Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter att ha fullstän- digt genomgått den ofvau- nämnda skolan, tog bon sitt första eugagement vid Oscar Anderssons sällskap, då den förnäm- sta svenska landsorts-
Den, som är god att bygga en egen stuga, Behöfver på en annan sig själf ej truga.
f. trupp.
V i d detta sällskap debuterade hon såsom » Jane Eyre » och blef snart, så ung hon var, dess första karaktärsskådespelerska.
Bland andra roller hon utförde, medan hon tillhörde Anderssonska sällskapet, minnas äl- dre teatervänner i svenska landsorten och i Finland ännu lifligt » Orleanska jungfrun », » Griseldis » i Halms skådespel af samma namn, » Anna Lisa » i Herschs » Fursten och borgardottern » m. fl.
Från Anderssons kom hon till Mindre teatern i Stockholm (den Stjernströmska), och som en af Stockholms mest begåfvade och firade sceniska artister kvar- stod hon, ända tills nämnda teater genom köp öfvergick till staten.
Hennes mest betydande roll under denna period var säkerligen » Eboli » i Schillers » Don Carlos » *.
Man kan åtmin- stone säga, att det var med denna roll kri- tiken först fick ögonen fullt öppna för Hed- vig Charlotta Forsmans storartade sceniska begåfuing.
Erbjuden engagement vid Kongl.
teatern vid Stjernströmska teaterns upplösning, föredrog hon dock att sluta sig till det sällskap, två af hennes kamrater, Wilhelm Åman och Mau- rits Pousette, i förening med hennes förra di- rektör, Andersson, bildat för att uppträda i landsorten och Finland samt, om somrarne, å Humlegårdsteatern i Stockholm: det säker- ligen — ursäkta, hr Lindberg!
— utinärk- taste skådespelarsällskap, som någonsin upp- trädt i svenska landsorten.
Vid detta säll- skap kvarstannade hon till dess upplösning 1867, då hon öfvergick till den nybildade svenska scenen i Helsingfors.
Bland de roller, hon under den hittills re- fererade delen af sin teaterbana, utom de ofvannämnda, utförde, hafva vi här utrym- me blott att nämna några få: Desdemona, Ofelia, Lady Macbeth och Beatrice ur den Shakespeare ' ska repertoaren, Rosaura i » Lif- vet en dröm », Thusnelda i » Fäktaren från Ravenna », Grillparzers » Sappho », Fanchon i » Syrsan », Seraphine i Sardous tidsmålning af samma namn, Mathilde i Björnsons » D e nygifte », Katri i Wecksells » Daniel Hjort », Regina i Topelii » Regina von Emmeritz », Elisabeth i » Maria Stuart » (Schiller), Adri- enne Lecouvreur, Maria Tudor (Hugo), L u - cretia Borghia (Hugo).
Under vistelsen i Helsingfors i slutet af 1860-talet inföll emellertid den ej blott in- tressantaste, den helt visst äfven betydelse- fullaste episoden afhenne3 konstnärslif, i följd af hvilken hon ej blott lade i dagen, att hennes artistiska energi stod på samma höjd som hennes artistiska begåfning, utan ock outplånligt fäste sitt namn vid en nationel rörelse af djupaste betydelse.
En af de dåvarande ledarne för den s. k. fennomanien, d:r Kaarlo Bergbom, fick den idén att bringa finska språket upp på scenen.
En annan af fennomaniens förste målsmän, den högt begåfvade, tidigt bortgångne Alexis Kivi, hade efterlemnat bl.
a. sceniska alster ett drama med bibliskt ämne: » L e a ».
Be- * Hennes porträtt som Eboli är fäst å duken af målarinnan frih:n Leuhusen.
jlOLMGREN.
sättandet af de manliga rollerna vardt snart uppgjordt bland den studerande finska ung- domen i Helsingfors.
Men den kvinliga rollen — den enda dylika i stycket samt på sam- ma gång titel- och hufvudrollen, på hvars utförande hela stycket beror — hvem skulle spela den?
