Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dermed gick hon ut, blåste i sin pipa, och straxt församlade sig en otalig mängd ulfvar; men ingen hade hört om den hvita björnen.
Käringen gaf så befallning åt en stor grå ulf, att han skulle föra prinsessan till gummans syster, som rådde öfver björnarne; men ulfven undskyllade sig, att han var så gammal och så hungrig.
Käringen återlog: »gack i min källare, och ät så mycket kött du orkar.
Tag sedan prinsessan på din rygg, och bär henne dit jag har sagt!
Men sker henne något ondt på vägen, så gäller det ditt lif.» Ja, nu tordes ulfven inte annat än lyda sin matmoders befallning.
Vid afskedet gaf käringen åt prinsessan en rulle vägg-dukar, sägande, att de väl någon gång kunde blifva till nytta.
Andra qvällen kom prinsessan till käringens syster, som rådde öfver björnarne.
Här aflopp allt på samma sätt, och prinsessan erhöll vid afskedet en präktig garn-vinda.
-- Ändteligen, tredje qvällen, kom hon till den tredje systern, som rådde öfver lejonen.
Äfven här gick det på samma vis, och prinsessan erhöll vid afskedet en gyllene spinn-rock.
Men ett gammalt lejon visste besked om prins Hvitbjörn, och erhöll befallning att bära prinsessan till kungs-gården hvarest han bodde.
Der fick hon herberge i höns-huset, bjöd troll-drottningen till gäst, afstod alla sina tre kostbarheter, och fick så ändteligen tredje natten tala med sin man.
Dagen efter lät prinsen tillreda ett stort gästabud, och bjöd alla förnäma män i hela riket.
Som de nu sutto till bords och voro glade, sporde prinsen, hvad straff den vore värd som skiljer två makar åt.
Troll-packan svarade: ’Jo,’ ’den är värd att dö utan alla nåder.’
Prinsen återtog: »nu har du fällt din egen dom; den domen skall du ock undergå.»
Dermed förtäljde han huru drottningen skiljt honom ifrån sin käresta, och allt annat såsom det tilldragit sig.
Troll-packan fick så gå till döden: men prins Hvitbjörn och hans prinsessa lefva och må väl ännu i denna dag.
Den Halte Hunden.
Det var en gång en konung, såsom mången är väl det; han hade tre döttrar.
De voro unga och fagra, så det aldrig kunde ges fagrare vif; likväl märktes en stor åtskillnad dem emellan, ty de två äldsta voro höga både i färd och sinne, deremot var den yngsta vän och blid, och älskades af alla.
Tillika var hon vacker som en dag och mjäll som en snö, så att hon ännu vida öfverträffade sina systrar i skönhet.
Det hände sig en dag, att konunga-döttrarne sutto tillsammans i fru-stugan, och föll så talet på fästemän.
Då sade den äldsta: »ja, om jag någonsin skulle gifta mig, vill jag ingen ha, utan jag får en man som har gull-hår och gull-skägg.»
Den andra utbrast: »och jag vill ingen ha, utan jag får en man som har silfver-hår och silfver-skägg.»
Men den yngsta prinsessan sade ingenting, utan teg.
Då sporde hennes systrar om icke hon äfven hade tänkt hvad friare hon önskade sig.
’Nej,’ svarade jungfrun, ’det har jag inte; utan är det så att ödet ämnar mig en man, vill jag vara nöjd sådan jag får honom, vore det också inte annat än en ~halter hund~.’
Häråt logo de andra prinsessorna, och skämtade, och mente tro på, att den dag väl kunde komma när hon talade annorlunda.
Men »mången säger sannt och vet det inte», och så var det med konunga-döttrarne; ty förrän året var om hade de alla tre fått fästemän, hvar såsom de sjelfva önskat.
Till den äldsta prinsessan friade en man som hade gull-hår och gull-skägg, och vann straxt hennes ja och samtycke.
