Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om längre med ert trots ni retar oss, skall amiralen de af edra vänner, som följa oss från Kastelholm som fångar, halshugga låta och till er varnagel fastspika deras hufvuden på pålar midt i er egen åsyn, för att så från blodig talarstol för er predika med skräckfull död er egen framtids dom.
Betänken er!
Det gäller deras lif.
Hvad grymt ha de väl gjort, så grymt att straffas!
Din hvita fana rodnar utaf blygd för sådant tal: vanhelgadt är dess skygd.
När rättigheter, vuxna ur vårt hjärta, med makt och ära stå på slumpens spel, ett mänskolif en småsak blir, ett öre på tidens raffelbord.
Jag offrar dem som mig de offrat, om på dem det galt.
Fäll ner din hvita fana, skynda dig tillbaka, om du döden undgå vill.
Det enda svar, vi ha på sådant tal, är ärligt motstånd uppå lif och död.
Bestraffas skall du, trotsiga befäl; ej nåd, ej skoning finnes mer.
(Stiger ner bakom muren).
Låt till en öppen plats oss gå, hvar'från vi kunna skåda bort till andra stranden.
Vid dagens ljus! de skola det ej våga, ej så våldföra sig på fångne män!
(Stålarm och Johan Fleming gå).
När svärdomgjordad Kain slog herden Abel ihjäl och, plågad af sitt brodermord, af Gud sig öfvergifven kände, gjorde han sig ett beläte, för hvilket han sitt offer tände--och det nämde Äran.
O, hvilken härlig afgud! härlig är med herre släkt, och Kain han var på jorden den förste herrn.
Det var en snillrik karl!
Så konstigt skapade han denna afgud, att just i den man dyrkade sig själf, som om den varit bräckligt spegelglas, och dock står den ännu.
För dig, o, ära! jag lefver, dör!--"För dig, o, ära! slår jag min bror ihjäl!"--"Jag tackar er så mycket, er äran är!"--Ha, en ironisk Gud!-- Och världen har han bunden uti kedjor.
En broder hade Abel, Seth vid namn, hvarföre hämnades han ej på Kain?-- Det var en stackare!
Hvarföre smög han ej in i Kains palatser och sin knif högg genom ryggen in alt till hans lefver?
Han ämnade det kanske, smög sig in, såg
Kains afgudabild, förtrollades och föll i stoftet neder, ångerfull.
Det var en stackare!
Ej sant, I skuggor, I blodiga?
Ej sant, I alla andar, som ej fån ro i dessa hemska hvalf, där edra ben, ombundna än af kedjor, i mörkret lysa!--Hämnd!
Hämnd!
-- Tyst jag kommer: och ljudlöst, spårlöst, svärdlöst kommer jag!
Vår nästa natt skall bli min första dag!
åttonde scenen.
Johan Fleming mötande Ebba Fleming.
Här händer något rysligt.
Ifrån fönstren man ser på andra stranden hemska värktyg uppresta...
Se ej dit, man vill förskräcka vårt mod: det skall blott högre egga det.
Vid Gud!
Jag skall åt dessa ädla offer ge härlig dödssalut och följesvenner på färden till en bättre värld.
Upp, knektar!
Till luntorna!
I kretsar utaf eld må alla murar flamma högt af vrede!
(Kanonskott, scenen starkt upplyst).
Är detta ärans glans, är det den lager, jag drömde hjälten ge en evig dager?
Fins intet ridderskap i Sverige kvar?
Vårt forna fromma folk, hvar fins det?
Säg, Ebba Fleming, har vår strid, vår sak en sådan blodig handling på sitt samvet?
Säg att den det ej har, och jag skall ega ett lejons kraft, ett svärd på hvarje finger, en blixt uppå hvar egg!--
Till striden, son!
Till strid med hämndens, hatets brand!
Bort kärlek, ömhet!--Arma fosterland!
(Går.
Ebba följer honom).
(Amiral Scheels högkvarter gent emot Åbo slott.
Ett boningshus till höger i förgrunden.
Månsken.)
Tvänne af hertigens soldater (gående på vakt utanför boningshuset).
FÖRSTA SOLDATEN. Nå, du säger ingenting.
ANDRA SOLDATEN.
Jag tänker.
FÖRSTA SOLDATEN.
Hvad tänker du dä?
