidningen och dess pro- gram annonserade och välvilligt omnämnda i deras spalter.
I medlet af månaden, kort före jul, kom det andra profnumret ut, trycktes och sprid- des under samma förhållanden som det första.
14 Ottilia Adelborg.
Alfhild Agrell (Lovisa Petterkvist).
Och så den stora helgen, med dess stillhet och allvar, det gamla årets slut och det nyas ängsligt bidade begynnelse.
* Att på nyåret gå och vänta på första » post- siffran » — hvad det innebär för en tidnings- utgifvare, därom har största delen af våra lyck- liga läsarinnor helt visst icke en aning!
Den så kallade postboken är helt enkelt kungl.
postverkets motbok med hvarje särskild tid- nings expedition.
1 densamma uppföres undan för undan antalet af de tidningsexemplar, som re • kvireras från hvarje postanstalt öfver hela landet, och hvilka nu skola till centralpostkontoret leve- reras, hvarefter detsamma redovisar de influtna prenumerationsmedlen.
En » postbok » på ny- året är således ett mycket viktigt dokument för en tidningsre- daktion.
Den inne- sluter i sina torra sifferkolumner dess utsikter och ekono- miska möjligheter för den närmaste framtiden, den ut- gör ett betyg för den tid som gått, ett intyg på de större eller mindre sympatier tidnin- gen i fråga vetat förvärfva sig hos sin läsekrets — och med större spän- ning kan sannerli- gen icke en scho- laris på examens- dagen motse sitt terminsbetyg än en tidningschef sin första postbok.
Till och med de gamla och vana, som varit många, många år i elden och hafva » inarbetade » och » stadgade » uppla- gor, känna en obe- tvinglig nervositet gripa sig, när de dagarna nalkas.
Hvad skall då icke en nybegynnare erfara, en nybegynnare som satt allt på ett kort, hvars första postbok- kan betyda hela hans framtid, hans » vara eller icke vara »?
Just så ställde sig nu också saken för Iduns utgifvare.
Det var en bister januaridag, han på centralpostkontoret vid Rödbodtorget i sällskap med sin » hjälp i nöd och lust » afhämtade sin bok och med densamma hårdt tryckt un- der armen skyndsamt vandrade den långa vä- gen mot hemmet, den lilla gårdsvåningen vid Humlegårdsgatan, som då för tiden med sina tre dockrum fick vara Idun allt: redaktörens privata bostad, byrå, kontor och expedition.
Ty ej förrän de kommo hem skulle de, vågade de öppna den ödesdigra boken!
Hvem undrar på, att han skälfde en smula på handen, när ändtligen det afgörande ögonblicket var inne,
Vilhelm Bäckman.
Fanny Chrysander.
Hjalmar Cassel.
och Där han med sin hustrus ansikte öfver skuldran slog upp den gröna tygpärmen?
Hur hade de icke gissat tillsammans förut, i dagar och veckor!
De hade drömt om det om nätterna — siffror, bara postbokssiffror 1 De hade ömsom hoppats och ömsom misströ- stat, de hade ökat på hvarandras resultat för att höja stämningen och prutat ned dem för att icke skapa öfverdrifna förväntningar, som sedan dess smärtsammare skulle krossas.
Till sist hade de kommit till en sorts medelpropor- tional, som de enats om att officielt antaga.
» Om, om, om det i boken första gången är 500 — då kunna vi vara nöjdal Och Iduns till- varo kan möjligen anses betryggad. » och konst, öfversätta och bearbeta, läsa kor- rektur och » ombryta »,.
skaffa annonser, sköta bokföring, expedition och kassa.
Men troget och oförtrutet stod hans hustru vid hans sida, de- lande dagens tunga och hetta, och ännu i denna stund, när fru Maria Hellberg sedan många år för makans och moderns mångfaldiga plik- ter i ett växande hem lämnat all befattning med tidningen ifrån sig, gömmas bland hen- nes käraste och stoltaste minnen dessa sträf- samma dagar, när hon var » Iduns första spring- pojke » och med väldiga staplar af tidnings- paket och korsband i famnen fram och åter och åter och fram knogade den långa vägen mellan redaktionsbyrån och posten.
