Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den inträdande var en gammal gumma, hvars långa, magra, oböjda gestalt och vissna anlete med djupt liggande ögon, lika mycket som hennes något gammalmodiga dräkt gjorde, att man tyckte hennes person stå i full öfverensstämmelse med den gamla byggnaden; och såväl den stora nyc- kelknippan hon bar vid förklädesbandet som hela hennes hållning och uppträdande talade för, att man här säg slottets gamla oldfru, som tjänat dess ägare under generationer.
» Grefvinnan här?
! » halkade ofrivilligt öfver hennes eljes vanligen tätt slutna läppar, då hon nu varseblef sin unga matmoder framme vid den stora torngluggen.
» Ja, hvarför inte? » sade grefvinnan vänligt och med en lätt brytning, ehuru äfven med någon an- strykning af missnöje öfver alt ha blifvit störd.
» Jag måste väl själf söka mig väg till slottets alla gömslen och irrgångar häruppe, dä du, goda Brila, inte tyckes vilja bli min ciceron annat än i dess nedre regioner.
Det här gamla tornrummet tyckes mig vara det mest intresseväckande i hela huset.
Se, hvilka präktiga, antika möbler!
— den där gamla sängen, till exempel, med sitt väl- diga sängtak och sina tunga sammetsdraperier är nog minst ett par århundraden gammal! » Grefvinnan hade slagit sig ned i en stor karm- stol af ovanlig form, som stod i närheten af fön- stret och lät sina blickar öfverfara rummet.
Det tycktes ha utgjort någon forntida sängkammare, fastän en och annan möbel af yngre datum på senare tider också blifvit undanställd därinne.
Hon tycktes inte märka, att ett moln lade sig öfver den gamla ' oldfruns ansikte, utan fortfor: » Och det där stora ekskåpet!
— det är ju alldeles för- tjusande!
Hvarför låter man det stå häruppe?
Det borde renoveras och flyttas ned i matsalen.
— Man känner sig nästan förflyttad ett par sekler tillbaka, då man kommer in i ett sådant rum som detta, » tillade hon, mera talande till sig själf.
» Grefvinnan borde inte stanna härinne, den instängda luften är kall, och därtill draget från fönstret — vårluften är så förrädisk! » sade den gamla undvikande, men grefvinnan tycktes alls inte ärna åtlyda rådet, utan fortfor: » Du, goda Brita, som va ' it så länge här i slot- tet, känner nog till mycket af dess historia och vill berätta mig ett och annat?
Ty att ett sådant här gammalt herresäte från fordom har sin histo- ria, det är j u en naturlig sak.
Ni ha godt om sådana gamla minnen här i Sverige, det vet jag.
Och jag måste ju ha reda på hvad, som rör mitt eget h u s!
Hvems har den här sängkammaren en gång varit? » » Järngrefvinnans, » svarade den gamla oldfrun fåordigt och icke utan tydlig motvilja.
Men gref- vinnan tycktes icke ha lust att taga hänsyn där- till, utan fortfor med ett intresse, likt det hos en liten flicka, som väntar att få höra en saga: » Och hvem var hon?
Var hon ättens stammoder?
Jag tycker mig ha hört Erik tala något härom, meo alhing var mig så nytt, då vi kommo hit, att jag inte kunde fästa allt i minnet på en gång ... » » Ättens stamfru, » svarade gamla fröken Brita med en viss högtidlighet, » var inte hon, utan det är den gamla damen, som sitter till höger på öfra väggen i stora porträttsalen. » — » Jaså!
— hon med juvelerna!
— ja, nu minns jag! » » Ja, det var fältherrns grefvinna. » » Och ' järngrefvinnan '? » fortfor den unga hus- frun envist.
» Det var sonhustrun, » svarade den gamla, som emellertid, på en inbjudande vink af grefvinnan, tagit plats på en gammal taburett, öfverklädd med urblekt siden.
