Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här är icke platsen att tala om de sorgliga följder af denna sjelfförnekelse, hvilka yppat sig i det religiösa lifvets förqväfning genom en rå s. k. rättrogenhet (ortodoxi).
Men hvad vi vilja påpeka är den logiska följden af sjelfförnekelsen.
Man har utdömt den ursprungliga fasta grundvalen och byggt kyrkan på motsägelsens, begrepps-förvirringens farliga grund.
Katolicismen, ehuru stående på ett lägre trappsteg af menskliga utvecklingen, är dock i sig sjelf starkare och mer sammanhängande.
Detta veta ock de bildade katolikerna.
De betrakta lutheranismen och kalvinismen som förfelade skapelser, och rikta blicken mot en kommande, mer genomgripande reformation, som blir mägtig att bilda en kyrka, lika sammanhängande, fast och följdriktig till sin lära, som den katolska, men tillika högre, friare, andligare än hon: en kyrka, som med religionens band till ett harmoniskt helt förenar alla menskliga skiljaktigheter och uti individernas fria utveckling skådar sin egen förkofran och kraftförökning: en kyrka, som uppmanar förnuftet att forska, likaväl som hjertat att älska, emedan hon vill förverkliga både sanningen och kärleken, samt genom begge friheten.
Huru låga, huru simpla i jemförelse med denna framtidens kyrka äro icke dessa prestkyrkor, som frukta för att utstryka understuckna bibelverser, försvara sina dogmer med läsarter, som de veta vara oriktiga, och darra för hvarje vetenskaplig upptäckt, emedan de i sådane se naturliga fiender!
Hvad nu angår den logiska följden af bekännelseskrifternas upphöjelse till auktoritet i kyrkan, så erfara vi densamma allt för djupt, då katolikerna rikta till oss sådane frågor, som t. ex. de efterföljande:
– Är det icke en motsägelse, då J å ena sidan förneken kyrkomötenas ofelbarhet, men å andra sidan förklaren för gudomliga, allena saliggörande sanningar åtskilliga läror t. ex. treenigheten, som hvarken bibeln omedelbart förkunnar eller den äldsta kristna kyrkan kände, utan som just genom dessa kyrkomöten (och ofta genom en ringa röstöfvervigt på desamma) blifvit formulerade och påbjudna?
– Uti edra symboliska böcker hafven J intagit dessa läror, och när J upphöjt nämnda böcker till en ofelbar och evig norm för er bibel-utläggning, hafven J då icke dermed gjort den ofvan påpekade motsägelsen obotlig, gjort den till sjelfva grundvalen för er kyrka?
Ty om införandet af en sådan norm skall något betyda, måste den innebära, att hvarje förutsättningslös granskning af de antagna kyrkomöte-lärorna är oberättigad, och att all granskning öfver hufvud, som kommer till andra resultater, är oriktig och fördömlig.
– J gören edra symboliska böcker till rättesnöre för forskningen i bibeln, i stället för att, som reformatorerna, göra bibeln till rättesnöre för granskningen af kyrkolärorna.
Är det väl oärlighet eller förblindelse – ty ettdera måste det vara – när J icke förthy påstån, att den heliga skrift är er högsta myndighet i frågor, som röra Kristi lära?
– Är denne eder oföränderlige och således, i händelse af fel, oförbätterlige papperspåfve att föredraga framför vår högsta kyrkliga myndighet, som är en kedja af lefvande personer och fördenskull icke alldeles utesluter möjligheten af ett framåtskridande?
– Kunnen J förvåna eder deröfver, att vi fasthålla vår urgamla tro, att vi icke öfvergifva en kyrka, omstrålad af tusenårig glans, bekräftad af så många århundradens kraftiga andar, af så många slägtens fromma tro, dertill så följdriktig i sitt system, så sammanhängande i sig sjelf, för att öfvergå till en kyrka, som är jemförelsevis ny, som, knappt uppkommen, förnekade sitt upphof och lade en motsägelse till sin grundval?
