Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har nägon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af de här ofvan stadgade grunder, förenas eller sammanläggas med hvad af det förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och skall å det sålunda bestämda straffet afräknas hvad af sagda återstod kan vara verkstäldt efter det nya brottets föröfvande. 8 Lag-Utskottets Betänkande M 35. 11 §.
Der lagen utsätter särskildt straff' för den, som ånyo begår brott, skall det straff ej ådömas, utan då sådant återfall skett sedan den brottslige till fullo undergått det för förra brottet honom ådömda straff. 12 §.
Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som dödsstraff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst tjuguen dagar; och må denna skärpning, i svårare fall, verkställas tre gånger, dock med minst tre månaders uppehåll emellan hvar gång.
5 Kap. öm särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet. 1 §.
Gerning, som eljest straffbar är, vare, utom i det fall, som i 2 § sägs, strafflös, om den begås af barn, innan det fyllt femton år; dock ege dom stolen efter omständigheterna förordna, att barnet af föräldrar eller annan, under hvars vård och lydnad det står, med aga hemma i huset rättas skall, eller i allmän uppfostringsanstalt insättas, om tillgång dertill finnes. 2 §.
Har gerning, som i allmänhet är belagd med dödsstraff eller straffarbete öfver två år, blifvit begången af den, som fyllt fjorton, men ej femton år; och pröfvas han hafva egt nog urskilning att gerningens brottslighet inse; varde då straffad, högst, med straffarbete i fyra år, om dödsstraff å gerningen följa kunnat, och med straffarbete i två år, om sådant arbete på längre tid derför stadgadt är.
Ej må sådan påföljd, som i 2 Kap. 19 § utsattes, ådömas brottsling af den ålder nu sagd är.
Ej heller skall brott, som någon i den ålder begått, honom tillräknas till förhöjning af straff för återfall i brottet, der sådan förhöjning sär skildt i lagen utsatt finnes, efter ty i 4 Kap. 11 § sägs. 5 §.
Begår den brott, som fyllt femton, men ej aderton år; då skall dödsstraff eller straffarbete på lifstid till sådant arbete från och med sex till och med tio är nedsättas.
4 Gerning, som begås af den, som är afvita, eller hvilken förståndets bruk, genom sjukdom eller ålderdomssvaghet, är beröfvadt, vare strafflös. 5 §.
Har någon, utan egen skuld, råkat i sådan sinnesförvirring, att han ej till sig visste; vare gerning, den han i det medvetslösa tillstånd föröfvar, strafflös. 6 §.
Pröfvas någon, som brottslig gerning begått, dervid hafva af kropps eller sinnessjukdom, ålderdomssvaghet eller annan, utan egen skuld, iråkad förvirring saknat förståndets fulla bruk, ehuru han ej kan för strafflös anses efter 4 eller 5 §; då gälle om dödsstraff hvad i 3 § sägs; och må, i ty fall, efter om - Lag-Utskottets Betänkande M 35. 9 omständigheterna, annat straff jemväl nedsättas under hvad i allmänhet ä gerniogen följa bort. 7 g.
Varder man af annan öfverfallen med väld eller hot, som innebär trängande fara; dä ege man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör. 8 §.
Rätt till nödvärn ege ock rum, dä nägon begär inbrott eller eljest tränger sig olofligen in i annans rum, hus, gärd eller fartyg nattetid, eller sätter sig lill motvärn, ehvad del är natt eller dag, emot den, som sitt värja eller å bar gerning återtaga vill. |9 §■
Rymmer fänge eller häktad person, eller sätter han sig till motvärn emot fängvaklare eller annan, som honom frän rymning hindra vill, eller emot föresländare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte,, dä denne honom lill ordning inom inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som eger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ock det våld brukas, som till rymningens förekommande, ord ningens bibehållande eller häktningens verkställande nödigt är.
Lag samma vare, der annan, än fånge, häktad person eller den, som häktas skall, sätter sig med våld eller hot emot den, som rymningen hindra, ordningen bibehålla eller häktningen verkställa vill. 10 <§.
