Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti de frågor, som mera afse särskilda stadganden, vill Utskottet, så vidt det låter sig göra, utan att rubba förbindelsen emellan sammanhängande ämnen, yttra sig i den ordning, hvartill uppställningen af nu gällande Bevillnings-förordning föranleder; varande de §§, uti hvilka ändring funnits böra ega rum, upptagne uti bilagdt, för dessa fall upprältadt förslag till författning, deii jemväl förekomma dels mindre förändringar i ordställningen, utmärkta med lutande stil, dels äfven sådane smärre afvikelser från nu stadgade afgifts-belopp, som vid förvandlingen till det nya myntslaget ansetts böra iakttagas för vinnande af lämpliga öretal, och torde i dessa sednare hänseenden vidare redogörelse för förändringarne icke erfordras.
Vid innevarande, liksom vid nästföregående Riksmöte, hafva förslag blifvit framställda om upphäfvande af hela beviilningen ej mindre efter Usta än 2:dra Artikeln.
Borgare-ståndet har nemligen Herr L. V. Henschen förnyat sin vid sista Bih. till B.
Brot. 1856 & i857. 5 Sand. i Afd. 2 Huft. 1 2 Bevilbiings-Utskottets Betänkande N:o G. Riksdagen i denna syftning väckta motion, samt, för den händelse att bevillningen icke komme alt upphäfvas, föreslagit, alt den enligt l:sta Art. utgående s. k. personliga skyddsafgiften måtte anslås till folkskolorna såsom förut skett med en del deraf, äfvensom att bevillningen efter 2:dra Art. eller ett densamma motsvarande belopp likaledes måtte öfverlämnäs lill kommunerne för att användas till undervisnings-verk och fattiga barns uppfostran.
Dessutom hafva i afseende å den personliga skyddsafgiften frän öfriga Riks-stånden inkommit motioner, åsyftande denna afgifts upphörande såsom statsinkomst samt användande till lölkskole-väsendets befrämjande.
Dessa motioner äro följande:
Hos Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Hjerta, F. P., hvilken, med några förändringar i afseende på sättet för användande af denna afgift, såsom sitt eget hufvudsakligen upptagit det inom Preste-ståndet af Herr Doktor Sandberg uti ifrågavarande ämne väckta, här nedan ornförmäida förslag; Inom Preste-ståndet af Herr Doktor Smidberg, sorn hemställt, alt den personliga skyddsafgiften, hvilken för statsverkets hehof icke kunde anses vidare erforderlig, enär, enligt Kongl. Majlis Nådiga Proposition, angående statsverkets tillstånd och behof, ett öfverskott å Statens tillgångar visade sig af omkring 3,000,000 R.dr, utan att likväl banko-vinsten för åren 1854—1856, uppgående till omkring 3,800,000 R:dr, deruti vore inberäknad, icke vidare mätte upptagas såsom statsinkomst, samt l:sta Art. i Bevillnings-förordningen alltså komma alt utgå; men att af alla i mantal skrifne personer, som hittills utgjort bevillning efter lista Art., skulle erläggas en afgift af 24 sk. banko för man och 12 sk. banko för qvinna, alt användas till folkskole-väsendets utvidgande och befrämjande samt fattiga barns underhåll och undervisning äfven uti handtverk och näringar, der tillgångarne sådant medgåfve; uti hvilket förslag Prostarne Carlander och Gahne samt Doktor Nordlander med flere af Preste-ståndels ledamöter instämt; samt uti Bonde-ståndet af Pehr Mattsson från Wester-Norrlands län, Johan Pehrsson från Upsala län, Malls Pehrsson från Stockholms län, Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län och Johan Johansson från Östergöthlands län, hvilka samtlige väckt fråga om personliga skvdds-afgiftens anslående till kommunerne för att användas till folkundervisningens befrämjande genom såväl folkskole-lärares fullständiga aflönande, som fattiga harns underhåll och vård under deras skoltid, äfvensom till inrättande af slöjdskolor och sådane anstalter, hvarigenom ungdomen bibringas undervisning i handaslöjder och näringar; och har en stor del af Bonde-ståndets ledamöter uti berörde förslag instämt.
Vidare har inom Vällofl. Borgare-ståndet Herr C. F.
Spångberg sökt ådagalägga olämpligheten och obehöfligheten af den efter 2:dra Art. utgående bevillning och på sådan grund föreslagit, alt denna bevillning måtte helt och hållet borttagas.