Dessa frågor af katolikerna till protestanterna äro lika många rättvisa förebråelser.
Mer än en samvetsgrann protestant har gjort sig sjelf samma spörsmål och besvarat dem med att – öfvergå till romerska kyrkan.
Af alla utvägar, som kunna väljas, är detta visserligen den sämsta.
Det är att öfvergå från ett ofullkomligare af högre slag till ett fullkomligare af lägre.
Det finnes en annan utväg, som ej är återgång och hopplöshet, utan framåtskridande och räddning.
Den består uti att motsäga motsägelsen, nedslå papperspåfven och i hans ställe upphöja den fria forskningen: att våga tro, äfven i det religiösa, såväl som i det vetenskapliga, det politiska, det sociala, på frihetens välsignelse.
Att i vetenskapen tro på friheten är att tro på menskliga förnuftet; att i det politiska och sociala tro på friheten är att tro på en sedlig verldsordning; att i det religiösa tro på friheten är att tro på Gud.
Utan denna tro skall protestantismen skrida mot sin sjelfupplösning.
Med dess återtändande skall hon börja på nytt sitt i århundraden afbrutna segerlopp och slutligen vinna en verldstriumf. –
TREENIGHETSLÄRAN OCH SKRIFTEN.
Är kyrkans treenighetslära biblisk?
– En not om skilnaden mellan
ett gudomligt mysterium och ett „Hexen-Einmal-Eins“.
– En
märkvärdig sida ur bibeltextens historia.
Neander och Luther
om 1 Joh. 5, 7.
Vittnesbörd om samma ställe från de gre-
kiska handskrifterna, från öfversättningarne, kyrkofäderna, text-
sammanhanget.
I det föregående kapitlet har påpekats nödvändigheten af att frigöra sig från dogmatiska förutsättningar, när man går att forska i den heliga skrift.
Den främsta af dessa dogmatiska förutsättningar och den som mest fördunklat nya testamentets lära om Kristi person är treenighetsläran.
Det torde derför vara på sin plats, att den bibliska grunden för denna dogm här underkastas en närmare granskning, isynnerhet som vi i sammanhang härmed blifva i tillfälle att framlägga en lärorik sida af bibeltextens historia.
Till en början skall vår granskning inskränka sig till frågan, om treenighetsläran är omedelbart biblisk 1.
Biblisk kan en lära vara antingen så, att hon omedelbart i klara ordalag af bibeln uttalas, eller så, att hon blir det enda möjliga resultatet, när den heliga skrifts utsagor om något visst föremål sammanställas och jemföras.
En lära, som i sednare meningen är biblisk, lämpar sig icke till förutsättning eller synpunkt för bibelforskaren, eftersom den först skall visa sig som ett resultat af hans forskning.
Blott en i förra meningen biblisk lära är egnad till synpunkt, men detta först sedan man öfvertygat sig, att hon är af bibeln uttryckligen förkunnad.
Är treenighetsläran en sådan?
Det finnes många prester, som besvara denna fråga med ja, i det de åberopa 1 Joh. 5, 7.
Men vetenskapligt bildade och sanningskära teologer besvara samma fråga med nej.
Vi vilja anföra ett yttrande utaf en af de lärdaste och frommaste lutherska kyrkolärare i nyare tider, en man, hvars namn med vördnad nämnes af alla partier.
Vi mena doktor Neander.
Yttrandet, som återfinnes i hans „Allgemeine Geschichte der christlichen Religion und Kirche“, I. sid.
984, 985, är tjenligt att här anföra, emedan det både gifver ett allmänt svar på ofvanstående fråga och särskildt påpekar beskaffenheten af det åberopade stället 1 Joh. 5, 7.