Finnes nägon i fall, som i 7, 8 eller 9 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve domstolen, efter omsländigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Var sä trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. 11 §•
Kommer någon den till hjelp, som finnes i nöd stadd, efter ty förut sagdt är; vare ock för honom lag, som hade han sjelf i den nöd sig befunnit. 12 För händelse, som pröfvas hafva mera af våda än af vållande timat, skall ej någon till straff dömas. 13 §.
Dör förbrytare, för falle allt straff.
Äro böter, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft egande dom ålagda, och hafva äfven under hans lifstid penningar eller andra lösören, för gäldande af de böter, blifvit i mät tagna eller i allmänt förvar salta; gånge dock böterna af den egendom ut.
Har påföljd, som i 2 Kap. 20 g sägs, blifvit, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft egande dom ålagd; varde ock den påföljd, när så ske kan, tillämpad. 14 §.
Straff vare förfallet för brott, som ej blifvit ålaladt 1. inom två år, om det ej i lagen med svårare straff, än fängelse, belagdt är; eller 2. inom fem år, om det ej i lagen med svårare straff, än straffarbete i två år, belagdt är.
Prot. 1862 A 1863. 7 Sami. 1 A/d. 14 Haft. 9 10 Lag-Utskottets Betänkande JXs 35. 15 §.
De i 14 § bestämda tider skola räknas i allmänhet från den dag brottet begicks, men i de fall, som i 15 Kap. 18 eller 21 § sägas och ej åtalas må innan till återgång af giftermål dömdt är, fran den dag laga kraft egande dom derom gafs.
Är åtal å brott, sorn i 14 § sägs, börjadt inom tid, som der bestämmes, och har det åtal blifvit afbrutet, utan att den tilltalade dertill skuld varit; då skall för rättigheten att åtalet fullfölja lika tid, som i samma § utsatt finnes, räknas från den dag afbrottet skedde. 17 §.
För brott, som af embetsman begås i embetet, gälle ej viss tid till åtal, der brottet med annat straff, än böter, i lagen belagdt är; ej heller viss tid för doms verkställande, der annat straff, än böter, ådömdt blifvit. 6 Kap. Om skadestånd. 1 §.
Har den, som skadan led, genom eget vållande, dertill medverkat; varde skadeståndet jemkadt, efter ty som skäligt pröfvas. 2 §. 1 mål, som kroppsskada angå, skall under skadeståndet räknas icke allenast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit honom tillfogadt. 3 §.
För lidande, som genom brott emot personliga friheten, eller genom falsk angifvelse eller annan ärekränkande gerning, må anses vara någon tillskyndadt, skall ock vedergällning gifvas. 4 g.
Komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gång eiler å särskilda tider. Lag-Utskottets Betänkande M 35. 11 5 §.
Hafva flere i brot t tagit sådan del, som i 3 Kap 1, 3, 4, S, 6 eller 7 § sägs; svare de, en för alla och alla för en, till skadestånd; vare ock de, som efter 9 § i samma kapitel gjort sig delaktige i brottet, derigenom att de dolt, köpt eller föryttrat det de vetat vara genom brott åtkommet, eller besörjt omarbetning deraf, hvar för sig till sådan ansvarighet, som sagd är, med gerningsmannen bundne för det, hvarmed de brottslig befattning tagit. 6 §.
Är skada gjord af person under femton urs ålder, eller sådan, som i 5 Kap. 4 eller 5 § omtalas, och kan ej skadestånd erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen; gånge dd skadeståndet ut af dens egendom, som skadan gjorde. 7 §.
Har straff förfallit eller tid till afbrutet åtals fullföljd blifvit försuten, efter hvad i S Kap. 13, 14 elier 16 § sägs; vare dock målsegande ej derigenom betaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kan berättigad vara. 8 §.
