Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Arrendatorn (i gammalmodig landtlig drägt).
Arrendatorn.
Förlåt att jag så dristigt stiger in.
Hvem gör oss äran? -- -- får jag våga -- --
Arrendatorn, En Arrendator -- -- --
Katrine (pathetiskt springande fram till honom).
Utan fråga, Den ädle man, som jag får kalla min!
Välkommen, tusenfaldt välkommen!
Er ankomst, ack, jag drömde om'en
I natt, ja natten ren förut.
Ni kom då, ädle vän, till slut; Men ack, så kall! hur vill jag det förklara, Kanske ni ej den rätta är?
Kanske ni ångrar er?
Bevara!
Nej dermed är det ingen fara.
Så stig då fram och var som hemma här.
Jag är så glad, jag höll just på att språka
Med vår kusin, som här ni ser, Om lyckan att få kallas er, Om sällheten att er få råka.
Jag tackar skyldigast, med mer.
Jag är så der, i qvinnovägen, En smula ovan och förlägen.
Det ger sig nog!
Det är en sägen, Att många yxslag jemna mon, Och allting vinns, då man är trägen -- Men kanske träffas herr patron?
Ack, bästa vän, hvad skall jag svara?
Jag måste väl uppriktig vara; Ni får ej tycka att jag är kuriös, Jag gör det allt af kärlek bara:
Min Onkel är så skrupulös
I allt, som hör till goda tonen.
Han ser väl mycket på personen, Men mera på hans yttre skick, Hans tal, hans drägt, hans mine, hans blick.
En rock, som ej är gjord på modet, Kan sätta honom eld i blodet, Och en i förtid gjord visit Förstör hos honom rakt en mans kredit.
Ni måste anta en habit, Som mera närmar sig till den moderna, Och komma först om någon timme hit.
(Till August.)
Vill icke min kusin af nit, Att blanka opp vår lyckas stjerna, Gå oss med hjelp tillhanda?
Om herrn vill göra blott sin flit, Se här en ganska kort recit:
(Stiger opp och smäller
Arrendatorn på axlarna.)
Legerete i ord och låter, En mine, som passar för soldater, Parisisk frack, fransysk fason, Ett språk från alla verldens stater, I korthet: en person, Som kunde kalla sjelfva kungen frater, Hör nu till goda ton.
Men kan jag lära slikt, dessvärre?
På någon timme, bästa herre!
Kom hem till mig, Der öfva vi oss bäst tycka.
Man borde få betänka sig.
Katrine (bevekligt).
O himmel, gå! och spill ej bort vår lycka.
Men herr patron, som af hans bref man ser, Tycks vara mera för det moderata?
O Gud! det var han för att pröfva er.
Här är ej tid att stå och prata; Min herr kusin bor här på nästa gata.
För min skull gör ert bästa, ädle man!
Jag vill försöka då så godt jag kan.
Katrine, du borde få dig man; Till hustru är du klippt och skuren, Min själ, han skulle icke skena han!
(Öppnar kammardörren.)
Kom ut, mamsell, ur jungfruburen, Er hök har jag förpassat bort; Hans första choque var lysande, men kort.
Katrine, jag andas knappast mera; Jag ville kikna bort af skratt.
Som en besatt.
Nu får jag låf att brefvet kuvertera -- -- Men var ej der skymt af Onkels hatt?
(Tittar ut genom fenstret.)
Gud ske lof att jag hann expediera Så väl er skatt, som vice skatt.
(Samlar papperen och skyndar bort.)
Var på er vakt, mamsell!
Håh, hå! jag blef så matt.
Jag ville knappast orka hem tillbaka.
Förargelser hvar gång man tittar ut.
Man blir väl öfverkörd till slut; Man kan ej ständigt se sig kring och vaka.
På alla sidor åkes det förbi.
Ur väg, ur väg! padi, padi!
Det ljuder än uti mitt öra.
För skrammel, rop och blåst och dam
Man kan knappt se, man kan knappt höra, Än mindre slippa fram.
Der kommer en pompös madam
I vagn med fyrspann, kan du tänka; Jag frågar hvem hon är?
en enka, Och till från landet, ingen skam!
Nej, allt skall nu för tiden blänka.
"Finns ingen vrå dit lugnet flyr, Finns ingen däld dit glädjen ilar, Och leende i skuggan hvilar, När stormen öfver jorden gnyr?"