„Treenighetsläran“, säger doktor Neander, „hör ej till den kristliga trons grundartiklar, hvilket är klart redan deraf att hon icke på ett enda ställe i nya testamentet uttryckligen förkunnas; ty det enda ställe, der detta sker, nämligen språket om de tre som vittna (1 Joh. 5, 7), är afgjordt oäkta.“
Mången af denna afhandlings läsare torde med förvåning fråga: hvad vill det säga, att ett bibelspråk är oäkta?
Det kapitel ur bibeltextens historia, hvilket vi här nedan öppna, skall lemna tillräckliga upplysningar härom.
Innan vi gå vidare, vilja vi till deras tjenst, som behöfva en annan auktoritet än Neanders till stöd för sin öfvertygelse, anföra hvad
Luther tänkte om det bibelställe, hvilket våra prester åberopa såsom omedelbart intyg för treenighetsläran.
Han var så förvissad om att detsamma är understucket, att han icke blott uteslöt det ur sin bibelöfversättning 2, utan äfven förkunnade sin förbannelse öfver den, eho det vara måtte, som efter hans död skulle våga ånyo insmyga det i den heliga skrift.
Stället har, i sitt äkta och ursprungliga skick, följande lydelse:
„Ty tre äro, som vittna, anden och vattnet och blodet, och de tre äro till ett.“
Detta är det korta innehållet af 1 Joh. 5, 7 & 8 i den oförderfvade grekiska grundtexten och i Luthers öfversättning.
I sitt förfalskade skick, sådant det förekommer i katolikernas latinska bibel, äfvensom i den svenska kyrkobibeln m. fl., har stället följande lydelse:
„Ty tre äro, som vittna i himmelen, fadren, ordet och den helige ande, och de tre äro ett.
Och tre äro de, som vittna på jorden, anden, vattnet och blodet, och de tre äro ett.“
Tjugofyra år efter Luthers död voro de män, i hvilkas händer han nödgades öfverlemna reformationsverket, i stånd att återinsmugla de oäkta orden.
För att mot de inom protestantiska kyrkan tidigt vaknande unitariska rörelserna3 ega ett värn i nya testamentet, instucko de ortodoxe teologerna orden: „tre äro som vittna i himmelen, fadren, ordet och den helige ande, och de tre äro ett“, samt i följande vers orden „på jorden“, än en gång i Johannes’ bref, till en början med smärre bokstäfver än den öfriga texten.
Småningom blefvo förfalskarne djerfvare: i en upplaga af år 1589 finner man det instuckna vara tryckt med samma stil som texten i allmänhet, men likväl skildt från denna genom hakar eller parentesbågar.
Några få år derefter äro äfven dessa hakar borttagna, och dermed hvarje tecken bortröjdt, som kunde varna den godtrogne läsaren.
I Sverge hafva prester, som ombesörjt bibelupplagor, vågat gå ännu längre, i det de låtit utmärka de falska orden, likasom andra dogmatiskt vigtiga ställen, med så kallad fetstil.
Om man betänker, att Luther trodde på treenighetsdogmen och således för intet pris skulle beröfvat denna lära dess hufvudstöd, ifall stödet varit annat än en lögn, så låter det icke betvifla sig, att han ansåg de bevis han erhållit för det oäkta ursprunget af 1 Joh. 5, 7 för oemotsägliga.
Med sådane bevis för ögonen kunde han, som var en sanningens man, icke annat än utstryka och bannlysa de obibliska orden.
Han hade ju förnekat och nedbrutit all annan tros-myndighet än bibelns egen, i den fasta öfvertygelse, att bibeln är Guds ord.
Skulle då fostret af ett misstag, om icke af ett bedrägeri, få plats i detta Guds ord och tillerkännas anseende som sådant inom kristna församlingen?
Slikt hade Luther betraktat som gudlöshet, som förräderi mot församlingen och menskligheten.
Och så måste hvarje rättsinnad betrakta det.
