Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» För resten tjänar det till ingenting att munhuggas, ty när det är siat, så är det, huru du än funderar, och därmed punktum. » » Ingenstädes säger du — nonsens.
Nej, bröder, det sken vi sprida måste helt visst hamna någonstädes, den värme vi hafva känt kan ej försvinna, den plats vi en gång fyllt kan ingalunda blifva tom, utan måste ersättas med något annat.
Detta är till- varons grundlag.
Äfven bland människorna har det j a funnits ljus, hvilka brunnit ned och slocknat.
Men den glöd de hafva gif- vit åt världens köld, den klarhet de hafva förlänat åt världens mörker, den förblifver evinnerligen.
— Jag medger villigt, att det bekvämaste är att inte alls fundera på sa- ken, utan att helt enkelt säga ingenstädes.
Men man behöfver bara tänka sig för det allra minsta för att inse, huru dum man är. » Så höllo de flitigt på att kannstöpa och gissa och gifva hvarandra gliringar, föga betänkande den gamla sanningen, att det finnes få af skogens vilda djur, så farliga som den, hvilken äflas att tala, utan att hafva något att förkunna.
Så silade sig ordens ström genom alla tänkbara fåror, än- da tills dess själfva borgmästarens snut- fagra piga kom in i boden och bad o m ett paket ljus.
Expediten, hvilken sjöng Bell- man och åkte velociped samt för resten var alla hjärtnupna husjungfrurs förklarade beau ideal, lade in de fem i hennes korg med flere mördande blickar och sockersirapsfra- ser än som väl var alldeles nödvändigt för att locka kunderna från principalens kon- kurrent midtöfver torget.
» Nu dröjer det inte länge, förrän vi skola gå ut och fylla vår mission, » menade den visaste af bröderna.
Den vackra blågula dräkten slets omildt af dem och syskon- ringen sprängdes.
Trenne af dem fördes mot dunkla öden, och man känner ingen- ting med visshet om deras historia.
Men ordföranden var nu uppenbarligen född med segerhufva, ty han fick sin plats i en lam- pett i själfvaste unga frökens kabinett och han njöt på förhand vid blotta tanken, huru präktigt hans sken skulle bryta sig mot de slipade glasprismorna.
IÖ: » 8 en tanke på, att med hvarje flyende minut lågan stal ett uns af hans kraft.
Alla människor smålogo så huldrikt mot hvarandra och sade hvarandra så många vackra saker, att det lilla ljuset inte kunde annat än känna den mest gränslösa beun- dran för dem.
Midt under middagen reste sig vise män, hvilkas bröst staten öfver- sållat med ordnar till vederlag för de che- velyrer de grubblat bort i omsorgen för rikets fromma, reste sig, säger jag, med glaset i hand, och länsande svenska akade- miens ordlista på dess ståtligaste adjektiv i superlativform, prisade de med af rörelse skälfvande stämma hvarandras dygder och förtjänster, tills de omsider slogo sig ned för att i sin ordning och efter samma re- cept blifva prisade af någon annan.
Så måste han då sluta sig inom sig själf och han började tänka öfver allt det där, som brydt brodern, medan de ännu voro tillsammans, han började äfven undra, om det ej skulle blifva något annat bättre ef- ter detta, ty han såg, att här hade han föga att hoppas på vidare.
Och så drömde han ihop åt sig en värld af fröjd och skön- het, där han skulle dväljas, när denna ve- dermödan var liden.
Den drömmen förde honom från verkligheten under de timmar han hade att lefva, medan vedhuggaren i källaren sågade borgmästarens bränsle, den tanken hade han ännu kvar, då han, hopkrymt till en tiondedel befriades ur lyk- tan, ej för att tändas mera, utan för att glätta strykerskans lod, då det fördes öfver det stärkta linnet.
T y det blef slutet, och det var under det heta järnet hans stora fråga fick sitt svar.