Åtminstone ger det bestyr, Att söka denna yra.
Tänk om vi före
På landet nu och sökte lugnet der, Och landet tusen gånger värre vore Än nån'sin staden är?
IX SCENEN.
Ack, Gud ske lof, att herr patron är här!
Kanske mamseln har hunnit ren berätta -- -- --
Onkeln (häftigt).
Ja något har man sett; men detta
Är galnare än allt förut.
Man har fått nys om herrns beslut, Att resa till sitt landtgods ut, Och genast strömmas hit med commissioner.
Af fruar, fröknar, herrar och baroner
Har salen varit full i hvar minut.
Der hemtar en en ask, en lada, En annan ett paket, En tredje, värre än de båda, Är icke nöjd att hemta ett, Men tiotal, om icke flera; Och allt beskrifs så smått, så lätt, Och så beqvämt att transportera.
Men jag förstår ej rätt Hvad man kan ha att trafikera
Med orten der, på tusen sätt Så skildt från hufvudstan belägen, Så skildt från hela stora vägen.
-- Du var väl nog besatt, kan jag förstå, Att ta emot hvad man dig gaf.
Väl är jag from och eftergifven, Men blir jag något längre drifven, Så kan jag neka också jag -- Här är ett bref.
(Aflemnar brefvet och går.)
Onkeln (ögnande utanskriften).
Af bättre slag.
(bryter brefvet.)
Frän Arrendatorn.
Gläd dig Emma!
Men säg mig, var du icke hemma
I ons då hela skaran kom?
Du nämnde ej ett ord derom.
Jag hann ju knappast andan draga; Jag ville låta Onkel klaga
I sin tur först -- --
Onkeln (läser brefvet och tar sig om pannan).
Man kan bli galn till slut.
Jag svär
Att hela verlden öfver ända seglar.
Hvad är det han begär:
Ett dussin vaser, några större speglar, Quinquetter för salongen der, Moderna kronor sen för taken
I salarna och i gemaken Mahogne-soffor, stolar, bord, med mer.
(Springer opp.)
Är jag en furste, en bojar, en pär, En vild fantast?
O Gud, mår Onkel illa?
Så säg mig hvad jag är?
Om Onkel kunde blott sin hetta stilla.
Det är väl något skäl han förebär.
Onkels.
Hvad skäl? jo, ton på landet der, En ton för galningar och Hottentotter!
Ni tror kanhända ej er dotter; Men hvad jag tycker mig med visshet se, Är att han fattat en förvänd idé
Om Onkels lefnadssätt och pretensioner.
Den gode mannen har väl ment kanske
Att då på landet ringare personer, Bestå sig spegel, bord och kanapé, Vill Onkel ha det mycket mera ståtligt.
Onkeln (sätter sig åter ock öppnar brefvet).
Var tyst, det blir dock oförlåtligt, Att trakassera så en gammal man.
Han kommer hit -- i denna dag, minsan!
Låt se hvad junkern har att förebära?
Katrine (klädd som en förnäm fru).
Min herre, som mig ryktet sagt, Har ni beslutit resa till en trakt, Der jag en dotter har helt nära.
Kanhända vågar jag besvära?
Jag har ett bref, ett bref-paket, Alldeles lätt, Jag ville be er -- --
Gerna tar jag det, Om det ett litet bref blott gäller.
Blott ett paket, Parisiska noveller, Jag fick af dessa skatter ett parti, Jag ville skicka dem till min Sofie. --
De äro väl ej alltför många heller?
Kors, nej! blott par och tjugu band
En skön lectur, förtjusande, gigantisk, Alldeles egnad för en flickas hand.
Onkeln (ironiskt).
I fordna dagar var man nog pedantisk, Att neka sina barn en slik lectur ibland.
Ack ja, romaner af det gamla slaget, I hvilka knappt en enda men'ska dör, Och ingen ryslig scen vårt platta lugn förströr!
Men smaka blott en gång behaget Utaf de nya, läs och hör Hur döden drabbar hela laget! (i extas.)
Följ med den dystra kraften blott, Som dricker blod ur hufvudskålar, Se blott en dödskamp, dubbelt tyngd af brott, Ett anlete, som hungerns fasa målar, Se styckets hjelte af tortur förgås, Hans älskarinna stympas, sargas, flås! O Gud, det skakar, griper, tjusar, bildar!
Onkeln (i raseri).
