Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer likväl ansågo, att det närmaste bedömandet af de för hvarje ort mest lämpliga räntepersedlar borde i någon vidsträcktare män öfverlemnas åt Länens innevånare, som skola dem utgöra, äfvensom att något förtydligande i vissa föreskrifter blefve af nöden, i afseende hvarå några tillägg till hvad, Nådiga propositionen innehöll, blelvo föreslagne, hvarjemte förekom, att, ehuru Kongl. Maj:ts Nådiga förslag endast åsyftade förenkling, men icke förändring hvarken i beloppet af utskylderne eller sättet för deras utgörande, kunde likväl, då vissa räntepersedlar kommo att utbytas emot spanmäl, Statsverket, genom leverering af ett större qvantum, än tillförene fått in natura utgöras, blifva i förlägenhet för dess emottagande och användande, hvilket äfven sannolikt skulle leda till förluster vid tillfälle af försäljning utaf den för Statsverket öfverflödiga spanmålen, till förekommande hvaraf Rikets Ständer ansågo några bestämmelser af nöden, hvilka, i enlighet med de grunder hvarpå hela förslaget hvilade, utan olägenhet för räntegifvarne, betryggade så väl dessa som Statsverket emot äfventyr och förluster; och hade altså Rikets Ständer för sin del beslutat: a) att räntepersedlarne borde sammanslås och förenklas i hufvudsaklig öfverensstämmelse med KammarCollegii förslag af den 8 December 1828; b) alt omsättningen skulle verkställas efter den allmänna grund, att ingen räntegifvare derigenom erhölle högre eller lägre grundskatt än förut, med öppen rätt så väl för räntegifvare, som Kronans ombud att, der anledning dertill förekomme, uti 6* 44 åtgärden söka ändring; c) att förvandlingsåtgärderne måtte, efter faststälde grunder, utföras af serskilde Comiterade i hvarje Län, hvilka Comiterude egde att, eller räntegifvarnes hörande, genom Deputerade, valde socknevis, för hvarje hemman bestämma dess blifvande, förenklade grundskatt uti sådane persedlar, som Comiterade funno lämpligast, men hvilka dock för hvarje Härad eller Socken borde inskränkas inom ett antal af högst 5 olika slag, dervid Comiterade äfven skulle iakttaga, att det belopp af grundskatt, som förut lör hvarje hemman utgått utan förvandling eller efter kronovärde, borde till lika belopp förvandlas uti penningar; d) att alla erforderlige åtgärder lör räntepersedlarnes omsättning borde så skyndsamt vidtagas och fullbordas, att kronoräntorna, så vidt möjligt vore, lör år 1837 måtte öfver hela Riket kunna efter nya methoden debiteras och utgå; samt e) att rättigheten,
att in natura leverera räntespanmål till kronan, icke måtte sträcka sig till den genom ifrågavarande förenkling, i utbyte emot andra persedlar, tillökade spanmålsskatt, utan densamma, lika med öfrige hemmansräntor, altid lösas med penningar efter det, i enlighet med Rikets Ständers i samma underdåniga skrifvelse Iramstälde serskilda förslag, gällande 10 års markegångspris; dock som det skulle blifva vidlyftigt och medföra olägenheter att för hvarje hemman serskildt bestämma skilnaden emellan gamla och nya spanmålsskatten, skulle Comiterade ega att på det sätt stadga, huru stor del af den sednare, lika för hela Länet, eller till det minsta för hvarje Fögderi, i förhållande till gamla spanmålsskatten borde lösas med contant, att den del, som finge in natura levereras, för helt hemman räknad, jemnades till fulla kappetal och till det närmaste blefve motsvarande 1'Tr, J, g, ti 35 ii ti t eller — Sedan Rikets Ständers berörde skrifvelse i Nåder blifvit till KammarCollegium remitterad, afgaf Collegium den 21 Augusti 1835 underdånigt utlåtande, hufvudsakligen innehållande: att de till hemmansräntornas reducerande år 1828 upprättade uträkningar blifvit fortsatta och utsträckta till beräkning efter medel-markegangspriserne under de 10 åren 1824—1833, lör att utreda, huruvida lika förhållande emellan de gamla och föreslagna nya räntorna egde rum efter medelpriserne under så väl det sednare, som föregående decennium, men härvid hade, enligt hvad de bifogade uträkningarne med deröfver upprättade sammandrag utvisade, ett