Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu har med den börjande själfbesinningen ett tvifvel på dess sanning vaknat och du sträfvar efter en äfven för ditt pröfvande förstånd hållbar ståndpunkt.
Å ena sidan fästes därvid din uppmärksamhet vid den ändamålsenlighet, som röjer sig i t. ex. blommans och djurets struktur, det sammanhang och den planmässighet, som tilläfventyrs yppar sig i världshistorien och under påverkning af från fordom kvarblifna tankevanor ledes så reflexionen i riktning mot en religiös världs- och lifsåskådning.
Men å andra sidan låter du dig kanske imponera af naturvetenskapernas försök att förklara allt, det minsta som det största, genom blindt verkande eviga naturlagar och att fatta människosläktet såsom framdrifvet blott af själfbevarelsedriften.
Å ena sidan föra vissa upplefvade händelser t. ex. underbar räddning från olycka och död i förbindelse med från gångna tider kvarlefvande tendenser ovillkorligt mot tron på en vis och kärleksrik försyn; å andra sidan ljuder i ditt öra gnisslet från grottekvarnens stenar, ackompanjeradt af dödsskriet från tusendens och åter tusendens förbleknade läppar.
Så hopas å ömse sidor motvägande intryck.
Afgörandet sker så småningom och bestämmes dels af intryckens styrka i och för sig, dels af din personliga anläggning.
Och så finner du snart din tankes båt glida fram i en viss strömfåra, utan att du för dig själf kan fullt klargöra hvarför.
Men ännu störes kanske seglatsen då och då af stormilar, som komma farande, du vet icke hvarifrån.
Gamla förut förbleknade erfarenheter af destruktiv art väckas till lif af tillfälliga idéassociationer.
Eller nya friska intryck, som du ej är mäktig att behärska, göra sin makt gällande.
På det sättet växer din filosofi, stark eller svag, upp midt i lifsprocessen själf.
Det är klart, att det sålunda i lifvet inmängda filosoferandet är det ursprungliga och grundläggande för det, som äger rum i de ostörda samlingsstunderna, då själen liksom öfverblickar den tillryggalagda vägen.
Och det är nu åtminstone från en synpunkt gjordt begripligt, huru den filosfiska reflexionen kan tjäna såsom lifsunderlag.
I den nu nämnda »blandade» formen, som är den ursprungliga, är den nämligen alldeles icke abstrakt och tom, utan upptager och tillgodogör sig allt, som griper in i andens lif.
Men härtill kommer något annat af afgörande betydelse.
Se vi närmare på den omedelbara själsenheten, sådan den utbildas, innan själfbesinningen är väckt till lif, finna vi lätt att den icke kan sägas vara i sträng mening organisk, d. v. s. verkligen genomtränga och till ett helt förbinda sina momenter.
Visserligen är den det alltid så till vida, att den innefattar i sig en ursprunglig enhet, gifven af det naturliga anlaget, kring hvilken allt grupperar sig.
Men denna enhet har icke någon makt att ordna sina momenter.
Den kan icke förbinda det likartade eller utsöndra det olikartade, kan öfverhufvud icke gifva det hela formen af en organism med högre och lägre former.
Därför är den först gifna föreställningskärnan mera att betrakta såsom en hopgyttrad massa af idéassociationer utan någon inre sammanhållande kraft än såsom en organisk enhet.
Den naiva, religiösa uppfattningen t. ex., i hvilken eftertanken ännu icke gjort sig gällande, är egentligen mera en samling dogmer och berättelser om mytiska händelser än ett efter en bestämd grund ordnadt helt, hvarför den också kan falla sönder, då själfbesinningen vaknar.
Den centrala lifskänslan och viljeriktningen är också under utvecklingstiden uppblandad med de mest olikartade momenter, sammanförda utan urskillning.
Därför är det merendels illa beställdt med motivernas renhet, innan människan har börjat vända tanken, den rensande tanken, inåt mot det omedelbara känslolifvet, de instinktiva impulserna.
Man kan ju lätt få se, huru hos ett barn den högsta egoism går på det mest trohjärtade sätt hand i hand med den starkaste hängifvenhet.
Observera nu, att all klar reflexion är till sin karakter organiserande, ordnande efter grunder, därvid förbindande det likartade och söndrande det olikartade.
