Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o n tyckte o m att bli beundrad o c h var van att bli det.
» Nå, hvad sade j a g!
Ser du, att den här patiencen också går ut.
Gudskelof I » » Du låter så penningkär i afton, svärmor, » sade Agneta m e d ett melankoliskt småleende.
» Du måtte väl veta, att jag inte frågar efter pengar, m e n det pinar m i g att tänka på pengar, det har jag aldrig förr gjort.
Det är Häger- skölds skuld.
H a n predikar jämt för mig, att det kan j a g inte göra o c h det kan jag inte göra, förr än det blir större utdelning på aktierna.
V e t du h v a d han ville, då han sist var här?
— H a n ville att jag skulle draga in — » » Draga in? » » Ja, på tjänstepersonalen menade han väl, jag hörde inte så noga efter.
Det är sant att jag har dubbel uppsättning, m e n det är j u därför att mina trotjänare äro så gamla o c h inte orka arbeta, o c h lämna d e m hvarken kan eller vill jag, åtminstone vill jag först sörja för d e m.
När Hägersköld k o m m e r nästa gång, skall jag tala med h o n o m o m, h u r jag skall göra — o m jag skall köpa lifränta eller rent af pensionera d e m.
Det är mamsell Esther naturligtvis o c h gamle inspektören o c h Ström o c h nattvakten o c h gamla Malin.
Jag har då tillräckligt m e d envisa människor hvart jag vänder mig.
Hägersköld är den värste, han tar sig en pris o c h skakar på hufvudet o c h ser betänklig ut o c h säger: " Nej, kära kusin, o c h bevars, kära kusin!
Kusin har satt in allt för m y c k e t på Gustafs företag, o c h det gjorde kusin, fast jag afrådde! '
Ser du det är sjukan!
Hägersköld vill, att man blindt skall följa hans råd, annars blir han stött.
Och han vill alltid ha rätt.
Det är inte minst för hans skull som jag så innerligt önskar att allt skall gå bra.
Det vore en triumf att visa h o n o m, att det inte var en så dålig affär, o c h att Gustaf förstår sin sak. » vinnan Beate Sophies egen pärlbrosch, o c h de stora örhängena m e d sina päronformade kläppar i de fina, små öronen, s o m stucko fram under mössans blonder.
Fredrika v o n H o o r n var ej ensam i rummet, m e n h o n hade ej på en lång stund yttrat ett ord, så fördjupad var h o n i det h o n hade för händer o c h i tankarna.
N u rörde h o n hastigt ihop korten, s o m o m h o n ville undgå kontroll, och sade gladt: » Patiencen gick ut, Agneta !&gt; Den tilltalade såg u p p.
H o n höll en b o k i handen, men h o n läste ej.
H o n hade suttit försjunken i tankar, i sorgsna tankar, mot hvilka h o n försökte strida.
H e n n e s ansikte växlade ständigt uttryck, isynnerhet ö g o n e n, s o m ibland hade ett nästan förskrämdt uttryck, ibland sågo enbart sorgsna ut.
När de hvilade på den gamla damen, k o m det något oändligt vekt o c h kärleksfullt i deras blick, m e n det var också något djupare i denna blick, den uttryckte liksom ett b e h o f af att skydda o c h värna detta hvita hufvud för någon öfverhängande fara o c h ett pinsamt medvetande af att vara maktlös.
&gt;Tänkte du på något, kära svärmor? » Frågan k o m motvilligt, det var s o m o m den frågande på förhand visste, hvilket svar h o n skulle få, o c h bäfvade för det.
&gt;Jo du, jag tänkte.
Somliga lägga patiencer för att tänka o c h som- liga låtsa läsa för att tänka.
Och vi tänkte troligen båda två på det- samma.
På Gustaf!
Jag tänkte nu särskildt på, o m vi skulle få bref från h o n o m i veckan, ett roligt bref.
— Något annat vill jag sannerligen inte ha.
Eller kanske du fått bref från h o n o m, fast du inte låtsat o m det. » H o n såg m e d en skälmaktig blick u p p i svärdotterns allvarliga ansikte.