» Fältherrns son, hennes man, som var öfverste, for också ut med kungen, men kom aldrig igen; och se ' n styrde och ställde hans grefvinna på slottet och egendomen i många år; — och det var ett regemente det!
— Min farfar, som varit hofmästare här — det var åt grefve Eriks farfars far — han brukade i min barndom berätta mångahanda därom; ty på den tiden gingo ännu många berättelser om henne i trakten, som nu äro glömda. » » Men du har säkert inte glömt allt, det hör jag, min goda Brita! » sade grefvinnan, » och du skall i mig finna en mycket tacksam åhörarinna. » — Fröken Brita svaraäe icke strax, utan satt och tummade de blanknötta nycklarna med en min, som om hon icke godvilligt lämnade någon af dem ifrån sig — allraminst nyckeln till familjens hemligheter.
» Grefvinnan tillåter väl att jag får dröja där- med till ett annat tillfälle, » sade hon slutligen, i det hon steg upp, » ty just nu fordrar ordnandet af gästrummen nere i flygeln min närvaro. » » Må vara då! » sade grefvinnan en smula otå- ligt, » men inte förr än du åtminstone lämnat mig nyckeln till det stora ekskåpet här!
Jag måste se hvad det innehåller! » » Det blir tids nog! » mumlade den gamla för sig själf med en suck, men tillade högt: » Grefven själf har den nyckeln! » hvarefter hon aflägsnade sig så fort hon kunde.
» Så måste jag väl finna mig uti att vänta ännu två dagar, till dess Erik återkommer från Stock- holm, » återtog den unga grefvinnan något miss- lynt, i det hon åter stängde fönstret och gick ned i stora våningen.
* * * » Nu har jag det alldeles klart för mig! » tänkte grefvinnan, då hon några timmar senare återkom från en lång promenad ända bort tid torpstugorna vid skogsbrynet — » den där gamla tornkammaren måste vara » spökrummet » i slottet!
Ty att ett sådant måste finnas i en sådan här gammal bygg- nad, det är j u alldeles » naturligt », och det kunde man tydligt höra af gumman Britas motvilja för platsen.
Jag är öfvertygad om, att hon tror, att » järngrefvinnan » än i dag bor däruppe!
— Nu fick jag en präktig idé: jag skall sofva däruppe i natt!
Det blir riktigt intressant!
Men jag skall väl något roa mig med, i min ensamhet — — Det är förfärligt, hvad de här dagarne varit långa, som Erik varit borta — men så ha vi heller inte varit skilda förr, sedan vi blifvit gifta!
— Och inte kan jag heller med ens taga hela väldet från Brita — gumman är nog god som guld, men skör som glas för hvarje liten stöt.
— Och hur skall jag nu också få henne att berätta hela slottets historia — berätta den på sitt vis, menar jag, ty jag nöjer mig inte med bara de torra fakta, som familjearkivet meddelar.
Nej, det är just sägnerna och » spökhistorierna » jag vill höra!
Och sådant där får jag nog inte Erik att berätta.
— Vi ha för öfrigt så mycket annat att tala om.
Det här lilla skogstorpet, till exempel, — föll hon in i en annan tankegång — som ligger så vackert därute på udden det måste jag göra Erik upp- märksam på!
Ty det.
behöfver verkligen byggas om med det första, och jag är säker om, att Erik inte afslår det stackars torparfolkets begäran, ty taket kan ju nästan falla öfver dem hvilken dag som helst!
— Ja, på ett så stort gods som detta finnes bra mycket att göra och ordna, det förstår jag redan!
Och nog skall Erik finna mitt sinne vaket för att dela hans intressen!
— » Under sådana tankar hade hon sprungit upp för trappan och gått in i sina rum för att kläda om sig efter promenaden.
När det var gjordt, ringde hon på husjungfrun — kammarjungfru hade hon ingen, hon klädde sig alltid själf och tog blott föga hjälp med allt som rörde hennes egen person.
