Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af dessa allmänna skäl och på de särskilda grunder i merkantilt, tekniskt och geografiskt hänseende, hvilka utförligen afhandlas och ådagaläggas i 1859 års underdåniga betänkande angående stambanornas lämpligaste sträckning, med dithörande kartor, profiler och kostnadsförslag, vågar jag vördsamligen föreslå, att Statens starnbanebyggnader måtte under åren 1867, 1868 och 1869 fortgå i följande omfång:
Af nordvestra stambanan fullbordas endast dels sträckningen mellan Norska gränsen och Arvika, der sjökommunikation först träffas, utgörande en sammanlagd längd af 3 mil 31,000 fot och kräfvande ett ytterligare statsanslag af omkring 2,893,998 R:dr; dels den sträckning, som kan blifva beslutad emellan Christinehamn och Carlstad, utgörande 3 mil 34,000 fot och erfordrande ett statsanslag af omkring 4,000,000 R:dr.
Norra stambanan fullbordas till hela sin föreslagna längd från Upsala öfver Sala till lämplig punkt å Falu—Dala-jernvägen, som antagligast är Storviks station, utgörande denna vägsträcka omkring 14 mil och erfordrande omkring 10,000,000 R:dr R:mt.
Härigenom kunde hela statsanslaget vid innevarande riksdag för stambanesystemets fortsättande begränsas till det ganska drägliga och billiga beloppet af högst 17 368 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 152. millioner
R:dr att utgå under loppet af tre eller fyra år och sålunda endast kräfvande en årlig statsutgift af 4 % millioner
R:dr i fyra år, eller ej ens så mycket som de årliga öfverskotten å Statsverkets beräknade inkomster.
Beträffande norra stambanans rigtning från Brovallen till Falu Gefle-jernvägen, har 1859 års jernvägskomité föreslagit
Robertsholm såsom lämplig anknytningspunkt vid sistnämnda jernväg, samt uppgifvit hela sträckningen från Upsala till denna punkt vara 14 mil 8,950 fot och erfordra ett byggnadsanslag af tillsammans 11,126,000 R:dr.
Men samma komité upplyser derjemte, att om på de 3 '/2 milen närmast Robertsholm behållas stigningar af 1 fot på 60, i stället för 1 på 100: så kunde dessa mil och dermed äfven hela sträckningen förkortas med 9,000 fot i längd och 1,211,500 R:dr i byggnadskostnad.
Jag har derföre haft så mycket större skäl att approximatift sätta hela anläggningskostnaden för detta banstycke till blott 10,000,000 R:dr, som sednare företagna besigtningar å terrängen emellan Dalelfven och Falu—Gefle-jernvägen ådalagt, dels att Robertsholm ligger 300 fot högre och äfven något längre bort än Storvik, som äfven derföre vore lämpligaste och billigaste anknytningspunkten, emedan, utom dess horisontelare läge, hvarigenom de starkare stigningarne af 1 på 60 kunde alldeles undvikas, vägen ditupp ifrån Dalelfven, ginge äfven jemnare och i allmänhet mera lättarbetad mark; hvadan ock sakkunnige män numera enhälligt antagit och godkändt Storvik, såsom lämpligaste punkten för norra stambanans anknytning till Falu—Gefle-jernvägen.
Detta förslag, som innebär och förordar blott en stambana norrut och sålunda förutsätter såsom antaglig en förmedling emellan det östligare och vestligare jernvägs, intresset i dessa bygder, lärer derföre ej fullt tillfredsställa någondera parten.
Men just deruti torde man kunna söka bästa försvaret för dess rigtighet.
Då alldeles oantagligt är att här i trakten skulle kunna förvärfvas tvänne stambanor, sedan hittills rest sig så stora svårigheter mot att, någorlunda samtidigt med det öfriga landet, erhålla en enda af någon nämnvärd utsträckning; torde det anspråksfullare jernvägskrafvet böra finna sig i detta verkliga förmedlingsförslag, som gör all den rättvisa åt de olika intressena, hvilken torde på flera mansåldrar vara möjlig.