» Nå, så se inte så förskräckt ut — du förstår, jag skämtar bara. » Det var den gamla fruns son o c h A g n e t a s man, s o m samtalet gällde.
E n vindstöt skakade gafvelfönstret o c h k o m de små rutorna att klinga.
Den gamla d a m e n reste sig oroligt o c h lyssnade.
» Nej, ett sådant väder, vi måste flytta undan mitt rosenträd o c h de små skotten.
D e frysa i fönstret i afton.
Jag tar trädet.
Ser du en ny k n o p p!
Det är den fjärde.
Jag har aldrig haft ett så snällt träd. » H o n satt m e d d e t stora rosenträdet i famn o c h såg stolt o c h belåten ut.
Den nya k n o p p e n kysste hon.
Så satte h o n varsamt ner trädet på sy- b o r d e t framför sig o c h började blanda korten.
Mycket snö hade fallit under dagens lopp, nu började den yra u p p.
Hela långa allén s o m förde till herresätet var igenyrd, bergen o c h furu- skogen lågo hvita i vinterskymningen.
» Det har snöat mycket, o c h det yrar nu, » sade Agneta långsamt.
H o n pinades af all denna tröstlösa snömassa, o c h h o n försökte ge ovädret skuld för all den sammansnörande ångest, s o m h o n känt o c h kände denna afton.
M e n det lyckades e j.
H o n visste, att den hade en annan grund än denna tillfälliga.
» Det är inte bara mina b l o m m o r, s o m tycka att det är kallt i afton.
Jag gör det också, » sade grefvinnan Fredrika, i det h o n drog schalen tätare o m k r i n g skuldrorna.
» Orkar du lägga en k u b b e på spiseln, eller vill d u ringa, — jaså, d u är så duktig, ja, gärna båda två, så där ja.
Nu blir det varmt.
V i ha det brå godt o c h skönt, mitt barn! » V e d k u b b a r n e i den ö p p n a spiseln började brinna m e d stor låga.
Grefvinnan Fredrika tog svärdotterns hand i sin o c h smekte den.
» Finns det något så vackert o c h fridfullt s o m det här gamla rum- met v i d eldsken, » sade hon i en låg, nästan vördnadsfullt andäktig ton.
» Se på belysningen därborta!
Jag njuter hvar gång jag ser elden spraka här i spiseln, isynnerhet en sådan afton s o m denna, när vinden tjuter o c h snön yr.
K a n s k e alla hem medföra en sådan trygghetskänsla, det kan ju hända, m e n j a g är i alla fall så innerligt tacksam öfver att detta är mitt hem.
D u förstår h v a d jag m e n a r?
» H o n väntade ej på svar, utan fortsatte i en helt annan ton.
» Men det är inte värdt att sitta sysslolös längre.
Nu får jag se, o m den här patiencen också går ut.
Jag skall tänka på något, s o m är förfärligt tråkigt att tänka på. » » A r det så nödvändigt?
Och hvad kan det vara? » » Jag måste tänka på mina aktier.
Jag ville ha reda på, o m de stiga.
Jag menar naturligtvis aktierna i Gustafs företag.
Några andra har jag inte o c h vill inga andra ha.
N e j, kära Agneta, sitt stilla, du får inte störa mig, det här är mycket viktigt. » H o n flyttade korten långsamt o c h eftertänksamt o c h under en min af djupt begrundande.
» Ser du, egentligen är jag så gammalmodig, att jag hälst skulle vilja ha alla mina pengar liggande i det gamla skåpet därborta.
Ränta ger det j u inte, m e n det är säkert o c h tryggt o c h jag tycker o m det säkra, det är jag van vid.
Och jag tycker inte o m att tänka på pengar.
Nu särskildt skulle jag vilja ha d e m i skåpet, inte aktier, utan pengar. » Fru Agneta svarade e j.
H o n var fullt upptagen m e d att se på patiencen.
» Svärmor, du lägger tian på knekten, är det tillåtet? » » Det gör jag alltid, jag vet inte o m andra göra det, men jag gör det, annars går den j u aldrig ut.
Jo, ser du, o m jag får stor utdelning, så köper jag Grangärde, det har förut hört under V ä s b y o c h jag har alltid drömt o m, att det skulle vara jag, s o m fick k ö p a det tillbaka.