» Sofie,_ » sade hon till den inträdande flickan, » bädda åt mig i den stora sängen uppe i torn- rummet i natt — men, » tillade hon med en skälmsk blinkning, » låt inte fröken Brita veta något därom på förhand! » Sofie gjorde en häpen min, men tillkännagaf med en lätt bugning, att hon tillfullo förstått till- sägelsen och skulle åtlyda den.
Grefvinnan kände sig vara vid ett riktigt spelande gladt lynne, och kanske hade just den ståtliga oldfruns varnande tonfall och förmyndarehållning eggat hennes matmor till motsägelse.
Grefvinnan ville nu inte höra några vidare invändningar och tyckte därför det var bäst, att fröken Brita ingen- ting visste i förtid om ett företag, som hon säkert skulle anse för det djärfvaste vägstycke.
Fröken Brita, som mot vanligheten tillbragt denna eftermiddag nere i sina egna rum i ena flygeln, hade verkligen förblifvit i okunnighet om
saken, ända till dess grefvinnan gått till sängs och den icke stod att ändra.
Men icke njöt hon af någon god sömn den natten, vare sig grefvin- nan gjorde det eller icke I * När oldfrun följande morgon kom för att önska sin matmor godmorgon och mottaga hennes order för dagen, fann hon henne ute på terrassen, glad och vänlig som vanligt, men något blek.
» Hur har grefvinnan sofvit? » sporde fröken Brita i ännu högtidligare ton än vanligt, under det hon betraktade den unga frun med en for- skande blick.
» Mycket godt, » svarade grefvinnan, » — sedan jag en gång somnat, men det skedde kanske inte förr än efter midnatt, » tillade hon.
Fröken Brita tycktes vänta på en fortsättning, men då den inte kom, sade hon i dämpad hem- lighetsfull ton: » Såg grefvinnan ingenting? » » Det var så mörkt då, att jag inte kunde se någonting! » sade grefvinnan litet spetsigt, pä samma gång road och rädd att stöta den gamla ifrån sig.
» Men då jag åter vaknade, såg jag — » Hon höll upp — hon kunde inte neka sig detta lilla skämt med gumman, som kanske också nu lättast skulle röja, fwad hon väntat att grefvinnan hade sett.
» Järnfrun?
— » sporde den gamla, tagen med öfverraskning, — » visade hon sig grå eller hvit?
— » » Jag såg solen gå upp! » svarade grefvinnan med ett glädtigt skratt.
» Men, » tillade hon all- varligare, då hon såg den gamlas anlete mulna, jag har märkt att här verkligen finnes spöken i mitt hus — men jag vill söka bekämpa och för- drifva dem! » (Forts.) V ä n n e r af tankelekar u p p m ä r k s a m g ö r a s på den lilla prisuppgift, hvil- k e n i dagens n:r publiceras på tidsfördrifs- afdelningen.
m F r å n Iduns läsekrets.
» Rättvisa framför allt! » Svar till H. C.
Om hr H. C. före nedskrifvandet af sin artikel i n:r 11 af Idun hade haft den försiktigheten att kasta en blick i de kongl.
förordningar, som be- stämma kompetensvillkoren för erhållande af järn- vägsbefattning, eller om han blott dessförinnan samtalat med någon järnvägstjänsteman angående saken, så skulle detta ha besparat honom åtskilli- ga misstag.
Vore det nu blott fråga om en en- skild persons felaktiga uppfattning, vore ju saken ej så viktig.
Men klart är, att då ett oriktigt på- stående dragés inför allmänheten i en så vida läst tidning som Idun, så är det en plikt att rätta misstagen för den allmänhets skull, som däraf eljes skulle vilseledas.
G. gifver själf lystringsordet: » rättvisa framför allt » — liksom hela hans artikel, vi måste erkänna det, är präg- lad af en viss vänlig moderation i uttrycken.
Det är därför med en välgörande känsla af lugn, som man skrider till meningsutbyte med en mot- ståndare, hvilken å sin sköld förer så ädel devis.
