Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna universiteternas disciplinära myndighet öfver de studerande, hvilken icke stödjer sig på allmän lag och endast torde vara en, af glömska och förbiseende bestående, lemning af den medeltidsanda och uppfattning, som tillerkände nästan hvarje korporation och skrå sin särskilda undantagslagstiftning och domvärjo, är visserligen uti de nya universitets-statuterna icke nyskapad, utan, enligt 1 § i Kongl. Förordningen om universitcts-domsrättens upphörande, med frångående af universiteternas hithörande privilegier i öfrigt, upptagen ifrån samt i afseende på omfång och föremål begränsad till de bestämningar, som omförmälas uti Kongl. Brefvet tili Akademi-Kanslererne och samtliga Hofrätterne af den 1 Mars 1750; men hela detta Kongl. Bref synes saklöst kunna till all kraft och verkan upphöra att. vara gällande, enär detsamma, såsom nedanföre skall visas, dels icke nrnnera lämpar sig för förhållandena och den allmängiltiga uppfattningen af hvarje medborgares både frihet uti och befogenhet att personligen ansvara, enligt allmänt gällande lag, för sitt handlingssätt; dels utgör en undantagslagstiftning af ganska tvetydigt värde, icke blott för några jemförelsevis fä individer, utan i afseende på dessa, endast så vidt desamma fela mot medborgerlig ordning i universitetsstaden och inom en mil deromkring.
Om dessa individer, af hvilka de flesta uppnått 20 års ålder vid deras första inträde vid universitetet och mängden hunnit vida utöfver den lagbestämda myndighetsåldern, kan för öfrigt med allt skäl vitsordas, att desamma mindre än andra medborgare af samma ålder lära i verkligheten behöfva eller vilja tillgodogöra sig någon obehörig befrielse från efterlefnaden af allmän lag och stadgad medborgerlig ordning.
Ofvannämnda Kongl. Bref, hvarpå denna disciplinära myndighet sig grundar och hvarifrån äfven motiven för dess bibehållande äro hemtadc, tillkom under förhållanden, lagbestämningar och åsigter för mera än hundrade år sedan, hvilka numera icke förefinnas, hvarjemte detsamma, pä anförda skäl, hufvudsakligen afsåg att beröfva den studerande ungdomen förmånerna af vanlig rättegångsordning; låta de. brottmål, som af studerande vid akademierne. inom de privilegierade distrikten, begås igenom hvarjehanda oljud och andras förolämpande’’ m. m., af Rektor eller akademiska Konsistoriet sumtnario processu afgöras; samt förläna ”Konsistorium frihet att, efter omständigheterna, fälla den brottslige till annat straff, än i allmänna lagen är utsatt.”
Skälen för en så vådlig exceptionel rättegångsordning och en så godtycklig lagtillämpning voro, att ”de brottslige skulle beiordras till en Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JW 118. 237 skyndsam näpst; ej kunna genom besvärs anförande öfver Konsistor» utslag utdraga tiden och undgå deras välförtjenta straff, samt lagens verkan illudera,” hels1 som ock i anseende till den enahanda beskaffenhet, som vore emellan publik och privat uppfostring, de studerande vid akademierna ej mera, än barn och pupiller, som hemma stå under föräldrars och förmyndares inseende, tyckas fä betjena sig af den allmänna processen, till att dermed betacka och undandölja deras fel,”, med hvad mera dylikt, bemälda Kongl. Bref innehåller.
Men, enär hvarken dessa och dylika skäl rättfärdiga omförmälda undantagslagstiftning, hvilkens tillämpning understundom kan göra den ännu vidunderligare samt vidsträcktare än afsedt varit; ej heller de studerande kunna numera anses endast såsom ”barn och pupiller,” enär hvarenda en af dem, redan vid sitt första inträde vid universitetet, uppnått den ålder, att han icke kan, utom denna privilegie-rnil, tillgodonjuta öfvermages otillräknelighet för sina gerningar, utan måste juridiskt ansvara för sitt handlingssätt lika som alla andra jemnåriga, men enligt sakens natur mindre upplysta och derföre mindre tillräkneliga medborgare; så, och då detta undantagsförhållande gifvit anledning till åtskilliga befogade anmärkningar och klandervärda missförhållanden i afseende på alia medborgares likställighet inför lag och lagstadgad ordning, vägar jag ödmjukast yrka och föreslå: att oftanämnda Kongl.
