Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag har mången gång försökt att gifva landtbor enbart förvälld svamp, utan att de vetat, hvad det var, och alla ha trott, att det varit någon sorts kött, o c h för- tärt det med god smak.
När de så fått veta, hvad det var, ha de med förvåning utropat: &gt;va ' de ' svamp! » Jag har också en gång sammanträffat med en tysk, som berättade, att han s o m pojke dagligen utsändes under svamptiden för att in- samla svampar.
De kokades i vatten, och fadren åt dem, som de voro, endast med litet salt.
Nu skola vi emellertid beskrifva några enkla, men praktiska anrättningar.
Vid dessa har jag icke funnit skäl att gifva anvisning på särskilda tillagningssätt för olika svampsorter, ty alla ätliga svampar kunna med fördel sammanblandas.
Svampbuljong.
Af den saft, s o m svampen afger vid förvällning uti svampgryla, blir en utmärkt buljong.
Saften tillspädes med 2 ä 3 gånger så mycket vatten o c h får uppkoka samt saltas efter behag med tillsats af peppar o c h andra lämpliga kryddor.
Om man så vill, kunna selleri o c h rotsaker tillsättas, o c h man har den ypperligaste buljong, som har vida finare smak än köttbuljong.
Vill man hafva denna soppmat ännu mera delikat, uppfräsas de förvällda svamparna s ' arkt i smör eller kokas i flottyr o c h uppläggas på papper för att afrinna.
Läggas de de därpå i buljongen, har man en svamprätt, s o m är oöfverträfflig.
Ärtor kunna ock kokas i svampsaft o c h blifva mer smakliga, än om de vore kokta på fläsk, som är det vanliga.
i ga att de äfven fortsätta och sluta den med te, utan att på minsta vis anse sig taga skada däraf.
H ö g och låg dricka det och det antal koppar, som vissa personer kunna dricka per dag, är ofta häpnadsväckande.
Det kaffe man fitr i England, är däremot ofta så dåligt *) eller rättare sagdt så illa kokadt, att mången utländing, som bjudes därpå, betackar sig därför och föredrager det utomordentligt goda te frun i huset eller en af döttrarna själf tillagar och serverar.
Sittande vid bor- dets ena kortäuda, midt emot herrn i huset vid den andra, har hon framför sig en större bricka, på hvilken hela teattiraljen på prak- tiskt sätt är ordnad, och lagar med egna händer till en kopp åt hvarje medlem af kret- sen vid bordet.
Som hon bör lägga i socker och slå i mjölken — grädde förekommer i regel alls icke — ät hvar och en, och som mången i England dricker te än med, än utan båda delarne, eller endera delen, bör hon väl känna till eller artigt göra sig under- rättad om hvars och ens smak, på det att hon må kunna göra alla till lags.
En vär- dinnas plikter i England äro alls icke så lätta att fullkomligt fylla.
Så t. ex. bjuder man sällan omkring rätterna, utan hon måste skära och lägga för alla, både af kött och efter- rätter.
Ä r bordssällskapet stort, blir detta ofta en ganska arbetsam sak.
Sant är att herrn i huset, då han är närvarande, öfver- tager de stora stekarne, men de flesta engel- ska damerna förvärfva sig redan vid helt unga år stor skicklighet i förskärningskonsten.
Det är ganska intressant att se på, huru ledigt och behändigt de sönderstycka en anka eller böna enligt alla konstens regler, under det de fortfara att flitigt konversera med sina gäster.
Granska vi nu frukostbordet för att se, hvaraf frukosten egentligen består, se vi först och främst, att en eller flere varma rätter fått sin plats framför husfadern, som nu läg- ger för en och hvar af det han själf önskar — biffstek, fårkotletter, små fina korfvar eller förlorade ägg med bräckt skinka.
Ganska ofta bjudes äfven på hafregrynsgrynsgröt — oatmeal porridge — skottarnes lifrätt.
