Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den faran förstår jag så väl; men jag förstår också, att det är en fara, en frestelse, som man måste afvisa, »Verlden har alltid varit ond och kommer alltid att så bli, och det är på det hela taget icke sämre nu än förr» heter det från så många håll och kanter, med ett slags blandning af pessimism och optimism.
Huru jemförelsen mellan förr och nu utfaller i fråga om andra företeelser på det moraliska gebitet, det lemnar jag nu å sido.
Men i fråga om den sak, som jag här behandlar, slutar jag med samma påstående, med hvilket jag började: bland skolungdomen står det mycket sämre till nu än förr.
Detta är också denna ungdoms egen uppfattning.
D. v. s. de sedliga ynglingarne tänka så; de andra anse förstås, att nutidens upplysning har emanciperat ungdomen från den oriktiga föreställning om »sedlighet och osedlighet», som herskade, när deras fäder och deras lärare gingo i skolan.
Sådana tankar får man höra af de unga vid förtroliga samtal med dem.
När hr Strindberg i novellen »Dygdens lön» beskrifver gymnasiiungdomen på det sätt, som redan i Nya Dagl. Allehanda-artikeln framkallade min protest, anser nog mången att detta är en skildring af gymnasisterna på hans gymnasiitid, d. v. s. för öfver tjugo år sedan, hvilken förmodan bekräftas af sjelfbiografierna.
Häraf drar man den slutsatsen, att det icke kan vara värre nu, än det har varit, hvaraf åter den slutsatsen drages, att man nog ingenting kan göra åt ett förhållande, som är så gammalt, och som kanske alltid har existerat.
Jag vill icke besvära mig med att uppvisa oriktigheten af denna den slöa misströstans slutsats, äfven om premisserna vore riktiga, hvilket icke är händelsen.
Jag vill icke heller upprepa mina invändningar mot hr Strindbergs teckning af gymnasiiungdomen.
Jag vill blott komplettera dem med det tillägget, att när man sjelf umgås med de dåliga subjekterna, så tror man, att alla äro dåliga; detta är en erfarenhet, som har sin tillämpning äfven på en skolgosse och hans uppfattning af kamraterna.
Det kan ju också hända, att, när hr S. nu ser tillbaka på sin skoltid, den tiden presenterar sig för honom i samma skick som alla och allting nu för tiden, d. v. s. såsom idel uselhet och dålighet, såsom »svart i svart», emedan han sjelf har fel på ögonen.
Jag gick samtidigt med hr S. i skolan och har ett helt annat minne af den.
Vi gingo dock icke vid samma läroverk.
Jag gick på Stockholms gymnasium och hr S. gick på Stockholms lyceum.
Lyceum var ett privatläroverk, som tog emot äfven bortskämda och lata pojkar från burgna och förmögna hem, ofta sedan de blifvit kuggade vid försök att komma in på gymnasium.
Jag minns, att gymnasisterna derför icke erkände lycisterna såsom fullt jembördiga med sig, och utan tvifvel utgjordes lycei lärjungar af en temligen blandad samling19.
Det är icke min mening att sätta någon fläck på lycei minne.
Många äro dess f. d. lärjungar, som blifvit framstående män i det allmännas tjenst och med tacksamhet ihågkomma sitt gamla läroverk och sina lärare.
Men ingen torde heller kunna förneka sanningen af det förut sagda, hvilket må stå som en vägledande kommentar till hr Strindbergs teckning af sin gymnasiitid.
Jag nämnde, att jag har ett annat minne af den tiden än hr S.
Af fruktan att jag möjligen idealiserade den i min föreställning gick jag häromdagen till en f. d. gymasiikamrat, nu tjensteman i Stockholm, och frågade honom, hur det dermed förhöll sig.
Han svarade: »Du vet väl lika bra som jag, att det fanns ett litet kotteri ynglingar, som voro dåliga» – härvid nämnde han några namn – »men», tillade han, »du vet ju också, att den stora mängden af oss betraktade dem som sämre folk.»
– På gjorda förfrågningar hos flera representanter för äldre och yngre skolgenerationer om det sedliga tillståndet och om andan i skolan på deras tid har jag fått samma svar, stundom nära nog ordagrannt detsamma.
Att en eller annan äfven af de äldre kanske har andra minnen från skolan, det kan jag ju tänka mig, ehuru jag icke har hört något sådant.
