Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med hänseende till förbudet, att på en viss tid af året bränna eller omdestillera bränvin, har kommissionen anfört följande, hvartill departementet i det väsendtliga slutar sig: , 92 Norska Regeringens underd.
Utlåtande. »Det i lagen af den 4 Augusti 4845, g 5, befintliga förbud mot bränvinsbränning »under sommarmånaderna, har kommissionen trott icke blott böra bibehållas, utan vidare »utsträckas till 6 månader.
»Såsom skäl för detta lagstadgande måste i första rummet antagas, att man icke »kan under sommarmånadcrne bedrifva rörelsen med samma fördel, som under vinter»månaderne, samt att under de förra hufvudsakligen, ja nästan uteslutande, begagnas säd, »som måste tagas från utlandet.
»Till dessa skäl kommer vidare, att, sedan bränvinsbränningen blifvit inskränkt till »fabriksröreise, den qvantitet af varan, som konsumtionen erfordrar, kan åstadkommas på »mindre tid, samt att denna tid bör, så mycket möjligt är, göras kortare för kontrollens »skull och de omkostnader, som med densamma äro förknippade, — äfvensom, att en »kor are bränningstid mera försäkrar om ett högre och stadigare pris. »Uti Sverige är bränvinsbränningen också inskränkt till 6 månader, nemligen från »den 4 November till den 4 Maj.
»Kommissionen tror emellertid att, med hänsyn till begagnande af skadad potates, »man ej får förlänga uppehållet så länge om hösten, som till den 4 November, utan låta »rörelsen få börja så tidigt som i medio af Oktober, då potatesen vanligen är upptagen, »och de skadade kunna afskiljas från de friska, så mycket mer, som man derigenom benreder tillfälle för de producenter, som hafva brist på förvaringsrum, att kunna göra sig »af med sin vara.
I följd häraf kommer bränningsförbudet, att inträda tidigare om vå»ren, eller i medio af April.
»Väl kommer detta att medföra någon olägenhet i afseende på kreaturens underhåll, »men när sådant på förhand är vederbörande bekant, böra de kunna ställa sig derefter, »lika väl som alla andra, som ej hafva tillgång till drank för sina kreaturs föda.
»Det får derjemte märkas, alt då drank, till och med sedan den varit förvarad 6 å »S veckor, med nytta kan användas till utfodring åt kreatur, bör man kunna vara för»sedd dermed, ända till dess kreaturen utsläppas på bete.
»Genom att inskränka bränvinsbränningen till sagde tid, åstadkommes också att den »eger rum under en årstid, då man vanligen har slädföre till framforslande af de ma»terialier, som äro nödiga, samt införande till städerna af den färdiga produkten.»
Enär kommissionen i förbudet för vissa embets- oeh tjenstemän att bränna och omdestillera bränvin, icke nämndt domare, politi-, embets- och tjenstemän i städerna, utan endast embetsman på landet (sörenskrifvare, fogdar, länsmän), har hon förmodligen utgått från den förutsättning, att embetsman icke kunna erhålla burskap, emedan det eljest skulle vara gjordt ett undantag för städernas embets- oeh tjenstemän, då likväl samma skäl synas vara förhanden att likväl utesluta dem både i städerna och på landet från att befatta sig med den handtering, som här är i fråga.
Departementet tror emellertid, att det ej finnes något legalt hinder för embets- och tjenstemän att erhålla borgerskap, med undantag af stadgandet i g 5 uti handelslagen af den 8 Augusti 4842, i kraft hvaraf alla embetsman,— med undantag af befallningsmänijen vid borgerskapets beväring samt brandkorpsen, — samt politi- och tullbetjening, äro uteslutna från handels-borgerskap.
Departementet tillåter sig derföre föreslå, att uti mom.
2 g 4 i stället för »fogdar, sörenskrifvare och länsmän», sättes »domare och politi-embets- och tjenstemän».
Med hänsyn till undantaget i bemälte mom. får departementet för öfrigt anmäla, att det anser det rätlare att ordagrannt upptaga stadgandet i g 42 i lagen den 4 Augusti 4845, som står i öfverensstämmelse med g 4 i Kongl. Prop. den 45 Februari 4S45, eftersom kommissionens förslag kan leda dertill, att en rättighet, som är förlorad enligt lagen af 4845 åter kan upplifvas derigenom, att det ej, såsom i denna sednare, erfordras, att bränneriet skall hafva varit begagnadt, liksom departementet anser det öfverflödigt, Norska Regeringens underd.