Låge pengarna därborta i skåpet, gjorde jag det, utan att ett ögonblick besinna mig.
Nu får jag inte för Hägersköld.
H a n är så innerligt välmenande, m e n han pinar ihjäl mig m e d sin försiktighet o c h sin sparsamhet.
Det är sant, — det skall han inte slippa ifrån, jag vann tolf skilling af h o - n o m sist vi spelade piquet, det får jag inte g.
ö m m a att påminna h o n o m o m, när han härnäst kommer. » Släpande steg hördes i trappan.
» Ja, k o m in mamsell Esther.
H o n h ö r inte, vill du ö p p n a för henne, Agneta? » E n gammal skröplig g u m m a hade kommit in i rummet.
Det var hus- hållerskan på Väsby, mamsell Esther Gumerus.
H o n linkade fram till hennes nåd.
H o n var liten, giktbruten o c h böjd, o c h fingrarne, s o m fast- höllo nyckelknippan, v o r o krokiga af värk.
M e n h o n höll den så fast, att man såg, att hon ' icke ville släppa den.
» Var det något? » frågade hennes nåd m y c k e t högt.
Mamsell Esther tycktes snarare läsa af frågan från läpparne än höra den.
Agneta vände hastigt några blad i sin b o k o c h sade m e d brådskande, n e r v ö s röst: » Men, svärmor — kanske farbror Hägersköld har rätt?
Det är j u möjligt att Gustaf inte förstår sig på affärer? » Gamla grefvinnan såg m e d en ogillande blick u p p ifrån korten, s o m h o n höll på att lägga ut.
» Hvarför skulle han inte göra det? » Agneta ämnade svara, då den lilla, hvita pudeln, s o m legat som ett mjukt nystan vid sin matmors fötter, plötsligen rusade u p p m e d ett häf- tigt skall.
Utanför på gården skällde den stora bandhunden groft o c h ihållande o c h de två valparne k o m m o i full fart ut från köksflygeln o c h stämde i.
» Någon k o m m e r!
» sade hennes nåd.
» Kanske det är Gustaf — se efter, Agneta.
Det kanske är Gustaf. » Fru A g n e t a hade blifvit alldeles blek.
H o n gick fram till dörren, s o m under galleriet ledde till vestibulen o c h ö p p n a d e den.
» Det är farbror Hägersköld, » sade h o n, i det h o n vände sig inåt rummet.
» Skall jag gå ner o c h taga emot h o n o m?
» » Det behöfs inte.
H a n k o m m e r m e d en hel vinter, han kan för- kyla dig.
V i h a h o n o m här, så snart han hunnit pälsa af sig. » Men Agneta hörde ej, hon var nere för trappan, innan hennes nåd talat ut.
H o n var alldeles andfådd, då h o n stod b r e d v i d baron Hägersköld, s o m m e d betjäntens hjälp lindade u p p det ofantliga resskärpet.
Han märkte h e n n e e j.
Betjänten skulle nu draga af de höga resstöflarna.
» O m baron behagar sätta sig. » Men i detsamma fick den resande syn på Agneta.
I stället för att sätta sig, drog han henne till sig o c h hviskade: » Du har väl sagt det, Agnetal » » Nej farbror, det har jag inte, jag har försökt, m e n har inte kun- nat. » Ett kraftord undslapp Hägersköld.
» Kunnat, h v a d är det för en konst, när man vet, hvad man skall säga, o c h när det är en tvungen sak att säga det.
Jag trodde det var uträttadt, m e n ingenting blir gjordt, o m man inte g ö r det själf.
Gå upp då förut!
Jag skall värma mig, så att jag inte förkyler henne.
Försök att förbereda henne, innan jag k o m m e r.
» 23
IDUNS JULNUMMER • » Skall det inte vara en pris, kusin Fredrika? "
» Ja, m y c k e t godt, » svarade Agneta i samma frånvarande ton s o m för en stund sedan, o c h h o n böjde sig fram o c h kysste det hvita håret.
» Nå, hur var det däruppe, kusin?