Man vände sig till Svenska tea- terns främsta kvinliga artist, hvilken knap- past kunde ett ord finska, och fick ja.
Un- der några månader skaffade hon sig tillfälle att — vid sidan af sin starkt anlitade verk- samhet vid svenska scenen — studera finska språket och sin finska roll, och den 10:de maj 1869 hörde Helsingfors ' finska befolk- ning allra första gången från scenen sitt mo- dersmål ljuda från en kvinnas läppar.
Bi- fallet var bedöfvande; nästan alla, ej minst, har man berättat oss, de närvarande finske prestmännen, rördes till tårar vid Leas gri- pande spel.
Efter föreställningens slut bars konsinärinnan hem i triumf af Helsingfors ' studenter midt emellan en oöfverskådlig folk- massa som med jubel och » elköön » - rop helsade henne.
Vid en fest, där Helsingfors ' för- nämsta societet samlats, blef hon äfven före- mål för tacksägelser och hyllningar.
Den 10:de maj har allt sedan blifvit en festdag för det finska partiet, hvilket årligen högtidlighåller dagen och aldrig, hvar än » Lea » befinner sig, glömmer att sända henne sin helsning och sitt tack för den insats hon gjort i den finska nationella kulturens ut- veckling.
Efter den storartade framgången redan i början eggades koustnärinnan att på fullt allvar fortsätta sina finska språkstudier, så att hon efter fem år uppnådde en fullkom- lig kännedom däraf.
I förbigående må näm- nas, att hon öfversatt åtskilligt från finskan till svenskan, bl.
a. flere finska folkvisor, af hvilka en intagits i de senaste upplagorna af den allbekanta folk-antologien » Axel Ivar Ståls visbok », samt Minna Kanths skådespel » Ar- betarens hustru », hvilken öfversättning 1880 spelades å Nya teatern i Stockholm.
I flere finska roller har hon sedan » Leas » första tid uppträd t, nämligen vid gästspel i Hel- singfors 1875 och 1880.
Den sista af dessa gästaftnar förstnämnda året slöts med att konstnärinnan, under fanfarer och hyllnings- rop, inför öppen ridå af skalden Fredrik Cyg- nseus kröntes med en lagerkrans af guld, å hvars blad inristats namnen å hennes då främsta sceniska uppgifter.
Sedan hon lemnat sin fasta anställning vid Helsingfors ' svenska teater, tillhörde hon ett par, tre år Wilhelm Amans sällskap, som spelade i Kristiania och Göteborg, och har sedan ingången af sitt andra giftermål till- hört privatlifvet, dock flere gånger gifvande gästroller: år 1875, som ofvan nämndes i Helsingfors, 1879 å Nya teatern i Stockholm, 1880 ånyo i Helsingfors, 1883 å dels ofvan nämnda Nya teater, dels i Helsingborg (å bägge ställena såsom Fru Alving i Ibsens » Gengångare » och i förening med Lindberg- ska sällskapet), vintern 1886 i Stora teatern i Göteborg (där hon spelade bl.
» Fru In- ger till Östråt » och Tora Edlin i Alfhild Agrells » Ensam »), 1887 återigen å Nya tea- tern i Stockholm, där hon kreerade Arrias roll i Wilbrandts storartade skådespel » Arria och Messalina », samt nu senast, hösten 1891 dels i Kristiania (fru Alving), dels Göte- ' borg (drottningen i » Hamlet »).
Hedvig Winterhjelm är en af Nordens stor- heter inom den sceniska konsten.
Hon är — såsom en kritiker om henne anmärkt — en verklig konstnärsande, en sådan, hvarför- utan både begåfning och arbete icke mycket förmå, en sådan, som, när hon uppträder, gör sig gällande under alla tider och förhållanden.
Denna konstnärsande visar sig hos konstnären däri, att han fullständigt går upp i sin roll, lef- ver och känner i den.
