Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Behagar ni infinna er i morgon kl. 6. » Gunnar tackade med en bugning och skyndade hem.
Vid middagen sade mr Finestone till Faithful: » Du är i alla fall inte så dålig förstådigpåerska, min kära flicka, din protegé kommer antagligen att göra dig all heder. » » Men du sade ju i går, onkel, att han var en dålig arbetare, som skulle afskedas. » » Ja visst, ja visst, » sade morbrodern förnöjd.
» Han har blifvit afskedad från verkstaden och antagen på ritkontoret.
Ja, så förhåller det sig, miss Faithful, och i morgon kommer han hit för att äta middag — kommer hit som en af mina biträden, förstår du. » » Men, onkel, en simpel arbetare, hvars närvaro i salongen du fann så stötande! » » Ja, det förstås, det var då, » sade ingeniören.
» Men nu hoppas jag, att du tager emot honom såsom en af mina mest lofvande unga biträden, af hvilken jag lofvar mig den allra största nytta. » » Jag hoppas då, att du blir mig tacksam för denna värdefulla ackvisition, » sade Faithful skrat- tande.
» Visserligen, lilla trollslända, » sade morbrodern.
» Du skall få titel af spåkvinna, och jag skall bedja verkmästaren fråga dig till råds, innan han antager någon. » » Åh nej, den unge svensken var ju en dålig arbetare.
Jag vill hafva mycket få och kortvariga konferenser med din verkmästare, morbror, ty han luktar tobak och spottar, » sade Faithful med en rynkning på näsan.
Gunnar satt i - sitt rum och skref hem.
» Jag har nu passerat graderna vid mr Finestones verk- stad, » yttrade han.
» Det har varit svåra dagar, jag vill icke neka det mer, då de nu äro förbi.
Det kommer att förblifva en tid, hvilken jag icke kan minnas utan en rysning, när jag ser tillbaka på alla de obehag, jag lidit.
Men nu, älskade lilla mamma, är allt bra.
Jag har fått förhöjd aflöning och hoppas kunna skicka hem omkring 30 dollars i månaden.
Och då, älskade mamma, skall du skona dig, ej förstöra dina ögon med att sy eller dina fingrar med stickning.
Kanske skulle du också kunna tänka på en rymligare bo- stad, ty möjligen blir jag inom kort tid i stånd att sända dig mer — » Hvilken njutning att åter få komma tillsam- mans med bildade människor!
Gunnar klädde sig i svart frack.
Den var nog litet trång, ty han hade lagt ut mycket i Amerika.
Men han såg ändå ut som en gentleman, det sade honom hans anspråkslösa spegel, innan han gick, och miss Faithfuls ögon, då han kom in i ingeniörens sa- long.
Han var den förste af de väntade inbjud- ne, och hon kom emot honom ifrån vinterträd- gården med friska granatblommor i håret och vid bröstet.
Hon var mycket intagande — dock, intagande är ej rätta ordet, hon intog honom visst icke.
Det var något fritt, alltför fritt, ja, själfständigt i hennes sätt.
Hon föreföll honom stundom nära nog obehaglig.
Men vacker var hon — ingen re- gelbunden skönhet, ingen typ skulle passa på detta ansikte med sina djärfva linier, sina blixtrande ögon och beslutsamma mun.
Det var något allt- för kraftfullt, alltför otämdt, som stötte Gunnar tillbaka, men ändå fängslade honom såsom något nytt och ursprungligt.
Hennes bröstkorg hade aldrig känt ett snörlifs tvång och hennes fötter buro mjuka skor, nästan utan klackar.
Detta för- länade hennes rörelser ett visst något, som på- minde om ett vildt djur i skogen, smidigt och otämdt.
Man såg, att hon visste, hvad hon ville, och handlade därefter.
Och nu ville hon visa sig vänlig mot Gunnar.
Archibald såg med motvilja och förargelse sin kusin anmoda Gunnar att föra henne in i mat- salen och taga plats vid bordet bredvid henne.
