Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så händer det icke sällan, att lånegränsen icke följer socknarnes yttre konfiguration, utan söker sig af naturförhållanden anvisade, eller rent af godtyckliga vägar midt igenom kommunerna: att samina förhållande eger rum med härader och fögderier, till hvilka stundom en eller ett par hvar eller torp från en tili nästgränsande härad eller fögderi hörande socken äro lagda; att en kyrkoförsatnling, d. v. s. en som begagnar en och samma kyrka, kan bestå af en eller flera socknar, stad och socken, stad och enstaka byar, hörande till olika socknar o. s. v. Att sammanbinda reformen af den kummunala lagstiftningen med ett utan tvifvel önskvärdt ordnande af alla dessa oregelbundenheter, hade dock varit att onödigtvis inveckla frågan och öka hindren för dess bringande till ett lyckligt slut, hvarför komitén varit derutinnan öfverens, att det kommunala lifvets former borde göras så elastiska, att hvilka kommunala grupperingar som helst kunna derinom röra sig-
Det är också i denna syftning förordningen örn kyrkostämma samt kyrko- och skolråd utarbetats och som jag tillfogat kapitlet om sammansatta kommunalsamhällen.
Jag tror dock, att man med lörfattningsförslageis 40 paragrafer icke kan röra sig uti en mängd förhållanden, hvilka ganska ofta fordra lösning, men att kapitlets 7 paragrafer dertill äro tillräcklig;.
Ett par exempel, k v ilka inom komitén ofta varit framhållna, torde närmare upplysa detta.
Nyköpings stad är i kyrkligt hänseende delad i två församlingar, hvardera förenad med en särskild landsförsamling.
Nyköpings stad utgör, i borgerligt hänseende, en enhet, vestra hälften af staden och Nikolai socken utgöra en kyrklig enhet, och den östra stadsdelen med Allhelgona socken en annan sådan.
Gefle stad är för sig ett borgcligt samhälle, men det kyrkliga upptager derjemte bjarne
Säter ifrån Hille socken och Hemlingby ifrån Walbo socken, hvaraf åter följer, att dessa socknars ecklesiastika omfattning är mindre än den borgerliga.
Om nu i Nyköpings ena församling ett ärende af rent kyrklig natur skall i sockenstämma handläggas, så mötes dervid ej svårighet att behandla det enligt § 6 i förslaget till kyrkostämmo-förordning.
Man uppgör nemligen förut, med tillämpning af redan stadgade röstgrunder, en ny konvention om röstgrunden, och företager deruppå ärendet.
132 Men om öfverläggningsämnet är en skolfråga, huru skall då förfaras?
Det befinnes nemligen (åtminstone kan det så befinnas) att
Nyköpings siad har en folkskola för sig och hvardera landsförsamlingen sin.
Om frågan rörer en af sockenskolorna, skall hon då behandlas af alla församlingens medlemmar, således äfven af stadsboerne, som nied skolan ej hafva något att skaffa, eller endast af dem som tillhöra landsförsamlingen?
Tvifvelsutan blott af de sednare.
Men för ett sådant fall har författningsförslaget ingen regel, det lemnar blott anvisning att skapa en sådan.
Angår återigen frågan stadens folkskola, hvilken af kyrkoherdarne är behörig att taga den om hand?
I 101 § af mitt särskilda förslag till ordnande af städernas kommunal-väsende, eller en af de 3 paragrafer, som reglementera för sockeneller kyrkostämma i stad, tror jag mig hafva funnit utväg att lösa detta problem.
Genom bibehållande af gemensam sockenstämma för behandling af både borgerliga och kyrkliga mål har jag kunnat utsträcka det representiva systemet till bägge, hvaremot pluraliteten ställt de kyrkliga angelägenheterna utom detsamma.
Men då detta system otvifvelaktigt bör anses och af Ivomitén utan skiljaktighet betraktats såsom ett steg framåt i kommunal-väsendets konstitutiva utveckling, synes mig ett sådant uteslutande ej kunna nöjaktigt förklaras, i synnerhet, som de kyrkliga ärendena uti de flesta landtkommunerna ännu torde taga i anspråk den mesta tiden och de betydligaste bidragen.
Förflyttar man sig ifrån fältet för kommunernas lagstiftnings-verksamhet till styrelseområdet, eller ifrån kommunalstämman och kyrkostämman till kommunalnämnden samt kyrko- och skolrådet, så fruktar jag, att slitningen emellan de borgerliga och kyrkliga myndigheterna blifver ändå större, men den utförligare framställningen derom torde lämpligen kunna sparas till längre fram.
