Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just då gäller det att kämpa tapprast o c h ihärdigast mot den fiende till edra barns helsa och lycka, som den moderna kvinno- bildningen kan, men visst ej behöfver, blifva, och som den ej heller skall blifva, om I viljen med klokhet och kraft arbeta däremot i den riktning jag här an tyd t.
" Iduns skollofskoloni " S o m våra ärade läsarinnor möjligen g e n o m de d a g l i g a h u f v u d s t a d s t i d n i n g a r n e redan kän- na, utflyttade I d u n s s k o l o f s k o l o u i redan för- tiden t o r s d a g, den 11 dennes, till sitt s o m - marhem vid Boda.
F ä r d e n anträddes k l.
6 p å m o r g o n e n m e d ångfartyget Ö s t h a m m a r.
D e n första despeschen har redan o c h förtäljer i korthet o m u t f ä r d e n: anländt » V i h a d e blåst e m o t o s s, men soligt, v a c - kert väder.
E m e d a n vattenståndit i V ä d d ö k a n a l v a r g a n s k a lågt, g i n g o d e flesta a f passagerarne till fots på k a n a l b a n k e n för att u n d v i k a o b e h a g e t a f att g å u t o m skärs.
D e t t a v a r för kolonisterna en g o d förströelse o c h d ä r m e d följde äfven en annan f ö r d e l: de b l e f v o u p p v ä r m d a.
M a t s ä c k a r n e anlita- des flitigt p å vägen, o c h kaffe m e d s m ö r b r ö d bjöds, h v i l k e t s m a k a d e synnerligen g o d t.
A l l a m a t v a r o r blefvo i år utsända mån- d a g e n den 8, o c h s o m d e s m å kolonisterna i år v o r o i g o d tid väntade, h a d e vi v i d framkomsten till B o d a allting i o r d n i n g åt o s s: v a r m g o d risgrynsvälling o c h a l l a sän- gar bäddade.
D e t såg m y c k e t trefligt o c h i n b j u d a n d e ut.
A l l a m å v ä l o c h äro g l a d a; i d a g (den 1 3) är det n å g o t v a r m a r e i luften.
Ännu v å g a v i naturligtvis ej b a d a, ehuru barnen ofta fråga, när detta nöje får taga sin början. » * V i fortsätta här influtna m e d e l: nedan r e d o v i s n i n g e n för Transport från förgående redovisning: 930: 96.
Nyinflutna medel: Namnsdagsblomma 5: —; A.
E., Stockholm 6: —; Lilla Margit, Upsala 1: —; Ebba G — 5: —; O. D.
5: —; 4 lyckliga sys- kon 2: —; Barnen på Hammar 5: —; Småttingar, Upsala 0: 50; Ingi och Disa 2: —; I.
3: —; Lulla 0: 90; A. B — t 5: —; A.
5: —; F. 0: 50; A.
1: 50; I. och K.
2: —; E — n 1: —; J.
5: —; Onämnd, Hernösand 1: —; Syskonen I.
2: —; Säf- sjö klubb 5: —; Tynderö folkskola 10: 67; C.
L., Nyköping 1: —; Nickan, Kärrgrufvan 1: —; Skol- barn i S — o 2: 50; Från en liten skola i Helsing- borg 5: —; Anna, Upsala 1: —; Sommargäster på B — g 6: —; A.
B., Sundsvall 10: —; » Fyrväpplin- gen i Halland » 2: —; Lilla Ingeborg, Helsingborg3:11; H — N — 20: —; Mary och Dick 1: 50; C. F. 1: 50; » En fattiglapp » 0: 50; Från barnen vid Hargs bruks småskola 1: 30; Från barn i flickskolan vid Karmansbo 3: —; Lisa 1: —; Ida, Selma, Greta, Jenny, Alde, Meta, Hanna, Magnus, Janne och B., Anundgård 50; A.
O. 2: —; Ferdinand, Augusta, Hildur, Hedvig, Ester och Kuth, Sollefteå 3: —; L.
0: 50; » Trion », Umeå 3: —; Märta och Kjer- stin, Göteborg 2: —.
Summan 1123: 44.
Canitueeict.
Novell Serao.
Från italienskan för Idun af E, N. fjjr^asqualina U n d e r tiden h a d e P a s q u a l i n a tändt en lampa.
