Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ar viss egendom pantförskrifven, och finnes den i hans hand, som för skrifning en utgifvit, eller i annans besittning för hans räkning, då fordringen, hvarför egendomen i underpant satt är, skall uttag as; gånge den egendom i betalning, ändå att annan påstår sig hafva, genom köp eller annat aftal med innehafvaren, blifvit egare dertill.
Ilar egendomen, genom köp eller annat fång, eller såsom pant, på god tro kommit i annans hand; vike för hans rätt d.ens, som pantförskrifning en häfver, ändå att den förskrifning intecknad blifvit. § 6.
Lyder pantförskrifning, som efter 1 § upprättad är, å utgifvarens lösa egendom i allmänhet, eller å visst slag af egendom eller egendoms afkomst, men ej å viss persedel; vare den förskrifning ej hinderlig för hans rätt att öfver större eller mindre del af den pantförskrifna egendomen råda; utan gälle pantförskrifning en för den lösa egendom i allmänhet eller af bestämda slaget eller afkomsten, som utgifvaren tillhörer, då fordringen, hvarför underpant gifven är, skall betalas. § 7- Innehafvare af pantförskrifning å lös egendom vare skyldig med ed fästa, att han den förskrifning på god tro och för riktig fordran erhållit, der annan rättägande sådan edgång äskar. § 8.
Förut meddelade förlag sinteckning ar bedömas efter ditintills gällande föreskrifter, man, böra hos Rådstufvu-rätt inom ett år från nyssnämnde dag och hos Hiirads-rätten sednast vid det lagtima ting, som infaller näst efter samma års utgång, samt deruppå vidare, enligt hvad i 4 § stadgadt är, förnyas för att bibehålla sin förmånsrätt.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 11 N:o 36.
Arik. till Exp.-Utsk. deri 23 Juni 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om upphäjvande eller revision af Kongl. Förordningen i afseende pä handel om lösören, sorn köparen låter i säljarens värd qvarblifva, den 20 November 1845.
Den del af kreditlagstiftningen, som utgör föremålet för ifrågavarande motioner, är icke gammal.
Uti 1734 års lag igenfinnas, förutom Handels-Balkens generela föreskrifter om köp. inga andra till ämnet hänförliga stadganden, än dem i 1 och 3 §§ af 7 Kap.
Utsöknings-Balken, innehållande, att annan mans gods, befintligt i bo, der utmätning skall ske, ej må i mät gå och att då tvist uppstår om det, som undantagas bör, Konungens Befallningshafvande bör förvisa saken till Domaren, der skäl till jäf äro, och emellertid sätta godset i qvarstad.
Intyg om annans eganderätt till den lösegendom, exsekutor vore i begrepp att utmäta, ansågs således erforderligt för att från utmätning freda egendomen; men kontrahenternas förklarande om ömsesidigt samtycke och öfverenskommelse i afseende å priset antogs flerestädes såsom tillfyllestgörande i detta hänseende.
I enlighet härmed blef det ock snart en allmänneligen känd utväg för gäldenär till undvikande af befarad utmätning å sitt lösörebo, utan att nödgas umbära detsamma, att med bistånd af annan, än fordringscgare, eller en sådan, till förnärmande af andras bättre rätt, förskaffa sig skriftlig afhandling om godsets öfverlåtelse, vid hvars uppvisande för den exsekutiva myndigheten, dennas åtgörande finge inställas.
Detta allt oftare vidtagna förfaringssätt föranledde vid 1828— 1830 årens riksdag ett inom Hedervärda Bonde-Ståndet framstäldt förslag, att dylikt föryttrando af lösörebo skulle vid ansvar förbjudas eller, för att anses giltigt, åtföljas af tradition med skyldighet för köpare och säljare att i allt fall med ed bekräfta, att afhandlingen vore verklig och utan sviklig afsigt tillkommen.
Detta förslag vann väl icke understöd af dåvarande Lag-Utskott, som likväl med erkännande af do missbruk, hvilka framkallat detsamma, tillstyrkte, hufvudsakligen i 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. enlighet med Lag-kommittéens förslag till Utsöknings-Balk, en förändring af förutnämnda 7:de kapitels 3 §, — en hemställan, som oek blef af Rikets Ständer bifallen.