Tala o m något intressant 1 Eller kanske kusin är trött, kusin ser så betänksam ut. » » Jag är inte vid bästa kurage.
Ser, kusin Fredrika, när man far genom h ö g a drifvor o c h k o m m e r allt närmare o c h närmare dit, där man ser ljusen lysa, o c h man säger till sig själf — när jag k o m m e r fram, må- ste de ljusen släckas. » » Hvad säger kusin?
Ä r här för ljust?
G ö r det ondt i ö g o n e n?
Hvilka ljus besvära?
För all del, sitt inte o c h plåga sigl » » Nej, nej, sitt stilla, kusin Fredrika, det är ingenting — det är öfver nu.
Det var väl kontrasten mellan kölden därute o c h värmen härinne.
Det — det är bra nu.
Jag kände m i g så gammal o c h melankolisk, när jag for g e n o m drifvorna, m e n när jag ser kusin Fredrika, blir jag ung igen. » Orden föllo s o m en gammaldags k o m p l i m a n g, m e n rösten darrade af rörelse.
H o n nickade vänligt åt h o n o m.
» Nå, hur var det däruppe, det fick jag aldrig veta. » » Det var sig likt, vackert o c h lifligt.
Men jag var sysselsatt från m o r g o n till kväll? » » Med affärer? » » Ja. » » Tråkiga affärer? » » Ja, inte roliga. » H a n flyttade sig oroligt i stolen.
Hans o c h Agnetas blickar möttes, m e n h o n såg genast bort.
Så härskade han sig, s o m o m han skulle säga något afgörande.
— M e n i d e t s a m m a såg han sig omkring i rummet, o c h hans ö g o n mötte gref- vinnan Fredrikas.
H o n smålog åt h o n o m, o c h allt hvad han sade var: » Och kusin har haft det g o d t sedan vi sist råkades?
Och lägger fortfarande patience? » » Ja, o c h patiencerna gå ut. » H a n märkte på betoningen, att det låg något under hennes ord, h o n såg så meningsfull och skälmaktig ut.
» K a n m a n få veta, hvad kusin tänkte p å?
Det tycktes ha rört mig. » » Ä h, inte direkt, m e n på sätt o c h v i s.
Jag har lagt två patiencer i afton.
Först tänkte jag på, o m jag skulle få ett gladt bref från Gustaf, o c h så på o m det blir stor utdelning på mina aktier.
Och båda patien- cerna gingo ut.
H v e m får då rätt? » » Kusin, hoppas jag. » » Det hoppas också jag — vi få snart veta det, o c h blir det så, ger j u kusin mig lof att vara lättsinnig — o c h murrar inte s o m vanligt — » Agneta skakade på hufvudet.
» Jag skall försöka. » Några ögonblick senare stod hon b a k o m hennes nåds stol.
» Väntade du farbror Hägersköld i afton? » sade h o n sakta.
» Nej, visst inte.
H a n har varit i Stockholm den här sista veckan.
Nu far han h e m o c h ville väl hälsa på i förbifarten.
Jag trodde inte, att han skulle k o m m a tillbaka så snart.
Sitter mitt hår slätt, A g n e t a?
Vill du kanske g e mig min hvita crépeschal, den ligger i byrån därborta i klafflådan.
Och så slå vi några violdroppar på näsduken.
Jag undrar, o m Hägersköld råkade Gustaf?
Nu kunde han då vara färdig m e d sin toalett.
H a n är en sådan petit maitre.
* I detsamma hördes långsamma, högtidliga steg i trappan.
» Nu k o m m e r han, » sade Agneta.
Baron Hägersköld var så rak o c h ståtlig, att m a n vid första ögon- kastet kunde taga honom för ett tjugutal år yngre än han befanns vara, då man närmare skärskådade ansiktet m e d dess många fina rynkor.
Då såg man, att han var vid grefvinnan Fredrikas ålder, närmare sjuttio än sextio år.
Han gick direkt fram till den gamla damen o c h kysste hennes hand.
Sättet, på hvilket hennes nåd gaf h o n o m den lilla handen, visade, att h o n var väl van vid handkyssningar.
» V ä l k o m m e n hem igen, kusin, » sade hon.