Framför mig ligger den uppsats i Idun, angåen- de kvinnors anställning vid järnvägsstyrelsens by- rå, till hvilken hr H.
G. fogat sina kommentarier.
Är det då verkligen så otydligt, när däri skrifves, att hvarje kvinna, som söker anställning, skall förete betyg från genomgånget fullständigt läro- verk för flickor eller äga kunskaper, som berättiga till afgångsbetyg från 6:te klassen i de högre goss- skolorna.
Detta eller står där just för att beteckna, hvad som för manlig sökande utgör kompetens- villkor.
Må vara, att detta kunde sagts omständ- ligare, men då den ifrågavarande artikeln hufvud- sakligen afsåg kvinnorna, så ansågo vi antydnin gen tillräckligt klar.
I de högre kvinnliga lärover- ken läses ju till dels andra ämnen än i gossko- lorna och till dels större pensa.
Det ställer sig därför ofta lättare för en kvinnlig sökande, som af en eller annan anledning ej genomgått fullstän- digt läroverk, att komplettera sina kunskaper med betyg från 6:te klass af gosskola än att återgå till den iäsplan, som i kvinnligt läroverk följes.
Hon kan då få göra detta genom att taga fasta på de villkor, som för manlig sökande äro upp- T7vfr &gt;Q J u X l - l * C - l • * — fi-TI Ä ~ * M n n C Q l Q ' A ställda.
Detta till förtydligande af de ofvan cite- rade orden.
Till oomkullrunkelig stadfästelse åter af den san- ningen, att ingen studentexamen fordras för man- lig sökande vilja vi hänvisa hr H. C. dels till: » Instruktion för Styrelsen för Statens Järnvägs- trafik », stadfästad af Kongl.
M:t den 5 nov.
1884, § 36, litt.
e., dels till » Tjänstgöringsreglemente vid Statens Järnvägar, » faststäldt af järnvägsstyrelsen d.
15 maj 1884, § 2, litt e., där det på båda stäl- lena heter: » för att af Styrelsen antagas till be- fattning vid statens järnvägstrafik erfordras — — att förete bevis om eller undergå sådana kunskapsprof, som styrelsen finner nödiga. » Sty- relsen har vid de befattningar, som här är fråga om, nämligen kontorsskrifvare, satt afgångsbetyg från 6:te klassen såsom minimum af kunskaper.
Delta påbud är muntligt och har först under allra sista åren följts i regel.
Förut gick det än lättare.
Men att närmare antyda detta, skulle föra oss alltför långt utom ämnet.
Att nu en och an- nan student befinner sig bland de manliga sökan- de och då gärna antages, är klart, liksom det finnes kvinnliga studenter bland de kvinnliga kon- torsskrifvarne.
Exakta siffror utvisande procent- antalet af studenter vid järnvägen inom båda kö- nen kan hr H. C. erhålla genom att vända sig till Iduns redaktion.
Andra punkten i hr H. C:s uppsats rör sig om det kvinnliga arbetets värde eller, snarare sagdt, underhaltighet.
Ja, därom kan ju hvem som helst framkasta en förmodan, den ena lofprisande, den andra underkännande.
Men angående detta svara vi trösteligen: kom hit och se!
Om hr H. C. är mycket tyst och flitig, så går det kanske att kap- pas med de unga damerna.
Vi skola hoppas det åtminstone.
— Men jag vill anförtro hr H. C. en liten hemlighet.
Det har händt — jag säger ej, att det händer alltid, men det har händt — att då en herre kommit fram till chefen och lämnat sitt färdiggjorda arbete, denne svarat: » Har ni användt så många timmar till detta?
Det gjorde fröken L. färdigt i går på hälften så lång tid. » En för- underlig, men sannfärdig historia!