På buffeten stå de kalla rätterna, bestående af skinka, tunga elier stekar sedan föregående dag.
Detta i förmögnare hus, men i alla hus utan undantag serveras varm lagad mat till frukost.
Det engelska brödet förekommer i stora bullar, gräddade i bleckformar.
Det är hvitt och välsmakande, anses mycket närande och ätes af fattiga såväl som rika, men förekom- mer nog mången gång en utländing litet tungt och enformigt, isynnerhet då det i många hus icke varieras med flere brödsorter och man af princip sällan äter det färskt.
Skuret i lagom tjocka skifvor samt rostadt är det dock särdeles välsmakande, isynnerhet som man i allmänhet får mycket godt, ehuru osaltadt smör därtill.
Brunt bröd (brown bread), liknande *) Detta är mindre underligt, då man i en god kokbok finner följande beskrifning på sättet att koka godt kaffe: » Sedan kaffet blifvit finmalet eller, ännu bättre, stött i en mortel samt hastigt genomvärmdt i ugnen, lägges det i kaffepannan och kokande vatten slås därpå, hvarpå det får stå och draga ett par minuter.
Det sättes så på elden och får långsamt koka upp.
Pannan lyftes sedan af och en kopp slås upp, hvil- ken hålles högt öfver kaffekokaren och åter hälles uti.
Detta upprepas tvänne gånger.
Därefter slås ett skedblad kallt vatten uti kaffet, som får stå på spiseln i tre eller fyra minuter, hvarpå det silas genom en musslinslapp direkte uti den uppvärmda kannan, hvarur det skall serveras ».
u u 1894 n Grahamsbrödet, bjudes dock ofta, äfvensom, i fina hus, ett lättare och dyrare hvetebröd, bakadt i mindre formar.
Utom smöret finnes oftast en skål pomerans (marmelad) eller annan sylt på bordet, och bruket att äta sylt och bröd eller t. o. m. sylt och smör på samma gång är allmänt.
På denna frukost, intagen » en famille » under det att familjefadren i lugn och ro njuter af sin morgontidning på samma gång som af sitt te och frun och döttrarna läsa och diskutera sina nyss anlända bref eller uppgöra planer för dagen, bör man kunna reda sig till klockan ett eller half två på mid- dagen.
Detta är vanliga tiden för den andra frukosten, den så kallade lunchen, såvida man icke helt enkelt då äter sin middag, så- som det merendels är fallet inom en del af medelklassen och i de flesta hus, där inga herrar finnas.
Äter man däremot middag först klockan sju på aftonen eller ännu sed- nare, behöfver man nu en temligen stadig måltid.
Herrarne intaga den vanligen på någon restauration i närheten af sina affärs- lokaler, husets damer och barn däremot hemma.
D e ännu icke fullvuxna barnen, hvilka icke få vara med om familjens sena middag, göra nu lunchen till sin middag och infinna sig till densamma, åtföljda af sin lärariuna vid den kinesiska gonggongens dofva men melodiska kallelse.
Då vid denna mål- tid kötträtter med grönsaker till efterrätt och dessert af något slag serveras, felas blott soppan för att den skulle utgöra en fullstän- dig middag.
Det kan därför med sanning sägas, att det i många engelska familjer ser- veras tvänne middagar dagligen.
Lunchen är ett särdeles angenämt mål, till hvilket man helt ogeneradt kan sätta sig ned som man går och står, till och med med ytterkläderna på, om man kommer utifrån, och hvilket man ofta intager hos sina vänner, antingen med eller utan ordentlig inbjudning.
Stämningen vid lunchen är ofta liflig och otvungen, stränga regler iakttagas icke, utan man sätter sig till bords eller lämnar det, så som det passar hvar och en.
Den som icke varit ute på förmiddagen, har nu hela eftermiddagen på sig därtill, och familjekretsen, samlas först åter, då den sena middagstimmen är inne.
man in hos någon bekant familj för att där få sig en kopp och på samma gång ett litet samspråk vid det trefliga skenet från ka- minen.
