Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» M e n hur har fröken kunnat vara så hjärtlös och ej låtit oss få njuta af er härliga talang, » frågade doktorn o m en stund, » det är nästan för- räderi af fröken Ståhl att behålla er alldeles för sig själf. » » Det har varit mitt eget val, » svarade Elsa med en barnsligt öfvermodig skakning på huf- vudet, » jag måste vara försiktig för att vara rik- tigt bra i september, ser ni. » » I september.
» undrade doktorn, o c h Elsa fortsatte m e d en lätt rodnad på k i n d e r n a: » Jag skall sjunga för operadirektionen då. » Det blef ett ögonblicks tystnad, o c h doktorn förvånade sig öfver den känsla af obehag, som bemäktigade sig h o n o m vid Elsas ord.
Han för- sökte säga något sympatiserande, m e n det ville ej lyckas.
» Ni äro just inte uppmuntrande, » återtog Elsa, » m e n det skall, det måste lyckas.
Har jag inte arbetat o c h sträfvat för detta mål, se ' n jag var barn!
Jag vet, att m i n röst ej är stark, men jag 1898 älskar min sång, o c h jag skall slå mig igenom. » De bruna ö g o n e n fingo ett oroligt jagadt uttryck, och det föreföll s o m o m hon talade m e r för att öfvertyga sig själf än d e andra två.
» Jag förstår e j, o m er röst är n o g stark o c h sådant där, jag vet blott, att jag aldrig hört nå- got så vackert, s o m er sång nyss, » sade doktorn och såg m e d oförställdt beundrande blickar på det upphettade barnsliga ansiktet framför h o n o m.
» Tack, » sade Elsa, » men, » fortsatte h o n ned- slaget, » o m ni visste, hur svåra de äro, d e där operaherrarne.
Jag blir het o m ö r o n e n, bara jag tänker på dem. » » Låt ni d e där herrarne fara, » utbrast doktorn, » o c h sjung era visor för era vänner o c h skogens fåglar.
O m bara tanken på, hvad s o m förestår, pinar er så, hur skall ni då stå ut m e d allt på vägen uppför ärans branter I » Elsa gaf h o n o m en lång forskande blick, s o m ville h o n utgrunda, hur m y c k e t af hans visade intresse var verkligt, o c h nöjd m e d den vänlig- het, s o m lyste ur hans vackra ö g o n, svarade h o n stilla: » Jag har ingen i hela världen att trygga m i g till u t o m min snälla tant här, och h o n har redan gjort m e r för mig, än jag är värd.
Nu måste jag sköta mig själf, o c h s o m musiken är m i n första o c h största kärlek, så skall den ge m i g hus o c h h e m.
Den har aldrig förr svikit, den har gett mig vänner, lycka o c h arbetsglädje, hvarför skulle d e n svika n u?
Kära tant, » o c h hon lutade sitt hufvud m o t den gamlas skuldra, » du tror ju, att det skall gå, g ö r du inte d e t?
» frågade h o n o c h b ö j d e i u n g d o m l i g ifver fram sitt hufvud för att kunna se tantens ansikte.
Den gamla for smekande m e d sin h a n d öfver Elsas lockiga hår o c h sade l e e n d e: » Vet du af, att det är tredje gången i dag, s o m du frågar m i g o m samma sak? » » Ja, är det inte förfärligt,: sade Elsa rodnande, » att jag aldrig kan tänka på eller tala o m annatl Främlingar bruka ändå slippa undan mina jere- miader, m e n när m a n k o m m e r som Lothario, får m a n också dela Mignons sorger. » D o k t o r B j ö r k kände sig helt varm o m hjärtat och besvarade Elsas lilla nick m e d en så varm blick, att fröken Ståhl, s o m uppfångade den i förbifarten, började yrka på uppbrott.
Då först kom doktorn ihåg sina planer, o c h m e d diplo- matisk takt vände han sig först till tanten, under- rättade h e n n e o m direktionens beslut, talade o m sina b e k y m m e r o c h undrade m e d en skälmaktig blick på Elsa, o m de visste någon utväg ur detta trångmål.
