Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
utarbetad med en massa lustiga, men fullt karaktä- ristiska smådrag, att den till och med får ett visst (Forts.) försonande skimmer öfver sig genom sin konsekventa tfony satte sig tyst och stämde lutan.
löjlighet.
Hr Personne har med denna prestation t Grefven hade lagt sig till rätta, stödd på ena hemfört en af de vackraste 6 e g r a r för sitt i rik ut- armbågen, och betraktade henne veckling stadda konstnärskap.
Fastän hon satt med nedslagna ögon, kände Djurgårdsteatern hade i lördags afton, trots höst- hon dock, att han oafbrutet såg på henne.
kvällens mörker, som gör en utflykt till dessa kanter Hon sjöng med sakta, darrande stämma: » Her- af staden i och för sig föga lockande, lyckats samla dinnan, som gick vilse. » en talrik och ganska literär premierepublik till sitt Det var en sorglig visa om en ung herdinna, första framförande af Sudermanns mångomskrifna som för att finna sin älskade gick vilse i skogen; » Sodoms undergång ».
I Tyskland har väldig reklam och visan slutade med ett slag öfver alla strän- gjorts för detta verk af den möderne författaren, ej garne, som skulle ge känslan af att något brast.
minst verkningsfullt var myndigheternas ingripande, Tony satt allt jämt med nedslagna ögon och hvilka till en början förbjödo det i Berlin.
Natur- fingrarne utbredda öfver strängarne.
ligtvis gick det, när kontrabandet sedan frigafs, för Det var alldeles tyst i rummet.
pukor och trumpeter.
Spänningen hos stockholms- » Mera! » sade grefven helt sakta, » ni sjunger salongen var jm därför också större än vanligt.
Den som en ängel! » upplöste sig emellertid nog för de flesta i en miss- Skall jag sjunga: » Hopplöshetens kval » eller: räkning, i Sodoms Ende » är ett arbete af en duk- » Sköna sommarnätter? » Eller kanske: » Gif mig tig dramatiker med skarp blick för det sceniskt verk- ditt band, du h u l d a »?
frågade Tony allvarligt, me- ningsfulla; men så målar ock hr Sudermann riktigt dan hon knäppte på strängarne.
i klatschmanér och därtill både brutalt och cyniskt.
» Jag tror jag helst vill höra: » Hopplöshetens I litterärt värde går, enligt vårt förmenande, det kval », sade grefven.
senare alstret ej på långt när upp mot författarens Han hade åter lagt sig tillbaka med händerna talangfulla: » Ära ».
under hufvudet.
Emellertid ger det ypperliga ' .spdroller, det kan Tony kände, huru han alltjämt såg på henne.
ej nekas.
Den moderna onda tidsandans förkvinn- Då hon hade slutat med omkvädet: » alt evigt, iigade personifikation, en riktig teaterfigur i sin » tju- evigt längta blott, » såg hon upp.
sande dämoniskhet »: fru Ada Barczinowski skulle i Deras ögon möttes, o c h båda sågo lika allvar- en tekniskt öfverlägsen skådespelerskas händer kunna liga ut, men så pekade han plötsligt på hennes bli något extra effektfullt.
En roll för Sarah Bern- panna o c h sade: hard, men ej, förlåt, för fröken Mayer, som nu gaf » Frökens ena ögonbryn är litet mörkare än det den.
Att författaren har spänt bågen farligt högt, andra! » En gammal historia.
•• " Mattor, Möbeltyger, Gardiner, Portierer Och så blef det.
Hvar dag efter middagen hade Cordelia alltid särskildt mycket att göra; då kunde Anne-Sophie bäst slippa bort för att kasta sig öfver sin hemliga brefväxling, och Tony gick då upp med sin luta för att fördrifva de långa skym- ningstimmarne för grefven.
Han väntade henne med en spänning, som han hade svårt att behärska.
Om hon endast kom ett par minuter senare än hon brukade, var han all- deles blek, och hans ögon hade ett olyckligt smärt- samt uttryck.