93 att uttryckligen bestämma något i afsecndo på dem, som hafva del i ett bränneri, då detsamma måste gälla om dessa, som om dem, som äro uteslutna från att för egen räkning drifva en sådan rörelse.
Med hänseende till hvad ofvan anfördt är, ar § 4 i det utkast, som departementet tager sig friheten framlägga, affattad.
Vid g 2 har kommissionen anmärkt, att hon utgått från den förutsättning, att de små pannorna på landet icke få efter slutet af år -1848 begagnas, såsom stadgadt är i lagen af den 4 Augusti 4845, samt att det så väl på landet som i städerna endast är tillåtet att drifva bränvinsbränning såsom en fabriksnäring.
För alt inskränka bränvinsbränningen till endast ett fabriksmässigt bedrifvande, tror kommissionen i enlighet med hvad hon under artikeln beskattning anfört, att det ovilkorligen bör bestämmas huru stor en afbränningsapparat får vara, samt tror hon, att detta bör antagas till minst 450 potter, samt att L detta afseende bör till apparaten räknas icke blott pannorna eller pannan, utan samtlige rörgångar och kaviteter, samt lankrum och bäcken, likväl med undantag af det rum i mäskvärmaren, som begagnas endast för mäskens uppvärmning, för hvilket rum det kan vara onödigt att uppgifva något mål, då dess storlek rättar sig efter behofvet, samt icke utan olagliga tillägg kan missbrukas.
Vidare anmärker kommissionen att när lankrummet inberäknas uti hela rymdinnehållet, blir det öfverflödigt, att, såsom det är gjordt i lagen den 4 Augusti 4845, bestämma någon viss storlek för detsamma, utan må det öfverlemnas åt dem det vidkommer, att fördela det uppgifna målet på apparatens särskilda delar, endast att det egentliga pannrummet icke är under 200 potter.
Finnes der apparater utan lankrum och bäcken, så måste det lillåtliga minsta rummet utgöras af pannor och rör.
Härvid har departementet intet att anmärka med undantag af, att paragrafens slutbestämmelse torde böra förändras så, att i densamma uttryckligen stadgas, att ingen panna får innehålla mindre än 400 potter, enär det enligt kommissionens utkast skulle kunna anses lofgifvet att hafva en panna på 460 och en annan på 40 potter, eller, om man föreställde sig att någon ville begagna flera än 2:ne pannor, hvardera af dessa innehöllc en rymd mindre än 400 potter. § 4.
I afseende på denna § får departementet anmärka, att stadgandet i sisla mom. att den i lankreservoiren uppsamlade produkten skall behandlas såsom bränvin, så vida den ej förstöres, blandas i mäskbehåll ren med minst tre gånger så mycken mäsk, eller bringas direkte uti afbränningsapparaten till förnyad destination, enligt departementets tanke bör utgå, enär detsamma rättast bör intagas uti skattebeslutet, hvarest också kommissionen tillika upptagit detsamma.
Liksom kommissionen i ifrågavarande § stadgat, att rören från imkylaren till behållarne böra anbringas och inrättas på sådant sätt, som kontrollören kan linna betryggande, för alt det ej må vara möjligt för egaren eller brukaren, att sätta sig i besittning af något af den erhållna produkten, innan den blifvit till beskattning uppmätt och profvad, så anser departementet af samma skäl nödvändigt, att det förbjudes, attpårörledningarne från pannorna till imkylaren, äfvensom på lankrum och bäcken, der sådana finnas, hafva öppningar genom hvilka kondenserade portioner af de från pannorna utvecklade spritångorna kunna aftappas, med mindre att dessa öppningar äro i direkt kommunikation med pannorna eller lankbehållaren.
Med afseende härpå är g 36 i departementets utkast affattad.
Stadgandet i § 5 igentinnes under g 44 i 5:dje afdelningen af departementets utkast.
Då afgiften, i händelse af pannebeskattning, bör såsom ofvan är sagdt, beräknas efter apparatens hela rymdinnehåll (med undantag för det rum i mäskvärmaren, hvari mäsken uppvärmes) ända till den högsta punkten, der ångorna öfvergå i imkylaren, är närvarande paragrafs stadgande affattadt, för att förebygga, det kylkaret eller den i densamma befitliga kylinrättningen må missbrukas till rektifikation af destillatet. § 6.