Så började d e skratta alla tre, o c h snart var saken uppgjord.
Doktorn vandrade hemåt o c h försökte glädja sig åt sitt fynd o c h allt det gill- ande, s o m skulle k o m m a h o n o m till del.
M e n hela vägen o c h alltjämt de följande dagarne för- dref tanken på Elsa alla andra tankar.
Stockholm, Iduns N:r 13 (432).
Byrå: Prenumerationspris p r ä r: Idun ensam - kr.
• 6: — Iduns Modet., månadsuppl • 3: — Prenumeration sker å alla post- Barngarderoben » 3: — anstalter i riket.
Aktiebola 9:de årg.
För » Platssökande, o. » Lediga platser » Träffas säkrast kl. 2 — 3.
Redaktör och utgifvare: Alma Utgifningstid: hvarje helgfri fredag.
Fohström.
I Jå vår musikaliskt intresserade publik i dessa dagar beredes nöjet att stifta närmare bekantskap med en af vårt gamla systerland Finlands mest framstående konstnärinnor på sångens och den lyriska dramatikens område, i det nämligen Alma Foh- ström den 2 april konserterar härstädes, ha vi funnit tillfället lämpligt att pryda Idun med hennes intagande bild.
Den nu världsberyktade konstnärin- nan, som just återvänder från ett triumftåg genom Österrike, Schweiz och Tysk- land för att i Moskva, där hon numera äger sitt hem, vid den förestående kejsar- kröningen biträda vid utfö- randet af festkantaten, är visserligen icke förut obekant för Stockholms musikvärld.
Många år äro dock nu gång- na, sedan hon lät höra sig i vårt land, då en ännu helt ung och i stark utveckling stadd nybörjarinna; hon åter- kommer nu som den mog- nade, sina rika medel fullt behärskande artisten.
Alma Fohström, som är Helsingforsbarn, erhöll sin första utbildning af den be- römda sånglärarinnan i S:t Petersburg, fru Nissen-Salo- mon från Göteborg, hvilken tyvärr allt för tidigt gick hä- dan; efter henne existerar i Ryssland ingen jämnbördig sånglärarinna.
Alma Foh- ström är en af hennes sista elever.
Efter fru Nissen-Salo- mons bortgång begaf sig den unga konstnärinnan för sin vidare utbildning till Italien, där hon åtnjöt undervisning af professorerna Lamperti och Tryckeri gåfvo hennes stämma den sista Varesi, hvilka, så att sä konstnärliga slipningen.
Alma Fohström beträdde för första gången en storstadsscen år 1884 i Berlin, hvarvid hon utförde titelrollerna i operorna » Lucia » och » Sömngångerskan ».
Sällan har det väl lyckats en ung, dittills fullkomligt obekant främmande sångerska att från första stund inhösta så rika triumfer i den kritiska tyska rikshufvudstaden som dem, hvilka kommo Alma Fohström till del.
, Det ges väl numera knap- past något låifd, som konst- närinnan på äma jpdsträckta resor icke berört.
* ^E£ter sina framgångar i Berlin engage- rades hon af den kände im- pressarion Mapleson för en turné genom Amerika, hvil- ken under åren 1885 och 1886 utsträcktes till Skotland, Ir- land och England, där hon på Coventgardenteatern i Lon- don delade repertoar med själfva Adelina Patti.
Ar 1887 gaf hon gästroller vid hofoperan i Wien, i Prag och i åtskilliga italienska och tyska städer.
Aret därpå återvände hon på nytt till Amerika för ett engagement vid Metro- politanoperan i Newyork.
Ef- ter flere större konsertturnéer genom olika länder slog hon sig till sist bofast ned i Ryss- land, där hon år 1890 ingick äktenskap med öfversten vid ryska generalstaben Basil von Rode.
