Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
'Hvad först angår frågan, huruvida serskildt ansvar skall ega rum för förnyande af förbrytelse, hvarföre bestraffning ännu icke är undergången ; så enär det, efter Utskottets öfvertygelse, i allmänhet icke vore förenligt med begreppen om rätt och hvarje samhällsmedlems anspråk på skydd utaf Lagarne, att antaga, det en förbrytare, innan han blifvit för sitt brott slutligen dömd och straffad, skulle kunna, utan serskildt ansvar, och således st r alllöst, förnya enahanda brottslighet; men det likväl, på en annan sida, 6 L<ig-Ut>koiteis Betänkande, tV.o 16a. tyckes vara skäl att, så vida brottets förnyande skall .medföra serskildt^ ansvar, den felande, före sitt återfall, åtminstone'genom anställd t åtal, skall hafva emottagit erinran om gerningens straffbarhet; tror Utskottet den grundsats böra följas, alt den, som » sedan åtal emot honom skett, och han undfått del af anklagelsen, för .sådan brottslighet, hvarå höler ega ruin, med undantag dock af olofligt tillgrepp, derom serskildt stadgadt är, ånyo begår enahanda brott, skall för det senare vara förfallen lill serskildt ansvar.
Härigenom göres icke någon rubbning i hvad Kongl. Förklaringen den a3 Mais 1807, cpde punkten, innehåller derom, att den förhöjning i ansvaret, som Lagen utsätter för iteration, i vissa fall icke eger rum, med mindre bestraffningen för föregående resan blifvit i alla delar fullbordad innan brottet ånyo begicks.
Hvad åter serskildt urbota brott vidkommer, så är dermed ett skiljaktigt förhållande.
När någon tilltalas för sådant brott, varder lian äfven gemenligen häktad, och alt stadga bestraffning för förnyande deraf, innan straffet för förra brottet blifvit verkställda tyckes således icke vara] af behofvet på kallad t.
Att bötesstraff skulle vara alt anse såsom fullbordadt genom den nedsättning af böter, som göres i ändamål af ändrings sökande, och att således det förnyande af brottet, sorn sker efter sådan nedsättning, men förr, än slutligt Utslag fallit, skulle medföra icke blott serskildt, utan äfven förhöjdt a-nsvar, kan Utskottet icke antaga.
Om så vöre, skulle ändringssökandet då mera innebära talan, icke om befrielse från straffet, utan om reeonventiöh och ersättning; ty ett straff, sorn är verkställdt, kan icke genom ett påföljande befrielse-utslag göras ogjord t.
Beståndet och lagligbeten af den dom.» sora ålade förhöjdt ansvar för iteration, skulle i nämnde fall bero af något tillkommande, nemligen af den blifvande utgången af förra målet» emedan, om den anklagade deri slutligen frikändes, förhöjningen i straffet för det senast åtalade brottet måste försvinna.
Oformlighelen af allt detta anser Utskottet vara nog uppenbar, och deposition af böter bör följaktligen, efter Utskottets mening, icke betraktas såsom verkställighet af straff, samt således ej heller verka till ifrågavarande förhöjning i straffet för ett sedermera begånget brott.
Emedan böter aro ust raff, och bestraffningens ändamål icke kan upp* f vilas genom en vei Lställighets-åtgärd, sorn sker efter loi bryl arens död, anser
Utskottet böter ej böta utur bans sterbhus utsökas, och då, på sätt ofvan blifvit anmärkt, bote roes nedsättning i ändamål af besvärstalans bevarande - ■Lag-TJtskotttts Betänkande N:o 1-62. 9 rande, icke utgör verkställighet af straffet, hvilket ej kan anses fullbordadt förr, än laga kraftegande dom förklarat höterne förverkade, tror Utskottet häraf vidare följa, alt om dessförinnan den tilltalade aflider, sedan han i omförmälde afseende nedsalt ådömde höler, hans rättsinnehafvare böra desamma återfå.
