Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan detta ytterligare förslag undergått granskning af Rikets Hof-Rätter och Högsta Domstolen, samt en serskiklt tillsatt Kommité uppgjort jemförelse emellan nu gällande lag och förslaget, för att tjena Rikets Ständer till ledning vid slutliga pröfningen, anhöllo Rikets sist församlade Ständer, under förmälan, alt hela landet fiistade den högsta vigt vid jrågan om ett förbättradt lagverk, serdeles i afseende på brottmälslagstiftningen, der behofvet deraf blef ve med hvarje dag mera bjudande, det måtte, innan lagförslagen till hufvudsaklig pröfning törekommo, Kongl. Maj:t i Nåder förordna en Beredning, att, med jemförelse af de vid förslagen gjorda anmärkningar, ytterligare granska och genomgå desamma, samt att bland annat uppgöra förslag till de förändringar i fängelsesystemet, som med det nya lagverket måste införas; i sammanhang hvarmed Rikets Ständer framburo den underdåniga önskan, att vid nästföljande Riksmöte få emottaga Nådig Proposition i ämnet.
I följd häraf blef äfven eu Bih. till R.
7 Sami 1 Afd. 29 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
Beredning tillsatt; och sedan denna Beredning den 16
December 1842 afgifvit underdånigt utlåtande angående de sträf!', som i ny allmän Kriminallag borde bestämmas, har Beredningen den 25 November sistlidne år, med tillkännagifvande, alt den ansett sig ega så mycket större anledning att i främsta rummet företaga förslaget till Kriminallag, som, enligt hvad Rikets Ständer anmärkt, behofvet af förbättring deraf vore störst, såsom resultat af dess arbete, i underdånighet aflemnat förslag till Straffbalk, med tillhörande motiver, hvilket jemväl från trycket utkommit.
Med förklarande, att Kong].
Maj:t funnit detta slutliga förslag till Brottmålslag till dess grunder öfverensstämmande med tidehvarfvets ädlaste sträfvanden, samt med aktning för menniskovärde förena tillbörligt allvar i bestraffningen_, har Kongl. Maj: t, medelst Nådig Proposition, till antagande föreslagit detsamma, under benämning Strafflag, med de få afvikelser i öfrigt, h vilka Kongl. Maj:t, enligt Propositionen bilagdt Utdrag af Stats-Rådets Protokoll för den 17 December sistlidne år, beslutat; hvarjemte Kongl. Maj:t till Rikets Ständers antagande öfveriemnat ett af Lagberedningen upprättadt förslag till serskild
Lag om verkställighet af fängelsestraff, dock med de förändringar, Kongl. Maj:t, på sätt dervid jemväl fogadt Utdrag af Stats-Råds-Protokollet för den 19 nyssnämnde månad utvisar, ansett af nöden, och under tillkännagifvande, att denna Lag ej borde gå i verkställighet, utan i förening med den blifvande Strafflagen.
Dessa Kongl. Maj
Domstolen i ämnet afgifvit, tillika med de handlingar, som detsamma angå, utan ock de anföranden, hvilka hos Ilöglofl.
Preste-Ståndet samt Heder v. BondeStåndet, i anledning af förslaget till ny Strafflag, blifvit afgifna.
Nogsamt inseende vigten och vidsträcktheten af det ämne, som således blilvit gjordt till föremål för Utskottets behandling, har Utskottet ej kunnat undgå att erfara svårigheten att på ett tillfredsställande sätt uppfylla sitt uppdrag; men om än deraf alstrats en viss farhåga i denna del, har likväl afl tveksamhet mast gifva vika för den i Grundlagen Utskottet ålagda pligt, hvilken Utskottet nu går att efter förmåga fullgöra.
Dervid kan Utskottet dock icke nu öfverlemna ett fullständigt yttran - Al Lag-UtskolleU Betänkande, N:o 93. 3 de öfver de framlagda förslagen.
Till den granskning, som för sådant ändamål erfordrats, har Utskottets tid hittills varit otillräcklig; men då förslaget till Strafflag hvilar på vissa bestämda, i serskilda Kapitel uppgifna grunder, har Utskottet trott sig i första hand böra underställa Rikets Ständers pröfning de af dessa grunder, hvilka hafva det väsendtligaste inflytandet på sjelfva Lagen, utan att likväl
Utskottet ansett sig derföre böra afbryta den vidare granskning, som tillkommer Utskottet.