Sedan denna tid har hon hufvudsakligen varit verk- sam vid de kejserliga scenerna i S:t Petersburg och Moskva
Det folk, som kämpat liar, blott det är fritt; Den tanke blott, som tänkt sig själf, är mogen.
samt gifvit gästföreställningar i Eysslands öfriga större städer.
Ur den mängd af entusiastiska uttalanden från olika länders kritici öfver den finska .sångerskans konst, som för oss framlagts, anföra vi följande ord, hvilka söka ge en karaktäristik af densamma.
» I motsats till flere af samtidens mest framstående sånger- skor, hvilka förvärfvat sin ryktbarhet an- tingen genom ovanliga röstmedel, teknik el- ler utomordentlig framställningskonst, är Alma Fohström en af dessa äkta konstnärs- naturer, hvilka genom förening af alla dessa slösaktigt hopade medel, hvarhelst de upp- träda, eröfra hjärtan med storm.
Man stan- nar därvid i tvekan, om grunden till hen- nes framgång ligger i den klockrena, ovan- ligt höga stämman, i den beundransvärda tekniken eller i hennes älskvärda framträ- dande — den rörande och naturliga enkel- heten, gratien och plastiken i hennes spel.
Det är just harmonien mellan alla dessa detaljer, som utgör den hemliga förtroll- ningen af hennes konst, och för att full- ständigt förstå uppskatta Alma Fohström, bör man se henne i flere olika operor. » Hålla dessa och många liknande utlå- tanden endast något så när streck, så bör det vara en mindre vanlig konstnjutning, som nu förestår.
Önskligt vore då ock, det tillfälle kunde beredas vår publik att äfven ' rån scenen få njuta af densamma.
Från konserttribunen blir det ju endast som en half och ofullständig gåfva hon kan gifva oss den.
* Hvad du ej själf förvärfvat är ej ditt: En lånad rikedom blir aldrig trogen.
År det ej hon, som när de andra flytt för egna intressen all själfva strida och bytt det gamla hemmet mot ett nytt, då stannar troget vid de gamles sida?
Som blifver deras stöd i ålderns höst och öfver deras väl med ömhet vakar, förblifver moderns hjälp och faderns tröst, ej fordrar någonting, men blott försakar?
En dåre gifter sig för giftas skull, hon gjorde det ej, har däri hon felat?
Af mun finns ju tillräckligt, världen full, nog kunde hon fått en, om så hon velat.
Men kanske att för henne en blott fanns, som hon sin hela lefnad velat gifva; och när hon icke kunde blifva hans, hon valde hellre då att ingens blifva.
Se, kanske uti blicken spårar du en glimt utaf en gammal glöd där inne, kanske för hennes inre syn ännu det skymtar något gammalt, heligt minne.
Ett minne, kanske utaf en som gömd inunder gröna torfvan länge hvilat.
En solig dröm i fridfull vårdag drömd, men härjad af en stormvind som framilat.
Ja, lika litet som försynen har till äkta man bestämt hvar man i världen, hvar kvinna icke heller skapad var att stå som husmor vid den egna härden.
En verklig kvinna dock sitt lif ej ser förfeladt, fast ej äkta ståndet hinnes, en annan uppgijt hon sin lefnad ger, det ju så många goda syften finnes.
* Kvinnans l^alklse.
jFamUjtm gamla flicka!
ur mången utaf dessa gamla mör har du ej mött på vägen genom lifvet?
Om dem hur månget grymt förtal du hör, hur månget klander, ofta öfverdrifvet.
Den gamla ungmön stads blir förbisedd, af många hatad nära på som pesten, af andra blott förlöjligad, beledd, med liknöjdhet och köld bemött af resten.
Visst ligger intet intressant uti de redan fårade och slappa dragen.
Visst är väl hennes tjusmngstid förbi och flydda de ungdomliga behagen.
Men är det hennes fel att åren gå?
Naturen oss ej evig ungdom gifvit.
Och är det skäl att hon skall hatas så, fast hon på » bfverblifna kartan » blifvit?
Del mesta tadlet hon är utsatt för, » det knarriga och tvära gamla stycket ».
