Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De klagomål, som af motionärerna uttalas öfver utanläsningens skadliga verkningar och deras på grund deraf väckta förslag till densammas inskränkning eller afskaffande skulle endast i dön händelse hafva något skäl för sig, att minneskunskapen till sjelfva sin natur vore sådan, ätt tankens verksamhet blefve genom densamma försvagad.
Men att så icke är förhållandet torde Utskottet så mycket mindre behöfva ådagalägga, som enhvar af egen erfarenhet nogsamt vet, att sanningar, som man säkert och troget fästat i sitt minne, 4 Allmänna Besvärs- oeh Ekonomi-VIskol tets Betänkande N'ö 28. ingalunda derigenom blifva för förståndet och eftertanken otillgängliga, utan tvärtom «fta just på detta sätt bana sig väg dertill.
Att minnas något och att tänka derpå och förstå det kan väl icke utesluta hvartannat, och det vill derföre synas, som skulle den tanklöshet, hvilken motionärerna anse vidlåda katekesens utanläsning, icke stå i något omedelbart samband dermed, helst innanläsningen likaledes kan lida och alltför ofta lider af samma fel.
Men ehuru utanläsningen således icke i och för sig nödvändigt måste vara behäftad med detta fel, så vill dock Utskottet ingalunda bestrida, att den kan drifvas för långt och på ett förvändt sätt samt derigenom blifva skadlig, och det synes vara farhågan för ett sådant missbruk, som föranledt önskan att den i afseende på kristendoms-undervisningen blefve inskränkt till Luthers lilla katekes.
En sådan farhåga lör minnets öfveransträngning genom utanläsning af deH nu antagna läroboken synes dock vara i hög grad opåkallad, ty så däng och svår denna än anses vara, inläres den dock på temligen kort tid af hvarje barn, som kan läsa väl innantill, och kan dessutom på intet sätt komma i någon jemförelse med de minneslexor, som så väl i elementar-läroverken som i enskilda uadervisnings-anstalter, vare sig för gossar eller flickor, föreläggas barnen i språk och i en mängd andra läroämnen.
Det kan väl icke gerna anses vara ett allt för stort förråd af kristendomens sanningar, som innehållas i denna lärobok, helst den icke blott är ämnad att vara en barnalära, utan också skall tjena till grundläggning för den mognare åldrens mera utvecklade kristendoms-kunskap.
Och om än läraren kpnde undvara denna ledtråd lör sin utläggning och förklaring, är den dock nödvändig för barnet, om det skall kunna följa honom vid denna förklaring, som snarare skulle förvilla än vägleda detsamma, derest det icke hade något annat att hålla sig till än lilla katekesen, som, till följd af sin korthet, måste lemna flera behöfliga läropunkter outvecklade, vid hvilkas afhanölande alltså all förmedling skulle komma att saknas emellan läraren och barnet.
— Det är således onekligen af största vigt att en förklaring öfver denna katekes sättes i barnets hand och att det i minnet söker inplanta densamma, ty endast så kan lärarens dertill sig anslutande utläggning och tillämpning blifva fattlig och fruktbärande för förstånd och hjerta samt en fast och säker kristendomskunskap derigenom utveckla sig.
Hvad nu särskildt beträffar motionen om utfästande af belöningar för den bäst författade undervisningsbok i kristendomen, så finner Utskottet, då förslag till en sådan undervisningsbok blifvit på Kongl. Majrts nådiga befallning af dertill utsedd kommitté utarbetadt och vid innevarande riksmöte till Högvördiga Preste-Ståndets förnyade granskning öfverlemnadt, det vara så mycket olämpligare att tillstyrka bifall^ till densamma, som ett sådant bifall skulle innebära en pä förhand uttalad förkastelse af ifrågavarande förslag.
Och då dertill kommer, att Utskottet, enligt hvad ofvanföre blifvit ådagalagdt, icke kan godkänna motionärens åsigter om de skadliga Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Viskoltels Betänkande 1\:o 28. 5 verkningarne af utanläsningen i och för sig, och om beskaffenheten af den lärobok, som bör sättas i barnens händer, hemställes alltså vördsamt, att Kyrkoherden Wennerströms och Riksdagsmannen J. M.