7 Kap. Om rcligionsbrott. 1 §.
Hvar som hadar Gud, eller lastar eller gäckar Guds heliga ord eller sakramenten, dömes till straffarbete i högst tvä år.
Sker det af obetänksamhet eller lättsinnighet; vare straffet fängelse i högst sex månader eller böter. 2 §.
Gör man gäckeri af gudstjensten; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Idkar någon handtverk eller annat arbete å sön- eller högtidsdag emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen; straffes med böter, högst tjugu Riksdaler, utan det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla kan.
Lag samma vare, om kramlåda eller annan dylik bod å sådan sabbatslid till salu öppnas. 4 §.
Begår någon brott å sabbatstid; varde den omständighet såsom för svårande ansedd. 8 Kap. Om förräderi; så ock om andra för Rikets säkerhet menliga brott. 1 §.
Hvar sorn, i uppsåt: 1. att lägga Sverige eller Norge under främmande makt, eller från något af dessa riken söndra en dertill hörande del eller besittning; eller »2 Lag-Utskottets Betänkande M 35.
2. att bryta rikenas förening, eller med våldsamma medel upphäfva eller ändra den emellan rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar; eller 3. att Konungen lif eller frihet beröfva eller honom från thronen uthänga; eller 4. att Thronföljare eller annan Prins, som till thronen arfvinge är, lifvet beröfva, eller någon af dem från thronföljden utestänga; gör uppror, eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan eller försök dertill; en sådan förrädare miste lifvet eller dömes lill straffarbete få lifstid.
Var faran ringa; då skall till straffarbete från och med sex ti/l och med tio år dömas. 2 §.
Har stämpling till förräderi, som i 1 § sagdt är, blifvit gjord, utan att förräderiet till försök kommit; då skall anstiftare af stämplingen dömas till straffarbete från och med sex lill och med tio är, eller, der faran ringa var, från och med två till och med sex är.
Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, uppmanat till förräderi, som i i § sagdt är; dömes, när uppmaningen ingeri straffbar verkan hade, till straffarbete i högst sex år.
Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, att dermed komma sådant förräderi åstad.
4 Bär Svensk eller Norsk man vapen mot något af de förenade rikena, eller mot någon med dem i krig förbunden makt, miste lifvet eller dömes till straffarbete få lifstid. 5 §.
Har Svensk eller Norsk man, genom uppmaning, eller eljest uppsåtligen, förmått främmande makt att med krig anfalla de förenade rikena, eller makt, som med dem i krig förbunden är; miste lifvet eller dömes lill straffarbete få lifstid. 6 §•
Svensk eller Norsk man, som till främmande makt förråder krigsfolk eller andra invånare i något af de förenade rikena, eller land, stad, fästning, pass eller annan försvarspost, tyghus, magasin, vapen- eller proviantförråd, fartyg, krigskassa eller annat dylikt, som tillhörer något af de förenade rikena eller makt, som med dem i krig förbunden är, eller något sådant, i förråd lig afsigt, förstörer eller förderfvar; eller 2. förleder de förenade rikenas eller med dem förbunden makts krigsfolk att till fienden öfvergå, eller till uppror eller annan trolöshet; eller 5 i förr adlig afsigt hindrar användandet af de förenade rikenas eiler med dem för bunden makts krigsfolk emot fienden; miste lifvet eller dömes till straffarbete få lifstid. 7 §.
Gör någon försök till brott, som i 5 elier 6 § sagdt är, utan att brottet till fullbordan kommit; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med fyra till och med tio år.
Har han, af egen drift och ej för yttre hinder eller annan tillfällighet, afvärjt all skadlig verkan af försöket; varde straffad högst med straff arbete i två år.
Lag-Utskottets Betänkande M 35. 13 8 §.