Deremot har, äfvenledes inom Borgare-ståndet, Herr C. J.
Stolpe, uti särskild motion, granskat de till stöd för Herr Spångbergs förslag andragna skäl och under vitsordande af flere utaf de förhållanden, pä hvilka Herr Spångberg grundat sitt yrkande, likväl kommit till en motsatt slutledning, eller att den ifrågavarande bevillningen borde qvarstå, dock med verksammare kontroller vid tillämpningen af derför uppställda grunder.
De åsigter, hvilka af sistnämnde tvenne motionärer blifvit yttrade, äro i korthet följande:
Herr Spångberg har anfört: att taxerings-väsendets former vore tunga, sjelfva arbetet tidsödande, besvärligt och förhatligt samt resultaten deraf oftast innefattande de mest skriande misstag och orättvisor, så alt den fattige hårdt efterhölles, men den rike undsluppe för godt köp; att taxerings-förrätlningarne, på det sätt, de nu verkställas, vore demoraliserande för såväl de skattskyldige, hvilka, i följd af kontrollernas vanmagt, Bevil fnings-Ulskottets Belänkande N.-o 5. 3 lockades till falska uppgifter, som för taxerings-männen, hvilkas rättskänsla utsattes för hårdare pröfning än de Heste mäglade bestå, samt alt den på delta säll inhragta direkta bevillning utgjorde i siffran en obetydlighet i jemförelse med Statens öfrige intrader; att denna beskattning dessutom ulfölle mycket olika inom olika orter, isynnerhet vid fråga om egendoms-värdens uppskattning, enär i vissa län praxis vore att sätta dessa temligen nära de verkliga och i andra åter till en föga betydlig del deraf; alt, då således en jemn och rättvis beskattning äfven med anlitande af alla tänkbara kontroller icke stöde att vinna, intet skäl funnes att längre bibehålla ett system, som icke vore oundgängligen nödvändigt, enär den i landet tilltagande industri och rörelse erbjöde tillfälle att genom indirekt beskattning uttaga hvad till stats-bestyrens gäng erfordrades; att beskattningen efter 2:dra Art. dessutom hade en annan sida, sorn gjorde densamma tyngre, än den i verkligheten vore, nemligen den, att skatten mäste på en gång och vid samma tid i hela riket inbetalas, enär derigenom en stor del kontanta medel för en tid droges ur rörelsen till skada för densamma; att då Rikets Ständer vid sednaste Riksdag kunde af denna artikels bevillning efterskänka mer än hälften, det nu, under ännu mera blomstrande utsigter, icke vore svårare att afstå från återstoden; samt att, beträffande invändningen, att, om skatt efter 2:dra Artikeln borlfölle, grunden för beräkning af en mängd kommunala algifter, äfvensom kommunal rösträtt saknades, då de förra blifvit bestämda till vissa procent af bevillningen och den sednare berodde af dess belopp, denna invändning icke förtjenade afseende, enär den ifrågavarande grunden redan genom sista Riksdagens eftergift blifvit skakad och missförhållandet icke kunde blifva värre genom denna grunds fullkomliga borttagande, helst man i alla fall vore nödsakad påfinna någon ny norm för de kommunala afgifterne och för rösträtten;
och har motionären slutligen, i händelse betänkligheter ansåges hindra antagandet af det utaf honom på förberörde grunder gjorda förslag om borttagande af hela bevillningen efter 2:dra Art., alternativt hemställt, att denna bevillning måtte åtminstone nedsättas till en procent af inkomst samt en half per mille af egen domsvärde, äfvensom att bevillningen af lön måtte belt och hållet upphöra.