Ersättning för lidande, som genom brott blifvit tillskyndad t, kan icke ådömas med mindre den anklagade linnes om brottet förvunnen.
Då nu om brottets verklighet icke får åstadkommas bevisning, sedan den anklagade är död och urs tån (isatt alt sig förklara, måste följaktligen, derest han aflider innan laga kraftegande beslut blifvit meddeladt, ersättningsfrågan förfalla, så vida den icke är af beskaffenhet att kunna bedömas i det skick af målet, hvari detsamma befanns vid den anklagades död.
På grund häraf och då Utskottet delar MotionaLrens öfvertygelse om angelägenheten af vissa bestämda föreskrifter i dessa ämnen, tili befrämjande af enhet i lagskipningen, tror Ulskoltet sig böra i så målto biträda motionen, alt Utskottet härmedelst vördsamt hemställer’ om utfärdande af en Författning, hvarigenom stadgas: 1:0
Då den, hvilken för öfverträdelse, hvarå pennin geböter följa, med undantag likväl af olofligt tillgrepp, derom serskildt stadgadt är, blifvit tilltalad och af ågången kallelse till Domstol erhållit behörig del, derefter ånyo begär enahanda förbrytelse, förr än ansvaret för den förra är undergånget, bör på nytt samma ansvar för senare förbrytelsen ådömas. 2:0
Den svårare bestraffning
Lagen för återfall i vissa brott utsätter, skall icke ådömas för förnyad förbrytelse, som begås medan förra målet ankommer på Domarens pröfning, om än de deri ådömde böter blifvit för talans fullföljd nedsatte, utan först dä ega rum, när, på sätt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 i cy.de vit i alla delar fullbordadt, innan samma brottslighet ånyo föröfvades.
, . 3:o Böter skola ej uttagas ur den pliktfälldes sterbhus.
Äro böter för talans fullföljd nedsalta, och dör den plikt fällde förr än laga kraftegande dom fallit, må hans rättsinnehafvare desamma återbekomma.
Vrot, i834- 7 Sami. 1 Afd. 2 Bandet,. 3:dje Häftet. 1 10 Ldg-WikotttU Bet dukande N:o 161. 4.0
Ingår i brottmål fråga om ersättning, oell dör den anklagade innan laga knafte gande dom fjöljt, vare då, tillika med brott målsansvar et, jemväl ersättningsfrågan förf allen* så vida ej brottmålet, vid deni anklagades död,. än i det skick, att någon undersökning om brottets verklighet icke återstår* fflere Ledamöters serskilda mening bifogas».
Stockholm, den 5 Nav. 1804, Re s e r vva.frbon e rt: 1:0 af Hérr Professoren: Grubbe, med- hvilken Herr Professoren Doctor Bexell sig förenat: ”Utskottets- pluralitet har- tillstyrkt det stadgande, akt då en förbrytare dör, innan dén. låga kraft vunna domen hunnit gå i verkställighet* ådömda böter ej må ur hans sterbhus uttagas.
Denna fråga har utgjort ett tvistämne bland vår tids Criminalister; men de förnämste af dem hafva, i min tanka, med; rätta stannat vid1 en åsigt, stridande mot Utskottets mening» Erågar man härvid först och främst huruvida Staten eger någon rätt att ur sterbhuset uttaga böterna,, så mäste, såsom mig synes, svaret blifva det följande..
Då en förbrytare genom laga kraftvunnen dom blifvit ålagd att erlägga ett visst bötesbelopp, mäste han anses hafva förverkat sin rättighet till en emot dessa böter svarande del; af sin förmögenhet, och det är Statens obestridliga rättighet,, att-af honom utkräfva detta bötesbelopp. Denna.•
Statens rättighet; en gång. gifven, kän ej : gå förlorad genom förbrytarens- död, och hans arfvingars derigenom inträdande anspråk på qvarlåtenskapen, ty. då arfvingarnes rätt, i följd-af arfsrätlens hela grund och väsende, endast utgör, en, öfver•flyttning på de ef ferlef Vande af den rätt, hvilken den aflidne sjelf vidt sin död egde, så hafva de omöjligen genom hans död kunnat förvärfva något giltigt anspråki. på dea mot böternes belopp svarande summa, till hvilken förbrytarens egen: ratti vid hans död var förverkad.