Det är också i grun- den denna ande, som skänker stämman dess vexlande uttryck, rörelserna deras plastik, an- siktet dess mimik och blicken denna magne- tiska kraft, som oemotståndligt fängslar hjär- tan.
Hon har ock i sina senaste sceniska upp- gifter, t. ex. i Arria och fru Inger, på ett mästerligt sätt förmått till ett harmoniskt helt sammansluta det bästa i spelsättet från hen- nes första sceniska period och det bästa i den sceniska smakriktning, som i vår mera realis- tiska tid är rådande.
Flere gånger har vår konstnärinna företa- git studieresor, till Paris, Köbenhavn, Berlin, Dresden, Wien och S:t Petersburg.
Det är — som ofvan nämndes — såsom fru Alving i » Gengångare » Hedvig Winterhjelm helt nyligen uppträdt å scenen.
V i d denna reproducering af en bland hennes glansroller har hon haft styckets författare själf bland åskådarne.
Det bör vara af stort intresse att erfara, att Henrik Ibsen uttryckligen och i de mest afgörande ordalag betonade icke allenast konstnärinnans grunduppfattning af rollen, utan därjämte, och lika mycket, den fullt moderna realistiska framställningen i spel och diktion, fri från de » konstens regler », som i ett så modernt stycke som » Gengångare » icke skulle passa.
Angående fru Winterbjelms uppfattning af rollen förklarade skalden ut- tryckligen, att hon » hade träffat hans egna innersta tankar och känslor » samt återupp- väckt hos honom den ursprungliga stämning, hvari han skref stycket, och beträffande den framställningskonst, hvarmed detta skedde, yttrade han, att det var » den lifslefvande fru Alving, han hade hört tala och sett gå om- kring » i detta hem, som han velat skildra.
» Helt och hållet min fru Alving! » En betydelsefullare triumf kan väl en sce- nisk konstnärinna knappast fira.
Hedvig Charlotta Forsman ingick 1866 äktenskap med den genialiske skådespelaren Frithjof Raa (död 1872 i Helsingfors) samt 1875 med norske skriftställaren Kristian Win- terhjelm, och hon är med denne sedan 1883
bosatt i Stockholm.
För sitt hem här — detta hem med D E S 3 atmosfer af af ideal lyft- ning, personlig älskvärdhet och husmoderlig gästvänskap — lef ver den framstående konst- närinnan, delande sin kärlek till och vård orn hemmet med kärleken till och vården om den stora konsten, detta sistnämnda ej minst ådaga- lagdt genom de elever — Julia Håkansson, Marie Mejländer, Georg Skånberg m. fl.
— hon under de senare åren så framgångsrikt och lyckligt invigt i den nämnda konsten — den Torsslo \ v ' ska.
I d u n s T V Å H U N D R A D E N U M M E författare.
Att här möta många högt skat- tade och för alla kära namn, kan en hvar finna, då vi bland de bidragande under det sistförflutna året nämna: Ellen Bergström, Cecilia Bååth-Holmberg, Amalia Fahlstedt, Ellen Fries, Elisabeth Kallstenius, Amanda Kerfstedt, Selma La- gerlöf, Mathilda Langlet, Vilma Lindhé, He- léne Nyblom, Mathilda Roos, Anna Wahlen- berg, Eva Wigström (Ave); Daniel Fallström, Tor Hedberg, Adolf Hellander, Georg Nor- densvan, Johan Nordling, Birger Sehöldström, H.
Victorin m.
Vi våga sålunda hoppas att, med så god hjälp samt med fortsatt vänlighet och öfver -- seende från våra läsarinnors sida, den redan nu stora läsekretsen skall hafva blifvit ännu mycket större, då Idun utsänder sitt trehun- drade nummer.
Så blef den unga [faun småningom 1Sn gärna helsad vän i många hem, fjch lätt blef hennes väg från dörr till dörr.
tÅllt flere händer sträcktes, där hon kom, fjch åter flere sällades till dem,.
l \ anhända äfven de, som dröjde förr.