Helst iakttog emellertid det lilla ljuset husets unga dotter, ty hon var glad som en lärka och söt som en karamell.
Just i dag firade hon sin trolofning med en af de ordensprydda och flintskalliga, och han stirrade så ofta och så kärvänligt och så vanvettigt på henne m e d sina stora hum- merögon, att man granneligen kunde mär- ka, att detta var hvad de pläga benämna kärlek.
Men på andra sidan o m fröken Fanny satt en ung man, blek och tankspridd.
Han drack flitigt och skrattade h ö g t; tyd- ligen var han mycket tillfreds.
Han hade hvarken månsken eller ordnar.
Därför bryd- de sig den lilla fästmön inte det bittersta om honom, utan underhöll sig uteslutande med hummerögonen.
• När så middagen var slut och balen be- gynte, fick inte fröken Fanny dansa mera än ett enda tag, ty hennes fästmans ålder och värdighet tilläto inte dylikt, utan de sutto tillsammans och sprakades vid hela aftonen.
En enda sväng fick hon dock, och det blef med den bleke och tankspridde.
Fästmannen hade då uppsökt buffeten, och när polkan var förbi, slogo de båda unga sig ned alldeles under lampetten.
Ljuset flammade häftigt till, ty där kret- sade en mal omkring lågan.
Han reste sig upp för att slå efter den med sin näs- duk.
» Nej, låt honom vara, » bad fröken Fanny och lade sin hand på hans arm.
» Man be- höfver inte döda målen, som fladdrar om- kring ljuset. » Hon sade sant, ty ögonblicket därefter låg den dränkt i den smälta stearinen.
Nu ropade den ordensprydde och flintskallige sin fästmö vid namn.
H o n skyndade ut, men den andre blef kvar.
Han öppnade fönstret och lät den svala nattvinden sme- ka sin feberheta panna.
Så gick han till- baka till det muntra sällskapet och drack flitigt och skrattade högt.
» Kanhända, » tänkte då det lilla ljuset vid sig själf, » kanhända är det detta man kallar en roman. » Draget från fönstret i förening med den döda målen hade emellertid alltför illa hus- hållat med dess krafter, så att nu var där ingen tid till undran.
Och åter tänkte det: Men uppe hos borgmästaren ställdes där till ett hejdundrande kalas, och brodern med den talande tungan fick bevittna så myc- ken glans och härlighet, som han aldrig tillf orene skådat.
Han brann så klart och stadigt, där han satt i lampetten, och följde så uppmärksamt med allt hvad som till- drog sig rundt omkring, att han inte hade » Jag har fladdrat vid hvarje vindstöt.
Jag kunde hafva lyst lyckligare människor.
Hvem vet, o m ej ' tjufven ' kommit, hade jag kanske left en timma längre — men hvad betyder allt det där nu.
Jag slock- nar glad, ty jag har i alla fall fått fylla mitt värf, jag har dock fått lysa. » Så flammade det ännu några ögonblick Sämre gick det hans forne vedersakare, den vanlottade brodern, ty han blef dömd att sitta i vedhuggarens lykta.
Den stackarn tyckte de andra så hjärt- ligen synd o m, och det var j u äfven allt och det enda de kunde göra för honom; ty han måste stå och stupa där han ställts, där fanns ingen annan bot.
Ett eländigt lif fick han också, där han ensam stod och sörjde i den trånga, smutsiga lyktan, och hans fattiga tröst var, att glasskifvorna, som från alla håll omgåfvo den, voro så rökiga och tummade, att de frälste honom från mörkret ooh kölden och ensamheten på andra sidan.
Ingen frände hade han sig heller när, men på lyktans botten lågo liflösa och stelnade återstoder af dem, som före honom tynat bort därinne, osörjda och osedda, och han grät tysta, klara tårar, som gjorde honom ful och skroflig och som långsamt tärde hans sjunkande, fängslade kraft.