helt annat resultat uppkommit, i så måtto, att, dä de gamla och de föreslagna nya räntorna, elter medelpris för åren 1814—1823, förvandlat sig till nära lika belopp, voro de deremot ej i något Lån, utom Westerbottens och Norrbottens, der ingen serdeles förändring af hemmanens förra räntor uppkommit, sammanstämmande efter medel-markegångspriset för åren 1824—1833, utan löretedde sig dem emellan en skilnad af 2 till och med 8 R:dr på mantalet; att detta förhållande skulle hafva visat sig i ännu vidsträcktare mån, derest icke uti 1828 års 45 uträkningar penningeräntan blifvit använd såsom ett jemkningsmedel och sålunda satt i stället för mer eller mindre del af andra, elter förvandling utgående räntor, hvilket åter vid verkställighet af räntereductionen icke finge ske, enär Stäuderne beslutat, att det belopp af grundskatt, som förut utgått utan förvandling eller efter kronovärdi,
skulle till lika belopp utsättas i penningar, och lull anledning således vore att antaga, det tillämpningen af de år 1828 utarbetade förslag icke blefve förenlig med vilkoret, alt genom ränteförvandlingen ingen räntegifvare skulle erhålla större eller mindre grundskatt än förut; samt att, om likväl förslaget ansäges användbart, under förutsättning, att värdets föränderlighet, än på ena och än på andra räntepersedeln, skulle i allmänhet bibehålla gamla och nya räntan vid ett jemtl t afpassadt förhållande, och Kongl. Majit derföre funne för godt att låta bringa räntereductionen öfver hela Riket till verkställighet genom Comiterade i hvarje Län, Collegium ansåg sig, hvad beträffade de af Rikets Ständer till iakttagande dervid beslutade serskilda föreskrifter, böra i underdånighet erinra, att förr än afgjordt blifvit, huru stor tillökning uti spanmålsskatten, i utbyte emot andra räntor, för hvarje hemman uppkomme, det vore för tidigt att besluta, huruvida den må utgöras in natura eller med penningar; samt att, i allt fall, medelpris af 10 års markegång icke för någon del af samma ränta borde såsom lösningsgrund bestämmas, så länge räntorna i allmänhet löstes efter årlig markegång.
Och hafva handlingarne i detta mål blifvit till Comiterade öfverlemnade.
Vid 1840 års Riksdag väcktes motioner i delta ämne, i anledning hvaraf StatsUtskoltet, uti memorial af den 16 Juni samma år, yttrade, att, enär den ifrågavarande åtgärden, som afsåge beredandet af lättnad uti debiteringen, blefve mindre af behof påkallad, om Rikets Ständer bi föllo hvad Utskottet i samma memorial i öfrigt föreslagit, om alla räntors lösande efter ett för 5 år i sender bestämdt pris, och förnyad uträkning af det contanta värdet således endast hvarje 5:te år erfordrades, men omsättningen skulle medföra särdeles vidlyftigt arbete och lätt föranleda till en mängd tvister, genom klagomål å de skattskyldiges sida, hemstälde Utskottet, att dermed måtte anstå tills vidare och intilldess genom resultatet af det nya lösningssättet visat sig, huruvida denna åtgärd dåmera vore af verkligt behof påkallad; men hela frågan kom dereiler alt förfalla.
Afven vid sistförtlutne
Riksmöte iörekom denna fråga åter till behandling och i anledning deraf anhöllo Rikets
Ständer uti deras underdåniga skrifvelse af den 24 Maj 1845, angående indelta räntornas indragning, att Eders Kongl. Maj:t måtte täckas, vid nästa Riksdag, framställning i ämnet Nådigst afgifva. 46
H °m säuet Att ordinarie räntornas utgörande, på sätt hittills skett, uti en högst räntornas för- betydlig mängd olika persedlar, ofta utsatte i brutna tal, medför stora enkling. olägenheter, dels genom de invecklade och med mycket arbete förenade förvandlingsuträkningarne, hvilka äfven föranleda, att det för de skattskyldige blifver svårt och ofta omöjligt att sjelfve controllera deras rigtighet, dels ock genom deraf härflytande vidlyftighet i KronoRäkenskaperne, är så påtagligt samt mångfaldiga gånger bäde ådagalagdt och erkändt, att någon ytterligare utveckling deraf icke synes erforderlig.
Dock anse sig Comiterade, för att i sistnämnde afseende kunna lemna ett exempel, böra under Litt.