Jag tänker uppå en visa.
Och jag tänker på fästningen ... den håller i som en sköldpadda.
Vet du hvad sköldpadda är, du?--Det är en sorts stockfiskar, som ha ett ogenomträngligt skal, du, och man måste steka dem på glöd, innan de krypa ut därifrån.
Jag önskar vi snart hade hertigen här, så finge vi hålla dem i eld från både land och vatten.
Hur tror du det ser ut där innanför?
Finnarne kunna trolla, du.
Må de använda hvad makt som hälst, utan folkets kärlek stå herrarne utan rötter.
Puh! kommer ovädret, och där ligga de som stormfallen skog.
Jag undrar hur de ha det där hemma hos oss bortom älfvarna i dalen.
Tänker du nu på ditt rusthåll igen?
Gudskelof, att jag bara var bondedräng, som ingenting annat har än min sold, mitt korpralskap, min flicka och min frihet.
Det är skördetid som bäst.
Vill du höra min visa?
Nå sjung den då, men bussig skall den vara.
Hvar är er amiral?
FÖRSTA SOLDATEN. Pass, min gosse, hvad vill du honom?
Det rör dig ej.
Släpp in mig eller skjut mig genom hjärtat.
Det mig kvittar lika.
Amiral Scheel (träder ur boningshuset.)
SCHEEL.
Hvad föregår här?
Hvem är ni, som tränger er genom vakterna och stör min hvila?
Jag är ej, hvad jag är.
Jag kommer ej frän slottet, fast jag kommer därifrån.
Jag har ej namn, fast jag har tvänne namn.
Dagsgammal är jag, fast en man till år, och mer än tusen lif jag gäller dock för eder, hertigens och folkets sak.
Ett sällsamt, dunkelt tal, af hvilket man blott fatta kan, att ni från slottet är, det tidens dårhus.
Och hur vill ni tros?
DANIEL HJORT (upptager sin ring).
Du ring, blif du min förespråkare! O, stod här hertigen för mig som ni, och denna ring jag lämnade åt honom, som nu åt er, han visste hvad den gälde.
SCHEEL (betraktar ringen).
Det är min hertigs vapen.
Denna ring han åt min far en gång som minne gaf; som den jag ärft, med den jag ärft hans blod, hans sak, hans hämnd.
Kom, följ med mig, så få vi talas närmre vid.
Följ med, soldat!
(Scheel, Daniel Hjort, första soldaten gå in i boningshuset.)
ANDRA SOLDATEN (ensam).
Det där betydde något.
Har den där icke något ondt i sinnet mot oss, så har han det mot någon annan.--Huh, det är så hemskt och dödstyst i månskenet.
Jag vill sjunga min visa.
(Sjunger).
(Mel.
O, Wärmeland, du sköna, du m. m.)
I stugan väfver vännen, jag håller så kär, för sakna'n så häftigt väfven lider.
Min fader mig gaf vid vårt afsked sitt gevär, det är ifrån konung Göstas tider.
Det klappar mig på axeln, liksom en trofast vän, och när jag blir gammal, min son får det igen, det får han, om jag lefver så länge.
Nu skördas på åkern och bärgad är hvar äng, Gud gifve att rik vore säden!
Och kommer jag ej åter, så får jag blodig säng: godt sofver man, när man dör med heder.
Ty dålig den bonde, som ej från plogen går, när det med tro och frihet i landet illa står.
Gud skydde vår hertig och Sverige!--
Andra soldaten.
Daniel Hjort (kommer från boningshuset) Senare Scheel.
Nu är fördraget gjordt.
Nu skall jag gräfva mig in med ord och guld hos hvarje knekt, och slottets kraft just i dess kraft förlama.
Skryt se'n med äran än!
SCHEEL (kommer ut ur boningshuset).
Ni glömde guldet; här är det.
Var säker att ej hertigen skall glömma er.
(Går in i boningshuset.)
God natt, mitt forna lif.
Nu tysta månsken, du nattens onda, bleka samvete, gengångare i jordens midnattsdröm, tvinsjuka ljus, som tviflar på dig själf, ej skvallra i mitt spår på dunkel väg.
ANDRA SOLDATEN (sjunger om sista versen i sin sång).
Nu skördas på åkern och bärgad är hvar äng, Gud gifve, att rik vore säden!
Slut på tredje akten.