Han såg, huru hon under hela måltiden nästan uteslutande underhöll sig med Gunnar.
Därefter visade hon denne vinterträdgården, där en Tac- sonia med purpurröda blommor mest fängslade hans blickar.
Det var brist på smak, tyckte miss Faithful.
Hon anade ej, att det var därför, att en dylik blomma en gång smyckat hans mors fönster.
Hon visade honom de praktfulla orchideerna och vattenväxter, hemtade från Nicaraguasjön, hvilka inneslötos i ett terrarium — kolossalt för att vara ett sådant.
Det var en liten tropikvärld i smått, och miss Faithful prisade dessa näjder såsom de skönaste på jorden och detta terrarium såsom en liten prof bit af paradiset.
Små brokiga ödlor lekte emellan stenarne vid kanten af bassän- gen, som fanns i terrariet, och öfver den hvälfde sig en liten palm, i hvars krona ett kolibripar hade sitt bo.
» Kunna de lefva i fångenskapen? » frågade Gunnar.
» Nej, » svarade miss Faithful; » de stå ej länge ut, de dö efter några veckor, och man måste er- sätta dem med nya. » Gunnar erfor en obehaglig känsla vid dessa ord.
» Att ni vill hafva dem då? » sade han.
» Utan dem skulle terrariet vara så dödt, » gen- mälde hon likgiltigt.
N:r 1 (159) Prenumerationspris pr Fredagen den 2 januari 1891. år Idun m e d M o d e t i d n i n g o c h k o - lorerade p l a n s c h e r kr.
» 6 50 Idun e n s a m • 4 Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2Va t r.
(midt för K u n g s t r ä d g å r d e n.)
Redakter och FRITHIOF uigifvare: Utjrifningstid: hvarje helgfri fredag.
Oemandti Boktr.-Alttitb.
Annonspris: &amp; &gt; ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » Platssökande » o c h » Lediga platser » 25 ö r e för hvarje påbörjadt t i o t a l stafv.
U t l ä n d s k a a n n o n s e r 70 öre pr n o n p.
Drottning Lovisa af Sverige o c h N o r g e.
Ett tjuguårsminne.
^ et är en välkänd, på en gång äl- skad och vördad kvinnasbild, som i dag pryder för- sta sidan af de svenska kvinnornas » egen tidning ».
Snart äro tjugu år för- flutna, sedan budskapet om drottning Lovisas död fyllde vårt land med upp- riktig sorg och saknad.
Dessa känslor framkalla- des ej endast af den pietet, det deltagande och lifliga intresse, med hvilka det svenska folket alltid bru- kat följa hvad som timat i konungaborgen.
Den sor- gens stämning, som efter den 30 mars 1871 var den allmänt rådande i de för- enade rikena, hade en mera så att ' säga rent personlig karaktär; det var ej en dast landets drottning som bortgått, det var landets främsta husmoder, en af dess ädlaste kvinnor, som ej för intet fått det vackra tillnamnet » den milda », och som genom sina sant kvinliga egenskaper gjort sig älskad och vördad såsom få drottningar och kvinnor i Sverige blifvit det.
dessa rader skrifvas.
Detta behöfs icke, ty drottning Lovisa tillhör de person- ligheter, som minst lätt skola glömmas, därför att hennes intressen voro mera än drottningens, voro hjär- tats, voro kvinnans.
Hon var en föresyn uti allt, som det åligger en kvinna att främst eftersträfva, och det föredöme hon gaf en livar af sitt kön framstår ännu lika klart, ehuru hon själf för längesedan upp- hört både att älska, hop- pas och lida.
Må det dock tillåtas oss att här i korthet teckna konturen af hennes ädla bild, att i få drag åter- gifva hennes alltför hastigt afbrutna lefnadshistoria.
Drottning Lovisa var två år yngre än sin gemål.
Hon föddes nämligen den 5 augusti 1828 i Haag.
