Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om således beqvämligheten af den genom lag skyddade varu-utborgningen på räkning, hvad minuthandeln angår, mer än nppväges af de olägenheter, som derigenom åstadkommits; så inträffar detta i enahanda mått 5 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 92. med de förhållanden, som höra till den större handeln eller vara-omsättningen handlande och näringsidkare inbördes emellan.
Medlen för kontroll äro visserligen i sådana fall flera, då brefvexling, recfvisitioner, fakturor och konnässementer vanligen ligga till grund för anteckningen i böckerna, hvilken dessutom alltid kan af kontrahenlerne å ömse sidor verkställas; och i följd häral äro de tvistigheler, som af varu-ulborgningar härflyta, mera sällsynta emellan trafikerande, iin emellan handlande och andre köpare.
Icke destomindre visa sig äfven härvid stora olägenheter, och dessa af en art, som högst ofördelaktigt inverkar på grunden och vilkoren för all handelsrörelse.
Genom möjligheten att hos köpmannen kunna taga varor partivis på räkning, utan att behöfva i utbyte lemna skuldsedel eller annan uttrycklig betalningsförbindelse, inledas unga och nybegynnande handlande i en skuldsättning, som ofta öfversliger deras verkliga behof för afsättningen, och hvilken följaktligen medför oförmåga att betala vid den betingade anslåndstidens slut.
Medvetandet att icke kunna utan omgång och tidsutdrägt tvingas till betalning af dylika räkningsskulder, alstrar liknöjdhet att bevara krediten genom punktlighet i förbindelsers uppfyllande, och den ordning och noggrannhet i delta hänseende, som utgör grundvalen för handel och varu-nlbyte, upphör att vara föremål för desse handlandes omtanka och sträfvande.
Förloradt förtroende och slutligen obestånd blifva väl häraf de oundvikliga följderna; men den med hvarje år ökade konkurrensen af kikare bortskymmer och förtager den verkan till varning och en bätlre ordning, som eljest icke borde uteblifva.
Köpmannen eller varu-tillverkaren lider af ett system, som han måste underkasta sig, om lian vill drifva rörelse, men som icke blott förlamar hans förmåga, utan oupphörligen utsätter honom för osäkerhet och förluster.
Ett betydligt kapital, fördeladt i eu mängd partivis gjorda utborgningar, tynger snarare, än det befrämjar hans rörelseförmåga, då det icke lemna!'honom medel i händerna att under tiden realisera värdet af hvad han äfven till säkra köpare föryltrat; och då han ej kan med någon visshet beräkna att penningar för livad han måst sälja på tid, skola, vid förfallotiderne inflyta, tvingas lian, för egna förbindelsers uppfyllande, att anskaffa och hålla i beredskap tillgångar, hvilka han bordt kunna till nya företag använda.
Det botemedel häremot, som lagstiftningen sökt åstadkomma genom stadgandet i sista mom. 2 §. af Kongl.
Förordningen den 28 Juni 1798, att då varor köpas på tre eller flera månaders betalningstid, köparen skall vara pligtig att derå utgifva sitt skuldebref till säljaren, har visat sig overksamt, så länge lagstiftningen för öfrigt icke rubbat grunderna för 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 92. handelsboks bevisningskraft, hvars bibehållande alltid medgifver en möjlighet alt annorlunda mellan säljare och köpare aftala, helst under en tid, då ibland de handlande konkurrens och täflan om afsättning öka sig i en vida större mån, an som motsvarat tillfällena för den verkliga afsättningen och varakonsumtionen.
För att ådagalägga vådan af det bevisningssätt, som genom 17 Kap. 2 §.
RättPgångs-Balken och Kong].
Förklaringen den 1 5 Oktober 1 81 o blifvit handlande och varu-tillverkare medgifvet, behöfves icke mycken vidlyftighet.
Till vilkoren för full bevisning i allmänhet hörer, icke blott alt den är i och för sig sjelf fullständig, utan äfven att den uthärdar den motbevisning, hvars företeende, å andra sidan, af lagen i de flesta fall tillätes. 17 Kap. 2 §.
Rättegångs-Balken gör härifrån ett undantag.
Den förutsättning, hvarpå fordringsegarens talan emot gäldenäreu grundas, h vi la r ej på ådagaläggandet af någon dennes afhandling med fordringsegaren, utan blott på befintligheten af * en anteckning i fordringsegarens egen utborgningsbok.
