Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och är icke folkskolan så till vida den första länken i denna kedja och sålunda åtminstone lika berättigad med elementarläroverken, som hon står nationens stora flertal, sjelfva folket, närmast och rätteligen borde utgöra utgångspunkten för den högre bildning, som elementarläroverken och universiteterna i allt mera stegradt mått cga meddela?
Då så är förhållandet, och då på en rätt ordnad folkskola ytterst beror, huruvida folkel skall blifva i tillfälle att så utveckla sig i intellektuell, sedligt och rent medborgerligt hänseende, som nutiden redan kräfver och framliden ännu mera skall göra anspråk på, så torde eli sådant tilibakasältande af folkskolan, som från Statens sida hittills egt rum, icke längre kunna hvarken försvaras eller tillåtas.
Vill Slaten genom representationen, såsom tillbörligt är, stå i spetsen för framåtskridandet —• och till allt framåtskridande fordras upplysning — så måste Slaten i första rummet taga vård om folkets uppfostran.
Fordrar man af delta folk, att det skall vara sedligt, laglydigt och arbetsamt, så måste man ock upplysa del om nödvändigheten alt vara allt detta.
Jag anser således att Staten bör vara lika skyldig att vårda sig om och upprätthålla folkskolan, som elementarläroverken och universiteterna.
På dessa sednare uppfostringsverk uppoffrar Staten millioner.
Måtte billighet, rättskänsla och omtanke om eget välförstådt väl komma Slaten alt med större frikostighet, än hittills skett, äfven omhulda folkskolan, som, jemförelsevis med sina tvänne medsystrar, blifvit alltför sljufmoderligt behandlad.
Uppbär icke Slaten årligen af folket 7 a 8 millioner i s. k. bränvinsskatt?
Hvad vore billigare och rättvisare, ån att Staten gaf folket någon del af detta oerhörda belopp tillbaka till uppfostran af dess egna barn?
Otvifvelakligt skulle sedlighet och arbetsamhet derigenom mera befrämjas, än genom alla nykterhelstal. 622 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Likasom folkskolan, elementarläroverket och universilelerna utgöra sinsemellan trenne olika utvecklingsgrader för medborgerlig uppfostran, så förefinnas äfven inom folkskolan sjelf trenne utvecklingsserier, hvilka gå hand i hand med hvarandra och icke böra sammanblandas, utan noga åtskiljas.
På den punkt, hvarpå folkundervisningen för närvarande befinner sig, representeras dessa trenne utvecklingsgrader af småskolan, den fasta sockenskolan och den s. k. högre folkskolan.
Det är en och hvar ibland oss bekant, till huru föga fromma för folkupplysningen förfäktarena af det ena eller andra skolsystemet kämpat i uteslutande ensidig rigtning, till befrämjande af det mål, hvar lör sig ansett vara det mest nyttiga, nödvändiga och utförbara.
Så hafva kärnparue för 1842 års folkskolestadga och anhängarne af Rudenschöldska melhoden i många år stridt med hvarandra om folkundervisningens lämpligaste anordnande genom fasta skolor eller småskolor.
Det har galt, som det alltid plägar gå i dylika fall, man har kämpat om systemer, till dess sjelfva saken kommit i andra rummet; man har stridit om undervisningens form så länge, att dess inre väsendtlighet, dess innehåll blifvit, om icke förbisedt, åtminstone tillbaka— salt.
Lyckligtvis börjar denna strid nu blifva allt mera utkämpad.
Man har kommit derhän alt inse, att småskolan och den fasta skolan alldeles icke utesluta, utan fast mera betinga och understödja hvarandra, samt alt de till största fromma för undervisningen både kunna och böra bestå bredvid hvarandra.
Småskolan bör nemligen vara en förberedningsklass för den låsta sockenskolan, likasom den sednare bör vara det för den s. k. högre folkskolan, med hvilken åter bör ställas så, att för deni, som det önska, vägen derifrån må stå öppen till elementarläroverken.
Fasthåller man denna grundsats och vill dess tillämpning, så tror jag för min ringa del, all man äfven derigenom får ett så lämpligt skolsystem, som man kan önska och behöfva.
Ett dylikt system ger äfven den bästa och naturligaste utgångspunkten för aflöningens bestämmande, allt i förhållande till lärarens kunskapsmått, möda och ansvar.
