Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi nämna utom de redan sagda endast följande: Lisa i » Ärlighet varar längst », Suzanne i » Sällskap der man har tråkigt », Anais i » Debutanten o c h hennes fars, lady Teazle i » Skandalskolan », Abigael i » Ett glas vatten », Marcelle i » Falska j u - veler », Marie i monologen » Vid vaggan », Puck i » En midsommarnattsdröm », - Pernilla i » Henrik o c h Pernilla », Geneviéve i » En parisare », Jeanne i » Lilla syster », Gerda i » Sveas fana », Bettina i » Abbe Constantin », Pepa i » Råttan » o c h många andra.
Den långa raden afsluta vi med nämnandet af Siri i » I telefon », en af hennes populäraste framställningar.
Det är o c k i denna roll, som vi här tagit oss friheten presentera henne för våra läsarinnor.
Der inne vid en Venus ljus och fager, i sorlet från en spelande kaskad- en grekisk flicka låg pä knä och bad om evig ungdoms skira sommardager.
Fru H. är sedan år 1881 gift med den uppburne skådespelaren vid samma teater I tidens svall har hennes dröm förgått, och vilda örter spira fram ur inullen der uppe på den forna tempelkullen; Jag tänkte då samma en murken på den fjerran sommardag, sol skall nå med samma flöden lemning frun den tid, som är.
I en korintisk trädgård mellan lager och mullbärsträd med dunkelgröna blad ett doriskt tempels hvita pelarrad en dallrande och luftig strimma drager.
men orörd af förgänglighetens lott ler marmorbilden än i fröjd mot dagen.
af oförvansklig ungdom stråla dragen.
Efter Matias Skards föreläsning i Stockholm den 21 oktober. "
i | |) l m p å n å g o t område i v å r m o d e r n a, j ä g - ' G e ^ tände egoistiska tid det ideala är hål- let föga högt, så är det f ö r visso p å kärle- kens, den naturliga kärlekens o m r å d e mellan qvinna o c h m a n!
D e lumpnaste beräknin- gar, d e tarfligaste hänsyn läggas till grund för äktenskapliga förbindelser, o c h d e n han- del, som drifves, står o m grannens gård o c h den rika arftagerskans penningpåsar, m e n i c k e om hjertan o c h sann, lefvande kärlek.
D e t råder en brist i hjertebildning g e n o m alla samhällslager, från d e högsta till d e lägsta.
T y icke s k o l a vi k o m m a o c h säga, att det ö p p n a köpslående, s o m är allmänt bland allmogen, när äktenskap ingås, är sedligt råare än d e n lumpenhet, s o m kanske d o l d f ö r den ytliga iakttagaren under förfiningens täckmantel, d o c k så sorgligt ofta i n o m d e högre klasser- na får vara bestämmande.
Sinnets råhet är sinnets råhet, o m den o c k träder fram i glän- sande silke o c h g u l d!
O c h huru föga göres att a d l a denna kän- sla, d e n u n g a kärlekens känsla, lyfta d e n u p p till d e n höjd, den helgd, den i sanning borde e g a!
D e n idealitet, s o m b ö r h v i l a öf- ver den, är långt fjerran.
G e n o m detta ned- dragande a f kärleken ha hela folks etiska krafter försvagats o c h nedsatts.
F r å n ett håll, v å r moderna diktning, har visserligen en hjelpande hand sträckts.
V å r moderna diktning, s o m åter o c h åter sjun- git den naturliga kärlekens lof, s o m åter och åter inpräntat, att p å en verkligt djup kärlek, o c h endast p å denna, k a n ett sannt äktenskap b y g g a s.
V i stå i stor tacksam- hetsskuld derför.
M e n a c k — h v a d d e gif- vit m e d ena handen, h a d e tagit m e d den andra!
D e ha förgätit, att deraf att kärle- ken är grunden, förutsättningen f ö r äktenska- pet, d o c k i c k e är sagdt, att den är hela äk- tenskapet.
K ä r l e k e n k a n taga slut, d å m å - ste o c k äktenskapet g ö r a det, säga d e.