Till den andra friade en man med silfver-hår och silfver-skägg; och han fick också ja, och fäste prinsessan till brud.
Men den yngsta konunga-dottern fick ingen friare, utom allenast en halter hund.
Då rann henne i sinnet hvad samtal blifvit fördt i fru-stugan, och hon tänkte vid sig sjelf: »Herre Gud nåde mig för giftermål jag lärer få!»
Likväl ville hon icke gå ifrån sitt ord som hon en gång hade sagt, utan gjorde hon, som hennes systrar, och gaf hunden sitt ja och samtycke.
Derefter stod brölloppet i många dagar, med stor ståt och mycken tillrustning.
Men när gästerna lekte och voro glada, satt den yngsta bruden för sig sjelf och grät, och när de andra logo under skinn, runno hennes tårar, så det var en stor ynk till att se.
När nu brölloppet var drucket, skulle de nygifta fara hvar hem till sitt.
Då fingo de två äldsta prinsessorna åka i granna karmar, med stort brud-följe och annan heders-bevisning; men den yngsta måste gå till fots, såsom hennes man, hunden, hvarken hade häst eller köre-svenn.
När hon så vandrat både länge och väl, kommo de omsider i en stor skog som aldrig ville ta ända; men allt linkade hunden före, och konunga-dottern gick efter och grät.
Bäst de nu gingo, fick hon plötsligen se hvarest der låg framför dem ett präktigt slott, och rundt omkring voro fagra ängar och gröna lunder, så aldringen har sett så grannt.
Då stadnade prinsessan, och frågade hvad detta månde vara för ett stort hus. »Jo,» sade hunden, »detta är vårt hem; här skola vi bo, och här skall du hädanefter råda i all ting.»
Nu log jungfrun emellan tårarne, och kunde icke fyllest undra öfver allt hvad hon såg.
»jag har nu blott en enda bön att be dig om, och den bönen skall du icke neka mig.» ’Hvad är det för en bön?’ sporde prinsessan. »Jo,» sade hunden, »du skall lofva att aldrig se på mig när jag sofver; sedan skall du få göra i allt annat som du vill.»
Ja, prinsessan samtyckte gerna till hans begäran, och så gingo de fram till det stora slottet.
Men var det präktigt utantill, var det ännu mycket präktigare inuti.
Der fanns så mycket silfver och guld, så det lyste i hvar vrå; mat fanns der också af alla de slag, och så mycken annan egendom, att man aldrig kunde önska sig något i verlden att det inte fanns der.
Prinsessan fick så inte göra annat än gå ur rum och i rum, det ena grannare än det andra, hela långa dagen igenom.
Men när qvällen kom, att hon lade sig att sofva, hoppade hunden upp vid hennes sida, och kunde hon väl förstå, att det nu icke längre var en hund utan en menniska.
Likväl sade hon ingenting, ty hon kom ihåg sitt löfte, och ville icke göra sin man emot.
Det led så en tid bortåt.
Prinsessan bodde i det fagra slottet, och allt hvad hon någonsin kunde önska sig, det fick hon.
Men hvar dag lopp hunden bort ifrån henne, och syntes icke igen förr än det blifvit serla, och sol runnit ned.
Då kom han åter hem, och var alltid så innerligt huld och god, så det vore väl om andra männer vore hälften så goda.
Prinsessan fick nu en stor kärlek till honom, och glömde alldeles bort att han icke var annat än en halter hund; såsom talet går, att »kärt Öga icke ser någon brist».
Likväl gjordes henne tiden lång i ensamheten, och det lekte ofta för hennes hug, att hon ville helsa på sina systrar, och veta huru de hade det.
Härom rådgjorde hon med sin man, och begärde hans samtycke att få fara.
Ja, hunden hade icke så snart erfarit hennes önskan, som han straxt gaf sitt bifall, och följde sjelf med ett långt stycke, för att visa väg öfver skogen.
När konunga-döttrarne nu åter råkades, skall man tro det blef en stor glädje och många spörsmål om både nytt och gammalt.
