Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om hela strumpan maskinstickas, kan man ju bedja stickerskan göra på samma sätt.
Vid strumpans afslutning i tån bör man laga, att hopslagnin- garna blifva något » strödda », ej nära hvarandra, emedan det i senare fallet blir klenare.
Köper man färdiga strumpor, är det bra att före begagnandet » träda » hälen på afvigsidan, eller ock, om man har ondt om tid, helt enkelt fodra den med en mjuk tygbit af bomull eller linne.
Med litet omsorg kan man göra detta nätt och utan hårda sömmar.
Åt barn kan man på samma sätt fodra afvigsidan af knästycket med någon tygbit i strumpans färg, som likaledes trades fast och nätt fållas till på sidorna.
Detta bidrager mycket till strumpans hållbarhet.
Då strumpan går sönder *) och blifvit stoppad några gånger, är det bäst att sticka ny häl.
För att slippa sömmar klipper man försiktigt ut blott sjålfva hälen, plockar upp maskorna på 2 stickor vid benets slut, strax ofvanför hälen, och på 2 framför den, just där hålfoten börjar.
Så stickar man rundt om, rätstickning, ungefär som vid en hoptagning af foten.
Man tar ihop en maska på hvarje sticka i sidorna hvart annat hvarf: de två näst den sista på ena stickan och de två näst den första på andra, jämte några maskor bakpå vid slutet för att undvika, att hälen blir spetsig.
Är hålfoten sönder, kan man ju stoppa litet fram- för den nya hälen.
Då knäet går sönder, lagas Elt sätt alt minska nötningen af strumpor är att ordent- ligt klippa sina tånaglar.
(Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Finnes e n d a s t hos K. A. Nydahl &amp; C:o Stockholm, 2 Stureplan Kika- och A l l m.
detta bättre än med stoppning genom att på rät- sidan träda in en sticka i maskorna nedanför hålet samt på densamma sticka en rektangulär bit, något bredare än hålet.
Denna sys sedan till på sidorna, det söndriga klippes bort på afvig- sidan, maskorna repas upp nedtill och fälles till utan vikning med ett stygn i hvarje maska.
På sidorna måste man ju vika något.
Är man om- sorgsfull, skall en sådan lagning knappast synas.
Detta sätt att laga strumpor kan TYCKAS om- ständligt och tidsödande, men det har den förde- len framför det oupphörliga stoppandet, att det sällan behöfver upprepas och är vida snyggare och trefligare.
SCKUNDO.
Efter » mångårig prenumerants » begäran i n:r 19 af Idun alt få något meddelande i strump- stickningsfrågan, tänkte jag mig kunna omtala, hvad jag under min mångåriga praktik att hålla småttingar något så när snygga om ben och fötter funnit vara bästa sättet.
Först och främst bör man afslå från det visser- ligen mycket trefliga.
men opraktiska bruket att sticka strumporna afvigt och rätt.
En stopp, om än aldrig så väl gjord, synes mycket mer på en sådan strumpa än på en slätt slickad.
Vidare är det fördelaktigt att » taga ihop » benet i båda si- dorna i stället för midt bak, ty när man sedan stickar ny fot i strumpan, kan benet vändas helt om och den föga eller intet nötta undersidan kommer framåt.
Men innan denna åtgärd företages hafva nog de små slitvargarna hunnit nöta på knäna.
Mamma försöker att så fort det blir » tunt » träda med garn för att ännu litet hindra sjelfva hålet; men det hjälper ej länge, utan snart har man en stopp, hvilken med otrolig hastighet måste utvidgas åt alla sidor.
När vi kommit så långt i strumpans tillvaro, brukar jag försiktigt sprätta upp en rand så långt ned som det nötta eller stoppade räcker, träder upp det på sticka och stickar i en bit all- deles lika stor som det söndriga.
Upptill » maskas » denna fast i strumpan och på de båda sidorna syr man maska mot maska, klipper bort den gamla biten och fäller till de båda sömmarna på undersidan.