Om denna bok icke liar synbara fel, och fordringsegaren sjelf är i besittning af den yttre oförvitlighet, som berättigar honom till utöfning af medborgerligt yrke, så fordras för bevisningens fullkomnande icke annat, än att debiteringens riktighet genom hans edgång bekräftas.
Medelst denna ed gång fyll es således icke en bevisning, som i mer eller mindre mån bundit gäldenäreu till ålgärden att verkligen hafva på borgen tagit varor hos fordringsegaren, i h vilket faliden skulle hafva egenskapen af vanlig fyllnadsed, utan edgången gifver åt den på anteckningen i boken grundade förutsättningen om en sådan åtgärd kraft och verkan af ett emot svaranden bevisadt factum, li vil ket af Domaren måste såsom sådant antagas och godkännas.
Enligt lagens ord och den derom gällande lagskipning, behöfver boken icke ens innehålla anteckning, om varorna blifvit lemnade till den förmente gäldenären sjelf eller till någon af hans husfolk, eller till någon annan å hans vägnar; ej eller behöfva dessa omständigheter serskild t utredas.
Att den tilltalade gäldenäreu blifvit i boken för varorna debiterad, och att denna debitering vidare besannas med ed af samma person, hvars fordiingsrätt ensamt deraf beror, gör tillfyllest för gäldenärens bindande till belalningsskyldigheten.
I bästa fallet eller då fordringsegaren sjelf är i god tro, bevisas likväl genom edgången icke något annat, än att varorna verkligen blifvit för den i boken antecknade gäldenärens räkning utiemnade; men om sådant skett till honom sjelf, eller till någon, som han till uppköpet bemyndigat, är efter edgången, sådan den efter ifrågavarande lagens rum bestämmes, lika Lag-TJtskottels Betänkande N o 92. 7 oulredt, som förut.
Detta stora vitsord eger handelsbok icke blott i afseende på hvad som blifvit boigadt, utan äfven om hvad som blifvit på räkning afbetala!.
I sednare fallet häfves visserligen bokens vitsord genom företeende af fordringsegarens qvitto; men qvittencer vårdas icke alltid i så lång tid och med den noggrannhet, som under dylika förhållanden kunde behöfvas, och exempel saknas icke, att personer, serdeles efter antingen säljarens eller köparens frånfälle, blifvit lagsökte för bokskulder, som, efter all anledning, förut blifvit guldne, ehuru qvitlencerne ej kunnat tillrättaskaffas.
Ett lagstadgande, som i tillämpningen gifver anledning till vådor och missbruk, och i sina verkningar visat sig vålla oredor och oordningar, är i behof af förändring.
Men denna förändring bör ej, såsom af några motionärer blifvit yrkadt, sträcka sig ända derhän, att afhända handlandes och varutillverkares böcker all bevisningskraft.
Handeln hvilar på förtroende, och till dess natur höra raskhet och enkelhet i formerna för aftal och köpslut.
Antingen dessa aftal och köpslut muntligen eller genom brefvexling uppgöras, kommer säljarens bokföring nödvändigtvis att innefatta den första bevisningen om affärens fullbordan genom varans utlemnande eller afsändning.
Men verkan af denna bevisning bör bestämmas olika, allt efter som den vill göras gällande emot annan handlande, eller emot personer, som icke äro handlande.
I anseende till den egna beskaffenheten af handlandes transaktioner sinsemellan, måste ett större vitsord inrymmas åt säljarens bokföring, då den afser varu-försäljningar till personer, som sjelfve äro handlande; hvaremot andra bevisningsformer tillika blifva behöfliga, då fordran för borgade varor skall, på grund af bok och räkning, utkräfvas hos personer, som icke tillhöra handelsklassen.
En sådan bevisningsform tror Utskottet vara att finna uti förslaget om ett allmännare införande af motböcker.
Fördelarne och beqvämligheten af handeln på kredit kunna derigenom bibehållas, utan den våda och de olägenheter, som nu åtfölja varu-utborgningar på löpande räkning.