Är jag bland hedningar och vildar?
Hvem är er dotter? säg, af hvad reson Är hon på landet?
Katrine (förnämt).
Kors, hur kan man fråga?
I Fru de Sans-Soucis pension!
Onkeln (hejdadt).
I ödemarken, i pension?
Att fatta slikt är öfver min förmåga.
Katrine (mokant).
Men hvilken hetta, hvilken pöbelton!
Det skulle än i er förbistring fattas, Att våga flytta ut I nejden af en ort, ett institut, Dit allt, hvad landet äger bildadt, skattas -- --
Onkeln (drömmande) Hvad institut? hvad pöbelton?
Är jag förbistrad eller hon?
Farväl, min herre, det är tid att sluta; För er har jag ej något uppdrag mer.
Sitt, bästa Onkel, lugna er!
Hvart är det verlden börjar luta?
Han är som fallen ned frän skyn.
Är det förbi med all försyn, Stå alla våra lagar glömda?
Hvem nämnde hon, hvad hette hon?
Hvem menar Onkel?
Den fördömda Fransyska frun, som höll pension?
De Sans-Souci.
Du känner hävan?
Än hon, som skrek om pöbelton
Och läste den besatta läxan, Som kom mitt hår att resa sig, Om mord, tortur och blod och krig?
Hvad hette hon?
Jag känner ingendera; Vi lefva ju så litet med.
Hon tycktes ge en vink om flera, Som satt sig der på orten ned.
-- Men hon är galn, och jag än mera, Som grubblar öfver hennes prat.
August (förklädd, bryter på Franska).
Ah! servitör, Monsieur Magnat!
Jag är förtjust att er bekantskap vinna -- -- (Sjunger) la, la, la, la, li, li, li, li -- --
Om detta åskmoln vore väl förbi!
August (märker Emelie ock skyndar till henne).
Er niece? förtrollande Gudinna!
Gå in i kammaren, Emelie!
Comment, seigneur? hvad menar ni?
Min bästa herre, hon är qvinna -- --
Ah ja! en dyr acquisition!
Onkeln (sakta).
Se så, farväl med all reson!
Min herre, vill ni kort förklara:
Hvad har ni att uträtta här?
U--träta? qu'est-ce? nej inte träta -- --
Onkels, (otåligt).
Jag menar: har ni en affär, Så säg mig den i korthet bara!
Voilà! en helsning från mon père.
Han ber Monsieur att icke fara, På resan, hans palais förbi. (Sjunger) la, la, la, la, li, li, li, li!
Hör han till fru de Sans-Souci?
August Oui! oui!
Han bor der ganska nära.
Då låter jag ödmjukast bli, Att denna gynnare besvära.
Hvad har er far att skaffa der?
Ha, ha, ha, ha, que skaffa der?
Jag frågar enkelt hvad han är?
Ah, un Artist très grand et très célebre!
Det går för långt, man kan få feber!
Finns der af detta slag också?
Oui Seigneur, tout comme il faut.
Den arma gubben! svetten lackar
I droppar från hans panna ren. --
Artist? i hvilken konstens gren?
Mon Dieu! han componerar frackar.
Och tar betalt, som en artist?
Pour le façon, monsieur, visst, visst!
Ett tjog riksdaler?
Fi! jag tackar!
Dans l'innocence de la prairie, Seigneur, Har penningen en ganska fin valeur.
Onkeln (som gjort de sista frågorna med synbart återhållen vrede, springer opp).
Men der är dörrn, senjör, munsjör!
Gå ut och kom mig ej tillbaka.
August (sakta).
Jag visste väl det skulle smaka.
(Högt, i det han fattar Onkeln under armen) Comment? en promenad? ah ja!
(Går halft dansande ut och drar Onkeln med sig.)
Li, li, li, li, la, la, la, la!
Onkeln (kommer pustande in tillbaka och tar nyckeln ur dörren).
(Sednare) Emelie.
Folk hit! är du i kammarn, Emma?
Hvad vill min Onkel?
Vatten hit!
Det var mig en förbannad klämma.
Men Onkel darrar på sin stämma; Hvad har då händt er?
Onkeln (utan att ge akt på henne).
En bandit!
Att öfverfalla mig här hemma
I eget rum, i eget hus.
Här duger ej att bruka krus.
(Till Emma.)