Herr Stolpe åter bar yttrat: att om landets finansiela ställning vore nog lycklig att medgifva nedsättning i den direkta beskattningen, denna nedsättning företrädesvis borde ske i de grundskatter, som hvila på jorden, alldenstund till någon del dea allmänna tyngden, men ännu mer den ojemna fördelningen af dessa grundskatter varit och vore en bland de ymnigaste källorna till missbelåtenhet och ekonomisk vanmagt; alt för tillvägabringande af en sådan nedsättning eller afskaffatide af de ojemnaste och mest tryckande af grundskatterne, det vore nödvändigt att uppehålla fastighets-bevillningen, helst denna skatt i regeln rättade sig efter jordens kapitalvärde, som vore den säkraste mätaren på värdet af dess afkastning; att den emot taxerings-uppskattningen gjorda anmärkning att densamma icke innefattade någon tillförlitlig måttstock på en egendoms verkliga värde, då erfarenheten stundligen företedde exempel derpå alt egendomar försåldes till mer än deras dubbla taxerings-värde, visserligen vore sann, men att orsaken till missförhållandet läge mindre i taxerings-grundens felaktighet än i den slapphet, hvarmed denna grund tillämpades; att missbruket dock icke vore af så obotlig beskaffenhet, att det icke skulle genom några mera tydliga och imperativa sladganden i författningen kunna förekommas, såsom till exempel alt, då en egendom gått i köp och salu, köpeskillings-beloppet anloges såsom taxerings-värde till dess egaren visade grundade skäl för dess nedsättning eller Taxerings-kommiltéen på andra grunder ansåge det böra höjas, samt alt för bestämmande af värden å de egendomar, hvilka icke gått i salu, medelvärdet å de inom en viss trakt och en viss tid försålda skulle tjena till måttstock ; att taxerings-värdena å hus och tomter i släderne i allmänhet uppginge till fa - 4 Bevillnings-Utskottets Betänkande N:o 5. stigbeternas saluvärden, ofta derutöfver; att endast stadsjorden hölles derunder; tnen att della missbruk kunde höfvas genom samma medel, som för landsfastigbet blifvit föreslaget; att försöken att åtkomma den rörliga förmögenheten och industrien, isynnerhet handelsrörelsen, alltid måste utfalla vanskligare, enär denna taxering stödde sig på mera subjektiva än objektiva grunder, men alt möjligheter funnes alt äfven i detta läll komma sanningen så nära, att de vigtigaste anledningarne till missnöje med beskatlningssättet och dess handhafvande kunde aflägsnas.
Beträffande det föreslagna borttagandet af bevillningen efter 2:dra Artikeln, har samme motionär vidare anfört, alt följden af en sådan åtgärd skulle blifva den, att Städerne undsluppe all direkt beskattning till statsverket, med undantag af några obetydliga grundt autor på vissa städers donationsjord; men då dessa räntor med skäl vore att betrakta såsom myckel låga arrenden lör Statens egendom, så blefve städerna i sjelfva verket fullkomligt skattefria.
En sådan skattefrihet kunde dock icke betraktas annorlunda än såsom en mot landsbygden begången stor orättvisa; och städerna egde nog af privilegier och immunileter, hvilka icke borde på landtallmogens bekostnad ökas.
Sannt vore visserligen, att bevillningen icke borde bibehållas derföre att den i allmänhet blifvit en lagligen antagen mätare af vissa kommunala skyldigheter och rättigheter; ty då en beskattnings ändamål vore att fylla något visst allmänt behof, borde den ej, när behofvet icke längre funnes, fortfara endast derföre, att dess siffror råkat lagas lill hjelpreda vid utförandet af vissa medborgerliga funktioner.
Man bade också derföre uti mångå städer, af missnöje med bevillningstaxeringarnes uppenbart felaktiga resultat, uppställt sjelfständiga grunder för uttaxering af kommunal-skalter, hvilkas belopp tillika blifvit mätare af vissa kommunala rättigheter, men i andra städer och i alla till sockenstämman hemfallna frågor fortfore bevillningen att utgöra den lagliga måttstocken.
I’å landet vore också en del kommunala skyldigheter och rättigheter genom gällande författningar, såsom Sockenstämmo- och Faltigvärds-förordningarne, fotade på bevillliingsgrund.
Ehuru nämnde omständigheter icke utgjorde fullgiltig! skäl att för ett så sekundärt ändamål bibehålla bevillningsskalten, skulle likväl, vid det förhållande, att vigtiga medborgerliga rättigheter och skyldigheter vore derpå beroende, ett plötsligt undanryckande af denna grund, utan att någon annan sattes i stället, åstadkomma oreda och förvirring uti förhållanden, hvilka utgjorde högst vigliga beståndsdelar af den medborgerliga friheten.
För öfrigt har sistnämnde motionär, under utvecklande af sina åsigler om de orsaker, som, enligt hans förmenande, förnämligast bidroge till de öfverklagade felaktiga resultaten vid bevillningsgrundernas tillämpning, framställt åtskilliga förslag till rättelser och iakttagelser vid bevillningstaxeringarne, för hvilka förslag
Utskottet här nedan skall närmare redogöra.