En half timme före den bestämda mid- dagstimmen ljuder åter gong-gongen och alla i huset draga sig tillbaka till sina rum för att som sig bör bereda sig till intagandet af da- gens hufvudmåltid — den sena middagen.
Da- merna uppträda nu, som bekant, uti afton- toalett, herrarne uti frack.
Man samlas i sa- longen och går högtidligt parvis nedför trap- pan till den på nedre botten belägna matsa- len.
Ett engelskt middagsbord är alltid pryd- ligt och vackert dukadt.
Snöhvitt damast, väl underhållet bordsilfver, fint glas och pors- lin finnes i alla hus, ehuru mer eller mindre dyrbart.
Har man råd, komma nu härtill vackra bordsprydnader, dyrbara lampor och framför allt lefvande blommor, ofta särdeles originelt och väl ordnade på särskilda med modet växlande sätt och vis.
Nu serveras fullständig middag — soppa, fisk, kött, efter- rätt samt dessert, äfven den smakfullt upp- lagd och ordnad.
Att en engelsk familje- fader fäster stor vikt vid sin middag, är min- dre att undra på, då han merendels hela da- gan oafbrutet skött sina affärer och ej hunnit hvila och knappast äta, sedan han drack sitt morgonte.
Nu först återser han de sina och får spraka med dem om dagens händelser.
Efter middagen samlas alla i den vackert upplysta salongen, där brasan flammar, och där damerna musicera och arbeta.
Innan man skiljes åt för aftonen, intages dock ännu en sista kopp te eller kaffe, merendels kring- bjuden på bricka och utan allt småbröd.
Den anses bidraga till att smälta den bastanta måltiden, men man skall vara född och upp- född i England för att så sent kunna för- draga dessa drycker.
Iduns skollofskolon i återvände efter sin i allo h ä l s o s a m m a o c h uppfriskande s o m - marvistelse vid Trästa, den 13 dennes till hufvudstaden.
De kära u n g d o m a r n e s glada o c h friska u p p s y n b a r n o g s a m t vittne o m d e g å n g n a s o m m a r d a g a r n e s stärkande inflytelse.
K o l o n i e n s läkare torde, enligt sed, å t e r k o m m a m e d en närmare r e d o g ö r e l s e.
Ännu ett mål intages dock mellan lun- chen och middagen, ett mål som väl sällan eller aldrig försummas eller öfverhoppas af någon engelska, hon må vara ung eller gam- m a l — ett mål, hvilket från England tillika med engelsk sport, engelska kläder och en- * gelska språket spridt sig till de förnäma Årsbarn med seklet.
I söndags afled här- kretsarne uti mer än ett af Europas länder, nämligen det så kallade » five o ' clock tea ».
städes en af stadens äldsta invånare, änkefru Augusta Wilhelmina Öhman, född Eckman, i den Klockan fem bäres ett särskildt litet tebord höga åldern af nära 94 ' h år.
Hon var född den med komplett teservis samt tallrikar med 17 februari 1800 och således årsbarn med seklet.
tunna påbredda smörgåsar och bitar af genuin Anka sedan 1848 efter kamreraren vid rikets stän- engelsk russinkaka (plumcake) in i husets &gt; ders riksgäldskontor N. F. Öhman, anlade hon för omkring 50 år sedan ett bageri i Stockholm, förmak.
Värdinnan tager plats därvid och hvilket ännu i dag är välbekant under namnet serverar den uppfriskande drycken åt så många » Ohmanska bageriet » som år 1877 öfvertogs af som infinna sig.
Då nu den senare delen af den nuvarande egaren, hr Julius Westerdahl.
Fru eftermiddagen just är visittimmen, händer det Öhman var ett ovanligt verksamt o c h energiskt fruntimmer.