Lundahls ifrågavarande motioner icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
R eservalioner: af Kyrkoherden Otterström: “Den som för barn vill göra ett rätt bruk af katekesen, får aldrig lemna ur sigte barnets första behof af att under ren innanläsning inhemta ej blott ordaförståndet, utan ock sjelfva innehållet af katekesens stycken, innan det med någon förmån kan lära dem utantill.
Hvad barnet, med ledning af lärarens enfaldeligen Iramstälda, klara och bestämda frågor och förklaringar, lärt att enfaldeligen förstå, inpreglar barnet lätt i minnet under upprepandet; hvad barnet i ord och sak ej fattar, kan endast med vedermöda och olust för saken i minnet innötas.
Abstrakt minneskunskap, utan någon förståndets insigt, är en död kunskap, som hvad kristendomen angår, kan blifva dödande, då den sålunda inlärde menar sig hafva god knstendomskunskap i den mån han besitter blott god minnesfärdighet.
Att barnet efter måttet af sina krafter fattar kristendomens enkla, fast djupa sanningar, är derföre hvarje upplyst och samvetsöm barnalärares mål, till hvars uppnående han behöfver bereda sig med studium ej blott af katekesen, utan ock af barna-naturen.
Det allraförsta, som af honom lordras, är att han lärer barnen alt urskilja hvad som i katekesen är Guds eget heliga ord och hvad som deri är blott en mensklig förklaring deröfver.
Att låta barnet anse det ena såsom det andra lika oeftergif— ligen vigtigt att ordagrannt i minnet inpregla, är att väcka olust för begge, om inpreglandet sker under tvång och vedermöda.
Derigenom förminskas ock värdet af att med egna ord kunna besvara de framstälda frågorna, som ändå alltid är det bästa svaret, emedan detta röjer, att barnet tager svaret ur sitt eget förstånd och hjerta, och att sanningen inträngt deri.
Att kristendoms-undenisningen bedrifves på ett förvändt och skadligt sätt, såsom blott utanläsning, har Utskottet ej ansett sig kunna bestrida, ehuru Utskottet 6 Allmänna Besvärs- och Ekon omi- Utskottets Betänkande N:o 28' räknar det till undantagen.
Att det deremot är regeln, torde andra med skäl kunna påstå.
Må man blott besöka hemmen oell skolorna!
Men hvarken Luther eller Svebilius har framkallat denna såkallade kristendoms-undervisning.
Ingen kyrkolag eller ordning har påbjudit detta tanklösa munpladder.
Forskar man efter orsaken till “seden,“ finnér man den ligga deri, att den är en skärm för okunnigheten eller makligheten.
Ty så länge utanläsningen är hufvudsaken, kan den okunnigaste få namn af den kunnigaste, och den makligaste få namn af deri mest nitifke läraren, blott de veta att med eftertryck svänga ferian öfver det på utanlexau stapplande barnet.
Så länge man teoretiskt gör minnet till N:o 1 och förståndet tillN:o2; så länge man skiljer begge åt, öfvande N:o 1 till barnets 15:dc år, för att taga N:o 2 i anspråk först vid den tiden, så Jange kan man ej vänta en harmonisk utveckling af barnets själskrafter.
Så länge man, hvad kristendoms-undervisningen angår, gör annan skilnad mellan skole- och nativards-undervisningen, än den, som ligger i den möjliga skilnaden mellan skollärarens och prestens förmåga att till allt högre klarhet utveckla barnets insigt i kristendomens sanningar; så länge behöfver man frukta lekmäns fria uppträdande såsom lärare för ett okunnigt folk.
Hvarje upplyst barnavän, som något sysselsatt sig katekisation, vet att barnet, från den stund det lärt att läsa rent, ja ett stycke derförut, kan lära alt en— faldeligen förstå hvad det läser, om det med förstånd och ömhet handledes, samt att det på samma gång, utan att veta deraf, fasthåller i minnet hvad det får så upprepa.
Man kan omöjligen öfva barnets förstånd, utan att på samma gång öfva minnet; men man kan deremot så uteslutande mekaniskt öfva minnet, att förståndet derunder förslöas, oell detta är just hvad som med mångå barn inträffar under den tvungna utanläsningen af den abstrakta katekesen.