Till detta jernvägssvstem norr om Mälaren skulle naturligtvis ock höra, att
Staten öfvertager och fullbordar bibanan emellan Sala-trakten och Westerås, hvarigenom denna stambana tidigare än i Upsala, träffade Mälarehamn.
Derföre måste hvarje östligare eller vestligare rigtning af denna stambana, hvilken redan ifrågavarit eller ytterligare kan ifrågakomma, med bestämdhet afvisas såsom alltid mer eller mindre förstucket invalverande det möjliga förslaget om tvänne stambanor närmast norr om Mälaren.
Särskildt lärer något synnerligt afseende hvarken kunna fästas vid det förslag, som synnerligast framhålles af det vestligaste intressets målsmän, nemligen att norra stambanan ovilkorligen bör dragas - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
369 gas kortaste direkta vägen norrut från Upsala till Gefle stad, ej heller vid de redan förebådade nya förslag, som troligen snart framkomma derom, att norra stambanan bör från Upsala dragas i nordostligare rigtniug öfver Nora och Gysinge framemot Gefle—Dala-jernvägen.
Dessa förslag grundas alla på den orimliga och oantagliga förutsättningen af tvänne stambanor i denna trakt samt motsägas dessutom af ett annat förslag om lämpliga och billiga kommunikationer i denna rigtning, hvilket afser vederbörligt tillgodogörande för en båt- eller segelled af vattendragen emellan Upsala och Dalelfven och hvilket torde i sinom tid ådraga sig förtjent uppmärksamhet, såsom äfven i sin mån bidragande just till trafikens alimentering å norra stambanan i den af Öfverste Ericson sålunda förordade rigtning.
Anhålles vördsamt om remiss häraf till Stats-Utskottet, som icke lärer underlåta att egna denna vigtiga fråga samvetsgrann och opartisk ompröfning.
Stockholm den 15 November 1865. J.
Af Herr Siljeström, Äng., angående upplåtelse till staden Calmar af eganderätten till en jordrymd, som antagits tillhöra Kronan.
Maj:t hafva stadsfullmägtige i Calmar låtit ingifva en underdånig skrifvelse af följande innehåll:
Stormågtigste, AUernådigste Konung!
År 1788 instämde dåvarande egarne till hemmanet Hagbynäs till Norra Möre Häradsrätt Calmar stad, med påstående om dess förpligtande att till dem afträda 87 tunnland jord, hvilka Calmar stad, på grund af förment donation, innehaft alltse dan medlet af 17:de århundradet.
Sedan saken blifvit med omvexlande framgång för parterna afdömd af Häradsrätten, Calmar läns och Ölands Lagmansrätt och Kongl. Bih. till R.
Prot. 1865 !? 1866. 1 Sami. 3 A/d. 47 370 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Göta Hofrätt, har saken blifvit dragen under Kongl. Maj:ts pröfning, och genom dom den 7 Februari 1791 har Kongl. Maj:t förklarat, att omtvistade jorden icke tillhörde någon af parterne, utan vore att betrakta såsom en år 1683 till Kronan reducerad och sedermera odisponerad kronojord; och har Konung Gustaf den tredje den 13 i samma månad, uppå ansökan af Calmar stads Magistrat och Borgerskap, donerat samma jord till Calmar stad.
Uti en i sednare tider vid Norra Möre Häradsrätt anhängiggjord och ännu icke afdömd tvist emellan Calmar stad och nuvarande egaren till Hagbynäs, angående Calmar stads påstådda rätt till 8 23/320 tunnland jord, som förre egaren till Hagbynäs, enligt hvad flera äldre kartor sammanstämmande utvisa, inkräktat och under mera än ett sekel obehörigen häfdat och fortfarande häfda, har skälig anledning förekommit till det antagande, att nu omtvistade jorden skulle vara af alldeles enahanda beskaffenhet, sorn den jord, hvilken enligt ofvanåberopade nådiga dom blifvit förklarad för odisponerad kronojord och som sedermera blifvit till staden nådigst donerad.