Detta torde dock i så fall på goda grunder kunna anses vara undantag och bevisar ingenting mot det erfarenhetsrönet, att skolungdomen nu i sedligt afseende är mycket sämre än förr.
Målsmännen för tidsandans optimistiska dogmatism förneka naturligtvis den erfarenheten.
Att menskligheten i alla afseenden går framåt, och att den moraliska förbättringen håller jemna steg med den fortgående upplysningen, fastän kortsyntheten kan tycka motsatsen, predika helt frankt dessa dogmatici.
Men må vi icke låta sådana fraser förvända synen på oss.
Må vi låta dessa herrar optimister roa sig med sina kammarteorier, bäst de gitta, och roa andra också med föreläsningar öfver hvad de hopfunderat, och må vi unna dem glädjen af uppmuntrande applåder från ett tacksamt auditorium, som med oförstäld belåtenhet njuter af den vederqvickande tanken, att allting är så förträffligt.
Men må vi sjelfva deremot icke låta någonting göra oss blinda för en verklighet, som är så tydlig och så nära oss, att vi kunna taga på den.
Låtom oss vara verkliga »realister»!
Då skola vi icke heller låta vagga oss till ro af tidningspressens lugnande försäkringar om »allmänhetens sunda omdöme», »det allmänna sedlighetsmedvetandet och rättsmedvetandet» o. s. v., tröstegrunder, som äro af samma lugnande art, som läkarnes lugnande statistiska uppgifter, när en farsot ödelägger en stad eller ett land.
Må vi också akta oss för det slags dådlösa och makliga optimism, som höljer sig i frasen »man skall tänka högt om ungdomen».
I ett läroverkskollegium väckte för flera år sedan vid ett tillfälle en af lärarne det förslaget, att de närvarande skulle öfverlägga om sedlighetsförhållandena bland läroverkets ungdom, om »ungdomens farligaste fiende».
En annan lärare nedtystade förslaget med en viss skärpa.
»Man skulle tänka högt om ungdomen, tro på och vädja till det goda, sanna och ädla hos ungdomen; icke rota i det onda och dåliga, hvarigenom man kunde framkalla just det man ville förebygga.»
Och förslaget förföll verkligen efter detta yttrande.
Några år derefter fick samme lärare, som ville, att man skulle »tänka högt om ungdomen» i stället för att räcka den en hjelpsam hand, anledning att med bedröfvelse för en vän, en af de vid nämnda kollegium närvarande lärarne, beklaga sig öfver sin egen sons sedliga förvillelser.
Var detta icke ett slags nemesis?
Nog betraktar jag det så.
Visst bör man tänka högt om ungdomen, tro på ungdomen.
Men denna sanning blir såsom alla sanningar endast en fras, som skadar, om hon får skymma bort andra sanningar, hvilka äfven måste tagas med i räkningen.
Icke tänker man mindre högt om ungdomen, icke tror man mindre på ungdomen derför, att man vill rädda ungdomen från de faror, som faktiskt hota den.
Sjelf vet jag icke med mig, att jag brutit mot den lagen, som bjuder:
Aktning för ungdomen!
Angående den saken tror jag mig lugnt kunna vädja till mina f. d. lärjungar.
Och i sammanhang härmed vill jag på förhand bestämdt protestera mot en sådan förvrängd uppfattning af hvad jag yttrat om de unga litteratörerna, att detta skulle innebära ett brott mot nämnda lag, på samma gång jag också vill förklara mig vara fullkomligt medveten om att jag – jag hade så när sagt lyckligtvis – ännu icke är tillräckligt gammal för att kunna sätta ålderns auktoritet emot deras.
Den egenskapen behöfs icke heller för att uttala den dom, som många i sitt inre fälla öfver en skara ynglingars och unga mäns oförsynt slyngelaktiga tilltag att vilja regera samhället.
Jag har ju dessutom också gifvit mitt erkännande åt och påpekat det berättigade och den sanning, som gömmer sig i den af dessa »litteratörer» gjorda litteraturen.
Och jag vill ännu en gång göra det, emedan vi icke hafva rättighet att förbise detta motiv till snar hjelp, till att göra något.
Denna litteratur, mot hvilken jag här vänder mig och hvilken jag, så vidt tid och krafter dertill gifvas mig, i min ringa mån fortfarande vill bekämpa, denna litteratur med sin sedeslösa åskådning och sina sedeslösa läror har i troligen de flesta fall till sitt första upphof den unges förtviflade suckan efter hjelp i en kamp, till hvilken naturen sjelf utmanar honom, en kamp, i hvilken han vanligen besegras, derföre att ingen lyssnar till hans suckan och gifver honom den hjelp han behöfver.