— Kanske rub- bar den i någon liten mån, hvad ni så högtidligt försäkrar vara eder privata öfvertygelse, nämligen att » kvinnligt arbete är värdt långt mindre än det manliga. » Jag tänker, att vi komma sanningen närmast, om vi icke taga vare sig det ena eller andra könet i klump, utan medgifva, att det fin- nes förmågor såväl som odågor på båda hållen.
I det ofvan anförda har hr H.
G. rört sig på någorlunda fast mark och så, att man kunnat upptaga det sagda till diskussion, Men längre fram blir det för galet.
» Hvilket kvinnligt kon- torsbiträde vill » — säges det — » i ur och skur och midt i natten inspektera växeln eller på ögon- blicklig order begifva sig af vid hvilken timme som helst till annan station och där ensamt sköta densamma? » Bästa hr H. C., för såväl manliga som kvinnliga kontorsskrifvare vid järnvägsstyrel- sens byråar finnas inga växlar alt inspektera, och ingen order att midt i natten resa hit eller dit väntar dem.
Allt sådant arbete är öfverlämnadt åt stationsskrifvare, hvilka tillhöra liniepersonalen.
Dessa tjänster äro hvarken sökta eller erbjudna åt kvinnor.
För öfrigt, att inspektera en växel som ligger på några få minuters afstånd från stationsbyggnaden, är då sannerligen ej det tyng- sta arbete man kan taga sig för.
Det är ansvars- fullt, men det är ej tungt eller svårt.
Emellertid är det nu så, att männen hafva sig detta arbete anförtrodt tillika med öfverinseendot på stationer- na, som vi förmoda till dels därför, att den lägre personalen vid järnvägen är bäst betjänt med att kommenderas af män.
Nej, kvinnorna de få nog sitta kvar på sina stolar i modiga sex timmar i instängd och damuppfylld luft hvarje dag.
Säg uppriktigt, hr H. C, hvilket lif skulle ni helst välja, detta att sitta inne hela dagen lång eller att emellanåt få gå omkring i frisk luft, inspektera växlar och taga emot tåg?
Dock är det verkligen så, att vid statens järn- vägar finnes icke mindre än 700 kvinnor anställda, hvilka i ur och skur stå på sin post och taga emot tåg.
De 700 kvinnliga grindvakterskor, som be- vaka vägöfvergångar och signalera: banan klar — tror ni de ha det så bekvämt?
Hvilken uthållig- het, noggrannhet och plikttrohet fordras ej på en sådan post.
En enda försumlighet, och det gäller mångas lif och lemmar.
Vill ni ytterligare gå öfver till Fogelsta — Wad- stena — Odeshögs järnväg, så skall ni där finna en kvinnlig stationsinspektor (eller — trice) vid Väf- versunda station.
Hon tager emot tågen och skö- ter alla de löpande gcromålen på stationen.
Vid Hjo — Stenstorps järnväg äger samma förhållande rum vid Styrshults anhaltstation.
Denna kvinnas man är banmästare och går hela dagen borta på l U c i r S * * * s * iM.wt cllCl V W A sitt arbete.
Hon har tillika fem barn att sköta, och man kan stundom få se henne med sin yng- sta baby på vänstra armen, under det den högra svänger flaggan.
Dessa exempel äro nog för att bevisa möjligheten af kvinnlig tjenstgöring vid stationerna.
Önskligheten af densamma hafva vi j u ej här till uppgift att undersöka, Iduns spalter tillåta ej längre meingsutbyle om denna sak.
Som en sammanfattning af det ofvan sagda tror jag vi kunna antaga att det blifvit bevisadt, det både kompelensvillkor och arbetsskyldigheter äro lika för män och kvinnor å den plats, där de ar- beta gemensamt, nämligen såsom kontorsskrifvare.
Fordran på samma lön för samma arbete synes eder kanske efter denna undersökning ej så orim- lig som förut.
Låtom oss därför förena oss uti att gemensamt utropa: Alltid le / ve råttoisan!!
F-d-f. U r notisboken.