O c h predika dermed den fria kärlekens a f s k y v ä r d a läror.
D e t finnes en g a m m a l saga, en myclcei g a m m a l sådan till o c h m e d, ty d e n är skrif- ven för 1 7 0 0 år sedan eller ännu mer.
D e n är en m y t o m kärlekens art o c h v ä s e n; det är sagan o m A m o r o c h P s y c h e.
S å djupt griper d e n in i alla folks, a l l a tidehvarfs andliga lif, att d e n öfverallt funnit o m k l ä d - nad o c h i n o m d e mest skilda nationers s a g o - verld till sina h u f v u d d r a g g å r igen.
H ö r här, hur d e n l y d e r i sin nordiska, sin norska f o r m: D e t v a r en g å n g en k o n u n g, o c h h a n ha- d e tre däjeliga döttrar, m e n d e n yngsta a f dem v a r däjligast.
S å d r ö m d e h o n, den y n g - sta, en natt o m en g y l l e n e krans, s o m v a r strålande skön att se p å.
N u fylldes hela hennes h u g m e d åtrå att e g a d e n g u l d k r a n - * Den framstående norske pedagogen är för våra läsarinnor helt visst en kär bekantskap från de före- drag: » V i och våra barn », han i våras höll i huf- vudstaden, och hvilka på sin tid i korthet refererades i Iduns spalter.
hållas e t t n u m m e r I v e c k a n u n d e r h e l a q v a r t a l e t.
F ö r h v a r j e 6-tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r h v i l k a a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f sen, h o n sett i sin d r ö m.
H o n längtade o c h trånade derefter, o c h den g i c k aldrig ur hen- nes sinn '.
F ö r att f y l l a hennes längtan sände konun- gen b u d p å en g u l d s m e d; prinsessan b e s k r e f h o n o m, huru d r ö m m e n s krans såg ut, o c h han gjorde henne en derefter.
Men, ack nej; när den k o m inför hennes ö g o n, v a r den d o c k icke den rätta, ej alls den rätta!
Och hennes längtan v a r lika o s l ä c k l i g.
S å v a n d r a d e hon en h ö s t d a g g e n o m sko- gen, d å h o n p l ö t s l i g t får se en hvit björn, s o m lekte m e d n å g o n t i n g g l ä n s a n d e mellan sina tassar.
O c h d å h o n k o m närmare — se, det v a r den rätta g u l d k r a n s e n!
N u ville h o n genast k ö p a den a f b j ö r n e n; han svarade henne, att han endast sålde den till ett pris — kon skulle ge sig sjelf!
O m nästa torsdagsqväll skulle hon k o m - m a till skogen, att den hvita björnen skulle taga henne för kransen.
M e n k o n u n g e n, som ej ville mista sin yngsta j o c h mest älskade dotter, sände i stället den äldsta dit, när tors- d a g e n k o m.
S å satte björnen kungadottern u p p p å sin r y g g.
O m en stund frågade h a n: » h a r d u någonsin suttit mjukare eller sett klarare, än på min r y g g?
» » J a, i min fa- ders g å r d », s v a r a d e h o n.
» D å är d u i c k e den rätta. » O c h så fick h o n v ä n d a åter utan kransen.
N ä s t a t o r s d a g q v ä l l sände k o n u n g e n d e n näst äldsta d o t t e r n; när hon suttit u p p p å björnens r y g g, frågade h a n s o m sist.
» Ja, i min faders g å r d », svarade hon.
N e j, ej hel- ler hon v a r den rätta!
M e n till sist k o m den y n g s t a prinsessan.
O c h när hon h o n suttit u p p p å björnens r y g g, t y c k t e hon, att hon aldrig suttit mjukare eller sett klarare.
O c h så fick h o n den g y l - lene kransen.
L å n g t, långt i väg l ö p t e björnen bort m e d henne till sitt slott djupt in i s k o g e n, o c h der ä k t a d e de h v a r andra.
I tre år lefde de så till s a m m a n s.