Säg åt Katrine: om någon än mig söker, Så svarar hon att jag ej hemma är.
Hvad skall jag företaga här?
Nej, det är bäst att jag försöker: (Högt.)
Men, bästa Onkel, har ni glömt Herr Arrendatorn?
Ah, fördömdt!
Sätt nyckeln i; jag måste väl riskera.
Men säg, begriper du det här?
Emelie (i det hon öppnar dörren).
Nej, Onkel, det en gåta är.
Onkeln (betänksamt).
Jag kan ej annat utfundera, Än att en fru de Sans-Soucis Har kommit dit med ett partie Lycksökare och pack, med mera, Och håller på att få kredit. -- Men har jag en gång hunnit dit, Så skall, vid Gud, jag jaga bort dem alla.
Ack, Onkel vill då resa dit likväl?
Det är ej rätt --
Jag hade skäl Att låta mitt project förfalla.
Men jag vill trotsa dem ännu; Jag ger ej köp för en Parisisk fru.
(Emelie går.)
Katrine (som modehandlerska.)
Ack, hjelp mig, rädda mig, min herre!
En ny förbannelse och värre!
Ack hjelp mig fly, ack för mig hän; Jag ber derom på mina knän!
Hvad är på färde? låt mig höra.
Katrine (gråter).
Osaliga! hvad vill jag göra!
Jag står ej ut, jag vissnar bort.
Säg ut, i herrans namn, var kort!
Er jämmer kan ju sjelfva klippan röra.
Ni ärnar fly från detta röfvarhål?
Ja väl.
Och landet är ert mål?
O, protegera En ensam dame på resan dit; Det är från samma ort jag kommit hit!
Var detta allt? behöfs det mera, Att bringa en i raseri!
Ni hör väl också ni till fru de Sans-Soucis?
Som modehandlerska till många flera.
Ack, jag kom hit, för att studera Min konst, min sköna konst.
-- Och si!
Den grufligaste anarki
I modets verld slår här med skräck mitt öga Ej skymt af smak bland låga, som bland höga.
Ack hör, ack hör!
Kanoner på en bal! jag dör!
Och Freyschüts-ketten på supéer!
Giraffer, pilar, Sevigneer! Crêpe à la neige!
Ändå barège!
Battister sen!
Och lustre sen!
Ännu, i våra dar, ännu!
Hu, alla himlars himlar, hu?
Onkeln (med händerna för öronen).
Håll, håll i herrans namn, min fru!
Ni spränger mina öron sönder.
Katrine (utan att låtsa märka något).
Så gå hos oss ej en gång bönder.
Men vet man af det nya?
Baretter ej, Coquetter ej, Sottiser, epauletter ej.
Moderna genombrutna vantar, Se efter om här någon antar.
Pirater? pytt!
Det är för nytt.
Crêpe lisse ej fås, Chalis försmås.
Af Carneol och Amethyst -- -- --
Onkeln (springer opp och slår sin hand i bordet).
Tyst då, för tusen djeflar, tyst!
Katrine (förskräckt). O, ve! ett raseri, som sårar Det innersta utaf min själ!
Farväl, förfärlige, farväl!
(Går gråtande ut.)
August (i surtut, med sporrar, gehäng och sabel vid sidan, möter Katrine i dörren).
Hvad ser jag här?
en skönhet och i tårar.
(Följer Katrine ut och slår dörren till.)
Onkeln (hastande efter).
Nu gäller att få nyckeln ut, Ty kommer denne in till slut, Så lär han bli mig värst af alla.
(Öppnar dörren och vill taga ut nyckeln.)
August (tränger sig in i det samma).
Det kan man då barbariskt kalla!
Min herre, ni förklarar er!
Så, så! i hvilken sak? jag ber.
Satisfaction, ej mer, Begär det sköna offret för er galla.
Och hvem är ni, som här för stat?
August Er Arrendators reskamrat.
Men det apart.
-- Säg, vill ni er förklara?
Det låter jag ödmjukast vara.
Vid de tre ärofulla julidagarna!
Då appellerar jag till heders-lagarna; Det gäller, herre, en af oss.
Drag ut, vi slåss.
(Drar sin sabel och ställer sig i positur.)
Onkeln (förfärad, sätter sig ned i sin länstol).
Vill ni då mörda mig, min herre?