Camilla Colletts lik afsändes till Stockholm från Kristania och brändes förliden torsdag i här- varande krematorium.
» Kring båren hade samlats, utom den hänsofnas anhöriga, några tiotal perso- ner, bland hvilka märktes österrikiske ministern, norska statsråden, representanter för Fredrika Bre- mer-förbundet och Förbundet för gift kvinnas eganderätt m. fl.
Den rika blomsterskörd, som var upplagd på och omkring båren, bar ett talan- de vittnesbörd om, huru högt den talangfulla och varmhjärtade författarinnan skattats i lifvet och hur djupt hon efter döden saknas af stora kretsar minnesgoda vänner, beundrare och beundrarinnor.
Från följande enskilda personer och korporationer hade bland andra sändts minnesgärder i form af kransar och blommor: Fra h. m. Dronningen, Henrik Ibsen, Norsk forfatterforening, Det norske studentersamfund, Norske forfatterinder, Kvindeli- ge studenter, De norske bildende kunstneres repre- sentive komité, Hamars kvindesagsforening, Kvin- destemmeretsforeningens klub, Norsk kvindesags- forening, Bergens kvindesagsforening, Dyrenes be- skyttelse, Fredrika Bremerförbundet m. fl.
En vacker krans med hvita band bar följande in- skription: En Tak » fra de Stummes Leir »!
Ved dig vor Lcobe fik Lyd.
— — Dit Navn er vor Sag til Seir En Gang i Nord som i Syd.
Då anstalterna för kistans införande i ugnen voro vidtagna, nedlades på båren till » erinring om Camilla Colletts livsgjerning » en praktfull krans med röda, blå och hvita band » fra Lands- masnd i Stockholm ».
Dessförinnan sjöngs ett par psalmverser.
Så öppnades luckorna med de massiva beslagen, ki- stan fördes in i ugnen och förbrännelseprocessen vidtog, allt - under det på orgeln utfördes begraf- ningspsalmer, såsom » Jag går mot döden, hvar jag går » m. m.
En löst gåta.
Till sistlidne jul utkom i Kö- penhamn på svenska språket en bok, hvilken både på grund af ämnet och den talangfulla behand- lingen väckt mycken uppmärksamhet: » En roman om förste konsuln. » Den utgör en romantiserad, högst fängslande skildring ur den store Napoleons lif, röjande en sällsynt förtrolighet med ämnet.
Gissningarna ha gått vida omkring för att upp- söka den anonyma författaren — eller författarin- nan, ty man tyckte sig spåra en kvinnas andliga bild bakom skildringen — men allt hitintills för- gäfves!
Nu afslöjas emellertid med ens hemlig- heten.
Författaren till den uppseendeväckande ro- manen är vår numera i Köpenhamn bosatta lands- maninna fru Malhilda Mailing, född Kruse, hvil- ken i midten af 1880-talet gjorde sig bemärkt som författarinna till de då under pseudonymen Stella Kleve utkomna novellerna » Berta Funke » och » Alice Brandt ».
Under de senare åren har fru Mailing låtit sin penna hvila, hvadan det varit helt naturligt att de många gissningarna angåen- de författarskapet till hennes nya roman varit all- deles på villospår.
Också ligger det mellan hen- nes tidigare arbeten och detta en rent af förvå- nande litterär utveckling, till hvilken författarin- nan är att på det hjärtligaste lyckönska.
* Svenska lärarinnornas pensionsförening hade här om aftonen ordinarie bolagsstämma å ^-Wté I n g h i l t e r r a).
h ä r s t ä d e s lagrad sedan 1891.
Vid ™?
g, f harv.
handelskemist befunnen enl analys ful / god.
Finnes e n d a s t hos d e r o k I 1 a tf. A. Nydahl &amp; stocKholm, C.O 2 Stureplan s E i k s - o c h Allm.
Högre lärarinneseminariets lokal under ordförande- skap af fröken M. Forsell.
Af års- och revisions- berättelserna inhämtades, att föreningen under år 1894 haft i inkomster 30,160 kr.
