Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
E m y v a r j u en m y c k e t förstån- d i g o c h b r a flicka, när m a n tänkte rätt p å saken, men h o n k ä n d e sig plötsligt s k y g g för henne s o m för en f r ä m m a n d e.
H o n h a d e trott, att ingen k ä n d e henne så v ä l s o m h o n, o c h n u visste h o n, att h o n k ä n t henne m i n d r e ä n de andra.
D e t v a r l i k s o m h o n trott sig veta, h v a d k ä r l e k v a r.
H o n h a d e trott, att d e t v a r n å g o n t i n g stort o c h heligt, s o m b a n d för l i f v e t, o c h s o m m a n skänkte b l o t t till en.
M e n n u visste h o n, att det o c k s å k u n d e v a r a n å g o n t i n g, s o m k u n d e k r y p a ut o c h in g e n o m Julseder.
ulgranen, hvilken redan i hednatiden förekom, blef i Skandinavien o c h Tyskland genom kyr- kan medelpunkten för julfesten.
Det hulda lilla Kristusbarnet bringar det pyntade trädet ner från himmelen; han lyssnar vid alla fönster efter snälla och lydiga barn och sväfvar hela natten kring det härliga trädet, som han smyckar med strålande ljus.
På den heliga julaftonen slå tusen små hjer- tan h o n o m till mötes.
Engelsmännen pryda om julen sina hem med mistelgrenar.
Enligt våra förfäders tro inneslöt misteln mycken välsignelse o c h rikt spirande lif.
De gamlas » gyllene ris » var ingenting annat än misteln med sin om vintern guldgröna bark.
Ho- merus och Vergilius kalla den för den trollstaf, » som gifver och lager sömn o c h på döden sjelf tillycker ögonen ».
Misteln, som enligt den gamla sagan ur vår egen mytologi dödade gudasonen Balder, blef sinnebilden af det fordomdags som gaffelformigt tänkta Kristi kors o c h bar äfven nam- net » det heliga korsträdet. » Hela verlden skall på den dag, som genom frälsarens födelse bringade förlossning åt jorden, fröjdas o c h lyckliggöras.
Till och med för him mel ens foglar förkunnas det glada budskapet.
Bönderna i Norge draga ut med långa stänger, vid hvilka de fäst sädeskärfvar, och plantera dessa på fälten.
Hela dagen flyga då foglarne muntert kring kärfven och picka ut kor- nen.
Matrosen på det villande hafvet klättrar upp i masten o c h binder mistelqvisten i dess topp, så att den må synas vida omkring o c h förkunna fe- stens början.
I Bretagne springa gossar och flic- kor midt i natten omkring med eldbränder, fästad e vid långa stänger, öfver de vida snöfälten och svinga sina flammande facklor, till åminnelse af den stjerna som lyste öfver Betlehem.
I andra länder ligga julsederna mera fjerran från festens ursprung.
Så är juldagen i Ryssland förlofningarnas dag.
Rundt o m dukade bord, prydda med guldglittrande och ljusstrålande gra- nar, sitta de beslöjade flickorna, bland hvilka den unge mannen skall utvälja sig den rätta.
Träffar han ej på henne, måste han lösköpa sig med en gåfva.
Är det deremot hans hjertas utkorade, så gå de båda till föräldrarne, hvilka med sin väl- signelse och vexling af ringar fullborda förlofnin- gen.
I England är julen en fest för skämt o c h upptåg.
Den i taket af dans- eller matsalen hängda mistelgrenen berättigar männen att kyssa hvarje qvinligt väsen, som låter fånga sig under den samma, o c h folktron säger, att en flicka, som ej blir kysst under misteln, under det följande året icke finner någon man.
t de heta breddgraderna firas den heliga festen med gästabud o c h dans, endast Mexiko har att uppvisa något liknande vårt stilla julfirande inom familjen.
I Spanien ligger glanspunkten i de krab- bor, som öfverallt inrättas i kyrkorna och hem- men.
Äfven i Tyskland har » krubban », en fram- ställning af gudasonens födelse, stor dragnings- kraft för barnaverlden; dock känner man den der endast i de stora städerna som offentlig.
1 hem- met och under julgranen pläga de ej vara så ståt- liga.