Genom sin fader, prins Fredrik af Nederländerna, tillhörde hon Bataviens ädla stam, det stolta ora- niska huset, och genom sin moder, prinsessan Louise af Preussen, härstammade hon från Hohenzollerns gamla ryktbara ätt.
Det är ej för att åter- upplifva hennes minne, som hennes bild i dag är synlig i Idun och som Får man tro det släkt- register, som trycktes i Kristiania vid tiden för T r ä s n i t t e f t e r e t t p o r t r ä t t a f Amalia Lhufegrvn.
IDUN 2 A c k, b l o t t en d r o p p e är e t t år, ett stänk i hafvet, så lätt begrafvet bland t i d e n s böljor u t a n s p å r.
1891 M e n e v i g h e t e n s bilder s e g l a på böljans rygg, och ljus och t r y g g ses himmelen i tidens haf sig spegla.
j^RITHIOF j - I O L M G R E N, den unga furstinnans förmälning med de före- nade nordiska rikenas kronprins, härstammade hon äfven i 27:de led från Norges konung Olof den helige och således i 28:de led från Sveriges Olof Skötkonung, genom dennes dotter Astrid, förmäld med Olof den helige.
Redan från barndomen grundlades genom en mycket all- varlig och sund uppfostran den djuphet i ka- raktären, den flärdlöshet och det praktiska sinne, som alltid utmärkte drottning Lovisa, och hvar- igenom .hon visade sig brås på det allvarligt anlagda holländska folket.
Denna uppfostran lade äfven fröet till den kristna tro och åskådning, som, när döden nal- kades henne, visade sig såsom en verklig lifs- makt, hvilken gaf henne det sällsynta lugn och den klarhet, som endast eges af en fast tro- ende människa.
Stor vikt lades i fädernehemmet vid hennes själsodling öfver hufvud taget.
Hon hade ut- märkta lärare och studerade med flit och lätt- het.
Hon hade starkt utveckladt språksinne och var synnerligt road af språkliga studier.
Detta förklarar den ovanliga lätthet, hvarmed hon framdeles under kort tid lärde sig full- komligt beherska svenska språket, så att hon t. ex. i bref till sin gemål ej allenast förstod att uttrycka sig ledigt, utan ock alldeles fel- fritt på svenska.
Hennes intresse vidare för matematiken var i öfverensstämmelse med de praktiska anlag, hon egde; men ett af hennes förnämsta älsk- lingsämnen redan som barn var dock historien, och härmed sammanhängde den vid senare år allt starkare hågen för historiska minnen.
Med lifligt nöje tog hon därför kännedom om sådana platser och ställen i Norden, som voro särskildt märkliga i detta hänseende, så- som t. ex. då hon sommarsn 1864 tillsammans med sin gemål besökte Gripsholm.
Detta slott tyckte hon mycket om, och hon gladde sig all- tid åt att besöka detsamma, enär den rika samling historiska porträtt, som förvaras där- städes, skaffade henne ett kärkommet tillfälle att fördjupa sig i historiens minnen.
I bref, hon skref till sin gemål, då denne stundom var frånvarande på längre resor, berättar hon äfven på sitt lifliga och glädtiga sätt om ut- flykter än till någon mera märklig kyrka, än till något annat ställe, vid hvilket på ett eller annat sätt ett historiskt namn eller minne var knutet.
Under de stora krig, som på 1860- talet skakade Europa, följde hon i tidningarna och på kartan med spändt intresse händelser- nas gång; särskildt 1866 års preussisk-öster- rikiska krig betraktade hon såsom en världs- historisk tilldragelse, hvilken skulle, som hon egendomligt nog hoppades, medföra den pro- testantiska lärans framgång och vidare utbre- dande.
7 Anmärkas bör kanhända, att hennes sym- patier med hänsyn till detta och till 1870 — 71 års krig afgjordt voro för Preussen, i motsats till tänkesättet såväl hos hennes gemål som hos flertalet af Sveriges befolkning samt äfven i motsats till den i Nederländerna urgamla misstron mot den uppåtsträfvande preussiska staten.