Man glömmer allt det goda, som hon gör, hon är blott här i världen » en för mycket ».
Man vet nog, men man låtsar ej förstå, hvad nytta hon uträttar, denna » nucka », och dock, om hon ur ledet skulle gå, nog blefve där en helt ohjälplig lucka- Hvem är det väl, som alltid redo står till bistånd uti råd och dåd att vara?
Hvem band brudkronan vid ditt eget hår och gladdes åt all se dig lycklig bara?
Hvem är del, som vid hvarje trångmål se ' n du genast färdig är att efterskicka, som aldrig nekat sina tjänster än, om icke just familjens gamla flicka?
Huruvida kvinnorna kunna utveckla sina talanger till samma höjd som männen, där- om kunna vi nu icke alls ha någon mening.
Därtill fordras många generationers erfaren- het, många århundraden, under hvilka kvin- nors och mäns uppfostran varit likställd och på båda ställts samma fordringar.
Skillnaden mellan mäns och kvinnors begåf- ning skall då visa sig i arten, icke i graden.
Lyckligtvis komma män alltid att förbli män och kvinnor att förbli kvinnor.
Hvad man dock redan nu med skäl kan säga är det, att det alltid är bättre, om en uppgift öfverlämnas till en duktig kvin- na än till en obetydlig man, och valet före- ligger ofta.
För eit dussin år sedan blåstes till storm mot äktenskapet, och kvinnorna uppträdde helst som ett slags osympatiska valkyrior.
Nu blåses till reträtt och — som alla öfver- drifter, hvilka följa på en öfverdrift — vill man nu se kvinnans högsta och så godt som enda lycka i äktenskapet.
Men alla kvinnor kunna icke gifta sig af den orsak, att en kvinna, som är det rin- gaste värd något, icke vill gifta sig med hvem som helst.
Hon kan alltid » älska kärleken », men hon möter den kanske aldrig i någon be- stämd gestalt, eller hon möter den för sent, när dess uppenbarelse icke kan ingå i hen- nes värld, eller hon skiljes från den, hvilket kan ske på tusen sätt.
Man gifter sig j u icke lika lätt, som man vaccinerar sig eller öfvertar en affär.
Man gifter sig blott, när man » icke kan låta bli », d. v. s. när kärleken tvingar en därtill.
Alla andra motiv till äktenskap äro lika fördömliga och ett lika stort bedrägeri som något, hvarmed människor genom orätta medel vilja förskaffa sig fördelar.
Men finnes det än många kvinnor, som af olika anledningar icke kunna gifta sig, så finns det bland dessa många, som äga ett moderligt hjärta; och ett andligt moder- skap kan vara lika välsignelsebringande som det naturliga.
Liksom det finns många poeter, som aldrig skrifvit en vers, så finns det många mödrar, som aldrig ha fått barn, men hvilkas hela väsen är ägnadt att skyd- da och uppfostra de små.
Det finns kvin- nor, som egentligen icke passa att vara hustrur, men som tyckas skapade att vara mödrar och därför väl kunna finna en mo- derlig verksamhet.
Sådana kvinnor blifva de bästa barna- vårderskor och lärarinnor och kunna såsom sådana, i synnerhet som lärarinnor, utöfva en mycket omfattande och välsignelsebrin- gande verksamhet.
Men lika olika som träden äro i skogen och växterna på marken, lika olika äro män- niskornas begåfning och kallelse, äfven kvin- nornas.
Det finnes kvinnor, för hvilka den veten- skap eller konst, de lefva för, utgör lifvets högsta intresse, och för dem är den det enda medlet att ge uttryck för deras personliga kraft och begåfning.
Hos sådana skall valet mellan deras kallelse och kärlekens lycka alltid bli svårt, och valet skall visa, hvilken af de två makterna vägde tyngst i våg- skålen.
Är ett bestämdt studium kvinnans lifs- sak, så vet hon nog, att det icke låter sig förenas med ett äktenskaps plikter, ty, jag återupprepar det, i äktenskapet är lifvet det viktigaste, studierna det näst viktigaste.