Denna summa kan derföre med skäl betraktas såsom en i Sterbhuset * innestående skuld5 till Staten.
Man har' emot- dénna åsigt åberopat 117- Gap. 16 §i Handéls-Bälken, sorn stadgar, att vid gälds hietala ning böter, ega minsta rätte Men om. ock Lagen här,.af' aktning- för andra borgenärers vanligtvis tidigare förvärfvade rättsanspråk,. satt Sätens-anspråk på böternes utbekommande i sista rummet;:så bevisar Ukväl sjelfva capitiets öfverskrift; om borgenärers rätt och .företräde för hvarannandill gäld <■ bunden egendom, , att.
Lagen här betraktar äfven Staten, såsom ett* slags bor - Lng-Tjtikottct!
B t'tuhlin ie Nio 162.
H genar j likasom uttrycketböter ega minsta nätty antyder,- alt dfert' tillägger Staten en rätt till deras utbekommande.
Sanni, är väl, ali deli egentliga' egande nitten ej öfvergår till
Staten förr än genom bötenies- verkliga utläggande; trien Staten bardock dessförinnan ett g\\\,\^l fordringsanspråk ^ åeras utbekommande.
I öfverensstämmelse härmed har ock Lag-Comitöen1 i Förslaget till allmän Griminal-lag, J Gap. 11 §. betraktat- ådömde böter sä so 111 en skuld lill Staten, och stadgat att, i händelse af förbrytarens död,. gången böter ut, hvartill han dessförinnan genom slutlig dom fälld varit\
Men om man ock rnedgifver Statens rättighet att i alla de fall, då domen’ före förbrytarens död vunnit laga kraj t (hvilket jag bär alltid förutsätter,- emedan förbrytaren, i fall han dolt innan domen vunnit laga kraft,- ännu1 ej vid sin död förlorat all förhoppning att få den upphäfven) itr sterbhuset uttaga böterne; så kan man likväl ännu sätta i fråga, huruvida Staten eger något giltigt skäl att begagna sig af denna sin rättigheti b Tit*- skottets Betänkande har härom blifvit yttradt, att då böter äro straff,, och bestraffningens ändamål icke kan uppfyllas genom en verkställighet!?» åtgärd; som sker efter förbrytarens död, böter ej böra utur hans sterbhus' utsökas.
Jag måste uppriktigt erkänna, att detta korta och knapphändiga' svar på frågan synes mig mindre tillfredsställande.
Jag vill- häremot' eji anmärka, att afseendet på straffets yttre ändamål icke är det förstå och’ högsta moment, sorn vid den borgerliga Straffmaglens utöfning mäste tagas i1 betraktande,, ulan blott det andra och underordnade, ehuru visserligen äfven’ detta utgör ett ganska vig tigt och väsendtligt moment.
Jag liar härom vid' ett annat tillfälle yttrat mina tankar, hvilka här icke skulle kunna utvek-~ las- utan en vidlyftigare och djupare inträngande undersökning,' hvilken här ej skulle finna sin rätta plats.
Men äfven om man blott reflccterar på strafftets yttre ändamål, torde man, så vida man uppfattar detsamma fullkän± digt;, svårligen kunna medgifva, alt straffets ändamål alldeles ieke kan uppfyllas genom en ve r k s tal 1 i g lie Is-ä tgärd, - sorn sker efter förbrytarens död.-
Det afskräckändé ifrån* brott, som utgör det ena af straffets 1 vänne yttre ändamål, skulle betraktas ur en-alllför inskränkt synpunkt, om man trodde dét ej innebära något mera än att förbrytareii sjylf skall genom straffetsundergående afsk räckas från nya brott.
Detta, af vissa Griminalisterantagna föreställningssätt'upplager blott ett af de moment, hvilka innehållas i' begreppet 01» afskräckning, men utesluter ett annat lika väsendtligt.