Hon egde äfven varmt intresse för literatur och studier i allmänhet; hon läste mycket och hade ett utmärkt godt minne.
Vid senare år sysslade hon äfven själf med literära arbeten.
Så ega vi i öfversättning från engelskan, verk- ställd af henne, den etiskt-religiösa berättelsen » Vingårdsarbetare », hvilken sett ett par sven- ska upplagor; hon öfversatte dessutom en liten holländsk bok, afsedd för barn: » Förstår du Fader vår? » Den lilla boken hade varmt an- slagit henne själf, och hennes önskan var, att den äfven skulle komma svenska hem och små svenska barn till godo.
Hon uttryckte sig i allmänhet skriftligen med största lätthet samt skref också mycket och gärna bref, hvilka, såsom vi redan påpekat, voro i hög grad betecknande för hennes ka- raktär och begåfning: hjärtliga och enkla, ofta glädtiga samt alltid fint formade; hon begag- nade sig vid sin brefvexling än af franska, än af svenska språket, än sammanblandade hon båda språken, allt efter som orden föllo henne in.
— Hennes handstil utmärkte sig för syn- nerlig elegans.
Som ung mottog hon äfven utmärkt under- visning i musik, målning m. m. och de sköna konsterna förblefvo henne också alltid kära.
Hon älskade musik och lät som drottning af Sverige stundom höra sig i den mera en- skilda krets, som ibland samlades i hennes salong.
Det var också hennes glädje att själf i sin tur meddela sin dotter undervisning i pianospelning och spela tillsammans med henne.
Hvad målning angår, hade hon dels med- födda anlag härför, dels hade hennes håg i detta stycke fått god näring äf de rika sam- lingar och stolta traditioner, som hennes eget hemland gömde.
Att det nöje, hon fann i denna konsts ut- öfvande, skulle fä en stor tillökning, därige- nom att samma tycke delades af kung Carl, faller af sig själft.
Drottningen tillbragte ofta tiden hos sin gemål i dennes atelier, sysselsatt med sitt broderi eller någon bok, och följde stundom, stående bakom hans stol, hans pen- sels raska fart.
Ej sällan förehade de kungliga makarna ett eller annat arbete i målning, som de gemen- samt fullbordade; ett sådant var det album af s. k.
» Illuminated texts », som de skänkte sin dotter samma år, hon blifvit kronprinsessa af Danmark.
Det sista arbete, hvarmed de tillsammans sysselsatte sig vintern 1870 — 71, var i liknande stil, men hann ej afslutas före drottningens död.
Kung Carl fullbordade det sedan ensam, och om den vemodiga sinnes- stämning, som härunder beherskade honom, bära de ord vittne, hvilka han nedskref på arbetets sista blad.
Men i det praktiska Holland kräfves äfven af en furstinna, att hon skall ega kännedom om alla de husliga ting, som tillhöra en kvinnas verksamhetsfält.
Drottning Lovisa fick därför vid mycket unga år vänja sig vid en regelmässigt ordnad tids- indelning.
Studier, piano och staffli fick hon lemna för att lära sig bli förtrogen med en husmoders enkla kall, och hon var ofta som ung prinsessa närvarande både i köket och i de ståtliga holländska mejerierna för att med egna ögon se, hur man lagade mat samt be- redde ost och smör.
Detta blef för hennes framtida utveckling af icke ringa betydelse.
Det gjorde henne till denna praktiskt kloka och omtänksamma kvinna, som med all rätt intog en modersplats bland Sveriges bästa husmödrar.
Under det enkla lif som fördes, då den kungliga familjen vistades på de drottningen så väl som kung Carl så kära slotten Ulriks- dal och Bäckaskog, besökte hon flitigt både kök och mejeri.