De bestämmelser, som finnas upptagne i 10, ii, 12 och i3 §§. af 32 Kap. Rättegångs-Balken uti Lag-Kommiteens förslag till Civillag, hafva synts Utskottet på en gång undanrödja vådorna af den alltför ovilkorliga bevisningskraft, som 17 Kap. 2 §.
Rättegångs-Balken i vår nu gällande lag tillerkänner handlandes böcker, och tillika åt handeln och varu-omsättningen förvara den frihet och trygghet, som för rörelsens lif och verksamhet ära oumbärlige.
De tillägg vid tYänne paragrafer i förslaget, som i Herr 8 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 92.
Bergs molion blifvit föreslagna, har Utskottet funnit välgrundade.
Den vigt i bevisning, som skulle tillkomma motbok, då den i rättegången företes, och den förändring i sättet för bevisning, hvilken skulle inträda, då utlemnad motbok af svaranden undanbölls, bar påkallat utsättande af det förbehåll, att motbok, för att gälla såsom bevis för käromålel, borde vara utlemnad på uttrycklig begäran af svaranden.
Och ehuru Utskottet, lika med LagKommileen, ansett handlandes böcker dem emellan böra tillgodonjuta en bevisningskrati, som föga afviker från den i in Kap, 2 §.
Rättegångs-Balken nu bestämda, har dock Utskottet förment vården om svarandens rätt kräfva det vilkor för bevisningens fullkomnande genom edgång, att denna förmån, i fall af skiljaktighet emellan parternes böcker, bör tillkomma den, hvars bokföring finnes öfverensstämma med vexlade bref eller skriftliga reqvisitioner, eller fakturor, eller konnässementer och forsedlar.
Enligt nedanskrifna förslag skulle bruket af edgång, såsom medel för bevisningen i dessa arter af skuldfordringsmål, hädanefter snarare komma alt minskas, än alt ökas; men den väsendtliga förändring är häri föreslagen, att i de vanligast förekommande fallen edgången blifvit uppdragen åt svaranden, der ej han sjelf vill den åt käranden öfverlåta.
För öfrigt torde någon vidlyftigare motivering af förslaget icke vara erforderlig.
Utskottet har ansett betänkligt att tillstyrka de fyra nya paragrafernas inrymmande i 17 Kap.
Rättegångs-Balken, i stället för den nu till borttagande föreslagna 2 §., ehuru desamma i anseende till deras innehåll tillhöra detta Kapitel, som handlar om laga bevis i hvarjehanda mål.
Ett sådant inrvmmande skulle medföra omnumerering af alla detta Kapitels 37 §§., hvilka nu genom långvarigt bruk, äro till sin numerordning bekanta lör rättsökande.
Utskottet föreslår derföre, att de nya lagstadgandena om den bevisning, sorn tillkommer handelsböcker öfver utborgade varor, måtte, derest dessa stadganden antagas och af Kongl. Maj:t godkännas, varda kungjorde genom eu serskild författning.
I denna författning torde tillika böra utsättas, dels att ofvan omförmälde äldre författningar, nemligen Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 samt Kongl. Förklaringen den i5 Januari 1806, fortfara att vara gällande, hvilket åter ej borde ega rum med Kongl. Förklaringen den i5 Oktober 1810, hvars stadgande blifvit i författningens text inlaget, dels ock att den nya författningen ej får träda i verkställighet förr, än efter den t Januari nästkommande år 1846.
I en - 9 Lag-Utskottets Betänkande , N:o 92.
I enlighet med hvad nu anfördt blifvit, föreslår Utskottet vörd samt, , alt en författning om den bevisning, som tillkommer tiand larnles och vara-tillverkares böcker, mätte utfärdas, hvaruti, med upphäfvande af 2, §. i 1J Kap.
Rättegångs-Balken samt Kong/.
Förklaringen den tö Oktober 18to, stadgas som följer: 1
Har handlande tillställt den, som v&ror af honom borgat, motbok, deri tecknadt finnes hvad borgadt och betaldt blifvit, och kan ej fel deri visas; galle den bok för fullt bevis, der den, som motbok åberopar, gitter med gäldenärens skriftliga qvitto eller annorledes styrka, alt han motbok äskat eller emottagit. 2 §.
