Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
mot dagspenning gå till och ifrån för att " CO hjälpa till i husen med sådana förefallande göromål, som åligga husmodren, är det min tro, att de — likaväl som de flickor, ca I Iduns roinanbiliotek erhålla dessutom hvilka gå i husen och sy och äro kända E alla prenumeranter för sista kvartalet en för godt arbete, vänligt väsen och allmän B fullständig svensk originalroman på omkr. hygglighet — snart skulle få en kund- cz OJ 200 sidor, för ldun nyskrifven af en de- krets och vara ständigt upptagna och upp- buterande författarinna, nämligen » Gu / I- tingade långt i förhand.
Maskiusömnad, lag vifva- » af C. von Hahn — synnerligen un- ning, finbakning, syltning, de med bär och erhåller hvar och en af våra läsarinnor, som derhållande och lättläst samt försedd med frukttiden sammanhörande göromålen, stryk- åtager sig den helt visst ganska ringa mödan - o a 12 vackra helsidesillustrationer af Jenny ning, gardinlagning och ordnandet till den att auskaffa en enda ny prenumerant för si- &gt; Nyström.
Denna intressanta roman be- stora ofreden, ett våuingsombyte, äro allt syss- sta kvartalet (oktober — december) af ldun gynner, som sagdt, med första oktober- lor, som kunde kräfva dylik extra hjälp.
I för i år.
Redaktionen har nämligen bealutit numret och blir komplett till årets slut månget hushåll, där hvarken råd, utrymme, att för detta kvartal under särdeles gynnsam- samt måste, äfven den, enligt gängse bok- vanor eller håg kunna veta af barn- eller ma villkor anordna en profprenumeration öf- lådspris anses ensam mer värd än hela husmamsell, skulle ni kunna göra eder nyttiga ver hela landet, på det att tidningen och dess prenumerationspriset.
och kunna påräkna husmodern såsom kund.
sträfvanden för de svenska kvinnorna och Under dennas sjukdom eller bortvaro skulle hemmen må bli kända i ännu vidare kret- hon kunna hafva en god och pålitlig hjälp i sar än hittills och vi åter må komma ännu eder, om hon haft tillgång och vant sig vid att ett stycke närmare vårt mål att göra ldun till Dessutom erhåller under december må- få tillfälligt bistånd af eder därförut vid förefal- ETT F Ö R E N I N G S B A N D M E L L A N nad hvarje prenumerant extra ett åtta- lande behof.
Hvad sägen I om mitt förslag sidigt, rikt illustreradt nummer, behand- och mina funderingar öfver syltkitteln?
I prak- ALLA S V E N S K A H E M.
lande allt som rör barngarderoben.
tiken och genom erfarenhet ordnade sig snart Våra läsarinnor tjäna därför först och främst nog förhållandena och lämpade sig efter för sina egna intressen genom att bistå redaktio- Ärade läsarinnor, då Ni framhålla det här nen i denna sak, ty vi våga tro oss tillfylles ofvan sagda, bör ovillkorligen hvar och en af handen varande omständigheter.
ha ådagalagt, att våra omsorger och omkost- Eder kunna anskaffa en ny prenumerant på Ni kunde bo i hemmet, ni hade söndag nader för tidningens redigerande ökas och Iduns sista kvartal för i år bland edra vän- och helger för eder själfva — - och ombyte är kunna ökas naturligtvis just i och med dess ner och bekanta.
Och till hvar och en, som ju något som förnöjer.
Sparbanksboken är ju växande spridning.
V i hoppas också, att det gör, sända vi som sagdt, gratis och garantien för en slant på gamla dagar, och ingen af våra läsarinnor skall försumma att portofritt vackra k / othpärmar ti / 1 Iduns ro- den kunde ' likaväl tillgodoses under dylik am- skaffa sig den här erbjudna fördelen, lika manbibliotek för l år, försedda med guld och bulatorisk verksamhet, som om ni ena gången visst som ingen af dem är i den ställningen, svartsirningar och i färg efter eget val: rödt, resa till en plats långt i norr och den andra i tt hon ej kan värfva en ny prenumerant grönt eller brunt.