Då kommissionen tror, att omdestillation icke med fördel kan ske uti de afbränningsapparater, som enligt ofvanstående ensamt äro tillåtna, och hvilka, ifall produktbeskattningen införes, torde blifva ändå större, har hon, för att så mycket, som möjligt, underlätta omdestillationen, föreslagit, att för densamma må få begagnas mindre apparater än till bränvinets tillverkning.
Departementet är ense med kommissionen deruti, att det icke är skäl att utesluta dem, som befatta sig med bränvinsbränning, från den fördel de kunna vinna genom omdestillering, antingen denna företages med mäskafbrännings-apparaterna eller med andra, så vidt nemligen missbruk kunna förekommas.
Om derföre omdestillering af bränvin företages på ett ställe, der det ej finnes bränvinsbränneri, bör det vara förbjudet att på samma ställe hafva mäsk- och jäsningsredskap, samt derest omdestillering företages i ett bränneri på annan tid, än den, då det är upplåtet till bränvinsbränning, böra mäskeoch jäsningsredskapen förseglas.
Med afseende på ofvanstående är g 5 i departementets utkast författad.
Yill någon företaga omdestillering uti ett bränneri på samma tid som bränvinsbränning föregår i detsamma, — antingen med särskilda pannor eller med mäskafbrännings-apparaten (t. ax. om natten, när mäskafbränningen endast får ske om dagen) — torde intet hinder finnas derföre samt ingen försegling af mäske- och jästkaren vara af nöden, derest produktbeskattning införes, emedan ständig kontroll då finnes vid bränneriet och således intet missbruk är att befara.
Skulle deremot pannbeskattning, då ingen statskontroll kommer att finnas vid bränneriet, bibehållas eller ånyo införas, samt omdestillering det oaktadt blifva fri, så synes det blifva nödvändigt att förbjuda omdestillering uti brännerierna på den tid, då desamma äro upplåtna till bränvinsbränning, enär man nemligen i motsatt fall icke kunde vara betryggad för att pannorna blefve begagnade till bränvinsbränning i stället för omdestillering. pti departementets utkast finnes det stadgande, som är af nöden i detta sednare fall, under § 4S uti 5;dje afdelningen (ett dylikt stadgande, synes kommissionen hafva velat göra uti g 48 af sitt utkast), hvaremot det förmodligen icke behöfves någon särskild lagbestämmelse i förra fallet.
Med afseende på omdestillerings-apparateme vill kommissionen hafva samma kontroll tillämpad, som för mäskafbrännings-apparaterna, och har sålunda föreslagit, att stadganderna för dessa, beträffande mätning, stämpling, försegling, m. m., också komma att gälla för omdestillerings-apparaterna.
Dervid har departementet ingenting att anmärka. §§ 7-40.
Med afseende på dessa §g har kommissionen yttrat följande: »Den kommission, som till följe af kommissorium af den 25 Maj 4844 tillsattes, har suti sitt betänkande af den 49 November s. å. (se Bil.
N:o 28 till stortingsförhandlingarne för Norska Regeringens underd.
93 »för -1843, samt lagförslaget § 2) föreslagit, att pannor under 100 potters rymdinnehåll »skulle, efter den tid, då sådana ej längre få begagnas, »af slaten inlösas efter kopparens »värde, beräknadt efter det medelpris för hela riket, som af konungen bestämmes,» samt »vidare, »att hvar och en, som, efter den för inlösningen bestämda tid, funnes i besittning af en dylik panna, måtte anses som hade pannan varit begagnad till olaglig »bränvinsbränning».
Detta blef icke bifallet, hvarken uti den Kongl, propositionen den »15 Februari 4S45, eller uti stortingets beslut, ehuru det föreslogs i odelstinget af en »utaf dess ledamöter.
»Emellertid hyser närvarande kommission samma åsigt, som ligger till grund för »ofvanstående förslag, och tinner stöd för densamma uti de resultater, som framkallades »medelst det Kongl. Danska plakatet af den 25 Februari 1845, hvaruti ett likadant stad»gande bestämdes för
Danmark, med tillägg af amnesti för hvad som intill inlösnin^s»tiden kunde hafva varit olagligen bedrifvet med sådana pannor, hvilket hade den ver»kan, att endast i Jutland framkommo 11,000 olagliga pannor.