Ett till Hagbynäs intaget jordstycke om 2%2:dels tunnlands areal, hvarom tvist ännu icke är vid domstol anhängig, synes äfven vara af lika beskaffenhet.
Anledningen dertill att ifrågavarande obetydliga jordrymd af tillsammans 8 313/32o tunnland icke är inbegripen i ofvan åberopade nådiga donation, är tydligen att söka i det förhållande, att densamma redan häfdades af egarne till Hagbynäs, då de år 1788 väckte ofvannämnda rättegång och följaktligen icke blef föremål för omförmälda tvist.
Då ifrågavarande obetydliga jordrymd för Eders Kongl. Maj:t och Kronan icke kan vara af någon vigt, men deremot såsom gränsande intill den Calmar stad nådigst donerade jord och ursprungligen till densamma hörande, skulle tillskynda staden icke obetydliga fördelar, derest den af jorden komme i besittning, våga undertecknade, Calmar stads fullmägtlge, med tacksamt erkännande af den nådiga omvårdnad, hvarmed Eders Kongl. Majit., genom öfverlåtande till Calmar stad af Calmar f. d. lästningsjord, omfattat staden, i djupaste underdånighet anhålla, att Eders Kongl.
Majit täcktes till Calmar stad öfverlåta den rätt till ifrågavarande 8 313/32o tunnland jord, som möjligen kan anses tillkomma Eders Kongl. Majit och Kronan.
Med djupaste vördnad, nit och trohet framhärda, Stormägtigste, Allernådigste Konung, Eders Kongl. Majits underdånigste och tropligtigste undersåter P. Sjöbring. N. P. Ljunggren.
» G. A. Queckfeldt. C. M.
Lagerhamn.
Ragnar Törnebladh. Abr.
Sjöstrand.
Dahm. C. H. Snoberg.
Fredr. Runnqvist.
N:o 154. 37] Garl Johan Borell.
Theod. W. Jeansson.
Ludvig Sjöström. J. E. Sällström. J. Blomgren. S. A. Frykman.
Johansson. A. G. Söderbaum. C. J. A. Magnét. G. P. Gustafsson.
Joh. Jeansson. E.
Sjöstedt. V. F. Gidlbrandsson. P. M.
Sabelström. J. Andersson. J. K. Sörenssen.
Calmar den 4 November 1865.
Afskriftens rigtighet intygar Aug.
Med anmälan härom och ehuru det torde kunna antagas, att nådig Proposition i ämnet kommer att af Kongl. Maj:t till Rikets Ständer aflåtas, får jag, på stadsfullmägtiges derom gjorda begäran, och på de i upplästa underdåniga skrifvelsen anförda skäl, vördsamt anhålla, att, såvidt Statens rätt derunder kan vara beroende, Rikets Höglofliga Ständer täcktes för deras del medgifva, att eganderätten till ifrågavarande 8 3,3/32o tunnland jord må för everldelig tid till Calmar stad upplåtas.
Man har, tid efter annan, på hvarjehanda sätt sökt att skydda Staten mot förluster på tjenstemän, som hafva allmän uppbörd om hand.
Föreskrifter hafva blifvit utfärdade, som dels ålagt tjenstemannen att uppgifva så kallad juratorisk förbindelse, deruti han edligen förpligtade sig att så förvalta och redovisa omhänderhafvande medel att
Staten på honom icke skulle blifva lidande, och dels inneburit skyldighet att an - Av.g. Siljeström..
Af Herr Siljeström, iiug., angående upphäfvande af gällande föreskrifter, i fråga om tjenstemäns skyldighet att ställa borgen för allmän uppbörd, m. m. 372 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 154. skaffa borgen, vare sig för hela eller en del af den uppbörd, som med tjensten vore förenad.
