Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enligt Kongl. Maj-.ls nådiga Proposition äro för vägen emellan Nässjö och Tenhult, utgörande 2,14 mil hegärde 1,479,120 H:dr och för vägen emellan Tenhult och Jönköping utgörande 1,50 mil. 1,524,000 „ eller för 5,G4 mil tillhopa 2,803,120 R:dr, för hvilken summa skulle kunna byggas nära 4 mil af Östgötabanan, hvarefter tillgångar torde kunna beredas för denna banas fullbordande genom minskning af be gärda statsbidrag för andra mindre nödiga banor.
På grund af hvad jag nu haft äran anföra samt på de flera skäl, som förefinnas, men hvilka det bl ifver alltför vidlyftigt ali i en motion fullständigt utveckla, får jag vördsamt föreslå, alt Rikets Höglofliga Ständer mätte besluta: l:o att Statens stambana från Sjöberg, norr 0111 sjön Salen, bör utläggas i så ostlig rigtning, som omständigheterna medgifva, för att vinna den kortaste förening mellan Malmö och Linköping; 2:o alt med byggandet af den föreslagna jernvägssträckningen emel lan Nässjö och Jönköping må anstå, intill dess stambanan genom Östergötland och norra Småland blifvit bestämd och fullbordad; 5:o att. de medel, som blifvit afsedda för sträckningen emellan Nässjö och Jönköping, eller 2,805,120 Rdr måtte anvisas för Östgötavägens fortsättande; samt 4:o att Rikets Ständer måtte anslå i öfrigt erforderliga medel för stambanans fullbordan genom Östergötland och norra Småland under nästinstundande statsregleringsperiod, och det ehvad jernvägen, enligt Rikets 760 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Ständers blifvande beslut, lior anläggas öster eller vester om sjön Sommen, och i sednare fallet att banan får från trakten af Säby genom Bonadalen en så östlig rigtning som möjligt, för alt kunna framgå emellan sjöarne Stora och Lilla Nimmern ocb vidare åt Eksjö Hofgård.
Om remiss häraf till Höglolliga Stats-Utskottet anhålles ödmjukeligen.
Stockholm den 50 November löf>2.
Johan Eriksson, från Jönköpings län.
Af Sven Heurlin från Kronobergs lån, angående en fullständig organisation af straff- och arbetsinrätlningarne i riket.
Maj-.t liar vid denna riksdag aflemnat förslag till ny strafflag.
I sammanhang med granskningen af denna lag böra Rikets Ständer icke underlåta alt tillse, huruvida nu befintliga straffanstalter äro så beskaffade, att de med lagen samverka, samt om så icke i alla afseenden skulle vara förhållandet, derpå fästa andra Statsmagtens uppmärksamhet.
Straff för sambällskränkande handlingar eller förbrytelser emot den borgerliga lagen liar icke allenast den allmänna syftning, att varna ocb afskräcka från brott, utan bör äfven hafva till ändamål att förbättra sådane brottslingar, som, för någon tid skiljde från samhället i följd af straffets verkställighet, derefter skola dit åter inträda.
Huruvida detta ändamål uppfylles beror således i väsendtlig mån af sättet hvarpå straffet verkställes.
Strafflagen må vara huru god som helst, skall den alltid förfela sin verkan att utgöra samhällets skydd, såvida icke ordnandet af straffverkställigheten rättar sig efter straffets liela ändamål.
Då jag, tillika med llere af mina Ståndsbröder, för några dagar sedan besökte straff- ocb arbetsfängelset vid hufvudstaden på Långholmen, ocb der blef i tillfälle att, så vidt den korta tiden kunde medgifva, iakttaga de yttre anordningarne vid denna straffanstalt, föllo oss genast i ögonen den ovanliga ordning, snygghet och disciplin, Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N:o 468. 761 disciplin, som på detta ställe är rådande.
Särskildt har jag mig bekant, alt nuvarande
Direktören uteslutande tillhör förljensten att hafva omgestaltat fångpersonalen, så alt den, från en oordnad sammangyttring af våldsamma och svårhandterliga brottslingar, numera företer en samling af åtminstone till det yttre ganska stilla och ordentliga arbetare.
Men jag har äfven erhållit upplysning om några sifferförhållanden, hvilka, jemte myckel annat, bekräfta den af mig förut kända sanning, alt ännu ej på långt når allt blifvit gjordt, för att befordra straffets ändamål lill fångens förbättring och ännu mindre till hans återinförande i samhället.