Med ett ord, då jag ej kunnat inse någon fördel, meri väl många och betydliga olägenheter af den beslutade klysningen, och då skiljaktighet * den borgerliga och den kyrkliga kommunens yttre gränsor, huru ofta deri än må förekomma, dock höra tili undantagen, har jag ej ansett mig böra taga dessa undantag till utgångspunkt för uppställande af en allmän regel, utan behandlat dem såsom undantag uti ett deråt egnadt särskildt kapital.
Pluralitetens förfarande, att i allmänna drag beskrifva gränserna för sockenstämmans befogenhet, medför visserligen fördelar, men saknar icke heller sina olägenheter.
Pluraliteten har också, vid behandling af kyrkostämman, afvikit ifrån denna method.
Den allmänna definitionens tolkning kräfver en skarpsinnighet hos ordföranden, hvilken icke alltid torde stå till buds, i synnerhet som den nu gällande soskenstämmo-förordningens ämnesforteckning torde ingifvit en viss vana, att i författningen söka uppgift om de specifika föremålen för stämmans verksamhet.
Jag har derföre i denna del och andra dithörande bestämmelser så mycket som möjligt följt den gällande förordningen, endast med iakttagande af en, såsom jag trott, följdriktigare gruppering. 21 §.
När någon, som icke är behörig att påfordra sockenstämma, hos ordföranden begär utlysande deraf, men erhåller afslag, har jag ansett nödigt, att anteckning derom i protokollet införes, hvilket icke nu torde allmänt iakttagas.
Jag har också ej, i likhet med plurtliteten, funnit tillräckligt att i afseende på fatalietider för besvärs anförande, endast * 133 åberopa hvad om besvär emot sockenstämmobeslut stadgadt är, euär denna tid räknats ifrån beslutets offentliga kungörande, hvilket bär ej torde komma i fråga, utan har jag utsatt fatalietidens beräknande ifrån den dag, då afslaget meddelades. 24 §.
För motiverna till skiljaktigheten ifrån pluraiiteten torde tillfyllestgörande redogörelse vara leornad under 8—11 §§■ Vid omröstningen har jag ansett öretalet kunna för vighetens skull bortkastas. 27 §.
Någon annan skiljaktighet mellan mig och pluraiiteten torde i afseende på sjelfva innehållet ej förefinnas, än att jag tillåtit delegare i solidariskt bolag rösta för bolaget utan meddelegares fullmakt, och delegare i oskiftadt bo, som i boet sitter, att, likaledes utan fullmakt af de öfriga, rösta för boet.
När en af delegarne uti ett solidatiskt bolag eger laglig makt, att i de vigtigaste affärer genom sin teckning af firman, förbinda bolaget, och att vid bolagsstämmor, å bolagets vägnar, uppträda, utan att de öfriga delegarnes formliga samtycke dertill erfodras, så synes det mig, som om det ock kunde medgifvas honom att i sockenstämma föra bolagets talan utan skriftligt uppdrag, helst kolision mellan flera på en gång uppträdande bolagsmän är förekommen genom stadgandet, att ej mer än en person får vid samma tillfälle tala för samfälld egendom.
— Bet händår icke sällan, att en sterbhusdelegare är långväga faren eller okänd, hvarigenom boet kan längre tid blifva oskiftadt.
Efter sträng tolkning af pluralitetens förslag skulle svårligen någon talan för ett sådant bo kunna föras, enär fördelning af rösträtten på tillstädesvarande delegare, (utom det att den icke är i förslaget uttryckligen medgifven) svårligen kan göras med laga verkan, innan de särskilda delegarnes anparter i boet blifvit genom lagligt skifte bestämda.
Jag har derföre trott det vara billigt, att åt delegare, som i boet sitter, gifva ifrågavarande rättighet. 29, 30, 31 och “32 §§.
Ben utsträckning jag gifvit åt sockenstämmans befogenhet och förslaget om olika ordförande för särskilda slags mål, torde tillräckligt motivera skiljaktigheterna i dessa paragrafer.