Men sedan Kongl. Maj:t, pä grund af gjorda anmärkningar, vägrat sanktion å detta Rikets Ständers beslut, väcktes vid påföljande riksdag, under upprepade klagomål öfver det betydligen ökado antalet af sådana till fordringsegares förfång diktade köpeafhand lingar om lösegendom, uti åtskilligo motioner, synnerligast inom Bonde-Ståndet, förnyade framställningar i ämnet, i följd hvaraf Lagutskottet utarbetade det förslag, som, af Rikets Ständer jemväl godkändt, blef lag genom Kongl. Förordningen den 9 Maj 1835, hvarigenom stadgades, att den, som tillhandlade sig lösören och tillät att desamma finge i säljarens vård qvarblifva, borde, såvida de skulle fredas från utmätning för säljarens skuld, upprätta skriftlig afhandling om köpet, med förteckning å de köpta persedlarne och vittnens underskrift, samt berörde handling, om egendomen funnes i stad, uppvisa inom åtta dagar derefter, i Stockholm hos Öfverståtbållare-Embetets Kansli, och i Rikets öfriga städer inför Rådstufvu-Rätt, för att i dess protokoll intagas, samt, om egendomen funnes å landet, ej allenast inom berörde tid för Kronofogden i orten uppvisa och i bestyrkt afskrift honom tillställa, utan ock, sednast vid det lagtima ting, som näst efter en månad infölle, inför Härads-Rätten, till intagande i dess protokoll, förete.
Man hoppades att genom den åt ifrågavarande köpslut sålunda beredda offentlighet motverka deras användande för bedrägliga ändamål på samma gång som gäldenären derigenom betogs möjligheten att på endast skenbara tillgångar grunda eller underhålla sin kredit.
Men redan vid den riksdag, till hvilken Ständerna ånyo år 1840 sammanträdde, erfor man genom de motioner, flera till antalet än förut, som af allmogens representanter från spridda delar af riket framställdes, huru vanmägtig nämnde författning varit till förekommande af de förhatliga lösöreköpen, hvilka man påstod hafva i många landsorter flerdubblats just i följd af samma författning, den der tvertemot sitt syftemål beredt ej mindre en allmännare kännedom om sättet att bedraga borgenärer, än äfven lättade utvägar att sådant verkställa, Resultatet af de olika förslag i ämnet, som underställdes Lag-Utskottets pröfning, blef ett dess tillstyrkande att upphäfva 1835 års Förordning och i stället antaga en författning, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med förutnämnda af 1828 års
Ständer beslutade förändring i 7 kap. 3 § Utsöknings-Balken; men förslaget vänn icke inom Riks-Stånden den i Grundlagarne föreskrifna röstöfvervigt för att blifva Rikets Ständers beslut.
Frågan var dock dermed icke fallen: den var ondast undanskjuten till nästpåföljande eller 1844 års riksmöte, då en större mängd motioner än vid något föregående riksmöte blefvo inom samtliga Riks-Stånden i ämnet väckte, föranledda af det mer och mer öfverhandtagande missbrukandet af 1835 års omförmälda förordning.
Af de tvänne motsatta åsigtcr, sorn syntes hufvudsakligen hafva legat till grund för de då gjorda framställningarne, nemligen dels att med bibehållande af nyssberörda Kongl, förordning utstaka ytterligare föreskrifter, till de bedrägliga aftalens förekommande, i enahanda syftning med de redan antagna, dels ock att, med författningens upphäfvande, genom andra bestämmelser ersätta den i lagstiftningen härutinnan befintliga brist, ansåg sig Lag-Utskottet till en början höra omfatta den sednare och framlade för Rikets Ständer ett förslag, som i hufvudsak öfverensstämde med det af 1840 års Lag-Utskott uppgjorda.
Den motsatta åsigten vann dock öfvervigt hos Rikets Ständer ocb, efter erhållen åter. remiss, utarbetade Utskottet i enlighet dermed ett författnings-förslag, som, af Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 13 Hikcts Ständer godkändt, genom Konungens sanktion vann kraft af lag och utgör den i ämnet nu gällando Kongl. Förordningen den 20 November 1845.