Hon bibehöll ända till de sista da- nästan alltid att hon får gäster, som emottaga garne sina fulla själsförmögenheter och följde med den erbjudna vederkvickelsen.
Dessutom stäl- intresse dagens händelser.
Af hennes barn öfver ler man allt som oftast till ett särskildt » five lefver henne endast en son, direktör N.
G. Öhman o ' clock tea », till hvilket gäster i mängd in- i Luleå.
* bjudas, och vid hvilket läckerheter af flere En lexa.
Med anledning af e n modebild af slag i kak- och bakelseväg serveras.
Dessa tebjudningar motsvara väl närmast de sven- e n dam, klädd efter senaste mod, med puffärmar och klockkjol, skrifver Hälsovännen: Denna bild, ska kafferepen, och om de engelska damerna som skall föreställa e n människa (!
), skulle vi sna- någonsin sänka sig till skvaller om hvaran- rare vilja gifva rubriken: » en trindskalle ofvanpå dras angelägenheter, är det väl egentligen fyra strutar ».
Ty hvad se vi här?
Jo, i stället vid dylika tillfällen detta sker.
Intager man för den mänskliga bålen till midjan en strut, i stället för bäckenet och de nedre lemmarne en ej sitt eftermiddagste hemma hos sig, tittar annan strut, samt i stället för hvardera armen en
IDUN 1894 tredje och fjärde strut.
Huru pass denna kropps- form liknar den åt.
kvinnan af skaparen gifna, kan ju en hvar dam bedöma genom att naken ställa sig framför spegeln.
Hon skall då finna, att axelbredden är ungefär lika med höftbredden (icke dubbelt så bred), att midjan är till omfån- get minst dubbelt så stor som halsen (icke lika stor), att öfverarmarnes omfång är på sin höjd 3 ä 4 gånger så stort som handledens (icke 10 ä 20 gånger).
öfvertog sin mors försäljning.
Stor o c h kraftig, med frisk hy och bländhvita tänder, tog hon sig präktigt ut i den traditionella månglerskedräkten: blommig halfsidenkjol, gul halsduk, knuten öfver den svarta koftan, o c h hvit mössa.
När hon reste sig upp i sin fulla längd med händerna i sidorna, uttalande sina åsikter med en stämma, som tonade genom hallen, var det ingen som var nog djärf att motsäga henne.
Hon var en auk- toritet liksom hennes mor varit det före henne och hennes mormor varit på Marché des Innocents.
Det finns dynastier, som inom sin sfer väcka lika mycken vördnad, som hohenzollerna och roman oferna.
Det var en tradition inom hallarne, att en Ri bot aldrig begått en dumhet.
Vare sig det gällde uppköp, affärens ordnande, giftermål eller arfsan- gelägenheter, så förstodo alltid Riboterna att skaffa sig de största fördelarne.
Men då Cathe- rine gifte sig med Marc Tuleu, bröt hon mot sin familjs traditioner.
Man visste icke mycket om Tuleu, men det lilla man visste var icke till hans fördel.
Catherine borde valt en rangerad karl ur sin egen krets, icke en sådan där utifrån — en odåga.
Catherine uppfångade mången klandrande blick bland sin omgifning, men hon endast höjde hufvudet stolt och besvarade alla frågor kort och afvisande.
Hvad angick det väl det där goda folket, med hvem hon gifte sig — hon ämnade icke bedja dem om lof att bli lycklig.
» Kvinnar i postverkett är en reform, som ej slagit lika väl ut i Frankrike som i åt- skilliga andra land.
Franska poststyrelsen, som förut gått långt i sin ifver att anställa kvin- nor inom postverket, börjar nu tvärt om refor- mera baklänges, och fleralet af de sysslor, som för närvarande skötas af damer, torde åter till falla det starkare köuet.
Orsaken till denna reak- tion är dock ej att de franska kvinnorna mindre än andra förvara » postverkets hemligheter », utan att kvinnorna ej kunna arbeta så ihållande, måste oftare aflösas och äro oftare sjuka än männen.