Ett stadgande i nu gällande förordning, huru förfaras skall, då tillgång på personer till meddelande af justeringsintyg saknas, eller då sådan underskrift vägras, hvilket stadgande pluraiiteten uteslutit, har jag dock ansett desto angelägnare att bibehålla, som erfarenheten vid många tillfällen ådagalagt behofvet deraf. 34 §•
Ben i förslagets 37 § stadgade termin för räkenskapens afslutande och reviderande, förklaringars infordrande samt sockenstämmas decision, eller från årets början till in i Februari månad, anser jag vara alltför knappt tilltagen och befarar, att en knapphändig och otillförlitlig granskning blir frukten af denna brådska.
Man kan ej begära, att e8na angelägenheter skola åsidosättas för länets kommunal-uppdrag, hvilket är ett tillräckligt skäl, att icke för högt stegra fordringarne på dylika funktionärer, aldrahelst då arbetet förutsätter samverkan af flera personer, af hvilka än den ena än den andra har förhinder.
Jag har af dessa orsaker framskjutit revisionsanmärkningars pröfning till
Maj månad och jemväl tillagt föreskrift om infordrande af revisorernes påminnelser öfver algifna förklaringar, så snart dessa gifva anledning dertill, en åtgärd, som vid dylika tillfällen är vanlig, och hvarigenom decision i många fall blifver obehöflig. 134 35 §.
Jag har ej kunnat instämma i pluralitetens heslut att påbjuda (re ordinära sockenstämmor.
Jag har bibehållit den nu gällande förordningens föreskrift om två sådana äfvensom om tiderne för deras hållande i Maj eller Juni och i Oktober eller November, icke blott derföre att man ej bör onödigtvis bryta gamla plägseder, utan ock derföre att dessa terminer äro i min tanke vida lämpligare.
Angående otjenligheten af Februaristämman har jag nyss yttrat min mening, hvilken pluraliteten sjelf tyckes hafva godkänt, då den i förslaget till kyrkostämma till
Maj månad framskjutit pröfningen af revisionsanmärkningar vid kyrkans och folkskolans räkenskaper, hvilkas afslutning med kalenderår oskså påbjudits.
Alven synes mig en motsägelse ligga i föreskriften om den civila budgetens uppgörelse i Oktober och den kyrkligas i Maj, ehuru materialierne till båda dessa förrättningar äro till en del desamma, och det ostridigt innebär en stor fördel, att få på en gång taga öfversigt af kommunens samtliga tillgångar och behof.
De göromål som, i både den borgerliga och kyrkliga stämman, förlagts till December, eller granskning af skattelängden (hvarom mera på annat ställe) och förrättande af val till municipal-uppdrag för påföljande år, kunna lika väl företagas i Oktober och November. 37 §.
I strid med förslaget har jag tillagt ordföranden i sockenstämma större skydd mot personligt ofredande än ledamöterne.
Ett skäl dertill ligger väl deruti, att kyrkoherden, som, enligt mitt förslag, skall presidera vid handläggning af kyrkliga mål, såsom varande i lika värdighet med Konungens embetsman och stundom af Konungen till embetet utnämnd, redan mäste anses tillförsäkrad det i 18 kap. 2 § Missgerningsbalken stadgade skydd, hvilket ej lämpligen kan förminskas för den valde ordföranden; men jag anser, oberoende deraf, ordförandens och ledamöternes skiljaktiga ställning och den olika vigten deraf, rättfärdiga den af mig i nämnda hänseende föreslagna åtskillnad.
När derföre pluraliteten uti förslaget till kyrkostämma, §§ 22 och 37, nedsatt kyrkoherdens värdighet tili likhet med deras, som gå rättens ärenden, så betraktar jag detta såsom en förändring i allmän lag, hvartill giltigt motif svårligen kan framläggas. 38 §.
Till förteckningen öfver mål, som böra till Konungens pröfning hemställas, har jag tillagt förändring för längre tid än fem år i den allmänna grunden för uttaxering af kommunal-utskyld och förändring i den stadgade röstgrunden för huru kort tid som helst.
Jag bär ansett det icke böra förbjudas kommunen, att någon gång, då omständigheterna dertill föranleda, vidtaga dylika ändringar, men trott det vara nödvändigt att ställa dem under den högste lagstiftarens kontroll. 39 §.
I stället för en blott anmälan (§§ 17, 36), har jag föreslagit, att representatifsystemets införande och afskafiande skulle underställas Konungens Befallningshafvande, egentligen för att lemna honom tillfälle att pröfva, det besluten derom icke må innehålla något som är för lagen främmande.