Denna författning, som upphäfver 1835 års omförmälda Förordning, men adopterar dess föreskrifter i afseende å första vilkoret för fredande vid utmätning af lösören, som köparen låtit i säljarens vård qvarblifva, nemligen att skriftlig afhandling om köpet skall vara upprättad, med förteckning å de köpta persedlarne och vittnens underskrift, stadgar derjemte hufvudsakligen: i 1 §, att köparen skall låta från predikstolen i kyrkan uti den församling, der säljaren bor, å nästa Söndag, då Gudstjenst derstädes hålles, om samma afhandling uppläsa kungörelse, upptagande säljarens och köparens namn och yrken, dagen då köpeafhandlingen blifvit uppgjord samt köpeskillingens belopp, öfver hvilket uppläsande bevis bör tecknas å handlingen, hvarefter densamma bör, om egendomen finnes i stad, inom åtta dagar efter kungörandet, uppvisas, i Stockholm hos Öfverståthållare-Embetets Kansli, och i rikets öfriga städer inför Rådstufvu-Rätt, för att i dess protokoll intagas, samt, om egendomen finnes å landet, ej allenast inom berörde tid för Kronofogden i orten uppvisas och i bestyrkt afskrift honom tillställas, utan ock sednast vid det lagtima ting, som näst efter en månad infaller, inför HäradsRätten, till intagande i dess protokoll, företes; — i 2 §, att ÖfverståthållareFmbetcts Kansli samt Rådstufvu- och Härcds-Rättér böra genast hos sig, till allmänhetens kännedom, angående uppvisade och inprotokolierade köpeafhändlingar, offentligen anslå kungörelser af enahanda innehåll, som ofvan är nämndt; — i 3 §, att om af fordringsegare, vid utmätningstillfälle, göres jäf mot då företedd köpeafhandlmg, som befinnes så upprättad och behandlad, som i 1 § sägs, han är skyldig, derest han jäfvet fullfölja vill, att inom tro månader derefter instämma såväl säljaren som köparen till domstolen i den ort, der godset finnes, vid äfventyr att eljest vara all talan i ty mål qvitt; och skall godset stå i qvarstad, derest sökanden, inom fjorton dagar efter utmätningsförrättningen, hos Konungens Befallningshafvande i länet ställer full borgen för den kostnad och skada, som af qvarstaden följa kan; — samt i 4 §, att utan hinder deraf, att med köpeafhandling om lös egendom blifvit så förfaret, som här ofvan sagdt är, domaren äger efter omständigheterna pröfva afhandlingens giltighet; och att köparen alltid är pligtig, der fordringsegaren det äskar,
att med ed betyga, att emellan honom och säljaren är, på god tro, så tingadt och betaldt, som afhandlingen innehåller.
Härmed trodde man sig nu hafva erhållit tillräckligt noggranna formaliteter och bestämmelser till betryggande af borgenärers rätt.
Ofta, äfven inom representationen, upprepade klagomål hafva dock ådagalagt, att äfven under den tid af femton år, som efter författningens utfärdande förflutit, enahanda bedrägerier som dc, man derigenom sökt förhindra, fortfarande egt rum; och de framställningar, som vid innevarande riksdag skett och till Utskottets handläggning öfverlemnats, vitsorda samma förhållande.
Dessa framställningar äro gjorda inom Högvördiga Preste-Ståndet af Herr Kyrkoherden Otterström, med hvilken flera af Ståndets ledamöter instämt, samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Nils Olsson från Skåne, hvilka båda motionärer fästat uppmärksamhet å det mer och mer öfverhandtagande missbruket att endast till svekfulla tillställningar använda ifrågavarande författning och den brist på kredit, som derigenom i landsorten uppstått, hvarjemte Herr Kyrkoherden Otterström anmärkt, hurusom det blifvit en vana att å auktion inropa varor på årskredit, för att dagen derpå intaga dem i en lösöreköpsafhandling, äfvensom att anförda förhållanden högst väsendtligt förnärmade äfven deras rätt, 14 Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. som hade inteckning i gäldenärens fasta egendom, enär lösöreköpen borttogo all den lösa egendomen, och tjcnstehjonslöncr, skatter m. m., således först måste utgå af fastigheten.
Motionärerne hafva derföre yrkat, Herr Kyrkoherden Otterström, ätt ifrågavarande förordning måtte ”antingen totalt undanrödjas eller ock underkastas grundlig revision,” och Nils Olsson, att nämnda förordning måtte ”till gällande kraft upphäfvas.” Härlörutan har Riksdags-fullmägtigen Ber Persson från Wermland, med hänsyn till enahanda erfarenhet af författningens missbrukande, den förenämde motionärer vitsordat, dock under erkännande af de fördelar, som genom samma lag blifvit den mindre bemedlade beredde att kunna rädda sig från tillfällig penningeförlägenhet och, utan försakelse af det nödvändiga, uppehålla sin kredit, i nämnda författnings ställe föreslagit en annan i den syftning, att köpare al lös egendom, den han tilläte qvarblifva i säljarens vård, skulle i förhållande till dennes öfrige borgenärer i det försålda godset endast ega panträtt för den bestämda köpeskillingen och derå från afhandlingens dag beräkna ränta.