IDUN 1803 upp och ned i hopp och bäfvan, tills den nakna, svartnade veken plötsligt hamnade på bottnen af pipan.
Då steg en smal, blå rökpelare upp och talade om, att det lilla ljuset slocknat.
Annars skulle j u ock- så ingen haft reda därpå, ty då alla de andra ljusen ännu brunno, blef skillnaden knappast märkbar, då detta enda försvann.
Men pigan satte genast i ett nytt, vac- kert ljus i det gamlas ställe, ett ljus, som skulle fladdra vid hvarje vindstöt och lång samt förtäras för att slutligen försvinna i pipan äfven det.
Dock var det j u ännu länge, länge till dess.
Det nya ljuset sken så klart och stadigt och ingen människa var väl så innerligen dum att tänka på det som nyss brunnit ned.
Ja, mina vänner, så var det med sagan om ljuset.
* Ditt namn, J^) ct är kort som ett jublande skri emot den, man har Itär, och det finns intet konstladt däri, som gör tungan besvär.
Det är vänt, som om älskarens hand hvarje bolcstaf skr ef ned, och det ljuder som vågskvalp mot strand i en sommardags fred.
Det ljöd skyggt, när jag skälfvande bad om din kärlek och tro, jag har hviskat det lycklig och glad uti äflan och ro.
Var jag trött, det min trötthet betvang, när emot mig det ljöd; det fördref med sin minnande klang hvarje sorg och hvar nöd.
I min bok med de rim, som jag smidt, det i början skall stå, för ett lif det skall vigas vid mitt, och mitt barn skall det få.
Det med mig skall nå dödsflodens våg, när min kropp sänkts i jord, ty jag rum har det skänkt i min håg som mitt käraste ord.
* — — Visitationskalaset.
Humoresk af Petrus Hedberg.
p / å å, Erik, huru har det gått för dig? » &gt; » Nichts! » i Kunde han verkligen säga nej?
Och du sade honom väl ändå, att jag och Joel Anders- son i Bringåsen ville gå i borgen för dig?
Hvad svarade han? » » Jo, han frågade, huru pappa mådde, och huru mamma mådde och Elin mådde, och huru jag mådde, och så hälsade han till pappa och till mamma och till Elin. » » Nej, svara mig ordentligt: hvad sade han om lånet? » » Han sade, att han endast med svårighet kunde dra sig fram själf, då han nyss hade placerat alla sina ' mojenger ' i bankaktier.
— ' Ja, men nog kan väl farbror ändå låta mig få låna mot god och säker borgen tre hundra nu och tre hundra i januari — farbror kan ju låna af någon '.
— ' Nej, min käre Erik, svarade han, jag lånar af princip aldrig pengar, och det är en mycket bra princip, och den skulle du också följa. '
Och där- med gjorde han som vanligt stora gesten med högra handen och såg oerhördt nobel och stinn ut. » » Stackars man!
Huru litet han känner sannin- gen i ordet: Saligare är att gifva än att taga. » s i 213 Och kyrkoherden Åkerlind lutade hufvudet mot handen och suckade.
» Nå men, pappa, tror pappa, att det blir om intet nu med min Stockholmsresa och min exa- men bara för farbror Bergboms oginhet? » » Nej, min gosse, det tror jag inte.
Jag har lagt saken i Herrens hand, och han kommer nog med hjälpen, om han ser att det är dig nyt- tigt.
Och nu ber jag dig lämna mig, så jag får i ro tänka på min predikan. » » All, hvad det luktar godt!
Bestämdt strufvor! » Unga herrn i hängmattan smackade med läp- parna, gaf sig ny fart med ena benet, som hängde utanför och bläddrade om ett blad i gamla gub- ben Alreiks Handledning för landtmätare.
Nej, det var honom omöjligt att nu hålla ordning på sinus, cosinus, tangent och cotangent.
» Elin! » ropade han, så att det ekade kring knutarna på den gamla prästgården i Rostad.