Den innerliga kärlek och vördnad, hvarmed de kvarlefvande tjänarne på dessa ställen ännu tala om sitt forna höga » husbondfolk », särskildt om drottningen, vittnar om huru hon uppfattade just sitt husmoder- liga kall.
Om alla, som tillhörde hennes omgifning, bar hon omsorg; hennes godhet och omtanke tröttnade aldrig; med alla, äfven den ringaste, var hon personligen bekant, och kunde hon bereda någon en glädje, försummade hon det aldrig.
Och lika litet drog hon sig undan, då det gällde att, lindra eller mildra en smärta.
Så t. ex. hände det en dag, att ett oförmodadt dödsbud skulle meddelas en af omgifningen; alla bäfvade tillbaka för att bringa sorgeposten; drottningen, som ansåg detta vara orätt, fram- förde då själf budskapet, men på ett sådant sätt, att smärtan miste sin bitterhet vid hen- nes kärleksfulla deltagande.
Äfven vid sjukbädden framträdde detta hen- nes deltagande och vänliga sinnelag; var näm- ligen någon af hennes omgifning sjuk, försum- made hon aldrig att personligen infinna sig, och hon gjorde därvid allt, för att upplifva eller trösta den sjuka.
Mången af dem, som fordom tillhörde den kvinliga afdelningen af drottning Lovisas hof, tar ännu i dag med djup och tacksam rörelse om det hjärtliga fa- miljelif, som här förenade alla; en hvar kände sig här ega ett hem, ett godt och värderadt hem, sådant ej alla hof hafva att bjuda sin uppvaktning och sina tjänare.
En hvar visste, att man både i glädje och sorg kunde vända sig till drottningen, viss om att alltid finna varm medkänsla.
Uti drottning Lovisas husmoderliga omsor- ger ingick äfven en vidsträckt, rent af storartad välgörenhet, och aldrig kommo ens de största händelser henne att förgäta vare sig sina små hvardagsbestyr eller sina fattiga.
De senare understödde hon på samma kloka, praktiska sätt, som utmärkte henne i öfrigt.
Innan hon lemnade någon gåfva, lät hon nämligen först undersöka de hjälpsökandes förhållanden och pröfva sanningen af deras uppgifter; visade det sig då, att understöd verkligen vore af nöden, blef detta alltid och frikostigt gifvet; att uppsöka eländets hem och lindra nöd var alltid hennes rikaste och största glädje.
Hennes stora välgörenhetsarbete är för öf- rigt både kändt och välsignadt af hennes nya fosterland, och hennes namn och minne äro för alltid knutna vid flere stora barmhertig- hetsinrättningar i vår hufvudstad: Lotten Wennerbergs fond för bjälpbehöfvande; Tysta skolan, Prinsessan Lovisas minnesfond, Drott- ning Lovisas understödsförening m. fl.
Drottning Lovisas ädla och rika begåfning dolde sig under hennes anspråkslösa, blyga väsen, hvilket i hög grad försvårade hennes ställning att såsom det en drottning egnar och anstår vara sitt hofs och sitt lands förnämsta, förbindligaste och behagfullaste dam.
En henne närstående person har yttrat, att
I DU N 1891 3 Barndomen är lifvets hjärtblad; på dem röjas den inneboende arten, men i människo- lifvet utveckla sig hjärtbladen oftast efter den form, som barnfantasien upptagit, och denna form röjer sig i barnens lekar.
Barn- kurtisen är en afbildning af de vuxnes lek med trolofning och äktenskap, och den leken är lika vidt skild från själsfriska barns lek: (Åck, skall jag väl komma lyckligt i hamn » Far, mor och barnen », som verklig kärlek ^Eller krossas i bränningen och bli vrak?
är skild från den nu till » flirtation » om- Skall jag slutas i fräsande böljors famn?
klädda gemena kurtisen.
^) et vet jag cj — • det är stormens sak.