Dessa äro de åsigter, hvilka såväl å ena som andra sidan blifvit framställda och hvilka icke torde sakna inflytande på bedömandet af den vigliga, ehuru Utskottets pröfning icke tillhörande frågan, huruvida, i fall omständigheterna sådant medgåfve, en nedsättning i de grundskatter, som hvila på jorden, vore att föredraga framför en lindring i den allmänna bevillningen.
Men hvad angår de väckta förslagen om uppbäfvande af all bevillning dels enligt både Usta och 2:dra Artikeln, dels endast enligt den sednare, så torde härvid böra erinras, att frågan huruvida någon allmän bevillning fortfarande skall utgå helt och hållet beror på de beslut, Rikets Ständer komma alt lätta angående Statsutgifterna.
Blifva dessa utgifter större, än alt de kunna betäckas af Statens öfriga päräkneliga tillgångar, så skall bristen, enligt grundlagens bud, genom allmän bevillning fyllas.
Och det är under förutsättning af ett sådant behof, som beviliningsgrunderna måste bestäm - Bevillnings-Utskottets Betänkande N:o 5. 5 mas.
Dervid lära några lämpligare grunder svårligen kunna utfinnas, än de som äro henitade från vilkoret! för förmågan att utgöra statsbidragen: personlig arbetskraft, egendom och rörelse.
Men dessa utgöra just föremålen för den beskattning, som i l:sta ocb 2:dra Artiklarne af gällande bevillningsstadga är påbuden.
Det är också mindre sjelfva grundsatserna, än sättet för deras tillämpning och isynnerhet föreställningen att Staten kunde undvara inkomsten, som framkallat förslagen om upphäfvande af dessa bevillningstitlar.
Men då, såsom ofvan är anmärkt, ännu icke kan bedömas, om och i hvad mån statsverket må fortfarande blifva i behof af allmän bevillning, samt frågan huruvida någon större eller mindre del af ett dylikt skattebidrag må anvisas för vissa ändamål, såsom folkskoleväsendets befrämjande m. m., icke eger oskiljaktigt sammanhang med uppgörandet af bevillningsgrunderna, utan, på sätt tillförene egt rum, af Utskottet ansetts böra blifva föremål för särskildt utlåtande, får Utskottet, i anledning af omförmälda motioner, så vidt de afse upphäfvande af all bevillning enligt Usta och 2:dra Artiklarne, nu endast hemställa att de härom väckta^ förslagen för närvarande må lemnäs utan afseende.
Hvad särskilt angår den enligt Usta Artikeln utgående bevillning eller den s. k. personliga skyddsafgiften, hvilken, elter de nedsältningar sorn tid efter annan deruti egt rum, numera icke kan anses känbar för någon arbetsför person äfven af de minst bemedlade samhällsklasser, har Utskottet nu skolat föreslå, att denna afgift må, med ett till 40 öre för man och 20 öre för qvinna jemkadl belopp, tills vidare såsom bevillningsgrund qvarstå; Rikets Ständer dock förbehållet att i afseende å dels denna a/gifts användande, dels ock de densamma rörande stadganden, vidtaga de förändringar, som kunna påkallas af Rikets Ständers blifvande beslut i anledning af det särskilda utlåtande, som i denna fråga kommer att afgifvas.
Förutom det af Herr Spångberg, på sätt ofvanbemäldt är, alternativt gjorda förslag att bevillning å lön måtte helt och hållet upphöra, har jemväl, uti motion hos Ridderskapet och Adeln, H. E. Herr Grefve Löwenhjelm, Carl Axel, framställt enahanda yrkande, under återupprepande af de skäl, sorn tillförene blifvit emot denna beskattning anförda, såsom alt einbets- ocb tjenstemännens aflöning vore alt anse såsom grundad på ett kontrakt emellan Staten och tjenstemannen, hvadan åläggandet af bevillning derför vore ett brott emot detta kontrakt: hvaremot herr Stolpe uti sin förberörda motion yttrat, att, då det vore hvarje statsborgares pligt att i mån af sina tillgångar bidraga till samhällets upprätthållande, tjenstemännen icke borde, derföre att deras inkomster härledde sig direkte ifrån Staten, beröfvas skyldigheten och på samma gång tillfredsställelsen ali också komma fäderneslandet lill hjelp.