Dessa föreskrifter lära väl till större delen hafva tillkommit, utan att Rikets
Ständer haft tillfälle att om deras behöflighet eller lämplighet gifva sin mening tillkänna, och det toide med skäl kunna ifrågasättas, huruvida berörda föreskrifter äro så betryggande eller till sin natur af den beskaffenhet, att deras iakttagande bör å Statens sida eller ur allmän principiel synpunkt påfordras.
Väl är Staten både berättigad och pligtig, att af den, som söker anställning i Statens tjenst, såsom vilkor för kompetens, fordra ett visst mått af kunskaper, ådagalagdt genom undergångna behöliga examina, eller ock att såsom vilkor för befordran stipulera längre eller kortare praktisk vana och öfning vid handläggning af allmänna angelägenheter, men att mot den, som efterkommit dessa fordringar, ytterligare framställa anspråk på fullgörandet af ett kompetensvilkor, som understundom kan blifva omöjligt och alltid måste kännas förödmjukande att uppfylla, synes vara både orättvist och vådligt samt hvarken Staten värdigt eller för dess säkerhet betryggande; orättvist emedan Staten emot sina tjenare icke bör uppställa andra fordringar, än de sjelfva utan andras mellankomst förmå att uppfylla; vådligt med afseende på den obligerade ställning, hvaruti uppbördsmannen alltid måste komma att stå till sin kavent, samt slutligen hvarken värdigt eller betryggande för Staten, det förra emedan Staten icke, utan att göra sig saker till en annan obillighet, skulle kunna af kaventen fordra ersättning för en af Statens egen tjensteman, utan den förres vållande tillskyndad förlust, och det sednare, emedan den säkerhet, som innefattas uti borgen, vare sig denna afser hela eller, såsom vanligast är fallet, blott en ringa del af uppbörden, alltid måste vara vansklig och otillfredsställande.
I betraktande häraf och då Statens säkerhet i förevarande fall ytterst hvilar på tjenstemannens personliga redbarhet och rättskänsla; då borgenssystemet, rationelt tillämpadt, rätteligen fordrade, att tjenstemannen ställde säkerhet för all med tjensten förenad uppbörd, hvilket dock ur praktisk synpunkt oftast torde blifva overkställbar^ samt då möjligheten att få en Statens tjenst tillsatt icke bör göras beroende af den enskilda välviljan att för tjenstens innehafvare ikläda sig borgen, tager jag mig friheten hos Rikets Höglofliga Ständer vördsamt hemställa, huruvida det icke må anses skäligt att afskaffa ett bruk eller en föreskrift, som, huru man än betraktar saken, icke lärer kunna nöjaktigt försvaras; och får jag i sådant afseende vördsamt föreslå, det Rikets Höglofliga Ständer täcktes antingen för sin del förklara, att borgen för allmän uppbörd icke vidare må ifrågakomma eller tjenstemän med egen uppbördsmanna-ansvarighet affordras, eller ock till Kongl. Maj:t aflåta en underdånig skrifvelse med anhållan, att Kongl. Maj:t ville från vederbörande förvaltande verk infordra och för näst sammanträdande riksdag framlägga fullständiga uppgifter angående de föreskrifter, som i afseende på tjenstemans åliggande att ställa säkerhet för omhänderhafvande upphörd må varda utfärdade och gällande, hvarefter Rikets Ständer eller nationens om - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
373 bud blifva i tillfälle att taga i öfvervägande, i hvad män dessa föreskrifter böra bibehållas eller ändras eller ock alldeles afskaffas.
Af Herr WSBni, C. Fr., angående förändrade terminer för utbetalning af dels beviljadt återstående statsbidrag för segelleds öppnande från Hattefura vid Wenern till Stora Lee samt anläggning af jernväg vid Hofverud, dels nådigst äslcadt statsbidrag för sjöarne Vestra och Östra Siléns förening medelst kanal och slussar.