3, svenska kvinnor, är det, som hän ledt IDet unga barnets väg från första dag, lir tackar hon sin framgång glädjefull, tjltt mildt till hennes brister 3 hän sett, [Hen dömt till afsikt blott och hjärtelag iÅllt för det kära barnets ungdoms skull.
R kommer med denna veckas nummer i edra händer, ärade läsarinnor.
Tvåhundra veckor eller i det närmaste fyra år hafva således förflutit, sedan Idun första gången trädde ut i världen.
Glädjande för utgifvaren var det, att hon redan från början mottogs med vän- lighet och varma sympatier, men mera gläd- jande är det ändå, ej blott att dessa bibehål- lit sig, utan att kretsen af tillgifna vänner till den unga med hvarje dag vidgats.
Hvart hon kommit, har hon blifvit väl mot- tagen och hjärtligt omhuldad; ständigt har man skyndat att presentera henne för nya bekanta och så städse förskaffat henne allt flere värmer.
Hvad är det då månne, som gjort, att hon oemotståndligt dragit och drager alla till sig?
V i våga tro, att det främst är den red- liga afsikten att vara till gagn och förströelse för alla, som omisskänneligen står präglad i hennes ansikte.
Då härtill kommer, att hon i sitt sätt ständigt visat sig gladlynt och utan pjunk, båller på god ton och goda seder samt ifrar för huslighet och sparsamhet, torde man i detta kunna söka förklaringsgrunden till, att hon vunnit ej blott mödrar, flickor och tanter, utan äfven fäder, bröder och farbrö- der på sin sida.
Har hon någon gång be- gått en liten oförsiktighet, har det blifvit henne lätt förlåtet, ty man vet ändå, att hon är allas vän och vill alla så innerligt väl.
Och för alla räcker hon till, ja hon är nä- stan som allestädesnärvarande.
För alla har hon ett godt råd, ett ord till tröst eller hjälp, framkallar ett vackert leende eller en gil- lande nick.
Hon är förtrolig med alla och alla hysa förtroende för henne.
I få ord: hon har i alla hem, där hon en gång trädt in, förstått att göra sig oumbärlig, hon har blifvit den samlade familjens eller den en- samma kvinnans lilla vänliga hustomte, utan hvars påhelsningar det tydligt skulle kännas, som om något fattadas.
Ja, sådan är Iduns ställning till sin stora läse- och vänkrets, och sådan hoppas vi, den alltid skall förblifva, med den skilnad endast, att kretsen med våra ärade läsarinnors till- hjälp allt fortfarande vidgas och tillväxer.
Till tack för deras bistånd härutinnan skola vi å vår sida ej lemna någon möda eller nå- gon kostnad ospard för att låta Idun fram- träda med samma goda egenskaper som hit- tills eller om möjligt bli ännu mer älskvärd, glad och hjälpsam mot hennes talrika vänner inom Sveriges alla landamären.
Härvid hafva vi lyckan att fortfarande som hittills få räkna på god hjälp af en mängd bland våra mest välkända författarinnor och [tia hennes frukter större mognad nått, fila hennes låter vunnit ans och skick — tvåhundra veckor!
3lck,hur flinkt och lätt %r [Han [Hur mycket brister än — hon vet det godt, [Men får hon blott behålla, hvad hon [Med tillförsikt hon ser sin framtid an!
fogar dag till dag likt - pärlors rad, c [Bevingad liten gud, som kallas 3 går, i dag ... [Hur fDc I [iå.
' Vi märka icke rätt, är förtjänsten och det stöd hon fann.
fick, lifvets krona fäller Ilad på Ilad: nya växa ständigt fram bredvid.
Romanen eller lifvet?
ffvåhwndra veckor sen den första gång [Siar 3dun tog sin äppelkorg på arm " Och blyg gick ut med årets späda skörd.