40 §, Deraf, att Konungens Befallningshafvandes pröfningsrätt är inskränkt till ett enkelt godkännande eller förkastande, men denna inskränkning ej finnes stadgad i afseende på underställning till Kongl. Majit, kan lagtolkaren hemta anledning att tro det vara författningens - 135 ningens mening, att ål regeringsmakten inrymma rättighet, ait icke blott upphäfva beslutet, utan också sätta ett annat i stället.
Till förekommande af en sådan tolkning, hur jag utsträckt vilkoret till hvilken pröfvande myndighet som helst. 41—44 §§.
De i komiténs förslag stadgade inskränkningar i beSvärsrätten hafva egentligen för syftemål att förhindra den högre myndigheten från att granska målet från synpunkten af kommunens nytta, hvaröfver ingen annan än kommunen sjelf ansetts vara behörig domare.
Jag kan icke i sin fulla utsträckning godkänna denna sats.
Det hörer, efter min uppfattning, till det konstitutionel! monarkiska regeringssystemets grundvilkor, att regeringsmaktens och folkmaktens sammanstämmighet erfordras, för att åt beslut, sorn röra offentlig rätt, gifva helgden af lag.
Ifrån denna regel (innes väl hos oss ett undantag, hvilket här icke är ställe hvarken att försvara eller klandra; men det är ett undantag till förmån för regeringsmakten, nemligen Konungens prcrogatif att, utan ständernas medverkan, lagstifta på det ekonomiska området, eller just det, der kommunen har att inom sig utöfva enahanda funktion.
Grunderna till regeringsmaktens veto i lagstiftningsfrågor torde vara mångahanda, och det ligger både öfver min förmåga och utom gränserna för denna framställning, att försöka en utredning deraf; endast det må anmärkas, att bland dessa grunder träffas utan tvifvel statens intresse och syftemålet att värna minoriteten emot majoritetens förtryck.
Men i det allmänna statsintresset inga ock de kommunala intressena såsom beståndsdelar; och att i sockenstämman, så väl som i riksförsamlingen majoritetens välde öfver minoriteten stundom behöfver tempereras af en makt, hos hvilken högre insigt och mognare pröfning förutsattes, derom lärer väl erfarenheten framburit tillräckligt talande vittnesbörd.
Det är dock klart, att icke alla sockenstämmans tillgöranden kunna hänskjutas till regeringens omedelbara pröfning.
Komiterade hafva till denna klass af underställningsmål hänfört endast sådana, som i märkligare mån kunna inverka pä kommunens framtida välbefinnande, eller vidröra utom kommunen liggande intressen.
Andra mindre vigtiga frågor äro åter underlagda en dylik pröfning af ett regeringsmaktens organ, Konungens Befallningshafvande, men då kommunens sjelfbestämningsprerogatif fordrar, att icke finna sig tillfredsstäldt med slutlig decision af en myndighet, som står under den högsta, så har det lemnats majoriteten rättighet att, om dess mening ogillats och hon förmår bibehålla sig i sin förra ställning, d. v. s. att Konungens Befallningshafvandes skäl ej framkallat en förändrad öfvertygelse, droge frågan under Konungens pröfning
I båda dessa fall är hemställandet til! högre granskning obligatoriskt.
Men det finnes ännu ett lägre trappsteg på denna skala af sakvigtighet; och der påträffas den stora mängden af ärenden, hvilkas inflytande på kommunens intresse ej må anses större, än att bevakandet deraf kan öfverlemnas åt minoriteten.
Get är för detta fall och för dessa mål jag, i strid med pluraliletens åsigt, velat åt den enskilda kommunal-medlemmen hålla besvärsvägen öppen, till värn, icke blott för positif rätt och lagliga formers helgd, utan ock för kommunens sannskyldiga nytta.
Så länge den pröfvande myndighetens makt öfver det klandrade beslutet är inskränkt till det negativa området, kan till och med pröfningsrättens missbruk ej medföra synnerlig olägenhet, men deremot det förståndiga bruket deraf blifva af oberäknelig vigt för kommunens välfärd och V 130 trygghut.
Besinnom blott, att en, genom ett öres högre skatt uttryckt majoritet, representerad måhända af en icke obetydlig personlig minoritet, kan mången gång afgöra på sock nens trefnad och fördel ganska ingripande frågor.