* * MOTTAGAS MED FOR SVERIGES Den är FRISK, FOSTERLÄNDSK, UN- Hvarje moder bör därför för sin ungdom NU GENAST prenumerera med 3 kr.
från årets början, så kunna ännu ALLA utkomna nummer erhållas.
En angenämare följeslagare under ferier- nas lekar, sysselsättningar och ströftåg kunna våra gossar och flickor icke önska sig.
Utkommer hela året om, # LÄRORIK.
äfven under skolferierna!
Amanda Kcrfstedt.
— Ludvig Gang- Gertrud A d e l b o r g; af (M e d porträtt).
— Fabriksarbeterskan; p o e m af — Tänk f ö r s t, och, t a l a s e d a n.
A f N y t t lif; af — K r i s t u s; några o r d o m Anton Rubwisteias andliga o p e r a af — Iduns läkarartikiar.
Stockholm, iduns Tryckeri Aktiebolag.
Fredagen den 11 oktober 1891 &gt;.
N:r 41 (408) Prenumerationspris pr Idun ensam.
_ Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Iduns Modetidn., mänadsuppl.
Barngarderoben.
Byrå: ar: kr.
5: — Klara Södra Eyrkog.
I S, 1 tr. Allm.
6 1 «.
» 5: — &gt; 3: — Prenumeration sker å alla post- » 3: — anstalter i riket.
Redaktör och utgifvare: FRITfflOF HELLBERG.
Bedaktionssekr.
Vt ifnlngstid: hvarje helgfri fredag.
Lösnummerpris 15 Sra (lösn:r endast för kompletteringar.)
Annonspris: 85 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje päbörjadt tiotal etafv.
Karolina Andersson.
Karolina Andersson föddes på gården Ingelstorpslund den 17 nov.
Hon var den näst yngsta af fem syskon, ocli modern dog, då Karolina var blott fem år gammal.
En femtonårig syster skulle nu styra huset, och Karolinas barndom blef sedan väsentligen bero- ende af faderns lynne och tycken.
Denne var en förmögen bonde, som höll mycket på sin värdighet, ej deltog i grofarbetet, utan blott höll tillsyn och hade mycket stora anspråk på sitt folk.
Äfven mot sina barn var han öfver- drifvet hård och lät dem arbeta vida strängare än någon dräng eller piga i våra dagar.
Dess- utom var han ytterligt noga äf- ven i småsaker, " och den som råkade bryta af en synål, fick nästan alltid uppsträckning där- för.
Kedan som halfvuxen fick Karolina åtaga sig att jämte en piga sköta ladugården.
Det var ett strängt arbete, ty med undantag af höet måste allt fodret (halm, potatis och dränk) bäras till ladugården.
Dranken bars i stora såar från bränn e- riet uppför två branta backar.
Men ändå måste tid att spinna, väfva och sy tagas undan från natthvilan.
Efter några år flyttade en ogift farbror in i huset som hyresgäst, och han tog sig nå- got af de unga, skaffade dom små nöjen emellanåt samt pen- gar till kläder och blef deras beskyddare, då så kräfdes.
Mera behöfdes ej, för att Karolinas af naturen muntra lynne skulle taga ut sin rätt och rädda hen- ne från en alldeles glädjelös barndom.
Krafterna spändes väl till det yttersta, men undan gick det med lif och fart, och i konsten att arbeta på en gång fort och väl var hon helt säkert oöfverträffad.
Hon hade ett ypperligt minne och god sångröst: allt hvad hon hörde berättas eller sjungas kunde hon återgifva, och snart var hen- nes förråd af visor och roligheter så stort, att det aldrig tycktes kunna tryta.
Sålunda muntrade hon syskonen och kom arbetstiden att gå fortare äfven för tjänar- ne.
Ja, inför hennes glädtighet måste äfven faderns tvära but- terhet ofta gifva vika.
Någon skola fick hon aldrig besöka.