Sistnämnda motion, i hvad den innefattar yrkande om en sådan författning, som nyss berördt är, har utgjort föremål för Utskottets nästföregående Betänkande; så vidt den åter angår upphäfvande af 1845 års omförm älda förordning, varder den besvarad genom det utlåtande, som Utskottet nu går att afgifva.
Af den redogörelse för tillkomsten af ifrågavarande förordning, som sålunda blifvit lemnad, visar sig huru mångå olika förslag i detta ämne varit väckta, äfvensom huru efter hvarje lagstiftningsförsök, hvarom Konung och Ständer blifvit ense, missbelåtenheten bland folket och osäkerheten i rättstillståndet, långt ifrån att minskas, tvärtom alltmer tillvext.
Man fann att under den fordna lagen missbruk föröfvades, och man trodde orsaken dertill ligga i brist på kontroller.
Man började derföre lagstifta i sådan riktning: man föreskref offentliggörande af köp om lösören och stadgade vissa formaliteter derför; men sveket tillgodogjorde sig dem och förskansade sig bakom desamma.
Man skärpte kontrollerna, ökade formaliteterna, och man har endast gjort sveket alltmer oåtkomligt.
Hvarje nytt försigtighetsmått har icke blifvit annat än ett nytt skydd för bedrägeriet.
Om det i allmänhet kan antagas såsom en regel, att hvarje lag, som lätt och allmänneligen gäckas, hvilar på en felaktig princip, — huru mycket mer gäller ej detta här, då lagen befordrat just motsatsen af det, som den skulle verka, och satt nya vapen i händerna på dem, som den skulle afväpna!
Man har begått tvänne fel: det ena att man stiftade lagen, det andra att man ej redan upphäft densamma, Och sjelfva lagstiftningen innebär ock ett dubbelt misstag: ett juridiskt och ett moraliskt.
Den är ett juridiskt misstag; ty den stadgar en emot lagstiftningen i öfrigt helt och hållet stridande princip, nemligen den, att dessa köpslut skola ej allenast upprättas skriftligen, utan äfven på flerfaldiga sätt offentliggöras.
”Köp bör ske utan tvång eller list, med säljarens och köparens goda ja och samtycke,” — sådan var vår lags enkla och enda föreskrift i denna del, och detta gäller ännu, såvida ej Lag-Utskottets Betänkande N:o 36.
15 köparen tillåter att egendomen, längre eller kortare tid, får i säljarens vård qvarblifva.
Är nu, i full enlighet med anförda lagbud, ett köp muntligen afslutadt, och lemnar köparen derefter åt säljaren tillstånd att tills vidare behålla varorna, — ty en sådan tillåtelse kan lika väl lemnäs efter som vid sjelfva köpet, — så blifver köpeaftalet, fastän lagligen ingånget, mot tredje man utan verkan; man måste derföre ingå ett nytt aftal under andra former, eller uppsätta det förra skriftligen, anskaffa vittnen och iakttaga de i öfrigt föreskrifna formaliteter.
Men är detta fullgjordt, då hafva kontrahenterne ock för sig den presumtion, att allt är ärligt, fastän de iakttagna formerna icke innebära någon garanti för aftalets riktighet.
Motsatsen måste bevisas, i stället för att, enligt den förra lagen, skyldigheten att bevisa köpets verklighet åläg den, som från utmätning ville värja egendomen.
Yäl har man anmärkt, att denna lagstiftning gjort svek medelst antedaterade köpeafhandlingar omöjliga.
Detta är sannt; men dermed är löga eller intet vunnet, ty sveket uppenbarar sig lätt på mångfaldigt andra sätt, och ifrågavarande lagstiftning är i detta fall endast ett gif akt till bedrägeriet, — en anmaning till detsamma att tänka på förhand.
Måhända vill man ock finna en garanti uti den ed, hvartill köparen, utan all bevisning, kan tvingas.
Detta i viss mån våldsamma stadgande, som ställer en redlig köpare på den misstänktes sida och hvarigenom lagen sjelf kastar skuggan af half bevisning om oredlighet på just de aftal, hvilkas bestånd den skall skydda, har ock visat sig vara utan synnerlig verkan, måhända i följd af den stridighet, som äfven härutinnan röjer sig mot lagstiftningen i öfrigt.