Han räckte då händerna mot henne och sade: » Jag trodde, ni hade öfvergifvit m i g!
Hvarför låter ni mig vänta så länge? » Tony såg häri den otålighet, som en sjuk lätt kan få, hvilken icke kan röra sig ur stället och är fullkomligt beroende af de små uppmuntringar, hans omgifning vill bestå honom.
Hon räckte honom leende handen och satte sig vid hans sida för att stämma sin luta.
Dessa » stämningar » varade ofta länge.
Grefve Magnus började ibland berätta om sig själf, och då kunde han ofta fortsätta att tala, medan Tony blott satt och knäppte på strängarne o c h följde hvart o c h ett af hans ord med sina förvånade, drömmande ögon.
Han hade tidigt mistat sin mor och hade sedan endast uppfostrats af sin far; efter hans död af en förmyndare.
Han hade tidigt kommit ut i stora världen o c h tidigt kommit till utlandet, så att han redan vid aderton år var en man.
Nu var han tjugusex.
» Det är inte lyckligt att bli man så tidigt, » sade han; » man får tid att samla allt för många syn- der på sitt samvete, » o c h så suckade han så djupt, som om han icke tålde vid att tänka på sitt för- flutna lif.
Tony såg på honom o c h kunde icke tänka sig att en, som hade så härliga ögon som han o c h en sådan mild och mjuk röst, någonsin skulle kunnat ha gjort något ondt, men när hon ville trösta h o n o m med att säga detta, svarade han blott: » Det förstår ni inte; ni, s o m är en ängel frän himmelen!
Jag är inte värd att ligga för edra fötter och låta er trampa på mig! » Andra gånger var han gladare och berättade om det muntra lifvet där ute i Paris, om hofvets baler och de vackra bulikerna och de stora teat- rarne, och i synnerhet var hans beskrifning på operan med all den prakt den utvecklade och alla de stora sångarne och sångerskorna, hvilka upp- trädde, som en fesaga för To:iy att höra.
Hon tappade lutan på golfvet och satt med sam- manknäppta händer o c h halföppna läppar o c h lyssnade till allt hvad grefven hade att berätta därom.
Tänk, om hon en gång kunde komma att sitta i en af dessa praktfulla loger o c h dela sin uppmärksamhet mellan att se på den eleganta, för- näma publiken och att lyssna till orkestern och de sjungande konstnärerna inne på scenen!
Hvad han var lycklig, som hade upplefvat allt detta!
När han då länge hade berättat om sig själf, tog han hennes hand och sade: » Nu skall också ni berätta om er!
Hvad har ni upplefvat i ert korta lif? » 9to€ert 2&gt;itzinger
312 I U U I N » Jag har aldrig upplefvar något! » sade Tony med en suck och drog ihop ögonbrynen.
Hon kunde icke riktigt förklara för sig själf, hvarför hon icke ville tala med honom om onkel Jonas.
Men en dag hade onkel Jonas varit där till mid- dagen o c h tillbragt ett par timmar tillsammans med flickorna inne vid grefve Magnus ' soffa.
Det var en söndag, o c h alla hade varit i en munter stämning.
Onkel Jonas hade ' talat om alla förändringar, som gjordes borta på Å b y, och slutat med att säga: » Nu måste ni, flickor, verkligen snart komma dit öfver.
Jag vill rikttgt veta, hvad Tony tycker om det hela! » Dagen efter, då Tony kom upp till grefven, mot- tog han henue med tystnad.
Han räckte henne icke ens handen till god dag.
Han låg med ned- slagna ögon och såg på sina händer, men plötsligt såg han upp.
Hans ögon hade ett mörkt, hotande uttryck.
» Det är väl inte ert allvar, » sade han, » att ni vill gifta er med den där gamle komiske herrn! » » Hvem menar ni? » Tony kände blodet sakta stiga upp i pannan.
» Naturligtvis han, som var här i går!