Man har talat både länge och mycket om den stora mängden af stundom ovigtiga besvärsmål, som taga regeringens tid i anspråk, och om behofvet af en minskning i den för en styrelse opassande sysselsättning, som pröfningen af dessa mål erbjuda.
Mången, som ifrat för förbättrade kommunal-institutioner, har ock gjort det i hufvudsakligt syfte, att derigenom stäf ja den ström af lapprissaker, som man föreställer sig tränga fram till tronen.
Men det förhåller sig i sjelfva verket med detta, som med många andra klagomål, hvilka framkastas, upprepas och tros utan närmare undersökning.
Antalet af besvärsmål, som år 1857 i regeringen afgjordes, uppgick till 571, och af dessa hörde troligen minsta delen till den kategori, för hvilken komiterade föreslagit att stänga vägen till högre pröfning.
Rättvisans och den borgerliga frihetens garantier hafva i olika länder antagit skiljaktiga former; men man kan vara viss på, att de allestädes, hurudan deras utbildning än må hafva blifvit, uppmärksamt påaktas af det allmänna folkmedvetandet, hvilket de i sin mån bidragit till att fostra.
Hos oss har rättigheten att »gå lill kungs», sedan uråldriga tider utgjort, i folkets föreställning, det säkraste värnet för kommunens och enskildas välfärd och rätt, och denna föreställning dr långt ifrån utslocknad.
Att nu betaga individen denna dyrbara rättighet och göra en sockenmajoritet till högsta och enda skiljedomaren i frågor, af hvilka han anser sitt väl eller ve i mer eller mindre mån bero, fruktar jag skall hos mängden väcka föreställning om en afhängighet, mot hvilken det allmänna tänkesättet hos oss i alla tider hållit sig styft.
Afven befarar jag, att de formler, med hvilka man vill söka att binda besvärsrätten, skola endast ofullkomligt uppfylla denna bestämmelse.
Man skall, af oförmåga att utleta lagens rätta syfte, af gammal vana, eller mot bättre vetande, söka att draga alla slag af sockenstämmoärendena in på besvärsvägen genom någon af de tre ingångar lagen dit öppnar, och det beror då af hågen eller motviljan hos den första instansens myndigheter, i hvad mån dessa försök komma att lyckas
I den högsta instansen måste väl åsigterne i detta ämne snart komma till större klarhet och enhet, men det är deremot sannolikt, att man der skall få att pröfva en mängd kompetensfrågor i stället för sjelfva sakerne.
Het är af dessa och många andra skäl, jag icke kunnat förena mig med pluraliteten om de inskränkande vilkoren för rättigheten att draga sockenstämmobeslut under högre myndighets pröfning; men då det deremot är en naturlig följd af min ofvan antydda åsigt om kommunens stallning gent emot styrelsemakten, att denna sednare icke må sätta sin vilja i stället för kommunens, så har jag, till skydd deremot, uti 4-4 §:ns sednare moment upptagit ett stadgande, som skulle blifva bindande icke blott för Konungens Befallningshafvande, utan äfven för den högsta administrativa makten sjelf.
Det undantag som förekommer i slutet af momentet, är gjordt för det fall, att sockenstämmobeslutet kan angå verkställighet af något sorn eljest lagligen åligger kommunen; men då jag medgifver, att rättelse i ett mot sådan förbindelse stridande kommunal-beslut kan på annan väg åstadkommas, så anser jag denna klausul kunna, utan förfång för principen, utgå. 137
Uti 11 § af 1843 års förordning förekommer, ibland föreskrifterne om hvad som åligger klagande vid fullföljd af besvär emot sockenstämmobeslut, att han skall, inom 14 dagar efter fataliedagen, hos sockenstämmans ordförande förete diarii-bevis om besvärens inlemmande å vederbörlig ort, vid påföljd, att det öfverklagade beslutet eljest vinner laga kraft, hvilket stadgande jemväl upptagits uti § 77 af komiterades förslag.
Meri då det, un der nu angifna förhållanden, och då ingen förbindelse för sockenstämmans ordförande, att hos den pröfvande myndigheten anmäla inträffad försummelse att inom stadgad tid förete diarii-beviset, finnes föreskrifven, det kan hända, alt Konungens Befallningshafvande (och, enligt mitt förslag, jemväl Domkapitlet) finnér besvären välgrundade och upphäfver beslutet, sedan detsamma redan, på grund af lagens ord, vunnit laga kraft, så har jag ansett förenämnda stadgande mindre lämpligt och i stället föreskrifva, att klaganden, såsom vilkor för besvärens upptagande, skall hos den pröfvande myndigheten förete bevis, att han hos sockenstämmans ordförande anmält missnöje.