Om stämpling eller uppmaning till förräderi, som i 6 § omtalas, galle ock hvad i 2 och 3 sngdt är. 9 §•
Svensk eller Norsk man, som i krigstid understöder fienden med krigs— förnödenheter eller lifsmedel, eller för honom uppenbarar krigsmaktens ställning eller rörelser eller något rådslag eller beslut derom, eller genom teckning eller annorledes meddelar honom underrättelse om försvarsverk, hamn, farled eller väg, eller bedrager krigsmakten med underrättelse, den han vet falsk vara, eller i förrädlig afsigt hyser eller döljer fiendens spejare eller krigsfolk, eller åt fienden värfvar eller anskaffar sådant folk. eller på annat dylikt sätt honom tillhandagår, dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år. 10 §.
Ilar någon gjort försök till brott, som i 9 § sagdt är, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde dömd till straffarbete i högst tio år. 11 §.
Den, som i krigstid låter sig såsom spejare af fienden brukas, misto lifvet eller dömes till straffarbete pä lifstid. 12 §.
Begår utländsk man, medan han i något af de förenade rikena vistas eller i dess tjenst anställd är, brott, som i 4, 5, 6, 7, 8, 9 eller 10 § sågs; varde derför lika med Svensk eller Norsk man straffad. 15 Bådar någon upp krigsfolk eller håller manskap samman, som hemlof fått, att dermed utföra brott emot allmän säkerhet eller medborgerlig frihet; varde dömd till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Har den, som uppdrag fått att i ärende, som riket rörer, med främ mande makt något afhandla eller sluta, uppsåtligen dess fördel ernot riket främjat eller riket eljest skadat; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Tager han, i sådan afsigt, gåfva eller förläning af främmande makt; dömes, ändå att skada deraf ej kom, till straffarbete från och med sex till och med tio år, 16 §.
Tager annan, än den, som i 15 § sägs, gåfva eiler förläning af främmande makt, för att dess fördel emot riket främja eller riket eljest skada; dömes till straffarbete från och med fyra till och med ätta år. 17 §.
Har den, som betrodd är att veta hemliga underhandlingar, rådslag eller slut i ärende, derå rikets säkerhet eller rätt emot främmande makt ligger, dem uppenbarat, eller handling, som han i ty mål lönlig hålla bort, utan lof utgifvit 14 Lag-Utskottets Betänkande M 35. eller kungjort; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år.
Skedde brottet utan uppsåt att skada göra, och var faran ringa; då må tiden för straffarbetet till två år nedsättas. 19 §.
Nu hafva sådana hemligheter eller handlingar, som i 1 8 § sägas, kommit till annan persons kunskap eller i hans hand, och är honom veferligt, att de böra lönliga hållas: uppenbarar, utgifver eller kungör han dem, i uppsåt att skada göra; varde dömd till straffarbete från och med fyra till och med sex år.
Hvar som, i uppsåt att riket skada, förfalskar, undanhåller, förstörer eller lorderfvar handling, sorn innefattar bevis för rikets säkerhet eller rättigheter emot annan stat; varde dömd till straffarbete från och med åtta till och med tio år eller på lifstid. 21 §.
Hvar som vet förräderi eller sådant brott emot rikets säkerhet, som ofvan sagdt är, å färde vara, och del ej i tid upptäcker, dömes till fängelse eller till straffarbete i högst fyra år.
Har han ej de skäl, hvarmed han tilltror sig kunna den brottslige till gerningen binda; uppenbare då, utan att nämna personen, de omständigheter, som honom kunniga äro, eller straffes sorn nyss är sagdt.
Ej skall någon af de i 3 Kap. 11 § nämnda personer till straff efter denna § fällas, der brottets upptäckande icke utan angifvelse till åtal ske kunnat. 23 §.
De i 13, 13, 16, 17, 18, 19, 20, 21 och 22 §§ gifna bestämmelser skola ock tillämpas, om de der nämnda brott emot Norge föröfvas. 24 §.
Svensk eller Norsk man, som utan Konungens tillstånd låter bruka sig såsom sändebud från främmande makt, i angelägenhet, som något af de före nade rikena rörer, eller inlåter sig i underhandling derom med främmande makt eller dess sändebud, dömes till fängelse. 23 §.