Honom, som ni kallade onkel Jonas, och som tog sig den friheten att kyssa er på pannan, då han gick. » » Mina föräldrar ha förlofvat mig med honom, » sade hon sakta.
Hon hade en känsla af, att hon hade en dödssynd att bekänna.
» Och hvarför har ni inte berättat mig detta förr? » frågade han.
Hon hade aldrig förr hört hans stämma ha denna hårda klang.
Hon böjde hufvudel och tårarne började droppa ned.
» Jag vet inte, » hviskade hon sakta, » jag vågade inte. » Hon tyckte plötsligt, att det blifvit en oöfver- stiglig afgrund mellan dem.
Han låg där stel och orörlig; han såg icke på henne; han sade icke ett ord.
Hon tyckte, att hennes hjärta måste brista, om han icke snart öppnade sin mun igen och talade tili henne.
Den, som först fann sagan upp om juden, hvilken vandra får till domedag, gaf — oaktadt jag bär fjäderskruden — min biografi i korta drag: äfven mig en inre oro drifver öfverallt i rastlös cirkelgång; oförklarlig dragningskraft mig gifver fart att vandra natt som dagen lång.
Som ett tidsspörjsmål jag stått i lifvet nu för alla, många Herrans år, och man allmänt synes ta ' för gilvet, att jag hörer till den värld, som går.
Ja, uråldrig är jag, oomtvistadt, lyder som allt timligt tidens lag: se hvad runor tidens hand har ristat i mitt anlete med skarpa drag!
Knagglig visdom tidens skola gifvit — ofta blef den präntad in med slag.
Jag vid dess tentamen kuggad blifvit, men blef visare ju dag för dag.
Stundom utaf tiden förbigången, stundom före — kvarterslånga steg — t.rger jag mekaniskt blott ut sprången på min knaggliga och nötta väg.
— Jag i själfva verket gått tillväga uppåt väggarna, det märkas tör: pä minuten du mitt namn kan säga, sekunderad af hvem helst det hör.
En, hvars hela uppgift här i lifvet tvifvelsutan är att göra rätt.
Hvad han kan helt utmärkt — det är gifvet (eller blott en smaksak rätt och slätt).
Hvad för honom, som för mången annan, ofta nog kan göra lifvet hett.
189S Då reste hon sig sakta för att gå.
Men plötsligt vände han sig emot henne, grep hennes händer och betäckte dem med brännande kyssar, medan hans tårar runno ned öfver hennes fingrar.
Därpå släppte han dem och kastade sig tillbaka på soffan med händerna för ögonen.
Kunde hon lämna h o n o m så?
Hon visste icke, hur hon kom ut ur rummet.
Hon fann sig själf ligga gråtande på sin säng liksom den dagen, då hon väntade onkel Jonas som fästman.
Nästa dag kom det bref, att hennes föräldrar snart voro att vänta hem.
Friherrinnan Elisabehts syster, som länge sväfvat mellan lif och död, var ändtligen utom all fara, och föräldrarne längtade nu ifrigt att återvända till Arvidsnäs o c h barnen, som de så länge hade saknat.
Samma dag hade också läkaren gjort ett besök och förklarat, att grefven med det snaraste kunde föras till Stockholm, där hans släktingar väntade att mottaga honom, och det blef nu en stor oro på Arvidsnäs för att få allt i ordning till att mot- taga baronen och hans hustru, s o m hvilken dag som helst kunde köra fram på gården.
Ännu en gång innan föräldrarne kommo o c h grefve Magnus skulle bort, ville Tony sitta hos honom, spela för honom o c h säga h o n o m farväl.
Det var en dag i slutet af mars, en eftermiddag, då stormskyar ryckte upp på himlen o c h luften var blodröd emot solnedgången.
Då Tony kom in, blef hon stående innanför dörren.
Hennes hjärta sammansnördes, ty grefven såg ut liksom den julnatt hon första gången hade smugit sig upp för att se på honom.