D e t v a r en a f dessa s m å k o p p a r - l a m p o r, försedda m e d tre vekar, d r ä n k t a i olja, o c h s o m bära ljussaxen till s n o p p n i n g, släckaren o c h vekputsaren h ä n g a n d e i tre kopparkedjor.
Därpå öppnade hon skåpet o c h s k a r en tjock skifva brunt b r ö d, l a d e en bit stark-ost p å den o c h räckte T e r e s a hen- nes k v ä l l s v a r d.
» O c h C a n i t u c c i a?
» J a g har inte sett h e n n e.
» » D e t är redan sent, o c h den inte h e m m a ä n.
» satt ensam i halfmörkret p å en träbänk framför d e n ö p p n a, r ö k i g a eld- staden m e d händerna i knäet o c h fingrade p å sitt r a d b a n d.
M a n hörde endast det s a k t a m u m l a n d e t a f hennes läppar, d å de rörde sig till b ö n.
D e t stora n e d r ö k t a k ö k e t m e d det g r ö n b r u n a träbordet, det m ö r k a skåpet o c h de m ö r k m å l a d e stolarne, utan en enda ljus slynan är » H o n kommer väl! » » T e r e s a, k o m ihåg, att d u i m o r g o n bitti ' k l o c k a n nio s k a l l g å till C a r i n o l a m e d den der m j ö l s ä c k e n.
» » Ja, mor lilla. » U t a n att äta, t o g T e r e s a b r ö d e t o c h osten o c h s t o p p a d e det i d e n djupa klädningsfickan M e n hon stod ä n n u k v a r ett ö g o n b l i c k m e d h a l f ö p p e n m u n o c h stirrande b l i c k, utan an- nat uttryck än d ö d l i g trötthet.
» N u går j a g!
G o d natt! » » G o d natt i g e n!
» Teresa aflägsnade sig o c h tog l å n g s a m t v ä g e n m o t C r o c e, där fyra s m å stackare v ä n - t a d e henne i ett litet kyffe f ö r att få äta kväll med henne.
Pasqualina stannade ropade: » Canituccia! » på tröskeln och I n g e n svarade.
D e n k y l i g a februarikväl- len h a d e sänkt sitt m ö r k e r öfver l a n d s k a p e t.
P a s q u a l i n a skärpte b l i c k e n f ö r att k u n n a se genom dunklet.
D ä r p å r o p a d e h o n ännu en g å n g med ett litet u p p e h å l l: » C a n i t u c - cia!
Canituccia! » I n g e n svarade, o c h m e d en s v o r d o m g i c k P a s q u a l i n a ned p å gången, som l e d d e g e n o m trädgården från förstudörren till trädgårds- porten.
D ä r stannade h o n o c h tittade b o r t e m o t v ä g e n till Carinola, m o t g e n v ä g e n till M a d o n n a della L i b e r a — den e n d a v ä g, s o m delar den lilla b y n V e n t a r o l i i t v å delar.
M e n ingen C a n i t u c c i a syntes till.
» Måtte l a d e hon.
af Matilde p u n k t, f ö r t o n a d e sig i den v ä x a n d e s k y m n i n - gen.
D e n h a l f s l o c k n a d e elden g l i m m a d e un- der askan.
P l ö t s l i g t stötte en trätoffel m o t d e n stängda dörren.
P a s q u a l i n a reste sig o c h ö p p n a d e.
T e r e s a visade sig p å tröskeln m e d ett vat- t e n ä m b a r p å hufvudet, h o n måste böja sig litet i dörren, t y hon v a r för l å n g att g å rak g e n o m den, o c h hennes gestalt v a r m a - ger o c h knotig.
P a s q u a l i n a hjälpte henne att sätta ned ämbaret p å golfvet, o c h Teresa stod ett ö g o n b l i c k orörlig, men utan att andas häftigare, trots den tunga börda hon nyss burit på h u f v u d e t.
D ä r p å lös- gjorde h o n den trasa, s o m tjänat henne som k u d d e under ämbaret, o e h b r e d d e ut den p å en stol, ty den v a r g e n o m d r ä n k t.