Och nu räknade de, sida efter sida.
Så möttes deras ögon.
på en gång hade de hunnit till slutet!
Summan var öfver 2,000, Idun vartill, hurra för Idun!
Men hafva vi i det föregående allt för myc- ket skattat åt detaljer, skola vi i det följande J a, så, ärade läsarinna, gick det till, när den tid- ning, ni kallar » eder egen », och som sedan vuxit sig stor och stark tack vare eder vän- liga hägnad, först kom till.
Redak- tionssekreteraren, som nu nedteck- nar dessa rader, var själf icke med un- der dessa första dagar, men han kände redan då både de » agerande personerna » och » scenen » för den lilla händelsen så väl, att han tycker sig ha lefvat midt upp i den.
Redak- tören ville icke rik- tigt vara med om, att den nu så här intimt berättas; den verkar » romantik » tycker han, och här borde skrifvas en nykter och objektiv historik i korta drag.
.Men nej, nej, vi måste ändå smussla in den!
Om det gråa arbetslifvet ännu rymmer en gnista romantik, hvarför skulle vi skämmas för den?
Det är nog ändock den, som ger doften och färgen åt tillvaron.
Nu var det för öfrigt slut med spekulatio- nerna och drömmarne.
Nu gällde det att ta i och knoga med sega tag; vecka för vecka skulle nu Idun ut och man måste dock där- vid på allt sätt spara och vara försiktig.
En ung tidning har ju så stora utgifter — för bidrag, tryckning, papper till hvart enda num- mer — och inkomsterna från prenumeration och, än mer, från annonser sippra så sakta, så sakta till.
Redaktören måste därför själf räcka till för allt, skrifva artiklar, anmäla teater Ingeborg Dahllöf (Inge).
Den lilla lokalen vid Humle- gårdsgatan blef nu ock för obekväm och trång, och flyttning verkställdes på hösten till en något större vå- ning, Klarabergsgatan n:r 54.
När Iduns första årgång nalkades sitt slut, hade upplagan stigit till unge- fär 5000 ex., och på nyåret 1889, Iduns andra årgång, steg den ytter- ligare.
Sålunda har ökningen små- ningom fortgått år efter år intill det närvarande, då upplagan belö- per sig till omkring tjugu tusen exemplar.
Endast en gång under hela denna tid har upplagan sjunkit, och det var år 1892 efter den s. k.
» fosterlandstäflingen ».
För att få deltaga i densam- ma hade nämligen tre ä fyra tusen ungherrar prenu- mererat på tidnin- gen, och dessa föl- lo naturligtvis i- från, då täflingen var afgjord.
— Behofvet af en särskild bokförare blef snart oafvis- ligt vid denna af- färens snabba ut- veckling, och i januari 1890 an- ställdes som kas- sör och chef för kontoret en bro- der till redaktö- ren, hr Alexander Hellberg, hvilken ännu kvarstår i denna egenskap, nu mera ock kas- sör för tryckeri- aktiebolaget.
Redaktionssekreterarens rum.
söka gifva en helt kortfattad bild af tidnin- gens vidare utveckling.
Upplagan steg jämnt och raskt.
Den idé, som ldun sökt realisera, tycktes verkligen » fylla ett behof » och all- mänheten omfattade med välvilja det unga bla- dets ansträngningar.
Utgifvarcn kände sig därigenom snart i stånd att såväl vidga kret- sen af framstående litterära medarbetare och därigenom alltjämt förbättra tidningens inne- håll som att möta det hastigt växande behof- vet af ökade krafter i tidningens fasta redak- tion.
Ett kvinnligt biträde för expeditionen, fröken Viktoria Schmitz, anställdes redan ef- ter ett par månader, och på hösten af Iduns första år tillträddes platsen som redaktions- sekreterare af dess ännu kvarstående innehaf- vare, Johan Nordling, hvilken redan från Iduns allra första början medarbetat med novellistiska och poetiska bidrag.