Några veckors undervisning i läsning af en gumma var allt.
Men själf lärde hon sig äfven att skrifva, ehuru hon under större delen af sitt lif föga an- vände den konsten.
Emellertid hade hon vuxit upp till en fager ungmö och började kringsvärmas af friare.
I allt hade hon väl ett trettio- tal, ty på hvarje bjudning var hon den mest firade, både eme- dan hon alltid vårdade sig om sitt yttre, dansade väl och oför- tröttadt samt visade sig vänlig mot alla.
Men hon såg längre än till ytan.
De kringboende böndernas trasiga och smutsiga barn verkade på hennes sinne allt för afskräckande, för att hon ej i hvarje yttring af oor- den tlighet, skrytsamt slöseri el- ler lust att festa skulle se ett hot om framtida fattigdom och nöd eller om ett på annat sätt olyckligt äktenskap.
Därför gaf hon ock mången vacker, för- mögen och ansedd bondson kor- gen och väntade lugnt, tills hon fann en, på hvars hjärtas guld hon ansåg sig kunna lita.
Är 1847 blef hon gift med
322 1895 I D U N Bättre är den blida tärnan, Klädd i kjol af simpelt linne, Ä n en egensinnig fröken, Klädd i dyrbar sidenklädning.
Finsk Anders Andersson från Måsebo, näst yngste son till en ansedd gammaldags bonde, som ej ville låta sina söner lära sig skrifva, på det de icke skulle kunna skrifva skuldsedlar.
An- ders far hade köpt en gård i Hårstorp, en by några km.
öster om Ingelstorpslund, och hans söner brukade den som utgård till det ' ' ' / i mil nordväst därom belägna Måsebo.
Anders var tystlåten och arbetsam, rökte aldrig och spe- lade aldrig kort.
Han fick 1845 öfvertaga går- den i Hårstorp.
Där fanns då bränneri, som han själf skötte, men han hade aldrig bränn- vin i sin mun, utan afprofvade det endast med lukten.
Själf hade han lärt sig att skrifva och räkna.
Detta äktenskap blef lyckligt som få.
Ingen har någonsin hört ett ovänligt ord mellan de båda makarne.
Hon styrde inne och han ute; men aldrig företogs något af vikt utan sam- fäld rådplägning, och om alla affärer visste båda lika bra besked.
Hon hade allt i minnet; han antecknade allt (han uppfann till och med ett för gårdens behof afpassadt dubbelt bokhålleri).
Den arbetsdrift, hon röjt i fäderne- hemmet, blef ingalunda mindre, sedan hon kommit i eget bo.
Här fanns så mycket att styra och ordna och en framtid att skapa.
Hennes svärfar kom en dag för att se, hur de nygifta skötte sig: han hade gett sig af så tidigt, att han var i Hårstorp redan kl. 4 på morgonen, men då stod hon redan och ba- kade.
Snart nog ombyggdes hela gården och inreddes efter makarnes samfälda tycke, en stor trädgård anlades, nyodlingar och jordför- bättringar företogos, och dagligrummet genljöd sent och tida af rastlöst arbete.
Kl. 4 på vintermorgnarne var mannen med tre drängar ute på logen, och samtidigt började inne i sa- len under hustruns ledning spinnrocksrnes surr och väfstolarnes gång.
Visor, sägner, berät- telser och ordspråk frän matmoderns mun höllo alla vakna och läto arbetet gå raskare undan.
Och efter skymningens inbrott rådde samma lif ett godt stycke ut på kvällen.
Detta var på 1850- och 1860-talen.
Då ålderns rätt bör- jade göra sig gällande, och då för öfrigt en mängd af de forna hushållsalstren lätt och bil- ligt kunde ersättas med fabriksalster, blef för- hållandet ändradt: » ty », sade hon ofta, » hem- slöjd betalar sig ej, om ej husmodern själf orkar taga del i arbetet. » I alla husliga sysslor ansågs hon ovanligt erfaren, och många voro de, som frågade hen- ne till råds, huru de skulle ställa det i sina hem.