Då det är billigt, alt det högre kunskapsmåtlet äfven åtnjuter större uppmuntran genom en högre aflöning, och jag dessutom hyser den åsigten, alt en och hvar inom folkskolan anställd lärare bör ega rättighet att, efter inför skolstyrelsen och skolinspektören aflagda kunskapsprof, få söka anställning inom en högre grad, likasom lärarne i den s. k. högre folkskolan böra kunna få befordran inom elementarläroverken, när de uppfylla de för en sådan befordran fastställda vilkor, så får jag, på grund af hvad jag redan haft äran i ämnet anföra, och med den grundsatsen till utgångspunkt, alt det är Statens ovilkorliga skyldighet, att lika väl sörja för folkskolans bestånd och utveckling, som för sina öfriga uppfostringsverk, vördsammast föreslå: 1:o Alt, i enlighet med 1842 års folkskolestadga, bör finnas i hvarje församling minst en fast skola med vederbörligen examinerad lärare; att i de församlingar, der folkmängden öfverskrider elt antal af 2,000 personer, böra i den fasta skolan finnas minst tvänne examinerade lärare; och afl, under vilkor att församlin - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
623 gen sjelf anskaffar och bekostar nödiga skolhus, vedbrand och komplett skolmateriel, bör hvarje i den fasta skolan anställd lärare aflönas af Staten med 500 R:dr Runt, hvarförutan del bör tillkomma församlingen att, der lokala svårigheter ej lägga för stora hinder i vägen, upplåta åt hvarje af den fasta skolans lärare minst ett tunn” land jord till planteringshus och lill befrämjandet af skolungdomens undervisning i trädgårdsskötsel.
Då det vidare är billigt, alt folkskoleläraren, i likhet med hvad redan läststäldt är för lärare vid elementarläroverken, erhåller uti en progressiv löne tillökning en lämplig uppmuntran för sitt mödosamma kali, föreslår jag: 2:o Alt. hvarje vid fast folkskola anställd lärare undfår efter fem års fortsalt tjenstgöring så stor lönetillökning, atl lönen efter femton års förlopp uppgår till dubbelt emotsitt ursprungliga belopp, eller lill 1,000 R:dr R:mt, hvilket bör utgöra maximum ilon för så beskaffad folkskolelärare; viljande jag dock härvid, på det att lättjan och håglösheten icke blott och bart på grund af en längre tjenstgöring måtte vinna någon uppmuntran, fästa det uttryckliga vilkor, alt en sådan lönetillökning icke ovilkorligen åtföljer tjensten, utan blott tilldelas läraren på grund af ådagalagdt nit och duglighet; hvarföre det må ankomma på skolstyrelsen och lolkskole-inspektören i stiltet att föreslå en dylik tillökning, efter noggrannt bepröfvande af den ifrågavarande lärarens duglighet och nit i tjensten, och böra skolstyrelsen och inspektören, till förekommande af ali mannamån, härom gemensamt öfverensstämma, men ingendera af dem hvar för sig ega särskildt vitsord. 3:o Då, enligt min åsigt, den s. k. småskolan bör utgöra en förberednings
Rlass för den fasta sockenskolan och det är af stor vigt lör den blifvande under visningen, att i småskolan en säker grund blir lagd i innanläsning m. m., bör äfven detta till utseendet så obetydliga, men i sig sjelf! så vigtiga läroämne icke slumpvis, såsom nu ofta sker, öfverlemnas åt hvem som helst, utan undervisningen deri af skolstyrelsen uppdragas åt mera erfarna personer.
Då detta icke låter sig göra utan beredande af sådana löneförmåner, som kunna locka fullt qvalificerade personer lill åtagande af detta, kanske det mödosammaste af alla lärarekall, så föreslår jag, atl hvarje lärare i småskolor bör bafva i årlig lön minst 150 till 200 R:dr IVmt.
Enär likväl det är tillbörligt att församlingen häri i någon mån deltager, så föreslår jag, alt församlingen bekostar halfva lönen, hvarjemte densamma anskaffar nödig lokal, vedbrand, m. m.
På del atl läraren i småskolan äfvenledes måtte vinna nödig uppmuntran, föreslår jag tillika, alt etl reservationsanslag måtte beviljas till tillräckligt belopp, hvaraf, efter anmälan al skolstyrelsen och inspektören, gratifikationsvis målto tilldelas löneförhöjning ål sådana lärare, som deraf gjort sig mera förtjente; börande dock en sådan gratifikation för hvarje gång icke öfverstiga 50 R:dr R:mt. 4:o
Då den s. k. högre folkskolan är nödvändig såsom en föreningslänk emellan folkskolan och elpmeutarläroverken, bör den bibehållas enligt samma grun der och under samma vilkor, hvari den för närvarande befinner sig.