Den af Eder anskaffade lika långt söderut, med ringa eller kanske för de svenska hemmens organ.
För den nya prenumeranten bör snarast möjligt verk- rent af ingen lön.
ringa kvartalsafgiften af kr.
1: 50 erhåller ställa prenumerationen å närmaste postanstalt.
Det blir ju uugefår en sådan verksam- nätt / igen hvarje prenumerant följande valuta: I dagens annonsbilaga finner Ni en urklipps- het, som tidningarnas notisafdelning berättat ^ärrriar - gratis till Iduns romanbibliotek för hela årgången 1894 Flossa-apparaten '.
: i G. Hedbergs patent.
Pris: 4 kr.
Endast denna apparat berättigar till deltagande 1 Iduns pristäfling.
Prisbilligast- Förevisas dagl.
vid v å r utställning i Industripalatset- Liedberg &amp; Bäckgrens maskinaffär 3 A Klara V. Kyrkogata, Stockholm.
IDUN 1894 om att den numera utöfVas af arbetssökande och arbetsbehöfvaude kvinnor i Amerika.
Det är på anstiftan af The exchauge for \ vo- man ' s work i staden New-York dylika verk- samhetsfält öppnats.
Kanske talar jag om en annan idé, som jag länge haft och hvilken fått näring genom ofvannämnda amerikanska Fredrika Bremeiförbund och Bikupan i före- ning.
Få se.
Det må bero på, om » Idun » vill befordra detta, så att det kommer eder tillhanda.
Eder Belle.
Några betraktelser för Idun af Helena N y b l o m.
(Forts.) Hos oss har det blifvit mera och mera vanligt, att de unga förlofva sig på egen hand, utan att fråga vare sig föräldrar eller anhö- riga till råds, och det händer lika ofta, att de upphäfva en sådan hastigt ingången för- bindelse.
I loppet af helt kort tid kan man träffa samma person, hvar gång förlofvad med en ny, och då det på afstånd icke är så lätt att följa med och man kan riskera att bära sig mycket taktlöst åt mot sin vilja, skulle det kanske vara ganska praktiskt, som en person föreslog, som just hade kommit i en obehag- lig förlägenhet för en uppslagen förlofning, — att i tidningarna annonserades uppslagna för- Iofningar, liksom man förut har annonserat de ingångna.
Det är icke angenämt, att komma leende och gratulera en person och få det tragiska svaret: » Det är slut I » Utan tvifvel kan det finnas många orsaker, som tala för, att en förlofning blir upphäfd i tid, och det är ju en så mycket större lycka, att två människor, som icke passa för hvarandra, skiljas innan äktenskapet, än efter sedan de ingått en förbindelse för lifvet eller kanske ett eller flere barns öde beror af dem.
I vissa kretsar i Skandinavien äro skils- messor nu mera så vanliga, att en dam, som blef introducerad i ett sällskap, tillhörande dessa kretsar, hade riktigt svårt för att finna reda i, hvem som nu var gift med hvilken, och hvilken som hade varit gift med hvem.
Alla dessa frånskilda och omgifta personer umgingos med hvarandra på en alldeles för- trolig och ogenerad fot.
Man kan väl dock icke tänka sig något mera simpelt och lättsinnigt än detta sätt att anse äktenskapet som en liten affär, som man kan arrangera och upphäfva allt efter stun- dens tycke, och för att förebygga detta bör just förlofningstiden icke vara allt för flyktig.
Under denna väntetid finns ju ännu en möj- lighet att godtgöra ett misstag.
Det finns personer, som ha den falska he derskänslan, att, om två människor ha lofvat hvarandra äktenskap, böra de hålla detta löfte, om det än är gifvet i ungdomligt oförstånd, eller om det visar sig, att ju mera man lär känna hvarandra, dess mera förstår man, att man skulle göra hvarandra olyckliga.