När han i stället först blir lemnad åt sig sjelf och när sedan hans motståndskraft försvagas genom missförhållanden af olika slag inom familjen och inom samhället i dess helhet, är det då att undra öfver, om slutet blir hvad
Strindberg berättar om sig sjelf i sina sjelfbiografier och af Geijerstam förtäljer om sig i »Erik Grane»?
Ja är det ens att undra öfver att de berätta detta om sig sjelfva såsom en anklagelse mot missförhållanden, hvilka bidragit till deras olycka.
Att de unge ej skulle hafva någon skuld, är osannt, men det är lika osannt, att samhället icke också har sin dryga skuld.
Har man genom sin verksamhet blifvit stäld vid de ungas sida, dagligen sett deras lif på nära håll, delvis fått deras förtroenden, och blickar man i denna belysning tillbaka på sin egen uppväxt och ungdom, då måste man erkänna, att så är.
Och derför kan man hysa en verklig kärlekens medkänsla för de missriktade och förfelade existenser, hvilkas skriftställeri och offentliga uppträdande man för samhällets och isynnerhet för den uppväxande ungdomens skull måste, med sedlig harm, på det oförsonligaste sätt angripa och bekämpa.
Och derför åter, – räckes åt ungdomen ingen hjelpande hand, utan stannar man vid ett undertryckande af denna litteratur, då är hjelpen blott half – och knappast det – och half hjelp är ingen hjelp.
Dessa cyniska utgjutelser, som böra nedtystas, äro förvridna ekon af ett skri efter hjelp, som ohördt förklingat.
Nedtysta vi endast, utan att akta på detta skri och utan att hjelpa, då göra vi oss skyldiga icke blott till en obarmhertighet, utan också till ett skrymteri, för hvilket vi skola tvingas, kanske förr än vi ana, att aflägga en räkenskap, som blir vår dom.
Det är samhällets pligt att undertrycka och bestraffa brotten, men om samhället, på samma gång det utöfvar den pligten, uppammar brottslingar, är samhället sjelf den största brottslingen.
Samhället har ingen moralisk rättighet, och ännu mindre någon pligt, att bestraffa brott, till hvilka det sjelf genom öfverträdelse och underlåtenhet är skulden.
Må ingen göra sig skyldig till den ytligheten, att han i detta »erkännande» ser ett försvagande af den förkastelsedom, som förut blifvit fäld öfver det sedeslösa skriftställeri, hvilket grasserar ibland oss, eller ett försvagande af vår bestämda fordran att få skydd enligt gällande lag mot denna hydra.
Ett sådant erkännande kan mycket väl stå tillsammans med både denna dom och denna fordran.
Genom lagens efterlefnad i denna punkt skyddas åtminstone flera enskilda familjer och flera enskilda barn och ynglingar; derigenom lemnas åtminstone en hjelp åt enskilda föräldrar, åt mången enka, som i sin ensamhet har rättighet att fordra denna hjelp vid sina unga söners uppfostran.
Detta är af icke liten betydelse, och derför bör och skall lagen mot osedlig litteratur i hvilket fall som helst tillämpas och efterlefvas; vi enskilda fordra det.
Men ser man på samhället i stort, då gäller hvad jag nyss sagt: stannar samhället vid den halfheten, så blir samhället sjelf i dess helhet och samhällets ungdom, i stort taget, icke mycket hjelpt, och då påskyndar samhället sin mognad till domen.
– För min del kan jag icke annat än betrakta som en beklagansvärd brist i både uppfattning och ståndpunkt hos recensenter, hvilka i sedlighetens och samhällets intresse nedkritisera det sedeslösa och samhällsupplösande skriftställeriet, att de i allmänhet icke uttala detta erkännande och vända det såsom en fordran mot samhället 20.
Men hjelpen? frågar man.
Hur skall man hjelpa?
Jag svarar i öfverensstämmelse med hvad jag förut sagt: det första steget åt det hållet är att inse och erkänna, att hjelp behöfs, att hjelp är nödvändig.
Om detta blir allmänt insedt och erkändt af dem, som ännu mer eller mindre hafva magten och inflytandet i sina händer, och har sålunda första steget en gång tagits, så blir det nog icke så svårt, som man kanske föreställer sig, att gå vidare.