August (häftigt) Försvara er, ifall ni kan; Och hvarom ej, så blir det värre, Så kallar jag er en barbar, Som mer ej i ert hjerta spar En enda gnista af Parisisk ära. -- --
Min Gud, jag vill förlusten bära.
Var glad att ni har äran qvar; Men kom för Guds skull ej så nära, Jag har ju ondt ej gjort.
Ni drar!
I annat fall så vill jag svära, Att ni är feg, att ni förlorat har All rätt att er poin förfäkta.
Stig opp och gif mig svar!
Ni dröjer? -- då, farväl!
Onkeln, (sednare) Emelie.
Onkeln (hämtande sig).
Den der, det var en äkta, En grym fantast, en vild husar, Som ville tvinga mig att fäkta
På mina gamla dar!
Jag arme man, hvad skall jag göra?
Det är en olycksstund jag föll på det beslut, Att flytta till mitt landtgods ut.
Det var att radikalt förstöra
Den lilla ro jag hade qvar förut.
Och kommer Arrendatorn nu till slut!
Jag ryser ren för tanken bara; Han lär väl ropa sitt: förklara, Förklara er, ni drar, ni drar!
Då jag mitt löfte återtar
Ooh ej bevekas kan att fara; Ty brås han på sin reskamrat, Blir han för smått ej flat.
Men resa dit! nej, Gud befara!
Det rådligaste här lär vara, Att bli i hast, så godt man kan, Fransysk, som han!
Det öker dock sin mon respecten.
Hör Emma.
Emelie (utkommande).
Onkeln, Du har ju qvar helt visst
Den öfverdrifna Tartar-khanska drägten, Jag fick af dig till julklapp sist?
Men, bästa Onkel, hvarför ej förgäta Ett fel, som dock så välment var.
Mitt barn, det är ej för att träta, Jag nämner om den nu; -- jag har Beslutit bära den. -- --
Då jag bland ulfvar är, så bör jag Förstå att tjuta.
Gif den hit!
(Emelie hemtar ett knyte och lemnar det åt Onkeln.)
I sanning en förgjord habit
För en förnuftig man att bära; Men nöden gör det tunga lätt.
(Går in i sin kammare.)
SCENEN
Så vidt, Mamsell, är allt på rätt, Och snart är Arrendatorn nära.
Det blir ett möte, på min ära, Som man kan kalla pengar värdt; Nu får han visa hvad han lärt.
Af hvem har han väl kunnat lära, Då August sjelf har varit här?
Nå kors! han har vikarier der, Med möten, utskott och conventer, En öfverdådig hop Studenter, Som lära björnen dansa nu.
Onkeln (i modern storrosig nattrock, med broderade stöflor och en brokig mössa med tofsar).
Du skrattar, du.
Gån in i kammarn, hönor, båda!
(Emelie och Katrine gå leende ut.)
Jag blygs att någon mig skall skåda
I denna afskyvärda drägt.
Men ger jag köp och visar mig förskräckt, Så löper jag en större våda, Så ser jag ej ett annat val förut, Än stå för sabel, eller flytta ut.
O Gud, hur allt har blifvit värre
På lumpna tio år!
Af land har blifvit stad, af dräng har blifvit herre, Och hela verlden upp och nedvänd står.
I all min sorg så måste jag dock säga, Att det skall roa mig att se och väga Hur mycket som kan vara qvar Af Arrendatorn, sedan fordna dar.
Han kan ej vara rakt förändrad heller.
(Buller i farstun.)
Men tyst! nu gissar jag det gäller.
Få se om junkern ej är här?
XX. SCENEN.
Arrendatorn (putsad och utstyrd i en spänd rock med värja och mustascher).
Onkeln (sakta) Så har min pröfvotimma slagit!
Arrendatorn (stiger stormodigt fram).
Pots sapperment! bonsjur monsjör!
Aha! très humble servitör! (Sakta.)
Nu kan jag tacka Gud för allt det stryk jag tagit
I fordna dar för Pepliers parlör.
(Högt.) Comment vous portez vous senjör?
Bien, bien!
ONKELN.
Hur lefs der borta?
Arrendatorn (sakta).
Med Franskan kommer jag till korta.
Som hvarje dag
Den sista vore, menar jag.
Man har der damer, ton och safter?
Voui, senjör, der lefs af alla krafter.
(Sjunger) Lo, lo, lo, lo! la, la, la, la!
För tusen dödar, det går bra.
Och egendomen den florerar?