Det vill med andra ord säga, att man vill undvika att erkänna ett misstag för alt kasta sig i en olycka.
Om man hos oss som i katolska länder hade den fasta tron på äktenskapets oupp- löslighet, skulle man icke vara så rädd att i tid träda tillbaka ur ett förbund, som sedan " afgör hela ens existens.
Hos oss har man 1UV A A W t a.
• | a 297 nästan den tanken i bakgrunden, att om ett äktenskap icke går, — nå ja, så kan man ju skiljas, det är en enkel sak.
Förr i världen firades hos oss en förlofning (trolofning kallade man det då) med stor hög- tidlighet.
Det var i närvaro af presten, ofta framför altaret, som man bytte ringarne, och när en förlofning upphäfdes, skedde det också med en högtidlig ceremoni.
De två, som skulle skiljas åt, trädde framför allaret, och man gaf dem ett kläde, hvari de båda höllo i hvar sin ända.
Detta kläde blef af presten skuret midl i tu som tecken på, att all förbindelse mellan de förlofvade var slut.
Det är detta, som beskrifves i kämpavisan om Axel och Valborg.
Då prinsen, som själf var förälskad i den sköna hofdamen Valborg, ville hindra henne att gifta sig med Axel, letade han ut, att de två förlofvade på långt håll voro släkt med hvarandra, och fick därmed förbindelsen upp- häfd.
Så högt de två än älskade hvarandra, måste de skiljas, och del högtidliga tåget be- gifver sig till kyrkan för att få brytningen stadfästad.
Det står om denna kyrkofärd så rörande i visan: Man hör ju då och då i berättelserna ta- las om en sådan adlig fröken, som kastade sitt hjärta till en fattig väpnare, emedau hen- nes föräldrar för länge sedan hade lofvat bort henne till en mäktig riddare, men historien slutar nästan alltid med, att väpnaren skaffas ur vägen, och att den sörjande ungmön böjer sitt hufvud, hvarpå den man, som hennes föräldrar utvalt, blir en trogen och älskande make.
Ett af de most kända exemplen härpå är hos oss Ebba Brahe.
Då änkedrottningen hade skilt henne och Gustaf Adolf, fann hon sig snart i att antaga grefve de la Gardies giftermålsanbud, ett parti hvarmed såväl hennes släkt som drottningen voro nöjda, och sedan uppgick hon i en nä- stan öfverdrifven omsorg för sin mans och sin uppväxande familjs jordiska väl.
Hon var alldeles icke en dam, som grät ut sina ögon för sin förlorade ungdomskär- lek, utan som tog saken praktiskt.
Det var icke blott med en resignationens suck, som hon skref på rutan: » Jag är förnöjd med lotten min, » utan med en rik och förnäm dams glada till- fredsställelse öfver att ha fullt upp af allt hvad hennes hjärta kunde önska.
Det hände nog, att andra förnäma damer icke hade så lätt att glömma sin ungdoms- kärlek som Ebba Brahe, och att det har sut- tit mången riddarfru, hvilken som en lydig dotter tog den man, hennes far gaf henne, och i sina ensamma timmar drömt sin ung- domsdröm om igen.
Men vördnaden för för- äldrarnes myndighet var den tiden så oänd- ligt myckel, större än nu, och när ett barn från sin tidigaste ålder blir uppfostradt i före- ställningen om en afgjord framtid, blir säkert denna föreställning till sist ett med begreppet om det enda sanna och rätta.
Det är nu en gång så, att ungdomens gränslösa förhoppningar icke stämma med ål- derns dyrköpta erfarenheter, och i alla tider har det varit och skall fortfarande uppstå konflikter mellan hvad unga hjärtan önska och hvad gamla erfarenheter förstå.