FJÄRDE AKTEN.
(Stora salen på slottet.
Morgonrodnaden strålar in genom fönstren och belyser föremålen i början af akten).
Johan Fleming (hvilar slumrande, med armen i band, på en soffa till vänster).
Ebba Fleming (blickar upp från honom och ser utåt).
Re'n sol går upp, och flydd är ändtligt natten, den långa natten efter rastlös strid i fyra dar; men ack!
Hur går den upp!
Vänd, stjärnors drottning, sol din glans från mig!
I veklig klagan sjunker jag,--och där, därute, obevekligt såsom förr fiendtlig flotta står, och intet segel till hjälp oss skyndar öfver liknöjdt haf, och intet bud om våra vänners öde framtränga kan till oss.--Tyst!
Upp han vaknar.
JOHAN FLEMING (vaknar och reser sig upp).
Ack, hvilken härlig dröm!
Jag känner mig så styrkt, så glad!
Du drömt?
Och idel ljus och frid och lycka!
Jag på Qvidja var.
Till mig kom kungen dit uppå besök, då fridens första skörd på gyllne fält jag in med folket bärgade tillsammans.
Alt var förändradt: rika parker, där nu vildskog står, uttappadt var hvart kärr och bytt i åkerfält.
Mig kungen tog inunder armen, och så gingo vi igenom folkets högtidsklädda leder, och blommor ströddes rikt uppå vår väg, och mössor svängdes vid hurra i luften, och suckande såg
Sigismund på mig och sade: byt ditt rike emot mitt!
-- Så man sig själf kan smickra uti drömmen och glömma bort i denna lifvets afbild all strid och omsorg.--Moder, ingen visshet om landthärns öde än?
Arvid Stålarm (som inträdt).
Senare Olof Klaesson.
Ett bud har kommit i denna natt; igenom sorglös vakt det lyckats smyga hit.
Och detta bud?
STÅLARM (pekande på Olof, som inkommer) Här är det.
EBBA och JOHAN FLEMING.
Olof Klaesson!
Ja tyvärr!
Och krigshärns öde?
Spridd är den och slagen, och jag hardt när att bli tillfångatagen.
Förgäfves jag de lejda skaror ropar och söker samla deras spridda hopar: om ej jag några falska hjärtan stungit, de själf i band till hertigen mig tvungit.
Mod vänner!
Om jag icke hoppats än, jag hit till eder kommit ej igen.
Vi skola hålla oss till sista man, oss trotsar lyckan, trots mot den tillbaka!
Visst står vårt slott, det än ej störtat samman, ehur' det snart får skäl: besättningen gör myteri, står trotsig vid kanonen och skjuter ej: förräderi kringsmyger, insnärjer oss.
Och ingen hjälp från Polen.
O, Sigismund!
Så återstå dock vi.
Dock vi?
Hvad äro vi?
Hvad kunna vi, vi, öfvergifne och förgätne här!
Ha, Sigismund, är detta lönen då för all den trohet, vi emot dig visat! O! att vi aldrig känt den lumpna känsla, som svaga mödrar närt oss med som spenbarn, som drifver barnet att sin fader hylla, att såsom yngling vörda än hans svaghet i gråa hår och skydda dem för skymf; den svaga känsla, hvilken högst i dårskap dock stiger, då den böjer undersåten för kungen ned att honom dårligt dyrka som landets fader och sin äras borgen! O! att vi kväst den, såsom hertigen, som alla andra, och vår egennytta sått ner i upprorsandans feta jordmån och skördat där vid packets jubel nu;-- då hade vi ej öfvergifna stått med bruten lit och ensam, sviken tro!
Ar det väl Stålarm, Stålarm, som så talar, det finska ridderskapets pelare, vår konungs stöd, Klaes Flemings vän och Finlands själfständiga och fasta svärd!
Tack Ebba!
Jag har ej sofvit uppå tvänne nätter.
Bort, bort, du svaghet; kungen kallar dig!
Upp, trötta tanke, eftervärlden manar; natur jag vill besegra dig!
(Till Olof Klaesson).
Vår krigshär slagen är.
Då hvilar alt på oss allén'.
Dock, ännu låt oss hoppas på hjälp från Polen.
(Officerare inkomma).
Här befälet kommer, som hit till sista råd jag sammankallat.