Men då det 624 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 387. år lika billigt som rättvist, att äfven läraren vid den högre folkskolan kominer i åtnjutande af en lämplig löneförhöjning efter vitsordad skicklighet och nit, så får jag föreslå, alt denna löneförhöjning bör utgå enligt samma beräkningsgrund, som för den fasta sockenskolans lärare, eller så, att under femton års fortsatt tjenstgöring, lönen småningom må kunna ökas til! dubbelt mot sitt ursprungliga belopp, eller till ett maximum af 2,000 R:dr Runt; likväl under det vilkor, alt för åtnjutande af en sådan löneförhöjning erfordras skolstyrelsens och skolinspektörens sam manstämmande vitsord om ådagalagd duglighet och nit i tjenslens utöfvande. 5:o Bland de till folkskolans bästa i sednare tid vidtagna åtgärder, tror jag mig med skäl kunna sätta i första rummet förordnandet af de s. k. skolinspektörerna ; men jag hyser likväl den oförgripliga öfvertvgelsen, alt denna i sig sjelf så nyttiga och välgörande institution, uti sitt närvarande, både olämpliga och ofull ständiga skick, långt ifrån uppfyller sin bestämmelse och utöfvar den helsosamma verkan, man med skäl haft rätt att af densamma förvänta.
Jag kallar institutionen olämplig, dels derföre att sjelfva utnämningssältet lemnar rum för mycken mannamån och för öfvervägande inflytande från statskyrkans sida, och dels derföre att, tili följd af ett sådant alltför stort konsistorielt eller presterligt inflytande, icke blott undervisningssättet vid, utan äfven inspektionssältet öfver folkskolan nödvändigt måste taga en ensidig rigtning, som ingalunda kan lända folkupplysningen til! någon större båtnad eller, såsom sig bör, utveckla alla folkskolans resurser.
Jag kallar åter institutionen ofullständig, enär skolinspektionen, som nog i och för sig kräfver sin man, icke utgör en särskild befattning, utan gemenligen är förenad med en annan, vanligen preslerlig, tjenst i Staten.
Mig vill det dock synas som skulle denna välgrundade institution aldrig komma att uppfylla sin bestämmelse, förrän den befinner sig på fast och egen botten, och detta kan blott ske sedan folkskole-inspektionen blifvit förvandlad till en särskild tjenstebefattning.
På grund af dessa anförda skäl och lyckligtvis genom landstingens införande, en statsinstitution numera förefinnes, åt hvilken man lämpligen och med full trygghet kan öfverlemna skolinspektörernas tillsättning, föreslår jag följande:
Inom hvarje af de mindre stiften bör finnas en och inom de större två folkskole-inspektörer, hvilka tillsättas sålunda, att landstingets ledamöter genom enkel röstpluralilet upprätta ett förslag å Irenne för insigt i skolväsendet välkände män, af hvilka Departements-chefen för Ecklesiastikärendena utnämner en eller två till inspektörer i det stift, hvarom fråga är.
Inspektörsbefallningen må äfven kunna sökas genom derom gjord skriftlig anmälan hos landstinget, som dervid pröfvar, huruvida den sökande må anses kunna uppföras på förslaget eller ej.
Folkskole-inspektören, som icke får vara anställd i någon annan Statens tjenst, undfår förordnande för hvarje gång på högst fem år och åtnjuter i årlig lön 5,000 R:dr R.mt, jemte 1,000 R:dr för resekostnader.
Pröfvar landstinget af lörekomne anledningar rättvist att, efter fem års förlopp, inspektörerna från sin Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N;o 387.
625 sin befattning skilja, eger landstinget magt dertill, och upprättar i sådant fall genast nytt förslag till tjenslens återbesättande. 6:o Slutligen hvad vidkommer läroämnena i folkskolan, år detta en så magtpåliggande sak, att jag anser den utgöra i och för sig kanske det vigtigaste af hela folkskolefrågan.
Det är allom bekant, att undervisningen hittills så i allmänhet bedrifvils, att den långt ifrån tillfredsställt de anspråk man egt på en verklig folkupplysning.