I hem, hvarest äktenskapet hålles heligt och i ära, där leka barnen far och mor utan afseende på kön, och familjen kompletteras lika bra med ett par träpallar eller dockor Xy stormen rår på oss alla ändå: som med lekkamrater.
Men barnkurtisen — tÅtlanter ångar ens mäktiga skrof Dock, låtom oss ej ens nämna denna styg- Som nötskal han bräcker, och seglare små, gelse på den unga, friska nyårsdagen, på framtidens gryende dag, utan kastom öfver 2) e gå blott så länge som han ger lof.
den ett täckelse så tjockt, att vidundret kväf- ves därunder och skaffas ur världen för fram- tiden l Iföräldrar och I alle, som hafven ett godt XH.å mitt rum vid hamnen jag sitter allén ord att säga i hemmen, tillåten aldrig eder " Och hör ångvinschen skramlande gå, själfve eller någon annan att hos eder skämta Jag stirrar på tjärblossets rökiga sken med och öfver kärlek och äktenskap, och " Och på de seglande skyar grå.
skämten aldrig med barnen om dessa så djupt allvarliga ting!
Hos somliga barn förorsakar dylikt ohöfviskt skämt så svåra obehag och lidanden, att ingen vuxen, i dessa stycken Jjycka på färden, du ångare god!
förhärdad människa kan ana eller mäta dem.
£Ma vinden blifva förlig och blid, --- .. Aldrig går det ur mitt minne, hur jag som Xy styrka cj hjälper, ej hjälper mod, barn fruktade, afskydde, ja, hatade en krymp- " öm du kommer på 3.IIV3.Pmed stormeni strid.
ling — en på krycka stödd hustru — som, hvar hon än såg mig, skrattande sporde mig, L.
A. om jag ej ville ha hennes fosterson till fäst- man.
Hon roade sig troligen öfver min rädsla, vtan en aning om hur ofta jag önskade lif- (Slut i nästa n:r.)
aet ur både henne och den lille pojken, som afskydde mig lika grundligt som jag honom.
Hvarje tanke på min konfirmation, till hvilken jag eljes längtade som till ett medel Af A v e.
för närmare kännedom om Gud, förbittrades varje nyårsdag är en nyss öppnad por- vid tanken på, att samme förhatlige gosse tal, genom hvilken aningen och hop- skulle blifva en af mina läskamrater, och att " å mitt rum invid hamnen jag ensam satt pet blicka in i framtidens oändliga vi båda hade samma väg att vandra till " Och hörde ångvinschen skramlande gå.
perspektiv, vid hvars synrand himmel presten.
Och aldrig, hvarken under den tiden J) et var mörkt och kulet i nyårsnatt, eller sedermera, utbytte vi två läskamrater ett och jord smälta samman.
" Och himlen skymdes af skyar grå.
Nyårsdagen är ungdomens dag, den ung- enda ord eller en helsning med hvarandra.
Dessutom förbittrades mången dag och timme doms dag, som i en framtid skall upptaga för mig under min barndom af tanklöst och kulturarbetet och blifva villiga eller ovilliga obarmhertigt skämt af syskon och så kallade arbetare och redskap för världsstyrelsen och CHen vid hamnen där brinner lyktan än, framåtskridandet; därför vill jag på denna trotjänare, skämt, som hos mig uppväckte " Och tjärbloss kasta sitt rökiga sken, nyårsdag uttala en önskan, bedja en bön för vedervilja och otacksamhet mot yngre och iOch sjåare svettas, och senfulla knän vår ungdom rörande en af lifvets viktigaste äldre ogifte män, hvilka hade den vänligheten att förse det alltid läshungriga barnet med Under bördan svikta i natten sen.
angelägenheter.
goda böcker.