Så tillhör det den praktiska beräkningen, att med ett visst mål i sikte utleta de lämpligaste medlen och reglera dessas förhållande sinsemellan efter deras sammanhang med målet.
Så gifver den vetenskapliga behandlingen af naturen som resultat allmänna lagar, efter hvilka de enskilda företeelserna klassificeras och förklaras.
Så tillhör det det filosofiska begrundandet, som här närmast intresserar oss, att finna en högsta regel för bedömandet af mänsklig kunskap eller en vy af universum, i hvilken hvarje föremål för vetande kan infogas och dess plats bestämmas, och i samband därmed en högsta måttstock för värderandet af mänskliga känslor och viljeriktningar.
Individens i och med lifsprocessen framväxande världs- och lifsåskådning omslingrar hela hans själslif, så att han genom den med större eller mindre säkerhet allt efter dess egen fasthet bedömer giltighetsvärdet af sina föreställningar och öfverhufvud af allt, som gör anspråk på sanning, samt med dess synglas skärskådar halten af sitt känslo- och viljelif, rensande slagget från metallen.
Under det att sålunda den omedelbara själsenheten i själfva verket mera liknar en form, som innesluter en massa, delvis för hvarandra främmande så att säga med yttre kraft hoppressade ämnen, är den enhet, som individens filosofi gifver genom att uppställa en högsta norm och en högsta måttstock af den angifna arten, mäktig att i sig själf tjäna som grund för ordnandet af andens lifsyttringar.
Hvarför skulle den då icke kunna ersätta förlusten af den förra, i själfva verket på eget inre innehåll fattiga själsenheten?
Men om nu sålunda den i lifsprocessen inmängda filosofiska reflexionen tjänar den tänkande individen såsom själsunderlag, sedan oskuldens tillstånd gått om intet, har också det rena filosoferandet, som förekommer i en eller annan samlingsstund, sin betydelse för honom.
Däri framträder nämligen för honom klart och rent den högsta regeln, den högsta måttstocken, efter hvilken han i det verkliga lifvet bedömer sina föreställningar och värderar sina känslor och viljeyttringar, d. v. s. den verkliga enheten i hans egen ande.
Det är tydligt, att detta länder honom till själfpröfning.
Han kan dymedelst undersöka, om huset är byggdt på den lösa sanden
eller på hälleberget.
Men det förhöjer äfven hans själfvisshet eller gör honom säkrare på sig själf, tills han åter gifver sig ut i lifvets strid.
Ännu en erinring är härvid att göra och det är, att om också den själsenhet, som reflexionen gifver, ligger till grund för en mycket finare och mera genomförd organisation än den omedelbara, så är denna organisation dock i och för sig mera skör och lätt förstörbar än den ursprungliga gröfre.
Genom den omedvetet organiserande verksamheten föras nämligen de olika momenterna tillsamman genom naturnödvändigt verkande krafter och pressas därför liksom ihop till en kompakt massa.
Men reflexionen är fri och afväger begrundande det ena mot det andra eller söker skärskåda föremålet från så många synpunkter som möjligt och detta desto mera, ju friare och därmed högre den är.
Den når därför i och för sig icke fram till den säkerhet och fasthet, som tillhör den omedvetet organiserande verksamheten och som är behöflig för genomförande af en fullständig organisation af själens lif.
Men denna brist afhjälpes så, att den förra verksamheten tränger in i och tager i sin tjänst den senare.
På detta sätt förbindas styrka och kraft med inre ordning i organisationen.
Känslan får tillfälle att verka impulsivt och omedelbart; viljans riktning på målet blir fullödig och hel.
Men under detta är reflexionen ständigt vaken, rensande motiverna och klargörande målet.
Så uppstå karakterer sådana som Sokrates och Jesus.
Vi taga nu ett språng från den filosofi, som tillhör den enskilde personligen till (den, som kan sägas tillhöra mänskligheten, i sin helhet betraktad.
Det är klart, att stor olikhet skall vara rådande mellan dessa båda slag af filosofi.
Den förra behöfver tydligen icke äga sträng giltighet eller vetenskaplig karakter, blott den tillfredsställer individen själf.
Därför har ofvan blifvit framhållet, att den kan vara grundad i en på auktoritet (särskild »uppenbarelse») hvilande religionsuppfattning eller vara byggd på en liflig af känsla uppvärmd fantasi.