Möjligen beror detta därpå, att de blifvit svagare aflönade än de senare.
I stället för att medföra minskade utgifter visade det sig emellertid, att den nya regimen vållade förökade kostnader.
* Furstliga bröllopsdräkter.
Vid den furst- liga förmälningen i Peterhof, då storfurstinnan Xenia sammanvigdes med storfursten Alexander Michailovitsch, bar kejsarinnan af Ryssland en ljusblå robe af moirée anlique med silfverbrode- rier och präktiga smycken med safirer och dia- manter.
Bruden bar öfver sin brudklädning med silfver- broderier en skarlakansröd sammetskappa, kantad med hermelin.
Fyra kammarherrar uppburo det långa, likaledes med hermelin prydda släpet.
På hufvudet hade bruden en orangekrans, en glän- sande diamanttiar samt den traditionella krona, som bäres af alla storfurstinnor vid deras bröllop.
Prinsessan af Wales bar en hvit robe med guld- broderadt släp samt praktfulla smycken.
Hennes döttrar buro ljusblå sidentoaletter med sammets- släp.
Storfurstinnorna voro iklädda lysande na- tionaldräkter.
I synnerhet väckte storfurstinnan Wladimirs orangefärgade och storfurstinnan Ser- gius ' hvita, guldbroderade sammetstoaletter upp- märksamhet.
Drottning Olga af Grekland bar likaledes nationaldräkt i guld och rödt.
Vid banketten efter vigseln gick det storslaget till.
Så berättas det, att ensam fisken vid den samma kostade öfver 7,000 kr.
Ett 50-tal präktiga störar hade nämligen förts lefvande från Volga och Kaspiska hafvet till Petersburg.
Redan som fästmö upptäckte Catherine ett af Tuleus värsta fel — han var drinkare, icke af smak, men af vana.
Det afskräckte henne emel- lertid icke; efter giftermålet skulle hon nog förmå honom att lägga bort den där fula ovanan.
Men för att andra icke skulle komma underfund med hans fel, beslöt hon att bröllopet skulle försiggå utan några festligheter.
Det förlät » les dames de la Hålles » henne aldrig.
Första gången Tuleu kom drucken hem, lät Ca- therine h o n o m först sofva ruset af sig, hvarpå hon gaf h o n o m en straffpredikan, som kunnat omvända en kines.
Hon började med alla de kraftuttryck hon lärt sig i hallarne, hon öfverho- pade honom med förebråelser och stickord, före- ställningar o c h förmaningar, och slutade med att be honom komma ihåg, att det var en Ribot han gift sig med.
Denna påminnelse retade Tuleu mer än allt det andra, o c h för att visa, att han ej lät skrämma sig, gick han ut o c h tillbringade återstoden af dagen på en vinkrog.
Marc Tuleu var till yrket skyltmålare, men han ägnade sig endast sällan däråt.
Han ansåg sig vara artist, han hatade arbetet, beundrade sig själf och fann det helt naturligt, att andra drogo försorg om honom.
S o m barn hade han blifvit bortskämd af en svag m o r; då hon dog, gick han i arf till en gammal kvinnlig släkting, som läste Rousseau, beundrade de politiska hjällarne för dagen o c h målade på porslin.
Hos henne full- bordade han sin uppfostran.
Då han förlorat henne, såg han sig om efter ett nytt kvinnligt vä- sen, som han kunde haka sig fast vid.
Liten, spenslig o c h blond, beundrade han de storväxta, mörka kvinnorna.
Catherine förverkligade hans ideal, och genom någon oförklarlig rubbning i attraktionslagen lyckades det h o n o m att väcka hennes kärlek.
En odåga.
Skiss för I d u n af INA S T O C K E N S T R A N D.
j j edan som ung flicka hade Catherine Tuleu J. "
V varit en auktoritet bland » dames de la Hal- t) \ les ».