Den kunde sakta framåt dra; Men en förderflig pest grasserar, Gudnås, bland kalfvar, får och lam.
Så! der stack Arrendatorn fram!
Arrendatorn (erinrande sig).
Mitt dumma nöt! nu bar det af från vägen.
Aj, aj! på landet blir man snart förlägen, Då hjorden ej vill fort; Men allting vinns då man är trägen.
Det är i år en allmän sägen, Att åkrarna sitt bästa gjort.
Det räcker dock, som jag mig föreställer, Att träla och bekymra sig?
Aha! nu vill han pröfva mig.
Oh! das ist nikt! man är ej bonde heller, Man är en höfsad man, Som ser på annat än på maten.
Man vet så väl, som någon ann'
Att leben och att leben laten.
Man bryr sig hin hur kornet slår i spann Och ger åt pocker sädes-växten.
Så, excellent, nu är jag in i texten!
(Dansar) Li, li, li, li, la, la, la, la!
Här får man sig till vara ta.
Det är charmant att se hvad ni har vunnit I tankesätt, i ton, i takt, Sen jag besökte sist er trakt.
Om det är sannt, som man mig sagt, Så har hos er hvar bonde hunnit Långt längre fram, än nånsin vi, Och håller på att herre bli!
Ack, herr Patron, med måtta är förbi, Och yppigheten den grasserar.
Der sticker Arrendatorn fram.
Sanna kvinnor
PERSONERNA: BARK. FRU BARK. BERTA LISSI
deras döttrar.
WILHELM, Lissis man.
KAMRER LUNDBERG. LOVISA.
FÖRSTA AKTEN. rum.
I fonden dörr till tamburen; till höger Bertas (Ett rum möbleradt till både matsal och hvardags-
rum, till vänster moderns.
Till vänster ett skrifbord, till höger en soffa och ett litet sybord.
Midt på golfvet den en skänk.) ett större matbord med salstolar omkring.
I bakgrunFRU BARK (sitter i soffan vid
lampan, som brinner på sybordet, reser sig och ropar åt rummet till höger).
Du vet, du lofvade mig att inte sitta uppe i afton.
Berta lilla!
Går du icke och lägger dig nu?
BERTA (svarar inifrån sitt rum).
Men klockan är ju bara nyss tio.
FRU BARK.
3 de sista nätterna.
Ja, men kom ihog, att du sutit uppe till 2 och BERTA (visar sig i dörren).
har aldrig haft en renskrifning, som gått så långsamt.
Men jag har ännu flera ark kvar att skrifva.
Det är en så svårläst stil, och du vet att jag lofvat lemna af det hela i morgon bittida.
FRU BARK (går emot henne och smeker hennes kind).
Lägg dig i alla fall nu.
Jag skall väcka dig
tidigt.
Du ser så trött ut -- och dina ögon äro röda.
Kom ihog, att vi kunna vänta Lissi hvad dag som affallen ut. hälst.
Det skall göra henne ondt, om du ser alt för BERTA.
(Tankfull.)
Måtte bara Wilhelm tycka det samma!
Skulle han inte bli glad att träffa sin hustru! BERTA. komma, tycker jag.
-- Jag önskar i alla fall, att Då skulle han väl själf föreslagit henne att Men, kära Berta, hur kan du sätta det i fråga.
Det blir bra roligt få se Lissi.
hon inte haft den idén att vilja öfverraska honom.
Det hade varit bättre att förbereda honom.
Wilhelm är så beroende af sitt lynne.
Kommer hon olägligt, FRU BARK. du allting så mörkt.
Åh, kära barn, du är trött i afton, därför ser BERTA.
Hur dags tror du pappa kommer hem i natt? blir hon inte riktigt vänligt mottagen, det är säkert.
Han kommer nog snart, skall du få se.
Ämnar du sitta uppe och vänta?
Ja -- det vet du ju.
BERTA. igen.
(Går mot sitt rum.)
Nå -- då går jag in och sätter mig och skrifver FRU BARK. jag måste vänta på pappa.
Visste han, att alla sofve Nej, Berta, gör mig inte ledsen.
Du vet ju, att
i huset, så vet ingen hur länge han skulle dröja ute
-- han blir alltid riktigt ond på mig, när han komhan bli det, om han inte ändå kände det som ett litet band.
BERTA. var 3 när han kom hem i natt.
mer hem och finner mig uppe -- och hvarför skulle
Ett mycket litet band måtte det vara.