Fullständigt betraktad, mäste den med straffet åsyftade afskräckningen tänkas innebära en ■ genom strafflagen kungjord hotelse’ eller' varning, riglad emot1 Lagutskottet* Betänkande, A’'.o 163, alla de under Statens domsrätt lydande personer , hvilka möjligen kunna känna sig frestade att begå ett brott, en varning, hvars afskräckande kraft helt och hållet beror af den säkerhet, eller åtminstone sannolikhet man eger derom, att då brottet blifvit begånget, straffet icke kommer att uteblifva, Då man åter fattar afskräckningen i denna dess fullständiga betydelse, måste man lutt inse, att ehnru böters uttagande ur en afliden förbrytares sterbhus icke tjenar att afskräcka honom ifrån nya brott, måste det likväl, såsom en erinring om helgden och verksamheten af Lagens straffande rättvisa, bidraga att afhålla Statens öfriga medlemmar ifrån brott af samma art.
Man föreställe sig t. ev, en lurendrejare, som, efter att länge hafva ostraffad riktat sig genom sitt olofliga yrke, en gång erlappas och fälles lill betydliga höler, men dör innan de hunnit uttagas.
Skulle Lagens afskräckande kraft ej i sjelfva verket lill en viss grad försvagas genom ett stadgande, sorn förböde böternas uttagande ur hans sterbhus?
Och skulle ej äfven det förökade interesse ett sådant stadgande gåfve förbrytaren, att i möjligaste måtto förlänga rättegången, i sin nion motverka den genom strafflagen åsyftade deterritionen?
Man liar någon gång yrkat, att då ett kroppsstraff ej verkställes efter förbrytarens död, vore det ej billigt eller consequent, alt efter en förbrytares död verkställa ett egendoms st raff.
Att ett kroppsstraff ej verkställes efter förbrytarens död har sin grund blott deruti, att det efter sakens natur ej kan verkställas, emedan man ej kan tillfoga den döde en kroppslig smärta.
Detta skäl bortfaller helt och hållet vid ett egendomsstraff, hvilket utan svårighet kan gå i verkställighet efter förbrytarens död, såvida bans qvaf låtenskap dertill le nina r tillgång.
I det förra fallet kan strafflagens fordran ej uppfyllas, och måste endast af detta skäl lemnäs ouppfylld.
Men följer väl deraf, att den bör leranäs ouppfylld äfven i det senare fallet, der den kan uppfyllas?
A tt genom böternas uttagande, förbrytarens efterlemnade famil le blir lidande, kan ej heller anföras såsom, ett rätts-giltigt skäl emot deras utsökande, så snart det är afgjordt att famillens rätt ej derigenom i något hänseende förnärmas.
Att en förbrytares famille lider genom hans bestraffning, kan' i sjelfva verket aldrig förekommas.
Eller tror manväl, att då en förbrytare straffas med halshuggning, landsförvisning, spö, flerårigt fängelse, 0. s. v,, hans olyckliga famille ej derigenom lider vida mera, än genom böters uttagande ur hans sterbhus?
Om detta skäl i sistnämnda fallet finge åberopas, skulle det lika väl kunna åberopas mot allt verkställande af straff å en förbrytare, sorn eger hustru och barn.
I Lag-Vt skottes Betänkande A:o lös.
I stöd af allt det liar anförda, tillstyrker jac; således det stadgande , alt om förbrytaren dörj böter böra utgäj
Lill hvilka häri blifvit fälld genom dom, sorn Jöre hans död vunnit laga kraft.
Delia ina dock vissel ligell ej hindra, att ju Konungen, der ömande omständigheter förekomma, må kunna efterskänka dessa böter.