» Råkades Gustaf i Stock- holm? » Baron Hägersköld hälsade på Agneta, s o m stod framme vid det gamla skåpet, hvars klaff hon mekaniskt nedfällt.
H o n stod o c h stirrade in i en miniatyrsal af bernstenspelare, hvilken mångfaldigades af spegel- väggar därinne.
Det gnistrade o c h lyste af silfver o c h brokiga stenar, i hvilka eldskenet o c h ljusskenet bröto sig.
H o n var så upptagen af att syna det gamla skåpets inre, att h o n spratt till, då han s a d e: » G o d afton ännu en gång, Agneta. » Men det var Agnetas blick han besvarade snarare än ilen gamla damens fråga.
» Jo, jag råkade Gustaf. » Agnetas blick hängde alltjämt fast vid hans, o c h det låg ännu en ängslig fråga i dess spända oroliga uttryck.
M e n den besvarade han e j.
H a n gick tillbaka till hennes nåd o c h satte sig bredvid henne.
Nu var det hennes tur: » Hvad sade Gustaf?
H a d e han några nyheter för m i g?
När kom- m e r han hit? » » A r kusin så ifrig att bli af m e d A g n e t a?
När han k o m m e r, är det väl för att hämta henne. » Grefvinnan Fredrika klappade svärdotterns hand.
» Det hoppas jag inte.
Vi två ha det så g o d t tillsammans, inte sant? » 24
IDUNS JULNUMMER » Nej, visserligen, men betänk hur allt kommit öfver henne på en gång.
K u n d e jag blott hjälpa henne m e d Lennarts utrustning, så v o r e han försörjd. » » Ja han, m e n så återstå de andra tre eller fyra, eller är det kanske fem? » » Nej, jag ber, inga öfverdrifter, tre inalles.
Men nu skola vi bara tänka på Lennart.
Nog kan jag göra det, kusin, jag vill s å g a r n a.
» Det låg en så rörande blandning af barnslig vädjan o c h älskvärd hjärtegod- het i den gamla damens uttryck, att kusin Hägersköld blef vek.
H a n kysste den lilla handen, h o n räckte h o n o m o c h sade: » Det får väl bli någon råd, kusin. » » Det var snällt att säga så.
Jag har varit riktigt ängslig att få bannor för mina millionärplaner, som kusin kallar d e m.
M e n hvarför skall man inte dela m e d sig, när man själf har det så godt, man kan ju i alla fall inte taga sina pengar m e d sig i grafven. » » Nej, det kan man inte.
Kusin har n o g rätt i det. » » Och när nu aktierna stiga. » » Stiga d e?
» » Ja visst.
V a r inte en sådan T h o m a s!
Jag har ju berättat, att mina patiencer gingo ut — båda två — aktierna k o m m a att stiga ofantligt. » » Nå när de n u stiga ofantligt — så — » » Så sälja vi d e m o c h då går det, inte sant kusin! » » Ja, då går det. » » Tack! » Det k o m så befriadt, hjärtegladt o c h förnöjdt.
H a n höll fortfarande hennes hand i sin o c h försökte säga något.
Hans värdinna märkte det o c h frågade: » Var det något, kusin? » Han såg förströdd ut: » Skall det inte vara en pris, kusin Fredrika? » sade han slutligen och bjöd henne sin stora guldsnusdosa.
H o n slog undan den.
» H u r många gånger skall jag säga n e j?
Det får kusin mig aldrig till —.
» H a n tog en pris o c h putsade så näsan m e d den stora ostindiska silkesnäsduken.
— » Det gjorde godt, » sade han, sedan han nyst hårdt flere gånger.
» Sängen k o m m e r också att göra godt, inte sant, kusin?
Klockan är half tio o c h kusin är trött.
O m det yrar i morgon, får inte kusin bege sig af.
Yrar det, A g n e t a?
» » Nej, det är alldeles stilla nu. » » Godnatt då, mitt barn.
Jaså, du vill följa mig o c h kusin k o m m e r med.
Det blir en riktigt högtidlig eskort, kammarherre o c h hofdam. » Hon tog Hägerskölds arm o c h de följde henne till hennes säng- kammardörr.