Om förståndet ensamt får råda, blir en för- lofning, liksom alla andra mänskliga företag, hvari blott beräkningar ingå, en tarflig, världs- lig och för all utveckling olycksbringande sak.
Men å andra sidan är det icke säkert, att alla ett oerfaret hjärtas första impulser äro sanna och varaktiga, och det bör därför icke vara förkastligt, om de unga till en viss grad ville lyssna till de äldres råd, innan de ingå en förbindelse.
Det händer ganska ofta, att en ung flicka fäster sig varmt vid [en man, om hvilken hen- nes föräldrar med säkerhet veta, att det är en person utan all karaktär, en man, som aldrig har arbetat och aldrig kommer att få lust att arbeta, elier om hvilken man vet ännu långt värre saker.
Så länge en människa är under kärlekens förtrollning, hjälper det vanligtvis ingenting att resonnera med henne, men det finns så många exempel på, huru en ung flicka, som har satt sin vilja igenom och gift sig med en man, om hvilken man sagt henne sanningen, finner, att det värsta hon fick i lifvet var, då hon i denna sak fick sin vilja fram.
(Forts.) » Den Ridder han sad paa sin höie Hest, Han hörtes saa svaort at sukke.
Den Jomfru, hun sad i sin hsengende Karm, Hun kunne sin Sorg indelukke. » Och sedan, står där: då de träda fram för altaret, » Saa skare de sönder det hvide Lin, For Svenden var Jomfruens Freende » Under medeltiden kände man också till långa förlofningar, ja, det var i förnäma och kungliga familjer ganska vanligt, att man för- lofvade två barn med hvarandra, hvilkas stånd och villkor passade tillsammans, och genom hvilkas förbindelse släktena eller rikena vän- tade sig lycka.
Det skedde då ofta, att man lät detta barnapar uppfostras vid samma hof, för att de skulle lära sig att grundligt känna hvarandra och under samma lärare utbildas i samma anda.
Sålunda kan man läsa om, huruledes den heliga Elisabeth som litet barn blef förd i en silfvervagga till den brudgum, som var be- stämd åt henne, hertigen af Thuringen, som var några år äldre än hon.
Hela deras barndom tillbragte de i hvaran- dras sällskap, både i lek och arbete, och det uppstod mellan dem den allra innerligaste kärlek.
Den vana de som barn hade fått att kalla hvarandra bror och syster, lade de aldrig sedan bort, utan bibehöllo den till och med efter äktenskapet.
Deras trofasta kärlek under deras långa barnaförlofning var så stor, att, fastän den re- gerande furstinnan gjorde allt för att skilja sin son från Elisabeth, i hvilken hon efter hand såg en, enligt sin åsikt, allt för allvar- sam och from kvinna, blef dock den unga hertigen sin barndomskärlek trogen.
Också voro de få år deras äktenskap varade &gt; — från det Elisabeth var tretton tills hon var aderton år — ett exempel på den mest full- komliga äktenskapliga lycka.
Men det var icke blott i kungliga familjer som förlofningar uppgjordes barn emellan; också i många adliga släkter tänkte de för- siktiga föräldrarne på att i god tid trygga sina barns lycka, och man vände sig helst till gamla vänner af släkten, där man var van att finna hjälp och medhåll.
Föräldrar, som hade varit nära allierade, funno det ganska naturligt, att deras barn skulle ha s a m n i a sympatier som di: själfva.
rta » «.J !i«Ä« H A n t i J Å l M A * » L a g e r n.
S e n till, tidning b., I o. 2 tr., a t t Idun f i n n a s o c h h o s alla Iduns e d r a V e s t e r l å n g g a t a n Mode- b e k a n t a!
IDUN 298 Ur mitt lif i Kina.
Ett minne af en svenska, nedskrifvet för Idun.
Jag hade knappt hunnit till dörren, då någon lätt vidrörde min arm, och jag hörde en röst, s o m s a d e: » Skulle ni mycket gärna vilja se lady Ko- fong-zing, » och då jag vände mig o m, stod den äldste af husets söner åter framför mig.