Jag skall uppställa dessa siffror och derefter göra dem talande.
Under ett af de sednaste åren utgjorde stralf-fångarnes antal uti gemensam helsfängelse i jemt tiotal 560.
Försvarslöse och frivillige 490.
Summa: 750.
Af desse äro dömde för itererade brott, andra och tredje resan stöld, inom straff-fångarnes klass 590.
För andra, tredje och fjerde resan stöld inom den försvarslösa klassen 110.
För första resan stöld dömde inom begge klasserne 130.
För andra brott dömde 120. 750.
Minst 90 procent äro under 40 års ålder, men emellan 17 och 25 år finnes ett antal af omkring 80. hvaraf för andra och tredje resan stöld 60. för första resan qvalificerad stöld 10. andra brott 10. go. Hvad säga nu dessa och andra sådane siffror från öfriga straffanstalter i riket ?
Huru många äro icke de för itererade brott dömde brotlslingarne samt de ynglingar, som redan kommit i denna kategori 1 Tala de om någon försonande kärlekens ande i samhället, som, nedbrytande fördomens skrank, upprättar den fallna menniskan?
Hvarifrån komma de liesta af dessa brottslingar?
Huru hafva de inkommit på brottets bana?
Äro icke många af dem uppfödde i dessa förskräckliga hem, hvarest, såsom en utländsk författare tecknar dem, nöden och okunnigheten äro förenade med laster och brott, der armodet och brottet i förening rycka bort larfvén från civilisationens anlete och blotta vildén i menniskans bröst, der rena och ädla känslor knappast äro kända till namnet, der Gud förnimmes i själen allenast såsom en botande åska, der allt hvad som hos qvinnan är skönt och rent blifvit vanstäldt och neddraget i dyn, der barnen döpas i vanära, uppfostras i synd, omgifvas af förbannelser och vaggas i sömn vid det hemska skränet ifrån djefvulska Bih. till R.
Fröt. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 96 762 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;o 468. lidelser?
Ack! om vi endast kunde följa omständigheternas tråd och undersöka, hvarföre så många fallit och blifvit grofva förbrytare, skulle vi måhända mötas af en g$ta, för hvars tillkomst vi ej kunna anklaga Försynen, men som deremot skulle lyfta en stor del af föraktets börda från de förkastades och ur samhället förskjutnes skuldror, och tvinga oss att af samhället sjeift fordra förklaring ölyfT gåtans tillvaro.
Ty det kan icke förnekas, att många i samhället ega ej annan känsla för den i hrottet fallna menniskan än föraktet, se inga möjligheter till det goda hos henne, kunna ej upptäcka en enda gudomlig gnista glimmande i det djupa mörkret — kunna ej urskilja den dyrbara själen lik ett juvelsmycke i dess smutsiga, illa medfarna låda.
Huru skall icke för denna obarmhertighet de brottsliges och fångnes hjertan stötas bort från det goda och hårdna i en sådan fiendtlig luftkrets!
Men huru nu afhjelpa alla dessa missförhållanden och för framtiden hindra, alt tusentals menniskor redan från ungdomen undanryckas samhället och derefter måhända för lifstiden borttvina i Statens fängelser till börda för sig sjelfva och det samhälle, som dem förskjutit?
Medlen kunna vara många.
Jag skall angifva ett och annat, såsom efter milt omdöme de förnämsta. t.
En af våra frejdade förfaltare, framlidne biskopen Agardh, har vid ett tillfälle yttrat, ”att principen för vår tids förbättringsanstalter är, alt genom en ny yttre lefnadsbana, en ny endast till ytan och handlingarne trängande uppfostran åstadkomma en förbättring.
Oaktadt alla våra försök deruti oupphörligen gäckas och misslyckas, fortfara vi alltjemt alt fortgå i denna rigtning, hvilket är ett bestämdt vårdslösande af kristendomens lära, som innehåller, alt ingen förbättring eger rum utan den, som utgår från hjerlats fullkomliga förändring genom ett förutgående förkrossande och en derefter följande ombildning af hela den förderfvade naturen.”
Fångens religiösa undervisning är också den säkraste grundval, på hvilken all förbättring måste grundas, den rot ur hvilken all pånyttfödelse måste utgå, för alt bära goda frukter.