Väljer då en kvinna att uppge kärlekens och hemmets lycka för att helt lefva för en annan kallelse, — må ingen tadla hen- ne därför.
Också denna kallelse, när den är äkta och djup, är j u till mänsklighetens bästa och utgör en länk i det hela.
Naturen består i harmoni mellan det olika, icke i ett monotont upprepande af ett och samma fenomen.
Därför är äktenskapet föl- en del kvinnor det lyckligaste fältet för dera3 verksamhet, medan andra utveckla sig bättre och verka mera lyekobringande utanför äktenskapet.
Det kan icke nekas, att äktenskapet ofta har en stor och olycklig förmåga att ut- kläcka den obehagliga egenskap, som kallas: » 1 ' égoisme å deux » — eller om där finnas barn: » l ' égoisme å plusieurs ».
Det hufvudsakliga intresse och den om- sorg, som en mor nedlägger och skall ned- lägga på sin egen familj, urarta ofta till en ovänlig, ja nästan fiendtlig ställning mot den öfriga världen, som skulle kunna kom-
m a henne och hennes barns framgång i vägen.
Detta är ju lyckligtvis långt ifrån alltid fallet, men det är äktenskapets fara.
Bland ogifta kvinnor finner man ofta de mest uppoffrande, mest oegenyttiga, moder- liga själar, som, själfva utan hem och lyc- ka, alltid äro färdiga att arbeta och lida för andras.
Också finns det en stor del kvinnor, som icke blott af sorg öfver en uppgifven kärlek eller af tillfälliga omständigheter förbli ogifta, utan välja det ogifta ståndet fritt och afgjordt som deras kallelse.
I hela den civiliserade världen lefva tu- sentals nunnor, hvilkas lifsuppgift det är att uppge all personlig lycka för att endast lefva för att tjäna Gud och människor.
De, som genom erfarenhet känna dessa kvinnor, veta bäst, hur lyckliga de äro.
Då de intet önska, sakna de intet, då de intet äga, be- kymra de sig icke för något, och de njuta frihetens hela glädje; i det de äro befriade från sig själfva, och » en själf » är dock till sist det svåraste påhäng man har.
Men liksom denna kallelse blott passar för dem, hvilka känna den åtgörande, så är äktenskapet det lyckligaste för de kvin- nor, som äro skapade därför, — och dessa skola alltid utgöra den öfvervägande mäng- den.
De stora konstnärinnorna däremot skola sätta den högsta lycka i att lefva för sin konst.
Må en hvar prof va sig själf och efter mogen öfverläggning välja, för att sedan helt och hållet ägna sig åt det kall hon har valt.
Och må de, som icke kunna välja, som olika omständigheter tvinga in på en verk- samhet, de icke kunna undvika, eller fast- hålla vid en, som cle icke kunna släppa, — må de göra det bästa af det, de lefva i.
Det kommer dock till sist icke an på hvad man gör, utan huru man gör det.
Men låt oss nu icke, efter att i några år ha varit inne på det misstaget att anse männen som kvinnornas rivaler och förtryc- kare, slå öfver till den motsatta ytterlig- heten, att anse kvinnan icke ha annan upp- gift än att vara maka och mor och allde- les uppgå och försvinna i den man hon har valt.
I skillnaden ligger just rikedomen, glädjen, skönheten.
Gud har nu en gång för alla skapat män och kvinnor olika, icke för att de skola hata hvarandra, icke för att det ena könet skall uppgå i afguderi för det andra, utan för att de ömsesidigt skola älska hvarandra och hvar och en på sin plats göra allt hvad deras person kan bidraga med till mänsk- ligbetens lycka och framgång.
,; v: ': * - Kommer ... kommer inte ...
Skiss för Idun af Torkel Berg.
) vart ska fröken gå? » • sTill kyrkan, kära Lina. » » Det var en besynnerlig psalmbok fröken håller sig med. » » Ja, den är litet ovanlig, » medgaf Edith med ett nästan omärkligt smålöje.