» Elin, hör du! » » Hvad vill du, Erik? » frågade en nittonårig ungmö med burrigt hår och fagra kinder, i det hon kom ut på förstugubron.
» Hvad är det ni bakar nu?
Det luktar så godt, att jag inte begriper ett enda ord af hvad pappa Alreik säger. » » Det är spritsbakelser.
Du kan gärna komma och hjälpa mig med spritssprutan.
Degen är så hård — det gör så ondt — vi ha så mycket att göra, och vi ha gästerna här redan om en timme. » » Ska ' jag spruta spritbakelser?
— jag som — Huru många får jag då? » » Du får alla, som gå sönder? » » Gå sönder?
Är du tokig, Elin?
Kan en kyss gå sönder? » » Jag talar inte om kyssar — jag talar om sprits- bakelser. » Tonen lät en liten smula förtretad, men minen motsade tonen, och de små fötterna närmade sig till hängmattan.
» Ge mig tio, ska ' jag spruta spritsbakelser, så att du ska ' kunna göda en hel teologisk fakultet med dem. » Pion lutade sig ned öfver honom, som ville hon hviska något till honom, och det måtte haf- va varit något mycket viktigt de unga tu hade att säga hvarandra.
» Kommer du nu, Erik? » » Ja, Elin — min Elin! » » Det var snällt af dig Erik, att du kommer och hjälper oss, » sade hans mor, när han kom in i köket.
» Jag har måst skicka Anna Lisa till Malsta efter kanel och gelatin — du sa ' väl till om gelatinen också, Elin?
— nå, det var bra — och Kajsa håller på och plockar fåglarna, och Elin ska ' duka — » » Och jag, Erik Åkerlind, fri akademisk med- borgare och blifvande generaldirektör för landt- mäteriet, nyförlofvad och snart familjefader, jag skall sköta om spritssprutan, så det ryker efter det.
Men jag gjorde det inte, om jag inte visste, att Gincinnatus har gått bakom plogen, och fått löfte om alla söndriga spritsbakelser och — » » Fick Gincinnatus det? » skrattade Elin.
» Akta dig, lillan!
Jag är farlig, då jag är klädd i pansar, » hotade Erik, i det han band om sig ett stort köksförkläde.
Han hade nyss spritsat slut, och mamma hade nyss tagit ut ur ugnen den sista ljusbruna bakel- sen, då de första vagnarna började komma svän- gande upp på gården.
Det skulle bli visitation i Bostad.
Biskopen var sjuk eller hvad han nu hade fått för ett för- hinder, jag minns icke längre så noga, och då hade han förordnat prosten Thunelius i Orrtuna att förrätta visitationen.
Hade icke biskopen så ny- ligen kommit till stiftet, skulle han helt visst icke hafva utsett prosten Thunelius till sin ställ- företrädare, ty då hade det säkert varit honom bekant, att denne och kyrkoherden Åkerlind sämdes med hvarandra ungefär lika bra som olja och vatten.
Bra gubbar båda två, ingen förne- kade det, men alla ha vi ju våra svagheter och egendomligheter, och medan prosten Thunelius var hierarkiskt-aristokratiskt anlagd, hade den ett par tiotal år yngre kyrkoherden Åkerlind i icke ringa grad låtit sig påverkas af de vindar, som skakade gamla Europa åren 1830 och 1848. o o Om själfva visitationen är ej mycket att säga — den försiggick på vanligt sätt.
Endast ett par scener från kyrkan må omnämnas.
Frosten Thunelius och hans assistenter gingo omkring bland den församlade menigheten och förhörde dem i deras kristendomskunskap.
Att prosten skulle examinera de främsta bänkarna på karlsidan, hade Erik tagit för afgjordt, och han hade tagit sina mått och steg därefter.
In- nan det ringde samman, hade han gått omkring på kyrkvallen, och hvarest han hade sett ett främmande ansikte, hade han uppmanat dess ägare att gå in i kyrkan och taga plats i främ- sta bänken.