Men den senare måste naturligen åtminstone göra anspråk på teoretisk giltighet för hvarje förnuftigt väsen; därför är det nödvändigt, att den har till organ det af de logiska lagarne bestämda eftertänkandet, hvilket är möjligt blott om den har vetenskaplig form.
Mänsklighetens filosofi är sålunda speciellt den filosofiska vetenskapen.
— Men ännu en sak är att taga i betraktande härvid.
Vi erinra oss från det föregående, att individens världs- och lifsåskådning är hans egen genom själfreflexion vunna själsenhet använd såsom grund för en sann och egentlig organisation af hans andliga lif.
I analogi därmed är det antagligt, att den filosofiska vetenskapen skall visa sig vara en enhet, som mänskligheten vunnit genom själfreflexion, och som den gjort till grund och måttstock för en sann och egentlig organisation af sitt inre lif.
Men nu ligger det i öppen dag, att individens enhet är af helt annat slag, än den som till äfventyrs finnes hos mänskligheten.
Den förra, som är gifven i jagmedvetandet, är ju själf bäraren af det hela.
Men om det också hos mänskligheten finnes mycket förbindande, såsom likheten i organisation, gifven framför allt i förnuftigheten, hvilken har med sig en viss gemensamhet i människornas andliga lif, öfverförandet af förgångna generationers insamlade erfarenhet till efterkommande o. s. v., kan man dock icke säga, att där finnes någon enhetlig bärare af dess lif.
Man måste betrakta de särskilda individerna såsom det helas bärare och enheten blott såsom ett visst samband dem emellan.
Om nu den filosofiska vetenskapen skall vara mänsklighetens enhet vunnen genom själfreflexion, är det därför antagligt, att den icke såsom individens filosofi skall äga en allt genomgående individuell högsta princip1, utan att den skall bestå af en mängd själfständiga systemer med särskilda principer, hvilkas enhet ligger i ett organiskt samband dem emellan, bestående däri, att allt är i allt fast på olika sätt.
Efter dessa inledande anmärkningar skola vi söka närmare fixera, hvad som egentligen är att förstå med filosofisk vetenskap.
Filosofi i allmänhet är, såsom redan förut blifvit påpekadt, en världsåskådning, d. v. s. en uppfattning af den djupaste grunden till all verklighet eller till allt, som är föremål för mänsklig kunskap.
Då emellertid det som är föremål för kunskap blott är ett moment i kunskapen själf, som innefattar både ett subjekt och ett objekt, är denna uppfattning blott en sida af teorien om den mänskliga kunskapens djupaste grund.
Men vidare är filosofien i samband härmed en lifsåskådning, d. v. s. en uppfattning af det yttersta målet för mänskligt handlande.
Alltså: filosofi i allmänhet är en uppfattning af den djupaste grunden till mänsklig kunskap och af det yttersta målet för mänskligt handlande.
Hvilken karakter måste denna uppfattning äga för att vara vetenskaplig?
För att komma till klarhet häruti, skola vi anställa en förundersökning, som jag hoppas icke skall synas alltför svårbegriplig.
Vi fråga:
Hvad menas egentligen med en verklighet, eller med att något är verkligt med bestämda egenskaper.
Låt oss säga, du ser ett träd växa på marken med en viss höjd, en viss form o. s. v.
Du är också alldeles säker, att trädet verkligen finns till.
Egentligen står ju saken så, att något synes dig vara på det eller det sättet.
Du säger, att du kan med dina känselorgan bekräfta synsinnets vittnesbörd.
Men därmed kommer du i alla fall icke längre än till, att något framträder så eller så för dig, hvilket alldeles icke bevisar, att det är så.
Själfva frågan gäller just:
Hvad är det som för dig utom gränsen för din personliga uppfattning och till ett vara, till ett:
»det är så icke för mig blott, utan alldeles oberoende af, om jag händelsevis uppfattar det eller ej», och huru är ett sådant utgående öfver det egna medvetandet till något, som tänkes förefintligt utom det samma, möjligt?
Då vi icke ha något annat att hålla oss till än din egen uppfattning, fråga vi: hvad är det i denna, som gör den till kunskap om en verklighet?