De ämnen, som
Utskottet således funnit böra utgöra föremål för detta utlåtande, afhandlas i Strafflagens 2 och 6 Kapitel, af hvilka det förra, jemfördt med den serskilda Lagen om verkställighet af fängelsestraff, bestämmer de stra ffa som efter lagen ådönias må, eller det stra ffsystem man söker införa, och det sednare talar om de allmänna grunder, hvarefter straff mätas skola, så ock om nedsättning eller förändring af straff i vissa fall, samt uppställer dermed det så kallade latituds-systemet vid straffmätning.
På dessa systemer, hvilka sinsemellan ega ett oskiljaktigt inre sammanhang, har den offentliga uppmärksamheten jemväl hufvudsakligen blifvit fästad; och olika åsigter samt omdömen hafva i afseende derå äfven blifvit framställda.
Den större uppmärksamhet, man häråt egnat, har emedlertid bidragit till frågans närmare utredande; och Utskottet, som bemödat sig att vinna kännedom om det hufvudsakligaste af hvad som kunnat leda dertill, får nu inför Rikets Ständer framlägga sina tankar i denna för samhället djupt betydelsefulla fråga.
Då straffens art och natur mest ingripa i brottmålslagstiftningen, har Utskottet ansett sig i främsta rummet böra dröja vid det; nu ifrågaställa Straffsystem.
Innan Utskottet emedlertid ingår i en närmare framställning och granskning af hvad Strafflagens 2 Kapitel, i sammanhang med Lagen om Verkställighet af fängelsestraff, i denna del innehåller, fördrar ordningen, att Utskottet i korthet redogör för de åsigter, som legat till grund för nu förevarande förslag.
Antagande statens rättighet alt straffa såsom gifven och erkänd, har 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. man vidare trott den positiva lagstiftning-en kunna med säkerhet antaga den i förnuftet djupt grundade föreställning, att lagen hotar förbrytare med straff i det hufvudsakliga ändamål, att genom sådan varning förekomma brott; och deraf följde, att straffen borde ega den egenskapen, att afskräcka jrån brott.
Men då lagstiftningen emedlertid icke kunde påräkna att genom sjellva straffhotet tillvägabringa allmän laglydnad ocli utrota hvarje brott, så att tillämpning af strafflagarne utaf sig sjelf förföllc, måste den tillika vid valet åt straff afse brottslingens förbättring.
Dertill läge jemväl en tydlig anvisning i straffets förstnämnda ändamål.
Ty det vore för staten åt stor vigt, att förbrytaren, när han efter undergånget straff får återgå till samhället, ej der inträder lika eller mera förderfvad, än förut, färdig att begå nya brott; och denna Strafflagens riktning bestämdes dessutom icke ensamt af statens omedelbara intressen, utan understöddes af ännu högre och betydelsefullare skäl, hvilka hade sin grund i sjelfva Kristendomens anda och den kultur, folken numera uppnått.
I öfverensstämmelse med dessa åsigler har Beredningen trött sig ur föreslagna Lagen böra utesluta åtskilliga i nu gällande lagstiftning stadgade straffarter, såsom spö- och visstraffen, landsförvisning och alla så kallade skamstrafi, såsom afbön inför Rätta, brottslings utställande vid påle att skämmas samt kyrkoplikt, den der, ehuru icke ursprungligen ett straff, likväl numera så anses, äfvensom konfiskation af förbrytarens egendom; varande ytterligare till stöd härför anmärkt: i afseende på spö- ecb risst roff en j, att de ej voro förnuftsenliga, emedan vid deras antagande menniskan betraktas endast såsom sinnligt väsende, med åsidosättande af allt afseende å hennes förnuftiga natur; alt de icke verkade till förbättring, utan till förstöring på den, hvars känsla af menniskovärde ej vore alldeles förslöad, nedslog hans sinne, qväfde hvarje föresats att öfvergifva brottets väg och bragte honom till förtviflan eller förbittring mot samhället, under det den mera moraliskt förderfvade föga afskräektes genom dessa hastigt öfvergående straff, som lemnade honom snart tillfälle alt fortsätta eu lastbar lelnad; att de äfven voro orättvisa, emedan deras verkan, så i fysiskt som moraliskt afseende, kunde vara ganska olikartad, samt att straff af denna art voro af folkens allmänna rättskänsla och tänkesätt i nyare tider allt mer och mer ogillade; beträffande landsförvisning, att det vore ett föga verksamt varningsmedel, h vilket ej eller a i säg den brottsliges förbättring; Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. 