F. bifoga afskrift af ordinarie räntans debet i ÖsterNerikes Fögderis SpecialRäkning för år 1844.
Under nuvarande förhållanden, då en betydlig del af ofvanberörde räntor äro till löner m. fl. behof anslagne, är någon allmän förändring uti deras beräkningsgrund icke möjlig, och första vilkoret derför måste således blifva alla indelta räntors indragande till Statsverket.
Om denna sednare åtgärd vidtoges och alla nu ifrågavarande räntor, på sätt förut varit ifrågastäldt, liqviderades med contant efter medelpris, gällande för flera år, skulle visserligen berörde olägenheter, genom deraf uppkommande lättnad vid debiteringen, förminskas; men, dä de emedlertid i allt öfrigt qvarstodo och någon hufvudsaklig fördel icke vinnes med mindre, än att uti sjelfva grunderne för denna del af beskattningen beredes någon väsendtlig förenkling, anse Comiterade angelägenheten fordra, att, i sammanhang med nu lör hand varande fråga om en fullständig reglering af hvad som rörer jordbeskattningen samt Uppbörds- och Redogörelse-verket, och under förutsättning, att, enligt hvad Comiterade i det följande i underdånighet föreslå, indelta räntorna varda indragne, jemväl tillses, huru detta vigtiga ärende, som under en lång tidsföljd utgjort föremål för omsorger, må kunna till slutlig verkställighet bringas.
Vid utförandet förekomma, i afseende å hufvudgrunderne derför, 2:ne olika alternativer, antingen att, på sätt i sednare tider varit antaget, fastän verkställighet deraf icke följt, utbyta de nuvarande mångfaldiga räntepersedlarne emot ett mindre antal, eller att, enligt hvad äfven tillförene varit ifrågasatt, förvandla denna utskyld till en bestämd penningeränta.
För att afgöra detta, mäste i första rummet pröfvas, huruvida räntornas utgörande in natura må för de skattskyldige eller Staten vara af verkligt behol påkal— ladt.
Då ifrågavarande räntor tillkommo och hufvudsakligen bestämdes dels i persedlar, dels i vissa tjenstbarheter, var sådant, enligt hvad redan i det föregående blifvit anmärkt, sannolikt grundadt derpå, att, i anseende till ringa penningetillgång och inskränkt handel, de skattskyldige icke voro i tillfälle att i betydligare mån annorlunda utgöra sina skatter, och, då de hufvudsakligen lämpades efter de för 47 hand varande behofven, hade Staten icke någon olägenhet, utan 1’astméra fordel af deras emottagande in natura.
Numera har deremot Staten frånsagt sig rättigheten att uppsäga räntorna och den enda räntepersedel, som, då leverering ilrågakommer, för Statens behof till någon del användes, eller spanmål, kan med vida mindre besvär och kostnad erhållas genom upphandling.
I fråga åter om behölligheten för de skattskyldige att utgöra sina räntor in natura, hafva förhållanderne väsendtligen förändrat sig, sedan detta beskattningssätt infördes, enär ökad industri och lifligare rörelse nu göra det ojemförligt lättare för den skattdragande, än fordom, att, genom afsättning af sina produkter, bereda penningetillgång till utskyldernes afbördande.
Det har emedlertid ej undfallit Comiterade, att, serdeles i vissa delar af Riket, den farhåga funnits, att, om räntegifvarnes uppsägningsrätt försvunne och således tillfälle att leverera spanmålen, den enda räntepersedel i afseende hvarå berörde rättighet för närvarande egentligen begagnas, komme att upphöra, brist pä afsättning skulle medföra svårighet för skatternes utgörande.
Denna farhåga synes dock egentligen hafva sin grund deruti, att, då, under närvarande törhållanden, de indelte löntagarne dels sjelfve, dels, och väsendtligast, genom försäljning till andra personer, disponera icke obetydliga qvantileter af dem anslagne spanmälsräntor, det befarats, att, om äfven dessa skulle lösas med penningar, förlägenhet för deras afyttrande komme att uppstå.
Vid närmare öfvervägande visar sig likväl, att verkliga skäl för en sådan farhåga icke lörefinnas, enär, i händelse af alla indelningars indragande till Statsverket, consumenternes behof naturligtvis ändock blefvo desamma som förut, och således ej mindre alla löntagare, som dittils disponerat räntor in natura, än de, som tillhandlat sig dessas rätt, voro nödsakade att, genom uppköp directe af jordbrukaren, anskaffa hvad som förut på nämnde sätt erhållits, äfvensom Statsverket måste upphandla hvad, som annars kunnat användas af verkstälde levereringar in natura.