O c h både b o m u l l s h a l s d u k e n, s o m h o n bar k r i n g huf- vudet, o c h d e rufsiga, g r å s p r ä n g d a l o c k a r n e i pannan v o r o alldeles g e n o m v å t a.
hon d ö, det afskummet », mum- E t t k v ä f d t j ä m r a n d e svarade henne.
Ca- nituccia satt h o p k r u p e n p å trappstegen till trädgårdsmuren, m e d hufvudet nedlutadt mel- l a n knäna, händerna instuckna i håret, o c h j ä m r a d e sig sakta.
» J a s å, d u sitter d ä r?
O c h d u svarar inte — d u b o r d e b l i h ä n g d!
H ö r du, hvarför gråter d u?
H a r d u fått s t r y k?
O c h h v a r har du Ciccotto? » Canituccia, en flicka på sju år, svarade icke, utan fortfor att j ä m r a sig ä n n u h ö g r e.
» H v a r f ö r k o m m e r d u så s e n t?
O c h C i c - c o t t o?
S ä g sanningen, — har d u förlorat Ciccotto? » D e n g a m l a g u m m a n s i l s k n a röst b l e f riktigt h e m s k.
C a n i t u c c i a svarade i c k e, utan kastade sig plötsligt framstupa p å m a r k e n m e d u t b r e d d a armar o c h b a r a snyftade.
H o n h a d e förlo- rat C i c c o t t o.
» A h, d u eländiga, s o m förderfvar mitt h u s; — en slyna, det är h v a d d u är.
J a s å d u har f ö r l o r a t C i c c o t t o!
H å l l t i l l g o d o!
D u har förlorat C i c c o t t o, d u?
H ä r har d u för d e t!
J a s å, d u har förlorat Ciccotto, där har d u!
» H o n mattade slag o c h s p a r k a r o c h örfilar åt henne; o c h C a n i t u c c i a stretade emot, s l o g ifrån sig o c h s k r e k, m e n utan att gråta.
N ä r P a s q u a l i n a h a d e tröttnat, g a f hon henne en sista knufF o c h sade m e d hes r ö s t: » H ö r d u, din usling, j a g låter dig b o i mitt hus a f p u r barmhertighet, — o m d u inte genast g å r u t o c h söker reda p å Ciccotto ute p å fälten o c h för h o n o m t i l l b a k a hit, så kom ihåg, att j a g låter d i g d ö a f svält p å landsvägen, s o m en tiggarunge, s o m d u o c k s å är. » Canituccia, s o m ä n n u skrek efter a l l a slag och knuffar h o n fått, reste sig u p p, o c h se- d a n h o n dragit u p p den r ö d a kjolen k r i n g lifvet, b e g a f h o n sig barfota bort p å den v ä g, som f ö r d e till l a L i b e r a.
H o n g i c k framåt o c h tittade till h ö g e r o c h venster, i a l l a snår o c h b u s k a r, i åkrar o c h ängar, o c h r o p a d e m e d l å g röst p å C i c c o t t o.
H o n h a d e förlorat h o n o m, d å h o n g i c k h e m, hon h a d e i c k e märkt, att han i c k e följde m e d längre.
M e n i den m ö r k a natten k u n d e h o n i n g e n t i n g urskilja.
H o n g i c k framåt, allde- les maskinmessigt, stannade o u p p h ö r l i g t o c h såg sig o m k r i n g, m e n k u n d e ingenting se.
H e n n e s n a k n a fötter, s o m blifvit alldeles blå- frusna i den k y l i g a vinternatten, kände i c k e längre den frusna m a r k e n eller ste- narne, s o m h o n snafvade öfver.
H o n var icke rädd för natten eller ensligheten rundt o m k r i n g, h o n v i l l e b a r a finna C i c - cotto.
H o n h ö r d e endast P a s q u a l i n a s o r d, som sagt, att h o n i c k e s k u l l e få n å g o n mat, om hon icke k o m tillbaka med Ciccotto.
Hon l e d a f en vild, g n a g a n d e h u n g e r.
Men o m h o n f ö r d e C i c c o t t o m e d sig h e m, s k u l l e h o n få äta.
D e t v a r det e n d a hon tänkte p å.
O c h hon ropade och ropade och sprang fram mellan de h ö g a h ä c k a r n e, s o m en liten svart p r i c k, s o m r ö r d e sig i den l u g n a natten.