Förnämsta orsaken dertill har, enligt min oförgripliga mening, varit den, all undervisningen i folkskolan genom statskyrkans preslerskaps alltför stora inflytande derpå, och till följd af den hittills begagnade lärokursen, tagit en förmycket ensidig rigtning, som gjort det alldeles omöjligt att meddela eleverna elementerna till den sannt medborgerliga bildning, som dock bör utgöra folkskolans yttersta ändamål.
Egentligen och hufvudsakligen har folkskolan af presterskapet, som genom ordförandeplatsen i skolstyrelsen egt den afgörande rösten, begagnats såsom en förberedningsklass för natlvardsmdervisningen.
Man har nemligen, för att underlätta presterskapets besvär, ansträngt alla lärarens och läijungens krafter, för att åstadkomma en så perfekt utanläsning af katekesen och bibliska historien, som det varit möjligt.
Detta har hittills varit hufvudsaken, allt annat bisaker.
Olyckligtvis hafva manga föräldrar och målsmän understöd! denna ensidiga rigtning, och, emedan de icke förstått bättre eiler haft någon aning om annat vetande, i sin blinda ifver fordrat och trott det vara tillfyllestgörande både lör delta och ett kommande lif, att deras barn kunnat utantill upprabia den s. k. långkatekesen.
Det är klart, att en sådan slags upplysning är så godt som ingen, ja — stundom sämre än ingen, sedan de ursprungliga själslörmögenheterna blifvit förslöade af en mekanisk utanläsning, som icke för själ och hjerta qvarlemnat någon behållning för framtiden af en större andelig och moralisk kraft.
Också visar det sig redan vid en flygtig blick på folkbildningen i flera trakter uti vårt land, till hvilka otillfredsställande resultater ett sådant undervisningssätt fört.
Ännu finnas hos oss qvar så många fördomar, så mycken råhet, oaktadt statskyrkans evangelisk-lutherska presterskap i vårt land uti århundraden utgjort ett särkildt, icke blott läro- utan älven politiskt stånd, att man skulle kunna förvåna sig deröfver, om man icke visste, alt det till följd af förhållandena icke kan vara eller kunnat blifva annorlunda.
Förgäfves tor de ock del öfverhandtagande religiösa svärmeriet kunna på annat och lämpligare sått stäfjas än genom spridande af en bättre och fullkomligare folkupplysning.
Folkskolan har derföre till sin förnämsta uppgift alt härutinnan föregå med exem pel.
Detta är likväl omöjligt förr, än sådana läroämnen meddelas, sorn, att jag så må uttrycka mig, neutralisera den olyckliga, ensidiga rigtning, folkundervisningen hos oss bekommit, Dertill räknar jag i främsta rummen naturlära och insigt i medborgerliga ämnen.
Så pass mycken kunskap bör väl hvarje medlem i Staten besitta, att han känner till de enklaste naturlagarne och elementerne i statsläran.
1862 Sf 1863. 11 Sami. 4 Afd. 79 626 Motioner i Bonde-Ståndet 1862 N:o 387.
Användes på dessa ämnen blott hälften af den lid, sorn nu olfras på katekesläsningen, skulle deraf uppstå en oberäknelig vinst.
Jag tror ock, att t. ex. eli kort och lättfattligt sammandrag af våra grundlagars förnämsta hufvudpunkter skulle för flertalet af folkskolans lärjungar vara ett vida angenämare och tacksammare studium, än långkatekesen.
Är det en sanning att man aldrig för bittida lärer sig att lefva och verka i del land man tillhör, så måste det väl numera få anses såsom ett hufvudvilkor för all slags uppfostran, alt man åtminstone känner till de politiska grunddragen hos det folk, hvaraf man är en medlem.
— Härtill kommer, att den religiösa undervisningen bör ställas på en helt annan fot, än den närvarande.
Den bör i första rummet tala till själ och hjerta, vara ett föremål för djupare eftertanke icke blott för ett virluosmessigt uppdrifvet minne. —•
Ställes undervisningen i folkskolan sålunda, i nödigt sammanhang med de förberedande kunskaperna i skrifva, räkna, historia och geografi m. m.; hvartill under mellanstunder böra komma lämpliga militäriska öfningar af beskaffenhet alt kunna uppfriska både själ och kropp, betviflar jag icke, att folkskolan skall snart komma att lemna de vackraste resullater.