Talet föll så äfven på deras giftermål.
Då sade den äldsta:
»litet visste jag, när jag önskade mig en man med gull-hår och gull-skägg; ty han är som det värsta troll, så jag har inte haft en glad dag sedan vi kommo samman.»
Den andra fortfor: »ja, inte bättre har det gått för mig; ty fastän jag har en man med silfver-hår och silfver-skägg, är han dock så hjertans elak, att han inte unnar mig en glad stund.»
Systrarne vände sig nu till den yngsta prinsessan, och begynte fråga huru hon hade det.
’Jo,’ gaf hon till svar, ’jag kan visst icke klaga; ty änskönt jag icke fick annat än en halter hund, är han så innerligt god emot mig, att bättre man aldrig kan finnas.’
Häröfver blefvo hennes systrar högeligen förundrade, och upphörde icke att forska och spörja, och prinsessan förtalde allting som det var.
När de nu förnummo huru godt och präktigt hon hade i det stora slottet, blefvo de afundsjuka, att hon fått allting så mycket bättre än de sjelfva.
De började så att granneligen ransaka, om hon ändock icke vore missnöjd med någonting.
’Nej,’ sade konunga-dottern, ’aldrig kan jag fyllest prisa min man, huru huld och god han är, och är det blott en enda ting som felar i min lycka.’ »Hvad är det?
Hvad är det?» ropade begge systrarne på en gång.
’Jo,’ sade prinsessan, ’hvar natt när han kommer tillbaka, skiftar han sin hamn och blir en menniska, och tyckes mig tungt att jag aldrig får se honom, huru han rätteligen ser ut.’
Häruti instämde systrarne med en munn, och upphörde icke att beskärma sig öfver hunden, att han kunde hafva något doldt för sin hustru.
Ja, huru de nu lockades med sin syster, väcktes omsider hennes nyfikenhet, så att hon glömde sin mans varning, och frågade om råd huru hon skulle få se honom, utan att han röjde det.
»Åh,» sade den äldsta prinsessan, »ingenting är lättare än det.
Här har du en liten lampa: den skall du gömma mycket, mycket väl.
Sedan behöfver du bara stiga upp om natten, när din man sofver, och tända på lampan, så får du se honom i hans rätta skepnad.»
Detta tycktes konunga-dottern vara ett godt råd; hon tog så lampan, gömde den i sin barm, och lofvade göra i allting såsom hennes systrar lärt henne.
Som nu tiden var inne att prinsessorna skulle skiljas åt, vände den yngsta systern hem igen till det fagra slottet.
Det gick så den dagen, liksom alla andra dagar.
När nu ändteligen qvällen kom, och hunden gått till hvila, var prinsessan så eggad af sin nyfikenhet, att hon knappast förmådde vänta tills han hade insomnat, förrän hon steg sakta upp, tände sin lampa, och nalkades varligen, för att betrakta honom der han sof.
Men hvem kan omtala hennes förvåning, när hon lyste på bädden och fick se, att der icke mera låg en halter hund, utan en ungersvenn, den fagraste hon någonsin hade sett för sina ögon.
Hon kunde så icke upphöra att betrakta honom, utan satt hela natten lutad öfver hans hufvud-gärd, och ju mera hon såg desto fägre syntes han, så att hon dervid glömde allting annat i hela verlden.
Ändteligen kom morgonen.
Som nu den första stjernan slocknade för dagen, begynte svennen röra sig till att vakna.
Då blef prinsessan högeligen förskräckt, blåste ut lampan, och lade sig ned på bädden.
Men svennen trodde att hon sof, och ville så icke väcka henne, utan steg varligen upp, skiftade sin hamn och gick bort, och syntes icke mer på hela den dagen.
När så qvällen kom och det åter blef serla, gick allt på samma vis.
Hunden kom hem ur skogen och var mycket trött; men knappt hade han insomnat, förrän prinsessan steg sakta upp, tände sin lampa, och nalkades sakta för att beskåda honom.