» — L i l l a C i c c o t t o, min C i c c o t t o, h v a r är d u?
C i c c o t t o, Ciccotto, C i c c o t t o, k o m till Ca- n i t u c c i a!
O m j a g inte har d i g m e d m i g hem, s å får j a g ingen m a t a f m o r P a s q u a l i n a!
O Ciccotto, o Cicotto! » Hon h a d e k o m m i t ut p å l a n d s v ä g e n, s o m l e d e r till C a s c a n o, Sessa o c h Sparanisi.
D e n hvita v ä g e n slingrade s o m ett ljust b a n d g e - nom m ö r k r e t, o c h den lilla s k u g g a n a f det förtvinade barnet antog u n d e r l i g a former p å marken.
H e n n e s stämma började bli trött.
Nu s p r a n g h o n s o m en g a l n i n g o c h r o p a d e på C i c c o t t o a f alla krafter.
T v å g å n g e r satte hon sig f ö r t v i n a d, tillintetgjord p å m a r k e n, t v å.
g å n g e r b ö r j a d e h o n åter springa.
Ändt- ligen h ö r d e h o n en s v a g g r y m t n i n g, därpå en liten g a l o p p, o c h där k o m Ciccotto ru- sande o c h började n o s a m e d trynet på hennes fötter.
C i c c o t t o v a r en liten hvit gris, m e d en grå fläck p å r y g g e n, tjock o c h trind.
Canituc- cia skrek h ö g t a f glädje, tog C i c c o t t o i fam- nen o c h v ä n d e o m h e m, m e d en sista an- strängning a f sina uttröttade ben.
Hon skrattade o c h pratade, tryckte C i c c o t t o till sitt b r ö s t för att i c k e f ö r l o r a h o n o m, o c h C i c c o t t o l å g i hennes armar, d i n g l a n d e m e d de korta benen o c h g r y m t a n d e helt förnöjd.
C a n i t u c c i a började åter springa i tanken på, att h o n s k u l l e få mat.
R e d a n p å af- stånd såg h o n P a s q u a l i n a i trädgårdsporten, och så snart h o n v a r inom h ö r h å l l, började hon r o p a: » J a g har funnit C i c c o t t o, j a g har funnit v a c k r a lilla C i c c o t t o!
» Hon h a d e snart hunnit u p p P a s q u a l i n a och ö f v e r l e m n a d e henne stolt den lilla grisen.
Pasqualina l o g a f belåtenhet i mörkret.
D ä r p å g i n g o d e in i huset, oeh Ciccotto för- des till sin lilla stia, där han åt o c h genast somnade.
C a n i t u c c i a hade, utan att andas, följt alla den g a m l a s rörelser m e d ö g o n e n.
Hon var o c k s å hungrig l i k s o m Ciccotto.
Hon följde P a s q u a l i n a i k ö k e t o c h stirrade p å henne m e d sina stora, v i l d a ö g o n, s o m icke k u n d e b e.
D ä r p å satte h o n sig i ett hörn framför elden, utan att säga ett o r d.
G u m m a n h a d e satt sig p å b ä n k e n o c h åter börjat t u m m a sitt r a d b a n d.
den Hon b a d entonigt o c h utan ifver.
Cani- t u c c i a k r ö p i h o p för att i c k e k ä n n a sin h u n - ger o c h följde m e d ö g o n e n den g a m l a s b ö n.
Hon tänkte ingenting m e r; hon v a r endast och uteslutande hungrig.
I c k e förr än efter en h a l f timme, d å P a s q u a l i n a bedt sitt Solve Regina, reste h o n sig, ö p p n a d e skåpet, skar en bit b r ö d, h ä l l d e n å g r a k a l l a b ö n o r på en tallrik och gaf C a n i t u c c i a det att äta.
D e n n a, s o m fortfarande satt k v a r framför spi- seln, t o g emot maten o c h s l u k a d e den g l u p s k t.
H o n hade ett litet h u f v u d, m e d ett smalt, b l e k t ansikte o c h ett groft hår, som föll dels i g u l r ö d t dels i kastanje.
— ett allt för litet hufvud p å en m y c k e t mager k r o p p.