Ha'n
I med veteranerne besatt slottsportarna och uppstält knektarne här utanföre?
(Sorl bakom scenen).
FÖRSTA OFFICEREN.
De er svara själfva.
DANIEL HJORT (for sig) Hör, det är min orkester det, och stycket, som spelas upp, det eder dödspsalm är.
ANDRA OFFICEREN.
Doft växer deras knöt, med möda fick jag dem ordnade.
Till hertigen har redan en del i nattens mörker öfverflytt, och af de öfrige är svårt att säga hvem är att lita på.
Välan, vi skola snart få rent spel i saken, och från hvetet alt ogräs själft må skilja sig!
(Slår upp balkongsdörrarna och talar därifrån nedåt) Soldater!
Man sagt mig att bland eder---- (Sorlet tillväxer).
Tyst! falske uslingar, edsbrytare, I pliktförgätne, som med fega tankar förkväfven modet i de bättres bröst, I dåliga kamrater, tron I väl att vi behöfva er!
Fritt må hvar knekt, som önskar det, gå hän.
Slå slottets portar på gafvel upp, att sådan giftig luft må strömma ut och ej oss här fördärfva!
(Går hastigt från balkongen).
Jag kan, jag vill ej tro det--
Skåda själf!
JOHAN FLEMING (ser ut genom fönstret).
De bölja om hvarandra.
Täta massor mot porten störta sig.
Förgäfves söka de gråa veteraner häjda dem.
Må ingen häjda dem.
Du vågar mycket.
Blott huggit af den arm, hvars lamhet annars också till hjärtat kunnat sprida sig.
Nu må värt råd begynna.
Värre makter än missmod värkat det.--Om jag tror orätt, (med en blick på Hjort) så visar detta bleka anlet galet.
Kamrater!
Finnes någon ibland eder, som önskar öfvergå till hertigen, han fritt det säge, fritt det göra må; ty intet annat återstår för den, som blifver kvar, än att med ära falla.
(Tystnad).
Fins någon ibland er, som något har att hoppas på af hertigen och röstar för underhandling?
FÖRSTA OFFICERN (pekande upp mot skriften öfver balkongen).
Non illo parcet Tempore dextra reis.
Välan då, vänner: fast svikna i vår lit på Sigismund, fast öfvergifne af vårt eget folk, vi skola visa hertigen i döden, att än vår konung och hvarandra trogna vi till hans planer ropa enigt: nej!
Och när på tröskeln här den siste fallit och hertigen instörtar jublande i dessa salar, blott en man, en fackla behöfs, och slottet störtar öfver segrarn.
Och i ruinerna af dessa hvalf vi honom och vårt nederlag begrafva-- och Sveriges tron och Sigismund är räddad.
TREDJE OFFICERN. Hurra för Sigismund!
Vi följa dig.
DE ÖFRIGE.
Hurra för Sigismund!
Hurra för Stålarm!
Så svärjen det vid edra dragna svärd, vid fädrens skuggor och vid ärans glans!
ALLA (draga svärden).
Vi svärja det.
Så återstår oss blott att kasta lott om platsen ner i hvalfvet.
Behöfves ej.
Min arm mig nekar strida, dock är den stark nog att en fackla föra.
Förtro det värfvet mig.
Må gå.
Åt dig vår ära vi förtro med detta.--Nu må hvar och en i tysthet sig bereda för evigheten.
Sedan samloms här med klara samveten och glada hjärtan, att tömma före stridens sista brand den sista guldpokaln för kung och land.
(Officerarne aflägsna sig småningom).
EBBA FLEMING (omfamnar Johan).
O, min son!
Min moder, Vi måste rädda Sigrid.
Följ henne du, blif hennes moder.
En bättre tröstarinna finner hon i hvarje kvinna än i mig.--Nej här, lik
Indiens stolta enkor vill jag dö och ila utur offerbålets lågor till ärans himmel i min makes famn! (Går).
Sigrid Stålarm (inkommer förklädd till bondflicka)
Hvad föregår här, Johan?
Mig min fader befalt att kläda mig i denna dräkt och sagt att bort jag måste härifrån, hvart än jag ser, jag skådar stränga blickar och slutna anleten.
Hvad är det, Johan?
Hvarföre vill min far mig sända bort?
JOHAN FLEMING (hela scenen vekt och innerligt).