» Jag kommer efter, » sade Lina och såg illma- rig ut.
» Välkommen! » Edith gick långsamt ned för verandatrappan.
» Ska inte fröken ha regnkappan med sig?
» Nej, jag tror inte det behöfs. » Edith lade nacken bakut och stack näsan pröfvande upp i luften.
Hon måste erkänna för sig själf, att väd- ret såg hotande ut.
Ännu kunde hon vända om.
Nej, ingen gammal ful regnkappa i dag!
Tänk att Sörmans redan voro midt uppe i ett kvocketparti!
Melodiskt och blidt ljödo klubb- slagen mot kloten.
» Godmorgon!
Godmorgon! » » Så nedrigt fin moster Edith är! » ropade Ing- rid, som kom nedspringande från en bergsknalle med en nyutslagen kärleksört i handen, » xlldrig har jag sett den där snobbiga pärlkragen förr. » Hon fingrade beundrande på fransen.
» Nej, du, sådant där sätter man just inte på sig på landet. » » Nå men i dag då?
Moster måtte väl vara på landet nu också? » Ingrid spärrade upp ögonen med en putslustig min.
» Ja, men i dag är det ju söndag. » » Ja, men förra söndagen hade moster den inte. » » Nej, men i dag har jag den, med din tillå- telse, » svarade Edith afklippande.
» Men nu får jag skynda mig.
Det ringer ju samman.
Adjö med dig så länge! » » Jaså, moster ska till kyrkan.
Dit följer inte jag med.
Jag måste hem och pressa min kär- leksört.
Se, såna stiliga rötter den har! » Ing- rid svängde triumferande blomman öfver sitt hufvud.
Så vått det var i gräset på stranden!
Vätan drog en mörkbrun rand utmed sulorna af Ediths gula skor; nu bredde denna ut sig till ordentliga tåhättor.
Måtte skorna bara inte förlora sin fa- son!
» Men om så skulle vara, » tröstade sig Edith gladt, » så är väl vår vänskaps krona värd en mässa! » » Moster Edith, moster Edith, kom hit får mo- ster se! » ropade Gunnar, som med ett metspö i handen stod uppflugen på en sten bredvid bad- huset.
» Jag har redan fått två stiliga aborr- pinnar.
Dom ska pappa få till frukost i morgon.
Bara inte den där fåniga Lina låter skatorna äta upp dom som härom dagen.
Hvarför sprattlar du, din lilla dumsnut?
Tycker du inte om att ligga i gräset, hvasa?
Nyss var här en gädda så nära, yet moster, att jag höll på att ta den med händerna.
Men just som jag skulle till och göra d e t.
» » En annan gång får du vara raskare i vänd- ningarna, min gosse lilla.
Men adjö med dig nu.
Jag har litet brådtom. » » Jaså, jag förstår, det är åska i luften. » Gun- nar såg mäkta knipslug ut.
» Att inte farbror Torsten och moster Edith ska träffas på Gran- bryggan i dag?
Där är ju så trefligt, tycker mo- ster.
Inte kan ni segla på kyrkbacken, inte? » Den pojken!
Han var för komisk med sin öfversittaremin.
Sju år, och så.
Nej, brådmo- gen var han inte.
Det var hans kära pappa, den spjufvern, som med sina anspelningar gifvit ho- nom denna inblick i förhållandena, af hvilka han — det måste man medge — begagnade sig med öfverraskande fyndighet.
Men kunde man också tänka sig något löjligare.
Allt hade varit så väl planeradt för Torstens och hennes första segel- färd på tu man hand.
» Jag håller mig i yttre sundet, tills du ger mig ett tecken från berget, att passagen är fri.
Det händer väl att Gunnar och lilla Bibbi äro där och leka, men eljes är stället ypperligt. » Den sista meningens första hälft hade Edith förbisett, nykommen och obekant med förhållan- dena, som hon var.
Hon gaf sålunda den öfver- enskomna signalen, utan att hafva undersökt ter- rängen.