Hufvudsakligen på dessa grunder har jag icke kunnat godkänna det slut, hvartill Utskottet kommit, utan, godkännande motionernas syfte, har jag ansett nödigt, att yrka på den vördsamma hemställan lill Rikets Ständer, det måtte de i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla: att Kongl. Majit såsom Summus Episcopus täcktes förordna, huru den katekes, som är eller varder antagen, må rätteligen brukas, samt alt ett sådant Kongl. Maj:ts nådiga förordnande må i den antagna katekesen införas till efterlefnad af alla. som hafva sig barnens kristendoms-undervisning ombclrodd.“ Häruti instämmer. A. W. Uhr. af Herr Lallerstedt, sorn anförde följande: “Genom det sätt, hvarpå den första kristendomskunskapen meddelas det uppvexande slägtet, förlamas belt och hållet det kristliga lifvets utveckling och i stället näres och utbildas hos detsamma den föreställning, att kristendomskunskapen egentligen beslår i att kunna ur min - Allmänna Besvärs- och Elionomi-U/skottets Betänkande N:o 28. 7 net mer eller mindre tanklöst uppräbbla katekesen.
De fördcrfliga verkningarne af utaniäsningen äro längesedan allmänt insedda och i samma mån behofvet efter verklig kristendom gör sig gällande, blir det omöjligt att begagna det nuvarande undervisnings-sättet, som går ut på att sätta den döda bokstafven i stället för den kristliga andan.
Det allmänna tänkesättet har i detta hänseende uttalat sig med sådan styrka, att man förgäfves bjuder det spetsen.
Den kommitté, som för kort tid sedan afgaf betänkande om undervisningen vid elementar-läroverken, utdömde helt och hållet den Lindblomska katekesförklaringens utanläsning, men kommittéens förslag i detta hänseende vann icke Regeringens bifall.
Det lyckades att för den gången få frågan afgjord på ett sätt, som för lärarens maklighet uppoffrar lärjungens själsförmögenheter, ty dessa blifva genom katekesens utanläsning icke utvecklade, utan tvärtom förslöade.
De talrika röster, som inom Bonde-Ståndet understödt den af J. M. Lundahl nu väckta motionen, förtjena, i min tanke, minst lika mycket afseende, som yttranden i motsatt riktning af dem, som under religions-underyisningens handhafvande begagna sig af den Lindblomska läroboken.
Det är äfven med bästa vilja icke lätt att lösgöra sig från slentrianen.
Emellertid hafva talrika religionslärare med djup bedröfvelse erkänt den olycksbringande verkan, som katekesens utanläsning alltför länge utöfvat vid religions-undervisningen, och äfven inom
Utskottet har fron detta håll de mest talande skäl deremot blifvit anförda.
Uti det underdåniga yttrande, som framlidne Biskopen Agardh afgaf öfver det utarbetade förslaget till ny förklaring öfver Luthers lilla katekes, yttrade han sig om de skadliga verkningarne af katekesens utanläsning sålunda : “För det första är deri en plåga för lärjungen, som derigenom får motvilja för kristendomen redan från början, såsom sin svåraste lexa.
För att kunna oförhindradt upprepa stycket från början till slut, nödgas lär— jungarne lästa sig framför allt vijl orden, vid ljudet.
Så snart de glömt ett ord i ett stycke stadna de tvärt af.“ “Man använder visserligen äfven frågor vid undervisningen i andra ämnen.
Sedan lärjungen genomläst ett lärostycke för sig sjelf, förhöres han nemligen af lärarne, i ändamål att lära känna huruvida lärjungen rätt uppfattat det lästa.
Läraren gör alldeles fria frågor, och lärjungen svarar fritt med egna ord och efter som han lättat det lästa.
Ty läraren kan dervid rätta, utvidga och vidare förklara det lästa.
Minnet tages visserligen i anspråk hos lärjungen, men det är begreppsminnet, icke ordminnet. “ 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 28.
“Det är ej sådana begreppsfrågor och svar, som användas vid Svenska ungdomens kristendoms-undervisning.
Både frågor och svar äro öfverlasta såsom rolerne vid ett skådespel.
Läraren har sin roll att framsäga, lärjungen sin; menför säkerhets skull behåller läraren boken för att tjena till sufflör både för sig och lärjungen.
När ett ord i det inlärda stycket blifvit af lärjungen glömdt, så tiger han tvärt, och det ända intilldess läraren tillhviskar honom detta ord, då åter ordströmmen kommer i gång, uti hvilken detta ord utgjorde liksom en fördämning.