Som hon nu lyste på bädden, tycktes henne ungersvennen vara ännu mycket fagrare än förut, och ju längre hon såg desto fägre blef han, så att hon ömsom log och ömsom grät, bara af kärlek och längtan.
Hon kunde så icke vända sina ögon ifrån honom, utan satt hela långa natten lutad öfver hans hufvud-gärd, och glömde sitt löfte och allt annat, för att se på honom.
Som nu den första strålen lekte för dagen, begynte svennen röra sig till att vakna.
Då blef prinsessan åter mycket förskräckt, blåste hastigt ut lampan, och lade sig ned på bädden.
Men svennen trodde att hon sof, och ville så inte väcka henne, utan steg varligen upp, skiftade hamn och gick bort, och lät icke vidare se sig på hela den dagen.
Ändteligen blef det åter serla, qvällen kom, och hunden vände hem ur skogen, såsom hans sed var.
Men icke heller nu kunde prinsessan emotstå sin nyfikenhet, utan första tid hennes man hade somnat, steg hon sakta upp, tände sin lampa, och nalkades varligen, för att än en gång betrakta honom der han sof.
Som hon nu lyste på ungersvennen, tycktes han henne ännu mycket fagrare än någonsin tillförene, och ju längre det led desto fägre blef han, så att hjertat brann i hennes barm, och hon glömde allt annat i verlden, bara för att se på honom.
Hon kunde så icke vända sina ögon ifrån honom, utan satt hela natten lutad öfver hans hufvud-gärd.
När nu morgonen kom, att sol rann upp, begynte svennen röra sig till att vakna.
Då blef prinsessan mycket häpen, ty hon hade icke märkt huru tiden skred, och skulle nu hastigt blåsa ut sin lampa.
Men huru det var darrade hon på handen, så att en varm droppe föll och kom på unger-svennen, att han vaknade.
Som han nu märkte hvad hon hade gjort, sprang han förfärad upp, byttes i ögonblicket till en halter hund, och linkade bort i skogen.
Men prinsessan vardt så betagen af sorg, att hon inte visste till sig, utan lopp efter honom, vred sina händer, och bad med bittra tårar att han skulle komma tillbaka.
Konunga-dottern begynte nu vandra öfver berg och dal, många villa stigar, för att leta rätt på sin man, och alltsom hon gick runno hennes tårar, så det kunnat röra en sten till medömkan.
Men hunden var borta och blef borta, änskönt hon sökte honom både i norr och söder.
När hon nu såg att han icke stod att finna, ville hon vända igen till det fagra slottet; men det var lika när, intet slott var att se, och hvart hon kom, såg hon aldrig annat än kolane mörka skogen.
Nu tyckte hon sig vara alldeles öfvergifven af hela verlden; hon satte sig derföre på en sten, grät bitterligen, och tänkte huru mycket hellre hon ville vara död, sedan hon icke längre fick lefva med sin man.
I detsamma kom en liten groda hoppandes fram under stenen.
Grodan sporde:
»skön jungfru, hvarföre sitter du här och gråter så sorgefull?» ’Jo,’ svarade prinsessan, ’jag må visst gråta och inte vara glad.
Först har jag mistat min hjertelig kär, och sedan kan jag inte hitta vägen till slottet; utan får väl omkomma här af hunger och vilda djur.’ »Åh,» sade grodan, »är det inte annat, så kanske jag kan hjelpa dig.
Om du vill låta mig vara din bäste vän, skall jag visa dig vägen».
Nej, det ville hon inte, utan svarade: ’bed mig om hvad du vill, bara inte om det!
Jag hade aldrig någon kärare än min halte hund, och ingen vill jag ha, medan jag lefver i verlden.’
Dermed steg hon upp, grät bitterligen, och fortsatte sin väg.
Men grodan såg vänligt efter henne, log i sitt sinne, och kröp tillbaka ned under stenen.