»Kommissionen inser ej huru en fullständig kontroll kan hållas öfver lönnbränning, »så länge hvar och en kan lagligen vara i besittning af bränneriredskap, utan att de kon»trollerande ega någon kunskap om sådanas förefinnande.
»Kommissionen tillåter sig i detta hänseende anmärka, att årlS55 funnos 5,677 års»beskattade bränvinspannor under 60 potters rymd, hvilka, till följe af bestämmelserna »uti lagen af den 4 Augusti 1827, hafva stått utan att vara förseglade.
»Väl kan man antaga, att en del af dessa under tidens lopp blifvit förstörda, men »förmodligen äro de till en del ersatta med nya, utaf hvilka många icke ens äro stämpla»de, och det finnes således en mängd pannor, som stå utan stämpel och utan försegling, »samt således utom all kontroll, förnämligast till följe af den oordning, hvarmed de »anbefallda uppmätnings- och stämplings-protokollerna i allmänhet blifvit i landtdistrik»terna förda, hvilket också till en del gäller för de större apparaterna.
Det första viltkoret för möjligheten, att kunna få dessa pannor under kontroll, är derföre att det »älägges egarne af samtliga dessa redskap, att anmäla dem hos vederbörande tjenstemän »inom en bestämd tid, liksom hvar och en, som sedermera1 kommer i besittning af sådan »redskap, eller ock hvar och en som sådana påträffar, måste göra anmälan derom, hvarigenom fullständiga förteckningar till hjelp och vägledning för kontrollen kunna er»nållas.
»Kommissionen måste derföre anse det vara af högsta vigt, att de pannor, somiaf»seende på lönnbränning äro mest farliga, nemligen de under 400 potter, hvilka också, »i enlighet med lagförslaget, ej heller för framtiden äro tillåtna till brännvinsbränning, »indragas, och, för att uppmuntra till deras aflemnande, mäste kommissionen, i likhet »med hvad den 4844 nedsatta kommission påyrkat, föreslå att egarne godtgöras för deras »värde, hvarjemte, för att ej fruktan för straff måtte afhålla dem, som med dessa pannor »drifvit olaglig bränvinsbränning, från att anmäla och aflemna dem, allt ansvar, som för »dylikt missbruk kunde träffa deras egare, måtte eftergifvas, såvida anmälan skett inom den »bestämda tiden.
Derjemte bör utlästas ett lämpligt straff för underlåtande af en dylik »anmälan, liksom i lagen bör, för detta fall, upptagas ett uttryckligt stadgande, att dessa »pannor skola anses, som hade de blifvit begagnade under en viss gifven tid, för hvilken »skatt hade skolat erläggas.
I det fall någon egare af en bränvinspanna, sådan att den »ej får begagnas, eller en som han ej tänker begagna, kunde önska att få behålla den, »mäste densamma på vanligt sätt förseglas, hvilket äfven gäller de till pannan hörande »hattame, hvarefter alltsammans hör under kontrollväsendet.» Bil till.
Särskilda Utsk.
N:o 4. 44 96 Norska Regeringens underd.
»Såväl derför, att olaglig bränvinsbränning icke kan ske utan panna och hatt, sora »emedan inlösningen af dessa icke utgör någon särdeles stor uppoffring å statens sida, »bör inlösningen inskränkas till dessa »Svårigheten att i sjelfva lagen kunna gifva en bestämd definition, på hvad som »menas med en bränvinspanna, gör det, enligt kommissionens tanke, mindre råd ligt, att »gifva någon förklaring deröfver.
Emellertid tror sig kommissionen här böra anmärka, »att hon dermed menar hvarje panna, som antingen har bröst, eller är försedd med »sådana inrättningar, vid hvilka bröst, lock eller hatt kunna fästas, och som föröfrigt »visar sig kunna användas till bränvinsbränning, liksom äfven hvarje annan panna, som »en gång blifvit stämplad, men stämpeln icke på laglig väg utslagen.» Härvid tar departementet sig friheten, att anmärka följande:
Såsom af kommissionen anfördt är, hade den, till följe af Kongl, lommissorium den 23 Maj -1844, nedsatta kommission föreslagit, att pannor under -100 potters rymdinnehåll skulle efter den tid, då desamma icke längre finge begagnas, inlösas af staten mot ersättning af kopparns värde, samt att hvar och en, som efter den för inlösningen bestämda tid kunde finnas i besittning af någon sådan panna, borde anses som hade han begagnat densamma till oloflig bränvinsbränning.