Han låg med slutna ögon, blek som en död o c h med hän- derna styft utsträckta framför sig.
» Gud i himlen, han är d ö d!
» flög det genom hennes själ, men så såg hon, att han rörde ögon- brynen, och hon gick fram och satte sig sakta bredvid hans soffa.
Han öppnade ögonen.
» Jaså, det är ni, » sade han i förvånad ton.
» Får jag inte spela litet för er, » frågade hon, » det blir nog sista gången. » (Forts.) Hvad han stundom lägger öfver pannan under arbetets besvär och svett.
Medel att bli upphöjd här i världen (eljes till din undergång bestämdt).
En utaf de platser där visst flärden tycks med sjukdomen ha möte stämt.
Nämn ett smidigt djur, helt grymt och listigt, hvilket dväljas plär i nordisk skog!
Hvad det har, som vore riktigt kvistigt råka ut för — det är säkert nog!
Nämn ett annat djur — men tungt och fredligt, rakt en motsats till det förra just!
Stockholm, Iduns N:r 12 (431) Prenumerationspris pr Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Barngarderoben '.
Fredagen den 20 mars 1896.
— Klara södra k y r k o g.
6117.
» 5: — * 3: — Prenumeration sker ä alla post- » 3: — anstalter i riket.
Kedaktör och utglfvare: Trycken Aktiebolag.
Annonspris; 35 öre pr nonpareillerad.
Lösnummerpris 15 öre 25 öre för hvarje pabörjadt tiotal stafv.
Signe Utgifnlngstid: hvarje helgfri fredag.
Mittag-Leffler, född af Lindfors.
|) är vi beundra trädets lummiga krona, tänka vi nog sällan på att dess fägring delvis har sitt ursprung i den jord, ur hvilken rötterna suga sin näring, men se vi mannen, som genom sin personlighet eller sitt arbete gjort en insats i den mänskliga utvecklingen, och äro vi en liten smula psykologer, då skulle vi bra gärna vilja kasta en blick på hans hemlif och om möjligt lära känna den kvinna, som står honom närmast.
En af desse män, som göra sin insats i den mänskliga ut- vecklingen, är professor Mit- tag-Leffler, och då han i dessa dagar fyllt 50 år och med an- ledning däraf hans namn fram- trädt så att säga mot hem- mets bakgrund, tro vi oss icke träda grannlagenheten för nä- ra, om vi i hemmet uppsöka — icke honom — men hans fru.
Vi begifva oss alltså i den elektriska spårvagnen rit till Djursholm, där vi ej hunnit långt, förrän vi stanna vid en liten station nedanför den lefflerska villan.
Det är en ljum, fuktig augustidag och vägen går ganska brant upp genom parken.
Vi äro dock snart framme och införas i salongen, där vi mottagas af värdinnan.
Vid första ljudet af hennes röst höra vi, att hennes vagga ej stått på denna sidan Öster- sjön.
Så är också förhål- landet.
Signe Julia Emilia af Lind- fors föddes i Helsingfors den 11 oktober 1861.
Föräldrarne voro generalmajoren Julius af Lindfors och hans maka Emi- lia Borgström.
Sin barndom tillbragte Signe omväxlande i Eyssland och Finland.
" Generalen hade nämligen under tio år sin tjänstgöring i någon af småstä- derna utmed Volgafloden.
Där vistades då också familjen, men somrarna njöto de af naturens fägring i det gamla kära Finland.
Signes undervisning sköttes af enskilda lärarinnor, finska och schweiziska.
Lyckligare än de flesta, slapp hon dock att inhämta kunskaper i språk, geografi m. fl.
ämnen endast i skol- rummet.
Hon fick resa.
Knap- past 15 år gammal följde hon med sina föräldrar till Schweiz och två år senare 1878 till världsutställningen i Paris.