När konunga-dottern så åter vandrat ett långt, långt stycke, och ännu aldrig såg annat än skog och vildmark, blef hon omsider mycket trött.
Hon satte sig derföre på en sten, lutade hand emot kind, och önskade vara död, eftersom hon icke mer kunde få lefva med sin man.
Rätt i detsamma prasslade det i buskarne, och hon fick se hvarest en stor grå ulf kom löpande fram emot henne.
Då blef hon högeligen förskräckt, ty hon kunde icke tänka annat än att ulfven skulle straxt rifva henne till döds.
Men ulfven stadnade, hviftade med svansen, och sporde: »stolts jungfru, hvarför sitter du här och gråter så sorgefull?» ’Jo,’ svarade prinsessan, ’jag må visst gråta och inte vara glad.
Först har jag mistat min hjertelig kär, och sedan kan jag inte finna vägen till slottet, utan får väl omkomma här af hunger och vilda djur.’ »Åh,» sade ulfven, »är det inte annat än det, så kanske jag kan hjelpa dig.
Låt mig vara din bäste vän, så vill jag visa dig vägen!»
Jag hade aldrig någon kärare än min halte hund, och ingen vill jag ha, medan jag lefver i verlden!’
Dermed steg hon upp, grät bitterligen, och fortsatte sin led.
Men ulfven såg vänligt efter henne, log i sitt hjerta, och lopp hastigt sina färde.
När prinsessan nu åter vandrat både länge och väl i ödemarken, blef hon omsider så trött och maktlös, att hon icke orkade gå längre.
Hon satte sig derföre på en sten, vred sina händer, och önskade att hon vore död, eftersom hon icke längre fick lefva med sin man.
Just i detsamma förnam hon ett dåft rytande, så jorden skalf, och der kom fram ett stort, ofantligt lejon, som gick rätt emot henne.
Nu blef hon alldeles förfärad, ty hon kunde icke tänka annat än att lejonet skulle straxt öda henne; men djuret var fjettradt med tunga jern-länkar, så det knappast förmådde släpa sig utåt jorden, och kedjorna skramlade på begge sidor, allt som det rörde sig.
När lejonet nu ändteligen kommit fram till prinsessan, stannade det, hviftade med svansen, och sporde:
»skön jungfru, hvarför sitter du här och gråter så sorgefull?» ’Jo,’ svarade prinsessan, ’jag må visst gråta.
Först har jag mistat min hjertelig kär, och sedan kan jag inte finna vägen till slottet, utan får väl omkomma här af hunger och vilda djur.’ »Åh,» sade lejonet, »är det inte annat än det, så kanske jag kan hjelpa dig.
Om du vill lösa mina band och låta mig vara din bäste vän, så skall jag visa dig vägen.»
Men prinsessan var så förfärad, att hon kunde hvarken tala eller svara; än mindre dristade hon sig fram till djuret.
I detsamma fick hon höra en klar stämma som ljöd utur skogen; det var en liten näktergal som satt i trädet och sang:
»Jungfru lilla, lös af banden!
Lös af banden!»
Då gjordes det henne ondt om lejonet; hon tog så mod till sig, gick fram, lossade banden och sade: ’väl kan jag lösa dina fjettrar, men aldrig så blir du min bäste vän; ty jag hade ingen kärare än min halte hund, och får aldrig någon mer.’
Men nu skedde en underlig ting; ty rätt som den sista länken föll, skiftade lejonet sin hamn, och blef till en fager unger prins, och när prinsessan såg upp till honom, se, då var det ingen annan än hennes egen hjertans kär, som förr varit bytt till en hund.
Härvid blef hon så till mods, att hon segnade ända ned till marken, omfattade svennens knän, och bad att han icke skulle gå bort ifrån henne.
Men prinsen upplyfte henne med stor kärlek, tog henne i sin famn, och sade: »nej, vi skola aldrig skiljas mer, ty nu är jag frälst; och har jag fyllest rönt din trohet emot mig.»