Och sina döttrar inöfvade hon i allt livad till hushållet hörde.
Om sättet att uppfostra barn hade hon sin egen mening, som hon utan nå- got undantag tillämpade i fullt samförstånd med sin man: hon ville ej veta af kroppsaga.
» En skall tala dem till rätta, » sade hon; och med ett allvarligt ord åstadkom hon alltid rät- telse, med ett uppmuntrande väckte hon vil- lighet och ambition, och genom sin omutliga rättvisa, sin stora mildhet och vänlighet samt sin billighet i anspråk blef hon hjärtligt äl- skad ej blott af sina närmaste, utan ock af sina underlydande.
Ett sådant sätt att sköta huset måste helt naturligt leda till dess förkofran.
Också in- köpte makarne först återstoden af det hemman, hvaraf deras gård var en del, och sedan, efter svärfaderns död, hustruns fädernegård.
Och 1871 inköptes det bredvid Hårstorp belägna Linnerhjelmska godset Ebbetorp åt äldste sonen för 150.000 kronor.
Möjligheten häraf berodde till stor del af det orubbliga anseende för red- barhet och noggrannhet i affärer, som makarno vunnit, och som gjorde, att många kringboende hellre ville lämna dem sina besparingar att förvalta, till och med utan skuldsedel, än in- sätta dem i en bank.
Mot slutet af 1870-talet var Karolina Anders- son under en lång tid af en svår magsjukdom bunden vid sjuksängen, och ingen vågade hop- pas, att hon skulle öfverlefva sin kraftige, res- lige make.
Då angreps denne plötsligt (våren 1879) af hjärninflammation och dog inom några dagar.
Men makan repade sig småningom och ville ej tänka på att slå sig till ro, utan skötte fortfarande sin gård med hjälp af en rättare.
Under de första åren delade döttrarna med henne hushållsbestyren, men efter hand kommo de från hemmet, och hon måste själf förestå det hela.
Jordbruket förstod hon i grund och för dess utveckling hade hon en vaken blick.
De senare åren riktade hon sitt ordnings- och skönhetssinne med förkärlek på förskönande af det hem, där hon med sin make tillbragt öfver 30 lyckliga år, och som alltjämt förblef äfven barnens hem, så ofta tillfälle gafs dem att återvända dit.
Hela husets inredning gjordes efter hand ej blott finare och trefligare, utan ock allt mera praktisk, och trädgården under- gick ständig försköning.
Och då det för en ekonomisk skötsel af gården var förmånligt att arrendera ett bredvid liggande kronoboställe, så tvekade hon ej att göra det, oaktadt hon närmade sig 70-talet.
Också var hennes barns enda oro, att hon skulle öfveranstränga sig, glömma att hon åldrats och att krafterna ej längre voro som i yngre dagar.
Endast yngre sonen, nuvarande professor J.
A. Lundeli, kom att besöka någon lärd skola.
Men genom honom fördes bokligt vetande af mångfaldig art till hemmet, hos hvars alla medlemmar det fann tacksam jordmån.
Det händer så lätt, att barn, som få samla större mått af vetande, växa sina föräldrar öfver huf- vudet ej blott i bildning, utan ock i omdöme och förstånd.
Men Karolina Anderssons be- gåfning satte henne fullt i stånd att följa med sina barns utveckling i lifvets praktiska ange- lägenheter, och aldrig föll det något af dem in att inom kretsen af deras gemensamma in- tressen tycka sig vara klokare än hon eller lämna hennes mening å sido.
Hennes utmärkta minne gjorde det ej blott lätt för henne att reda sig med alla i ett landthushåll förekommande räknefrågor, dem hon nästan alltid löste i hufvudet, utan satte henne ock i stånd att diktamensvis rädda en stor del af i hennes ungdom gängse sagor och sägner, ordspråk och visor från glömskan samt att berättelsevis lämna ganska fullständiga skil- dringar af folkets lcfnads- och tänkesätt för 50 å 60 år sedan.