Krabborna äro sed hufvudsakligen i Italien.
Der draga Zampagnari (skalmejeblåsare) från hus till hus och föredraga sina naiva visor om Kristi födelse.
Hvarje hem, hvarje kyrka utrustar en krubba, den ena vackrare o c h mera storartad än den andra.
Löf af myrten och lager smycka de festligt upplysta gatorna: fyrverkerier spraka, mu- sik dånar.
Den gamla julsången: » Stilla natt, heliga natt » skulle här illa passa i stycke.
I Schlesien herskar ett egendomligt brak.
På den heliga qvällen stå gossar och flickor tillreds med band af halm för alt under averingningen dermed ombinda fruktträden.
De mena sig då kunna gifva dem större fruktsamhet.
Seden med julgran känner den schlesiska allmogen blott föga.
Barnen måste på julqvällen flitigt spinna, för att Kristusbarnet skall kunna komma med sina gåf- vor.
Redan veckor i förväg måste de spinna nå- gra rullar öfver sitt vanliga antal, hvilka då läg- gas af på » altaret », en hörnhylla, som prydes af en helgonabild och brokiga pappersremsor.
Här hemtar nu Kristusbarnet dem och lägger som skänk äpplen o c h nötter, ett nytt plagg eller en leksak i de uppstälda tallrikarne.
Mångfaldigt vexlande äro bordets njutningar vid juletid.
Under det ryssarne om julaftonen ställa bränvin och fiskbröd på sitt bord, förnöjer sig spanjoren med varm punsch, krakmandlar och rus- sin.
Engelsmannen förtär sin plumpudding, ris och fogelpastejer.
Tropikernas invånare för- friska sig med vaniljglace, citron- och ananaskräm samt cigaretter.
I de tyska hemmen slår gerna en fet gås på bordet, i R o m utgöres julkosten af de delikata ålar, som i massor ditföras från norra Italien.
Gröten, lutfisken, doppebrödet, fläsket, ka- kan — alla dessa rariteter, som bär hemma locka vår aptit under de glada dagarne, känna vi alla för väl att beböfva särskildt orda om dem.
» Ett h e m.
» Utkast af Elna Tenotv.
/ hiJirUk h a d e h o n aldrig m ö t t.
D e n, åt ^ " h v i l k e n h o n allt sedan barnaåren g ö m t sina e g n a v a r m a s t e k ä n s l o r, k o m en d a g o c h presenterade för henne sin u n g a, v a c k r a, rika fästmö.
H o n tryckte häftigt hand och hviskade: den » G u d göre dig l y c k l i g!
» S å v a r det förbi.
Hon gången.
unga var flickans 2 4 år den E n man k u n d e h o n ha fått, en f ö r m ö g e n o c h a n s e d d m a n till o c h m e d, m e n h o n dar- rade v i d tanken p å hans o m f a m n i n g o c h hans k y s s.
S k y g g o c h r å d v i l l såg hon u p p i hans ansigte.
H a n s blick bad o m mer, ä n h o n h a d e att gifva.
» N e j, nej, j a g k a n i c k e!
» S å v a r det f ö r b i.
D å var hon 2 6.
M e n ett hem!
— j a, ett hem s k u l l e h o n ha, ett eget h e m, der h o n var fri o c h fick h v i l a ut.
För hon.
det arbetade, sträfvade och försakade D å husets u n g a döttrar f o r o p å b a l o c h » guvernanten också v a r v ä l k o m m e n », så stannade h o n h e m m a f ö r att k u n n a l ä g g a den s u m m a, en p a s s a n d e drägt skulle k o s t a henne, till g r u n d f o n d e n till sitt h e m.
— • H v a d det k l i n g a d e ljuft för henne, som alltid suttit v i d andras h ä r d.
A f s a m m a skäl n e k a d e h o n sig nöjet att tillbringa sommarferierna p å landet o c h j u l - ferierna i h u f v u d s t a d e n hos vänner, s o m hennes flärdfria, uppoffrande väsen f ö r alltid bundit v i d henne.