Den strid, som detta skämt En gammal nyårsönskan till ungdomen, uppväckte mellan mitt kunskapsbegär, min fordom gängse bland den skånska allmogen, hade följande lydelse: » Ett godt nytt år, naturliga tacksamhet och min vedervilja mot ^Det är ifver ombord, det är brådska i land, lycka och välsignelse, en bra fästmö (fästman) de oskyldiga personerna, stegrade sig stundom ' Skarpt ljuda styrmans kommandoord, och allt hvad som kärt är! » Och det all- till verklig förtviflan.
Xy klockan fyra hvart enda grand varliga tack, som följde på denna nyårshels- Ar icke ett skämt, som kan haf va en dy- ning, vittnade om, att man förstod den djupa lik verkan, både ohöfviskt och syndigt?
Skall vara stufvadt och klart ombord.
innebörden däraf.
Samma slags skämt verkar naturligtvis olika Nyare tiders lättfärdighet parodierade den på olika naturer, och det mest vanliga är vackra helsningen, och ungdomen lärde sig väl, att en förderflig, en olycksbringande bråd- SVlinuterna jaga hvarandra och fly, att ohöfviskt skämta öfver den tillönskan om mognad blir följden däraf.
Aningar, fantasi- Som böljor jaga hvarann på haf, ett godt äktenskap, som däri innefattades, och bilder, känslor, hvilka ännu borde hafva slum- " Och i morgon, förrn dagen hunnit gry, snart utgjorde själfva äktenskapet ett stående rat liksom hjärtbladen i fröet, tills vårsolen skämt för unga och gamla.
Och sä är det kom, väckes till ett sjukligt drifhuslif i bar- ' jtiar kaptenen order att ge sig af.
tyvärr ännu, och det är på denna punkt nets själ, ett lif, som äfven ger sig uttryck i jag vill inlägga ett godt ord för ungdomen.
kroppslig ohelsa, särskildt under öfvergångs- Här klagas, och det med rätta, öfver det åldern.
Men äfven om barnen undgå de ' fin skuta han har så solid och god, allt mer och mer tilltagande föraktet för äk- svåraste följderna af de äldres tanklösa ord, Ren tjogtals duster hon pröfvat har, tenskapet och de däraf följande lättvindiga så anställa dessa dock på flere andra sätt skilsmässorna mellan äkta makar; man be- skador, som förvrida riktningen af mången " Och därför med lugnt och glädtigt mod skärmar sig ännu mera lättvindigt öfver brutna ynglings och mången flickas lefnadslopp.
f^å nytt mot storm och böljor han drar.
trolofningar, och icke minst klagar man öfver En viss förhärdelse inom känslolifvets om- den tilltagande barnkurtisen.
råde blir i hvarje fall den naturliga följden hon tillhörde detta slag af pä en gång tillba- kadragna och innerliga naturer, som, ehuru mäktiga af en hängifvenhet utan gräns, med en liksom medfödd skygghet både öfver sina djupaste känslor och öfver sina ädlaste hand- lingar ka~sta en slöja, hvilken världens blickar sällan lyckas genomtränga.
Hon var visserligen road af sällskapslifvet och deltog gärna i hofvets glada förströelser, men det var dock först i den trängre kretsen, som hennes personlighet fullt gjorde sig gäl- lande.
Hon var då vanligen öppen och gläd- tig, uttalade lifligt sin mening om dagens hän- delser och roade ofta särskildt sin gemål med sina muntra, stundom humoristiska infall och berättelser.
Mer än en af de personer, som tillhörde den närmaste hofkretsen, vet berätta om huru sprittande liflig, huru ofta nästan barnsligt glad den för den utanförstående värl- den så tillbakadragna, nästan stela drottning Lovisa kunde vara.
För öfrigt var hon i besittning af person- ligt mod och en viss oförskräckt käckhet, som kom henne att med förkärlek egna sig åt en eller annan sport; när t. ex. prinsessan Lo- visa om somrarne fick undervisning i att sim- ma, deltog drottningen häri och upphann snart en ganska stor skicklighet i simkonsten.
Hon red äfven utmärkt väl och var ofta sin gemål följaktig till häst.