Ingen cd fordras för att, enligt 17 kap. 2 § Handcls-Balken, ur ett konkursho utfå förtrodt gods, ej heller för att genast få omhändertaga och behålla, hvad helst man köpt.
— Erinras hör ock, att en i lagen såsom ovilkorligen föreskrifven edgång, — gällande för alla, som befinna sig i samma ställning, — mindre väcker eftertanken och lättare fullgöres än en värjemålsed, som Domaren ålägger efter en ransakning, hvarunder alla liknelser och omständigheter uppkallats i dagen och blifvit framställda ej mindre för parten sjelf, såsom väckelse för hans samvete, än äfven för allmänheten, såsom en ledning för den verksamt återhållande allmänna opinionens domslut, Det vore en sådan ed, som Domaren i dessa frågor kunde efter omständigheterna ålägga, i händelse ifrågavarande författning ej funnes.
Men denna lagstiftning innebär äfven ett moraliskt eller, om man så vill, national-ekonomiskt misstag.
Lagstiftaren såg nemligen de öfverklagade missbruken, men undersökte icke närmare roten dertill.
Han misstänkte ej att denna ofta kunde vara att finna i ett sedligt behof, hvilket, sökande sin tillfredsställelse, icke fann andra former derför än osanningens och derföre, halft emot sin vilja, råkade in på villovägar.
Granskar man närmare beskaffenheten af de s. k. lösöreköpen, skall man finna, att de samtlige, med få undantag, äfven då de icke äro ett verk af det nakna sveket, likväl ej äro hvad de kallas och följaktligen borde vara, nemligen köp, utan pantsättningar.
Detta röjer omisskänneligen, att arbetaren, näringsidkaren, jordbrukaren, ja, snart sagdt, alla samhällsklasser hade ett behof att begagna lösegendom såsom säkerhet för försträckning, samt att, då lagstiftaren underlåtit att stadga härtill erforderliga former, man nödgats på en omväg söka uppnå sitt ändamål.
Men härpå gaf man ej akt, utan man trodde missbruken kunna förekommas genom skärpta kontroller.
Nu må det väl medgifvas, att då dessa köp äro förklädda pantförskrifningar, de kunna anses innefatta ett jemförelsevis ringare moraliskt ondt, än då de äro på annat sätt diktade till borgonärers förfång, ehuru de väl äfven i förra fallet, såsom förhindrande egendo - 16 Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. mens offentliga försäljning-, förnärma öfrige borgenärers rätt.
Men en osanning blifver dock alltid osanning: äfven det mindre sveket är ett svek, och att på ringaste sätt genom lagstiftningen gynna något sådant, är ett bland de vådligaste misstag af alla.
Det är äfven på sådan grund, som Utskottet anser ifrågavarande författning böra upphäfvas.
.För afhjelpande af det allmänna bebofvet, att under skydd af lagen kunna såsom betalningssäkerhet använda lösegendom i större utsträckning än nu är medgifvet, har Utskottet, genom sitt nästföregående Betänkande, föreslagit införande af underpants-institutionen.
Men om 1845 års ifrågakomna författning nu skulle, i enlighet med Utskottets åsigt, helt enkelt upphäfvas, så frågar man sig måhända, huru förhållandena derefter skulle komma att gestalta sig.
Hvad som med säkerhet kan genmälas är det, att de ingalunda kunna blifva sämre än de nu äro, — och i sådant fall voro det redan mycket vunnet genom att få en så irrationel lagstiftning undanröjd.
Men det är dock all anledning att antaga, att sedan just de former, hvilka, så att säga, legaliserat oredligheten, blifvit undanryckta, och hinder således icke deraf möter för domaren att, i enlighet med lagens grunder, pröfva de för hvart särskildt fall skiftande olika omständigheter och lämpa domslutet derefter, de öfverklagade missförhållandena skola allt mer försvinna.
En verksam afledare blifver ock utan tvifvel don föreslagna underpants-institutionen, om den i lagstiftningen upptages.
Härvid bör jemväl erinras, att vi nu mera äga, hvad vi ännu år 1845 saknade, en strafflag mot bedrägeri, hvilkens ansvarsbestämmelser ingalunda äro milda.