IHsst slog väl hjärtat litet till förfång, i [) ch kinden var cn smula feber varm: Skall [Hon barnets svaga stämma blifva hörd?
gick från dörr till dörr.
' Så lätt hon slog [Med oviss liten knoge mot dess karm ijch ifrigt öra till dess springa för.
Xyst, lyss.
[i \ len ack, det hände ofta N Å G R A O R D I AF ÄKTENSKAPSKAPITLET ELLEN B E R G S T R Ö M.
(- 1 - N.)
ilindre lyckliga äktenskapliga förhållan- M den hafva tvifvelsutan funnits i alla tider; men ämnet har i våra dagar kommit mera på tal än förr, hvartill den senaste skönliteraturen, romanen så väl som dramen, i ganska väsentlig mån bidragit.
Orsakerna till de misshälligheter, det här gäller, äro mångfaldiga, och männen hafva helt visst där- vidlag mycken skuld.
Men då Idun före- trädesvis läses af våra kvinnor, tyckes oss här vara på sin plats att påpeka, hvad des- sas skuld kan vara, och vi ämna alldeles lemna å sido de förras.
Ämnet är rikt, j a outtömligt, och vi måste begränsa oss.
Att många, synnerligen litet den.
blef stängd för gatavimlets larm äldre, kvinnor gifta sig af ärelystnad eller lyxbegär, och att ännu lägre bevekelsegrunder tusen rösters läflan om gehör.
finnas för giftermål, är allom väl bekant, men dessa hustrur lemna vi åt sitt värde.
Det är ju solklart, att deras äktenskap skola blifva Men det gifves en stor procent ropades stig in!
— då stod hon bråd olyckliga.
unga, älskliga, ehuru oförståndiga flickor och tröskelns trä och neg med solig blick fruar, hvilka ega vår sympati, och hvilka äro sträckte fram sin korg med fruktens värda att ega vår sympati, och som äro värda ett bättre öde, och med dem är det, skatt.
som vi här vilja sysselsätta oss.
nog, tÄlt [Med [Hen j2å ^öch [jylan valde villigt efter smak och råd, Om vi företoge oss att litet närmare skär- skåda en hel del oharmouiska äktenskap, fjch gick med hjärtat svällande och gladt.
månne vi ej skulle finna orsakerna till dis- harmonien däri, att den unga flickan utan erforderliga, vare sig etiska eller praktiska, förutsättningar, utan tillräckligt öfvervägande tagit det viktigaste steget i lifvet; att hon fDet var just icke någon sällsynt art, öfver hufvud ej gjorde sig reda för äktenska- %j drufva, rusande med solig glöd, pets egentliga innebörd, hvilka fordringar det fEj finhyllt sydfrukt, doftande och len, ställer på en hustru, hvilka plikter och upp- offringar det ålägger henne; att hon betrak- [Men gömde den ock ofta nog en kart, tade saken alltför ytligt och lättsinnigt, el- Så var den nordiskt frisk och sommarröcl ler att mången gång giftermålet för henne ' Och plockad nyss från apelns gröna gren.
var ett medel att vinna en lockande frihet, f [ch månget vänligt leende hon fick
behagligare än bundenheten i föräldrahemmet; att ej sällan en barnslig längtan efter fru- värdigheten med ty åtföljande rangföreträden besjälade henne; och sist, men icke minst viktigt, att hon vid valet af make lät be- stämma sig af ett flyktigt, opröfvadt tycke, under defr hon öfverlägset log åt de erfarna- res vinkar och råd.
Omstråladt af ungdo- mens och poesiens alla bländverk, framstod för henne detta tycke som något idealiskt, under det de äldres betänkligheter föreföllo henne vara af lågt prosaisk natur.
— Men: » kärleken är underlig och kan falla på en stallpelle », har redan Karl den elfte sagt.
Hon har läst romaner och därmed skapat sig en drömvärld, till arten annan än den verkliga.
Romanen, i stort sedt, har allt från förra seklets sista tiotal en stor skuld att dragas med i fråga om kvinnoolycka.