Detta tillkännagifvande om hvad den missnöjde ämnar göra motsvarar visserligen icke tillfullo ett intyg om hvad han onekligen gjort; men det torde dock göra tillfyllest för ändamålet. 42 §.
Föreskriften i förslagets § 78, att Konungens Befallningshafvande kan, då han upphäfver sockenstämmobeslut, tillika förbjuda beslutets bringande till verkställighet, har jag trott vara öfverflödig, då, efter mitt förmenande, exekution af ett ogilladt beslut är en olag lighet, som hvar och en kan motsätta sig.
Jag har då ansett bättre att behålla stadgandet i 12 § af 1843 urs sockenstämmoförordning, att sockenstämmobeslut må kunna, under vissa tvingande omständigheter, bringas till verkställighet redan innan någon pröfning af deremot anförda besvär egt rum, och att den pröfvande myndigheten må kunna, också före sjelfva sakens afgörande, särskildt förordna om verkställighetens inställande.
Den enda lindring häruti jag tillåtit mig, är föreskriften, att beslutet om den prompta verkställigheten skall utgå ifrån sockenstämman och icke från ordföranden, hvilket man, af ordställningen i 1843 års förordning, kan förledas att tro vara lagstiftarens mening. 46 §.
I afseende på antalet af ledamöter i Sockennämnd, har pluraliteten lemnat detta till kommunens fria bestämmande inom talen 5 och 11, förmodligen (?) pastor oberäknad.
Jag har deremot föreställt mig det höra till god ordning, att bestämma antalet i förhållande till socknens folkmängd, och har dessutom haft dertill ett annat skäl, hvilket ej torde vara utan all vigt.
Uti förslagets § 28 säges nemligen, att i socknar, der det representativa systemet är infördt, skall representationen utgöras af Sockennämnden och derutöfver tre gånger så många valda fullmäktige.
Men nu kan det hända, att en liten socken om några hundra innevånare finner, för vissa ändamål, t. ex. rotemästare-bestyrs fördelning bland ledamöterne, tjenligt att i Sockennämnden tillsätta det högsta antalet ledamöter, medan man i en annan socken om mer än 10,000 innevånare, anser det minsta antalet för ändamålet tillräckligt, hvaraf 138 ator följden skulle blifva, att representationen i den lilla socknen konunc att utgöras af 44 ledamöter och i den stora af endast 20.
I en sak, som sä mycket beror på tycke och smak som denna, är det otvifvelaktig! bäst, att lagstiftaren kommer de verkande åsigtcrna till mötes med bestämda siffror, och jag har derföre, i afseende på antalet ledamöter i sockennämnden och representationen, eller, som jag kallar den, sockenstämmonämnden, bestämt mig för följande skala: 1,000 — 5 — 20 1.000 x 1500
Utväljande af suppleanter till ifrågavarande och andra kommunala förtroende-uppdrag liar jag för min del ansett ej vara behöflig!, tvärtom riågongång skadligt, genom den anledning det gifver den ordinarie ledamoten, att söka skjuta ifrån sig goromålen på suppleanten, så snart de kännas besvärliga.
Det kan ock hända, att suppleanten icke är till hands då hans närvaro behöfves och att nästa suppleant är boende låugt bort i socknen.
När det går an, att magistrater och domstolar vid behof adjungera ledamöter, har jag föreställt mig, att detta systern mycket väl kan användas på sockennämnden, hvilken i socknen också är ett slags magistrat, hvarföre jag i 55 § intagit ett stadgande derom. 50 §.
Jag har ej ansett behödigt att förbjuda landshöfdings inväljande i sockennämnd, då denne embetsman väl bör förutsättas vara bosatt i residensstaden, och det i allt fall är att förmoda, det han, kallad till ett sådant förtroende, skulle begagna sin embetsmannaställning för att, på grund af paragrafens sednare moment, detsamma sig afsäga.
Icke heller har jag kunnat godkänna det åberopade skälet för förbud emot domhafvandens inväl jande i sockennämnden, eller att han skulle blifva jäfvig, att såsom domare handlägga mål, uti hvilka nämnden uppträder som part.