För segelleds öppnande från Hattefura vid Wenern förbi Köpmannebro genom sjöarne Åkelången, Rågvarpen, Laxsjön och Lelången till Stora Lee, samt anläggning af jernväg vid Hofverud beviljade Rikets sednast församlade Ständer ett statsbidrag af En Million Riksdaler, deraf 200,000 Riksdaler såsom anslag och 800,000 Riksdaler såsom lån, utaf hvilket statsbidrag halfva anslagssumman 100,000 Riksdaler och af lånet 450,000 Riksdaler anordnades att under då nästkommande statsregleringsperiod utbetalas.
Då kostnaden för omförmälda kommunikationsled blifvit beräknad till 1,208,367 Riksdaler Riksmynt, uppskattades den summa, som genom aktier skulle anskaffas, i rundt tal till 200,000 Riksdaler, men Rikets Ständer föreskrefvo likväl att aktieteckningen skulle uppgå till minst 400,000 Riksdaler, deraf hälften var afsedd att utgöra säkerhet för lånesummans återbetalning, hvadan aktieegarne, derest kommunikationsleden genom bolagets försorg varder på föreskrifvet sätt och inom stadgad tid fullbordad, icke erlägga denna hälft af teckningssumman i annan händelse än derest tra - 374 Motioner i Borgare-Stånclet 1865.
N:o 155. fikinkomsten icke blir tillräcklig till att bestrida de årliga ränte- och amorteringsliqviderna.
Rikets Ständer förutsatte sjelfve att denna sednare del af aktieteckningen skulle förorsaka bolagets styrelse svårighet, och det befanns snart fullkomligt omöjligt att erhålla den utan att först bereda säkerhet derför att företaget skulle kunna med den beräknade kostnadssumman utföras, så att vilkoret för ansvarets inskränkning till fyllande af bristen i de årliga liqviderna till Statsverket, — eller ”att kommunikationsleden varder på föreskrifvet sätt och inom stadgad tid fullbordad”, — icke för denna teckning medförde några vådor.
Utan beredande af en sådan säkerhet, hade ovilkorligen hela det vigtiga och för stora delar af tvänne provinser ytterst angelägna företaget fallit, men genom Öfverste N. Ericsons välvilja och kraftiga medverkan har det icke blott lyckats erhålla garanti för att kostnadssumman ej skall öfverskridas, derigenom att Öfverstens son Löjtnant Werner Ericson med sin fars ansvarighet och borgen åtagit sig att för kostnadsbeloppet utföra kanal-arbetet, utan har ock företaget erhållit en vida större betydelse, än det förut hade, derigenom att dels den föreslagna jernvägen utbytts mot kanal och aq vaduk t tvärt öfver vattenfallet vid Hofverud, så att hela kommunikationsleden blir en sammanhängande vattenväg, och dels kanalens och slussarnes dimensioner för större delen af komnfunikationsleden blifva betydligt utvidgade, så att den i hela sin längd blir tillgänglig för fartyg, hvilka utan våda kunna passera Wenern.
Men såsom oeftergifligt vilkor för sin medverkan hafva Öfverste Ericson och hans son fordrat
Dalslands kanäl-aktiebolags begifvande att arbetet finge i hela sin utsträckning på en gång företagas och bedrifvas, samt att kostnadsförslagets hela belopp under åren 1865, 1866 och 1867 tillhandahålles Löjtnant W. Ericson.
Blott för händelse af naturhinder eller oväntade för arbetets fortgång ogynnsamma omständigheters inträffande har möjligheten, af att det ej förrän under loppet af år 1868 kunde lyckas fullborda företaget, blifvit förutsatt, och derföre i kontraktet intagits att Löjtnant
Ericson ej förrän under år 1868 är skyldig aflemna den fullbordade kanalen till bolaget.
Blotta förvaltningskostnaderna vid byggnadsarbetet uppskattas nemligen till minst 40,000 Riksdaler årligen och förlusten af denna summa skulle blifva så mycket mer kännbar, som kostnadsförslagets belopp, hvaremot ingen anmärkning kunnat göras, nu likväl skall betäcka äfven den ytterligare kostnad, som af de utvidgade dimensionerna måste blifva en följd.