Men förräderiet har dock blifvit begånget af ortodoxa teologer, som kalla sig Luthers efterföljare; och vår kyrkas män, som i dag lefva, äro deras medbrottslingar, ty långt ifrån att ombesörja det oäkta ställets utplånande, åberopa de det fortfarande i sina predikningar och läroböcker 4.
Felet (vi begagna här ett lindrigt ord) är desto oursäktligare, som nutiden eger flera och än starkare bevis för ställets obibliskhet än Luther och hans samtida kunde erhålla.
Luther hade nämligen blott ett ringa antal handskrifter från sin närmaste omgifning att tillgå och saknade dessutom mycket af de rika hjelpmedel, som språkvetenskapens och fornkunskapens framsteg nu erbjuda forskarne5.
Vi vilja här på möjligast allmänfattliga sätt redogöra för några af de vittnesbörd, på grund af hvilka bibelforskarne hafva uttalat förkastelsedomen öfver 1 Joh. 5, 7.
Boktryckerikonsten är, såsom läsaren känner, omkring 400 år gammal.
Bibeln trycktes första gången år 1455 eller 1456 af Johannes Gutenberg i Mainz.
Före den tiden funnos endast skrifna bibelexemplar, det vill säga bibelhandskrifter.
Mellan boktryckerikonstens uppfinning och de nytestamentliga böckernas författande ligger således en tidrymd af tretton till fjorton århundraden, under hvilka bibelordet fortplantades genom afskrifter.
De äldsta handskrifter af nya testamentets böcker, som blifvit bevarade intill våra dagar, äro tillverkade i fjerde århundradet.
Först vid den tiden började man ock i de kristna församlingarne blifva någorlunda enig om valet af de böcker, som borde utgöra det nya förbundets urkunder.
Dessförinnan lära samlingarne af sådane skrifter varit både sällsynta och sins emellan mycket olika.
Att vi icke besitta handskrifter från de tre första århundradena låter förklara sig dels af det lättförstörliga ämne, egyptiskt papper, som då allmänt begagnades att skrifva på; dels af exemplarens fåtalighet: å ena sidan voro handskrifterna både dyra och under förföljelserna farliga att ega, å andra sidan var bruket af desamma långt in i andra århundradet temligen inskränkt, emedan undervisningen hufvudsakligen skedde genom samtal och föredrag, samt emedan den mundtliga traditionen från apostlarnes tid då ännu bibehöll en friskhet och tillförlitlighet, som gjorde det skrifna ordet mer umbärligt.
En stor del af de länder, till hvilka kristendomen först utbredde sig, beboddes af folk, som talade det språk, grekiskan, på hvilket nya testamentets författare skrefvo.
Dessa folk behöfde således icke låta öfversätta den nya lärans urkunder åt sig.
De handskrifter, som deras kyrkor, kloster och privatmän egde, härstammade i rakt nedstigande linie, genom flera eller färre led, från de tidigt försvunna urskrifter (autografer), som tillkommit under evangelisternas och apostlarnas egna händer eller under deras uppsigt.
För att afgöra frågan, om ett bibelspråk är äkta eller riktigt återgifvet har man derför i främsta rummet att vända sig till och jemföra de grekiska handskrifterna, helst de äldsta och sådane yngre, om hvilka man har skäl att antaga, att de äro omedelbara afskrifter af mycket gamla.
De nästa källor, som man har att rådfråga, äro de äldsta öfversättningarne, hvilka sönderfalla i tvenne grupper: de orientaliska och de vesterländska.
Slutligen kan man påräkna vigtiga, stundom afgörande upplysningar om den ursprungliga bibeltexten uti de tre första århundradenas kyrkliga litteratur: hos de grekiske och hos de romerske kyrkofäderna.
Vi skola i korthet redogöra för de intyg beträffande 1 Joh. 5, 7 & 8, som äro att hemta från dessa fem källor.
Vi börja med
Grekiska handskrifterna.