Skilnaden vore således i sjelfva verket endast, att jordbrukaren i alla dessa fall finge directe uppträda såsom säljare, i stället att nu ofta vara en tvungen leveranteur, och detta skulle altid blifva till hans förmån, enär han då kunde sälja sin vara, när och hvar det folie honom beqvämligast och fördelaktigast samt sådan den befunnes, utan att vara underkastad klander eller chikaner af personer, som egde att fordra densamma på af dem bestämdt ställe och af viss beskaffenhet.
Derigenom komme ock, på sådant sätt, all spanmålshandel i vida naturligare ställning än för närvarande.
Vidtages derjemte den förändring, som Comiterade här efteråt i underdånighet föreslå, att icke hela kronoupbörden, på sätt hittils skett, kommer att liktidigt itidrifvas, utan på särskilde terminer erläggas, bör ock derigenom möjlig fruktan för prisernes fällande, genom forcerad försäljning, varda undanröjd, och anse Comiterade för öfrigt, att, om än det antages, att upphörandet af räntornas utgörande in natu - 48 ra något år, genom svårighet vid afsättning, skulle föranleda olägenheter, sådane likväl blott blifva tillfälliga samt vida öfvervägas af de stora fördelar, som räntornas liqviderande med penningar, under vanliga förhållanden, måste lör de skattdragande medföra.
En vigtig vägledning för omdömet i berörde hänseende synes äfven vara att hämta af lörhålianderne med levereringarne in natura under den tid, då räntegifvare varit berättigade alt efter markegång lösa kronans behållna afrads- och tionde-spanmål, samt uppsägningsrätt endast å deras sida egt rum.
Af sådan orsak hafva Comilerade låtit upprätta och bifoga, under Litt. G. 1, Sammandrag, utvisande lör åren 1835—1844 beloppet af nämnde spanmål och hvad deraf blifvit in natura till magazinerna levereradt.
Och inhämtas af detsamma, att, med undantag lör Calmar Län, hvarifrån någon betydligare del de fleste åren blifvit levererad, samt Upsala Län, hvarest några år enahanda förhållande egt rum, uti de öfriga Länen, och deribland dem, som hafva största sädesproduktionen, vanligast en högst ringa del blifvit in natura aflemnad, samt att, dä hela qvantiteten af behållna spanmålen per medium utgjort 60,942 Tunnor, uppgår medeltalet af hvad, som under dessa 10 år blifvit levereradt, endast lill 5,392 Tunnor eller ungefärligen TJ^:del.
Lika beskaffade Sammandrag, Litt. G. 2, 3, hafva äfven blifvit upprättade öfver Häste- och Ro te-vacance- samt Arrende-spanmålen; och dessa utvisa, att, ehuru något större andel deraf, än af Afrads- och Tionde-spanmålen, blifvit in natura levererad, hvartill orsaken tvifvelsutan får sökas deruti, att qvantiteterne af hvad under förstnämnde 2:ne titlar, serdeles af arrendespanmålen, skall af hvarje person utgöras, vanligast äro högre, har dock äfven under dessa titlar betydligaste delen blifvit löst med penningar.
Förutom de i berörde sammandrag upptagne levereringar till Magazinerne, hafva väl äfven i några Län förekommit uppsägningar af spanmål, som blifvit försåld med rättighet för köparen att densamma af räntegifvaren emottaga; men, med undantag af något år, då serskilda omständigheter inträffat, såsom år 1844, lärer dylikt förhållande icke med betydligare qvantiteter egt rum.
Enär således, äfven då de skattskyldige egt fritt val, de fleste föredragit alt lösa Kronans behållna spanmålsräntor, synes detta ytterligare bestyrka, hvad Comiterade ansett sig ega skäl antaga, att bibehållandet af hemmansräntor uti persedlar icke, lör bevarande af de skattskyldiges intresse i afseende å leverering in natura, är af verkligt behof påkalladt.
Vid fråga derefter om det ena eller andra af förutnämnde 2:ne alternativers företräde i öfrigt; så har, såsom skäl för hemmansräntornas bestämmande i persedlar, blifvit anfördt, att denna skatt derigenom altid komme att jemkas i förhållande till varuvärdenas omvexling.