Oaktadt departementet i sitt underd. betänkande den -18 Jan.
J8 53 icke trodde sig böra anbefalla ett sådant stadgande, emedan det ansågs kunna medföra stora svårigheter i sitt verkställande, samt icke obetydliga utgifter för statskassan, tror det sig dock, ehuru det fortfar med vidhållande af att inlösningen kommer att medföra olägenheter, nu böra anbefalla ett sådant stadgande, sedan erfarenheten visat huru svårt det är, att utan en sådan åtgärd förhindra lönnbränning.
Då det emellertid, såsom af kommissionen är erkändt, är omöjligt alt gifva en fullständig definition öfver hvad sorn förstås med en bränvinspanna, enär nemligen bränvinspannor icke behöfva hafva en egen särskild form, om än sådant i allmänhet inträffar, liksom äfven en sådan panna, äfven om den har den för bränvinspannor vanliga formen, icke derföre är otjenlig till annat begagnande änv bränvinsbränning, samt således nästan oöfvervinneliga svårigheter ständigt måste uppstå med afseende på frågan om att låta den i lagen bestämda ansvarigheten för den som icke anmält en sådan panna, träda i kraft, tror departementet att inga andra pannor under JOO potter böra vara föremål för inlösning än sådana som äro försedda med stämpel, med hänseende på hvilka intet tvifvel kan uppkomma huruvida de äro bränvinspannor eller icke.
Hvad det af kommissionen anförda och från Danmark hemtade argumentet för inlösningen angår, får departementet i underd. anmärka, att det icke medelst det anförda plakatet af den 25 Febr. 4S45 blef bestämdt, att staten skulle inlösa olagliga bränvinspannor, utan att straffet på den olagliga besittningen af bränvinspannor, — i Danmark får nemligen ingen äga en sådan, med mindre han har tillåtelse till bränvinsbränning — skulle efterskänkas, såvida vederbörande ägare inom bestämd tid skiljde sig vid densamm , hvarjemte det tilläts vederbörande, att inom den bestämda terminens förlopp inlemna redskapen i Tull- och Consuintionsväsendets förvar, till dess de kunde finna afsättning.
Denna anmärkning försvagar likväl icke hvad kommissionen med det anförda velat bevisa, nemligen sannolikheten af, att försäkran om befrielse från straff för oloflig bränvinsbränning, begången med dessa redskap, skall förmå största delen af ägarne att framtaga desamma till inlösning.
Kommissionen har vid befriandet från straff för olaglig bränvinsbränning, begången före den nya lagens trädande i kraft, fogat det vilkor, att en sådan förseelse icke får vara åtalad dessförinnan.
Då det emellertid följer af lagens försäkran om sådan be-, frielse från straff för förseelser, begångna innan lagens publicerande, att en dylik icke kan åtalas innan det visar sig, huruvida påbudet om apparaternas inlem - Norska Regeringens underd.
Utlåtande. 97 naiide till inlösning blifvit efterkommet, således sedan lagen trädt i kraft och verkan, så anser departementet, att detta stadgande bör utgå.
Såväl derföre, att det väsendlligaste kan anses vara uppnådt genom att få de små pannorna indragna, som emedan det skulle vara lika omöjligt att gifva en fullständig förklaring öfver hvad som bör förstås med hattar eller bröst, som med panna, tror departementet att inlösningen icke bör tillika omfatta hattarne, hvaraf endast minsta delen är stämplad, eftersom endast de som varit i bruk efter ^8 i2 blifvit försedda med stämpel, på grund af det bemälte år fattade beslut, att hattarne skulle inberäknas uti apparaternas skattskyldiga rymdinnehåll, hvilket förr ej varit fallet.
Härtill kommer, att derest hattarne skulle blifva föremål för inlösen, borde detsamma äfven äga rum för kylslangorna, utan hvilka bränvinsbränning ej går för sig, när deremot hattarne icke äro några oumbärliga redskap i detta afseende.
Men i sådant fall förmodar departementet att inlösningskostnaden blifver allt för betydlig.
Departementet är ense med kommissionen deruti, att det för kontrollens skull är ändamålsenligt, att ett stadgande göres, att så väl pannor af 10ö potter till öfversta randen och deröfver, som de öfriga delarne af en bränvinsapparat, böra anmälas hos vederbörande offentliga tjensteman.