Bref af den 1 Mars 1750 om den disciplinära myndigheten öfver de studerande vid universiteten måtte till all kraft och verkan upphöra; äfvensom att, i följd deraf, men till framtida bibehållande och beredande hos universiteternas Rektorer och Konsistorier af nödig kännedom om de studerandes seder och uppförande, och med hemtadt exempel uti härvid tillämpliga delar från nu gällande stadganden om ecklesiastika Konsistoriers samt kompani- eller regementslullmägtiges tillförordnande, när militär, prest eller skolbetjent blifver af annan tilltalad för större eller mindre brott eller eljest inför allmän domstol dragen i mål, som röra rättigheter eller konduit, Rikets Ständer måtte för sin del besluta följande förändringar och tillägg uti hithörande stadganden, hvarigenom universiteternas styrelser erhålla lämplig disciplinär-myndighet öfver de studerande och jemlikheten inför lagen i detta hänseende vinner fullt erkännande, nemligen uti: 1) Kongl. Majis nådiga Förordning, angående upphörande af universiteternas domsrätt den 2 April 1852, hvars 1 § erli oile ungefär denna lydelse: ”Den, enligt hittills gällande föreskrifter, universiteterna tillkommande domsrätt skall upphöra, utom hvad angår dels disciplinär-myndigheten öfver de studerande., hvilken myndighet "i afseende på omfång och föremål bestämmes uti och” framgent kommer att utöfvas i enlighet med den af oss likaledes under denna dag derom utfärdade Förordning, dels ock den domsrätt, som — — etc. samt 3 §: ”Tvistemål, brottmål upptagas; dock att studerande ej må för brott, begånget i universitetsstaden eller inom en mil deromkring,” vid domstol svara, innan saken blifvit genom domaren (eller Rättens ordförande) anmäld för universitetets rektor.
Utsökningsmål anhängiggöras —'— stadsråd.” *2:oj Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning, angående den universiteterna tillkommande disciplinära myndighet öfver de studerande den|2|April 1852, hvars 1 § borde erhålla följande ungefärliga lydelse: ”universiteterna, hvartdera i sin ort uppehålla.
Den disciplinära myndigheten,” så - 238 Motioner i Borgare-Siandet 1802.
119. dan den genom denna Vår nådiga Förordning blifvit bestämd, ”sträcker sig till universitetsstaden och en mil deromkring.” 3 § "'Alla förbrytelser, större eller mindre, som af studerande begås inom det i § 1 bestämda område, skola hos Rektor ”anmälas, när de af allmän domstol till åtal upptagas.
Bektor förordne genast universitets-fullmägtig, hvilken sälten bevista kan och göra de påminnelser vid rättegången, hvilka å universitetets rägnar kunna pröfva» nödiga, samt sedan underrättar Bektor ont. den brottsliges förhållande.
Ar sådan underrättelse af fullmågtig lemnad, "eller kommer förbrytelsen annorledes förtjena.”
Atnöjes — — — — — hänvisas.”
Sker hänvisning — fall med saken; men eljest, och så snart förbrytelsen är i lag eller laga stadga belagd med straff, ”varde den utan uppehåll till allmän domstol öfveriemnad.
Utskott an hålles vördsamt.
J, Sundvallson. 119.
Af Herr SlllUlvailsOli:
Om total eller partiel förändring af 9 Kap. och 12 Kap. 2 § Ä.B. Regelmessigt, som alla våra sednaste riksdagar, har det ständigt återkommande yrkandet varit, att borgerliga sterbhusdelegare i städerna måtte göras likberättigade med alla öfriga sterbhusdelegare i riket i afseende på bouppteckningars och arfskiftens upprättande.
Mångfaldiga reformer af genomgripande vigt och inflytande för åstadkommandet af bättre och jemlikare rätt hafva hunnit upptänkas, regleras och utföras, medan denna fråga legat på Ständernas bord — ouppmärksammad, att icke säga alldeles negligerad, af flertalet bland reformens vänner.
Grundtanken för och ändamålet med densamma är ju endast att, uti ett hittills bestående anmärkningsvärdt undantagsfall, bereda jemlikliet inför lagen och rättvisa åt städernas alla oprivilegierade innevånare.
Då härjemte medlen för detta ändamåls uppnående endast bestå uti tillämpandet af sunda och rigtiga lagstiftningsprinciper, hvilka för länge sedan pröfvats, godkänts samt med specielt afseende härpå affattats i detaljerad lagform af våra utmärktaste jurister, så att frågan redan vunnit all erforderlig utredning af sakkunnige män, kan detta oblida öde, denna exceptionela obenägenhet mot denna frågas rättmätiga lösning icke annat än förefalla underlig och oförklarlig.
Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 119.
239 Under sådana förhållanden och enär antagas måste, att den allmänna rättskänslan ständigt progredierar jemnsides med den sanna och oväldiga liberaliteten, föranlåtes jag att, tagande i anspråk vidgade insigter om billigheten och nödvändigheten af alla medborgareklassers likställande inför lagen äfven i detta hänseende, härmedelst vördsammast förnya min, den 26 November 1859 i ämnet väckta, men vid förliden riksdag just uti den vigtigaste och mest öfverklagade punkten utan afseende lemnade motion.
Jag finner mig härtill så mycket mera föranlåten och berättigad som både Väliofliga Lag-Utskottet och Rikets Ilöglofiiga Ständer samt slutligen äfven Kongl.
Majit godkänt den delen af berörda motion, hvilken sammanföll med annan motionärs framställning i det speciela syftet att endast förekomma förskingring af död mans bo, eller ], 6 och 7 §§ af lagberedningens hithörande förslag, hvarigenom sålunda erkändt blifvit, att 9 kap. A.B. verkligen tarfvar omarbetning och förfuJlständigande i Hera hänseenden, på sätt lagberedningen föreslagit, ehuru förra riksdagens Vällofliga Lag-Utskott på anförda grunder, hvilka dock vid närmare ompröfning icke torde finnas förtjenta af synnerligt afseende eller på något sätt rättfärdiga befogenheten af dess utlåtande i öfrigt, hvarken ville taga steget fullt ut och billiga hela det föreslagna omfånget för reformen, ej heller godkänna och förorda den speciela del af förslaget, hvilken skulle afhjelpa de allmännaste och rättmätigaste klagomålen i detta fäll.
Enär härtill kommer, att yrkandena blifva med hvar dag högre och förmodligen äfven enigare derom, att städernas och landsbygdens innevånare skola, utan afseende på ständ, klasser eller boningsorter, göras likberättigade i afseende på handels och näringars idkande, så att all skilnad i rättigheter härutinnan upphör emellan stad och land, men städernas borgerlige innevånare hittills varit underkastade vissa undantags-onera och afgälder, deribland just boupptecknings- och arfskiftes-procenten till deras magistratspersoner, egentligen i och för åtnjutandet af de undantagsförmåner i näringsrätt, hvilkas fullständiga upphörande påyrkas och förberedes; lärer det endast vara ett billigt ersättningsanspråk och en akt af alldagligaste rättvisa att, om eljest skyldigheter och rättigheter skola betinga hvarandra i något rättsén ligt förhållande, förläna städernas borgerlige innevånare enahanda rättigheter, sorn landsbygdens och rikets öfriga redan åtnjuta i afseende på uppteckning och skifte af sterbhus.
Lagen bör i detta såsom alla andra fäll vara lika för alla.
För närmare utveckling af detta allmänna yrkande må här erinras om följande data, och förhållanden, hvilka omförmäldes uti mitt ofvannämnda memorial i ämnet vid drleden riksdag, utan att föranleda Vällofliga Lag-Utskottet till annan åtgärd, än ett noggrannt referat deraf: 9:de kap.
A.B. utgör i dess nuvarande lydelse och med alla gång efter annan tillkomna utvexter å detsamma, hvilka gemenligen afsett vissa klassers befriande från och andras bindande till sterbhus-procents erläggande med högsta möjliga belopp, för närvarande en hel liten lagsamling för sig, med det ena privilegiet och undantaget stapladt ofvanpå det andra till en oreda och mångfald, hvilka äro lika förvånande som förbistrande uti en allmän civillag.
Här finnas specialstadganden för nästan alla enskilda sterbhus och särskilda lefnadsförhållanden i städerna, gående ut derpå, att, der försvaret af urgammal odalmanna- och familje-rätt icke varit öfvermägtigt, eller det ena privilegie-intresset icke lika vaket och segt som det andra, härutinnan bilda ett nytt priviiegiefält i städerna, hvarå deras magistrater eller drätselverk kunde inhösta några ökade inkomster vid dödens härjningar.
Har tarfvas sålunda en lagförändring, sorn både ställer alla medborgare lika inför lagen L detta hänseende och bereder sterbhus i allmänhet större Wduing, reda oell vård. * 240 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 119.