Delta skäl är likväl endast rigtigt under förutsättning, att de skattskyldiges inkomster af sina egendomar och följaktligen tillgångarne för 49 skatternes utgörande, som altid borde vara grunden för deras belopp, i samma mån omvexlade; men, att så icke är händelsen, inses lätt vid öfvervägande deraf, att, då priserna stiga, sådant vanligen är en följd af missvexter och dylika omständigheter, som vålla ringa tillgång å de produkter, hvilka äro i fråga, hvadan en i dylika produkter bestämd skatt då innefattar vida större andel af afkastningen, än under vanliga omständigheter, och således det orättvisa samt för jordegarne menliga förhållande uppkommer, att skattebördorna ökas i den mån, tillgångarne till deras utgörande förminskas, hvaremot, när ymnig tillgång uppstår och priserna falla, motsatt förhållande eger rum.
Derjemte inträffar äfven, i följd af ett dylikt beskattningssält, att i alla de, ej sällan förekommande fall, då skatterne äro utsatte i sådane effecler, hvilkas värde, vare sig i löljd af ständigt tilltagande consumtion eller småningom minskad tillgång, mer och mer stegras, såsom t. ex. skogsprodukter, beskattningens ojemnhet och tyngd deraf ökas.
Den rättvisa i beskattningen, sorn man på nyssnämnde sätt vill tillvägabringa, vinnes således icke derigenom, men vida mera genom en penningeränta, som, när penningen är rätta mätaren af varuvärden, mediör den lördel, att skattens påräknade förhållande till egendomarnes afkastning och värde icke af tillfälliga orsaker kan undergå någon väsendlligare rubbning, emedan mindre produktion vanligen godtgöres genom förhöjda priser.
Det torde dock måhända befaras, att, om nu ifrågavarande skatter utsattes i penningar, i stället för persedlar, det kunde inträffa, att, genom fallande myntvärde, lörlust för Staten uppkomme, och det kan ej nekas, att ett stöd för denna farhåga vinnes, då man betraktar, att, i händelse dessa skatter primitift varit i penningar utsatte, de lör närvarande skulle utgöra ett vida ringare belopp, än hvartill de efter förvandling utgå.
Denna omständighet har äfven utgjort föremål för ett noggrant öfvervägande å Comitcrades sida; men de forskningar, Comiterade dervid anstält, hafva bekräftat hvad, som redan med kännedom om de många förändringar, hvilka vårt myntväsende varit underkasladt, visar sig lätt förklarligt, att berörde förhållande till väsendtligasle delen är en följd af fyrfaldiga vid olika tidpunkter vidtagne åtgärder, dels innefattande bestämda förändringar af myntet, dels ledande dertill, och hvaraf sedermera de vid serskilda tillfällen verkstälde realisationer blifvit framkallade.
Det synes emedlertid med skäl kunna och böra lörväntas, att efter den lagstiftning i afseende å myntväsendet, som lör närvarande förefinnes, så beskaffade åtgärder hädanefter icke skola vara att befara, helst påföljderne deraf nu, mera än förr, ligga i öppen dag och allmänna intresset således kan vaka öfver myntvärdets upprätthållande.
Det vore altså egentligen blott den förändring, hvilken blefve en följd deraf, att vexande penningetillgångar möjligen nedsatte penningens värde, i förhåilan (li, l lill K. il. Kid. Prof. Ull II.
SI. år i84y.) 7 50 de till varorne, som i ofvanberörde hänseende kunde ingifva farhåga, men dels kan med skäl antagas, att, enligt hvad erfarenheten gifvit vid handen, tilltagande odling och industri bidraga till förökning af varutillgångarne och deraf följande nedsättning i varupriserna, så att det till och med kan vara ovisst, om icke en dylik nedsättning kan öfverstiga den förra, dels är det naturligt, att en förändring af förstnämnde beskaffenhet, derest den verkligen komme att inträffa, måste äga rum så långsamt, att, om man än antager möjligheten deraf, att grundskatterne, derest de voro i penningar bestämde, sålunda successivt blefvo nedsatte under de belopp, hvartill de skulle hafva uppgått, så framt de fortfarande funnits i persedlar bestämde och lösningspriserna af varuvärdenas omvexling beroende, en dylik nedsättning blefve snart sagdt omärklig.
En icke ringa del af ordinarie räntan utgöres dessutom redan för närvarande med bestämdt penningebelopp; och i afseende på alla de räntor, ifrån hvilkas utgörande befrielse, i följd af andra onera, åtnjutes, såsom al Rusthåll, Gästgifverier m. m., vore möjlig förändring i beloppet för Staten likgiltig.