En del häraf är under ti- tel af » Folkminnen » offentliggjord i den af sonen utgifna landsmålstidskriften i Upsala.
Karolina Andersson var ej mycket borta från hemmet: detta var hennes egentliga och käraste värld.
Först i sept.
1893, dä hennes son promoverades till hedersdoktor i Upsala, gjorde hon någon längre resa och stannade då några dagar hos en gift dotter i Stockholm.
runa.
Hennes äldste son är riksdagsmannen P. O. Lundeli å Ebbetorp.
A f hennes döttrar är den äldsta gift med litteratören J.
P. Veländer i Stockholm, som i 11 år var föreståndare för Södra Kalmar läns till Ebbetorp förlagda folk- högskola, och den yngsta gift med lektor E.
Zetterqvist i Vexiö.
Den mellersta, liksom modern en ovanligt begåfvad kvinna, afled ogift på Teneriffa, där hon sökte bot för ett långvarigt bröstlidande.
En förkylning i midten af september fram- kallade en lungkatarr, som bröt Karolina An- derssons verksamma lif.
Lugnt och stilla slock- nade glöden i hennes lifliga, vackra ögon.
Hon var vacker ännu på gamla dagar, och ingen kunde tro, att hon var nära 75 år.
Sådan är hennes enkla lefnadssaga.
De, som stått henne nära, veta, att hon svårligen kunnat bättre än hon gjort använda sina gåf- vor.
Som maka, som moder och uppfostra- rinna, som husmoder och föredöme för sitt husfolk — i allt var hon en sällsynt helgju- ten personlighet.
Och troligen finnes det in- gen, som lärt känna henne, utan att på samma gång högakta och värdera henne.
V. * Då sista lindlöfvet föll ... X kylig oktobermorgon Då sista lindlöfvet föll, Vid kyrkogårdsgrindens galler De fattiges likvagn höll.
Jvå karlar buro en kista Af simplaste svarta sort Med vissnade blommor — de sista — Och så körde kusken bort.
När vagnen om hörnet svängde, Jag skälfde, ty då jag såg, Vid sidan af kistan den stora En liten barnkista låg.
En blomma prydde ej locket — Här slocknat två blomlösa lif.
Tre, fyra gatpojkar följde Till gr af v en som tidsfördrif.
Och Och Vid Mitt höstens himmel var mulen, duggregnet sakta föll; handen min egen gosse, älskade barn, jag höll.
Jag vet ej, men hjärtat krympte Af ordlöst, frätande ve — För skymmande, heta tårar Jag kunde ej längre se.
Jag lyfte mitt barn i famnen, Jag kysste dess röda kind — Men luften var våt som af tårar, Och iskall var höstens vind.
Nonny Lundberg.
323 1895 Rosor och törnen.
in ung flicka ilade sjungande uppför i gångstigen till kullens topp.
Däruppe stod en vild rosenbuske, öfverhöljd af blom- mor.
» O, hvilka förtjusande b l o m m o r!
» ' u t r o - pade hon.
» Jag måste plocka dem och binda en krans att sätta på mitt hufvud. » Medan hon plockade blommorna, stack hon sig på törntaggarne, så att ett finger började blöda.
» A c k, » klagade hon, » hvilken skada, att bland så vackra blommor sitta så stygga törnen! » Mycket missnöjd sprang hon ned igen och kastade bort de blommor hon plockat.
Från andra sidan gick en bramin upp- för kullen och såg också den blommande busken.
» Så vackra och så doftande rosor! » sade han och bröt några blommor till en bukett.
Och medan han plockade dem, såg han upp mot himlen och sade: » Välsignad vare du, o Buddha, som bland törnena låter så härliga rosor växa och dofta! » Och med hjärtat uppfyldt af tacksamhet gick han tillbaka ned.