På grund af alla dessa anförda skäl, tager jag mig nu friheten föreslå: dels att alla ledamöter i skolstyrelsen måtte utses och väljas af kommunalstämman, hvarigenom pastors i församlingen hittills sjelfskrifna ordförandeskap måtte upphöra, hvilket åter af kommunalstämman må uppdragas åt den af skolstyrelsens ledamöter, som den dertill kan finna mest lämplig; och dels att Rikets Ständer måtte ställa till Regeringens förfogande ett anslag af 10,000 R:dr R:mt, för alt användas såsom premier för goda läroböcker åt folkskolan, med särskildt fäsladt afseende på de tvänne läroämnena i naturlära och statskunskap. 7:o För alt bereda tillgångar för de förökade utgifter folkskoleundervisningen. sålunda ordnad, skulle komma alt medföra, föreslår jag, att dertill mätte i första rummet användas hela den s. k. skvddsafgiften, och att hvad som derutöfver kan blifva af nöden, mätte tagas af bränvinsskattcn.
Om remiss häraf tili vederbörligt Utskott anhålies vördsamligen.
Slockholm den 29 November 1062.
Motionär i Bonde-Ståndet 1862, N:o 388. 637 N:o 388.
Af C. C. Nettelbladt från Stockholms län. om närmare bestämningar i gällande resereglemente, i den syftning, att icke någon md erhålla ersättning för andra fortskaffningsmedel än som han verkligen begagnat m. m.
Utan att underkänna nyttan af det närmare skärskådande af allmänna inrättningars tillstånd och tjenstemäns förehafvanden i orterne, som heverkas genom vissa Chefers inspektionsresor, synes det mig likväl som bruket i delta fall börjat närma sig ett missbruk, samt alt åtminstone de Staten derigenom tillskyndade kostnader hörja uppgå till alltför betydliga belopp.
Dessutom spörjas i allmänhet nog ringa resuitaler af så mångfaldiga resor, hvarföre jag föreslår dels att hvarje inspekterande
Chef eller annan i sådant ärende stadd embetsman skall inom 2 månader efter sin hemkomst eller, om flera resor på året företagas, inom hvarje års slut, till Kongl.
Maj t afgifva berättelse om hvad han under dessa'iakttagit och hvad i anledning deraf blifvit tillgjordt, hvilken berättelse bör, utom hvad angår personela förhållanden, i officiela tidningar publiceras, dels ock alt, om någon Chef vill dervid begagna skrif- eller annat biträde, sådant bör ske på hans egen bekostnad.
Slutligen och då det nu är vanligt, att embetsmän på sina reseräkningar upptaga helt andra vägar, fortskaffningsmedel och antal hästar, än dc verkligen begagnat, så att personer t. ex. som begagna ånghåtslägenhet elier jernbana, af Staten äska betaldt efter 5 å 4 hästars skjuts, hemställer jag om deu ändring eller tillägg i Resereglementet: atl, ingen må på dylik kostnadsräkning fordra ersättning för andra fortskaffningsmedel m. m., än som han verkligen begagnat.
1 sammanhang härmed hemställer jag, att det öfverdrifvet höga hästantal, som är vissa tjenstemän tillförsäkrad!, må nedsättas, samt atl något dagtraktamente icke må tillerkännas embetsmän, som hafva öfver 6,000 R:drs lön, enär sådana inkomster väl må vara tillräckliga atl bestrida sin innehafvares kost.
Carl Nettelbladt, från Stockholms län. 628 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;o 389.
Af C. C. Nettelbladt från Stockholms län, om vpphäfvande af gällande föreskrifter i fråga om sättet att försälja fast egendom, och sådan egendoms försäljande endast genom s. k. vppslag.
I våra äldre författningar förekomma stundom föreskrifter, för hvilkas medde lande man nu för tiden har särdeles svårt att upptäcka en giltig rättsgrund.
Vid desammas tillämpning förvånas man i sanning öfver att så besynnerliga stadganden kunnat utfärdas.
Att fästa uppmärksamheten på dylika förhållanden och söka att få dem undanröjda, tillhör ulan tvifvel folkrepresentanten.
Bland sådana anmärkningsvärda stadgande!), utom åtskilliga andra i samma ämne förekommer Kongl. Förordningen af den 29 November 1825, angående auktionssättet till försäljande af utmätt fast egendom, hvilken härjemte i afskrift bifogas.