Den ifrågaställa bevillningsfriheten skulle dessutom vid tillämpningen föranleda tvister och inkonseqvenser, då en stor del tjenstemän från städernas kassor uppbure sina löneinkomster, samt många verk och inrättningar läge hell nära den icke alltför tydliga gränsen emellan stat och privat association.
Bortloges tjenstemännens skattskyldighet till Staten, skulle han derefter blifva icke en delegare i, utan en daglönare åt slatsbolagel, hvarförutom vid bestämmandet af tjenstemännens lönebelopp afseende alltid skulle fästas pä skattefriheten, och någon penningeersätlniog komme icke alt påtrugas tjenstemannen för den rättslöshet, som blefve ett korollarium af den ifrågaställa förmånen.
Då Utskottet hufvudsakligen instämmer uti de skäl, som sålunda blifvit anförda mot de väckta förslagen om embets- och tjenstemäns befriande från bevillning, har Utskottet ansett sig icke böra å dessa förslag tillstyrka bifall. 6 Bem/lntngs-Utskottets Betänkande N:o 5.
Motioner hafva inom Vällofliga Borgare-ståndet blifvit väckta, hvilka åsyfta dels nedsättning i bevillningen af sä väl handel och näringar i allmänhet, som fast egendom, dels ock bestämmande af en lika afgifts-procent för de efter 2:dra Artikeln skattskyldige närings-idkare samt embels- och tjenstemän, nemligen: af Herr Spångberg, som, pä sätt förut blifvit omförmäldt, yrkat alt denna bevillning måtte bestämmas till en procent af inkomst samt en half per mille af egendomsvärde ; af Herr Henschen, som för den händelse bevillningen efter 2:dra Artikeln både för embetsmål), borgare och andre närings-idkare komtne att fortfara, ansett den böra för dem alla utgå efter samma grund och den i lista mom. af 2:dra Art.
BevillningsFörordningen intagna tarif blifva gällande för borgare och andre närings-idkare, hvilkas bevillning således icke skulle öfverstiga 1 procent af deras behållna års-inkomst: varande för det framställda förslaget hufvudsakligen följande skäl anförda: attingen beskattningslag borde vara sådan, alt, om den riktigt och samvelsgrannt åtlyddes, den jusi då och derigenom blefve orättvis och i högsta målto förkastlig; att det måste antagas alt bland närings-idkare, lika så väl som bland embetsmän, funnes många samvetsgranna, som noggrannt och fullständigt uppgåfve sina inkomster och hvilka ej borde lida derför att den mindre laglydige underläte sin skyldighet i detta afseende; samt att det dessutom alltid berodde på taxeringsmännen att, efter kända förhållanden, antaga en högre inkomst än den, som uppgifvits; af Herr F. L.
Nygren, som, under anförande att den olika grunden för löntagares och näringsidkares bevillning föranledde svårigheter för Taxerings- och Pröfningskommiltéerne att med oväld uppskatta den verkliga behållningen af handel och näringar, föreslagit att bevillningen af närings-idkare mätte nedsättas till lika belopp, som för tjenstemän är stadgadt eller 1 procent af behållna inkomsten, synnerligast som den af sednaste Ständer afsedda lindring genom bevillningens nedsättande från 5 till 2£ procent icke i allmänhet skulle hafva kommit närings-idkaren till godo.