O m d a g e n var hennes m a n den s a m m e hvita björnen som alltid; men när natten k o m o c h det vardt mörkt, förvandlades han till den däjeligaste k o n u n - g a s o n, m a n k u n d e s k å d a p å j o r d e n.
T y han var verkligen en k o n u n g a s o n, fastän en o n d h e x a förtrollat h o n o m tili att v a r a djur för hvarje d a g.
M e n n u k o m prinsessan hem att b e s ö k a sin m o d e r, o c h denna g a f henne en l a m p a, m e d h v i l k e n h o n o m natten skulle lysa på sin m a k e att utforska hans hemlighet.
Då h o n detta gjorde, fick hon se den s k ö n e k o - nungasonen framför sig.
M e n a f den brin- n a n d e l a m p a n f ö l l o tre heta d r o p p a r p å hans skjorta, o c h han v a k n a d e dervid.
N u måste b a n fly till den o n d a hexan, efter att prinsessan i c k e k u n d e hålla sitt löfte att ej se h o n o m o m natten; o c h b j ö r n h a m n e n föll öfver h o n o m, o c h han försvann inför hen- nes ö g o n.
I förtviflan g i c k h o n ut att s ö k a h o n o m.
I l å n g a tider v a n d r a d e h o n i m ö d a o c h smärta, men så fann h o n till sist hexans palats.
D e n förhexade k u n g a s o n e n var d ö m d att gifta sig m e d hexans dotter, o c h om tre d a g a r s k u l l e b r ö l l o p e t stå.
M e d sin g y l l e n e s p i n n r o c k, sin g u l d v i n d a o c h g u l d s a x satte hon sig att arbeta utanför h e x a n s dörrar.
N ä r den s t y g g a hexdottern fick se d e v a c k r a tingen, ville h o n e g a d e m o c h måste l o f v a prinsessan att f ö r den skull i tre nätter få sofva utanför k u n g a s o n e n s dörr.
i r \ I LJ i I &amp; | LJ IN Idun, erhållas «ct g r a t l s e x e m p l a r f ö r hela d e n tid, u n d e r hvllkei a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
A r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e ä n 6, t o r d e p r e n u m e r a - F ö r s t den tredje, den sista natten l y c k a d e s hon få tala m e d h o n o m.
H a n g l a d d e s stor- ligen, att h o n v a r k o m m e n, t y n u b l e f för- trollningen bruten, o c h i frihet o c h kärlek fingo de ega hvar andra under ett l å n g t l i f o c h blefvo l y c k l i g a o c h fingo m å n g a barn.
U r h v i l k e n djup känsla är ej den till for- men n a i v a sagan sprungen, hur menskligt sann dess s y m b o l i s k a i n n e b ö r d!
A l l t från den tidiga ungdomstiden spinner den berättelsens tråd; o c h huru skall man annars k u n n a tala o m kärlek, o m ej o m de ungas Mrlek?
Ty den är u n g d o m e n s sak!
D e n u n g a q v i n n a n o c h mannen börja i sina d r ö m m a r så att säga g ö r a u p p tecknin- gen till hela sitt lifs b y g g n a d — de d r ö m m a o m guldkransen.
D e t är en öfver all beskrif- ning betydelsefull period i u n g d o m e n s lif.
F ö r all deras framtid gäller nu, att dessa d r ö m - m a r ledas in i en ädel riktning, att det ideal, de ställa före sig som den gyllene, eftersträf- v a n s v ä r d a skatten, blir u p p h ö j d t o c h rent.
O c h s o m d e d å b y g g a o c h b y g g a, resa sitt framtids d r ö m s l o t t allt högre o c h högre, få d e m e d ens förnimmelsen, att något felas der- i n n e; den u n g a qvinnan saknar den man, den u n g e m a n n e n den q v i n n a, s o m skall blifva följeslagare för lifvet g e n o m drömslottets g e - m a k.
D e t är den v a k n a n d e kärlekens aning.
V o r e den b y g d p å n å g o t annat än p å detta djupt k ä n d a, instinktiva behof, h v a d vore väl d å k ä r l e k e n?