Af förut anförda skäl tror departementet- emellertid, att stadgandet endast bör gälla de redskap, sorn antingen äro försedda med stämpel, eller som en gång varit stämplade, utan att stämpeln på laglig väg blifvit borttagen.
När departementet i det löregående hållit före, att de pannor, under A00 potter, på hvilka stämpeln är borttagen, icke böra vara föremål för inlösen, utan endast de, sorn äro stämplade, har detta sin grund deruti, att det ofta måste vara ganska svårt, ja till och med omöjligt, att få upplyst, huruvida en panna, som inlemnas till inlösen, men som ej är försedd med stämpel, en gång varit stämplad, emedan pannan kan hafva ombytt ägare, sedan stämpeln blef påslagen
Om man deremot stadgar, att så väl de pannor, som äro försedda med stämpel, som de, som en gång blifvit stämplade, utan att stämpeln sedermera lagligen blifvit utslagen, skola anmälas, så möter ingen sådan svårighet, när det tvärtom är i det allmännas intresse, att alla redskap, som uppgifvas, hafva varit begagnade, eller skola begagnas, komma under kontroll.
Då departementet ämnar föreslå, att den nya lagen först träder i kraft den 1 Juli 1849, i stället för den 1 Jan. s. å. såsom kommissionen föreslagit, bör den tid, inom hvilken redskapen bör vara inlemnad till inlösen, eller anmäld, enligt departementets tanke fastställas till Julii månads utgång 4849.
Kommissionen har vidare föreslagit, att hvar och en, som efter nyssnämnde tid kommer i besittning af, eller har förarbetat, någon redskap af förut omtalad beskaffenhet, skall inom 4 veckor anmäla sådant för vederbörande.
Departementet tror emellertid, att stadgandet rättast bör inskränkas till dem, som komma i besittning af redskapen, då det synes obilligt att ålägga den, som förarbetat en sådan, en dylik förbindelse.
1 slutet af § 7 i kommissionens utkast är stadgadt, att ägaren har valet mellan att föra redskapen till vederbörande tjensteman till inlösning eller försegling, eller ock att låta denne i sådant ändamål komma till sig.
Hvad inlösen angår, tror departementet emellertid, att en sådan valfrihet ej bör medgifvas, utan bör ägaren sjelf afsända redskapen till inlösen.
Med hänseende på ofvanstående äro §§ 4—10 i departementets utkast affattade.
I 11 är införd i departementets utkast under g 11 med nödig förändring på grund al, att de stadganden, som halva afseende på mäskbeskattningen, äro uteslutna.
Utlåtande. §§ 42 och 44.
Emedan departementet tror, att det endast när pannbeskattning äger rum, kan vara a£ någon vigt, att ålägga ägaren af en bränvinsapparat, att aflemna en ritning af densamma, så finnes stadgandet härom uti § 45, 5:dje afdelningen af departementets utkast § 45.
Ifall produktbeskattningen skulle blifva införd, blir det, i enlighet med hvad förut är sagdt, nödvändigt, att hvarje bränneri sättes under en sträng kontroll.
För att man må kunna anskaffa den erforderliga kontrollpersonalen, måste bränneriets ägare eller brukare i tid göra anmälan om, när han ämnar börja sin rörelse.
De stadganden, som härvid äro af nöden, finnas uti §§ 57 och 58 af departementets utkast. §§ 46, 17, 20—22 innehålla stadganden angående mätning, stämpling, försegling öppnande och kasserande.
Hvad försegling och upplåtande af ett bränneri angår, anser kommissionen, att det ej bör tilllåtas, att denna förrättning på landet verkställes utaf specielt dertill utsedda personer, på sätt lagen af den 4 Aug 4827, 4 §, härom stadgar, emedan erfarenheten rikligen visat, att missbruk dervid kunna äga rum.
Kommissionen håller derföre före, att betalningen för nämnde förrättningar böra höjas, eftersom mätningen hädanefter blir långt besvärligare än förut, samt att skjuts och dagtraktamente böra förfalla, på det att de bränneriägare, som bo längre bort, icke må betungas mera än andra.
Då det derjemte, så väl i städerna, som på landet, endast kommer att finnas fabriksbrännerier, är pä sednare stället samma betalning till länsmannen, som till politimästaren i de förra, föreslagen.