De första han fick fatt i var en tysk profryttare och dennes körsven, och han lagade att dessa kommo att sitta närmast midtel- gången; för öfrigt fylldes de tre första bänkarna af utsocknes allmoge.
Nu kom prosten.
» Hvad är Gud? » frågade han och pekade på profryttaren.
» Han ä ' tysk, herr pastor, » upplyste körsven- nen välvilligt.
Gubbarna i närheten kunde icke låta bli att smått draga på smilbandet.
Prosten fortsatte med sina frågor utefter första bänken, men svaren voro i allmänhet mer än skäligt klena.
Slutligen tillsade han en yngling på sjutton år eller så att i det Nya testamente han räckte honom läsa 18:e kapitlet af Mattei evangelium.
Ynglingen kunde endast med svå- righet stafva sig fram.
Då han kom till den 6:e versen, stammade han under täta pauser och halfhögt uttalade monologer: » Ho — nom — är — det b — ä — t — t — bätt — re — re — bättre a — t — t att en k — v — k — v — kvinna hän — ges — vid — h — a — n — s hans h — a — 1 — s hals — » • » Det var förskräckligt! » sade prosten, under det nu åhörarne skrattade, så att de måste luta sig ned i bänkarna.
» Huru gammal är du, min gosse? » » Sjutton år till Pålsmäss. » » Så gammal och läser så klent.
Tänker du aldrig lära dig läsa bättre? » » Joo, herr prost. » » Ja, när skall detta ske? » Denna fråga minde ynglingen om » en fråga » i gamla katekesen, och han hasplade ur sig i sjun- gande ton och med tydlig belåtenhet det därtill hörande surret: » På den yttersta dagen, när denna världen ta- ger^ en ända, hvilken tid är oss alldeles förborgad. » Äfven de äldre bönderna, som hittills sökt att hålla sig allvarsamma, brusto nu ut i högljudt skratt, och prosten själf fick brådt att taga upp ur fickan sin stora röda näsduk, med hvilken han en bra lång stund ifrigt putsade näsan.
Då alla åter kommit in i en för stället och tillfället någorlunda lämplig stämning, fortsatte prosten förhöret med de andra bänkarna och fick här i allmänhet mycket goda och rediga svar, i syn- nerhet af de yngre.
En stund därefter sammanträffade prosten framme i koret med kyrkoherden Åkerlind.
» Jag må säga, kära bror, » sade prosten, » att kristendomskunskapen i socknen synes mig i allmänhet vara mycket god; dock utgör den främ- sta bänken här på karlsidan ett mycket beklag- ligt undantag. » » Säger bror det? » utbrast kyrkoherden förvå- nad och skyndade åtföljd af prosten fram till första bänken.
Han såg här framför sig idel obekanta ansikten.
» Hvarifrån ä ' ni, godt folk? » frågade han.
» Vi ä ' från Orrtuna vi, » svarade en af dem.
Detta var nu naturligtvis mycket harmligt för prosten.
Närsynt som han var, hade han ej känt igen sina egna församlingsbor.
Harmligt var det också, att prosten i sitt tal till församlingen råkade missäga sig så fatalt.
Han skulle citera de kända orden ur Bsaie här- liga första kapitel: » En oxe känner sin herre och en åsna sin herres krubba, » men i hans mun blef det i stället: » En oxe känner sin åsna och en herre sin krubba. » Församlingen, som redan genom hviskningar från man till man kände till det lustiga förhöret med Orrtuna-borna i första bänken och därige- nom blifvit tämligen uppspelt, råkade nu allde- les ur fogarna vid den komiska missägningen.
Alla kastade sig ned i bänkarna med hufvudet mot de utbredda armarna, så att prosten på en lång stund, där han stod framför altaret, knap- past såg en hvit skinnlapp i hela kyrkan utom på några skalliga gubbar.