Den förutan är all yttre förändring i fångens uppförande endast hyckleri; bans inre blifver lika förhärdadt, endast med en tillökning af slughet och list.
Själavården är således af en djup inverkan oell måste utföras med nit och samvetsgrannhet, Presten vid eli fängelse hör hafva ett rikare mått af erfarenhet och följaktligen en förut förvärfvad djup menniskokännedom för att kunna läsa i brottslingens hjerta.
Dertill skulle således endast användas mera andligen begåfvade och bepröfvade prestmån, men för att fästa dem vid platsen, icke för ett och annat år, såsom ett trappsteg till bättre lönebefordran, utan för så lång tid som helsa och krafter med gåfvo, borde fängelsepreslens inkomst vara fullt motsvarande hans behof, med hän seende till en bergad lefnadsställning. 2.
Vår sednast hädangångne ädle Konung, som med sitt högsinnade och men niskoälskande bjerta visade ett varmt deltagande för den fångnes belägenhet och visste att uppskatta det rätta menniskovärdet, har uti skrift uttalat dessa minnes - Motioner i Bonde-Ståndet 1862■ N:o 468. 763 värda ord: ”straffanstalten må aldrig så väl inrättas och vårdas, så är den likväl i behof af den allmänna medborgerlighetens stöd och af municipalt biträde.
Dem förutan blir straffanstalten alltid otillräcklig och kan i längden möjligen förfalla lill en skadlig ensidighet; frågan om fallna likars upprättande och förbättring rörer alltför nära samhällets stora angelägenheter, för att icke omfattas af alla medlemmar.
Endast derigenom kan ett välgörande samband bibehållas emellan det allmänna och straffanstalten.
Förbrytaren måste fråndömas sin frihet och afskiljas från samhälligheten för alt sättas ur stånd alt skada och medelst ett förnuftsenlig! straff återföras om möjligt till sjelfbesinning och bättre uppsåt, men samhället måste med ömt deltagande och moderlig omvårdnad följa äfven sina vilseförda barn.
Detta utgår från en sann kristlig grund.
Del är icke tillfyllest, att klaga öfver dem och andra oordningar, att visa en stundom barnslig fruktan för befarade rättskränkningar, men undandraga sig ali andel, då någon möda eller sjelfverksamhet tages i anspråk.
Det onda låter icke besvärja sig, hvarken af författningars döda bokstaf eller af den allmänna fördömelsen.
Det måste angripas vid sin rot med allvar och beslutsamhet.
Dessa sannt filantropiska åsigter hafva framkallat flera försök i enskild väg. att förmedla samhällets kraf af bestraffning för brott med brottslingens återupprättande; men hittills hafva endast två sådane inrättningar för fallna qvinnor vunnit stadga, hvaremot någon för fallna manspersoner ännu icke mig veterligen, kommit till stånd.
Det b >r emellertid vara alla kommuners åliggande alt i omförmälda afseende biträda straffanstalten, men dock så, att Slaten, för straffrättens skull, äfven dertill medverkar.
Uti hvarje län eller åtminstone uti de mera folkrika länen måste alltså finnas ställen, dit den frigifne fången kan begifva sig såsom till en station emellan fängelset och samhället, såvida han icke på annat sätt i enskild väg erhåller arbete och uppkomst.
De med så stor kostnad för Staten uppförda cellfängelserne skola i betydlig mån förfela sitt ändamål, om alla de brottslingar, sorn i cell undergå bestraffning för brott, icke vid utgåendet från fängelset blifva i tillfälle att genast erhålla arbete och bergning.
Det är just saknaden af en dylik station som befolkar gemensamhets -fängelserne med så många för ilererade förbrytelser dömde merändels helt unga brottslingar.
Dessa förut förstörde, redan i tidig ålder uti lastens mysterier invigde, unge personer förhärdas nu ännu mera, samt bilda framdeles den stam inom fängelset, hvilken i sin ordning till brott uppfostrar andra ynglingar.
Moraliskt och fysiskt förderfvade återgå dessa brottslingar till samhället, för att under den korta tid, de lä behålla friheten, föröfva tjufnadsbrolt eller andra förbrytelser, samt deruti inlära andra, hvilka sedan befordra omsättningen inom fängelset, så att rolen til! det onda, likasom hos ålit annat ogräs, ständigt qvarblifver och skjuter alltjemt nya skott.