H o n kysste Agneta på pannan o c h räckte handen till sin gamle kavaljer.
— När de två återvände till salen, voro vaxljusen i kronorna redan släckta o c h lampan vid patiencebordet nedskrufvad, men i gengäld ström- m a d e ett glittrande månsken g e n o m de små blyinfattade rutorna o c h gaf det egendomliga gamla rummet en högtidlig, nästan spöklik prägel.
Baron Hägersköld v ä n d e sig till Agneta o c h b j ö d henne g o d natt.
Men h o n tog ej hans framräckta hand, h o n grep i stället hårdt o m hans handled o c h höll h o n o m kvar.
» Farbror Hägersköld, spela inte komedi m e d mig, säg mig sannin- gen, » hviskade hon.
Rösten skälfde, o c h h o n stod dödsblek i månskenet.
» Det står m y c k e t illa till, — jag vet det.
Gustaf har skrifvit o c h berättat allt. » Baron Hägersköld gick fram o c h tillbaka i rummet m e d långa af- mätta steg, m e n han svarade e j.
Denna tystnad gjorde Agneta u t o m sig, m e n h o n kände h o n o m för väl för att våga upprepa sin fråga.
Slutligen stannade han framför henne och sade i bister t o n: » Naturligtvis drar Gustaf h e n n e m e d.
H o n har ju alla sina pengar i Fortunatis o c h h o n förlorar allt, o m ingen går emellan. » Frågan: » går någon emellan? » darrade på Agnetas läppar, men innan h o n hann framställa den, hade han återtagit sin rastlösa vandring.
Han giok styf o c h rak m e d händerna på ryggen.
Så stannade han åter framför henne.
» Det är inte småsaker för den, s o m skall gå emellan, skall jag säga Agneta.
Det är en förmögenhet det gäller.
Jag sade Gustaf, att det är fullkomligt omöjligt, jag sade h o n o m en hel del skarpa sanningar. » — jiter gick han ett slag o c h k o m tillbaka.
» Jag for hit för att tala m e d Fredrika o c h berätta henne, hur det är fatt, att det är sannolikt att V ä s b y måste säljas o c h bohaget gå under klubban.
Jag tänkte oupphörligt under hela resan på, huru jag skulle k o m m a fram m e d det.
M e n jag trodde naturligtvis, att Agneta förbe- redt henne, s o m meningen var, det var j u därför Gustaf skref.
Hvarför har Agneta inte förberedt henne? » Å t e r gick han ett slag o c h satte sig så ner bredvid Agneta i soffan.
» Ja, var inte ledsen på mig, jag förstår n o g att det inte är lätt, när man har att göra m e d ett sådant barn.
H o n har alltid varit sådan, alltid varit s o m en fin b l o m m a, s o m man inte vågat röra vid.
Sådan var hon s o m ung o c h sådan är h o n s o m gammal.
I det här rummet såg jag henne för första gången.
Det var på hennes födelsedag, mid- sommardagen.
H o n blef sjutton år då.
Hela traktens u n g d o m var här och dansade.
Och i det här rummet stod h o n brud.
H v a d h o n var vacker!
Ja, det här rummet o c h de här gamla sakerna ha sina minnen för litet hvar. » H a n tog sig en stor pris o c h snöt sig häftigt, så fortsatte h a n: » Somliga människor äro så omöjliga att förbereda.
Jag kan bli ursinnig, när jag tänker på att jag ännu ingenting sagt — att det ännu återstår.
Jag skulle däran, då hon berättade o m patiencen och o m Gustafs roliga bref o c h o m aktierna.
G u d tröste o s s!
H o n är så omöjlig m e d sina k ö p o c h sina byggnader o c h sina pensioner för de gamla o c h utstyrsel för de unga.
Fredrika är en ängel, men en tusan till envis ängel, o c h det hon inte vill förstå, det förstår hon inte.
M e n A g n e t a hade också kun- nat göra d e t!
Det är bra m y c k e t värre för mig än för Agneta.
Agneta hade kunnat sagt det, så hade det varit sagdt, M e n fruntimmer äro » H v a d ämnar kusin Fredrika då taga sig till? » frågade han, i det han böjde sig ner o c h tog upp ett af korten, som fallit på golfvet.