Hon var uppfödd i Hallarne, där hon redan som barn började hjälpa sin mor, fru Ri- bot, att sälja kål o c h rofvor.
De voro af en gam- mal månglerskefamilj.
Det påstods, att så länge det funnits hallar, hade det funnits Riboter där.
De hade under revolutionen deltagit i upploppet på Gréveplatsen, anfört tåget till Versailles och förehållit Marie Antoinette hennes piikter.
Under Karl X:es och Ludvig Filips tid hade de varit bland de utvalde, som uppvaktat deras majestä- ter.
De gingo alltid i spetsen vid Den heliga junfruns ordens processioner i Sant-Leu; de in- gåfvo själfva polisinspektörerna respekt och ut- öfvade ett oinskränkt herravälde inom sin lilla krets.
Liksom de varit terrorister under skräck- regeringen, rojalister under restaurationen, voro de nu goda republikaner.
Då nationalhögtidsda- gen instiftades, beslöt mor Ribot, att äfven mång- lerskorna skulle fira årsdagen för Bastiljens stor- mande; och allt framgent smyckas hallarne med blommor och kulörta lyktor, fanor ock frihetsem- blemer den 14 juli, och om aftnarne användas de stora salarne till ballokaler.
&lt; Då Catherine var nitton år, gifte hennes mor bort henne med en slaktare i kötthallen.
Äkten- skapet var ej lyckligt, och så snart hon blef änka, flyttade hon tillbaka till grönsakshallen, där hon T7vfr » Q fin 267 - Catherine, som hade behof af att tro på den hon älskade, lät till en tid dupera sig af Tuleus granna fraser o c h storslagna vyer.
Tron försvann snart, men kärleken förblef orubbad.
Hon ville aldrig ens för sig själf medge, att Marc var henne lika andligt som kroppsligt underlägsen.
Bara hon väl förmått honom att upphöra med sitt dagdrifveri, skulle allt bli annorlunda, intalade hon sig själf; ' med tiden skulle hon nog lyckas att väcka något af sin egen arbetslust och energi hos honom.
Hennes önskan var att han — så snart han fullkomnat sig i sitt yrke — skulle börja med egen verkstad.
I sin affär kunde hon icke sysselsätta honom; hon skulle grämt sig till döds, om det minsta slarf eller oregelbundenhet förekommit i hennes — Riboternas — butik.
Men hvarken förmaningar eller förebråelser förmådde Tuleu att afslå från sina ungkarlsvanor.
Han sällskapade med afsigkomna artister, höll poli- tiska tal hos » le pére Trin » och tillbringade half- va nätterna på » Chat-noir », han förslösade Ca- therines besparingar o c h bemötte säljerskorna i hallarne med ringaktning.
Dessa kvinnor, hvilka annars besvarade hvarje oartighet med en stört- skur af otidigheter, endast smålogo öfverseende mot den lille mannen.
De visste mycket väl, att detta öfverseende retade Catherine mer än ett häftigt ord skulle gjort.
Hon, en Ribot, måste finna sig uti, att man visade henne medlidande.
Eu afton, då Tuleu satt omgifven af sina van- liga supbröder å » le pére Trin », fick han se Ca- Moncolo e i Ä S f l S *: 8 therine inträda.
Han hade dåligt samvete, eme- dan han på morgonen länsat hustruns kassa.
För att dölja sin förlägenhet fortfor han att tala till de kringstående.
Hans tal handlade om män- niskans rättigheter, lifvets mål och statens skyl- digheter.
Liksom de fleste fransmän var Tuleu en god talare, och han hade ingenting emot att låta hustrun bli vittne till sin oratoriska triumf.
Han uppsökte sina vackraste fraser, jonglerade med alla de klingande ord, s o m de store politiske tänkarne använda.