Större delen af de försvarslösas, frivilligas och kronoarbetskarlars klasser tillhöra denna förderfvets kategori.
På detta sätt uppstår en 764 Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o 468. vexelundervisning i brott och det i stor skala, hvaraf följderna uppenbara sig icke blott i brottens stigande antal utan äfven uti dessas intensitet, om man så får kalla slugheten i deras anläggning och djerlheten i deras utlörande.
Det är inom fängelsemurarne som fången sålunda utbildar sin skicklighet alt begå nya brott och ingår förbindelser, som göra honom än mera vådlig för allmänna säkerheten.
En utländsk författare har derföre, med full sanning i teckning om och med någon väl mörk färgläggning, af gemensamhets-fängelset uppdragit denna tafla: ”Ett sådant långelse utgör -en skola, der brottet inhemlas genom långt verksammare medel än de, som någonsin kunnat användas ali bibringa dygd och goda uppsåt.
Ledsnad och hämnd förestår denna förderfliga uppfostran och all täflan eger blott ett mål: brottets utveckling.
Deu mindre förhärdade sträfvar alt upphinna den mest brottslige; den vildaste meddelar de öfriga sin vildhet; den falskaste sin slughet och den osedligaste sin liderlighet.
Det som orenar hjerta och känslor anses som förtviflans enda tröst.
Förenade genom ett samfäldt intresse biträda (ängarne hvarandra att utplåna hvarje spår af ånger och skam.
På gruset af sann heder uppstår eli nytt slag af ära, bestående i mened och förställning, i dristighet vid brotts utöfvande, i likgiltighet för det tillkommande och i fiendtlighet mot samhället.
Det är så dessa olyckliga varelser, hvilka med en annan behandling kunnat återföras till dygd och trefnad, småningom upphinna förhärdelsens möjligaste utbildning och brottets förnämsta hjeltemod.”
Genom den säkra tillgången på arbete och utsigten att kunna efter utståndet straff åter förvärfva sig både ärlig utkomst och samhällets aktning, skall den fri— gifne fången undgå de många frestelser och förförelser, som, genast vid hans utträdande ur fängelset, ligga i hans väg, och icke så få af dem blifva räddade, hvilka eljest snart nog, antingen i följd af nya brott eller såsom försvarslösa eller frivillige fångar, återvända lill fängelset, der de sedermera hafva sitt enda skydd, hvilket äfven visat sig hafva den påföljden, att många, särdeles bland sistnämndes klass, föredraga fängelsets instängda luft framför det fria samhällets mera friska atmosfer.
Denna förderfliga fängelsevana skall således äfven försvinna på grund af det nya system, som mitt förslag kommer att förorda.
För att ännu mera verka välgörande för återinträdandet i samhället, såsom en dit återvunnen god medborgare, borde en frigifven fånge, som en längre tid arbetat uti en läns-arbetsinrättning, derifrån kunna utgå til! enskildt arbete, då sådant sig erbjöd, med oafkortad arbetsförtjenst och med så kalladt rent prestbevis, skild från al! underrättelse om hans förra brott, och derföre undergången bestraffning. 3.
Men på samma gång den frigifne fången genom lagstiftningens åtgärd och kommunens välvilja tillförsäkras en tryggad framtid bör han jemväl vara underkastad en sträng påföljd för missbrukandet af sin återvunna frihet.
Återfall i hrott måste således med särskild straffbestämmelse beläggas.
Oordentlighet, oärlighet och osedligt förhållande å arbetshus, utmärkande bristande Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
705 vilja och förmåga att vara en fri medborgare, måste medföra tvångsarbete utan till— godnjutandc af någon arbetsförtjenst, hvilket tvångsarbete under vissa förhållanden skulle kunna utsträckas till liera år.
Till sådant arbete borde jemväl hvarje fånge uti gemensamhels-fängelserue förvisas, som der flere gånger brutit emot stadgad ordning och disciplin.
Härigenom blefvo dessa fängelser så småningom befriade från fångens våldsamma och vilda lynne eller inrotade vanart och den skadliga inverkan deraf på de mera stilla och lili sinnet bättrade tångarne komma att upphöra.
Utan att göra sig alltför stora förhoppningar borde man genom de föreslagne förändringarne i fångvårdssystemet kunua tänka sig en framtid, då straffängelse för gemensamhet; med undantag af lifslidsfängelset, blefvo obehöllige, och att ett fullständigt cellbestralfnings-system skulle kunna införas, med de förändringar i lagbestämmelser, sorn deraf blefve en följd.