» En massa saker.
För det första skall jag k ö p a Grangärde, o c h så skall jag b y g g a för några af mina torpare o c h reparera för andra.
Ja, det är alldeles tvungen sak.
Skulle kusin tycka det vara angenämt att behöfva ha samvetsförebråelser hvar gång Maja Lisa har sin värk?
Nej, — nå inte jag heller.
M e n så skall jag allt göra något annat, s o m.
blir dyrare.
N e j, se inte så förskräckt ut, det är alldeles nödvändigt.
Jag måste göra något för mina gamla tjänare, de äro alla så gamla.
Jag talade nyss m e d Agneta o m det.
H v e m skall tänka på de gamla, o m inte de gamla?
H v e m vet, hur länge jag lefver o c h kan sörja för d e m?
Jag måste trygga deras ålderdom.
Det får kusin inte på några villkor sätta sig emot.
Och så har jag — ja, kusin v e t själf, hvad jag har i den vä- gen — » » Fattiga släktingar! » » Ja, gunås.
Maries barn v ä x a u p p nu.
Jag hade bref från h e n n e härom dagen.
Agneta lilla, det ligger i schatullet.
Tag hit schatullet, är du snäll! » Grefvinnan Fredrika bar en liten guldnyckel i en smal guldkedja kring halsen, den tog h o n o c h satte i låset på det gamla schatullet, s o m hon handterade m e d ö m försiktighet.
» Kusin är mycket fäst v i d sina gamla saker, » sade Hägersköld m e d ett betänksamt allvar o c h eftertryck, s o m ej passade till frågan.
» Nej, en sådan upptäckt.
Fäst!
Det är ju en del af mig själf.
Ja, det blir så för somliga.
Det är inte bara det här rummet, allt här på V ä s b y har sin historia o c h sina m i n n e n.
Åt- minstone för mig.
Det här schatullet till exempel, det var farfars mor- gongåfva till salig farmor, i den här lådan ligga ännu verserna, s o m följde m e d det.
Min m o r hade alltid schatullet inlåst, h o n förvarade sina nipper i det.
Det var inte ofta det togs fram, o c h då var det en högtid, må tro.
Jag fick se, m e n inte röra, inte m e d minsta finger! » » Jag trodde, att det var det gamla skåpet s o m hölls i sådan helgd. » » Allt hölls i helgd.
Ja visst — skåpet!
Inte tror kusin att nyckeln satt i på den tiden.
Klaffen öppnades aldrig, utan vid särskildt högtid- liga tillfällen.
Jag kunde inte tänka mig en större fest, än när den fäll- des ner för mig.
Det hände någon gång, när jag varit sjuk eller när jag fått bannor — orättvist — pappa var m y c k e t häftig.
Jag kunde sitta timtals i min höga barnstol o c h se in i pelarsalen, — alla mina sagor h a spelat därinne.
Jag förstod hvad prakt o c h härlighet ville säga, när jag såg ditin.
Och när jag blef äldre, då letade jag efter lönlådan!
Min lönlåda!
Den s o m inte fanns.
D e n m e d den stora skatten eller m e d ett gammalt souvenir, en ring eller ett bref från någon af förfä- derna.
Ett gammalt kärleksbrefI » Det lyste till i baron Hägerskölds ögon.
» Jag minns, att jag en gång fick vara m e d och leta efter det kär- leksbrefvet, » sade han.
» Och jag minns också, hur stor frestelse jag var i att fabricera ett .själf o c h smussla in det i skåpet o c h låta kusin finna det.
Jag undrar, hur det då gått. » » Ingen kan svara för annat än det s o m händer, » svarade grefvin- nan Fredrika i en nästan skarp ton.
Det dröjde ett ögonblick, innan hennes gäst fortsatte.
» Och kusin fann aldrig något af det kusin sökte därinne. » » Nej aldrig.
M e n det är fortfarande en tjusning för mig att veta, att det kan finnas, o c h att, o m det finnes, det ej faller i främmande händer, h varken skatten eller bref vet.
Agneta är s o m jag, det är jag så lycklig för.
Annars vet jag inte, hur det kunde gå.