» F ö r h e m m e t », h v i s k a d e h o n till sig sjelf, d å en uppoffring syntes henne f ö r tung eller d å hon sårades a f den t a n k l ö s a d o m e n: » F r ö k e n G r ö n b e r g är girig. » D å h o n k o m u p p p å sitt r u m o m q v ä l - larne o c h d e t v a r tyst o c h stilla i huset, d å t o g hon fram sina skatter o c h b r e d d e ut d e m p å det stora s k o l b o r d e t.
M e d s a m m a leende ö m h e t som en l y c k l i g b r u d betraktar sin utstyrsel, g r a n s k a d e h o n allt o c h for s m e k a n d e m e d handen öfver det e n a p l a g g e t efter det andra, l a k a n, örngott, h a n d d u k a r, servietter o c h d u k a r, frukten a f så m å n g a nätters arbete, så m å n g a års för- sakelser.
Det d u k t y g e t s k u l l e h o n ha o m s ö n d a g e n, o c h d å det k o m f r ä m m a n d e, o c h det der, d å hon var ensam.
O c h d e der v a c k r a l a k a n e n m e d b r e d a m e l l a n b å r d e r s k u l l e h o n l ä g g a sina gäster p å, de a n d r a s i m p l a s k u l l e h o n ha sjelf o c h de ännu gröfre åt tjensteflickan.
Ja, t y tjenste-
flicka skulle hon också ha, en liten behän- dig en med hvitt förkläde och en liten köks- mössa på hufvudet.
Hon skulle vara som en mor för henne.
Ack ja, hvad det skulle bli skönt, och katten skulle ligga vid kakelugnen och spinna, kanariefogeln sjunga bland blommorja i fön- stret, och hon sjelf i skymningen spela sina käraste melodier, hur länge och hur ofta hon ville, ljufva smekande toner, som skulle lulla hjertats stormar till ro.
Ej a, voro hon der!
Med en suck lägger hon in sina skatter igen, varsamt och ömt som vore hvarje tråd i det kyligt fuktiga tyget en känslig nerv.
Hur mycken poesi gömde de icke för henne, alla dessa föremål, som andra föraktligt skulle rynka näsan åt.
Ännu en stund sätter hon sig att arbeta, tills ögonen falla tunga ihop och armarne sjunka slappa i skötet.
: -,. '
• * Ändtligen har hon nått målet, men hon fyller också 4 0 år i dag.
Hon kan se tillbaka på 2 5 — ja, hon kan gerna säga 3 0, 3 5 års arbete, slit och försakelser, ty hon minnes intet annat.
Från sin spädaste barndom har hon sett, hur lif- vets solljus fallit öfver andras vägar, men envist mörka slagskuggor betäckt hennes egen stig.
Två små rum och kök i en landtlig små- stad bilda det så länge och ifrigt efterläng- tade hemmet.
Hon ger lektioner i språk och musik, och det kan nog vara sträfsamt äfven nu.
Men då hon stänger sin dörr efter den sista eleven, så är hon ändock fri och råder sig sjelf.
Det är en härlig känsla!
Och katten spinner i kakelugnsvrån, ka- nariefogeln sjunger bland blommorna i fönst- ret, och sjelf spelar hon sina käraste melo- dier om och om igen under långa aftnar.
Alldeles som hon tänkt sig.
Blott hjertats stormar ville icke lägga sig, som hon hade hoppats.
De 4 0 åren, som hon så mycket längtat efter i hopp, att de skulle sänka sin kyliga svalka öfver hennes sinne, de medförde intet lugn.
Hennes höst var för yppig och rik.
Hon tänkte derpå i dag, der hon ännu låg i sin bädd med den hvita kissen i famn.
Kyrkklockorna ringde till ottesång, en sol- stråle smög sig fram mellan gardinen, kana- riefogeln qvittrade i rummet bredvid, der flic- kan gick och stökade.
Troligen dukade hon kaffebord med blommor och grönt åt sin matmor.
Dunkla och obestämda smögo sig tankarne fram i hennes hjerna, hälften tankar, hälften drömmar.
Var hon ändtligen lycklig nu?
Nej, nej, hon var det icke.
Det var för tungt, för tomt, för ödsligt detta lif.