(Se bilagan A.) Häraf synes alt försäljningen skall ske medelst upp- och al slag, hvarpå såsom exempel må anföras:
En egendom utropas för 40,000 Riksdaler, hvilken summa genom öfverbud på vanligt sält ökas till 45,000 R;dr, hvilket kallas uppslagssumman.
Derefter tages ett belopp i. ex. 5,000 R.dr, som benämnes afsiagssumman och tillägges förenämnde uppslagssumma 45,000, hvarigenom ett belopp af 50,000 R:dr uppkommer, hvilket sedermera afslagsvis d. v. s. genom fortgående nedsättning utropas, ända tills någon ropar: mitt — Om då un der afslagsutropen tvänne eller liera på en gång ropa: milt vid t. ex. 46,000 R:dr, få endast desse, men inga andra, sedermera täfla genom att bjuda öfver hvarandra på vanligt uppsiagssält.
Till della invecklade och för den stora allmänheten vilseledande försäljnings— sätts begagnande har det ej lyckats åtminstone mig att uppleta en rimlig förklaringsgrund.
Att det är särdeles svårlätliigi, visar sig bland annat deraf, att Kongl. Förordningen den 17 Februari 1748 stadgar alt: til! förekommande af ali irring vid sjelfva utropet, skola de der närvarande noga och tydligen underrättas om sättet och råtta förloppet vid försäljningen genom upp- och afslag.
I Cariéns handbok i Svenska lagfarenheten yttras derom hvad i bilagan B innehålles.
-—Af allt detta synes det i sanning högst besynnerligt all sådant inkrångladt försäljningssält så länge kunnat bibehållas, helst som någon fördel dermed på intet sätt vinnes.
— Erfarenheten gifver tvärtom vid handen alt egendomar genom upp- och afslag, bortgått lill långt lägre pris än genom det vanliga försäljningssållet, endast och allenast af den orsaken Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
629 att spekulanterne ej fullt insett sättet och heldre än att begå misstag, rent af hållit sig alldeles tillbaka.
På dessa skäl anser jag mig böra vördsamligen yrka: alt föreskriften om försäljningssättet genom upp- och afslag vid auktioner å utmätt fast egendom måtte upphäfvas och det enda enkla, naturliga och för en hvar begripliga sättet med endast uppslag blifva till efterlefnad påbjudet.
Slockholm den 29 November 1862.
Carl Nettelbladt, från Stockholms län.
Af C. C. Nettelbladt från Stockholms län, om underdånig framställning hos Kongl. Maj:l, det Kronans hus, med undantag af Utrikes Statsministerns boställe, mätte användas uteslutande för Statens allmänna behof.
Då Rikets Ständer vid en föregående riksdag, beviljade Statens embetsmän och svnnerligast de högre så betydliga lönetillökningar, att dessa för några deribland, såsom Statsrådets ledamöter, uppgingo till halfva beloppet eller mera utöfver dessa cmhetsmäns fordna, visserligen icke obetydliga lönebelopp, synes man hafva förgätit, det Regeringen i sednare tider, jag vet icke med hvems samtycke, upplåtit Statens publika byggnader till boställen åt vissa dess egna medlemmar.
Dessa förmåner hade naturligtvis, om de fortfarande skolat vederbörande tillkomma, vid nämnda tilllälle bort tagas i betraktande, så att för de Statsrådsledamöter, som innehade boställen, motsvarande afdrag skett från de föreslagna lönebeloppen; meni stället för alt iakttaga ett sådant förfarande begärde Kongl. Maj:t och beviljade Rikets Ständer boställsersättning åt Cheferne för Finans- och Ecklesiastik-deparlementena, och detta system synes man ämna fortsätta; ty vid innevarande riksdag hafva 2,000 R:dr blifvit af Regeringen begärda åt en af dess medlemmar, Chefen för Givil-departementet, som förut i lön åtnjuter 15,000 R;dr.
Jag anser ingalunda sistnämnde embetsman mindre än hans ofvannämnda med - 630 Motioner i Bonde-Siåndet 1862.
N:o 390. bröder — snarare mera — förtjent af de fördelar, som honom lagligen kunna beskäras; men jag tror att det är Representationen det tillkommer att utdela dylika emolumenter, ingalunda Stats-Rddets egna medlemmar, alt vexelvis tilldela hvarandra desamma.