Men lietta bör då ej anses för något annat än det i sjelfva verket är; det grundar sig icke på något arlvingarnes rättsanspråk, utan det måste betraktas endast såsom en aet af välgörenhet, utöfvad mot en olycklig och torftig famille.’"’ 2:0 A! Herr Holm, med hvilken Hr Hessle sig förenat; ’*Emot Högloft, Lag-Utskottets
Betänkande i anledning af Herr Justitias-Bådet Stråles motion reserverar jag mig i afseende å usta Momentet:
Om någon ändring i nu gällande Lag-sf adga uden för de i detta Mom. förutsatte fall skall ske, innan Criminal-Lagen i sin helhet kommer att undergå granskning och förändring, bör den, elter min öfvertygelse, vara fullkomligt genomgripande och icke en blott hiHfinestire, på sätt föreslaget blifvit.
Ali öfverträdelse af den positiva Lagens bud är af beskaffenhet, att ansvar derpå ovilkorligt måste följa, och att man icke kan vara i okunnighet derom.
Underrättelse, genom anstäildt åtal och dclgifven stämning, om ansvarighet inför Lag, äfvensom den dermed åsyftade varning emot framtida öfverträdelse!-, synas mig derföre icke vara behöllige eller ega något stöd i rätts-begreppet.
Jag anser således, att hvarje öfverträdelse af Lag och Författningar, hvarå bötesansvar följer, bör, om åtal inom stadgad pi aesci iptions-lid anställas, serskildt beläggas med delta ansvar, utan afseende å , om åtal för endera öfverträdelsen mellankommit; dock med iakttagande, att om förbrytaren på en gång lagföres lör liera Lag-öfverlrädelser, högsta kroppsplikt vid skeende förvandling af böterna icke Öfverskrides; — alt detta icke står i strid med stadgandet om svårare ansvar för återfall i vissa förbry leiser, torde icke fordra någon bevisning — och 3:dje Morn.:
Då böter icke kunna 1 betraktas annorlunda, än såsom straff, och följaktligen icke heller iklädas egenskap af skuld, gillar jag fullkomligt ingressen till deLta Moment, "böter skola ej uttagas ur den pliktfälldes sterbhus”; men då förbrytaren, genom böternas nedsättning i lifstiden känt verkan af förbrytelsen, och bötesbeloppet, såsom icke utgörande sterbhusets tillhörighet, ej behöfver ur detsamma uttagas, anser jag boter, som föi’ doms fullgörande blifvit i allmänt förvar, eller i taka händö r nedBihang till 11 St.
Piot. i834. 7 Simi. 1 dpi. 1 Bnuinc. % 3:dje Häftet. »4: Lng-Ulsköttel BitJnkande Nia 16a. sälte, icke Böra i annat fall lill förbrytarens sterbhus återfalla, än om Utslaget, i följd hvaraf böterna blifvit nedsatte, af högre Kält ändras, då det följer af sig sjelf.
Min ofvan antydde åsigt, angående bitterne* synes mig äfven slå i eonserjuence med hvad sora föreslås i efterföljande fade Morn., angående ersättning, sora ur förbrytares sterbhus bör utgå, om förbrytelsens ■verklighet är consia terad.** 3:o Af Herr Linderholm^ ”'Jemte det jag till älla delar förenar mig ut® Kery Grubbe* Reservation, foran låtes jag, i afseende på Betänkandets 4Me punkt, anmärka, alt jag anser hvad Utskottet deruti tillstyrkt obilligt och lättsvidligt.
En gerning hvarigenom skada tillskyndas, kan med afseende på uppsåtet, och de omständigheter, hvarunder den utföres, vara brottslig eller icke brottslig.
Genom ett oförsigtigt.skott, eller på annat vådligt sätt-, kan en persons egendom sättas i brand, men detsamma kan ock ske uppsåtlig t.
I förra fallet bestrider ingen, att ju denna har rätt till skadestånd af den persons tillgångar, som skadan vållat, antingen lian lefver eller hillver död innan frågan derom afgjorls; men i det senare betager Utskottet måls-eganden ali rätt Lill ersättning, i händelse förbrytaren dör innan ransakning vid Under- och öfver-Domsl&lar hunnit fullbordas..