H o n var k l ä d d i en hvit b o m u l l s s k j o r t a, s o m v a r en e n d a s t o p p, ett litet l i f s t y c k e a f brunt t y g och till k j o l en r ö d tygbit, fasthållen v i d lifvet a f ett snöre.
Man såg hennes m a g r a b e n, där senorna sågo ut som s p ä n d a strängar.
H o n åt m e d en s k e d a f svart trä.
D ä r p å g i c k hon bort och d r a c k i ämbaret.
» Gå o c h l ä g g dig », sade Pasqualina, s o m tagit fram en d ä n d a o c h började spinna.
Canituccia ö p p n a d e dörren till en s k r u b b, där äpplena b r u k a d e förvaras, kastade a f sig sin r ö d a kjol, sträckte u t sig p å en h a l m - säck, d r o g en trasa öfver fötterna o c h s o m - n a d e.
P a s q u a l i n a fortfor att spinna o c h tänkte med en viss misstanke p å Canituccia.
F l i c k a n v a r dotter till en u n g b o n d k v i n n a, M a r i a, k a l l a d la rossa, en v a c k e r flicka m e d ljust hår o c h r ö d a läppar, som först varit förälskad i Giambuttista, s k o m a k a r e n, o e h som sedan, när han rest sin v ä g för att g ö r a krigstjänst, blifvit älskarinna till Gasparre R o s s i, en fin herre.
M e n så h a d e o c k s å G a s p a r r e öfvergifvit M a r i a, o c h det fastän det påstods, att Canituccia v a r hans dotter.
Säkert är att d e n n a M a r i a efter en m å n a d s tid h a d e lemnat C a n i t u c c i a åt sitt ö d e o e h rest sin v ä g f ö r alltid, några p å s t o d o till C a p u a, andra till N e a p e l.
Modetidning Smånotiser från kvinnovärlden.
LäJearne om kvinnans älctenslcapsålder.
I anledning af riksdagens framställning rörande framflyttning af den ålder, vid hvilken svensk kvinna må tillåtas ingå äktenskap, har medicinal- styrelsen i nyligen utgifvet utlåtande funnit en framflyttning af den lagstadgade äktenskapsåldern för kvinna synnerligen nyttig och nödig och an- ser sig, om man ser saken endast från helso-syn- punkt, böra förorda den föreslagna gränsen af 78 år, men att en åldersgräns af 77 år tillsvidare torde kunna anses såväl i någon mån betryggande mot faran af äktenskap för allt för litet utvecklade kvinnor som ock egnad att i betydlig mån min- ska antalet af dem, som antagligen komme att besvära k m:t med dispensansökningar, ifall grän- sen på en gång framflyttades till fyllda 18 år.
För lappkvinna anser medicinalstyrelsen åler dsn nuvarande äktenskapsåldern (15 år) böra bi- behållas, med hänsyn till detta folks egendomliga förhållanden.
Småstadslif En verklighetsskildring för Idun af C.
0 - Gumajlius.
l o c k a n s I o t o l Jfflf S f i den gamla kyrkans lustiga, (Aj-V päronformiga torn.
Det var klockan tolf middag, men kunde lika väl varit midnatt, så tyst och ödslig låg den lilla staden utsträckt på sjöstranden.
De enda människor, som syntes, voro några pigor, hvilka stodo vid brunnen på torget i trädens skugga o c h med största ifver för- täljde sina sorger med elaka husmödrar och sin glädje öfver de stiliga ungersvenner, som bringade dem hyllning.
För öfrigt syntes blott en hund, som sof på en bodtrappa, och en katt, inkrupen i hörnet af en tillstängd dörr och blinkande mot solen med ögon, i hvilken knappast syntes spår till pupill.
Ty sol fanns det, sol i öfverflöd.
Den långa hufvudgatan, som sträckte sig rakt i norr och söder, låg hjälplöst hemfallen åt de brännande strålarne, mot hvilka man inomhus sökte skydda sig efter bästa förmåga, medels markiser, persien- ner och gardiner af olika slag, från de där konst- styckena med granna färger, underbara slott och omöjliga jägare o c h herdinnor till de eleganta hvita, med broderier och fransar.
Husen voro till större delen stora och välbygda, tydande på rym- liga o c h bekväma våningar.