För bestyrkande af sistnämnde förhållande har motionären åberopat ett utdrag af krono-räkenskaperne för staden Carlstad, hvilket utvisade, att allmänna bevillningen för handel och näringar år 1854, efter 5 procent taxerad, derstädes uppgått till B:ko R:dr 1,277: 8 sk., samt år 1855, efter nedsällningen till 2| procent, till 1,406 R:dr 4 sk., oaktadt, såsom kändt vore, rörelsen derstädes icke uti någon märklig mån tilltagit; af Herr Stolpe, som yrkal alt af så väl löntagare som närings-idkare af alla slag, hvilka äro skyldige alt erlägga bevillning efter 2:dra Artikeln, denna bevillning måtte utgå med enahanda procent af inkomsten, för närings-idkare beräknad efter den årliga inkomst han under en viss tidslängd i medeltal haft, och med iakttagande af stadgade minimi-belopp; samt alt denna procent måtte bestämmas så, att Statsverket försäkrades om bibehållande af den inkomst, det nu åtnjuter under ifrågavarande litel; varande såsom skäl för detta förslag hufvudsakligen anfördt: att en ibland de mest bidragande orsakerne till bevillningstaxeringarnes felaktiga resultat vore att finna i den olika procent-beräkningen af löntagares och närings-idkares antagna inkomster; ty då ingen naturlig rättsgrund funnes derför, att den ene statsborgare!) skulle drygare beskattas än den andre, men näringsidkares osäkra inkomst snarare borde få åtnjuta en lindrigare behandling än löntagares säkra, hade man derföre i tillämpningen sökt godtgöra orättvisan i lagens bokstaf, hvilket också skett med den framgång att orättvisan flyttats öfver på den motsatta sidan; att närings-idkares taxering efter föregående årets inkomst dessutom vore till sin grund felaktig, enär vid den tid taxerings förrättningarne försiggå, närings-idkarens böcker ännu icke hunnit afslutas och behållningen följaktligen icke kunde på siffran uppgifvas; att det låge i sakens natur att en närings-idkare, som gjort vinstgifvande affärer, icke gerna Bevillnings-Utskoltels Betänkande N:o 5. 7 inför allmänheten skriftade sig angående beloppet, och att äfven i de fall, då han drabbats af förluster, en sanningsenlig uppgift skulle skada hans näringsfång; samt att det derlöre vöre tillräckligt om affärsmannen beskattades efter den inkomst, han under en viss tidslängd i medeltal halt, eller med hänsigt till förmögenhet; samt af Herr Sv. Renström, som, under förutsättning af Rikets Ständers bifall till ett af honom framställd t förslag om införande af direkt beskattning ä kapitaler,
hvilket förslag kommer att framdeles närmare omförmälas, ansett det med säkerhet kunna påräknas, alt, med en bevillning af 2 procent på inkomst, ett lika stort belopp skulle inflyta, som för närvarande efter 2^ procent, samt på sådan grund, och dä hans afsigt vore alt bereda icke ökad inkomst utan endast rättvisare fördelning af bevillningen, yrkat att bevillningen af handel och rörelse måtte till 2 procent nedsättas.
Ilvad nu lors t angår den väckta frågan om bestämmande af lika algifts-procent för närings-idkare och löntagare, så har Utskottet skolat dervid erinra att, ehuru det å ena sidan icke kan förnekas, alt ett dylikt beskatlningssätt vid första påseendet tyckes vara med rättvisan mest öfverensstämmande, del likväl å andra sidan icke får lemnäs ur sigle, alt detsamma förutsätter serdeles verksamma kontroller vid tillämpningen, enär vissa medborgare-klasser kunna, i anseende till sjelfva naturen af deras inkomster, lättare än andra, hålla taxeringsmännen i okunnighet om dessa inkomsters verkliga belopp.
Utskottet har icke heller tilltrott sig kunna framställa förslag till sådana förbättringar af nu gällande laxerings-föreskrifter, hvarigenom desamma, hvilkas verksamhet alltid ytterst beror på personligt nit, omdöme och rättskänsla, skulle kunna, der dessa egenskaper icke göra sig gällande, mera än hittills betrygga Statsverkets rätt eller befrämja en rättvisare fördelning af skattebidragen, än som genom vidblifvandet af den olika bevillnings-procenten nu eger rum.
Alt en jemnare beskattning skulle beredas derigenom alt näringsidkarens inkomster bestämdes efter flera års medelbelopp, kan Utskottet icke erkänna, enär detta belopp synes vara, om möjligt, ännu svårare att kontrollera, än föregående årets inkomster.
Beträffande derefter den ifrågaställa nedsällningen af bevillningen för handel och rörelse samt för fastighet, så synes det Utskottet, att, då Rikets Ständer vid sednaste Riksdag nedsatt denna bevillning till hälften emot hvad den förut utgjorde, bland annat under förutsättning alt derigenom skulle beredas samvetsgrannare uppgifter och pröfning vid laxeringarne, men detta mål i allmänhet icke kan anses hafva blifvit upp nådt, anledning icke är för handen att i omlormälda hänseende nu medgifva någon ytterligare eftergift, helst densamma tvifvelsutan skulle komma att hafva till följd en betydlig minskning i stals-inkomsterna; och då det torde kunna antagas att stats-behofven vid innevarande
Riksmöte komma att taga i anspråk alla förut påräkneliga tillgångar, har Utskottet ansett sig böra hemställa, att någon nedsättning af bevillningen för rörelse och näring samt fast egendom icke måtte af Rikets Ständer beviljas.