Hvad hjelpte de 4 0 åren, då hennes hjerta ännu klappade lika fordrande som vid 2 0, hennes blod forsade, och hen- nes själ längtade efter ett väsen, som hon kunde gifva alla sina tankar.
Längtan grep henne med vemodig styrka, hon tryckte ar- marne hårdt om det lilla mjuka djuret i sin famn.
Hvarför var det ej ett barn?
Hennes barn, en gnista af hennes själ.
Hon skulle icke; fråga efter, hvar hon fått det ifrån.
Verlden skulle gerna få smäda och peka Bleuette.
T i l l e g n a d H.
M a j: t D r o t t n i n g I s a b e l l a II a f S p a n i e n.
Markisinnan de Guell.
fingret åt henne, blott hon hade en varelse att älska, att slösa hela sin ömhet på.
Hon spratt upp ur sin drömlika dvala vid ljudet af en ringning på tamburklockan och en röst, som framstälde några frågor, hvilka af flickan hviskande besvarades.
En röst, som hon icke hört på många år, men i hvil- ken hon kände hvarje tonfall, hvarje skift- ning.
» Helsa din matmor, att jag kommer till- baka », hörde hon honom säga, och så blef det tyst, Hon sprang ur bädden och klädde sig skyndsamt.
Framför spegeln ordnade hon sitt ännu rika hår.
Tiden hade farit skon- samt med henne.
Hennes panna var slät och jemn, ögonen klara, kinden frisk och barmen fyllig.
Skulle allt detta mattas och vissna utan kärlek — utan lif?
I denna stund ryste hon för den tanken mer än någonsin.
Hon gick ut i den lilla salen.
Der stod på kaffebordet bland de anspråks- lösa ängsblommorna, som Karin plockat, en praktfull doftande bukett med ungdomsvän- nens namn gömdt mellan blommorna.
Han skulle komma till baka.
— Det sved i hennes hjerta, då hon tryckte hans hand, en för- frusen åldrings, som lidit skeppsbrott på lif- vets haf och nu kom till henne för att söka hamn.
Hans lif hade varit stormigt, hans äkten- skap olyckligt, hans barn hade gjort honom sorg.
Det var, hvad hon fick veta.
» Har du ännu något öfrigt för mig, Hilma, » frågade han vemodigt, medan blic- ken skymdes af en dimma, » men jag förtjenar det icke, jag har så litet att bjuda dig i gengäld? » Hon räckte honom tigande handen.
Hvad skulle hon nu med sin stormande ungdomskärlek till?
Här hade en stilla vän- skap varit nog.
Hvad lönade det, att hon kom med känslor, lika varma, rika och rena, som den dag, hon såg den andra taga i be- sittning hennes lifs hopp, då han blott hade spillrorna af ett förfeladt lif, en förslösad kraft att bjuda henne; det var ett ojemt byte, men hon hade dock någon att älska.
Hon skulle ändtligen få ett hem.
kimmerkrönt i fjerrran hägrar för mitt minne Stockholms stad, ^^jlÉ^ alléer, ^
l o r g e t s s n ö r r ä t a Länge skild från dig, hur ofta vild en längtan jag förnam att ur Djurgårdsskogens skymning få se Bellman titta fram.
Borta från dig, hur jag saknar qvällstur öfver Skeppsholmsbron, fiskarns lyktor, hvilka glimma, der han vittjar sina don.
Och, I södra berg, s o m mjukt, fantastiskt medan b o r t o m Klaras stigen fram m o t skyn, kyrktorn liksom smälter vesterns bryn O, j a g l ä n g t a r höra se återse vinternattens på o c h drager i den vida verlden hamna brus, fånga stjerneljus.
T a r du ränsel vid er, strömmens dofva dess vattenspegel — dina bästa en mälarstrand B j ö d s d i g ett p a l a t s ut, tankar till slut.
af m a r m o r, s m y c k a d t m e d en kunglig prakt, tog sin längtan till e n ä l s k a d Ingen fläck som än svalans vingar stockholmstrakt.
p å j o r d e n finnes, m e d trollmakt binder så, der under m ö r k a brohvalf Målarns fria b ö l j o r gå!
Intet f o l k j a g v e t i v e r l d e n fastän det har — m å n g a fel — som s å v a r m t j a g g a f mitt som s å helt j a g g a f m i n hjerta, själ!