Han måste ha sett på mitt ansikte, huru glad jag blef, ty han väntade ej på svar, utan tog min hand och förde mig till en annan dörr af rummet.
Litet underligt kändes det allt att göra mitt in- träde ensam, jag hade j u en aning o m, huru min visit skulle komma att upptagas, jag var rädd för, jag vet icke hvad, men nyfikenheten segrade.
Vi inträdde uti ett långt, lågt och smalt rum, sparsamt upplyst af några rykande små lampor.
Det enda, som jag fäste mig vid af möbleringen, var ett par höga hyllor, som gingo från golf till tak, fullsatta med vackert kinesiskt porslin, samt längst bort i rummet en stor sparlakanssäng, hvars förhängen voro tillslutna.
I rummet syss- lade några kinesiskor, troligen tjänarinnor, hvilka bett aktade mig närgånget och nyBket.
S o m väl var, förstod jag ej, hvad de oafbrutet pratade med hvarandra, n v n jag såg, att jag var föremålet för deras konversation.
Min kavaljer vände sig till en stor, lång amah och gaf henne några order, hvarvid hon tycktes bli ond o c h protesterade.
Han var dock envis och fortfor att gestikulera, och slutligen blef han den segrande.
Med en nick ät mig lämnade han rummet.
Där stod jag nu alldeles ensam nere vid dör- ren, förgäfves spanande efter ett vänligt ansikte, men alla sågo snedt och förargade på mig; sä » ert tyckte de, att jag ej hade något där att göra.
Plötsligt ser jag, huru den långe atnahn går bort till sparlakanssängen, börjar knuffa o c h prata med något föremål däruti o c h slutligen kommer le dande en liten, liten gumma, direkt fram till mig, mumlande något om Ko-fong-zing.
Alltså hade jag nu nått mina önskningars mål och stod framför husets förnämsta kvinnliga re- presentant.
Jag hade dock svårt att tänka mig detta i denna lilla ynkliga, ytterst tarfliga person.
Jag stod som en Goliat framför henne o c h kände både medlidande och sympati, hon såg så snäll och god ut; jag förstod, att hon var rädd för mig, troligen hade hon aldrig talat vid en europé; hon darrade hela tiden och säg så bedjande upp på mig, att jag, sedan jag sagt henne några delta- gande ord, ej kunde motstå mitt hjärtas maning att klappa henne på axeln.
Till min fasa föll hon därvid med ens till golfvet, dragande med sig en af de höga hyllorna, hvars porslin med en oerhörd skräll slogs i tusen bitar.
Min förskräckelse kan ej beskrifvas, jag var fullkomligt tillintetgjord.
Musiken och sången tystnade som genom ett trollslag, o c h alla i rum- met skreko omkring m i g: » Hon har dödat honom. » En stor lycka var det, att jag stod ajldeles vid dörren, annars hade jag nog icke sluppit ut.
Nu öppnade jag den och skyndade till min man, ro- pande: » Fort, fort härifrån, de döda m i g »!
Jag hade ej något annat svar på alla hans frå gor ä n: » Jag har dödat lady Ko fong-zing, låt oss skynda härifrån! » Detta var emellertid ej någon lätt sak; vi hit- tade omöjligt ut ur denna labyrint, o c h hvart vi kommo, sågo vi bistra, hotande ansikten, och öf- verallt skrek man: » Hon har dödat henne! » Ryktet om olyckan spred sig som en löpeld i- genom hela huset, och alla kineser sågo ut, som om de velat rifva mig i stycken.
Min förtviflan hade just nått det högsta stadiet, då vi till all lycka mötte en svensk, kamrat med sönerna i huset, äfven anställd i kinesiska tullen.
Han för- de oss genast ut, och när han hört min sorgliga berättelse, lofvade han att tala med den äldste sonen o c h taga reda på, huru allt aflupit, samt med första låta mig veta det.