Dessa delas i tvenne slag: uncialhandskrifterna, som i allmänhet äro de äldre, och minuskel- handskrifterna.
De förra förete en mycket gammaldags bokstafsstil, närmast liknande den, som grekerna brukade vid inskrifter på byggnader och minnesvårdar; de äro skrifna i kolumner, samt sakna ursprungligen andnings- och tontecken (spiritus och accenter).
De sednare äro skrifna med bokstäfver af ett beqvämare, mer rumbesparande alfabet, kalladt minuskeleller kursivstil, som uppkom under medeltiden och småningom utträngde bruket af uncialer.
Af uncialhandskrifter finnas fem, som utan luckor innehålla de så kallade allmänna brefven (epistolæ catholicæ), till hvilka, med undantag af Paulus’, alla apostlabref, således äfven Johannes’ epistlar, räknas.
Det är dessa fem, som vi hafva att aldraförst rådfråga beträffande 1 Joh. 5, 7 & 8 6. Lyckligtvis befinna sig i deras antal de tvenne äldsta och mest ansedda grekiska handskrifter i hela verlden, nämligen den Vatikanska och den sinaitiska, med hvilka vi här begynna förteckningen öfver dem.
1) Vatikanska handskriften (codex vaticanus), från fjerde århundradet.
Förvaras uti Vatikanska biblioteket i Rom.
När och hvarifrån den kommit dit är obekant; bibliotekets äldsta bokförteckning upptager densamma.
Sinaitiska handskriften (codex sinaiticus), från fjerde århundradet.
Funnen i S:t Katarinas kloster på berget
Sinai och först i dessa dagar genomforskad af professor Tischendorf. Förvaras nu i kejserliga biblioteket uti Petersburg.
3) Alexandrinska handskriften (codex alexandrinus), från femte århundradet.
Har tillhört patriarkatets i Alexandria boksamling, kom derifrån till
Konstantinopel och skänktes år 1628 af patriarken derstädes Cyrillus Lukaris till konung Karl I af England.
Förvaras i Brittiska Museum.
4) Angeliko-romanska handskriften (codex angelico-romanus), från nionde århundradet.
Tillhör ett augustinerkloster i Rom.
5) Moskovitiska handskriften (codex mosquensis), från nionde århundradet.
Har från Dionysii kloster på berget Athos förts till biblioteket i Moskwa.
Hvad intyga nu dessa fem?
I dem alla har 1 Joh. 5, 7 & 8 följande lydelse:
„Ty tre äro som vittna, anden, vattnet och blodet, och de tre äro till ett.“
Uti ingen enda af dem förekomma orden: „tre äro som vittna i himmelen, fadren, ordet och den helige ande, och de tre äro ett“; ej heller förekomma orden „på jorden“, som för parallelismens skull blifvit instuckna i vers. 8.
Detta hvad uncialhandskrifterna beträffar.
Vi skola nu redogöra för minuskelhandskrifterna.
Af det stora antal från alla delar af den kristna verlden samlade minuskelhandskrifter, hvilka vår tids vetenskap har genomforskat, finnas nära 200 äldre än boktryckerikonsten, som innehålla de allmänna brefven.
De äldsta äro från nionde århundradet.
Af alla dessa finnes blott en enda, som eger orden om de tre vittnena i himmelen.
Denna enda är en uti Vatikanska biblioteket i Rom befintlig handskrift från elfte århundradet; men icke ens der stå de ifrågavarande orden i sjelfva texten, utan äro skrifna i brädden af en hand från nyare tid – enligt
Tischendorf från sextonde århundradet eller ännu sednare.
Jemte den finnas dock tvenne andra minuskelhandskrifter, den ena i Dublin, den andra i Rom, som innehålla orden om de tre vittnena i himmelen; men begge äro yngre än boktryckerikonsten.