Bolagets styrelse kunde ej hafva något val i afseende på ingåendet på detta vilkor.
Å ena sidan omöjligheten att, utan den hjelp som erbjöds det, sjelft åstadkomma det stora företag, hvarpå hela ortens hopp grundades att ur fattigdom och svårighet för arbetsförtjenster inträda i en, af förbindelser med andra orter understödd, förmåga till välsignelsebringande verksamhet; å andra sidan fullständig säkerhet för att företaget ej blott blefve utfördt utan ock utfördt på större och bättre sätt än någon Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 155. 375 dittills vågat tänka sig.
Och styrelsen hade så mycket mindre hesitation vid att påräkna statsmagternas benägna medverkan för att sätta bolaget i stånd att honorera de förbindelser det måste ikläda sig, som Kongl. Maj:t för det stora önskningsmålets, en oafbruten vattenvägs, vinnande, i nåder medgaf att den summa, hvarmed kostnaden för slussar och aqvadukt vid Hofverud enligt kostnadsförslag öfversteg det för jernväg derstädes beräknade belopp, finge af handels- och sjöfartsfonden, dels såsom anslag, och dels såsom lån, utgå, och Rikets Ständer redan gifvit så stora prof på sin välvilja derför, samt, med angifvet motiv af vigten att skyndsamt bereda resultatets vinnande, beviljat den del af statsbidraget, som vid sista riksdag anslogs, under förutsättning att resten skulle vid nästa riksdag anvisas.
Men då emellertid möjligheten af sådana svårigheter i naturförhållanden, att kanalarbetet ej skulle kunna till 1867 års slut fullständigt fullbordas, blifvit af Öfverste N. Ericson och Löjtnant W. Ericson förutsatt, ansåg bolagets styrelse sig i det kontraktet, som med styrelsen för allmänna väg- och vattenbyggnader å Kongl.
Maj:ts och Kronans vägnar skulle afslutas, ej kunna binda bolaget att, såsom vilkor för statsbidragets åtnjutande, hafva kanalarbetet färdigt före 1868 års slut, och häraf har nu det för bolaget olyckliga missförstånd inträffat att året 1868 blifvit ansett utgöra ett af de för kommunikationsledens fullbordande beräknade arbetsår, i följd hvaraf Kongl. Maj:t ej ansett lämpligt bifalla direktionens underdåniga anhållan om Proposition till Rikets Ständer om återstående statsbidrags utfallande genast, utan i Sin nådiga Proposition till Rikets Ständer, om Statsverkets tillstånd och behof, blott föreslagit anvisande af halfva återstående anslaget, 50,000 Riksdaler, och af lånet — derå 350,000 Riksdaler återstå — blott 180,000 Riksdaler, eller tillsammans 230,000 Riksdaler, och det först för år 1867.
Såsom föremål för Rikets Ständers beslut vid en blifvande riksdag skulle då qvarstå af anslaget 50,000 Riksdaler och af lånet 170,000 Riksdaler eller tillsammans - 220,000 Riksdaler.
För betäckande af den opåräknade och högst betydliga ränteförlust, som härigenom skulle drabba detta bolag, saknar bolaget all tillgång, ty kostnadsförslaget, hvars belopp, såsom nämndt, skall i sin helhet utgå till byggnadsarbetet, öfverskjuter redan statsbidraget 1,000,000 Riksdaler, och den effectivt påräknade aktie-summan, 200,000 Riksdaler, med 8,367 Riksdaler, och likväl upptager kostnadsförslaget alldeles ingenting för expropriations- och administrations-kostnader, hvilka, ehuruväl nästan hela den för kanalen behöfliga mark blifvit tili bolaget skänkt, och direktörerne arbeta utan aflöning, ej kunna undvikas, enär byggnader i kanaMinien måste flyttas, ersättningar för skador betalas, samt en flerårig förvaltning af ett stort bolag ovilkorligen föranleder omkostnader; och uttaxering af den af aktie-egarne gjorda dubbelteckning kan ej härför ega rum, enär Rikets Ständer uttryckligen föreskrifvit, att bolagets direktion endast i det fall att trafikinkomsten blir otillräcklig att bestrida de årliga ränte- och 376 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 155. amorterings-liqviderna å statslånet, men icke eljest, ega att uttaga så stor del af denna teckning, som för bristen i dessa liqvider erfordras.