Göteborg, dcc.
Daniel Iduns Fallström.
panoptikon.
skalder o c h s i m p l a r e pennfäktare h a en hel del o l i k a m e t o d e r f ö r att k o m m a i så g y n s a m författarestämning s o m möjligt, o c h dessa metoder, eller k a n s k e rättare d e omständigheter, h v a r u n d e r d e anse sitt inge- n i u m b ä s t g ö r a sig g ä l l a n d e, v e x l a snart s a g d t f ö r hvarje i n d i v i d.
Somliga arbeta helst p å den tidiga m o r g o n q v i s t e n, m e d a n a n d r a i c k e k u n n a få l i f i sin P e g a s u s förr än i nattens sena timmar.
N å g r a anse, att en liten florshufva har en f ö r u n d e r l i g m a k t att p i g g a u p p fantasien; andra d e r e m o t g i f v a B e l l m a u rätt, d å han s j u n g e r: Vid ett stop öl och några supar Fladdrar snillet mörkt och plumpt, och m e n a, att den regeln håller streck, äfven o m ö l e t o c h suparne b y t a s ut m o t en butelj a f v å r g u l a n a t i o n a l d r y c k eller en flaska ädel B u r g u n d e r.
S å m å n g a hufvuden, så m å n g a sinnen.
D e t originellaste sätt, j a g hört talas o m att försätta sig i p o e t i s k stämning, v a r d e t s o m användes a f M a t h i a s B j u g g, en h e d e r s m a n till tullinspektor, s o m lefde i E n k ö p i n g f ö r vid pass 1 0 0 år sedan.
N ä r diktarelynnet f ö l l p å h o n o m, g i c k han — förutsatt att det v a r s o m m a r t i d e n — u t o m staden o c h klätt- r a d e u p p p å en k a l b e r g k l i n t, den h ö g s t a som fans i trakten.
D e r satte han sig, t o g a f sig sin l a m s k i n s p e r u k o c h lät den heta rötmånadssolen b ä d d a p å sin k a l a hjessa.
P å det sättet k o m j u hans hjerna u n d e r A p o l l o s direkta o c h o m e d e l b a r a p å v e r k a n, o c h n u flödade hans skaldeådra s o m en strid ström.
R i m fans der i l å n g a banor, m e n resonen v a r d e t k n a p p a r e m e d.
H a n s poesi erinrar i sjelfva verket b å d e o m r ö t m å n a d och solsting, o c h det e n d a mästerskap han, trots den intima förbindelsen m e d solens o c h skaldekonstens g u d, k a n g ö r a anspråk på, är mästerskapet i » d e t alldeles r a s a n d e ».
U t a n att p å n å g o t sätt vilja täfla m e d den g a m l e M a t h i a s B j u g g i originalitet — så l å n g t sträcker sig i c k e min ärelystnad — befinner j a g m i g f ö r n ä r v a r a n d e i en situa- tion, s o m en s m u l a p å m i n n e r o m h a n s.
Ty att skrifva poesi, under det man hälft o m hälft lider a f solsting, k a n k n a p t v a r a v a n s k - ligare än att skrifva kåserier, när m a n är i h ö g g r a d bekajad a f » r y s k a s n u f v a n ».
O c h det är j u s t händelsen med eder ö d m j u k e tje- nare.
T i l l min ursäkt l ä n d e r d o c k, att j a g utan n å g o n egen ö n s k a n eller eget f ö r v å l l a n - d e k o m m i t in i detta f ö r literär p r o d u k t i o n så f ö g a g y n s a m m a p r e d i k a m e n t.
D e t är en g e m e n å k o m m a, d e n n a snufva, som i v a n l i g a fall inte alls är n å g o n snufva, d e n n a blixtkatarr, denna la Grippe, eller hvilka namn man nu behagar ge den.
U t a n n å g o n slags k r i g s f ö r k l a r i n g k o m m e r hon från vår g a m l a arffiendes h u f v u d s t a d o c h slår ned s o m en b o m b m i d t i b l a n d oss, h y - ser respekt h v a r k e n f ö r u n g eller g a m - mal, h v a r k e n f ö r v å r a m o d i g a garnisonstrup- per eller v å r a respektingifvande konstaplar.