Yärfvar man utan Konungens tillstånd folk i riket till främmande krigstjenst; dömes till fängelse i högst sex månader eller böter. 26 §.
Den, som förleder eller hjelper krigsman till rymning, dömes, om det sker i krigstid, till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år, och, om det skor i fredstid, till böter eller fängelse i högst sex månader. 27 §.
Förgriper sig någon, med våld eller annan misshandel, å främmande stats Regent, medan han här i riket vistas; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Sker slik förgripelse å främmande makts sändebud här i riket; då må, om för lika våld eller misshandel i allmänhet straffarbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden: är brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdt; Lag-Utskotlels Betänkande M 35.
15 må till straffarbete i högst två år dömas.
Sker dråp, som i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs, å någon af de personer nu nämnda äro; miste dråparen lifvet eiler dömes till straffarbete på lifstid. 28 §.
Ej må brott, som i 27 eller 28 § sägs, der ej dråp skett, åtalas af allmän åklagare utan att Konungen dertill lof gifver. 30 <§.
Den, som till straff efter 1, 2, 3, 4, 3, 6, 8, 9, 10, 11, 13, 15, 16, 18 eller 20 § sig skyldig gjort, varde oek dömd medborgerligt förtroende för alltid eller pä viss tid förlustig.
Förgriper sig någon mot Konungen med våld eller annan misshandel å hans person; miste lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid. 2 §.
Begås förgripelse, som i 1 § sägs, mot annan person af Konungahuset, som Konglig eller Furstlig värdighet inom riket åtnjuter, än de i 2 § nämnda; då må, om för lika våld eller misshandel i allmänhet straffarbete ådömas bort, straffarbetet, der högsta strafftiden är bestämd till tio år, förhöjas till sådant arbete på lifstid, och eljest till två år utöfver den för hvarje fall bestämda högsta strafftiden.
Är brottet i allmänhet med fängelse eller böter belagdl; dömes gerningsmannen till straffarbete från och med sex månader till och med två år. 4 §.
Varder å någon af de i 2 eller 3 § nämnda personer dråp föröfvadt, såsom i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs, miste dråparen lifvet elier dömes till straffarbete på lifstid.
Talar eller skrifver man smädligen mot Konungen, Drottning, Enkedrottning eller Thronföljare, eller förgriper sig mot någon af dem med hotelse eller annan missfirmlig gerning; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år eller fängelse från och med sex månader till och med två år. 16 Lag-Utskottets Betänkande M 35.
Sker det mot person, som i 3 § nämnd är; vare straffet fängelse i högst ett år eller böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler.
Förgriper sig någon med våld mot Riksstyrelse, som, i de fall grundlagen utsätter, i Konungens ställe regeringen förer, och sker brottet för att störa friheten i sådan Styrelses öfverläggningar eller beslut, eller att dess sammankomster hindra; dömes till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år: varder i det brott dråp å någon af Styrelsens medlemmar föröfvadt, såsom i 14 Kap. 3 eller 4 § sägs; miste dråparen lifvet eller dömes till straffarbete på lifstid.
Innefattar gerningen förräderi; galle hvad derom i 8 Kap. 1 § stadgadt är. 8 §.
Förbryter man sig, på sätt i 3 § sägs, mot Riksstyrelse, som i 7 § omtalas, eller mot Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott; dömes till fängelse eller böter frän och med femtio till och med ett tusen Riksdaler. 9 §.
Gör någon mot Norges Riksstyrelse, eller mot Norges Storting eller dess Afdelningar eller Utskott, brott, som i 7 eller 8 § nämnes; vare ock lag, som der för hvarje fall stadgas. 10 Kap. Om brott mot offentlig Myndighet. 1 §.
Gör någon våld eller annan misshandel å embetsman, i embetsärende, eller för att honom till någon embetsåtgärd tvinga eller derifrån hindra, eller att å honom för sådan åtgärd hamnas; dömes till straffarbete från och med två till och med sex år; dock må, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, tiden för straffarbetet till sex månader nedsättas.