Eftersom de fördenskull icke äro vittnesgilla i frågan, skulle vi ej omnämnt dem, ifall icke den ena, nämligen Dublinerhandskriften, hade spelat en viss roll vid det falska ställets införande i de tryckta protestantiska bibelupplagorna, en roll, för hvilken längre ned skall redogöras.
Utom dessa de egentliga handskrifterna („codices“) af nya testamentet på grundspråket, hafva vetenskapsmännen genomgått en mängd från gamla tider härstammande grekiska „lektionarier“, det vill säga böcker, som, bestämda för gudstjensten, endast innehålla de utdrag ur epistlarne, som blifvit valda till uppläsning på sön- och högtidsdagar.
I ingen enda har man funnit orden om de tre vittnena i himmelen; alla återgifva 1 Joh. 5, 7 & 8 på följande sätt:
De äldsta österländska öfversättningarne.
Det till kristendomens moderjord närbelägna
Syrien var det första land, som egde en öfversättning af nya testamentets skrifter, gjord redan i slutet af andra eller början af tredje århundradet och känd under namnet Peschito.
En syrisk biskop Polykarpus fulländade år 508 en andra öfversättning, bekant under namnet den philoxeniska; och en munk Thomas af Heraklea år 616 en tredje, som egentligen är en omarbetning af den andra.
Uti ingen enda handskrift af dessa trenne syriska öfversättningar förekommer det omtvistade stället i sjelfva texten.
I några få är det skrifvet i brädden af en sednare hand.
Icke lång tid efter Syrien erhöll Egypten sina öfversättningar af nya testamentet, hvilka efter egyptiska folkspråkets munarter kallas den thebaiska (eller sahidiska), den memphitiska (eller koptiska) och den basmuriska.
Ingendera af dessa öfversättningar känner de tre vittnena i himmelen.
Till det ofvan
Egypten belägna sagolandet Etiopien trängde kristna missionärer i fjerde århundradet, och äfven detta land, hvilket sedermera fört ett från den öfriga kristna verlden isoleradt lif, erhöll en öfversättning af nya förbundets urkunder, hvilken jemte andra litterära skatter (t. ex.
Henochs bok) först i nyare tider blifvit för den europeiska vetenskapen tillgänglig.
Versen om de i himmelen vittnande fadren, ordet och den helige ande finnes icke i den etiopiska öfversättningen.
Äfven i den heter det blott:
„Ty tre äro som vittna, anden, vattnet och blodet, och de tre äro till ett“.
Detsamma är förhållandet med de arabiska öfversättningar, som man eger af nya testamentet.
När dessa öfversättningar blifvit gjorda, deröfver sväfvar mörker.
Den outtröttlige bibelforskaren Tischendorf har nyligen i österlandet funnit en arabisk codex, skrifven i åttonde århundradet och innehållande samtliga de apostoliska brefven, hvilken lemnar ett nytt intyg derom, att de arabiska öfversättningarne äro fria från det understuckna stället.
Af gamla österländska öfversättningar återstå nu blott att nämna den georgiska och den armeniska.
Den förra har ännu icke blifvit föremål för kritiska undersökningar 7.
Den sednare anses gjord i början af femte århundradet.
Af alla armeniska codices, som vetenskapen känner, finnes icke en enda, som innehåller de ord, hvilka ortodoxerna åberopa ur 1 Joh. 5, 7 & 8 till stöd för treenighetsläran.
Vi finna således, att alla handskrifter på grundspråket, som äro äldre än boktryckerikonsten, och alla gamla österländska öfversättningar, med en enhällighet, som måste eröfra vår öfvertygelse, visa, att orden om de tre vittnena i himmelen äro oäkta.
De första spåren af förfalskningen möta vi deremot bland
De vesterländska öfversättningarne.
Jemföra vi nya testamentets text, så som den genom afskrifter och öfversättningar fortplantat sig, med ett träd, så känna vi nu, att trädets stam – grundspråkets handskrifter – och alla dess åt öster utskjutande grenar – de österländska öfversättningarne – bevarat sig rena med hänseende till 1 Joh. 5, 7 & 8.