Utgifterna ha uppgått till 13,443 kr., hvaraf i pensioner 11,397 kr.
och i medel, utbetalade på grund af testamen- tariska förordnanden, 822 kr.
Tillgångarna vid årets slut utgjorde 345 610 kr.
Insättningarna ha under året uppgått till 15,221 kr.
mot 8,306 näst- föregående år.
Delegarne voro vid årets slut 187.
Full ansvarsfrihet beviljades styrelsen, hvars af- gående medlemmar, fröknarna C. Westling, H. Myrberg och H. Djurberg, åteivaldes, liksom deras suppleanter, fröknarna M. Svederus och S. Gyl- lencreuts.
Ett silkesslott.
Ett vackert prof på svensk konstsömnad föreligger i en nyligen afslutad, i silke utförd tafla öfver Sturefors af fru K. Dahl, f. d. Valdemarsviksbo, känd genom åtskilliga före- gående arbeten, bland annat ett i samma materi- al utfördt porträtt af konung Oscar, hvilket fortidet år var utstäldt i Industripalatset i Stockholm och äfven af konungen inköptes.
Det nu afslutade arbetet framställer, som sagdt, en vy af Sturefors ' herresäte, i Östergötland med den palatslika manbyggningen med sina flyglar mellan grönskande träpartier, speglande sig i Er- långens lätt vattrade yta.
Det om mycken arti- stisk finess vittnande arbetet är utfördt i schat- térsöm med silke på sidenatias, hvarvid den pit- toreska verkan ernåtts så väl genom det känsliga valet och sammanställningen af färgerna som ge- nom det omvexlande sättet att anbringa stygnen horisontalt, vertikalt o. s. v., i detta slags fram- ställning motsvarande penselföringen i måleriet.
Då silkets färg ej varit nog för att återge de erforderliga nyanserna, har artisten genom sam- manställning af silke af olika kulör åstadkommit en effekt erinrande om hvad som inom det mo- derna måleriet praktiserats under namn af optisk färgblandning.
Det artistiska arbetet är utfördt på beställning af grefve Bjelke, fideikommissarie till Sturefors.
i fullt mått kommit honom till del, om ock en- tusiasmen för det egendomliga diktverket ej varit alldeles odelad.
Vi ämna så mycket mindre in- låta oss på någon redogörelse för det mångom- skrifna skådespelets innehåll, som detsamma förut torde vara välkändt för alla våra literärt intres- serade läsarinnor och vi redan i vårt första num- mer för i år lämnade ett utförligare referat, verk- ställdt af Hellen Lindgren.
Som vår personliga mening vilja vi blott — nu efter styckets åskå- dande — uttrycka, att det ingalunda vinner i klarhet genom den framställning, dessa aktade artister gåfvo, och att det mer än de flesta af Ib- sens senare verk torde verka djupast såsom läsdrama.
Fru Julia Håkanssons tolkning af Rita Allmers fängslade i främsta hand intresset och erbjöd ock- så många glänsande detaljer.
Särskildt kom den älskande kvinnans hänsynslösa, allt fordrande li- delse i första akten fram med fullblodig kraft.
Mindre trovärdig blef den snabba sinnesomdaning, hon enligt » förvandlingens lag » i de två senare akterna undergår.
Hr Seennbergs Alfred Allmers hade mycken värme och värdighet — ja, af det senare helt visst mer, än hvad författaren själf afsett och hvad som kunde bidraga till en rätt förståelse af denna stridiga karaktär.
Det fullt riktiga greppet på rol- len synes han oss alltså icke ha funnit.
Fru Eliasson som allmers halfsyster Asta ver- kade väl deklamatorisk och gråtmild.
Hr A. Ranfis Borgheim var en rutinerad prestation, som ej stör- de, men ej heller riktigt sammansmälte.
Men icke ligger heller Ibsenfacket just närmast till hands för hans konstnärskynne.