Klockan FRU BARK.
trodde du sof.
Ljuset var släckt hos dig.
Jag BERTA (skämtsamt).
tjärnar, ser du -- med ett öga öppet.
När du är uppe, sofver jag som katten, när mor
FRU BARK (smeker henne och runkar på hufvudet).
Går du nu?
Det beror på dig, mamma.
FRU BARK. släcker lampan.
De gå åt hvar sitt håll, Berta till Ja, som du vill då.
(Kysser henne; Går du?
höger, frun till vänster; nicka åt hvarandra, då de Scenen står tom och mörk ett ögonblick.)
komma, till dörren, Berta kysser på fingret åt modern.
FRU BARK (kommer in med ett sig, smyger till Bertas dörr
ljus i handen, sätter det från och ser genom nyckelhålet.
I förebrående ton:)
Berta!
Har du nu satt dig ned att skrifva igen?
BERTA (kommer springande emot henne och kastar armarna om ton).
hennes hals.
Härmar hennes Mamma!
Går du nu här och spökar igen!
(Sprin-
ger tillbaka in i sitt rum och ropar.)
Seså, nu blåser jag ut ljuset och klär af mig i mörkret.
Gif mig tändstickorna då.
BERTA (visar sig åter i dörren, leende).
Ja, du kan vara öfvertygad
om att jag är ärlig -- jag eger inte fler.
(Räcker och stänger dörren.
Modern går åter in i sitt rum en stund.)
henne en tändstickslåda, kysser henne, går in till sig och tar ljuset med sig.
Scenen står ånyo tom och mörk BERTA (kommer i mörkret, smy-
gande på tåspetsarna, klådd i peignoir; smyger till moderns gan.
Knackar på dörren). dörr och ser genom dörrsprin-
FRU BARK (skriker till inifrån; öppnar dörren).
BERTA. narra mig.
Det var inte mer än välförtjänt, när du ville Hvad vill det säga, att du tänder din
lampa och tar fram ditt arbete?
Betyder det, att du ämnar gå till sängs?
FRU BARK (kommer ut med ljus). jag vill.
Jag har ingen ro att sofva, när pappa är
Ack, min lilla flicka, om du lät mig göra som
ute.
Du hörde själf, hur jag skrek till, när du knackade -- jag är så nervös och lyssnar till hvarje ljud -- jag kan inte hjälpa det.
BERTA. nattvak.
Låt pappa hålla på och spela bäst han vill -- det kan ju inte längre hjälpas.
Men att du skall det är en mycket värre olycka.
gå och bli sjuk af grämelse och öfveransträngning -- FRU BARK. ännu några år.
Och ingen vet, hvad en trogen, oförtröttad kärlek kan göra i längden.
Kärlek -- han är inte längre värd någon kärlek.
FRU BARK. nog, att du i grund och botten håller af din far -- det vore ju onaturligt annars -- men du skall inte BERTA.
Jag håller inte af honom.
FRU BARK..
Berta -- han är ju din far!
Jag kan inte hålla af en person, bara därför att han inte högaktar.
Det är jag inte skyldig honom någon tack för.
Du är lite för sträng, snälla Berta.
Åh -- har jag stått ut så länge, går det väl Ja, visst -- du blir förstörd af detta ständiga
tala så där hårdt om honom -- det gör mig så ondt.
är min far.
Jag har ingen tillgifvenhet för den, jag
FRU BARK. kens väsen.
Hvad är det för svårt att hålla af dem Det är därför, att du inte förstår själfva kärle-
vi kunna se upp till -- men den förlåtande kärleken, Berta lilla -- den behöfva vi alt lite hvar, ser du -- och därför -- BERTA. som sätter mig i uppror!
Om den verkade upprättande -- ja, det vore en annan sak -- men när den demoraliserar i stället!
Tänk hur snäll -- hur pappa kanske blifvit det ringaste bättre för det?
FRU BARK. som hålla af honom.
Han har så mycken naturlig älskvärdhet -- -- -- BERTA.
Det kan du väl ändå inte neka.
BERTA. fördra.
Det är just denna älskvärdhet, som jag inte kan FRU BARK. är i botten.
Åh, Berta.
När du vet hur god han verkligen Du vet att pappa, oaktadt sina fel, har många
Åh -- det är just denna förlåtande kärlek,