Vi, som bli kvar, vi ämna dö i dag.
SIGRID (ödmjukt).
Och därför----
Ämna vi dig från oss sända.
I denna dräkt man dig ej känna skall, till dess du hunnit fram till våra vänner, och färden går helt lätt här öfver viken, dit knapt en vilsen kula nå'ngång kommer.
SIGRID. O, att den hunne mig!--Och du ej frågar om jag det ville...
Svara, Sigrid, mig, säg öppet--då du gaf din hand åt mig, gaf du af kärlek den?--
Har jag dig gifvit ett skäl till tvifvel om min tro?
Dock, hjärtat väger icke skäl mot skäl.
Jag vet ej, men----nu, Sigrid, säg mig--kan du älska?
Ej så innerligt, som du.
Låt mig få se i dina vackra ögon.
Se upp på mig.
Säg, om jag bad dig blifva tillsamman här och dö med mig--ej sant, de skulle icke stråla rätt af fröjd?
Du svarade mig ja kanske, men sedan du lade till:
"i denna tunga sal här är så kvaft"...
Mins du?
Jo, du mins det Ack, Sigrid!
Om du mig ej älskade, hvi gaf du mig din hand, hvarföre sade du ej: jag dig ej älskar.
Då jag skulle ej plågat dig så länge, som jag nu fast omedveten gjort det.
SIGRID. O, min Gud!
Jag förebrår dig ej, tvärtom mig själf jag förebrår.
Farväl, farväl, min syster!
Blif lycklig en gång, när en själ du finner, som är dig värd, och mins mig som en vän!
Nej, Johan, sänd mig icke bort.
Om ock jag ej är värd att dö med dig, jag önskar dock intet annat än få dö.
Rår du väl för, att ej jag dig var kär i högre mått än någon ann'.
Ditt hjärta, hur kan så hårdt och dock så vekt det vara.
Nu dör jag lycklig; men du skulle ej göra det.
SIGRID (för sig).
O, om jag hade mod att säga honom alt!
Jag går att ställa i ordning slupen till din affärd nu.
Gå ej, Johan!
Han gick, han mig ej hörde.
O, min Gud! (Betäcker sitt ansigte med händerna).
Hvi har du öfvergifvit mig och lämnat mig i det onda hjärtats våld!--Se där den hvita kransen på Mariebilden!
Är jag lik den, som kransen fordom band?
Ja, som den brutna rosen är den friska.
SIGRID (blir varse Daniel Hjort).
Hvem har spökat er så vidrigt ut?
Om icke denna dräkt behagar er, jag aldrig häller frågat om ert tycke.
Går ni med knappnålsbref i mun, min fröken?
-- Har ni sett ärlig, ljuflig blommas färg på hårda, konstigt brutna ädelstenar?
Har ni sett lammets ull på vargens yngel?
Har ni sett solsken i hvitmenad graf?-- Hvar är er spegel, fröken?
Sista gången vi talas vid, och ni kan tala så?
Nåväl, så kan jag säga något annat.
Hvem är ni, sköna mask?
Om ondt jag gjort er, var det min mening ej.
När satan frestar, så frestar han i änglaskrud.
SIGRID (aflägsnande sig).
Bed, bed!
Gå bort och bed och nytja ej till annat edert hjärta, att det ert namn ej hånar.
Nytja ord, som vingar ha från himmel alt till jord, och bed, bed, bed!
Kanhända Gud är nådig, åtminstone så nådig, som rättrådig.
(Sigrid går).
DANIEL HJORT (ensam).
Skall jag er låta dö och dö med er, med hertigen och alt i samma lågor?
Så vore striden slut och allting slut, så finge jorden frid och döden bredde det tjocka täckelset, som hålla skall till domedag, uppå min hemlighet, och alla dessa synder, fienders som vänners...
Du blinkar, dödsens svärd, som hänger öfver tusen hufvuden, på spindeltråden af min svaga vilja!
Därför blef jag ej född, därför ej forsar de förtrycktes blod med storm från hjärtat upp till hjärnan genom mig.
I af grunden har himlen dykat ned ny kraft att hämta upp till brustet världsskick.
Så fyll då, hämnd, min själ så med din ande, att intet annat utom dig den vet, håll vilda hat, håll fast vid hjärtats rot och lär det endast slå på din befallning!