Af ålder bestodo för sterbhusdelegare bruket och rättigheten att, utan någon tnyiidigheternas tutelära inblandning uti deras egande- och familje-rätts angelägenheter, sjelfva taga vård om och skifta den döde anhöriges bo: egendomen var familjens och familjen visste i stad och på landet att noga häfda denna sin rätt.
Adelsmannen och bonden afträdde icke heller någonsin densamma, och landsbygdens innevånare i allmänhet hafva, likasom presteriiga sterbhus, temligen oqvaldt åtnjutit enahanda rättsförmån.
Den utbildades således af sig sjelf och olika i de särskilda städerna, tills slutligen hela detta Ärende och det, med civilisationen och vidgade affärsförhållanden stigande, behofvet af större reda i sterbhus ordnades och reglerades genom 1734 års lag.
Förordningen den 10 December 1756, än, såsom sedan skall visas, i följd af lagens tydliga föreskrift och mening, som det urgamla bruket och rätten i detta hänseende småningom förvandlades uti Rikets städer från en sterbhusdelegares förut oqvalda rättighet, att till boupptecknings- och arfskiftes-förrättare sjelfve kalla hvilka redliga män som helst, till en numera föråldrad både vidrig, obillig och betungande skattskyldighet under städernas magistrater eller, på några ställen, deras drätselverk.
Medan adelsmannen, odalmannen och landsbygdens öfriga innevånare sålunda ständigt bibehållit sin urgamla rättighet att till boupptecknings- och arfskiftes-män kalla och bruka dem, de ega förtroende för, samt äfven ecklesiastika sterbhus både i stad och på landet och några dessutom privilegierade klasser i städerna, såsom tjenstemän vid universiteten och amiraliteten, bergsmän och bergs-arbetare vid Fahlu grufva m. fl., tillförsäkrat sig enahanda rättighet, ehuru såsom en undantagsförmån, tillföljd hvaraf alla dessa klasser äro från all annan sterbhusprocent befriade, än den som föreskrifves i 17 kap. 4 § Ef.B. och utan undantag drabbar alla svenska sterbhus lika, nemligen: »de fattiges del, fyra öre af hvarje hundrade daler, efter egendomens värde»; så äro städernas borgare och öfrige borgerliga innevånare, som representeras af detta riksstånd, de ende/ikets innebygsare, hvilka, egentligen blott genom en fintlig tolkning af 1 § 9 kap. A.B. och en inrotad godtycklig praxis, fortfarande nödgas erlägga den orimliga och förhatliga sterbhusskatten, en procent af summa inventarii eller hela boets affärsställning, med skulder och allt, uti inventerings- samt procent uti arfskiftes-afgift till städernas magistrater eller kassör.
Ä ‘ - * För Motioner i Borgare-Ståndet 1862. l l 9.
241 För att göra dessa lagstadgandeu, hvilka såsom sådana borde Vara lika för hela riket och alla samhällsklasser ännu godtyckligare och obilligare, eller snarare för att ådagalägga orimligheten af allt lagstifteri, som på detta sätt måste variera för olika orter och personer, och hvilket alltid är orättvisans och privilegiiväsendets natur och följder, har inan för Stockholm och Götheborg nedsatt dessa afgifter till hälften af deras belopp uti rikets öfriga städer.
Lika fruktlösa hafva äfven de, gång efter annan gjorda, försöken varit att få denna likskatt i städerna bestämd, antingen efter sterbhusets verkliga behållning, hvarigenom den blefve en någorlunda rimlig förmögenhets- eller sterbhus-procent, sådan den finnes i främmande länder och påyrkas af en modernare beskattningstheori; eller efter endast den döda makans lott, d. v. s. halfva boet, så att den ofta förekommande, ännu hårdare orättvisan uti denna, föröfrigt nog irrationella och ejennia, beskattning icke klefve regel och slentrian, nemligen att efterlefvande maka, barn eller anhöriga, som ofta nog ingenting ega att förlora af det gäidbundna boet, få ena året betala för fadrens, andra för modrens och kanske ett tredje för en medarfvinges eller kompanjons död, fulla en procent hvarje gång af och för en och samma egendom, i löst och fast, tillgångar och skulder.
Derigenom att procenten utgår, enligt Kongl. Förordningen den 10 December 1756, af ali .i boet befintlig egendom utan afdrag för skulderna, kan ofta hända och har äfven handt, att sterbhus måst, endast för bouppteckningsprocentens skull, afträdas »till borgenärers förnöjande», hvilket väl här dock rättare borde heta: magistratspersonernas förnöjande.