Denna lag, en eller annan gång tillämpad på svekfulla köpeaftal, skulle säkerligen betaga många andra lusten att försöka sådana tillställningar, — och en strängare tillämpning af Utsöknings-Balkens föreskrifter, än måhända före år 1835 var vanlig, skulle utan tvifvel göra osäkerheten i afseende å beståndet af dylika köpeaftal så stor, att högst få skulle vilja ingå en sådan transaktion, helst den äfven kunde medföra en allvarsam kriminel påföljd.
Att förhindra allt svek, är deremot icke för någon lagstiftare möjligt.
— Så vidt Utskottet har sig bekant, finnes ej holler i någon främmande lagstiftning en institution, som motsvarar den genom ifrågavarande förordning, stadgade; och är Utskottet af den öfvertygelse, att samma förordning genom de från lagstiftningen om köp i allmänhet avvikande grunder, hvarpå den hvilar, jemväl medför den olägenheten att menligt inverka på lagskipningen.
Utskottet hemställer alltså, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning, hvar igenom förklaras att Kongl. Förordningen i afseende på handel om lösören, sorn köparen låter i säljarens vård qvarblifva, den 20 November 1845, upphört att vara gällande, utom i afseende å de köp, med hvilka före den nya författningens kungörande blifvit så förfaret, som i nämnde Kongl. Förordning stadgas.
Stockholm den 19 Juni 1860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 17 Reservation: af Herr Lagerbjelke, G. O.: ”1 Utskottets tillstyrkande, att Kongl.
Förordningen den 20 November 1815 rörande handel om lösören, som i säljarens vård qvarblifva, måtte varda upphäfven, har jag icke ansett mig kunna instämma, emedan de lagens föreskrifter i ämnet, som derefter återstå i 7 Kap. Utsöknings-Balken, nemligen att vid utmätning annan mans gods ej må i mät gå, och att om tvist uppstår om det, som vid utmätning undantagas bör, Konungens Befallningshafvande skall förvisa saken till Domaren, der skäl till jäf äro, och emellertid sätta godset i qvarstad, synts mig vara allt för litet betryggande för en någorlunda jemn gång af utmätningsväsendet, och nu, sedan sättet att uppgöra lösöreköps-afhandlingar är mera kändt än fordom, skola i högre grad än förr, innan särskilda stadgauden om så beskaffad handel tillkommo, framkalla de missbruk och de klagomål, som föranledde denna lagstiftning.
Det må väl medgifvas, att de föreskrifter, som i nämnde förordning äro gifne, icke äro de mest ändamålsenlige, och att de, som förekomma i Lag-Beredningens förslag till Utsöknings-Balk i 4 Kap. 7 §, om skyldighet för den, som påstår äganderätt till gods i bo, der utmätning skall ske, att inom viss tid ställa borgen och instämma talan samt om påföljd för underlåtenhet i berörda hänseenden, äro tjenligarc; men förordningens stadganden betrygga åtminstone i någon mån bättre, än Utsöknings-Balkens i gällande lag, fordringsägarens rätt.
Om sistnämnda stadganden åter ensamme qvarstå, blir otvifvelaktigt följden att, då vid utmätning en köpe-afhandling om gäldenärens lösegendom företes, i form så upprättad, att, om den anginge fast egendom, den måste tagas för god, densamma äfven kommer att anses såsom tillräckligen bestyrkande öfvergången af äganderätt till lösegendom, så att densamma, såsom annan man tillhörig, icke kan tagas i mät, Då har fordringsägaren ingen annan utväg än att sjelf klaga hos Konungens Befallningshafvande.
Tages egendomen i mät, klagar åter köparen och får måhända utmätningen upphäfven.
I begge fallen kan emellertid, om lagens föreskrifter i öfrigt iakttagas, utmätningen ej gå fort, förr än
Domaren afgjort äganderättsfrågan; och då bevisning om köpeaftalets verklighet endast i yttre hänseende fordras, är densamma också lättare åstadkommen, än då köparen har skyldighet med ed betyga, att emellan honom och säljaren är på god tro så tingad t och betaldt, som afhandlingen innehåller.
Om än lagförslaget om underpant skulle blifva antaget, torde dock den säkerhet, som derigenom kan beredas fordringsägare, befinnas vara förenad med så mycken kostnad och osäkerhet för honom, att mången finner större uträkning vid att med gäldenären träffa aftal om köp och återköp af hans lösa egendom, aftal, hvilkas laglighet väl ingen lärer betvifla.” Bih. till B.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Å/d. 18 Häft. 3 STOCKHOLM, tryckt I103 Isaac Marcus, 1860.