Stundtals var hans språk fin- poleradt som en akademikers, stundtals var det kraftigt som en Auvergnares och späckadt med uttryck ur nlqngue vcrte »; konstpauserna använ- des till att tömma glasen, och då han slutat o c h såg en beundrande skara skocka sig omkring ho- n o m, ropade han åt uppasserskan att sätta fram en ny omgång flaskor.
Catherine beundrade Marcs talareförmåga, men hon genomskådade ihåligheten i hans föredrag; det var lånade tankar, upplockade fraser — hit- tegods från tidningar och politiska möten.
— Då uppassserskan kom med flaskorna, sade h o n: » Det där behöfs icke, » och vändande sig till Tuleu bad hon h o n o m följa med sig hem.
Tuleu skrattade ett kort, nervöst skratt, kasta- de hufvudet tillbaka o c h svarade med ett till- konstladt lugn: » Nej, min goda Catherine, jag är för närvarande upptagen, som du ser. » De kringstående betraktade Catherine på ett ut- manande sätt.
Hon blef blossande röd och hen- nes ögon fingo ett hotande uttryck.
Tuleu började darra, men tillfället att passera som den star- kaste var för frestande att han icke skulle ge vika.
Och med en öfcermodig blick på de kringstående sade han: » Du får allt vänta på mig till i mor- gon bittida, förr kommer jag nog inte bem. » » Åhjo, du skall allt komma hem innan dess, » svarade Cathéerine, och hennes starka stämma ljöd öfver sorlet.
Hon knuffade undan de kring- stående, böjde sig ned öfver mannen, och med en hastig röreiso lyfte hon upp honom på sina starka armar, som om han varit ett olydigt barn.
Han sprattlade, skrek och väsnades, under det att åskådarne skrattade och kastade speglosor efler honom.
Med armarne högt upplyftade bar Ca- therine sin börda genom hopen.
Skratten tyst- nade o c h ett sorl af beundran följde henne ge- nom den öppna dörren.
Det var ett kraftprof som gästerna på » le pére » icke bjödos på alla dagar.
Tuleu var för feg att återvända till sitt gamla stamhåll, han fruktade skrattsalfvorna och det bitande hånet, hvarmed han skulle hälsas.
Han valde i stället kaféerna i grannskapet af hallarne.
Han visste, att det skulle förarga Catherine att höra säljarne berätta, att de drucko tillsammans med honom.
Men gästerna å dessa kaféer voro inga dagdrifvare, de hade ej tid att politisera.
Tuleu blef hvarken beundrad eller applåderad, och därför trifdes han icke.
För att tvinga sin man till något regelbundet arbete, upphörde Catherine att förse honom med pengar.
Men han tycktes ingenting sakna, fort- for att besöka kaféerna o c h började kläda sig som sprätt.
Det var gommeuxrns löjliga dräkt han valde: vida, rutiga byxor, kort jacka, spet- siga skor och bjärta halsdukar.
Hvarje dag ex- ponerade han denna elegans i hallarne, där säl- jerskorna gjorde narr af honom o c h låtsades af- undas Catherine hennes präktige man.
Catherine led af hånet och lyckades endast med möda bi- behålla sin själfbehärskning.
Tuleu fick dock umgälla det, då de kommo på tu man hand.
Trodde han väl, att hon skulle lugnt finna sig uti att han gjorde sig till ett föremål för hån o c h åtlöje — — —.
Men det skulle ej vidare ske.
o Tuleu hörde på med minen hos en man, som vet att skaffa sig upprättelse.
Och då Catherine hotade h o n o m med att låsa in hans kläder för att hindra h o n o m från att gå ut, reste han sig upp och närmade sig dörren.
» Farväl då, Ca- therine, » sade han med ett trotsigt leende, » jag går väl dit, där jag inte hotas med arrest. » Hvart ämnade han sig väl, undrade Catherine.
Den token, trodde han, att han skulle skrämma hsnne.
När han förlorat krediten, kom han nog tillbaka.
— Men Tuleu syntes icke till på flera dagar.