Härigenom har emellertid mången värtilös och torftig familj sett sin, genom ett beklagligt dödsfall fördystrade, framtid ännu mera förmörkas af bekymmer och förtviflan.
Huru pligttrogen och samvetsgrann hvarje menniska i allmänhet och magistratspersoner isynnerhet kunna vara, så är dock en sådan oformlighet vid dylika förrättningar ett alldeles olaga förbiseende af den, såsom en rättvisans vårdande anda, genom hela vår lagstiftning fortlöpande föreskriften om opartiskhet och laga jäf, helst magistratspersonen påtagligen »eger nytta eller skada» af sjelfva förrättningen.
Om man derföre, på alla dessa skäl, får hoppas oväldigare uppmärksamhet å denna rättsfråga än tillförene, så att jemlikhet i detta hänseende åstadkommes inför lag, hvilket här kan ske utan förnärmande af något privilegium eller någons skäliga rätt; så borde sakens verkställighet underlättas medelst uppvisandet af tjeuligare ersättningar för de sportelinkomster, som magistratsperson^- eller stadskassör genom la - förändringen förlora.
I detta hänseendet anser jag dock tillräckligt att erkänna och fastställa sjelfva grundsatsen, det slik ersättning ovilkorligen bör beredas, men i öfrigt öfverlåta till de skattdragandes eget skön att med sina tjenstemän'skäligen aftala både beloppet och sättet för dess utgörande i deras lifstid.
Städernes innevånare ega mångå medel härtill, hvaribland företrädesvis må nämnas och förordas direkt uttaxering enligt 2:dra Art.
Bévitlningsförordningen, såsom numera tillämplig och användbar i hvarje stad, samt i alla hänseenden mycket lämpligare och billigare än nuvarande hQ§kättuingsmeBih, till B.
Prot. 1862—1863. 11 Sami 3 J/d. 31 242 Motioner i Éorgäre-Siåndet 1862.
119- thod, då den skattskydige härigenom kan och får i lifstiden afbörda sig ett onus, hvilket eljest ovilkorligen utkräfves efter hans död.
Mycken billighet torde ock vederbörande löntagare böra vid ersättningsfrågans uppgörande iakttaga., dels emedan de härigenom undgå hela obehaget, förhatligheten och orättvisan uti detta aflöningssätt, hvarjemte den nu ganska ojemna och tillfälliga sportelintraden blefve fix och regelmessig; dels emedan mycken sådan inkomst äfven sedermera naturligen skulle godvilligt tillfalla samma' magisträtspersoner, som vinna förtroende, eller hvilka rätten förordnar; och isynnerhet emedan hela denna inkomstkälla eljest sannolikt kunde ganska lätt, alldeles tillstoppas utan lemnad ersättning.
Endast en rigtigare och opartiskare tolkning af 9 kap. A.B. synes kunna och böra ega' sistnämnda allmänna påföljd.
Det heter der, beträffande städerna, endast att »Borgmästare och Kåd nämna två eller flere redlige män, som egendomen uppteckna och värdera», men detta innebär alldeles icke att, såsom nu skef och hvarigenom hela denna beskattning tillskapats, Borgmästare och'
Råd ega rättighet nämna sina egna ledamöter, hvilka påtagligen äro jäfvige att dylika förrättningar verkställa, då arfvodesprocenten för sjelfva förrättningen såsom en lönesportel går till delnings dem emelian.
Lagens närvarande ordalydelse betager sålunda icke uttryckligen sterbhusdelegare rättigheten att få till dylika förrättnirigsinän nämnde »de redlige män», dem de hafva förtroende för och sjelfva föreslå; det är endast den temligen godtyckliga tillämpningen deraf, sorn betagit dem denna naturliga rättighet.
Hela det förmenta privilegiet, som lågt så många hinder i vägen för en öhskfig och behöflig lagreform i denna punkt, hvilar sålunda på högst lösa grunder, derest det ej snarare saknar all laglig sådan..