Omhuldad af den kärleks- fullaste modersvård, tillbragte hon dessemellan sin tid med fortsatta studier och med att utbilda sina talanger i mål- ning och musik, tills hon 1881 förlofvades med d. v. profes- sorn vid universitetet i Hel- singfors, Gösta Mittag-Leffler.
Samma år dog hennes mor.
Den 14 maj 1882 firades Signes bröllop, och från Hel- singfors begåfvo sig de ny- gifta till Berlin, Paris och Jersey, en ö i Kanalen, där de tillbragte några veckor.
Under denna hennes första resa med sin man grundlade han den europeiskt ryktbara vetenskapliga tidskriften Acta Matemathica.
Hemfärden ställdes till Stock- holm, där Gösta Mittag-Leffler blifvit utnämnd till professor vid högskolan.
Hängifven sitt hem och in- tresserad af bestyren där, af handarbeten, musik, läsning och målning, hade den unga frun kanske icke alltid så lätt
Kanhända det efterträdda Är det aldrig än förstådda Och livad ingen skall förstå.
^ ^ ^ ^ ^ Men vi måste längta och ana, Vi måste vandra och spana Och söka det ändå.
V. Rydberg.
^ att helt hastigt lämna hemmet och befinna sig i en kupé, färdig att företaga en euro- peisk resa på veckor för att ej säga måna- der; men hon var ju redan från ungdomen resvan, och hon har under årens lopp hun- nit blifva det ännu mer, då hon med få undantag följt sin man på alla hans längre färder. "
Den intressantaste af dessa resor torde måhända varit den, då hon 1888 följde med sin man och sin svägerska, författarinnan Anne Charlotte Leffler, till en vetenskaplig kongress i Oran, norra Afrika, tillbragte en månad i Alger och sedan öfvervar univer- sitetets i Bologna 500 årsfest, vid hvilken professor Mittag-Leffler var den svenska ve- tenskapsakademiens representant och erhöll hedersdoktorsgrad.
Under dessa färder ha naturligtvis en hel mängd intressanta be- kantskaper blifvit gjorda, och fru Mittag- Leffler är därför i tillfälle att taga emot och vara en intresserad och behaglig värdinna för vetenskapsmän, tillhörande snart sagdt alla nationer.
Och hon kan vara det, ty hon talar deras språk, hon är förtrogen med deras sysselsättningar, och hon har varit i tillfälle att på nära håll se mycket af deras hemlif.
Men icke endast vetenskapsmän, utan också andra gäster äro välkomna i det charmanta Lefflerska hemmet.
Hennes tid är dock begränsad, ty på samma gång hemmets ekonomi hvilar i hen- nes hand, är hon sin mans sekreterare, sköter en stor del af hans in- och utländska bref- växling och renskrifver hans vetenskapliga uppsatser.
I det förtroliga hemlifvet är det dock först som Signe Mittag-Leffler kommer till sin fulla rätt.
Där har hon utvecklats till en lugn, säker och bestämd kvinna, där har hon blifvit ett stöd, en hjälp åt honom, som står midt i sitt lifs arbete.
Men äfven utom hemmet till hans vän- ner och fränder når hennes intresse, kanske starkast i de stunder, då vännen pröfvas bäst.
Hon är också i det soliga Napoli en lika efterlängtad gäst som i de » tusen sjöars land », och finge man i augustikvällen träda innanför husets tröskel, så skulle man mellan verandans bladväxter i belysningen af det elektriska ljuset hellre vilja måla än beskrifva henne.
Hon, främlingen från andra sidan Öster- sjön, är därinne i den gamla familjekretsen som låset i kedjan, och af den lugna vän- sälla kvinnan får man en känsla af trygg- het.
Man känner, att här är något att lita på, och tonfallet i hennes röst minner o m hvad hon i alla skiften vill vara — en tro- fast finska.
A R Skidfärd.
j^tod, jag i skogen på backens lerön, Du stod invid min sida.
Bakom oss gingo skidspår i snön, Framför oss ängder vida.