Vi se då först, att den utmärker sig till skillnad från t. ex. blotta fantasier, därigenom att den oemotståndligt tränger sig på medvetandet: du kan icke uppfatta trädet huru som helst, om din uppfattning skall vara kunskap, utan det tvingar sig på dig; du måste förnimma det såsom ägande en viss höjd, en viss form etc.
Din förnimmelse har sålunda en bestämd karakter eller en viss nödvändighet.
Och tänker du nogare efter, så gäller denna dess nödvändighet ej blott för dig, utan för allt mänskligt medvetande.
Alltså finns det i din uppfattning en för mänskligt medvetande öfverhufvud gällande nödvändighet, och det är väl just denna allmängiltiga nödvändighet, som gör den till kunskap och för dig ut till en verklighet utom och oberoende af ditt individuella medvetande.
Därefter fråga vi: hvarifrån kommer den berörda allmängiltiga nödvändigheten?
Först är det tydligt, att den ej kan komma från en verklighet, som är förefintlig utom ditt medvetande.
En sådan kan visserligen tänkas, men icke omedelbart uppfattas, just emedan den skulle finnas utom medvetandet.
Vidare kan nödvändigheten ej härledas blott och bart ur ditt individuella medvetande, ty detta har giltighet blott för dig.
Det återstår då endast, att det är ett i dig närvarande allmänt mänskligt medvetande, som gifver din uppfattning dess allmängiltiga nödvändighet och sålunda gör den till kunskap.
— På samma sätt kan det också visas, att om det för ditt handlande gifves några verkligen giltiga regler eller något verkligen eftersträfvansvärdt mål, har detta sin grund i samma medvetande, betraktadt ur den synpunkten, att det gifver ditt handlande på något sätt en dylik nödvändighet.
För att komma till klarhet med hänsyn till karakteren af det ifrågavarande allmänt mänskliga medvetandet böra vi taga i betraktande, att dess verksamhet för att kunna gifva allmängiltig nödvändighet måste i sig själf ha denna egenskap.
Nu finnes det endast ett slag af mänsklig verksamhet, som är så beskaffadt, nämligen det rent logiska tänkandet2.
Om jag t. ex. från de egenskaper, som tillkomma triangeln i allmänhet, sluter till en särskild triangels, har detta slutande i sig själf nödvändig giltighet och därmed giltighet för allt mänskligt medvetande.
Alltså är detta tänkande just den verksamhet som tillkommer det allmänt mänskliga medvetandet, och detta är enheten, som förbinder momenterna i den samma så, att sammanhanget dem emellan blifver i sig själf nödvändigt och därmed allmängiltigt.
Härmed ha vi fått reda på, hvilken verksamhet som tillkommer det allmänna medvetandet.
Men kunna vi icke också bestämma, hvad det är i och för sig?
Vi ha sagt, att det måste tänkas närvarande i det individuella medvetandet.
Det skall väl då också framträda i detta på något sätt.
För att hjälpa oss fram till finnande af detsamma, skola vi först uppmärksamma, att det måste vara en absolut ren enhet, d. v. s. en enhet, i hvilken alls ingen skillnad eller motsats finnes.
Det kunde annars icke gifva momenterna i det rent logiska tänkandet ett i sig själf, sålunda absolut nödvändigt sammanhang.
Vidare måste denna enhet, om den också finnes i hvarje särskildt individuellt medvetande, vara en och den samma öfverallt.
Annars vore den icke ett allmänt medvetande.
Problemet ställer sig nu sålunda så här:
Gifves det i ditt, i mitt, öfverhufvud i hvarje individuellt medvetande någon ren enhet, som är densamma öfverallt?
Betrakta vi medvetandet för sig och jämföra det med yttre ting, finna vi lätt, att det förra har till karakteristisk egenskap att i sin verksamhet gå tillbaka i sig själf, under det att det yttre tinget endast kan verka utåt.
Eller med andra ord uttryckt: hvarje särskildt medvetande är ett jag, men intet yttre ting är ett jag.
Men »jaget» för sig betraktadt är just en ren enhet.
Det som uppfattar, subjektet, är alldeles detsamma som det uppfattade, objektet.
Alltså finnes verkligen i hvarje individuellt medvetande en absolut enhet: »jaget».
Men är då denna enhet också en och densamma i hvart och ett?
Ja, ty »jagheten», med hvilket uttryck medvetandets egenskap att vara ett jag betecknas, är öfverallt fullkomligt densamma.