5 alt detta straff kunde i sin tillämpning urarta till ytterlig stränghet mot den medellöse, som tillika saknade personlig förmåga att förvärfva nödig utkomst på främmande ort, då det deremot medförde ingen olägenhet för den rike, eller den, som eljest vore i tillfälle att hvar som helst sig försörja; att det innefattade en orättvisa emot den främmande stat, som belastades med brottslingen, och vore opolitiskt, emedan ett utbyte af brollslmgar stater emellan deraf kunde föranledas; att landsflykten för den, som brutit alla de band, hvilka förenade honom med familj och samhälle, innebure en ringa bestraffning, men åter för den, som skiljes från ömma anhörige, ett kärt hem och ett älskad t (österland, vore ett grymt straff, som verkade i så måtto oriktigt, afl det drabbade mindre hårdt den, som egde känsla blott för sin person och egen vinning,
än den, som fastades vid samhället af så många återhållande band och således vore den för allmänna säkerheten minsl farlige; och ändtligen alt, i fall i andra stater stadgades, att brottslingar från främmande länder ej finge emotlagas, deråt följde, alt landsförvist person ingenstädes kunde få uppehålla sig; rörande skam strof fen, att de ej eller verkade till förbättring och, så vidt varning dermed åsyftades, förfelade ändamålet och åstadkommo snarare förargelse, samt slutligen hvad angår konfiskation of förbrytarens egendom, att denna i vissa fall nu stadgade tillsats vid dödsstraff' drabbade, icke förbrytaren, utan hans oskyldiga familj.
Deremot upptager Lagförslaget, såsom allmänna straffar:er, blott 1:<>
Dödsstraff-, 2:o Frihetsstraff och 3:o Böter.
Ingendera af dessa straffa rlér är emedlertid främmande för gällande lagstiftningen; men i afseende på beskaffenheten af frihetsstraffet, sådant det blifvit föreslaget, röjer sig en märkbar olikhet; likasom och då böter vida sparsammare, än hittills, blifvit använda och dödsstraffet blifvit inskränkt till jemförelsevis få fall, frihetsstraffet skulle komma att erhålla en utsträckt tillämpning.
Härmed äro de väsendtligaste skiljaktigheter emellan det gällande och det föreslagna straffsystemet antydda.
Eu närmare redovisning i denna del lemnas ock här nedan af Utskottet, som serskildt vill taga i betraktande hvardera af omfönnälda straffarter.
Dervid förekommer l:o Dödsstraffet.
Få frågor hafva bland vetenskapsmän och tänkare i sednare lider varit mera omtvistade, än den angående rättmätigheten och lämpligheten af detla straff, och äfven vid utarbetandet af ifråga - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 9S. å ställda förslag hafva åsigterna varit delade.
I motiven till det ar 1839 utgifna förslag till Kriminallag yttrade Kommiterade, att dödsstraffet, enligt deras åsigt, ej kunde inför förnuft och rättvisa försvaras på annan grund, un att det pröfvas nödigt för och bidragande till samhällsinrättningens bestånd och ändamål.
Men de betviflade likväl så väl dess rättmätighet, som nödvändighet och ändamålsenlighet.
Straffens ena ändamål, förbrytarens förbättring, vore vid dödsstraffet alldeles åsidosatt, och dess egenskap att vara det mest afskräckande af alla kunde ej såsom, ofelbar antagas.
Vid tilltagande odling sårades mensklighetskänsian allt mera af dödsstraffens tillämpning, och i sednare tider vore deras användande i. alla civiliserade länder inskränkt till allt färre fall.
Deras totala afskaffande blefve, efter Kommiterades öfvertygelse, en verkan af stigande bildning och mildrade seder; men då tvifvelsmål uppstått, huruvida denna bildningsgrad vore i Sverige nog allmänt uppnådd, och dödstraffets afskaffande för alla brott således kunde finnas äfventyrligt, framställdes af Kommiterade två förslag, det ena med bibehållande af nämnda straff, och det andra med antagande af lifstidsfästning i dess ställe.