Nu skall man tro der blef en fröjd, så ingen det kan omtala.
Och prinsen tog sin unga brud och drog hem till det fagra slottet, och der var han konung och hon blef hans drottning.
Men inte bättre än jag vet, lefva de der och må väl än i denna dag.
I en annan uppteckning ifrån ~S.
Småland~ förtäljes likaledes om trenne systrar, af hvilka de två äldsta önskade sig rika friare, men den yngsta ville vara nöjd med hvem som kom, »vore det också inte annat än en ~halter hund~». -- Berättelsen instämmer i öfrigt noga med hvad här ofvan meddelas, undantagandes slutet, då prinsessan, för att återvinna sin käraste, genomgår samma äfventyr, som de hvilka förekomma i sednare delen af sagan N:o 14, B, »Konunga-sonen och Prinsessan Singorra».
Prinsessan uppå Glas-berget.
Liknande sagor förekomma:
Se VULPIUS, ~Ammenmärchen~, Weimar 1791. -- B.
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. II, N:o 136, ss. 279-282, förra hälften af sagan »De wilde Mann» jfr.
Th. III, s. 229. -- C.
Se BECHSTEIN, ~Deutsches Märchenbuch~, Leipzig 1845, ss. 65-67, »Hirsedieb».
STRAPAROLA’S ~Eventyr, Oversatte af~ J. CHR.
RIISE, Kjöbenhavn 1818, ss. 75-94, »Skov-manden»).
Sagans sednare del eller Glasbergs-äfventyret förekommer dessutom i en gammal
Jfr. »Brynhildar
Qvida» i den äldre ~Eddan, Volsunga-Saga~ m. fl.
Det var en gång en konung, som var så glad vid jagt, att han inte visste sig större nöje än att fara efter vilda djur.
Han låg så både arla och serla ute i marken med hök och hund, och hade alltid god jagt-lycka.
Men en dag hände sig, att han inte var i stånd att få upp något villebråd, ehuru han letade på alla håll ända ifrån morgonen.
Som det nu led emot qvällen, att han skulle rida hem med sina män, fick han se hvarest en dverg eller »~vildman~» lopp framför honom i skogen.
Straxt sporrade konungen sin häst, red efter dvergen och grep honom, och undrade alla öfver hans sällsamma utseende; ty han var liten och stygg som ett troll, och hans hår växte sträft som stake-mossa.
Men allt hvad konungen talade honom till, ville han inte svara, hvarken med godo eller ondo.
Häröfver blef konungen vred, såsom han redan tillförene var misslynt öfver sin jagt, och befallte sina svenner taga vildmannen och förvara honom väl, att han ej måtte undkomma.
Sedan drog konungen hem till sin gård, och är intet vidare förtäljdt om hans färd för den gången.
Det var på den tiden en gammal loflig sed, att konungen och hans män höllo dryckes-stämma till långt in på nätterna, och blef då mycket ordadt och än mera drucket.
Som de nu åter sutto öfver bord och gjorde sig lustiga, fattade konungen ett stort djurs-horn och sade:
»huru tyckes eder om vår jagt i dag?
Eller när blef det tillförene sagdt om oss, att vi kommit hem utan något villebråd?»
Männen svarade:
’visserligen är det sannt som du säger, och lärer så god en jägare, som du, icke stå att finna i hela verlden.
Likväl må du icke klaga på vår jagt, ty du har i dag fångat ett villebråd, hvars like ingen tillförene hvarken sett eller hört.’
Sådant tal behagade konungen öfvermåttan väl, och han frågade yttermera hvad dem tycktes att han helst kunde göra med dvergen.
’Jo,’ sade hofmännen, ’du skall hafva honom fången här på din gård, att det må höras och spörjas öfver bygden hvilken jägare du är.
Allenast att du kan förvara honom så han icke rymmer, ty han är snedig och illfundig till sinnes-art.’