Solstrålar lekte i håret ditt, Glindrade mellan stammar, Lyste skinande, blänkande Kvitt Borta på, bergens kammar.
Solstrålar lekte på friska hyn, Kysste två läppar röda, Smögo sig in under ögonbryn, Där dina blickar glöda.
Vindarne sjöngo en sällsam sång Uppe i skogens tallar, Sjöngo om kärlekens soluppgång, Under det blodet svallar.
Tankarne trådde en yster dans, Svåi^t är att tankar styra — Blodet kan leka med vett och sans, • Känslor och sinnen yra.
Ville jag lägga min arm omkring Midjan den fina, smärta, Drömma om allt och om ingenting Invid ditt unga hjärta.
Ville jag tolka, hvad vinden nyss Kunde i furorna hviska; Ville jag drömma om solens kyss På dina läppar friska.
Rände du drömmarnas vingslag som Tumlande svalors lättat- Hörde du tystnadens röster om Aningars fröjd berätta?
Gif då till minne för sena ddr Hvad jag den stunden drömde; Säg mig, ack säg, att det verkligt var Hvad våra hjärtan gömde.
Stod jag i skogen på backens krön, Du stod invid min sida.
Stod jag en hastigt svunnen minut, Mäktigt af drömmen fången; Fort, alltför fort, löpte tiden ut, Stunden var snabbt förgången.
Så utför backen med vindtätt fart Skidorna lustigt glida, Föra oss bort ifrån drömmar snart Långt ut i världen vida.
Om en kvinna efter sitt äktenskap upp- täckte, att detta äktenskap icke var det fullkomliga realiserandet af kärlekens idé och icke gaf hennes personlighet tillräckligt utrymme, ja, då var det icke endast bäst, utan sannast och rättast att, som Nora, gå sin väg, slå igen porten med en smäll och ge sig åstad för att » utveckla sin per- son » på egen hand.
Huru denna utveckling skulle ske, har dock varit för inveckladt att svara på, ty både Ibsen och alla hans efterapare bland damerna ha blifvit oss svaret skyldiga.
Ropet på » kvinnans frigörelse » yttrade sig snart genomgående i ett starkt uttaladt förakt för männen, hvilkas orättvisor, sim- pelhet och alla andra fel blefvo det stående ämnet i damernas skådespel och noveller, och de litterära damerna sågo med hånfull medlidsamhet på de kvinnor, som funno sig tillfredsställda af uppgiften att vara ma- ka, moder och husmoder.
På alla sidor omgifven af dessa kvinnliga krigsrop i kampen mot männen, skref jag på den tiden en artikel: » Ämbetet att vara husmoder ».
Den infördes i en liten tid- skrift, som kallades » Framåt », och som mycket snart gick bakåt.
Det har aldrig blifvit klart för mig, att » färgen » på den tidning eller tidskrift, hvari ett uttalande blir offentliggjordt, kan sätta sin prägel på det skrifna, då ju innehållet i en uppsats talar för sig själft.
Ett par år senare visade emellertid Iduns redaktion tillmötesgåendet att intaga nämn- da artikel om det husmoderliga ämbetet i Idun.
Den återfinnes där i 1890 års år- gång n:r 4 7 — 4 9.
I denna lilla uppsats utvecklade jag min åsikt, att det husmoderliga kallet är ett af de mest välsignelsebringande och lycklig- görande, som en kvinna kan bekläda.
JVemo.
et är knappt ett hälft tjog år sedan den bildade kvinnovärlden i Sverige, representerad af de litterära damerna i Stockholm, var upptänd af den revolution i åsikterna om kvinnans rättigheter och be- stämmelse, som Ibsens » Nora » hade upp- väckt.
» En frigjord kvinna » var då för tiden deras slagord,.
— och därmed förstodo de en kvinna, hvars hufvuduppgift var att, kosta hvad det ville, andligt och världsligt skaffa sig all den rätt, som hon ansåg nöd- vändig för sin personlighets utveckling.