Den har gått ut på att som exklusivt motiv för äktenskaps ingående framhålla de ungas böjelse för hvar- andra och i samma mån att tillintetgöra för- äldrarnes inflytande.
Utan att vilja ingå i nå- gon literaturhistorisk undersökning, till hvil- ken vi icke ega befogenhet, kunna vi säga, att slutintrycket af den mängd äldre och ny- are, berömda och oberömda, kvicka och dumma romaner, hvilka vi, i likhet med mången an- nan dåraktig ungdom, slukat, varit det, att de gamla med sin erfarenhet hade orätt och de unga med sitt suveräna tycke rätt.
Vare det emellertid långt från oss att vilja plai- dera för äktenskaps ingående utan kärlek.
Kärleken behöfs så väl som oljan på maski- neriet, för att det icke skall rosta.
Men för- äldrarne måtte väl ändock i all rimlighets namn veta litet mer om lifvet än barnen och se något klarare, hvad människorna gå för.
Och så hafva romanerna slutat just där, hvarest det praktiska profvet skulle begynna.
Visserligen har på sista tiden ett omslag här- utinnan gjort sig märkbart, så att de nyaste författarne låta sina romaner börja vid den punkt, där de förra slutade; men det som sås, går icke omedelbart upp i ax, och säkert är, att den nu lefvande generationen skördar de föregåendes utsäde, liksom ett kommande släkte en gång skall uppskära, hvad det nu- varande utsår.
Om vi skulle tillåta oss en liten afvikelse från vårt ämne och våga en gissning, vore det den, att framtidens unga kvinna kommer att gå till motsatta ytterligheten och blifva kallt beräknande i stället.
Men som det ej är med henne, vi nu hafva att sysselsätta oss, återvända vi till vår tids fästmö och maka.
Under förlofningstiden upptages dennas sinne nästan uteslutande af visiterna, » profgången », fästmansgåfvorna, utstyrseln, festerna m. m., och tankarne på giftermålets oändliga vikt och allvar få stå tillbaka.
Hon tänker icke mycket på att lära känna den mans inre halt, med hvilken hon för all framtid skall förena sitt öde, ej heller bekymrar hon sig om att pröfva, huruvida deras karaktärer passa för hvarandra, deras sympatier äro desamma.
Det är henne nog, att han och hon äro kära i hvarandra.
Ännu sällsyntare är det, att hon praktiskt förbereder sig för sitt nya kall.
I stället för att äktenskapet borde vara en organisk förening, om vi så få uttrycka oss, makarne emellan, blifva de föga fastare före- nade genom sitt giftermål än två delegare i en firma.
Och med barnsliga intressen och omogna föreställningar om det nyas kraf trä- der den unga makan öfver det egna hemmets tröskel!
En förbindelse, ingången med så klena förutsättningar, eger redan i sin begyn- nelse fröet till en blifvande upplösning.
Kommer så smekmånaden.
Ännu har den barnsliga lilla frun ej vaknat till besinning af den betydelsefulla förändringen isinlefnadsställ- ning.
Att denna är uppfordrande förstår hon endast helt oklart: ännu leker lifvet för henne.
Det är så roligt att se mannen med förekom- mande artighet foga sig efter ens infall, upp- f} dla ens fordringar, tillfredsställa ens önsk- ningar!
Hon besinnar ej, att det kommer en tid, då det icke längre skall förblifva på samma sätt, då hennes nycker icke endast icke skola ursäktas, utan, än mer, tillräknas henne som svåra fel; då den älskvärde äkte mannen har tröttnat på leken och önskar börja på allvar och skall foråra en hel del.
Hon är stolt öfver att kunna säga till sina vänner: min man rättar sig efter mig i allt; och den tanken, att han ligger vid hennes fötter, sme- ker hennes fåfänga.
Under dessa de första månaderna af sitt äktenskap får hon den fal- ska föreställningen, att allt möjligt går an för henne, och så missbrukar hon sin makt och sitt inflytande öfver mannen.