Han trodde först, att hans ord hade utöfvat en så gripande verkan, att alla brustit i gråt, men så nåddes hans öron af några ljud, som mera liknade ett undertryckt fnittrande än snyftningar, och han började ana oråd.
Det var ock först när han kom in i sak- ristian, som han af en af assistenterna fick veta anledningen till församlingens hastiga » framåt böj ».
Att visitators lynne just ej var rosenrödt, då han jämte en stor mängd andra inbjudna, hvari- bland särskildt märktes den genom sin stora för- mögenhet mycket mäktige_ och betydande pa-
214 tron Bergbom, vandrade från kyrkan till den närbelägna prästgården, därpå kan ingen rim- ligen undra.
Men då han såg det väl försedda smörgåsbordet, hvarest han till och med upp- täckt sin älsklingsrätt, å la daube på gris, då hans vidgade närborrar skvallrade för honom om äfven andra kulinariska njutningar, och då han vidare såg, att det vid hvarje kuvert stod tre glas, däribland ett grönt — skulle det kunna vara hans favorit-vin Chateau Yquéme, mån tro?
— då började harmen dunsta bort åt höger och förtretligheterna åt vänster, och mellan dem båda stod en jovialisk, skinande herre med prästkrage och nordstjärnan, hållande en smörgås i den ena handen och en assiett, hvarpå låg en bit späd- gris i sitt gelé, i den andra.
Då var det, som han yttrade de oemotsägligt sanna orden: » Mina herrar, spädgris är ändå spädgris det! » Så satte man sig till bords.
Den fru pastor- skan — huru hade hon icke långt i förväg och på en hel mängd omvägar skaffat sig reda på, hvad prosten och patron Bergbom mest tyckte oml Ah, hvilken delikat laxöring!
Och Chateau Yquéme — ah!
&gt;Vet fru Åkerlind, man äter icke bättre på Rydbergs i Stockholm, » sade prosten, oförmärkt knäppande upp de två understa knapparna på västen.
Men från Rydbergs i Stockholm är det icke långt till den lagstiftande församlingens hus på Riddarholmen, och ett tu tre var prosten uppe i sina gamla oförgätliga minnen från föregående riksdag, som han på grund af sina ämbetsbrö- ders förtroende bevistat som deras representant.
Nu räknade man augusti månad år 1865 efter Kristi börd, hvad var då naturligare, än att man kom in på representationsförslaget.
Och som man icke hann diskutera den segslitna frågan till slut, innan värdinnan gaf tecken till uppbrott från bordet, fortsatte man vid kaffet ute i träd- gården.
Här växlades nu skarpa hugg, mest mellan värden och prosten.
» Ja, bror är ju liberal, det vet hvar och en, » sade prosten.
» Bror skulle väl helst se, att demagogerna komme till väldet.
Jag däremot, som i Stockholm på närmare håll lärt känna de bråkmakarna, kan icke alls gilla dessa ny — ny — » (Prosten afbröts genom en nysning).
» Nykterdansare, » sufflerade Erik.
De andra skrattade, några öppet, andra i mjugg.
Prosten försmådde att beakta infallet, utan fort- for:
Att tänka sig, att vi kyr- kans män, som i så långa tider varit förgångs- män för den andliga odlingen, nu med ett enda penndrag skulle beröfvas hela vårt inflytande på rikets angelägenheter och likställas med bönder och torpare.
Hör jag inte redan, att Joel Anders- son i Bringåsen allmänt utpekas som min efter trädare — » » Som prost i Orrtuna? » frågade Erik med till- gjordt enfaldig min.
» Dumhufvud! » » Jaså, som dumhufvud!
Nej, vet farbror, det duger Joel Andersson inte till. » Nu vågade ingen skratta, fastän det kittlade i mungiporna på dem allesammans.
Endast den själfrådige och myndige patron Bergbom skroc- kade till och utbrast: » Tusan till kvick pojke, den Erik! » Men prosten blef ond.