En del lärare göra sig icke ens besväret att sufflera det glömda ordet, utan skicka lärjungen helt enkelt tillbaka, att läsa om igen hela stycket för det han glömt ett ord.“ “Det är ©tvifvelaktigt att ett sådant lärosätt icke blott binder begreppet vid ord, utan borttager äfven den vördnad, hvarmed kristendoms-lärorna borde uppfattas.
“ “Hvar och en känner svårigheten för lärjungen att lära utantill den så kallade lång-katekesen, och man erkänner således allmänt nödvändigheten att icke alltför hårdt anstränga lärjungarnes ordminne.
Ty om än några få af dessa äro utrustade med ett förträffligt sådant, finnas likväl mångå, som hafva yttersta svårighet att uppläsa prosaiska stycken ordagrannt.
“ “Alla år händer derföre att allmogens barn förvägras att admitteras till nattvarden, emedan de icke kunna perfekt lång-katekesen utantill, ty lång-katekesen förvexlas ofta i vårt land med kristendomskunskapen.
Ofta blifva lärjungarne på detta sätt borlvista flera år å rad, till föräldrarnes största bedröfvelse.
Ofta ledsna de slutligen vid att försöka, och många komma derigenom aldrig att gå till nattvarden, utan förblifva i detta afseende hvad kyrkolagen kallar okristne.“
Det är omöjligt att förneka sanningen af dessa ord.
Vid förra riksdagen erkände också Utskottet, att den Lindbloraska katekes-förklaringen är bristfällig.
Utskottet farhågan för minnets öfveransträngning genom densammas utanläsning vara i hög grad opåkallad.
Tvärtemot all erfarenhet påstår Utskottet, att så lång och svår än den antagna läroboken är, inläres den på temligen kort tid af hvarje barn, som kan läsa väl utantill.
Det går så långt, att det upphöjer denna utanläsning till en institution och varnar för att kasta bort det bestående goda för att i stället införa något sämre.
Man hänvisar till det uppgjorda katekesförslag, som är öfverlemnadt till Preste-Ståndets granskning.
Men hvarje annat, om än mera lyckadt, försök i samma riktning som den Lindblomska katekesen, skall dock säkert icke förmå att höja den låga ståndpunkt, hvarpå kristendomskunskapen nu står i vårt land.
Det torde dessutom kunna ifrågasättas, huruvida den föreslagna katekes-förklaringen är ändamålsenligare än den Lindblomska.
Att döma af Biskop Allmänna Besvärs- och Ekonurni-Ulskol/etx Betänkande iY:o 28. 9 af Biskop Agardhs olvanberörda underdåniga yttrande, synes detta icke vara förhållandet.
Från tillvaron af ifrågavarande förslag kan således icke hemtas något skäl till afslyrkande af Lundahls motion och att i afbidan på ett annat förslag förlänga det närvarande tillståndet, finnér jag högst betänkligt; och får jag derföre, i anledning af berörda motion, vördsamt tillstyrka att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att vid den första christendoms-undervisningen endast må användas
Luthers lilla katekes jemte nödig bibelförklaring, och följaktligen all utanläsning af den Lindblomska katekesförklaringen upphöra och denna i stället blott till ledning för läraren och såsom läsebok för barnen begagnas.
Härförutom och pä de skäl Kyrkoherden Wennerström till stöd för sin motion anfört, får jag, obekymrad huruvida sådant skulle innefatta en på förhand uttalad förkastelse af det utarbetade och på Preste-Ståndets granskning beroende katekesförslaget, vördsamt tillstyrka Rikets Ständer, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t måtte genom utlästa belöningar i nåder uppmuntra till författande af läroböcker i christendomen, tjenliga för den första undervisningen och så affättade, att utanläsning kan så vidt möjligt är undvikas.“
Häruti instämde Herrar Lovén, Selggren, Grenander, Sundblad och Ellberg samt Riksdagsmännen Joli.
Magnus Lundahl från Skaraborgs, G. Nyqvist från Wermlands och Paulus Hedström från Vester-Norrlands län.
Bill' tilt li.