Af alla dessa skäl, och då denna beskattning sålunda är både ojemn och orättvis; mera drabbar idogheten
Och rörelsen, än förmögenheten och kapitalet, sorn på mångfaldigt sätt dessutom kunna undandraga sig densamma, samt gifvit anledning både till många underslef, hvarigenom äfvert fättigprocenten beröfvats församlingarna, och äfvenledes till illfundiga, bedrägerier, på sjelfva dödsbädden; så får jag vördsamt föreslå den ändring af 9 kap. 1 § och 12 kap. 2 § Å.B., att äfven sterbhusdelegare i städerne må åtnjuta samma rättighet som alla rikets öfriga innebyggare, nemligen att till boupptecknings- och arfskiftesförrättaro välja den de hafva förtroende för; sämjäs de ej om valet, varde, då anmälan derom sker, förrättningsman af Rätten förordnad.
Den sorn bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojäfvige män.
Men sorn hela 9 kap. A.B. är mindre tillfredsställande och tidsenligt, i det flera bestämningar deruti saknas, .sorn skulle bringa större ordning och reda uti sterbhus; så ville jag, såsom en tillämpning af ofvanstående grundsats göra det detaljerade förslaget att — då Lagberedningen uti sitt 6 kap. A.B. längesedan lemnat ett' ändamålsenligt och antagligt förslag i detta hänseende, hvilket endast med ett par Öväsendtliga ordförändringar och utan rubbning af öfriga grunder och bestämningar uti 1734 års lag, med deruti sedermera gjorda tillägg och förändringar, kan sättas i stället för hela nu gällande 9 kap. A.B. hvars alla både civila och kriminella stadganden, sorn böra qvarstå, återfinnas dels i nämnda, till införande föreslagna, nya kapitel,.dels i andra nu gällande lagrum och Kongl.
Förordningar —, denna lagförbättring måtte så mycket heldre beslutas, som den endast är ett fortgående på den, vid sednare riksdagar beträdda, utvägen, att ur granskade och godkända förslag uti 1734 års lag småningom upptaga Speciela, med dess öfriga innehåll öfverensstämmande,, tidsenliga stadganden.
Härigenom Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\f 119. 243 skulle 9 kap. Ä.B., med bibehållande af Kongl.
Förordningen den 21 September 1861, angående vård af död mans bo, i dess helhet erhålla följande förändrade lydelse:
Orri vård or:li uppteckning af sterbhus *) . 1 §.
När dödsfall timar, ligge vårdnaden om boet å efterlefvande make eller närmaste arfvinge, Ar ej någon af dem när, eller i stånd att sådan vårdnad utöfva, och finnes ej annan person, sora af den döda till syssloman i boet satt är; då skall det af husfolk, eller af husvärd genast hos Rätten aumälas;, och ligge å deni boets vård, till dess Rätten derom förordnat. (§ förut antagen.), 2 §.
Uppteckning af boet, sådant det vid dödstillfället var, skall utan dröjsmål företagas och, inom tre månader från dödsfallet slutad vara. 3 §.
År bo så vidlyftigt, eller eljest så beskaffadt, att det ej upptecknas kan inom den tid. sorn i 2 § sägs, och söka sterbhusdelegare förty hos Rätten i den ort, der den dödas hemvist var, anstånd med uppteckningen; lagge Rätten annan tid dertill före. 4 §.
Till bouppteckningsman eger sterbhusdelegare välja, den de hafva förtroende, för: sämjas de ej om valet; varde, då anmälan derom sker, bouppteckningsman af Rätten förordnad.
Den som bouppteckning förrättar, tage sig till biträde två ojafvige män. 5 §.
Bouppteckningsman utsätte , dag, då bouppteckning hållas skall, och late, sjelf eller genom den sorn boet i vård häfver, sterbhusdelegarne derom kunskap få.
Ar någon sterhhusdelegares vistande okändt, eller så fjerran,, att säkert bud ej kan inom bouppteckningstiden, till och ifrån honom komma; då skall det af annan sterbhusdelegare, eller af bouppteckningsman eller den, sorn boet i vård häfver, hos Rätten anmälas, der ej god man redan of Halten förordnad är*); och namne Rätten, när sådan anmälan sker, god man, att vårda den frånvarandes rätt,, till dess han sjelf kommer eller annorlunda förordnar. (§ förut antagen utom i den kursiverade delen.) 7 §.
Nu kan så hända,- att å tid då rättegångsdag ej inträffar å landet, föreskrift tarfvas, huru bo, vårdas skall; då ege domaren derom tillsvidare förordna; anmäle dock förhållandet å nästa rättegångsdag; och meddele Rätten derefter beslut i ämnet.
Sökes efter 4 § å landet förordnande för bouppteckningsman, & tid då rättegångsdag ej inträffar; varde det förordnande af domaren meddeladt.