Lagberedningen åter har antagit dödsstraffets rättmätighet; och enär ett lika afskräckande straff, som dödsstraffet, icke funnes, och dem möjliga förmodan, att ett så svårt straff i Sverige vore öfverflödigt, vederlädes af våra brottmålsannaler, samt lagstiftaren dessutom borde fästa afseende på folkets allmänna föreställningssätt, enligt hvilket vissa brott ansågos så afskyvärda, att de icke kunde försonas med mindre, än den brottsliges död; så och då denna föreställning bidrog att göra sådana brott mera sällsynta, samt det vore betänkligt att, genom antagande af ett ringare straff derå, förminska lifligheten af en sådan föreställning och dermed äfven dess verkan, syntes det Lagberedningen, som borde dödsstraffet i lagen bibehållas för vissa gröfre brott. billigt det i Siats-Rådet i ämnet hållna, Utskottet tillhandakomma Protokoll, har Kong!.
Maja i Nåder behagat yttra, att lian visserligen hyste stora betänkligheter emot dödstraffet, både i afseende på rättmätigheten af dess användande och angående dess egenskaper, såsom straff betraktadt; men då Kong!
Maja funnit den tanka vara allmänt rådande, att dödsstraffets afskaffande vore vådligt för allmänna säkerheten, ansåg Kongl. Maj:t
Sig icke böra vägra bibehållandet af ett straff, som för samhällets skydd ännu anses vara nödvändigt.
Och med godkännande af de skäl, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 9-S. 7 söm sålunda dels af Kongl. Maj:t och dels af Lagberedningen blifvit framställda, instämmer äfven Utskottet i den åsigt, att dödsstraffet bör i lagen bibehållas. 2:o Frihetsstra ff.
Denna straffart upptages i 2 Kap. 1 § Strafflagen, under benämning fängelse, i sju grader, hvaraf, enligt 5 §, den första, på lifstid; den andra, från åtta till och med tio år; den tredje, från sex till och med åtta år; den fjerde, från fyra till och med sex år; den femte, från två till och med fyra år; den sjette, från sex månader till och med två är, och den sjunde, från och med trettio till och med etthundra åttatio dagar; och innehåller 7 §, att den, som till fängelse i någondera af dessa grader dömd är, skall insättas i allmän straffinrättning, der med honom förfa res, såsom i serskilda Lagen om verkställighet af fängelsestraff stadgas.
Denna serskilda Lag, sådan den af Kongl.
Maj:t blifvit föreslagen, bestämmer (1 Kap. 1 §), att allmän straffinrättning är antingen ensamhets- eller gemensamhels-iängelse, samt stadgar: a) om ensamhetsfängelse: att hvarje fånge skall inneslutas i enrum eller så kallad cell och under hela strafftiden alhållas från all gemenskap med andra fångar (2 §); att då fånge till straffinrättningen ankommit, han må högst fjorton dagar lemnas utan sysselsättning, hvarefter han skall hållas till det arbete, som för honom lämpligt finnes (6 §); att till en början ensamhetsfängelse skall begagnas för dem, som dömas till fängelse i sjunde eller sjette grad; och pröfve Konungen, i hvad mån sådant straffsätt i hvar af dessa, och sedermera äfven i andra fängelsegrader, under den första, införas må (9 §), och att då fängelsestraff, som till viss tid, efter Strafflagen, satt är, verkslälles i ensamhetsfängelse, skall på strafftiden afdragas en sjettedel, så att tio månader svara emot eLt år, och så vidare (10 §). b) om gemensamhetsjängelse: att fångarne skola gemensamt till arbete hållas, men böra, så vidt ske kan, hafva hvar sitt sofrum (13 §); Lag~Ut$kotlcts Betänkande, N:o 93. att de böva, så vidt möjligt är, från allt samtal ocb annat meddelande sinsemellan, vid arbete eller eljest, afhållas (14 §), och att de, som till fängelse i första grad dömde äro, skola hållas åtskiljde från dem, som undergå fängelse i annan grad; och ankomme på serskild föreskrift, huruvida å de förstnämnde må tillämpas hvad i nästföregående §§, rörande gemensamhetsfängelse stadgadt är (16 §).