När konungen hörde detta, teg han en lång stund; derefter höjde han hornet och sade: »jag vill göra som J sägen, och skall det icke blifva mitt fel om vilde mannen undkommer.
Men det lofvar jag, att hvilken som släpper honom lös han skall dö utan nåder, vore det ock min egen son.»
Dermed tömde konungen dryckes-hornet, och var detta en dyr ed.
Men hofmännen sågo tvehogse på hvarandra; ty de hade aldrig hört honom tala så, och kunde de väl märka att det var mjödet som steg honom i hufvudet.
Andra morgonen, första tid konungen vaknade, rann det honom i sinnet hvad löfte han gjort vid dryckes-stämman.
Han lät så genast sända efter timmer och virke, och byggde ett litet hus eller bur tätt invid kungs-gården.
Buren timrades af stora bjelkar, och förvarades med starka lås och bommar, så att ingen kunde bryta derigenom, och midt på väggen gjordes en liten glugg eller vind-öga, för att skjuta in maten.
När så allt var redo, lät konungen föra fram vilde mannen, satte honom i buren, och tog sjelf nycklarne till sig.
Der fick dvergen nu sitta fången dag och natt, och både gående och farande kommo för att beskåda honom.
Men ingen hörde honom någonsin klaga eller eljest tala ett endaste ord.
Då hände sig att det blef ofrid i landet, så att konungen måste draga ut i leding.
Som han nu skulle fara, sade han till sin drottning:
»du skall nu styra för mitt rike, och lemnar jag både land och folk i din värd.
Men ett skall du lofva mig, att du väl förvarar vilde mannen, så han icke slipper ut me’ns jag är borta.»
Ja, drottningen lofvade göra sitt bästa i detta som i annat, och så gaf konungen henne nycklarne till buren.
Derefter lät han skjuta sina snäckor ifrån land, hissade segel under förgyllande rå, och for långt, långt bort i andra riken; och hvart han kom vann han seger.
Men drottningen stod på stranden och såg efter honom, så länge hon kunde se hans vimplar flyga öfver sjön; sedan vände hon igen till kungs-gården med sina tärnor.
Der sitter hon nu och sömmar silke på knä, me’ns hon väntar att hennes gemål skall komma hem igen.
Konungen och drottningen hade tillsammans ett enda barn, en prins, som ännu var späd till ålder, men gaf godt hopp om sig.
Sedan nu konungen var bortrest, hände sig en dag att pilten vandrade omkring i kungs-gården, och kom till vilde mannens bur; der satte han sig att leka med sitt gull-äple.
Huru han nu lekte, gick det inte bättre, än att äplet oförvarandes for in genom vind-ögat som var på bur-väggen.
Straxt kom vilde mannen fram, och kastade ut gull-äplet.
Detta tycktes pilten vara en lustig lek; han kastade derföre åter in äplet, och allt kastade vilde mannen det ut igen, och så lekte de en lång stund.
Men huru länge det gick om, byttes glädjen på sistone i sorg; ty vilde mannen behöll gull-äplet och ville icke gifva det tillbaka.
När så ingenting halp, hvarken hotelser eller böner, begynte den lille slutligen gråta.
Då sade vilde mannen:
»illa gjorde din fader emot mig, att han tog mig fången, och får du aldrig igen ditt äple, med mindre du skaffar mig lös.»
Pilten svarade:
’huru skall jag kunna skaffa dig lös?
Gif mig bara igen mitt gull-äple! mitt gull-äple!’ »Jo,» sade vilde mannen, »du skall göra som jag nu säger.
Gå upp till din moder, drottningen, och bed att hon löskar dig.
Passa så på och stjäl nycklarne ur hennes bälte, och kom hit och öppna dörren.
Sedan kan du gifva nycklarne tillbaka sammaledes du tog dem, så att ingen märker det.»
Ja, huru vilde mannen lockades med pilten, gjorde denne omsider efter hans begäran, gick upp till sin moder, bad att hon skulle löska honom, och stal nycklarne ur hennes bälte.