Deremot när vi komma till den mägtigaste gren, som trädet utskjutit åt vester – till de latinska handskrifterna – finna vi förfalskningen der inympad.
Dock, äfven här är rätta förhållandet så uppenbart, att om alla de gamla grekiska och österländska handskrifterna vore obekanta, skulle endast en noggrann skärskådning af de latinska vara tillräcklig att stadga omdömet.
De begge äldsta latinska codices, som vetenskapen känner, äro de så kallade „codex amiatinus“ och „codex fuldensis“.
Den förra, som förvaras uti biblioteket i Florens, är fulländad år 541 af abboten Servandus; den sednare, som tillhört abbotstiftbiblioteket i Fulda, är från samma århundrade.
Ingendera känner i 1 Joh. 5, 7 & 8 andra vittnen än „anden, vattnet och blodet“.
Så är ock förhållandet med mer än 50 andra latinska codices, bland hvilka den genom textforskaren Griesbach bekanta harleyanska codex från sjunde århundradet; en handskrift, som tros hafva tillhört Alcuin, från samma tid, och Karl den skalliges bibel från nionde århundradet.
Den äldsta handskrift, som innehåller det omtvistade stället, är en latinsk, som förvaras uti Toledo i Spanien („codex toletanus“).
Den är från sjunde eller åttonde århundradet.
Sedan lateranska prestmötet, år 1215, officielt godkänt det genom att åberopa det i sina protokoller, finner man det instucket i en mängd latinska handskrifter, tills det slutligen fick påflig sanktion genom den sixtinska bibelupplagen år 1590 och den clementinska år 1592, hvilka upplagor äro behäftade med många både uppsåtliga och ouppsåtliga oriktigheter.
Men i afseende på flertalet af de äldre latinska codices, der detsamma finnes, är följande att märka.
Antingen ega de det blott i brädden, ditskrifvet af en sednare hand, eller inne i sjelfva texten, men då har skrapknifven användts, för att skaffa det plats.
Ytterligare bör märkas, att det uti olika handskrifter är återgifvet på så mångfaldigt olika sätt, att man nästan måste förvånas deröfver, att en så kort mening kunnat erhålla så många variationer.
Detta bevisar emellertid, att insättarne af de understuckna orden icke haft någon fast norm att hålla sig till, hvilket de skulle haft, om någondera af de gamla latinska öfversättningarne (den så kallade Itala och den, som omkring år 383 på kyrkans uppdrag gjordes af munken Hieronymus) hade innehållit stället 8.
Till de gamla vesterländska öfversättningarne räknas äfven den götiska, gjord af biskopen Ulfila i fjerde århundradet; den anglosachsiska, gjord i åttonde århundradet; den frankiska och den slavoniska.
De trenne förstnämnda kunna dock i saken ingenting vittna; ty af den götiska finnas blott fragmenter af evangelierna (uti „silfvercodex“ i Upsala) och Paulus’ bref i behåll; den anglosachsiska har endast omfattat evangelierna, och den frankiska endast Mattheus’ evangelium.
Deremot är den slavoniska, som gjordes omkring 870 på föranstaltan af missionärerna Cyrillus och Methodius, af desto större vigt.
Af alla slavoniska handskrifter finnes icke en enda, som innehåller de understuckna orden i 1 Joh. 5, 7 & 8.
Äfven i de äldsta tryckta upplagorna af slaviska bibeln finnas de icke.
Först uti en upplaga, tryckt i Moskwa 1663, äro de anförda i brädden, och derifrån hafva de slutligen influtit i texten.
Österländska kyrkans äldsta litteratur.
Innan vi lemna detta ämne, vilja vi anföra några få af de många vittnesbörd, som kunna hemtas från kyrkans litteratur under de första århundradena.