Men det förstås, försakelse kräfves af oss alla, om någon verklig förbättring skall kunna ske, någon verklig hjelp lemnas.
De unga männens skuldsättning, de försenade giftermålen, fabriksarbeterskors och sömmerskors samt äfven ofta arbetares onaturligt och orättvist låga aflöning, tjenares ofta tryckta ställning och obenägenhet att vilja tjena – allt detta och mera sådant ondt sammanhänger med det onda, på hvilket vi nu först och främst hafva vår uppmärksamhet riktad.
Allmänt lättsinne, prostitution och socialt missnöje – de närmaste följderna af de uppräknade missförhållandena – göra samhällskroppen allt sjukare och sjukare; men i ett sjukt samhälle kan ingen frisk och sund ungdom uppväxa och uppfostras.
– Hvarje hederligt arbete måste äras icke genom fras-kurtis, utan genom reelt och dervid också genom materielt erkännande.
Lefnadssättet måste inrättas efter tillgångarna.
Barnen måste uppfostras i den föreställningen, växa upp i en omgifning, der den föreställningen herskar, att jordelifvets lycka icke är njutning, öfverflöd och öfverdåd, utan ett hem med mer eller mindre riklig utkomst genom hederligt arbete.
Jag nämner detta blott antydningsvis.
Jag kan ju icke närmare gå in på sådana ämnen utan att komma bort ifrån mitt egentliga ämne.
Men genom dessa antydningar vill jag hafva uttalat en reservation emot den uppfattningen, att någonting väsentligt och bestående skulle kunna uträttas derigenom, att man stannar vid att angripa en eller annan i ögonen fallande samhällsbrist, ett och annat uppenbart samhällsondt, vare sig osedlig litteratur eller något annat.
Det är visserligen, jag kan icke nog betona det, samhällets, statens, styrelsens pligt att härvidlag göra sin magt och myndighet gällande.
Men samtidigt måste ett rensnings- och reformationsarbete utgå från de enskilda och från familjerna.
Och härvid måste de högst stående i samhället, de tongifvande och kapitalisterna föregå med exempel och börja arbetet, hvilket uppifrån måste sträcka sig ända ned till de lägsta samhällslagren.
– »Men», invänder man, »det der har ju många gånger på olika sätt blifvit sagdt förut; det är bara utopier».
Ja, nog har det blifvit sagdt förut, men det behöfver mer än väl sägas om igen; och är det endast utopier – farväl då med samhället!
Men skolan, invänder man vidare, har då skolan ingen skuld och behöfver den icke reformeras?
Att skolväsendet behöfver förändras, erkänner man ju, och ett arbete i den riktningen pågår ju som bäst; framtiden får utvisa, om man förstått, hvari felen bestå.
Tvenne brister, som kanhända icke komma att uppmärksammas tillräckligt, skulle jag dock särskildt vilja framhålla.
Den ena är det öfverhandtagande extra-läraresystemet, så olämpligt som möjligt i nästan alla afseenden.
Derigenom lockas många unge män med ofullständigt aflagd filosofie-kandidatexamen, och således utan utsigt till ordinarie befordran, in på en bana, för hvilken de egentligen icke hafva fallenhet, men som erbjuder dem en tidig bergning, hvarefter vägen för dem är stängd.
Här hafva vi en källa till socialt missnöje.
Men en annan sak, som för samhället är värre:
Hur skola dessa ofta mycket unga män kunna annat än undantagsvis vara uppfostrare?
Stundom är det icke stor skillnad i ålder mellan dem och de äldsta lärjungarne vid läroverket.
Ett ord till Fröken Ellen Key och till den svenska kvinnan
Det finnes böcker liksom det finnes människor, hvilka äro så smidigt sammansatta, så komplicerade, så skiftande och ordrika, att, trots en bestämd förnimmelse, ett genast stadgadt omdöme, att man ej gillar dem, får man länge spana efter de rätta anfallspunkterna, efter de fasta konturerna till en klar utpräglad bild af deras karakter och åsikter.
Sådana böcker — och sådana personer — »afrunda» alltid den sanning, de vilja framhålla; då de uttala ett påstående, som de veta måste såra eller smärta någon, förstå de att på samma gång göra små koncessioner, och härigenom dupera de anfallna så, att dessa knappast ens märka att de blifvit anfallna.