En veteran (inhämtande vinbägare).
Senare Sigrid.
STÅLARM (i samtal med en officer).
När jag var barn, en tvillingsbror jag hade, som dog helt späd ännu.
Jag minnes hur jag bad uppå hans graf, att bli förskonad ifrån att komma i den svarta jorden.
Rätt sällsamt, att hvad flyktigt, oförståndigt, som barn vi önskat, ofta se'n besannas: ty nu vi resa genom luften rakt en genväg öfver jorden bort från lifvet.
Räck bägarn hit!
Skål, trogna krigskamrater, för hedern, lifvets vin och ärans pärla i botten uppå lifvets bägare!
(Alla dricka).
Sjung, Olof, sjung för oss en munter visa!
Ha alla sina bägare?
(Han räcker en bägare åt Daniel Hjort, som motvilligt tager den).
Sankt Göran det var en riddare god vid glas som svärd.
Med glädje han drack och med fröjd göt sitt blod, stolt var hans färd.
Mot draken han kom med svärdet i hand och en munter sång, och fallen låg draken i purpurröd sand på samma gång.
Hurra för mod och fröjd!
KÖR.
OLOF KLAESSON (till Daniel Hjort).
Din bägare är full till randen.
Du smuglar, Daniel Hjort!
Klang och drick ut!
Sankt Göran han för prinsessan som fru till egen härd.
Och kungen han sade:
"den bäste är du, en krona värd!"-- --"Nej kronan behåll, åt sonen din gif, den är mig för tung.
Men låt för dess ära mig offra mitt lif, min dyre kung!"-- Hurra för tro och fröjd!
Hurra för tro och fröjd!
(Ett kanonskott höres).
De börja redan, än en vers är kvar.
Mot fiender hundra ensam han stred, hans kung vardt blek.
Han högg och han segrade, dignade ned, gladt som på lek.
Och kungen höll in på segrande färd och med blick i brand.
O! finge jag byta fast tusende svärd emot din hand!
Hurra för fröjd och död!
KÖR Hurra för fröjd och död!
(Under denna vers aflägsnar sig en och annan officer)
OLOF KLAESSON (till Daniel Hjort, som ämnar gå).
Hvart skall du, Daniel Hjort?
OLOF KLAESSON (håller kvar honom).
Förrädare!--Se hur han bleknar vid det namnet, vänner!
Bort till murarne förr'n hertigen är här!
OLOF KLAESSON. Bekänn, din skurk!
Emot min oskuld återstudsar uti er egen hals det namnet: skurk!
SIGRID (inkommer).
Bevis?--Hvad gjorde du i mörka natten i amiralens läger?
Hvad jag gjorde?
-- Säg, efter ni det.
OLOF KLAESSON. Aha!
Så har du dock varit där.----Om jag ej upptäkt honom, han än förrådt...
OFFICERARNE (draga värjorna).
Ned med förrädaren!
SIGRID (störtar sig emellan).
Hören, hören honom!
Ej kommen när mig.
Fallen edra svärd!-- Javäl, jag er förrådt, förrädare!
SIGRID (faller med ett anskri i Johan Flemings armar).
DANIEL HJORT (fortsättande).
Just jag är den, hvars ord har eder stridskraft som blad förspridt; just jag är den, som bringat er uppå fall--och det min stolthet är!
FÖRSTE OFFICERN. Stöt honom ner!
(De tränga sig på Daniel Hjort; han rycker värjan af en officer och försvarar sig).
OLOF KLAESSON (slår värjan ur Daniel Hjorts hand).
Nej, bättre skall han straffas!
Du, svarta otack--som jag så har trott.
I lifvet blir det bittra aldrig slut.
Med honom handla, Olof, som du vill, jag skyndar ner.
Re'n striden börjad är.
(Går med alla officerarne; strax därefter Olof Klaesson med Daniel Hjort).
JOHAN FLEMING (ännu hållande den afdånade Sigrid i sina armar).
Beklagansvärda!
Ha, jag alt förstår!
Och den föraktlige!
Sof, evigt sof!--
(Nedlägger henne på soffan).
(Kruthvalfvet afdeladt genom tvänne pelare.
Daniel Hjort fastkedjad vid den ena.
Bakom den andra framskymta krutfaten.
Mörker).
Vid pelaren de nitat mig i kedjor i slottets kruthvalf här.