Väl utkomna på gatan, skyndade vi hem och tillbommade portarne, dock sände jag först af allt en kinesgosse till Ko fong zings för att höra ef- ter, huru allt stod till, och om gumman verkligen var död eller ej.
Hela denna händelse föreföll mig så hemsk, jag var så upprörd o c h förtviflad, kände mig så oro- lig samt väntade i hvarje minut, att kineserna skulle intränga till oss och föra bort mig.
Jag visste allt för väl, att de stackars européerna där ute ej hade det minsta skydd, kineserna handlade fullkomligt godtyckligt.
1894 Efter en lång och pinsam väntan till kl. 2 kom slutligen kinesgossen tillbaka, omtalande, att lady Ko fong zing varit sanslös hela tiden efter fallet tills kl. 1, då hon afled.
Han tillade, att fasan öfver att skåda en europeisk dam samt alt vid- röras af henne hade förorsakat döden.
På så vis var jag en ofrivillig orsak till den lila människans död, och hela händelsen vägde länge tungt på mitt sinne.
Dagen därpå erhöll jag ett mycket artigt bref från den äldste af sönerna.
Han bad mig vara fullkomligt lugn och ej vidare tänka på den obe- hagliga händelsen, den skulle icke komma att för- orsaka mig något obehag.
Han slutade brefvet m e d: » dels var j u gumman 91 år, alltså färdig att dö, och dels hade de nu en hustru mindre att underhålla. » Några dagar därefter åsåg j a g från vårt hem de båda åldringarnas liktåg.
Kistorna, hvilka medels långa bamburör buros på slafvarnes (ku- lis) axlar, voro öfverhängda med röda sidentäc- ken, och på hvartdera af locken var placerad en stor, hvit fågel med långa, röda ben, liknande våra storkar.
Hela sorgtåget tog vägen ned till Whampoo- floden, där ett kinesiskt fartyg låg färdigt att afgå till Ningpo, de båda dödas födelsestad, på det att de enligt landets bruk skulle få sitt sista hvi- lorum på den ort, som sett dem födas.
visare lagar än männen?
Att kvinnans list öf- vergår mannens förstånd, har man alltid hört, men att kvinnans vishet skulle öfvergå mannens vishet, det har man dock ännu aldrig vågat på- stå.
Eller menar man kanske, att hon skulle kunna lättare och säkrare drifva sin vilja igenom i det offentliga än i det enskilda lifvet?
Uppträ- der hon offentligt, då blir hon j u «en man med i staten », där frågar man ej efter, antingen det är man eller kvinna som talar, där är det plura- liteten s o m a gör.
I familjen är det ofta kvinnan, som afgör både mera viktiga och mindre viktiga saker, fast detta hennes åtgörande sker så omärk- ligt, att det alltid vill synas, som om någon an- nan styrt med alltsammans.
» Mannen bildar och danar världen, men kvin- nan bildar mannen; » på så sätt är det j u ändock kvinnan, som » bildar och danar världen ».
Hvad gör det, att hon icke synes?
Världsaltets skapare och upprätthållare, synes väl han anrat än i sina verk?
Och ändock är han den urmakt, som » ver- kar allt i alla ».
Det inflytande, som kvinnan utöfvar inom fa- miljen, ute i lifvet, är så mäktigt, så gränslöst, att man icke kan säga, hvar det börjar eller hvar- est det slutar.
Någon har sagt: » Våren öfverty- gade därom — ingenting är mera oemotståndligt för mannen, iogenting på samma gång mera oför- störbart h o s honom än de ursprungliga intryck, som en from moder har efterlämnat, och som G skyddas af barndomsminnenas dunkla, hemlig- hetsfulla behag. » Må de kvinnor, som så vilja, blifva riksdags- män, ministrar och allt möjligt; min tro är dock, att dessa kvinnor med allt sitt bråk ej uträttat ens hälften så mycket eller rättare så stora verk som de, hvilka nöjt sig med att » verka i hemlig- het, liksom jordens dunkla, hemlighetsfulla kraf- (Intresserade ombedjas att insända beskrifningar på ter. » trejliga patiencer, ej förut allt för allmänt kända Ae.
eller upptagna i de vanliga patienceböckerna.)
r För patienee-amatörer.