De förvaringsslällen för fångar, hvilka förklarades skyldige undergå tvångsarbete borde vara alldeles skiljde från straflmrättningarne, likasom det följer af sig sjelft, att de icke skulle med arbetsinrältningarne förenas.
Nuvarande arbetsfängelse!’ och korretionsinrättningar, med undantag af dem för soldatklassen, kommo följaktligen alt upphöra samt författningen om försvarslöse och till allmänt arbete förfallna personer alt till en del upphäfvas och i andra delar omarbetas.
1 enlighet med sålunda af mig uppgifne grunder får jag vördsamt föreslå: l:o att Rikets Ständer ville ingå till Kongl. Majit med underdånig anhållan 0111 utfärdande af Cirkulär till Konungens Befallningshafvande i länen och Öfverståthållare!! i Stockholms stad, med befallning att sammankalla hvarje läns samt nämnde stads innevånare genom deputerade, för att med deni öfverlägga om inrättande al arbetshus uti Stockholms stad och hvarje län eller åtminstone uti Malmöhus, Calmar, Jönköpings, Wenersborgs, Linköpings, Carlstads, Westerås, Upsala och Gefleborgs län.
Vården och förvaltningen af dessa inrättningar i länen hvarmed slöjdskola kunde förenas, borde uppdragas och öfverlennäs till länets hushållningssällskaper i samråd med Landshöfdingen, som dock i polismål hade öfverinsigten och beslutande rätten.
Stockholms stad fick för sitt arbetshus bestämma särskild grund och ordning.
Uti dessa arbetshus egde frigifne fångar, såvida de icke vore i tillfälle på enskild väg bereda sig arbete och ärlig utkomst, rättighet ali blifva intagne, för att användas till lämpligt arbete, intill dess de kunde skalla sig annan sjelfständig bergning eller hos enskild vederhäftig person erhölle tjenst eller stadigt arbete.
Den till hushållningssällskaperne utgående andel af bränvinsskalten vore så mycket lämpligare att använda till arbetshusens inrättande, som man gerna kan, utan att träda sanningen för nära, härleda de flesta brott från omåttlig bränvinsförtäring.
Den frigifne fången skulle vara underkastad en för arbetshuset gifven ordningsstadga, men vara i öfrigt be - Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N;o 468. handlad såsom fri arbetare, sålänge icke gränsen för ordentligt uppförande vissa gånger af honom öfvcrskreds.
I sådant fall gjorde han sig förfallen till tvångsarbete uti tukthus, hvarom nedan kommer alt omförmälas.
Om frigifven fånge under ett år efter inträdet å arbetshuset visat ett stadgadt uppförande, skulle han vid utgåendet derifrån till egel sjelfständigt arbete eller i annans tjenst erhålla rent prestbevis, deruti ej något omförmältes angående hans genom straffet försonade brott.
Arbetshuset skulle i öfrigt emottaga och med arbete syselsätta alla andra arbetslösa, men i öfrigt välfrejdade personer, hvilka, enligt nu gällande författning, blifva såsom försvarslöse behandlade.
Det skulle så inrättas, att personer af begge könen, fastän sinsemellan åtskilde, der kunde inlagas och användas till arbete; 2:o
Alt nuvarande arbetsfängelser likasom Kronoarbets-korpser, med undantag af soldatklassen, indragas, men att i stället två eller tre så kallade tukthus med tvångsarbete inrättades på Statens bekostnad och ställdes under Kongl.
Fångvårds-styrelsens öfverinseende och förvaltning.
Fångarne skulle der arbeta uti större arbetsceller under sträng tillsyn och utan att erhålla arbetsförtjenst eller premier.
Tukthusarbete skulle endast ådömas under högst tre år, men, om fångens uppförande gaf anledning tili förlängning derutöfver, ett år för hvarje gång fråga derom underställdes Kongl.
Fångvårds-slyrelsen och, i händelse af klagan öfver dess beslut, Kongl. Maj-.ts pröfning.