N å g o t så ytligt k a n h ä n d a som en u p p b l o s s a n d e förälskelse i en v a c k e r drägt, en balaftons innehållslösa stämning.
M e n den v a c k r a drägten k a n slitas ut, o c h kärleken s k u l l e förlora sin förutsättning; ö g o n b l i c k e t s stämning förskingras, o c h en känsla utan rot tvina b o r t i torra sanden.
N e j, den sanna, rätta kärleken fäster sig ej vid det utvärtes, den måste ha en mera håll- bar grund.
N ä r denna kärlekens instinktiva aning en d a g blir till en visshet, s o m o m - fattar en bestämd individ, d å måste det v a r a derför, att denna individ passar bättre än nå- gon annan.
D å gäller det, huru teckningen till lifvets b y g g n a d förut är a n l a g d.
D e t skall visa sig, att den ä d l a u n g m ö n s känslor stanna v i d en ädel m a n; men den, hvars fantasier hvälfts o m det y t l i g a o c h flacka, s k a l l lätt g ö r a ett fåvitskt val, s o m h a m n a r sig g e n o m hela lifvet.
Ofta äro de äldre o c h till åren m o g n a be- n ä g n a att som en i det hela o s k y l d i g sak, som en naturlig u n g d o m e n s lek betrakta dessa otaliga s m å t y c k e n o c h småkurtiser för ö g o n - blicket, som för d e n n a ålder äro v a n l i g a.
O c h d o c k är detta s l a p p a åskådningssätt oändligt farligt.
D e s s a futtiga flämtningar a f en l å g a, s o m b o r d e brinna för en, ren o c h klar, förbruka d r o p p e för d r o p p e a f en kraft, allt för ädel o c h u p p h ö j d att så till intet för- spillas.
Dessa flyktiga sekundens böjelser, blossande i d a g, s l o c k n a n d e i m o r g o n, k u n n a till sist beröfva en förmågan att djupt och verkligt älska.
L å n g t hellre m å man litet hålla till b a k a, när de första stämningarna börja j ä s a inom en.
K o m m a de från hjertedjup, bryta de sig för visso d o c k till sist i g e n o m.
O c h g ö r a de det ej, d å äro d e sannerligen ej mer b e v ä n d a, än att de gerna k u n n a stäekas i lindan.
T y den v e r k l i g a kärleken är en segrande, en stor magt!
M å n g e n välment far o c h m o r g ö r a s o m k o n u n g e n i sagan, när kärlekens trånad födts i barnets själ, de vilja ersätta det d r ö m m e n s krans, o c h så b j u d a de det — g u l d s m e d e n s k l i n g a n d e v a r a!
» E n v e r k l i g krans a f g u l d » — en rik man — millionen värd törhända.
A c k — • hur skall väl denna » g u l d k r a n s » passa in m e d den skära d r ö m m e n!
D e n gif- ver ej tillfredsställelse åt längtan i deras prin- sessas hjerta, o c h h a n d l a r h o n rätt, vänder h o n sig m e d fruktan bort ifrån den.
Derutinnan m å ej barnet vara sin far o c h m o r underdånigt, att det släpper sitt ideal f ö r att taga deras.
D e t v o r e m e r än farligt, det v o r e att kasta bort ett helt lif.
O c h k o m m e r n u o c k det underbara, att den hon finner är en hvit björn, ett vildl djur — det är d o c k han, s o m har kransen.
T y kärleken är icke blind, s o m ordspråket säger, den är skarpsynt, så klarsynt till o c h med, att den tränger i g e n o m den v i l d a djur- hamnen o c h ser det menskliga derinom.
O ä n d - ligt ofta är det s v a g a menniskohjertat för- h e x a d t a f den o n d a magten till att bära djur- hamn, ett segt förhärdeisens täckelse, som s v e p t sig o m det sant menskliga.
M e n räddaren är gifven, s o m skall bryta trolldomens m a g t.
D e t är kärlelien, s o m skall förlossa k o n u n g a - sonen.
V i skola älslca oss fria, älska oss fram till full mensklighet.
D e r f ö r o c k håller ej den råa, rent sinliga » fria k ä r l e k » bestånd, s o m endast selt till djurets yta.
