Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här får jag bref från gamla tant Malvina, min mans faster, som ber att få komma hit på ett par veckor och hälsa på.
Hon bor i Linköping, men det har aldrig fogat sig så, att hon besökt oss förr, och hade jag ej dig hos mig, kunde det ej gå för sig nu heller.
A c k, hvad jag är glad!
Ser du, jag anar nästan, att hon tänker göra något för gossarne; därför vore det så led- samt att säga nej till hennes förslag, ty gum- man är lika konstig, som hon är rik, och kunde kanske tro, att min sjukdom bara var ett svepskäl för att slippa ta emot henne.
Men med dig som styr och ställer öfver allt har det ingen nöd, och jag vet, att du inte blir ledsen öfver besväret — det är du allt för hjärtegod till. » (Forts. o. slut i nästa n:r.)
Under juni — augusti hållas Iduns expe- dition och byrå öppna endast kl. 1 0 — - 3.
Men detta får ej vara i evighet.
Somma- ren förgår, och någon resa bör det väl ändå bli af, en tur kanalvägen till Kristiania åt- minstone, på det att vännerna i Stockholm ej alldeles måtte skratta ut henne.
Visst är det svårt att lämna Karin, som så väl be- höfver en hjälp i huset, men det måste ske — i morgon skall hon tala med henne och på finaste möjliga sätt slå fram, att hon egent- ligen tänkt göra en längre tripp, och att hon nu måste tänka på att fortsätta sin resa.
Så kommer samma afton ett bref.
Då fru Karin läst det, utbrister hon förnöjdt: Ständigt öfver hufvu ' t äga.
Hvad bland vissa husdjur höres, Öronpina, bland de värsta.
Hvad i jorden sakta växer, Omvändt dock i hafvet flyter.
Hvar din mat ju plägar lagas, Och hvem där som kung regerar.
Hvem i höga rymder sväfvar, Sökande sitt rof behändigt.
Säg, hvad skeppet har intagit, Innan det ur hamnen hastar.
Hvad som finnes uppå hafvets Yta, fast det icke flyter.
Hvarpå du kan mycket vinna Hastigt, om du tärning spelar.
Hvad på isen gossen gjorde, Då han än ej åka kunde.
Hvad du stundom var i skolan, Då på — hvad?
— du mera tänkte.
Fisk i insjöns blåa vatten, Ful att skåda, god att äta.
Hvad blef gossen, då han tog i Katten mer än vanligt hårdhändt?
Träd i skogen, yfvigt, väldigt, Fäller — hvad?
— då hösten kom- mer.
Hvad på bara klippan växer, Föregångare till grönska.
Hvad i hemmet plägar vankas, Höstetid, när vintern väntas.
Redskap, användt så till bakning, Som till andra sysslor äfven.
Någon som på ängen dansar, Ej af mänskligt öga skådad.
Hvad i trädet gossen gjorde.
Julnummer.
Gernandts Boktr.-Aktieb.
N:r 51 (261) Prenumerationspris pr Idun med Modetidning och kolorerade planscher Idun m.
pl Idun ensam Fredagen den 16 december 1892. år: Byrå: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
kr 8 • 6 50 Prenumer.
sker i landsorten i. post- &gt; 4 anstalt, i Stockholm hos redaktion Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Utglfningstid: hvarje helgfri fredag Träffas a byrån kl. 12 — 1.
Lösnummerspris 15 öra (vid kompletteringar) 5:te årg.
Annouspris: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platsen 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
Utlandska annons.
Bland världsligt vise och lärde dock Bland världens ringe funnos de m ä n, Ä n n u, som förr, finns Kristus ej till Man anade, att han fanns.
Som trodde på Guds f ö r b u n d, För fåfäng m a m m o n s t r ä l, Blott t r e n n e kommo till visshet och Hvars f r o m m a hopp förbidade än Som lefver i yppig lust, men vill Förläto all lifvets glans.
Den fulla f r ä l s n i n g e n s stund.
Ej v å r d a sin a r m a själ.
De söka v ä g genom okändt land, T i l l d e m flög ängeln u r himlakor T i l l t r ä g n e f o r s k a r n på dunkel stig De trotsa f a r o r och ö k e n b r a n d.
Och bådade: Glädje, glädje stor!
I b r u t n a strålar han n ä r m a r sig.
Likt glimtande stjärna u r dunkel sky Kring d e m förklarades H e r r e n s makt För kärlekens längtan och trones hopp De sågo en sanning, skär o c h ny.
I tonejubel, i stråleprakt.
Han g å r likt skinande morgon opp, Den heliga natten skred och skred.
Den heliga natten skred och skred.
Bebådande nådig dag, som gryr, — — Evighetsljus, som aldrig flyr.
Upplyste f u n n o de rattan led.
H e r d a r n e sutto vid krubban n e d.
JHjtita j§ m i t t Stoff.
enna vår tid är lika full af sväf- vande åsikter, meningar och teo- rier, som skämd luft är fylld med bakterier; mot dessa senare söker man energiskt o c h med förnuftiga medel värja sig själf I &amp; • — ' o c h sin omgifning, men den ^ massa af teorier, » som ligga i luften », ^ insupas af ung o c h gammal utan en tanke på, huruvida icke flertalet af dem innehålla ett själs- o c h kroppsfördärf- vande gift.
s Kvinnan tyckes — i allmänhet taladt — ännu icke hafva insett vådan af att i tankar o c h ord leka med de mest farliga teorier.