Han å sin sida finner behag i att för några korta dagar låta föra sig i ledband; han skämmer bort henne, och, i likhet med den förälskade fäst- mannen hos Thackeray, som fann sin fästmös staffel rörande och förtjusande, finner han hen- nes nycker » pigga », och hon vänjer sig vid dem till sin egen framtida olycka.
Emellertid mulnar efter hand romanhimlen, och när ovädret en dag utbryter öfver hennes hufvud, vaknar hon ur sin dröm och utbrister: » Hvad har jag då gjort, o min Gud, för att blifva så olycklig? » Hvad hon har gjort, stackars barn!
Hon har i ungdomligt öfvermod gifvit sig ut i lifvets bränningar utan barlast och kompass.
Hou har låtit sin farkost glida fram utan styre, emedan himlen var blå och vattnet lugnt, då hon lade från land; hon har se- dan icke lagt märke till det lilla hotande molnet vid horisonten, förrän det redan stod högt på himlen och urladdade sig öfver hen- nes hufvud samt hotade att slunga henne själf mot klipporna.
Nej, samlifvet mellan äkta makar är ingen seglats för nöjes skull på gungande böljor under ljum bris.
Snarare kan det mången gång liknas vid en hård brottning med stor- mar och vågor.
V ä l rustad måste den vara, som gifver sig ut i den.
Uppmärksamheten skall räcka till för allt, alla sinnen skola anlitas, alla krafter tagas i anspråk, om man en gång med bergade segel skall inlöpa i lugn hamn och icke äfventyra att lida skepps- brott bland bränningarna.
Därför, om min dotter stode i beredskap att gifta sig, ville jag säga till henne unge- fär följande: Kära barn, äktenskapet är icke den idealvärld, som du törhända drömt dig, och den man, som din unga kärlek smyckar med alla de högsta fullkomligheter, skall helt snart visa sig vara en mycket vanlig, ja kanske trivial karl.
Det har icke utan skäl blivit sagdt, att » äktenskapet är en dekokt, som botar för blindhet ».
Tro ej, att det är så lätt och så roligt, då två människor dagli- gen och stundligen skola nötas mot hvaran- dra!
Det är så anordnadt af en vis försyn, på det att båda parternas kantigheter och ojämnheter skola bortslipas.
Din smula fäg- ring är ingen eternell, snarare » une affaire de quinze jours », och skulle.den än bestå tjugu år ännu, skall helt visst långt förr den tid komma, då din man icke längre skall fängslas af den, då vanan gjort, att han icke ens lägger märke till den.
Bygg således icke din lefnads lycka på den kärlek, du nu väc- ker med den.
Tillåt dig framför allt icke, på grund af den makt du i den för när- varande eger, på grund af den tjusning, du utöfvar på din man under den första tidens värme, några lynnigheter mot honom i den tanken, att hvad du ena gången för- bryter, kan du godtgöra en annan med smek och kärlighet.
Sådan regime tröttna de äkta männen snart på.
Sträfva däremot med all ifver att förvärfva inre egenskaper, genom hvilka du med tusen andeband skall knyta hans tillgifvenhet vid dig.
Stålsätt dig likaså mot de anlopp på ditt sinneslugn, som äfven i bästa fall icke uteblifva.
Det fordras af en hustru i första rummet tjä- nande kärlek, hvilka två ord måhända utgöra själfva nyckeln till den hustruliga lyckan.
Gud skapade kvinnan mannen till en hjälp; och denna kärlek, som uppgifver sig själf, han är den högsta, den ideela.
Vidare fordras af henne själfförsakelse.
Gif efter måttet af af din förmåga och med varmt hjärta, men fordra ingenting för egen del.
Oftast äro männen så upptagna af sitt arbete, sina be- kymmer, sina triumfer och sina nederlag, att de glömma att visa hustrun dessa små upp- märksamheter, hvilka hon skulle sätta så högt värde på.