Under den period, då de skandinaviska litterära kvinnorna så starkt opponerade sig mot kvinnans underordnade ställning i äkten- skapet och med större eller mindre ring- aktning sågo ned på äktenskapet såsom knappt värdigt den rfrigjorda kvinnan », ut- gjorde dock dessa damer blott en högst obetydlig del af de då lefvande kvinnorna.
Liksom alla abnorma fenomen var detta fiendtliga sinnelag mot männen en speciali- tet för de bildade kvinnorna, och bland des- sa hufvudsakligen representeradt af en skrif- vande och kritiserande elitkår.
Hos de flesta kvinnor äro längtan efter och behofvet af kärlek en så djupt rotad känsla, att icke något slags reformation eller oppositionel kvinnorörelse hos ett fåtal skall kunna än- dra det minsta däri.
Denna längtan, att se kärleken realiserad, är så genomgående, att den är, och nog alltid kommer att förbli, den hufvudsakliga orsaken till, att kvinnor ofta gifta sig myc-
ket unga och lätt taga miste i valet af äkta makar.
En mycket ung flicka svarade en dag sin bror, som frågade henne, om hon var kär: » Nej, jag är inte kär, men jag älskar kärleken. » Just detta, » att älska kärleken », är kvinnans allra starkaste och allra van- ligaste egenskap.
En annan sak, och en mycket allvarligare, är den att förbli goda hustrur och upp- offrande mödrar, till och med om de stolle upptäcka — hvilket säkert de flesta göra — att äktenskapet icke realiserar kärle- kens idé.
Det är oberäkneligt, hvilken förfärlig skada den litteratur har gjort, som predikade » kvinnans frigörelse ».
Så snart känslan icke längre fanns där i hela dess kraft, var förhållandet » osant », och som de flesta människor äro mycket underkastade sina känslors växlingar, skulle resultatet bli, att för hvar gång en känsla var utsliten, hade en annan och friskare rätt, och då behöfde inga band eller för- pliktelser respekteras.
En människa är knappast den samma vid tjugu, trettio och fyrtio år, och skulle bufvudsaken vara att alltid tillfredsställa sina andliga fordringar, skulle konsekven- sen bli, att man vid olika tider af lifvet måste välja en ny man.
De moderna författarne ha länge predi- kat denna lära: » När du icke längre älskar din man, så fordrar sanningen, att du går din väg, en- sam eller med en annan, som dum * älskar. » Kristus har sagt: » Den, som tager en frånskild till äkta, bedrifver hor. » Kärleken som idé är för de flesta kvin- nor höjden af detta lifs lycksalighet.
Få kvinnor, som inträda i äktenskapet, ana, hvilket svårt och inveckladt kall de åta- ga sig.
Det är icke blott de lekamliga och eko- nomiska bekymren, som de moderliga plik- terna medföra; det är hufvudsakligen den svåra uppgiften att få två olika personlig- heter att sammansmälta till ett — * • eller att dock samljuda bra.
Kristendomen bjuder kvinnan att vara sin man » underdånig », men detta är något helt annat än att uppge sin person för att upplösa sig i en annan.
En allt för stor brist på själfstän- dighet irriterar.
Till och med barn älska icke de kamrater, som alltid prata dem efter munnen, utan säga som en liten norsk poj- ke sade till en skånsk fiskarpojke, hvilken var hans lekkamrat ja till allting: och beständigt sade » Hvarför säger du alltid ja, j a?
Kan du inte säga nej, din torsk! » Ingen kvinna, ingen människa skall upp- ge sin person, men visserligen fordras af en hustru och en mor, att hon skall kunna uppoffra sig i stort och smått, och det bästa sättet att uppoffra sig är kanske just det att alltid ge något af sin person i hvar enda liten handling.
Ja, äktenskapet är en svår sak, och en hustrus och moders kallelse en af de svå- raste.
Men det finns något, som heter » det svåras tjusning », och hvad som är svårt, är också nästan alltid det mest inne- hållsrika.