Mellan och bakom dem syntes trädgårdar, där de i full blomning stående fruktträden tycktes liksom höljda af snö i den af hetta dallrande luften.
Plötsligt, hördes ett buller afbryta den dofva tystnaden.
En skramlande kärra rullade med fart öfver den ojämna stenläggningen från södertull och Storgatan framåt.
Liksom hade detta varit en signal att vakna upp, började helt hastigt tecken till lif att visa sig.
Hunden störtade ned på ga- tan med vidt utspärrade ben och ursinnigt viftande svans, skällande af alla krafter och sekunderad af en hel kör af hans gelikar.
Katten reste sig, sköt ryggen i båge och svansen rätt upp i vädret o c h strök sig mot den heta dörren.
På torget flögo pigorna från hvarandra med utropet: » Jöss, ä klocka ' redan så möcke! » o c h skyndade till sina respektive kök med en fart, som kom vattnet i de fulla ämbaren att skvalpa ut på de brännande gatstenarne, där det om några ögonblick förflyg- tigades.
På en butiktrappa utkom bodbetjänten, sträckte sig, gäspade och gick in igen.
Rullgardi- ner vekos åt sidan eller lyftes en smula i höjden för att lemna rum åt ett par ögon, hvilka med intresse blickade efter den förbifarande, och alla tänkte eller sade ett o r d: posten.
Kärran stannade slutligen utanför postkontoret, där den ögonblick- ligen omgafs af en barnskara, hvilken samlats så plötsligt, som om den vuxit upp ur gatan, o c h nu med nyfikenhet betraktade, huru stora och små väskor och påsar aflastades och inburos på kon- toret.
Slutligen kördes den tomma kärran lång- samt bort, hoppande på de knaggliga gatstenarne, barnen försvunno, gardinerna hängde åter stela och raka, och allt var ännu en gång stilla och tyst som nyss.
Efter en stund hördes dock ljudet af hastiga steg och upp- och igenslåendet af dörrar.
En uni- formsklädd man med en väska öfver axeln och en brefbundt i handen gick ur hus i hus, uppför och
nedför trappor och med hvarje besök blef hans börda lättare.
Det vär brefbäraren, och han tyck- tes i dag hafva ovanligt mycket att lemna, mest små oförseglade bref af den där kända sorten, vid hvars mottagande man ofrivilligt tänker: » Hvem har nu förlofvat sig igen? » Sedan ännu en stund förilutit, syntes en liten nätt husjungfru i ljus klädning och hvitt hufvudkläde komma ut ur en af de större bygnaderna vid Storgatan o c h äfven hon med brådskande steg skynda gatan fram, och upp i ' än det ena, än det andra huset, öfverallt framsägande samma formel: » Friherrinnanfrågar, om inte herrskapet ville vara goda dricka kaffe i trädgården i eftermiddag? » Och öfverallt svarades ettlifligt: » Tackar så mycket, vi skola visst kom- ma », och på de ställen där brefbäraren aflemnat ett af de där små brefven, kastades ögonen på det inneliggande kortet, och man mumlade med inner- lig tillfredsställelse ett: » Nå nu får man h ö r a.
» Vid strandvägen, den breda gata, hvilken sträckte sig utefter sjön, låg ett gammalt trähus, beskug- gadt af en rad ofantliga kastanjer.
En hög trappa ledde upp till en sorts veranda med en bänk pä hvar sida och öfverbygd med ett litet skärmtak.
Blanknötta ledstänger af järn med glänsande mäs- singskulor ofvanom stöttorna omgäfvo trappan, som annars nästan skulle synts farlig att våga sig uppför.
Förstugudörren var utsirad med gran- na träsniderier liksom äfven dörr- och fönsterfo- dringarne.
Huset hade endast en våning, men, att döma af fönsterna, var den ovanligt hög,och när där- till kom den höga stenfoten och det ofantliga, branta taket med sina vindskupor, var det ej underligt, att det höjde sig öfver dé bredvid liggande, mera an- språksfulla tvåvåningsbygnaderna.
Husets inre jäfvade ej det intryck af gammal- dags hemtrefnad och en viss elegans, som dess yttre utvisade.