Härigenom skulle man få sämre rätt emot den, soia uppsåtligen, än emot den , sora mot sin vilja, tillfogar skada.
Det är geruingens egenskap af brott och större eller mindre straffbarhet, sora icke kan eller bör blifva föremål för undersökning efter forbrylarens död, men oa dess tillvaro finner jag intet hinder för undersökning, då enskild persons rätt deraf beror.
Jag medgifver visserligen, att äfven sistnämnde undersökning i mångå fall kan blifva* svår, och vara obehaglig för anhörige, men i andra åter, kan den vara ganska lätt, såsom om våklsverkaren gripits å bar gerning.
Dessutom skulle, om Ulskottets förslag skada, genom dödsfall göras stridig, om icke förloras, emedan arfvingarne, för att freda sig derifrån, skulle söka gifva brottsligt sken åt den handling, hvaraf skadan ti mat, medelst åberopande af ond t uppsåt o. s. v. Jag tror således det böra lemnäs hvar och en öppet att få sitt anspråk på ersättning för skada, sorn tillfogats, antingen det skett under brott eller af vållande, profvadi af Domstol, äfven, efter den persons död, sorn. skadan förorsakat’*.
STOCKHOLM, iS34,; hos J. A. "Wallcch. Lag-Utskottets Betänkande N:o l6\ . i N:o 163.
Ankom till Exp—Utsk. cl«n aa Nov.
Bet anie ande, öfver Herr Fr. L. Rosenqvists motion, om upphäfvande af 4:de Punkten i Kongl.
Brefvet den 22 Mars 1803.
Riclderskapet och Adeln har Herr Fredric Leonard Rosenqvist, uti ett till Utskottets handläggning remitteradt skriftligt anförande, efter erinran om det förändrade Statsskick , som för 24 år sedan blifvit i Sverige införd t, yrkat upphäfvande af f:de punkten i Kongl. Brefvet den 22 Mars i8o3, hvari stadgas: ”att då skäl förekomma att straffet utöfver lagen skärpa, eller att en för groft brott anklagad, som, ehuru i det närmaste öfvertygad, likväl nekar till brottet, och derföre ej kan anses fulleligen förvunnen, men hvars ondska och vanart göra hans vistande på fri fot för allmänna säkerheten vådligt, borde på längre eller kortare tid till bekännelse hållas i fängelse, eller till allmänt arbete å fästning, tukthus eller spinnhus, jemväl ock när på gerningen ej någon beskrifven Lag finnes, må Öfverdomaren slika mål
Oss i underdånighet referera och Vårt Nådiga yttrande afvakta.”
Motionairen förmälde sig anse det icke tillhöra ett upplyst tidehvarf, en constitutionel regering eller ett i lagbunden frihet lefvande folk, att tillåta dylika lagbud längre qvarstå såsom redskap för väld och god tycko.
Till stöd för detta förslag, i hvad det angår frågan om anklagad persons insättande i fängsligt förvar för att förmås till bekännelse, har Herr August von Stahl, jemte förklarande, att han arnat i samma ämne väcka motion, om han icke blifvit af Herr Rosenqvist förekommen, andragit: huruledes Svenska Lagskipningen antagit tre slag af befrielsedomar i brottmål: 1:0 då den tilltalade helt och hållet frikändes, emedan ingen eller ringa misstanke emot honom förekommit, och han derföre förklarades, såsom det understundom hette, ”böra njuta sin oskuld till godo;” 2:0 då han förklarades icke kunna fällas åt saken, hvilket plägade användas, när halft bevis vore för handen; och 3:o då serdeles besvärande omständigheter ansågos förekomma emot den anklagade, hvilka befraktades utgöra mera ä'n halft bevis, och saken, i följd häraf, lemnades åt framtiden, då den kunde uppenbar varda; men att någon extra-ordinarie bestraffning å för brott an Bihang till R.
Prat. 1834. ly.de a Lag-V tskottets Betänkande N:o 163. klagad, der bevisningen ej varit tillräcklig för hans fällande, ej vore i Lagen anvisad.