Till tukthus med tvångsarbete skulle försändas: a) alla sådana frigifne strafidöinde fångar, hvilka efter erhållne bestämdt antal varningar på arbetshus, derstädes visat ett opålitligt uppförande; b) andre frigifna slraffdömde fångar, som efter frigifningen icke velat förskaffa sig arbete eller ärlig utkomst, utan beträddes med sysslolöst kringstrykande, oordentligt och liderligt lefnadssätt, eller i annan måtto störde allmän ordning eller gjorde sig till ansvar efter lag för mindre förbrytelser förfallne; c) fångar i straffängelse eller gemensamhetsfängelse, hvilka der blifvit minst tre gånger straffade för disciplinära brott af gröfre beskaffenhet.
Efter utståndet tvångsarbete skulle dessa fångar åter till gemensamhetsfängelserne återsändas.
De fångar, hvilka på tukthus ulljent sin fängelsetid, voro berättigade till inträde på arbetshus. 5:o
Att religionslärare vid slraffängelserna och tukthus, hvartill endast mera erfarne preslmän borde utnämnas, erhölle en mot deras embetes stora vigt och betydelse svarande högre aflöning, så att de med full och anständig bergning kunde en längre tid vid fängelset bibehållas.
N:o 468. 767 De förändringar, hvilka blifva en följd of nu väckta förslag, som skulle i våsendtliga delar omgestalta fångvården i riket, kunna naturligtvis icke tillvägabringas utan uppollring å Statens sida; dock torde denna icke höra uppgå till alltför betydligt penningebelopp, såvida förändringarne verkställas med behörig praktisk omtanka.
Några nya byggnader skulle icke erfordras, såvida t. ex.
Långholmens arbets- och straffinrätlning förvandlades till gemensamt straffängelse för alla sådane brottslingar, som ådömdes gemensamhetsfängelse under vissa år.
Logementer kunde der inrättas uti nuvarande cellbyggnad, hvarigenom tillräckligt utrymme bereddes äfven för fångar från de län, hvilka för närvarande aflemna dem till Malmö straff— och och arbetsinrättning.
Då man såsom säkert kan antaga alt jernvägen, innan kort, betydligt minskar afståndet emellan Stockholm och de södra länen, behöfver således i afseende å transporten och kostnaden derföre någon betänklighet ej uppkomma.
Malmö längelsebygguader lämpa sig väl till att der inrätta tukthus med tvångsarbete, både i anseende till läge, utrymme och lättheten att förekomma rymningar.
Fängelserna för qvinnor kunde förblifva der de nu äro, utom det att ej några försvarslösa dit afsändas.
De af Kongl. Maj:t vid denna riksdag begärda 500,000 R:dr för inrättande af ett straff-arbetsfängelse i Carlskrona skulle möjligen förslå till den föreslagna omorganisationen; men äfven om denna medförde ännu större kostnad, men dermed vunnes det stora ändamål, att till nyttiga och redbara medborgare förvandla så många fängelsernas innevånare, hvilka med nu gällande fängelsesystem aldrig kunna för samhället blifva annat äu skadedjur, som alltså måste för alltid afstängas och till spillo gifvas, så vore det en utgifven penning, som hade välsignelse med sig.
Det varder glädje i himmelen, om en enda syndare omvänder och bättrar sig; skulle då icke samhället glädja sig och göra hvilken upp ofiring som helst, då många, måhända tusentals af dessa olycklige fallna medlem mar, kunde återvinnas och blifva till välsignelse, i stället för förbannelse.
Det skulle stå illa lill med det kristliga tänkesättet, om betänklighet i detta afseende sökte göra sig gällande.
Här, framför så mycket annat rent materiell, gäller den grundsatsen att uppoffra allt för det verkliga goda, för det, som bidrager till räddande af menniskovårde och menniskolif, ty menniskolif är här verkligen i fråga, nemligen del lif, som utvecklar sig till samhällets gagn och individens frälsning från brott och elände, ja! det gäller här visserligen ingenting lysande, ingenting sorn ådrager sig verldens beundran, men del gäller i allmänhet fattigdomens barn, arbetaren, som tillhör folket och således står Bonde-Ståndet så nära, det gäller ali uppsöka och återupprätta det sorn var förtappadt.
Då emellertid den fråga, som jag nu bragt å bane, är af den ingripande och omfattande beskaffenhet, alt den vid denna riksdag måhända icke kan till alla sina detaljbestämmelser blifva slutligen afgjord samt den uppgjorda planen för fängelsevårdens omreglering derefter till verkställighet befordrad; men grunderna för den - 768 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.