Den täcka indiska sagan kunde allt gifva oss, västerländska kulturmänniskor, åtskilligt att tänka på.
T y få äro helt visst de bland oss, som med tacksamhet erkänna, att mel- lan lifvets törnen växa också härliga blom- mor.
De flesta klaga öfver, att törnena stin- ga, utan att tänka på rosorna, eller betrakta dessa blott som sin rättfångna egendom och törnena som intrång i denna ägande- rätt.
Ett gammalt ordspråk säger, att vid jämförelser mellan sitt och andras öde skall man se nedåt och icke uppåt — godt om man så gjorde, om man vore tacksam för de blomster, som växa mellan törnen.
Men det underliga är, att just där för andras ögon blomstren öfverflöda, där uppleta vi mången gång törnen att klaga öfver, och om några taggar ibland rispa oss, göra vi de små risporna till djupa sår och anse de många blommorna som ingenting värda, därför att en och annan törntagg döljer sig bland dem.
Och dock är det så ofta vårt eget fel, att dessa törnen såra oss — kan- ske icke första gången, men mången, mån- gen gång sedan!
Det är oftast så, att några särskilda blom- mor locka och fresta oss mer än andra.
Vi tycka nästan, att vi ej kunna lefva utan dem, eller åtminstone att lifvet är föga värdt utan dem.
Vi berusas af deras doft och skynda att bryta dem.
Men just där sit- ter kanske det hvassaste tornet doldt, det som stinger djupast och svider mest.
Borde vi då ej vända oss bort från dessa blom- mor och söka en väg, där blomstren växa sparsammare, men där tornet är lättare att undvika?
Det tyckes så, men huru många af oss hämta denna lärdom af erfarenheten?
Vi klaga blott öfver, att det skall finnas törnen bland blommorna, så att njutningen icke kan vara oblandad.
Som om detta sista vore vår rättighet!
Det skulle icke ens vara vår lycka, om lifvet vore en oafbruten blomster- kedja — huru skulle vi då ens förstå att det vore lycka?
Och hurudant skulle det hjärta blifva, som aldrig undergått sorgens reningsprocess, hurudan den karaktär, som aldrig blifvit pröfvad i lidandets och mot- gångens degel?
Bättre är att, som braminen, taga törne- na som lifvets bottenplanta och rosorna som gåfvor att mildra mödorna och förljufva törnestigen, vida bättre än att fordra idel rosor och harmas öfver törnena.
Det torde icke vara förmätet att framkasta den åsik- ten, att det myckna missnöje, den lifsleda, som förspörjes, har sin rot i att alla och enhvar nu fordra för mycket af lifvet.
Den, som har litet, fordrar mycket; den som har mycket, fordrar mer.
Det kan ej gärna fort- gå så, icke fortgå med oupphörligt stegra- de fordringar öfverallt.
En gräns måste sättas och kan sättas, och den heter: till- gångar.
Vill blott hvar och en hålla sig inom sina tillgångar, skall han säkert finna, att om äfven blommorna på hans väg icke slå ut i så rika klasar, som han skulle vilja, blifva också törnena färre.
Och har han då lärt att såsom braminen vara tacksam till och med blott för att blommor finnas till bland lifvets törnen, skall han säkert också snart finna, att dessa törnen stinga mindre djupt, än han fruktade.
Föresatsen att först och främst se den goda sidan af allt är en sköld, som afvänder många af lifvets små bekymmer och hjälper till att bära de stora.
* Skaldens syster.
Ett u n g d o s m i n n e, berättadt af F r a n c i s Coppée.
för Idun af Philibert.)
ag var tjugufem år gammal, — hvad det redan är länge sedan, gode Gud!
— och på den tiden hyste jag vördnad och akt- ning för hvar och en, som kunde hoplänka två rim.