Hon slår sig fast l i k a o g e n e r a d t under cylinderhatt eller pelsmössa som under p i c k e l h u f v a n, o c h h o n h a r i c k e f ö r s y n f ö r att r y c k a tjogtals s m å flitiga f r ö k n a r från j u l - klappsarbetet, t v i n g a d e m att g å till sängs o c h äta antipyrin.
H o n stänger teatrarne, hon hindrar fabrikerna att f u l l g ö r a sina b e - ställningar, h o n v e r k a r s t o c k n i n g i h e l a j u l - kommersen.
D e t är o h y g g l i g t.
H ä r h a r inte p å m y c - ket l ä n g e grasserat en så a l l m ä n t u t b r e d d epidemi i S t o c k h o l m, åtminstone inte sedan v i i h ö s t a s v o r o h e m s ö k t a a f orientalistfebern.
M e n den å k o m m a n h a d e m y c k e t m i n d r e b e - svärliga s y m p t o m, o c h de s o m egentligen h a d e o n d t a f den febern, det v a r d e resande ori- entalerne.
N ä r allt k o m m e r o m k r i n g, så är det kan- ske några i orientaliskt t r o l l t y g förfarna öf- versteprester eller scheiker, s o m s k i c k a t oss den här influensan p å halsen, derför att v i i v å r n a i v a nyfikenhet r y c k t e d e m i deras bur- nuser o c h i v å r ö f v e r s v a l l a n d e v ä l v i l j a för- störde deras m a g a r m e d för m y c k e n mat.
H o kan veta?
Österifrån k o m m e r den här julpresenten i alla f a l l, så m y c k e t är sä- kert.
Sedan j a g n u l a d d a t ur m i g en d e l a f mitt d å l i g a h u m ö r, skulle j a g så ytterst gerna vilja säga I d u n s läsarinnor ett par hjertliga o c h artiga ord, d å det n u är sista g å n g e n p å detta år, s o m vi prata m e d hvar andra.
M e n j a g n ö d g a s hänvisa till de » f ö r m i l d r a n - d e o m s t ä n d i g h e t e r n a » o c h utan allt o m s v e p a f fraser ö n s k a er en angenäm jul o c h ett godt slut på det gamla året!
J a g tillåter mig uttala den f ö r h o p p n i n g e n, att v i s k o l a träffas snart igen under bättre disposition.
Ödmjukast Scavola.
Permar till Idun 1889 tillhandahållas nu, eleganta, i blått och guld, eller rödt och guld, mot insändande af I: 25 i postanvisning eller i sparmärken.
Julrosor.
Skizz af Hi.
et är julaftons förmiddag.
Bjellerklang och - 4 / frustande springare, glada ansigten och vän- ^ * * " ~ liga blickar.
Menniskorna skynda om hvar- andra, den ena hit, den andra dit, i sista stund jul- uppköp, öfverallt brådska och ifver.
Men hvarthän styra de sin färd, alla dessa, som föJja samma väg dit bortåt utom staden, somliga till fots, andra åkande?
Hastigt glider släden öfver ny- fallen snö fram på vägen, som kantas af rimfrost- gnistrande träd.
Djupt sjunker foten i mjuk förrä- disk matta, men framåt alltjemt till målet — kyrko- gården, som skymtar der borta i snöig skrud.
När allting prydes till julens fest, smyckas också grafven derute af älskande bänder.
Rösterna dämpas, min- net blott talar sitt stumma språk, medan blomster- gärd lägges ned på hvitklädd kulle.
Hur den mörka grönskan sticker af mot ändlös snöbädd, som skyd- dande bredt sig öfver slumrarne derunder.
Så hemåt igen med dröjande steg, medan bjell- rorna klinga och snön lyser hvit som förut.
Redan börja flingorna falla och utplåna spåren efter lefvan- des intrång bland grafvarnes frid, och innan qvällen ligger dödens stad lika tyst och ren som förut under snöhvitt täcke.