» Det förvånar mig icke, » sade han, » att du är sådan du är, Erik, då du har en sådan far, en jakobin, en rabulist, en demagog, en — » » En, som för tillfället har den äran att vara brors värd, » af bröt honom kyrkoherden Åkerlind lugnt och värdigt.
Orden återförde prosten till besinning.
» Förlåt mig, käre bror!
Jag är som hvar man vet, en zelot, jag lämnar icke min position utan svärdshugg.
Men glöm hvad jag sade, och låt- om oss föra samtalet in på områden, där våra åsikter icke divergera så svårt. » Men Erik åtminstone kunde icke glömma de enligt hans åsikt förolämpande orden mot hans fader.
» Jag skulle ha lust att lugga honom, » hviska- de han till ett par yngre prästmän.
» Du får fem riksdaler, om du gör det, » sade den ene.
» Af mig med, » sade den andre.
» Topp! » sade Erik.
Samtalet bland de äldre rörde sig nu om för- samlingens åldriga tempel.
» Har farbror sett det märkvärdiga altarskåpet, som står uppe på hvalfvet? » frågad Erik prosten.
» Nej, » svarade denne intresserad.
» Vill du följa mig dit och visa mig det? » IDUN » Ja, gärna. » Äfven många af de andra beslöto att följa med; en promenad på kaffet efter en god mid- dag är ju alltid välgörande och angenäm.
På vägen talade de två unga prästerna om för de andra sitt aftal med Erik.
Många af dem för att icke säga alla både aktade och älskade den gode prosten, som i själ och hjärta var en riktig hedersman, men litet hvar tyckte man ändå, att hans svåra förlöpning nyss mot värden väl kunde vara förtjänt af den lilla tillämnade näpsten, och man följde därför med den mest spända upp- märksamhet Eriks alla rörelser.
Kyrkoherden Åkerlind hade stannat hemma för att hålla de öfriga gästerna sällskap; hade han varit med, skulle han med all säkerhet hafva satt p för sin sons afsikt.
För att komma upp på kyrkhvalfvet måste man klättra uppför en brant trappa med höga trappsteg, som på kyrkans yttersida gick upp till takskägget och där slutade med en liten af ett räck omgifven altan, samt från altanen krypa in genom en ganska trång glugg på muren.
Erik gick först som vägvisare, bärande i ena handen en ännu icke tänd lykta, som medtagits, då det var kolmörkt uppe på kyrkhvalfvet, och räckande den andra handen åt prosten, som mödosamt lyfte sin digra stofthydda från trappsteg till trappsteg.
Då prosten skulle krypa in genom gluggen, » råkade » Erik stöta till hans hatt och i sin ifver att hindra den från att falla » råkade » han att jämte hattbrättet få tag i en handfull af prostens enligt tidens sed långa hår.
Han ryckte till med kraft.
» Aj, aj, aj!
Du luggar mig! » skrek prosten.
Då hördes i detsamma från trappan där utan- för ett skratt först af en och så af en till och en till, och till sist var det, som om också den gamla trappan hade skrattat med, så knarrade och gnällde hon, då hela raden af präster och lekmän rent af hoppade upp och ner på henne under en riktig paroxysm af skratt, och öfver alla de andra hördes patron Bergbom gång på gång utbrista, under det han torkade tårarna ur ögonen: » Tusan till kvick pojke, den Erik! » Lyckligtvis hörde prosten knappast någonting alls af denna allmänna munterhet, ty han var redan hälft igenom gluggen, som han helt ut- fyllde med sin digra lekamen, så att ljudvågorna utifrån ej nådde fram till hans öron.
I stället fylldes dessa af Eriks böner om förlåtelse, som voro så ifriga och högljudda, att de väckte det gamla ekot, som i åratal hade legat och slumrat uppe på hvalfvet och endast mumlat i sömnen någon gång då och då, när en läderlapp eller uggla tittat in.