Ar ej motbok gifven och beropar handlande sig å egen handelsbok, emot annan, än handlande, att dermed styrka fordran för borgade varor: finnes den bok ordentligen förd och gitter ej vederparten visa fel deri, eller att han varorna betalt, men nekar ändå till kraf vet; vare skyldig med ed sig derifrån fria, der han ej heldre vill öfverlåta åt handlanden eller den, som boken fort, att fordringens riktighet ed/igen sanna.
Har motbok lemnad varit, och säger den, som kräfves, att den för kommit, eller kan handlande i motbok visa fel, som utan hans åtgärd eller vållande tillkommit; då ege han, eller den hans handelsbok hållit, rätt att den med ed styrka. 3 $. Emellan handlande inbördes må handelsböcker, som ordentligen förde äro, godkännas såsom bevis om den handel, de med hvarannan slutit, då skäl ej företes, som böckernes vitsord förringa, och de edligen sannas kunna, om så f ordras.
/Beropa sig både kärande och svarande pa han Bih. till ll Prot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 28 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 92. delsbok, och är bokföringen dem emellan skiljaktig; vare då den till edgång berättigad, hvilken kan förete bref, eller skriftlig reqvisition, eller faktura, eller konnässement, eller forsedel, eller annan bevisning, som till styrka för bokföringen länder. 4 tf Hvad för handlande efter 1, 2 och 3 gäller, skall jejnväl lämpas till dem, som drifva bergsbruk, fabriker, manufakturverk eller andra till beredning eller förädling af råa ämnen gjorda inrättningar, såvida de öfver sin rörelse bok och räkning behörigen hålla eller hålla låta. 5 §.
Det som finnes stadgadt i 2 tf. af Kong!.
Förordningen den 28 Juni ijg8, angående skyldigheten att utskrifva och gäldenären tillställa räkning öf ver borgade varor, och i Kong!.
Förklaringen den 15 Januari 1806, angående behörig
Domstol i frågor om klander å räkning öfver borgade varor, fortf ar att vara gällande i allt, hvarom uti denna författning icke annorlunda förordnas.
Denna Förordning kommer att frän och med den t Januari 1846 lända till efterrättelse.
Stockholm den i5 Mars 1845- Reservationer af Herr Gunther: ”Efter den bindande och i allo tillfredsställande argumentation, hvarmed Utskottet, enligt min tanka, ådagalagt ej mindre olämpligheten i juridiskt hänseende af det undantag från den allmänna bevisningsläran, som innefattas i 17 Cap. 2 §.
Rättegångs-Balken, än äfven vådan deraf i stats-economiskt afseende, genom den lättsinnighet i både utborgningar och skuldsättning, hvartill detta undantag leder, ehvad det får tillämpning pa utborgningar al en handlande till en annan, eller till personer, som icke idka handel, kan jag ej annat än beklaga, att Utskottet på temligen 11 Lag-Utskottets Betänkande, N-’o 93'. svaga skal, såsom det vill synas, uti 2 §. af sitt förslag, inskränkt den tillstyrkta förändringen endast till sistnämnde fall, eller till de utborgningar, som ske till icke handlande, under det Utskottet i 3 §. för de handlande sinsemellan bibehållit handelsbokens vitsord nästan oförändradt, eller blott med en moditication, hvilken i de fleste fall, d. v. s. alla de fall, då de i denna § omnämnde documenter förefinnas, skall blifva aldeles obehöflig, men i de fall åter, der den verkligen kan behöfvas, d. v. s. de fall, då utborgningen skett på grund af muntligt aftal, skall komma att icke uppfylla det dermed åsyftade ändamål.
Väl är mig icke obekant, att den af Utskottet här uppgjorda skilnad i handelsbokens bevisningskraft öfverensstämmer med hvad Lag-Commiteen antagit i dess förslag till ny Civillag.
Men om man går till de af LagCommiteen härför anförda motiver, skall man säkerligen der igenfinna samma styrka i argumentationen emot handelsbokens nu ägande vitsord i allmänhet, och sa in fn a svaghet i skälen för bibehållande af detta vitsord de handlande sinsemellan, som jag trott mig finna i Utskottets Betänkande.
Jag kan i följd häraf ej underlåta att uttala min öfvertygelse om det tredubbla misstag, i juridiskt, moraliskt och statseconomiskt afseende, som jag anser Utskottet i denna del hafva begått.