D e n måste j u förgå, när den ej trängt in till den i sann m e n i n g m e n s k l i g a kärnan.
* O c h år efter v e x l i n g a r håller förlitan p å detta sonen, som han se.
Ana det, mörker och — år, g e n o m ett l å n g t lifs m å n g a denna sanna k ä r l e k ut i fast menskliga, den s k ö n e k o n u n g a - d o c k k a n s k e aldrig klart får d u n k e l t f a m n a det i uattens tro!
D e t är kärlekens lott.
D e t är d e n n a fulla, hängifna tillit, på hvilken en beståndande kärlek ensamt kan byggas.
H u r h ä n d e det ej sagans prinsessa, när hon tog sin o k l o k a moders råd att lysa p å mannen med den d r o p p a n d e l a m p a n, ivif- leis lampa s o m d r o p p a d e tviflels gift in i lians själ.
F ö l l i c k e djurhamnen öfver h o n o m; för- härdeisens förhexelse tog helt sin m a g t till b a k a; h v a d l å n g a år a f kärlekens m ö d o r ver- k a t m o t full förlossning, strök detta enda ö g o n - b l i c k till intet, det ö g o n b l i c k när hon svek honom i sin tro.
O c h han flydde långt, l å n g t ifrån henne.
O t a l i g a smärtor, ett hälft l i f a f s ö k a n d e, a f träget arbete att i kärlek vinna åter det förlorade kräfde den slutliga segern.
Till sist k o m d o c k sagans prins genom kärlekens m a g t ut ur förtrollningens djurhamn, den kärleks- magt, s o m l i k t vårsolen m e d sina strålars värme b r ä c k e r isen, under h v i l k e n b ä c k e n är bunden, innan den i klart o c h ö p p e t ljus kan rinna fritt sitt l o p p emellan b l o m s t e r p r y d d a stränder.
Så vilja saga.
vi j u tolka den unga Jcärlekens J. N — g.
Nu är lämpligaste tiden att anskaffa sitt behof af jord till krukväxterna, pä det vinterkölden må få tillfälle på den samma utöfva sitt välgörande in- flytande.
För att med framgång kunna odla en större samling af olika växtarter, behöfvas nämligen flere olika jordsorter.
Visserligen behöfver man beträf- fande jorden i de flesta fall ej vara alltför ängs-
— B i d r a g från sila o m r å d e n f ö r qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t e n sida af p a p p e r e t b ö r lig, ty med god vård i öfrigt trifves flertalet af de i boningsrum vanligast förekommande kruk- växterna i hvilken god jordart som helst, men många finnas, som i detta afseende äro ganska nogräknade.
Till de kinkigaste eller mera kinkiga i detta fall och för öfrigt äfven i andra afseenden höra: ljungväxtfamiljen (Erica, Azalea, R.hododen- dron m.
ormbunkarne, kameliorna och barr- växterna.
De sistnämde i så fall, att jorden ej får vara nämnvärdt fet.
De nödvändigaste jord- arterna äro: Löfjord.
Fås af löf, som hoprafsas i högar, hvilka omskyfflas ett par gånger om året för att påskynda förmultningen.
Den bästa löfjorden fås af mjuka löf, såsom al, alm, lind, lönn, ask m. fl.
Löf af ek och bok multna långsamt och äro mindre tjenliga.
Färdigberedd löfjord, eller sådan som kan begagnas som surrogat derför, finnes ofta mellan tätt växande träd och buskar, der löfvet fått qvar- ligga år från år, vid sjöstränder, der stora massor af vass kastats upp på land och fått förmultna o. s. v. Genom sin förmåga att göra hård jord lös och lucker är löfjorden af stort värde för krukväxterna.
Ljufigjorä.
Finnes på platser, der ljungen växer ymnigt, och är till större delen bildad af rester efter den samma.
Då den är af god beskaffenhet, är den svart- eller mörkbrun.
Kan begagnas strax den blifvit hemtagen.