Tretton.
1 lek.
Fem högar med fem kort i hvarje hög utläggas.
Sedan sammanparas sådana kort, hvars summa blir tretton, såsom knekt o c h två, sex och sju o. s. v. Då ej flere af de utlagda korten kunna sammanparas, tager man ur talongen.
Stjärnan.
4 kort utläggas i en stjärna till hjälp- kort.
Finnes bland dem någon sexa, lägges den inuti stjärnan, och kort läggas härpl i fallande; sjuorna läggas mellan hjälpkorten, och kort från talongen läggas på dem i stigande.
Sexorna få uttagas, då de k o m m a ur talongen.
Sjuornas hö gar skola sluta med kungar, sexornas hög med ess.
Anna Stina.
Hemlighetsfulla krafter.
» Kvinnan är en stor samfudsmakt.
Stilla och okändt o c h osynligt är hennes inflytande — och på något annat sätt bör det icke heller vara — men det gör sig gällande öfver allt i samfundet och verkar i« hemlighet, liksom j o r d e n s dunkla, hemlighetsfulla krafter. » Då jag häromdagen satt och läste i en bok, fick jag plötsligt se dessa den danske teologen Monrads ord — ovillkorligt kom jag då att för mig själf framkasta den frågan: » Månne vår tids kvinnosakförare tänka på samma sätt? » — » Nej, långt därifrån, » blef utan vidare funderingar mitt tysta svar.
Men nu trängde sig lika ovillkorligt en annan fråga på mig: » H v e m har rätt?
Mon- rad eller de andra? » Denna gång blef det dock ej så lätt att finna ett nöjaktigt svar.
För min egen del tvekade jag ej att genast instämma med Monrad, alldenstund jag länge hyst samma åsikt, som han i det ofvan citerade uttalar.
Månne kvinnan i själfva verket skall kunna ut- öfva ett större inflytande i världen, om hon upp- träder offentligt o c h talar för hvad som ligger henne o m hjärtat?
Månne det icke kunde gå lika bra, o m männen stiftade lagar och kvinnorna uppfostrade det unga släktet till aktning för och omutlig åtlydnad af dessa lagar?
Så här säger Aristoteles: «Alla, som fundera på konsten att styra människosläktet, hafva blifvit öfvertygade, att statens öden bero på ungdomens uppfostran. » Aristoteles var j u en förståndig man — inte sant?
Eller menar man, att kvinnorna skulle stifta U r notisboken.
&gt;8es8ans se.isa » förlofvad!
Förliden fredag eklaterades i Köpenhamn förlofning mellan Carl XV:s dotterdotter, den 19:åriga prinsessan Louise, och prins Fredrik af Schaumburg-Lippe.
Prins Fredrik, som sålunda vunnit den täcka och älsk- liga prinsessan Louises hjärta o c h hand, tillhör en släkt, som väl är rätt gammal, men hvars su- veräna värdighet knappt kan föras längre tillbaka än till trettioåriga krigets senaste dagar, då ett giftermål förskaffade den dess nuvarande besitt- ningar.
Stora äro för öfrigt dessa icke; fursten- dömet har blott 29,000 innevånare.
Prinsens fa der, prins Wilhelm, är farbroder till den regerande fursten, österrikisk titulär fältmarskalklöjtnant, men är väl närmast blott godsägare i Böhmen.
Men det ligger skönhet i släkten och därför har den på senare tiden gjort goda partier; den ny- förlofvades äldsta syster är sålunda drottning i Wiirtemberg och hans kusin är gift med själfve kejsar Wilhelms syster.
Också ser prins Fredrik mycket bra ut.