Medan julljus tindra och julglädje råder, ilar mån- gen tanke till baka till ödslig kulle derute, glänBer osedd en tår i vemodsfull blick — under julqvällens glädtiga fest.
a P å grund af det öfvermåttan s t r ä n g t a n l i t a d e u t r y m m e t n ö d g a s vi tyvärr i s i s t a stund utesluta John J o h n s o n s för julnumret af- s e d d a h u m o r e s k » Min d o t t e r »; den skall d o c k k o m m a v å r a l ä s a r i n n s r till g o d o i n å g o t af d e n ä r m a s t e n u m r e n.
Aprilmolnet.
S k i s s af Vilma Lindhé.
iigv-gertha v a r ingen oförståndig, o f ö r n ö j s a m häH hustru, m e n i d a g g j o r d e hon intet f ö r - sök att b e k ä m p a sin s o r g eller d ö l j a sitt missnöje.
Hon h a d e så säkert r ä k n a t p å att få k o m m a till en b a d o r t detta år l i k s o m det f ö r e g å e n d e; m e n vid frukosten, d å h o n fram- kastat, att d e b o r d e h y r a r u m i tid, h a d e H u g o — m a n n e n — p å sitt l u g n a b e s t ä m d a sätt förklarat, att de ej h a d e råd dertill.
E j att h o n eller barnen v o r o derifrån, men a l l a deras b e k a n t a staden, o c h h o n rent a f s k ä m d e s der o c h l i k s o m s k y l t a m e d, att sämre än andra.
sjuka, l å n g t skulle lemna att sitta q v a r de hade det H o n ä l s k a d e dessutom naturen o c h h a f v e t framför allt.
» Var det ej en ä d e l k ä l e k, l i k s o m en ä d e l sorg, d e n h o n n u k ä n d e?
» frågade hon sig, der hon satt v i d fönstret i det hemtrefliga h v a r d a g s r u m m e t o c h lät d e eljes flitiga händerna hvila.
D e hade råd, det v a r h o n viss o m, men d e t v a r det der, att H u g o a l d r i g v i l l e sätta sig i s k u l d eller ens l å n a.
» R e s a p å andras p e n g a r?
S k u l l e d u vilja d e t?
» h a d e han frå- g a t o c h sett riktigt bister ut.
Nåja, han fick o c k s å g å utan ett v ä n l i g t o r d eller en k y s s o c h hjelpa sig p å med r o c k e n, bäst h a n ville.
V i d minnet d e r a f o c h a f den sorgsna före- b r å e n d e b l i c k, han sändt henne, flödade tå- rarne m e d ö k a d fart.
— S å t o r k a d e h o n b o r t dem o c h t o g till s ö m m e n.
D e t v a r i april o c h h a d e varit förfärligt r u s k i g t en tid m e d snö, h a g e l, storm o c h r e g n; men i d a g sken solen riktigt v a r m, blott då o c h d å s k y m d
af ett förbiilande moln.
I trädgården utan- för, hennes egen lilla trädgåd, svalde knop- parna, medan bellis och perlhyacinther stucko upp sina små hufvuden och sneglade bort till krusbärsbuskarna, som redan gjort sig gröna och togo sig så bra ut i sin nya drägt.
Bertha såg ingenting — hvarken solsken eller grönska — tänkte endast på, hur grymt det var att behöfva sitta instängd i staden, helst när Mina, hennes bästa väninna, som hon aldrig kunde låta bli att afundas, redan hyrt fyra rum och kök i Marstrand, hvilket hon berättat dagen förut.
— Det värsta var, att hon sjelf oförsigtigt nog yttrat: att de också bestämdt sig för en lägenhet der.
Med ett ryck slängde hon undan sykorgen — hade hon ej suttit och fållat åt rätsidan nu igen.
Allt gick illa i dag.
Barnflickan hade retat henne med sin långsamhet, och då hon sjelf tvättat Arthur, började han stor- gråta.
Hon var lite hårdhändt kanske — och så smälde en örfil på hans lilla kind.
Det var inte roligt att tänka på.
Ledsam- heter hvart hon såg, och om Hugos inkom- ster verkligen minskades — hur skulle det då gå?
Aldrig hade lifvet synts henne så bittert eller framtiden så hopplös.
Arbeta kunde hon ej.
Hvad taga sig för?