Här kan icke blifva fråga om någon skillnad med afseende å tid eller rum.
Ty i själfva begreppet jag ligger alls ingenting, som har afseende på tid eller rum.
Ännu mindre kan det bli tal om någon begreppsmessig olikhet.
Ty själfva »jagheten» såsom sådan har alldeles samma karakter, vare sig det är fråga om ditt jag eller mitt jag eller någon annans jag.
Så ha vi då löst gåtan:
Det allmänna medvetande, som är enheten i det rent logiska tänkandet och som genom sin närvaro i det individuella medvetandet skänker detta allmängiltig nödvändighet, är helt enkelt den för dig omedelbart gifna absoluta enhet, som du kallar »jag».
Innehållet i ditt individuella jag, är visserligen vexlande och tillfälligt, men enheten i detta innehåll, hvilken enhet du kallar »jag», för sig betraktad, är det allmänna medvetandet själft.
— Nu framträder och verkar emellertid detta medvetande eller »jaget» rent för sig blott i det rent logiska tänkandet nämligen såsom enheten däri.
Därför kunna vi icke begripa det, utan att fatta det såsom en enhet i en mångfald momenter, »syntetisk enhet», låt vara att vi därvid inse, att det såsom jag tillika är upphöjdt öfver mångfalden eller är en absolut enhet, »tetisk enhet.»
Af allt detta kunna vi draga den slutsatsen, att filosofisk vetenskap är en vetenskap om det i det rent logiska tänkandet verkande allmänt mänskliga medvetandet eller »jaget» såsom gifvande allmängiltighet och nödvändighet åt människans teoretiska och praktiska lif och därmed kunskap om föremål och regler för handlandet.
Då nu all vetenskap och således äfven filosofien såsom ägande logisk karakter utgår ifrån just samma medvetande, blir det här fråga om en uppfattning, i hvilken subjektet och objektet äro det samma, nämligen det allmänna medvetandet, sålunda om en dess själfuppfattning.
Då vidare dess verksamhet för sig tagen är rent logisk, är också den nämnda uppfattningen rent logisk, d. v. s. i sig själf nödvändig.
Vidare är den med hänsyn till sin utgångspunkt oförmedlad, intuitiv, emedan det allmänt mänskliga medvetandet icke kan ur någon djupare grund härleda sin egen beskaffenhet, då det samma tvärt om själf är princip för allt grundande eller härledande af logisk natur.
Principen i den filosofiska vetenskapen består sålunda uti det allmänt mänskliga medvetandets intuitiva själfuppfattning genom rent logiskt tänkande.
Dess uppgift är att därur härleda den allmängiltiga nödvändigheten i människans teoretiska och praktiska lif.
Den filosofiska vetenskapen förverkligas alltså på det sättet, att det allmänt mänskliga medvetandet ur principen härleder den nämnda nödvändigheten.
Men lägg märke till, att det allmänna medvetandet finnes endast hos individerna — icke i och för sig.
Därför behöfver det äfven i sin själfuppfattning eller i den filosofiska vetenskapen det individuella medvetandet såsom bärare.
Men detta är i sitt filosoferande alltid påverkadt af allehanda inflytelser, som måste anses främmande för filosofisk vetenskap, såsom naturliga individuella anlag, tidsförhållanden etc.
Därför är det ofta svårt att i en framställning, som gör anspråk på vetenskaplighet ur filosofisk synpunkt, eller i gifna »filosofiska systemer» upptäcka det, som enligt definitionen måste anses vara själfva kärnan ur vetenskaplig synpunkt, äfven om det verkligen finnes någon sådan.
Därjämte är att märka, att det gifves framställningar, som visserligen kunna sägas vara filosofiskt vetenskapliga, men icke rent filosofiska, utan snarare förberedande för den rena filosofien.
På dessa, om hvilka särskildt afhandlas längre fram, är icke den angifna definitionen af filosofisk vetenskap fullt tillämplig.
Vi öfvergå nu till en undersökning, hvars resultat emellertid för öfversiktlighetens skull och för deras räkning, hvilka ej kunna tillgodogöra sig denna abstrakta utredning, redan nu angifvas.