Jag hade en rik fond af öfver- seende godhet för den minsta lilla rimsmi- dare, som hedrade mig med förtroendet att uppläsa någon af honom författad sonnett, och ännu i dag är jag nog naiv att bli smärtsamt öfverraskad, då jag hos en skald icke finner öfverensstämmelse mellan hans talang och karaktär.
Jag brann af denna ungdomliga eld, då en kamrat föreslog, att jag skulle stifta be- kantskap med Albert Merlin, en ung skald, som redan var berömd i alla kaféer på vänstra Seine-stranden.
Albert Merlin, som var anarkist och ateist, var redaktör för den lilla boulevardtidningen Le Coléoptere, i hvilken han publicerat rätt vackra verser, som dock buro prägel af ett visst ungdom- ligt öfvermod.
Hans poem hade den skryt- samma titeln: Contes d ' esto c et de taille.
Författaren behandlade i dem de högsta ting med öfverlägsen nonchalans, hånade samhällsordningen och beklagade sig bittert öfver en kvinna vid namn Rosette.
Betänk, att jag på denna tid var en stac- kars underordnad tjänsteman vid krigsmi- nisteriet, den där hvarje morgon gick till sin ämbetsbyrå med en smörgås i fickan, en oskyldig ung man, som bodde hemma hos sin mor, och som vid hvarje månads slut hemförde sina besparingar, en försagd stac- kare, som omsorgsfullt dolde sina verser, liksom det varit ett brott att visa dem; och ni skall förstå min rörelse vid tanken på att sammanträffa med en berömd man, med en man, som aldrig gick förbi Tuille- rierna — detta var på andra kejsardömets tid — utan att hotande knyta näfven, och hvars uppträdande på Bulliers baler väckte formlig sensation.
Jag kände den store mannen till utseen- det.
Jag hade mött honom på Boulevard Saint-Michel samma dag som han blifvit porträtterad i Le Coléoptere.
Han var här afbildad med stort hufvud på en liten kropp.
Jag igenkände originalet till denna karrika- tyr i denne storväxte, brunlette, djärft blic- kande man, som gick där insvept i en vid paletå och med en väldig Bubenshatt på hufvudet; i handen bar han en vidunderlig käpp, nästan lika tjock som en af de pe- lare, som uppbära påfvens tronhimmel.
Han skred framåt, uppfyllande den breda trot- toaren med sin värdighet, och smålog på långt håll åt sin egen karrikatyr, som alla tidningsförsäljare upphängt till påseende.
Tidningsläsarne, som sutto framför kaféer- na, pekade på honom, då han gick förbi, i det de talade helt lågt med vördnadsfull min.
Jag begrep vid hans åsyn, hvad namn- kunnighet vill säga.
Den kamrat, som önskade presentera mig för denne man, förde mig en decemberaf- ton under ett ohyggligt töväder till det lilla Brasserie de l ' Avenir, beläget vid nedre delen af Rue Monsieur-le-Prince, där Albert Merlin brukade hålla till.
Då vi inträdde — jag minns nu, att mitt hjärta klappade hör- bart, jag försäkrar det!
— höll jag på att bli kväfd af den luft, som slog oss till mö- tes — en atmosfär af tobak och surkål.
Midt i ett rökmoln satt Albert Merlin fram- för ett af träborden i skänkrummet och höll på att intaga sin aftonmåltid tillsammans med ställets värd.
Den uppassande flickan, en stackars af bleksot lidande varelse, hade nyss satt framför dem åtskilliga rätter mat.
Albert Merlin hälsade på oss, utan att stiga upp, men med den välvilja, som pry- der öfverlägsna män.
» Catherine, två sejd- lar öl åt dessa herrar! » Han förklarade, att han var mycket förtjust öfver att se mig, sade att han läst verser, som jag för- fattat, berömde dem och erbjöd mig att skrifva i Le Coléoptere samt blef till slut mycket hjärtlig, ehuru han bibehöll en lätt beskyddarton.
Mycket upprörd, framstam- made jag några komplimenter, i det jag knappt vågade lyfta ögonen upp mot den store mannen.