St l‘rol. i 859 <fc 1860. 8 Sami. 7 dä fl. 2 STOCKHOLM, tryckt hos G. e. ljunggeen, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Belänkande N:o 29. X:o 29.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Febr. 18 G 0, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner, om att antingen användande af kroppslig aga vid undervisningen i de allmänna skolorna måtte alldeles förbjudas, eller ock att till § 53 af nu gällande Kongl. Stadga för Elementarläroverken i Riket en särskild straffbestämmelse må tilläggas för lärare, som sådan aga obehörigen utdelar.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hafva motioner i omförmälda ämne blifvit remitterade och äro desamma väckte: l:o) inom Vällofliga Borgare-Ståndet af herr J; Sundvallson, som anfört, att enär ungdomens väl måste ligga alla om hjertat och då en stigande humanitet samt förekommande missbruk af lagbestämmelserna i ämnet samverkat till afskaffandet icke blott af de affliktiva kroppsstraffen för brottslingar och husagan för tjenare, utan äfven föranledt lagbestämdt ansvar för husdjurens vanvård och misshandling, samt nu sednast framkallat de mest enhälliga och välbefogade yrkanden på borttagandet af de i förnyad stadga, ehuru något förmildradt skick upplifvade, men hvarje fri man och civiliseradt samhälle lika ovärdiga som förnedrande prygel- och daggstraffen vid krigsmakten; så synes det icke kunna vara annat än en i tidehvarfvets och civilisationens förmildrande anda fortgående, oafvislig konseqvens att med ens förlägga kroppslig aga för minderåriga, delden ej kan alldeles undvikas, till familjehemmet och under fadersväldets omedelbara kärleksband, och detta synnerligast hvad skolan beträffar, helst då det kan Bih. lill R St.
Brot. 1839 § 1860. 8 Sami. 8 Häft. 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande A::o 29. visas, att missbruken äfven härstädes högljudt mana till det råa och förkastliga stryksystemets totala afskaffande, samt inga af de skäl och skengrunder för dess fortsättning här kunna anföras, hvilka man åberopat för husagans och de affliktiva disciplinärstraffens bibehållande.
Då ingen lärer kunna förneka, att de kroppsliga bestraffningarne i allmänhet äro ovärdiga och olämpliga, så måste de. såsom innebärande det grofsta missförstånd af menniskans väsende och värde, i synnerhet vara det vid ungdomens uppfostran.
Den kroppsliga agan har nemligen, i de flesta fall äfven med den största besinning, efter skolkollegiets dom utdelad, det onda med sig att den snarare förbittrar än förbättrar det unga sinnet, oftare undertrycker än utvecklar hederskänslan och karakteren.
Med anledning af allt detta, och enär så öfverdrifvet hårda bestraffningar genom lärares öfverilning och otålsamhet understundom förekommit, att föräldrar måst hellre låta sina barn lemna Statens offentliga läroverk, än att låta dem utsättas för möjligheten af slika betänkliga missbruk, har motionären ansett sig böra föreslå: »antingen att kroppslig aga vid ungdomens undervisning alldeles förbjudes både i Rikets Elementar-läroverk och Folkskolor vid särskildt vite, utom ansvar efter lag»: veller ock att åtminstone vid 53 § af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Stadga för Elementar-läroverken i Riket tillägges följande stadgande: »Läraresom utdelar kroppslig aga i annan ordning, än här föresrkifven är, miste sysslan eller bote till skolans fattigkassa (från 10 till 50 R:dr Riksmynt) efter omständigheterna och stånde, särskildt ansvar efter lag.»
Med motionären har Herr Ridderstad förenat sig. 2:o) inom Hedervärda Bonde-Ståndet har Johannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län anfört: att, med anledning af de allmänt kända misshandlingar, som skolungdomen på de sednare åren, vid ett par läroverk inom Riket, fått vidkännas, och då, enligt motionärens förmenande, ingen lag finnes, som lemnar tillräckligt skydd åt de ofta späda varelser, hvilka kunna blifva utsatte för en omild lärares hämdlystnad, samt dertil kommer att spöstraff och husaga redan blifvit, och prygel- och daggstraffen sannolikt snart blifva afskaffade, har tiden synts honom vara inne att föreslå: det Rikets Ständer ville för sin del besluta en allmän författning, som icke allenast förbjöde strängare kroppsagas användande inom högre och lägre läroverk, utan jemväl stadgade lämpligt straff å den lärare, som bröte emot ett slikt förbud, äfvensom att den, som andra eller tredje gången beginge sådan förbrytelse, skulle förklaras obehörig att vidare begagnas såsom lärare vid någon offentlig läroanstalt.