15 En följd af tid- ningens hastiga .Jtillväxt och för- kofran var natur- ligtvis också den, att Idun, likt ett barn i uppväxt- åldern, ideligen växte ur kläderna, d. v. s. att lokalerna på grund af den ökade expeditionen och perso- nalen undan för undan blefvo för trånga.
Så måste till en början snart sagdt hvart eller hvartannat år flyttning företagas.
Från Klara- bergsgatan styrdes hösten 1889 ko- san till Drottninggatan n:r 48, där cn treflig och efter tidningens då- varande behof rymlig lokal erhölls i hörnvåningen en trappa upp öfver G-öthes bokhandel.
När stugan emellertid äfven här blef för trång, flyttades hösten 1890 penaterna till det gamla Sagerska huset, Hamn- gatan n:r 16, alldeles i fonden af Kungsträdgården, en utomordent-
GEl^DA H E L L B E S G.
MARIA HELLBERG.
f. Björkegren.
REDAKTIONS- J E N N Y HUSBERG, f. Romander.
O C H EXPEDITIONSPERSONALEN 1887 — 1897.
VICTOKTA SCHOULT2.
Ida Granqvist En svensk kvinna).
ligt härlig belägenhet, hvars fria utsikt öfver Stockholms centralaste promenadpark, slottet, strömmen och ända bort till södra bergen ännu vemodigt hägrar i redaktionens minne.
Nästa flyttning måste verkställas redan året därpå, och fann då Idun ett, på grund af sin närhet till posten och tryckerilokalerna, synner- ligen bekvämt hemvist i tidningen Aftonbladets stora hus, Klara västra kyrkogata n:r 7.
Då emellertid behofvet att centralisera samtliga lokaler under ett och samma tak gjorde sig allt mera gällande, skedde hösten 1893 åter flytt- ning, nu till Klara södra kyrkogata 7, hörnet af Stora Vattugatan, tidningens ännu inne- hafda lokaler, hvarigenom det viktiga önske- målet uppnåddes att i en och samma lä- genhet förena såväl tryckeri- som redaktions- och expeditionslo- kaler.
Under samtliga år hade Idun fort- farande tryckts på den förstklassiga Gernandtska offici- nen.
Tidningen hade nu utvecklats till att blifva en af det stora tryc- keriets allra för- nämsta kunder och hade sålunda gläd- jen att i någon mån kunna återgälda den vänliga hjälp- samhet, som i var- dandets vånda vi- sats den.
Trycke- riets ägare, direk- tör Gernandt, ha- de emellertid, på grund af tilltagan- de sjuklighet allt mera blifvit be- tänkt på att, om någon solid köpa- re funnes villig, öfvcrlämna sin af- fär i yngre händer och själf draga sig tillbaka till privatlifvet.
Då var det tanken väcktes hos Iduns re- daktör, tryckeriets störste kund, att träda till.
I samråd med erfarne fack- och affärsmän utarbetades planen till Iduns Tryckeri Aktiebolag, och sedan aktieteckningen inom få dagar full- bordats, konstituerades bolaget i december 1892 samt öfvertog från och med nyåret 1893 såväl driften af det stora f. d. Gernandt- ska boktryckeriet med samtliga dess typogra- fiska och litografiska afdelningar som utgifvan- det af tidningarna Idun och Iduns Modetid- ning.
Redaktör Hellberg ingick som hufvud- delägare och verkställande direktör, och som föreståndare för tryckeriet hade man förmånen att få behålla dess mångårige ledare och tek- niske organisatör, boktryckaren Fr. Nyholm.
Från tryckeriet, som är ett af de förnämsta Frans Hedberg.
i landet, har under de senaste 10 — 15 åren utgått ett betydande antal arbeten, däribland en hel del illustrerade praktarbeten, för hvil- kas utförande tryckeriet vunnit stort erkännande.
Ett offentligt sådant har ock som bekant i dessa dagar kommit officinen till del, i det densamma af h. m:t konungen utnämts till kungl.