Jag måste dö med dem i samma död, jag måste se, hur facklan väcker upp förstörelsen, som slumrar här kring mig och dödstyst hotar riksföreståndarn, folket, fosterlandet med undergång. 0, afgrundsmakt af hån! O, bristen kedjor, remnen hvalf af häfvan för den förbannelse, jag slungar ut mot dessa bödlar, brottslingar, tyranner!
Du håller kedja!
Lumpna, usla järn, du är mer stark, mer evig än min ande!
Ha, ha, ha, ha!--Hör, huru hvalfven skratta åt mig, åt mig.
O, död!
Tag detta lif!
Hölj eftervärldens vanfräjd öfver mig, men rädda, rädda hertigen och folket!
Ej svar, ej tröst!--Blott som ur annan värld kanonen doft igenom hvalfven suckar.
Mitt hufvud är så trött, min tanke svindlar.
Frid, frid!
(Faller i vanmakt mot pelaren).
(med en brinnande fackla)
Här har du facklan.
Redan man från borggår'n oss trängt till slottets dörrar.
Hertigen själf stormar fram.
På borggår'n står han redan.
Så snart du hör i hvalfgången signalen, tänd an de där.
JOHAN FLEMING (lyser med facklan på Daniel Hjort).
I vanmakt fallen!
Naturn är altför god.
DANIEL HJORT (uppvaknar).
(De fixera hvarandra med en lång, stum blick)
Förmätne, djärfs du än uppå mig se!
Min blick dig följer som ett samvete.
Be bort till Gud och gör din sista bön!
Din hand förvissne!
Jag har bedt min bön.
Fins ingen Gud, då så en usling dör.
Ej för ett sådant värf, du här utför.
Ljud snart, signal!
Du räddar kung och tron!
Dö bort, signal!
Fördärfvets, mörkrets ton!
Du fram den kallat och med den du dör.
Men er med mig i afgrunden jag för.
Det är en lögn, en nattsvart lögn, hopspunnen att oss fördärfva alla.
Nej, han har, han har det icke gjort.
JOHAN FLEMING (kallt).
Du, Sigrid, här?
Få visshet och få dö.
Olyckliga, vanära icke dig, ditt namn, din far!
Med brottslig känsla tig!
Hvad är mig far och namn och alt mot honom, i lifvet falskt, i dödens stund ändå, engång, vill hjärtat fritt och öppet slå!
Jag älskade dig en gång, Daniel Hjort: o, säg du ej det hemska brottet gjort.
Du det ej gjort?
Ett svar!--Du tiger ... tiger?
Jag älskade dig en gång, Sigrid Stålarm: jag tiger, ty jag dig ej krossa vill.
Du har det gjort?
Betviflar du det än?
Att dessa dystra hvalf snart remna finge och bort med dessa brustna hjärtan ginge! Gif, Johan, mig din arm.--(Till Daniel Hjort).
Beklagansvärde!
I denna stund du mig förakta lärde.
Min klinga törstar, men den är för god att sölas i en fängslad uslings blod.
Vid lifvets rand, ni vet man talar sanning; så hören ock den djupt föraktade-- den djupt föraktade, hvars fostran till en ödmjuk slaf i praktens gyllne salar man trodde sig fullbordat och försäkrat.
Man därför tog mig, därföre man kväfde min kraft bland böcker, gjorde svag min arm, höll svärd på afstånd, nytjade min hand till darrsjuk slaf i dunlätt fjäders tjänst.
Till tvifvel, själfförakt och liknöjdhet man närde mig; och när försmådd, förbisedd, sa långt man fått mig, solade man stolt sin äras glans emot min ringhets natt.
-- Då kom till mig en oförväntad gäst.
Ni mins den gamla kvinnan på er fest: sin son hon sökte där, den siste af det folk, som gått igenom er i kvaf.
Med henne vid sin faders graf han stått, och denna graf var en schavott.
Hed eder har han gått i gyllne sal, när uti fängelsernas grymma kval hans bröder, gömde och förgätne, lidit, för det de för sin rätt, sin frihet stridit.
Mot er i döden än sitt trots han bär, och denne son,--i kedjor står han här!
Hör upp!
Lögn!
Nej, honom hör!
Sitt hat hon lade till mitt hat mot er, sin hämnd till min förtviflan öfver er.