Med motionären hafva förenat sig Johan Pehrsson från Upsala, Matts Pehrsson och R. /.
Isoz från Stockholms, Erik Magnus Falk från Skaraborgs, Johan Pettersson från Kronobergs, Carl Anders Larsson från Östergötlands och Georg Nyqvist från Wermlands län, jemte åtskilliga andra af Ståndets ledamöter.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 29.
Att missbruk af bestående lagbestämmelser kunna vara att befara likaväl hvad Skolstadgan beträffar, som med afseende på hvarje annan till efterlefnad fastställd lag och förordning, kan Utskottet icke bestrida; men då motionärerne på intet sätt visat olämpligheten af de i sednaste nådiga Skolstadga, den 29 Januari 1859, med så mycken försigtighet och varsamhet gjorda straffbestämmelserna, förutan hvilkas bibehållande det, enligt Utskottets förmenande, skulle falla sig snart sagdt omöjligt att upprätthålla nödig tukt och ordning inom skolan, så lärer väl ej eller för visadt synnerligt okynne hos skolungdom kroppslig aga helt och hållet böra borttagas, utan torde det i sådana fall vara i sin ordning, att läraren får bibehålla den honom i Skolstadgan medgifna och enligt naturen af all uppfostran honom tillkommande rättigheten att, på ett faderligt, det är mildt men allvarligt sätt, tillrättavisa felande lärjungar, helst han dervid har sig ålagdt att alltid aktgifva på att bestraffningen icke utöfvas af nyck eller öfverilning, samt då härtill kommer att i oftaherörde nådiga Skolstadgas 53 § uttryckligen finnes föreskrifvet, att lärjunge, först sedan han, genom fortfarande okynne och sjelfsvåld, visat andra straff vara utan verkan, må, efter af Rektor gifven varning för påföljden, i händelse af ny förseelse, med lindrigare kroppsaga bestraffas, finner Utskottet sig böra tillstyrka: att motionärernas hemställan om förbud emot användande af kroppsaga i Rikets Elementar-läroverk och Folkskolor, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Hvad beträffar motionärernas yrkande, att ett bestämdt straff måtte stadgas för den lärare, som i annan ordning, än i § 53 af sednaste nådiga Skolstadga är föreskrifven, utdelar kroppsaga, så enär, för dylika och andra förseelser å lärarens sida, nu gällande
Skolstadga redan uti § 78 stadgar såsom en ovilkorlig skyldighet för Ephorus, att söka afhjelpa och rätta sådana och andra missbruk eller dem lagligen beifra; samt dertill kommer att Skolstadgan af år 1856 på Rikets Ständers, vid sisllidne Riksdag, gjorda underdåniga begäran undergått granskning af dertill utsedde Kommitterade och Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Skolstadga, den 29 Januari 1859, blifvit på dessa Kommitterades förslag grundad, finner Utskottet deraf en ökad anledning att tillstyrka, det motionerna icke eller i detta hänseende må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Emot sista punkten anmäldes reservation af Johannes Magnus Lundahl, som ansåg att uti Skolstadgan borde tydligare bestämmas icke blott hvad ansvar, som drabber den lärare, som utdelar strängare skolaga, utan äfven hvad rätt till klagomåls anförande, som föräldrar och målsmän emot sådan lärare ega. i Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 30.
HJ:o 30.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Febr. 1860, kl. 2 t. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i sättet för beräkning af slämmo-böter.
Till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit öfverlemnad en inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Carl Nettelbladt från Stockholms län väckt motion, deruti, med afseende derå att Kongl. Kungörelsen den 15 Jnli 1841 rörande grunden för beräkning af stämmoböter numera, och sedan Kronans räkenskaper föras i Riksmynt, icke vidare kunde anses lämplig, motionären, till åstadkommande af reda i räkenskaperna, föreslagit, att Rikets Ständer måtte för deras del besluta en så beskaffad förändring i förberörde författning, att den bringas i öfverensstämmelse med myntberäkningen och böternas författningsenliga fördelning; i sammanhang hvarmed motionären jemväl hemställt, huruvida ej tydlig föreskrift borde meddelas, om stämmoböter böra beräknas endast på det belopp af utskylderna, som till Kronans kassa ingår, eller å hela det belopp, som debetsedeln upptager.