För det bruk, som i lagskipningen å-högsta ort blifvit vedertaget, att insätta anklagad å fästning eller corrections-inrättning, för alt, som det kallas, ”förmås till bekännelse,” bade man sökt finna stöd af sista mom. i 37 §. 17 Capitlet Rättegångs-Balken, hvarest förordnas, att i grofva brottmål
Domaren må försöka med svårare fängelse alt få sanningen i ljuset, der bindande liknelser och omständigheter finnas emot den som är anklagad, dock att dermed bör varsamt igen förfaras, men meningen med detta stadgande hade endast varit, att då, genom ett föregående moment i nyssnämnde , det blifvit Domare och Konungens Befallningshafvande förbudet, att emot anklagad begagna tortur, ett lindrigare tvångsmedel likväl skulle vara att tillgå, för att under påstående ransakning åstadkomma bekännelse, innan dom ännu fallit; men ingalunda att utsträcka detta tvångsmedel till ett inspärrande å fästning, möjligtvis för den tilltalades hela lifstid, sedan ransakning redan blifvit fulländad och i flere instantier dömdt.
Brotlmålsannalerne voro ej utan exempel, alt personer sålunda blifvit hällne i fängelse tio år och deröfver, skiljda från all sysselsättning, och betagna allt umgänge med andra än fångpredikanten, som tidtals besökte dem för att uppmana till den bekännelse, man väntade erhålla, och fångvaktaren, som medförde födan.
Medlet, så användt, urartade till åläggande af en extra-ordinarie bestraffning och innefattade en inqvisitorisk behandling, båda lika främmande för Svenska Lagstiftningens anda.
Betrakladt åter endast såsom tvångsmedel, stod denna behandling ej väl tillsammans med den varsamhet, som blifvit Domaren anbefalld, eller med den grundsats, som öfverallt i Lagen gjort sig gällande, alt hvarken hårdare eller lindrigare tortur må under något sken unvändas; — och har med Herr von Stahl förenat sig Herr IV. F. Dalman.
Detta tillika med hvad Herr A. L. von Strussenfelt emot förslaget i dess helhet, samt Herr Friherre Ludv.
Boije emot den del deraf, som angår frågan om insättande på bekännelse, anmärkt, har Ulskoltet i öfvervägande tagit, och får i anledning deraf afgifva följande omdöme.
Det moment i i8o3 års
Bref, hvars upphäfvande blifvit föreslaget, angår Irenne serskilda fall, i hvilka Öfverdomstol skulle ega hos Kongl.
Maj:t göra underdånig hemställan, för alt inhemta Dess Nådiga yttrande, nemligen: 1:0 då skäl anses förekomma att straffet utöfver
Lag skärpa; 2:0 då skäl anses vara för handen till den anklagades insättande på bekännelse; och 3:o då beskrifyen
Lag på brottet saknas.
Lag-Utskottets Betänkande N:o l63.
Att genom ett allmänt lagbud tillåta straffets skärpande utöfver
Lag, är detsamma, som att på hvarje ställe der Lagen utsätter ett antingen utan gradalioner, eller ock med gradalioner, men likväl inom ett visst maximum, bestämdt straff, således nästan öfverallt i strafflagen, upphäfva den stadgade gränsen, hvarutöfver straffet icke borde gå.
Sannt är väl, alt endast Öfverdomstol fått rättighet göra hemställan om sådant skärpande, och att den beslutande rätten tillkommer Kongl. Majrt, så att all möjlig varsamhet vid tillämpning af stadgandet är att påräkna; men principen är likväl, efter Utskottets åsigt, hvarken hvilande på något tillräckligen giltigt motiv, eller utan våda i sina följder.
Men gradationerne i straffen äro i allmänhet alltför godtyckliga, och o rustand igheterue alltför omvexlande, att man i något fall skulle kunna ega visshet derom, att full rättvisa eller ändamålsenlighet ligger uti sjelfva straffgraden och att denna således hvarken är större eller mindre än brottet förtjenar.