För ljungarterna är den oumbärlig och af stort värde för Acasier, Azaleor, Rhododendron, Camelior m.
fl., hvilka dock i brist på sådan kunna planteras i skogsjord, bildad af barr, löf, qvistar och rötter.
Gödseljord.
Fås af kreatursspillning, som hop- lägges i högar, hvilka emellanåt omarbetas.
Bäst är en blandning af häst- och nötkreatursgödsel.
Den får ej användas, förr än den förmultnat, så att den ser ut som jord.
Der drifbänkar finnas, kan med mycken fördel nyttjas af den dertill an- vända gödseln, då den om hösten bortföres från bänkplatsen.
Sedan den öfver vintern fått ligga i hög och frysa, är den fullt brukbar, om oför- multnade delar frånsållas.
Grästorfjord uppskäres till ett djup af 8 ä 10 centimeter, beroende af matjordslagrets tjocklek, på torra platser i beteshagar, som aldrig varit od- lade, der jorden är af bördig och god beskaffen- het, hvarken för mycket lerhaltig eller sandblandad.
Den är lämplig för alla de växter, hvilka fordra en kraftig, näringsrik jord.
Bör ligga i hög innan den brukas.
Har man tillgång på god trädgårds- jord, kan denna undvaras.
Alla dessa jordarter böra hvar för sig hopläggas i högar på en torr plats i fria luften, och på det att nederbörden må kunna nedtränga och hålla jorden fuktig, böra de göras skålformiga ofvanpå.
Förutom dessa jord- arter nyttjas äfven med fördel många andra, så som ogräsjord af ogräs, som hoplägges i hög och får förmultna; den har samma egenskaper som löfjord blandad med grästorfjord, spånjord från spånbackar, jord tagen på berg och större stenar under mossan, hvilka båda äro af stort värde att blanda till hård j o r d för att göra den lösare, jemte flere andra.
Derjemte bör man ha ett förråd af sand att blanda till jorden.
Bäst härtill är den, som finnes vid sjö- och flodstränder, enär den af vågsvallet blifvit rentvättad från skadliga partiklar, men äfven sådan från sandgropar är användbar.
Till växter med mycket fina rötter, såsom Azaleor o. d., bör gerna användas fin, hvit sand.
Träkol är äfven mycket nyttigt att blanda till jorden, derigenom att det luckrar den och upptager öfver- flödigt vatten.
Naturligt är, att dessa jordarter hvar för sig ej äro fullt lämpliga för växterna, utan samman- sättas af dem, med hänsyn till olika växters for- dringar, olika jordblandningar; men behöfver man som sagdt i de flesta fall ej vara alltför ängslig eiler pedantiskt noggrann.
I en blandning af god, något lerhaltig trädgårds- eller grästorfjord, löf- ellcr annan humusrik jord jemte gödseljord i pro- portion efter olika växters fordringar på fet jord, träkol och sand — derest jorden i sig sjelf ej är sandblandad — ej att förglömma, trifvas de flesta rätt väl.
Alltid bör dock tillses, att en mera ler- haltig j o r d uppblandas med löf- eller annan lik- nande jord för att göra den lös och lucker, emedan en styf lerjord vanligen hoptorkar till en klump mellan vattningarne o c h skiljer sig från krukans väggar, så att ett tomrum uppstår, genom hvilket vattnet sedan rinner utan att intränga i den torra jordmassan.
De, hvilka sjelfva hafva svårt att anskaffa tjenlig jord till sina växter, kunna genom att vända sig till de stora trädgårdarne, der kruk- växtodling bedrifves, med uppgift å namnet på den växt, hvartill j o r d åstundas, på så vis skaffa sig passande jord.
E n anordnar korta | I jr-v uJ e x t r a Redaktionen i i \ J » i IN användas och marginal femnas.
p r i s t ä f l i n g för uppsatser, angifvande skrifvande nya, oss v ä r d i g a d e n n a ö f v a barmhertighet medmenniskor.
vackra och be- julklappshand- arbeten, hvarvid den bästa kommer att tilldelas ett p r i s af 10 kronor.