I juridiskt hänseende har ej mindre Lag-Commiteen, än Utskottet sjelf på ett segrande sätt ådagalagt, att anteckningen i en handelsbok icke rättsenligt kan utgöra mer, än en presumtion för fordringsanspråkets riktighet, eller första beviset, att köpaftal ägt rum och att varorne bli 1 vit till den uppgifna gäldenären, eller för hans räkning, utiemnade.
Det måste således altid innefatta en afvikelse från rättsbegrepp att, emot svarandens bestridande att hafva begärt eller på credit uttagit varorne, tillåta den, som uppställt fordringsanspråket, att med sin ed fylla denna andra delen af bevisningen, i stället att låta svaranden värja sig med edgång och sålunda åstadkomma den motbevisning, hvartill, i fråga om ett icke till fullo constateradt factum, tillfälle aldrig bör saknas.
Men hvad i detta afseende gäller mot handelsbokens nu ägande vitsord i allmänhet, måste äga lika gilltig tillämpning på sådan bok, då fråga är om förhållandet emellan de handlande inbördes.
Utskottets förslag medförer äfven den moraliska olägenhet att föranleda dubbla edgångar, enär bok kommer att åberopas emot bok, och det, i händelse inga andra bevis förefinnas, ej skulle gifvas någon annan utväg, än .12 Lag-Utskottets Betänkande, N.o 92.
,att tillåta parterne å ömse sidor att besvärja hvar sin debitering, på sätt också hittills, i följd af den nu gällande lagstiftningen, ofta skett.
Slutligen bar förslaget i statseconomiskt afseende den slöra skada med sig, att det uppmuntrar de handlande att ställa äfven den större credithandeln på bok och räkning, i stället för vexlar, löpande skuldebref eller andra discontabla papper, hvilkas allmänligare begagnande i en oberäknelig grad skulle öka hela landets rörelsecapilal.
Man må nemligen ingalunda tro min mening vara, att ålägga de handlande hålla motbok öfver sina utborgningar till hvarandra; men lika olämpligt detta skulle vara, lika skadligt är det, efter min tanka, att i lagstiftningen liksom uppmana till dessa utborgningars ställande på årsräkningar eller conto-curanter ulan bestämda betalningsterminer.
Redan i Förordningen den 28 Juni 1798 har det blifvit stadgadt, alt den, som tillhand lar sig varor partivis och dervid betingar sig tre eller flere månaders anstånd med betalningen, är pligtig att genast derå utgifva sitt skuldebref till säljaren, som deremot bör tillställa köparen qvitterad räkning öfver beloppet, likasom vore det contant betalt.
Men detta stadgande har i allmänhet förbiifvit utan verkställighet, isynnerhet under de senare tiderna, då den stigande concurrensen af säljare satt desse i nödvändighet, att hutvudsakligen genom en alt mer utsträckt credit och en alt större skonsamhet i betalningsvilkoren tillvinna sig kunder.
Visserligen har Lag-Utskottet uti ett serskildt Betänkande, N:o 88, sökt befordra verkställigheten af nyssberörde stadgande, genom att belägga underlåtenhet deraf med en påföljd för både säljare och köpare, bestående, för den förre i förlust af ränta från förfallodagen, och för den senare i förlust af det betingade betalningsanståndet; och jag medgifver gerna, att man på den vägen, eller genom bestämmande af påföljder, icke kan hinna målet närmare, än Utskottet i detta serskilda Betänkande gjort.
Medlet skall dock finnas otillräckligt, så länge obetingadt vitsord åt handelsboken gör hvarje bokfordran lika god och betalningsgild, som dem, hvilka grunda sig å reverser, och dymedelst gifver köparne en plausibel anledning att vägra utfärdandet af dessa senare.
Först när lagen gör den betydliga skilnad emellan dessa olika slag af fordringar, att den förenar större äfventyr vid utvägarne att göra bokfordringarne gällande, skall ingen rättskaffens köpare vidare kunna undandraga sig att lemna sin skriftliga förbindelse, och alla försigLiga säljare skola förena sig om att icke under andra vilkor utlemna sina varor i större qvantileter på credit. Lag-Utskottets Betänkande, 2V:o 92. 13 Frågar man Herrar handlande, om de sjelfve anse sig i behof af del undantag till fördel lör deras inbördes förhållanden, som Utskottet föreslagit, så svara de: endast för de munteliga köpslut, som uppgöras mot. contant; emedan, säga de vidare, det ofta händer, att, oaktadt contant liqvid blifvit betingad, betalning likväl ej följer förr än flere veckor efter det varorne bhfvit utlemnade, livaremedlertid köparen kan dö eller göra cession.