Härförutan meddelas i afseende på begge förutnämnde arter af fängelsestraff följande Allmänna bestämmelser: att fångar af olika kön skola i serskilda straffinrättningar förvaras, eller, der det ej kan ske, hällas från hvarandra åtskiljde (17 §); att fånge under femton år ej må sättas i enrum, der det ej sker till bestraffning för uppstudsighet m. m. under fängelsetiden, eller eljest äi af nöden för hans upptuktelse, derom serskild vård skall hafvas (18 §); att fånge skall erhålla sund och nödtorftig föda, så ock annan förnödenhet (19 §); att fånge ej må förskaffa sig eller emottaga underhåll, beklädnad eller annat, utöfver hvad honom af straffinrättningen bestås (20 §); att fånge ej må emottaga eller afsända bref eller bud, om han ej dertill erhållit lof af fängelsets styresman, hvilken eger om sådant brefs innehåll taga kännedom, och ej eller utan styresmannens tillstånd besökas af andra, än prest och läkare och dem, som med inrättningens vård bestyr hafva (21 §); att betalning för arbetet ej tillkommer fånge i straff inrättning; hvaremot då han utgår, skäligt understöd må honom tilldelas, efter thy derom serskildt förordnas (22 §); att om fånge gör oljud eller ofrid, eller visar uppstudsighet, eller beträdes med lättja eller vårdslöshet i arbete, eller rymmer, eller gör försök dertill, eller felar eljest emot den för straffinrättningen stadgade ordning, han då må efter omständigheterna straffas: l:o Lag-V ItkulMt Ilvtiinkande, S:o 93. 9 i n 1 0 c^' tned alt lian på viss lid lemnas ulan sysselsättning, under hvilken tid fånge i gemensamlietsfängelse tillika iiineslules i enrum; dier 2:o genom förknappning af vanliga fångkosten på viss tid, dock så att äfventyr för helsan deraf ej kommer; eller 3:o genom mistning af sängkläder på viss tid; eller 4:o genom inneslutande i mörkt enrum, på högst fjorton da«ar hvdka bestraffningar kunna, antingen hvar för sig, eller liera på en gåmr åläggas (24 §); “ i b 3 att om fånge, som i gemensamhelsfängelse liålles, är så halsstarrig, att lian ej later sig råttas af de bestraffningar, som i sistnämnde sagda äro, kroppsaga må å honom användas (25 §
); att om fånge brukar våld till verkställande af rymning ur stråffin?ältning, eller försöker alt utan våld sådan rymning verkställa, och lian väldet varnad, men afstår ej derifrån, då må emot honom det våld bnikas, som Lill rymningens hindrande nödigt är (26 §); att styresman öfver straffinrällning, som förordnas af Konungen, åligger: att tillse, det ådömdf straff rätteligen verksläldt varder; alt besöka langarne, så ofta ske kan; åll vaka öfver ordningen i fängelset samt öfvet faugarnes undervisning; alt hos dem befrämja arbetsvana ocli sedlighet, så ock söka genom fångarnes behandling i allt öfrigt verka till deras förbättring, samt att förordna, när bestraffning enligt 24 eller 25 S verkställas må (28 §), och S att
Konungen derjemte bör förordna några i orten boende män, att å sliaffinråltning tillsyn halva, med skyldighet att lid efter annan besöka fängelset och att, i händelse dervid något skulle finnas alt anmärka. hos Styrelsen öfver fängelserne i fiffel derom göra anmälan (29 §), i öfrigt meddelas bestämmelser af mera speciel beskaffenhet, med tillägg, alt angående hvad ytterligare i afseende på fångars vård, arbete och behandling skall iakttagas samt till ordningen och tillsynen vid straffinrättning hörer, skall serskildt stadgas.
Af hvad nu blifvil uppgifvet torde emedlertid arten och beskaffenheten, eller egentliga ka ra k loren af de föreslagna frihetsstraffen, kunna Uih. till R SL Prat, 1S45. 7 Samt.
I A/d. 29 Haft. £ 10 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93. inhemtas; och då, enligt hvad redan blifvit nämndt, frihetsstraff skulle komma att sättas i stälJet för de i gällande lag använda straffarter, som blifvit ur förslaget uteslutna, synes den hittills af Utskottet obesvarade Irågan angående lämpligheten af dessa straffarter här böra till besvarande upptagas.
I denna del får dock Utskottet i allo hänföra sig till de åsigter, Lagberedningen uttalat.
Spöslitning och andra vanhediande stiaff slampa den straffade med outplånlig vanära, och genom det förra isynnerhet
Litlintetgöres nära nog möjligheten af lians förbättring.
Dessutom leda c essa straff tänkesättet på den farliga afvägen, att mindre afse brottets beskaffenhet, än sjelfva straffet.
Den menskliga naturen förnedrande straff halva jemväl allt mer och mer ur lagstiftningarna försvunnit, i bredd med en stigande kultur.
Redan 1734 års lagstiftare borttogo en del af dessa straff, men bibehöllo kroppsstraffen, ehuru något mildrade.