Keys senaste arbete »Missbrukad kvinnokraft » är en sådan bok.
Med begreppet moderlighet som en högt lyftad fana sträckt framför sig, utdelar hon i dess namn, och skyld bakom den, de skarpaste hugg mot sitt eget kön.
Men hon utdelar dessa hugg så, att en hel del af hennes läsarinnor — och naturligtvis äfven läsare! — icke känner dem; fascinerade af hennes glänsande språk, af hennes dityramber öfver moderskapet och dess sällhet, hänga de med sina ögon fast vid den högt lyftade fanan, under det de begärligt insupa hennes vackra ord, utan att förstå hvad som i själfva verket gömmer sig bakom dem.
Men då en dylik bok kommer ut, är det kritikerns plikt att taga bladet från munnen för att visa hvilka stenar fröken
Key utdelar åt dem, som tro sig taga emot bröd ur hennes hand.
Key påstår att hennes uppsats ej är reaktionär, att den tvärtom går ut på att höja kvinnans ställning, utvidga och skapa nya arbetsområden åt henne och på samma gång låta de specifikt kvinnliga egenskaperna komma till användning, och icke som hittills förstöras i en olämplig konkurrens med mannen.
Trots denna hennes försäkran vågar jag emellertid påstå, att knappast en mera reaktionär bok än ifrågavarande kunnat skrifvas.
Och det är icke den sunda, naturliga reaktionen här är fråga om, den som likt en vågbrytare hejdar utvecklingens svall, då det brusar öfver bräddarna, utan den farliga, försåtliga reaktion, som angriper bakifrån eller från sidan och som söker, icke att lugna och hejda en rörelse, utan att draga den tillbaka, in i gamla öfvervunna slafförhållanden.
Key börjar sin bok med en analys af kvinnans psykologi, ofta skarpsinnig och träffande, om än ej synnerligt ny eller originell, samt med praktiska bevis, hämtade ur erfarenheten, men lika mycket från hörsagor, att kvinnan ej passar för det offentliga lifvet, att hon visserligen sköter sitt arbete med ordning och plikttrohet, men utan intresse, utan ambition.
Ur alla dessa bevis och påståenden drar författarinnan nu den slutsatsen, att kvinnan ej duger till annat än moderskapet eller till något af de arbetsfält, där de moderliga instinkterna företrädesvis kunna göra sig gällande: lärarinnans, sjuksköterskans, barnsköterskans m. fl.
Att modersplikten är hög och helig, att omsorgen om och kärleken för det kommande släktet bör vara det centrala i kvinnans lif, detta lär väl vara axiom, som ingen söker bestrida.
Men häraf följer icke att kvinnan är oduglig eller åtminstone intresselös för hvarje sysselsättning, som ej har direkt med moderskapet att göra.
Jag vill blott här mot fröken Keys påstående i denna riktning göra den invändningen, att hon förväxlar orsak och verkan, då hon talar om kvinnans håglöshet i det offentliga arbetet, på banker, i telegraf, post och så vidare.
Förhållandet är snarare, att kvinnan ofta ej hyser intresse för sitt arbete, emedan hon lönas orättvist, emedan mannen för samma arbete har dubbelt eller tredubbelt så stor lön som hon, emedan hon ej har någon utsikt till befordran, hon må för öfrigt sköta sitt arbete aldrig så väl och ordentligt, — och icke tvärtom, att hon ej kan avancera, ej kan lönas högre, emedan hon saknar ambition och intresse.
Key borde förstå, att ingenting verkar så nedslående, så dödande på allt slags entusiasm, som att vara föremål för orättvisa och misstroende.
Och på de flesta områden — glädjande undantag finnas ju lyckligtvis! — är den arbetande kvinnan, hon som måste försörja sig själf och som af en eller annan anledning ej kan beträda någon bland de af fröken Key föreslagna banorna, ännu i detta predikament.
Jag har sett kvinnor — och jag har själf sett och känt dem, ej blott lyssnat på hvad deras arbetsgifvare säga, som då de börjat sin tjänst varit fulla af nit och intresse; men efter ett par år, sedan de märkt hurusom de ständigt blifvit tillbakasatta, hur unge män, hvilka icke ägt hälften af deras bildning och begåfning, »gått om» dem i tjänsten, ha de blifvit likgiltiga och skött sitt arbete just på detta automatiska sätt, som fröken
Key anser typiskt för alla arbetande kvinnor.