Men hvad fick hon se, då hon kom ned till bryggan, om icke Torsten med Gunnar i den ena handen och Bibbi i den andra.
Hon kom i ett så hejdlöst skratt, att hennes vän, som gladt sig åt att de tills vidare skulle få ha sin hemlig- het för sig själfva, blef smått nervös.
Visste hon af det på förhand?
Hade hon kanske själf ställt dit barnen?
Så full af odygd som hon var.,.
» Jag skref ju.
&gt; » Ja, käraste, men jag kunde inte tro.
» Och Edith skrattade igen, så att Granberget och den gamla ladan stämde in i hennes munterhet.
» Hvart skall farbror Torsten fara? » frågade Gunnar, såsom förberedelse till en bön att få följa med.
» Jag ska bara ut och lufta på mig litet.
Men nu är det bäst, att små barnen gå hem.
Se, såna svarta farliga moln!
Ni bli genomvåta, om ni stannar.
Jag skall följa er ett stycke på vägen. » » Kommer inte tant Edith med? » frågade Bibbi motvilligt.
» Nej, älskling, jag ska sitta en stund på bryggan och svalka mig. » Och åter skrattade Edith, så hon måste stödja sig mot det gamla päronträdet.
Så kostligt det såg ut, den starke mannen dar- rande för de små menlösa, som han hälft med våld föste framför sig.
Hvad lifvet dock var här- ligt!
Hon svingade en liten smutsig bondunge, som med framskjuten mage bevittnat scenen, upp i det gamla, knotiga päronträdet och ropade jublande till honom: » Ser du den där stora, granna båten?
Den skall tanten fara ut och segla i med den där stora, rara farbroren. » Och så bar det af uppå glittrande vågor.
Sen kom hon för sent hem till middagen, under hvil- ken hennes syster och svåger plockade ur Gun- nar, både att farbror Torsten skulle fara ut i sin kutter och lufta på sig och att moster Edith skulle sitta på bryggan och svalka sig, fast barnen fingo skynda sig hem, för det var åska i luften.
I dag skulle man träffas vid klockstapeln.
Ut- sikten däruppe var så vacker, påstod Torsten.
Den här branta skogsstigen förde upp till kyrk- backen.
Mossan var mjuk och fuktig.
Den spann ett nät af mörka strimmor öfver öfverlädret på Ediths skor.
Se så, nu slet en tallkvist sönder hennes flor!
Torsten tyckte inte om flor.
Och ibland kunde sådana vara rent af i vägen.
Hur hade hon inte grämt sig öfver, att hon hade silkesvanten på, när Torsten där ute på fjärden helt oförhappandes kysste hennes lillfin- ger!
Sen hon hämtat sig, drog hon visserligen i smyg af vanten, men då var han åter syssel- satt med manövern.
Med några lätta språng var hon uppe på bac- ken.
Mycket riktigt — där stod den gamla sta- peln, styf och prudentlig, som en högtidsklädd torgmadam, i rödbrun klockkjol, dito koftlif och svart krage med en massa garneringar.
Nyckeln satt i dörren, som liknade en lapp på matronans breda mage.
Torsten var ännu icke där.
Men kyrkbåten måste likväl vara kommen.
Han hade kanske följt med det öfriga sällskapet fram till kyrkan.
Nej, det var bara inspektor Söderström, som försenat sig något.
Det var märkvärdigt så hennes hjärta klappade.
Välsignade gamla enai-, som dolde henne så väl!
Med sin guld- färgade klädning skulle hon eljes stuckit af bra mycket här uppe på höjden.
Det vore just inte så roligt att bli sedd här ensam.
Hvad hon blifvit skuggrädd.
Trodde hon det stod skrif- vet utanpå, hvem hon väntade?
Men hvad skulle hon i alla fall ta sig till, om någon händelsevis komme hit?
Studera årtalet på flöjeln eller helt enkelt låtsa beundra utsikten, som äfven här nere var sevärd.
Om hon ändå tagit kikaren med sig!
Alltsammans skulle bestämdt se dumt och onaturligt ut.