Det tala användande! af dödsstraffet och sättet för verkställigheten af så väl detta som kroppsstraffen svnes emedlertid antyda, som om nämnde lagstiftare ansett straffets uteslutande ändamål vara att afskräcka från brott, samt trott detta syftemål endast kunna vinnas genom ytterligt stränga och förnedrande straff, ehuru alla tiders och alla länders erfarenhet utvisar motsatsen, eller att dylika straff, genom det misskännande de innebära af menniskans natur och samhällets pligler, äfven mot brottslingen, bidraga att snaiaie minska afskyn för brott, väcka deltagande för den brottslige och hat emot lagstiftningen, samt sålunda mera förhärda, än afskräcka.
Alt tanken att genom straffet förbättra förbrytaren likväl ej varit för vår aldie lagstiftning alldeles okänd, ådagalägges emedlertid deraf, att denna tanke blifvit klart uttalad i 25 Domareregeln, som innehåller, att ”allt straff bör vara till förbättring, och straffet bör vara sådant, om möjligt är, att det icke förhindrar honom, som straffad varder, till att bättra sig, såsom sker med dem, der stulit hafva, de stå vid slupona, mista öronen och visas af by; och om sådane menniskor vilja sedan bättra sig och föra ett godt lefverne, så varda de aldrig betrodde, och är straffet honom, som straffad är, ett hinder, och blifver han deröfver förtviflad och värre, än han var tillförene — —Tilläfventyrs har samma tanke legat tili grund för stadgandet i Straff-Balkens 5 Kap. 5 §, att den brottslige må med vatten och bröd bestraffas, om hans välfärd och heder genom annan kroppsplikt spilles.
Men kroppsstraff^ qvarslod likväl såsom det allmänligaste och Lag-Utskottets Betänkande, N:o 93.
11 på l ryck fe dermed lagstiftningen en prägel af grymhet, som, sårande mensklighetskänslan, sednare tiders lagstiftare sökt så småningom utplåna.
Det torde ej eller böra förgätas, att sedan Kongl, Maj t vid 1815 års Riksmöte till Rikets Ständers antagande framlagt ett af dåvarande Lagkommité afgifvet Betänkande, deri Kommiterade, med framställning om olämpligheten af omförmälda infamerande straff, hemställt, om icke frihetsstraff borde i ny brottmålslag i stället användas, Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse tillkännagifvit, att rätts/äran och en vis lagstiftnings grunder till alla delar talade för förslagets antagande, samt att Rikets Ständer derföre lemnade Kommiteen öppet att efter en sådan plan föreslå så beskaffade bestraffningar, som instämde med närvarande tids hyfsning, och som, skilda från förra tiders barbari, voro af passade efter en bättre bildning, till upplysning och känsla hos hvarje indivldu af dess eget värde.
De åsigter, som Stalsmakterne således lör tre decennier sedan uttalat, hafva jemväl allt mer och mer gjort sig i lagstiftningen gällande.
Alla qualifikationer vid dödsstraffet hafva blifvit afskaffade, spö- och risstraffen inskränkta och skamstraffen minskade; men om, å ena sidan, en del af de brister, som. vidlådit lagstiftningen, dermed blifvit undanröjde, har, å den andra, det mindre gynsamma förhållande inträdt, alt all harmoni från systemet försvunnit.
Ytterlig stränghet och ytterlig mildhet utmärka lagstiftningen i närvarande ögonblick, och följden har varit ökade brott och i bredd dermed en allmän klagan öfver förslappning i lagstiftningen.
För återgifvande af kraft åt lagen, för att bringa densamma i öfverensstämmelse med mensklighetens och förnuftets fordringar, har en utsträckt tillämpning af frihetsstraffet således blifvit föreslagen.
I afseende på lämpligheten af detta straff, torde till en början blott böra erinras, att då all öfverträdelse af lag är ett frihetens missbruk, så synes den samhällsmedlem, som missbrukar sin frihet, äfven göra sig skyldig till förlust af densamma, i mån af missbruket; och detta straff, rätt användt, torde jemväl, med afseende på menniskans förnuftiga natur, kunna anses vara mest tjenligt till befordrande af straffets ena ändamål — alt förbättra.
Andra civiliserade länders lagstiftare hafva jemväl sökt göra ett alltmera utvidgadt bruk af ifrågavarande straff.
Man har börjat inse, att samhällets pligt icke ensamt består deri, att beifra och straffa brotten, utan att det i utöfningen af sin straffmakt måste handla i förenlighet med sin högsta bestämmelse, att befordra sedlig och intellektuel förädling.