En fördelning af utbetalningen af återstoden utaf statslånet på flera år vore ock för bolaget så mycket hårdare, som Rikets Ständer alltsedan 1850—1851 årens riksdag för utbetalning af lån till allmänna arbeten, för hvilka ej särskilda föreskrifter varit gällande, lernnat Riksgälds-kontorets Fullmägtige den föreskrift att ”lånemedel få, sedan behöriga handlingar aflemnats, lyftas på en gång vid den tid, de, som åtagit sig arbetets fullgörande, sådant åstunda.”
Min vördsamma anhållan är derföre, att Rikets
Ständer ville anvisa hälften af återstående anslagssumma, eller Riksdaler 50,000, att af Riksgälds-kontoret utbetalas i Juli 1866, och den derefter återstående resten af anslags-summan Riksdaler 50,000, samt hela lånesumman, Riksdaler 350,000, eller tillsammans Riksdaler 400,000 för år 1867.
På derom af Dalslands kanal-aktiebolag genom dess styrelse gjord framställning har Kongl. Maj:t i Sin nådiga Proposition, om Statsverkets tillstånd och behof, föreslagit Rikets Ständer, att för sjöarne Vestra och Östra Siléns förening medelst kanal och slussar, bevilja ett statsbidrag af 63,950 Riksdaler, deraf 12,750 Riksdaler såsom anslag och 51,200 Riksdaler såsom lån, hvaraf dock under år 1867 endast skulle utbetalas 35,000 Riksdaler, men då det på sätt ock blifvit af föredragande
Departementschefen för Civilärenden anfördt och af Kongl. Maj:t i nåder gilladt, är af väsendtlig vigt att detta kanaliseringsarbete får utföras samtidigt med de öfriga nu pågående arbetena inom Dalsland, — hvilka, enligt kontraktet med Löjtnant W. Ericson, skola af honom under år 1867 fullbordas, — så får jag slutligen äfven vördsamt anhålla, att hela det nämnda statsbidraget, 63,950 Riksdaler, måtte af Rikets Ständer anvisas för år 1867.
C. Fr. Waern. N:o 156.
MoUoner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 156. 377 N:o 156.
Af Herr W<BFH, C. Fr., angående förmånsrätt, i enlighet med 17 Kapitlet 3 § Handels-B alicen, till vara, som af egaren blifvit under visst vilkor hos annor man eller allmän inrättning till förvar upplagd, m. m.
Föi en hvar, som med uppmärksamhet följt industriens hastiga utveckling i vårt fädernesland och sett affärslifvets deraf uppstående behof af allt större och större rörelsekapital för tillgodogörande af de i jordbruk, i fabriker och industriela anläggningar af alla slag nedlagda stora summor, på samma gång som svårigheterna för äfven den förmögne och redbare affärsmannen att erhålla lån icke utan skäl allt mer och mer öfverklagas, är tydligt att kreditväsendets ändamålsenliga ordnande är en af de dagens frågor, som oafvisligen och med minsta möjliga uppskof kräfver sin lösning.
För att i någon mån dertill bidraga, vill jag nu fästa uppmärksamheten på behofvet af en förklaring eller ändring af nu gällande lags bestämmelser i afseende på varubelåning, (som utan motsägelse måste erkännas vara ett af de mest legitima och med minsta olägenhet, så för låntagare som långifvare, förenade lånesätt) kunde erhålla önsklig utsträckning.