Det skall visa sig, att i det allmänt mänskliga medvetandets natur såsom enheten i det rent logiska tänkandet ligger möjligheten till utbildande af olika filosofiska systemer, som ha särskilda principer och med hänsyn till dessa äro i sig själfva nödvändigt giltiga, d. v. s. logiskt nödvändiga — allt ino m den filosofiska vetenskapen.
Om vi närmare skärskåda det logiska tänkandet, skola vi finna, att det från icke mindre än två (tre) synpunkter åtminstone skenbarligen har motsatta egenskaper.
Den första motsatsen består däruti att det å ena sidan är i sig själft nödvändigt, såsom ofvan påpekades.
Därför är det ock bestämdt af och genom sig själft, d. v. s. själfbestämdt eller själfständigt.
Men å andra sidan är det till sin karakter formande.
Det ordnar, förbinder, upplöser etc.
Det behöfver därför ett material för att kunna göra sig gällande.
Så tillvida är det bestämdt af annat än sig själft.
Denna motsats mellan själfbestämdhet och bestämdhet af annat är den mest i ögonen fallande vid en betraktelse af tänkandets natur.
Den andra motsatsen ligger däri, att det å ena sidan har sitt föremål i sig.
Tänkandet bestämmer nämligen genom sig själft beskaffenheten af sitt föremål, emedan tänkandet har i sig själft nödvändig giltighet.
Därför måste föremålet vara till i tänkandet.
Men å andra sidan måste det tänkta, såvida det anses vara något i och för sig och ej blott en tanke, tom på verklighet, fattas; såsom förefintligt oberoende af tänkandet (1).
Då nu det allmänna medvetandet är enheten i det rent logiska tänkandet, framträder det i denna sin egenskap såsom motsägande.
Men det är förut utredt, att det allmänna medvetandets själfuppfattning är af rent logisk natur, d. v. s. i sig själf allmängiltig och nödvändig.
Därför måste den vara motsägelselös.
Motsägelselöshet i den samma är möjlig på två sätt.
Antingen kan det fatta en af de ur en viss synpunkt motsatta egenskaperna såsom den principiella och den andra såsom en modifikation däraf, eller kan det fatta båda såsom relativa och därför icke upphäfvande, men väl inskränkande hvarandras räckvidd.
I det senare fallet kan åter endera fattas såsom den relativt öfverordnade eller båda såsom biordnade.
På det sättet äro en mängd olika arter af själfuppfattning hos det allmänt mänskliga medvetandet från en viss synpunkt möjliga.
Och genom användande af andra synpunkter såsom underindelningsgrunder äro nya underarter möjliga.
Nu är att märka, att hvarje möjlig själfuppfattning hos detta medvetande är logiskt nödvändig.
Ty då det allmänna medvetandet i sig själft är nödvändigt, kan det icke finnas något ur logisk synpunkt tillfälligt hos det samma, utan allt som öfverhufvud är tänkbart, är också logiskt nödvändigt (2).
Må vi nu erinra oss, att filosofisk vetenskap är att definiera såsom vetenskapen om det allmänt mänskliga medvetandet såsom gifvande allmängiltig nödvändighet åt människans teoretiska och praktiska lif, och att dess princip är samma medvetandes intuitiva själfuppfattning.
Vi ha nu visat, att det gifves olika former af denna själfuppfattning, hvilka hvar för sig äro logiskt nödvändiga.
Därmed är också möjligheten af olika filosofiska principer, hvar för sig logiskt nödvändiga, och sålunda äfven af olika systemer, med hänsyn till sina principer också logiskt nödvändiga, uppvisad.
Då nu de nämnda formerna stå i inbördes nödvändigt sammanhang, förbundna som de äro genom medvetandets enhet, höra ock de olika principerna tillsammans med hvarandra och de skilda systemen utgöra tillhopa ett enda — den filosofiska vetenskapen med det allmänna medvetandets intuitiva själfuppfattning öfver hufvud såsom princip.
Vi skola nu genom exemplifiering söka att åskådliggöra det vunna resultatet.
Hos medvetandet eller tänkandet hafva vi enligt ofvanstående funnit två (tre) motsatser.
Genom att nu lägga hufvudvikten på den ena eller den andra leden i dessa motsatser få vi fram fyra (sex) hufvudsynpunkter, hvilka hvar för sig eller i förening med hvarandra kunna göras till utgångspunkter eller principer för filosofiska system.