Det synes mig emellertid föga kärleksfullt af fröken Key, att på detta sätt förringa sina medsystrar, och härigenom förvärra deras redan förut ganska svåra ställning och underblåsa arbetsgifvarnes i alla händelser stora benägenhet att illa löna det kvinnliga arbetet.
Att för öfrigt fröken Keys påstående att kvinnan i genomsnitt lämpar sig mindre bra än mannen för kontors- och bankgöromål är riktigt, medgifves gärna.
Kvinnan har i regel mera fantasi och lättrördare känsla än mannen samt därtill mindre kroppskrafter.
Allt detta gör att arbetet måhända ställer sig svårare för henne än för mannen.
Men å andra sidan kan ett dylikt regelbundet, prosaiskt arbete vara nyttigt och tuktande för den spelande kvinnliga fantasien; utfördt med ordning och plikttrohet kan det vara af en stor betydelse för kvinnans uppfostran.
Detsamma gäller äfven studier och examina.
Alla de kvinnor, som genomgått sådana, kunna, äfven om de ej haft någon direkt nytta däraf, vittna om, hvilken utvecklande inverkan studierna haft på deras intelligens.
Att sedan några unga flickor, till följd af det kvinnliga könets ökade sociala frihet, slagit in på studiebanan, utan några utpräglade anlag för läsning, måhända blott af ärelystnad eller nyfikenhet, faller af sig själf.
Likaså att det kan finnas kvinnor, hvilka, så att säga hufvudyra af den starka frihetsluften, visa disposition att ringakta moderskapet och försumma hemmets plikter.
Men de oegentligheter och snedsprång, som vidlåda hvarje reformatorisk rörelse, höra ej, såvida de ej kommit rörelsen att urspåra, till de drag, med hvilka man karakteriserar den, om man betraktar rörelsen i stort, i dess helhet.
Och för öfrigt, hur många ynglingar ha ej gjort sig skyldiga till samma missgrepp som kvinnan med afseende på val af lefnadsbana?
Key påstår vidare att kvinnan ej hyser intresse för sitt arbete i det offentliga, emedan drömmen om det egna hemmet så helt och hållet upptager henne under hennes ungdomstid.
Men denna dröm är icke någonting egendomligt för kvinnan, den hägrar äfven för den unge mannen, den rena, ofördärfvade unge mannen, nämligen.
Drömmen om att få bygga ett eget bo vaknar, om än ej lika tidigt hos ynglingen som hos flickan, dock med så mycket större styrka när den kommer, ty ynglingen vet att han i denna dröm och dess snara förverkligande har ett värn mot frestelser, som äro obekanta för den unga flickan.
Men detta gäller som sagdt endast den ofördärfvade unge mannen, han, som är obekant med Bellmans »rännstenssfer».
Detta emellertid blott i förbigående, ty det är så långt ifrån, att fröken Keys nedsättande af kvinnans förmåga i det offentliga arbetet utgör den farliga punkten i hennes uppsats, att det icke snarare kan kallas en bisak däri.
Nej, det gungfly, öfver hvilket de blomstersmyckade skenfagra fraserna utspinnas, ligger djupare och mera försåtligt än så.
Från kvinnan i det offentliga går förf:n lös på kvinnan som könsvarelse, som släkttyp.
Dels med egna uttalanden, dels med citat från berömda kvinnokännare — »vetenskapsmän på dessa områden» — söker hon, kanske utan att vilja eller mena det, att beröfva kvinnan snart sagdt alla tänkande, själfständiga och intelligenta egenskaper och göra henne uteslutande till en drifternas, impulsernas och känslornas inkarnation.
Följande manliga definition af begreppet kvinna: »En varelse, som när mannen säger: två gånger två är fyra, svarar honom: det tror jag icke, och hur ni än bevisar behåller jag min tanke om saken», kallar fröken Key »ypperlig» och tyckes således taga på fullt allvar, hvad som antagligen endast var ett pikant utfall, som hade sin raison d’être uteslutande i det vanliga skämtsamma gnabbet könen emellan.
Vidare gör fröken
Key kvinnan till en sådan apa, en sådan eftersägare af mannen, att hon som barn icke ens har förmåga att taga initiativ till någon originell odygd, utan beskedligt och lojt nöjer sig med att göra efter hvad brodern gör.
Hvilka underliga minnen fröken Key måtte ha ifrån sin skoltid!