Med embetsman förstås i denna lag den, som med Konungens fullmakt å embetet försedd är, eller embete af lika värdighet innehafver, eller i sådan embets mans ställe lagligen satt är; så ock domare, ändå att han ej blifvit af Konungen förordnad. 2 §.
Talar eller skrifver man smädligen, eller förgriper sig med hotelse eller annan missfirmlig gerning, mot embetsman, i eller för hans embete; vare straffet böter från och med tjugofem till och med ett tusen Riksdaler eller fängelse i högst ett år. 3 §.
Hvad om brott emot embetsman i 1 och 2 §§ stadgadt är, galle äfven för det fall, då ledamot i Taxerings- eller Pröfnings-komité eller Styrelse öfver allmänt verk eller allmän inrättning eller den, som i nämud eller jury sitter, våldföres - Lag-Ulskollets Betänkande jy§ 35.
17 fores eller förolämpas, i eller för utöfningen af sådan befattning; dock må, der omständigheterna i dessa fall äro synnerligen mildrande, tiden för straffarbetet, om sådant å gerningen följa bör, till två månader nedsättas. 4 §.
Förgriper sig någon, såsom i 1 eller 2 § förmäles, mot Norsk embets man; vare lag, som i sagda §§ för hvarje fall skils. 5 §.
Förbryter man sig, såsom i i eller 2 § sägs, emot tjensteman eller annan, den der icke innehafver embete eller sådant uppdrag, som i 1 § omtalas, men är förordnad eller vald att offentligt tjensteärende förrätta eller annan allmän befattning utöfva, eller kallad att vid offentlig förrättning tillhandagå; dömes, i det fall, som i 1 § sagdt är, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, men, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, till böter, och i det fall, som i 2 § sägs, till böter eller fängelse i högst sex månader.
Myndighets bud, eller att den till någon embetsåtgärd tvinga, eller att för sådan åtgärd hämnas: skingra sig de upprorsmän, på offentlig
Myndighets befallning; då skola anstiftare och anförare dömas till straffarbete från och med sex månader till och med två år; men de öfrige vare från straff frie. 8 <§.
Skingra sig ej upprorsmän, utan visa trotsighet emot offentliga Myndighetens befallning; varde dömde, anstiftare och anförare till straffarbete från och med två till och med fyra år, och annan deltagare i upproret till sådant arbete i högst tvä år, eller, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, till fängelse. 9 §.
Göra upprorsmän våld å person, eller bryta eller förstöra de hus, eller plundra eller förderfva de annan egendom; då skola de dömas, anstiftare och anförare till straffarbete från och med sex till och med tio år, och annan deltagare i upproret till sådant arbete från och med två till och med sex år; varde ock, för våld eller annan brottslig gerning, som vid uppror begås, gerningsmannen straffad efter ty i 4 Kap. 1 § skils. 10 §.
Varder upprorsman dräpen; ligge ogild. 11 §.
Samma lag vare om den, som annans skrift utspridt eller utsprida låtit, för att dermed komma uppror åstad.
Bih. lill R, St.
Prot. 1362 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 14 lläft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande M 35. 12 §.
Till upprors stillande må krigsmanskap användas; dock ege det ej å upprorsmän vapen förr bruka, än den på stället varande Civilmyndighet tre gånger ljudeligen i Konungens namn befallt dem att genast åtskiljas, vid äfventyr att vapenmakt eljest användes.
Öfvergå upprorsmän så hastigt lill våld, att Civilmyndigheten ej kan så förfara, som nu sagdt är; då ege den Myndighet förordna, alt upproret med vapenmakt genast stillas skall.
Ej må dock i något fall vapen längre brukas, än Civilmyndighet finner sådant, för upprorets stillande, nödigt vara.
Är ej Civilmyndighet tillstädes, och kan ej dess ankomst afbidas; då ege på stället varande högste Militärbefälhafvare så förfara, som för Civilmyndigheten nu stadgadt är. 15 §.