- Mig synes, att man härvid i främsta rummet kan anmärka, att lagstiftningen har löga skäl att gynna en sådan oordning, som den omförmälde; men äfven oberoende häraf, finner jag det uppgifna behofvet icke vaia af någon serdeles vigt.
Ty om köparen gör cession, kommer fordringsanspiaket ändock att pröfvas efter säljarens bok och aflagda borgenärsed; dö* köpa,en åter, så är det ingalunda troligt, att ju icke sterbhusdelägarne heldre skola uppdraga åt säljaren att med sin ed bekräfta fordringen, än ataga sig att sjelfve medelst edgång åstadkomma motbevisning rörande ett föihållande, hvarom de sällan eller aldrig kunna hafva någon tillförlitlig kännedom.
Min vördsamma hemställan är altså, att den af Utskottet föreslagna förändringen i afseende på handelsboks vitsord må göras generel, eller utan undanlag för förhållandet emellan handlande inbördes, samt att, i följd häraf, ur 2:dra §. af Utskottets förslag, de orden: emot annan, än handlande, må uteslutas, tillika med hela 3:dje §. och citalionen deraf i den zj:de.” af Herr Lagergren: ”Ifrån Utskottets beslut i 3 §. af den föreslagna nya författningen, är jag skiljaktig i så måtto, att jag anser Utskottets tillägg om den verkan på bevisningen, som skulle tillkomma handelsbref eller reqvisition, eller factura eller connässement eller forsedel, icke kunna antagas.
Derigenom skulle göras en väsendtlig rubbning i det vitsord, handelsböcker böra äga angående transaetioner handlande emellan.
Dessa transaetioner afslutas ofta mundtligen, och om de contraherande vistas på samma ort, passerar emellan dem icke något skriftligt.
Tillägget skulle i tillämpningen kunna leda derhän, att handelsbok, äfven i förhållanden emellan två handlande inbördes, icke skulle äga vitsord eller medgifva edgång, med mindre andra styrkande omständigheter tillika företeddes.
Då första momentet i §. icke godkänner handelsbok såsom bevis, eller tillåter dess beedigande under annat vilkor, än att skäl icke företes, som bokens vitsord förringa, synes stadgandet inrymma tillräcklig frihet till motbevisBih. till R.
Frot. 1845, 7 Sami. 1 Afd. 28 Häft. 3 H Lav-Utskottets Betänkande,, N.o 92. n nings framställande, utan att behöfva sätta sjelfva principen i våda genom ett "uttryckligt tillägg.
Jag är derföre af den tanka, att hela senare momentet bör utgå, och att paragrafen bör inskränkas till första momentet, som alldeles instämmer med Civil-lagförslagets text. af Herr Eklund, sun instämt i Herr Lagergrens reservation.
S T O C K II ÖL M , Lundberg & (.'omp , tSg5. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. 1 M 93.
Ank. till Exp.-Utsk. den 29 Mars, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Majtts Nådiga Propositioner, , angående antagande af dels ny Strafflag, dels ock
Sedan Rikets Ständer, samtidigt med stiftelsen af nu gällande Grundlagar, hos Kongl. Maj:t gjort framställning om behofvet al allmänna lagens öfverseende och förbättring, behagade Kongl. Majjt, under den 14 Februari 1811, förordna en Kommité till utarbetande al de för sådant ändamål nödiga förslag.
Detta uppdrag fullgjordes äfven, och sedan förslag till ny Civillag blifvit utarbetadt, blef förslag till ny Brottmålslag, under benämning Straffbalk, år 1832 från trycket utgifvet.
Efter det yttranden öfver sednare förslaget blifvit infordrade från Rikets Universiteter, samt åtskilliga anmärkningar deremot b 111 v i t framställda af enskilde personer, togo
Kommiterade detsamma under förnyadt öfvervägande.
Dervid ansågos vissa förändringar jemväl al nöden, och år 1839 blef ett i enlighet dermed reviderad t förslag allmängjordt.