För att närmare ådagalägga förhållandet härmed, hafva Comiterade, på grund af 1844 års Räkenskaper, låtit uppgöra underdånigst bifogade Calculation, Litt. H., hvaraf utvisas, att, då ifrån hela ordinarie räntans samma år beräknade belopp af 2,533,519 R:dr 10 sk. 10 r:st. afdrages hvad, som är af nyssnämnde beskaffenhet, jemte Afkortningar och sådane räntor af Boställen eller annorledes för Statens behof använde egendomar, som icke utgöras och derföre, enligt Comilerades förslag, skulle komma att framdeles föras inom column, är det för närvarande endast omkring 1,460,000 R:dr, som af markegångsberäkning bero.
Och då berörde belopp numera blott utgör en mindre del af Statsinkomsterne, samt Statens behof regleras vid hvarje Riksdag, skulle således saknaden af den tillökning uti nyssnämnde skatt, som, äfven med ofvanomförmälde förutsättning af småningom fortgående minskning af penningevärdet i förhållande till varupriserna, vid dylike tillfällen kunde uppkomma, derest samma ränta, lika med de flesta öfriga skatter, funnes i penningar bestämd, icke för Staten blifva af ringaste betydenhet.
Fastmera, och då man måste medgifva, att den så kallade skattskyldiga jorden nu är i allmänhet hårdt betungad, vore, under antagande af nyssnämnde förutsättnings rigtighet, sådant ett sätt, hvarigenom, utan förnärmande af någons rätt, lättnad uti dessa skattebördors utgörande småningom uppkomme.
På grund af allt detta anse Comiterade derföre ofvanberörde skäl emot ordinarie räntans framlida bestämmande i penningar icke vara af den betydenhet, att något afseende derå bör fästas.
Det bör ock vid denna frågas pröfning komma i öfvervägande, att räntorna uti Skåne, Blekinge, Bohus Län, Jemtland och Herjeådalen, sedan dessa Landskaps införlifvande med Sverige, utgått utan förvandling och således, såsom oberoende af 51 varupriserna, icke varit underkastade den förhöjning, som uti öfrige delar af Riket inträffat och, enligt hvad det här efteråt omförmälde Sammandrag, Litt. K., upplyser, stigit till så betydligt belopp, att, då t. ex. ett hemman i Malmöhus
Län med ränta af 19 R:dr 45 sk. G r:st. utgör densamma oförändrad, har den till 18 R:dr 33 sk. 7 r:st. bestämda räntan af ett hemman i Stockholms
Län ökats ända till 183 R:dr 44 sk. 3 r:st.
Vid sådant förhållande synes rättvisan fordra, att enahanda beräkningssätt öfver hela Riket omsider till vägabringas, så att icke jordegarne uti vissa provinser, mera än i de öfriga, må erhålla förökning uti sina skattebördor, genom möjlig förändring uti varuvärdena.
De ordinarie räntornas bestämmande uti penningar skulle derjemte medföra de väsendtliga fördelar: att alla de svårigheter och betänkligheter, som vid fråga om nuvarande mångfaldiga räntepersedlars utbytande emot andra möta med afseende å farhågan, att de nya persedlarne, i tidens längd, kunna stiga i värde uti annan proportion, än de hittills bestämda, och vid förvandling lemna ett annat resultat, än som uppkommit, derest de gamla varit bibehållna, derigenom voro undanröjda; att markegångssättning för bestämmande af räntepersedlarnes lösningspris icke vidare erfordrades; att den största enkelhet i Jordeböckerne och KronoRäkenskaperne derigenom blefve beredd, hvilket åter skulle leda till möjligaste inskränkning uti tjenstemannapersonalen; att den skattskyldige erhöile noga kännedom om sina utskylder och kunde dem med säkerhet beräkna, hvarigenom ock otvifvelaktigt vida mindre klagan öfver deras belopp, än för närvarande, skulle uppkomma; samt att all ovisshet vid beräkningen af Statens tillgångar, i afseende å berörde utskylder, vore försvunnen.
Alla de fördelar, som, på sätt i det föregående blifvit utveckladt, skulle uppkomma, derest ordinarie räntan för framtiden i alla delar af Riket förvandlades till en bestämd penningeskatt, äro, efter Comiterades öfvertygelse, så betydliga och sä vida öfvervägande de betänkligheter, som, enligt hvad ofvan är omförmäldt, deremot kunna förekomma, att