Beskrifningar- na, hvilka endast böra upptaga mindre bekanta och nya handarbeten, nedskrifvas kortfattadt och lättbegripligt på blott en sida af papperet.
Redaktionen förbehåller sig rätt att äfven meddela de bättre af de ej prisbelönade beskrifningarna och uttalar som sin varma förhoppning, att ingen af våra läsarinnor, som kan ha något att meddela, undandrager sig detta, då det ju för dem sjelfva blir af det största intresse, att denna afdelning genom inbördes till- mötesgående och meddelanden framstår rik- haltig och omvexlande, när nu julklappsom- sorgernas tid står för dörren.
Inom den 10 november måste alltså alla i täflingen deltagande skrifter vara till Redaktionen insända.
kärlek g e n o m att sjelfva o c h kärlek e m o t v å r a » F r u n, A n d e r s s o n s E l i n begär att få ett ljus, så att de ej få blifva i m ö r k e r p å sjelfva julaftonen. » M a m m a s k y n d a r genast u p p o c h förser lilla Elin m e d ljus o c h äfven annat smått o c h g o d t; så återvänder h o n till sina små.
» M a m m a!
G r e t a säger, att E l i n ej får några j u l k l a p p a r, e m e d a n hennes föräldrar äro så fattiga.
K u n n a vi ej gifva henne n å g r a?
J a g skall gifva henne min stora d o c k a, s o m k a n tala. » » K ä r a barn, den är m y c k e t för dyrbar för E l i n; hon har ingen plats att förvara d e n.
» » D å, m a m m a, min lilla d o c k a m e d r ö d a c r e t o n n e k l ä d n i n g e n; m e n b å d a armarna äro lösa, o c h klädningen är så oren.
Kanske k u n d e E l i n s m a m m a sy fast armarna o c h tvätta k l ä d n i n g e n.
» » D e r t i l l har E l i n s m a m m a visst o c h d å blir hela d o c k a n en slarfva. » ej tid, » M i n d o c k m ö b e l då, der äro blott några stolfötter afbrutna, o c h bordsskifvan är l ö s.
K u n n a vi ej sätta p å l i m p a n n a u, så l i m m a vi det ett, tu, tre. » » N e j, mitt barn, tjenarne s k o l a j u s t g å till k y r k a n o c h k u n n a ej nu börja b r å k a m e d sådant. » » H v a d det är s k a d a, att vi ej tänkt derpå förut, nu blir stackars E l i n utan j u l k l a p p a r!
» T ä n k — i tid!
» ||jf !J|östen är k o m m e n, h ö r stormarna g n y!
i£ » % S v a n e n tar afsked och svalorna fly. » J a!
hösten är k o m m e n, svalorna hafva flytt, och s o m m a r e n m e d dess fröjder äro f ö r b i; men barnet o c h de l y c k l i g e, som ännu behållit q v a r barnasinnet, v ä n d a redan b l i c k e n m o t n y a fröjder.
Snart stundar j u l e n, den här- ligaste a f alla fester.
S å snart m a m m o r n a fått höstsysslorna undan o c h småttingarnas vintertoaletter i ordning, börja de n o g o c k s å rusta med d o c k o r o c h t ö m m a r, b o l l a r o c h d o c k m ö b l e r.
Stora b r ö d e r n a hafva så m y c k e t att h v i s k a m e d m a m m a, det sågas och bultas, o c h än får ej p a p p a, än ej syskoneu k o m m a in i deras r u m.
Småflickorna åter rusa ej såsom förut genast e m o t morföräldrarna, d å d e k o m m a p å b e s ö k, utan s k y n d a först in i s ä n g k a m m a r e n, g ö m m a n å g o t under täcket o c h se sedan så o ä n d l i g t vigtiga ut som trots någonsin en statsman, som bär på någon rikshemlighet.
S å k o m m e r tiden, då önske- listorna s k o l a skrifvas o c h skickas till j u l - b o c k e n, och sedan återstå ej m å n g a dagar.
D e användas att skura o c h putsa, b r y g g a o c h b a k a; barnen s m a k a p å litet d e g här o c h en liten b u l l e där.