Man inkom först i en rymlig för- stuga med boaserade väggar, prydda af en del gamla porträtter i något svartnade ramar samt troféer, dels sammansatta af olika vapen, dels jaktminnen, isynnerhet en mängd horn, hvaraf några sutto så lågt, att de kunde användas som klädhängare.
Ett par stora ekskåp och väggfasta bänkar fulländade utstyrseln, och midt för ingångs- porten ledde tvänne nu öppet stående dörrar till en större sal, på hvars motsatta vägg ett par li- kaledes öppna glasdörrar förde ut till trädgården.
På en dörr till venster i förstugan satt ett visit- kort med namnet » Grefve Sten Måneskiöld, vid Kongl.
Lifregementets Husarcorps ».
På dörren till höger fanns en visitkortslåda med inskrift: » Grefvinnan Måneskiöld ».
Då man inträdt genom sistnämnda dörr, befann man sig i ett medelstort rum med en egendomlig utstyrsel.
Knappt två möbler voro af samma slag.
Ett litet rundt sybord med messingssirater och uppstående hålig kant, ett rococcobord midt på golfvet, betäckt af böcker och album, ett gam- malt, hvitlackeradt klaver med förgyllningar och fina målningar, stolar af alla slag, högryggade, ta- buretter, puffar och så till sist vid ett fönster ett staffli.
Taflor, draperier, makartbuketter o c h dy- likt på väggarne.
Det hela skulle säkerligen gjort intryck af en antikvitetsbutik, o m ej de olika sa- kerna varit ordnade med den finaste smak, för- rådande både kvinnan och artisten.
Det var också cn artistiskt anlagd kvinnas arbetsrum.
Husets yngsta dotter, den tjuguåriga Elsa, hade redan som barn visat anlag för teckning, och då hon, efter att hafva genomgått en pension i den närliggande residensstaden, någon tid vistades på besök hos släktingar i Stockholm, hade hon utvecklat sin ta- lang därhän, att, o m hon än ej kunde kallas ar- tist, var hon likväl en mycket långt kommen di- lettant.
Då hon vid hemkomsten skulle hafva en » atelier », bad hon att få detta rum, möblerade det med gamla, kasserade möbler, som hon letat på i skrubbar och på vindar, samt åtog sig att, som ersättning för det egna rummet, fungera som » mam- mas portvakt », som hon uttryckte sig.
Innanför ateliern låg ett mindre kabinett och där innanför en mycket stor salong, sträckande sig öfver husets hela bredd.
Därpå kommo ett förmak och så mat- salen, hvarefter köksdepartementet vidtog.
Öfver det hela hvilade en förnäm, ehuru förbleknad ele- gans.
De hvita möblerna hade gulnat, förgyllnin- garne svartnat, de enkla randiga bomullsöfverdra- gen snarare skylde än skyddade det fordom dyr- bara, nu nötta o c h bleknade sidentyget, och likväl erfor ingen, som beträdde dessa rum, den känsla af obehag, som stundom fattar en, då man befin- ner sig i närvaro af en förgången storhet, som ännu försöker hålla skenet uppe.
Det var tvärt- om med en viss vördnad man rörde sig på de bonade golfven, belagda med bländhvila gångmattor, genom de höga, luftiga rummen, uppfyllda af dyr- bara minnen från fordom, o c h däri luften var mättad med en lin, svag parfym, som påminde om rosor, ehuru deras tid ännu ej var kommen.
Vid de båda salongsfönstren, s o m vätte utåt strandvägen, sutto två damer vid sina arbeten.
Det var grefvinnan själf och hennes äldsta dotter.
Den gamla damen var en liten fin gestalt, hvilken nästan försvann i den stora länstolen, hvari hon likväl ingalunda hvilade, utan satt rak som ett ljus.
Hennes magra, fårade ansikte omgafs af snöhvita lockar, så kallade korkskrufvar, och huf- vudet var betäckt af en hvit spetsmössa med grå band, knutna under hakan.
En hög panna med skarpt markerade svarta ögonbryn, den mycket böjda näsan och de merändels hårdt sammanpres- sade tunna läpparne, gjorde hennes utseende vid första anblicken strängt, nästan frånstötande.
Men då hon uppslog sina milda, grå ögon o c h smålog, hvilket oftast var händelsen då hon talade, intogs man ovilkorligt af den hjärtegodhet, som därvid framlyste ur hennes drag.