För flertalet af kvin- nor är det ännu tämligen nytt att syssla med tankeexperiment, o c h därför roar det mången af oss att leka med just de farligaste åsikter, liksom det i hög grad roar barnet att leka med en rakknif, utan att hafva en föreställning o m det lifsfarliga i en sådan lek.
Men följderna af att i tankar o c h ord leka med moraliska giftämnen uteblifva aldrig; och den, som nu går igenom lifvet med vaken blick och öppet öra, den m ä r k e r n o g - samt, hur dessa följder göra sig gällande i många olika sorgliga former, så väl i affärsvärlden, familjelifvet, som o c k i våra moderna offentliga nöjen o c h i sällskaps- lifvets olika kretsar.
Nog kunde man förutse o c h vänta, att en så väldig rörelse, ett så starkt ström- drag s o m den så kallade kvinnofrågan med- förde, måste afsätta mycket slam!
Men detta slam bör o c h måste rensas undan, ty det är just däri s o m de giftiga teorierna alstras liksom bacillerna i materiel orenlighet.
Det säges j u, att kvinnan, i så väl godt som ondt, går längre än mannen.
Detta påstående bekräftar sig åtminstone i fråga o m sådana själslifvets yttringar, som härleda sig från insupandet af giftiga teorier, ty då en kvinna förfäktar dylika, är hon långt mera fanatiskt angripen än en af samma giftstoff angripen man.
Kanske kommer detta sig däraf, att en fanatisk kvinna aldrig tager någon notis om logi- ken.
I hvarje fall är faran, att förskämd smak, råhet o c h tygellöshet skola starkt utbreda sig bland ett folk, mycket nära, då den kvinn- liga ungdomen slår sig på att leka med m o - raliska giftämnen, ty då är mannens bästa jordiska värn, en aktningsfull kärlek, h o - nom beröfvadt, o c h därmed sjunker äfven ett folks andliga lif med en förfärande ha- stighet.
Därför är det af allra högsta vikt, att alla kvinnor, som sakna fast andlig grund o c h lifserfarenhet, läras att värre än pesten sky bekantskapen med sådana teo- rier, som söka uppbäfva pliktkänslan, döda blygsamheten o c h därmed äfven den sedliga renheten i hjärtat.
Hvarje kvinna, som håller på med sin uppfostran, och därmed böra vi ju alla hålla på till lifvets slut, o m icke en tillba- kagång skall äga rum, måste lära sig inse, att ett är att inträda i något arbetsfält, som förr ensamt var förbehållet åt mannen, ett annat är att hänfalla till sådan manliga ovanor o c h förirringar, hvilka det är vår plikt att, medels vårt föredöme o c h infly- tande, bekämpa hos våra manliga arbetskam- rater o c h umgängesvänner.
Vi måste alla lära oss inse, att kvinnans frigörelse från många tvingande skrankor medför högre förpliktelser än den att blott och bart skapa sig en bättre ekonomisk ställning; vi hafva nu en stor insats att göra i det sanna framåtskridandet, i det verkliga upplysningsarbetet, o c h ve oss själfva, om vi svika denna vår högre uppgift eller förväxla den med en falsk frihet, som för just oss kvinnor tillbaka till träldom!
Bland sekelslutets många giftiga teorier äro de, som sträfva efter att » frigöra » män- niskan från den uppenbarade religionen de farligaste.
Dessa teorier spela i ett folks andliga lif samma roll som kolerabacillen i människans lekamliga organism, o c h man skulle kunna påvisa märkliga likheter emel- lan det andliga smittämnets härjningar i den andliga organismen o c h kolerabacillens ödeläggande makt i en däraf angripen män- niskokropp.
Är man lycklig nog att själf vara, så att säga, en desinficierad åhörare af nämnda teorier o c h läror, förnimmer man med hä- pen undran, huru som förfäktarne af dem gifva ifrån sig gammalt o c h nytt; omtug- gade meningar, blandade med gröna hug- skott, allt osmält; o c h gifver man akt på dessa manliga o c h kvinnliga » förkämpars » lif o c h lefverne, så ser man lätt, att själ o c h ande lida af svåra krampanfall, ända tills en andlig död gör människolifvet till en hemsk karrikatyr på det naturliga lif, som tillhör djuret.
Och huru förfärligt smittosamma äro icke unison.
nyss nämnda utgjutelser, när de strömma ut bland en relativt okunnig o c h fullstän- digt okritisk åhörareflock; särdeles gäller detta o m ungdomen, som dessutom saknar lifserfarenhet.
Smittade individer blifva genast liksom besatta af eftersnackets o c h dumhetens dä- moner o c h rent af drifvas till att i sin ordning återgifva de hörda eller lästa för- nekelserna, hädelserna o c h smädelserna, utan att det faller dessa andligt sjuka in att underkasta teorierna ens ett ögonblicks pröfning eller eftertanke.
Bland de många exempel, som jag sett härpå, skall ett nämnas, emedan det är betecknande för giftets art. Två unga flickor hade en lördagsafton i ett sällskap blifvit angripna af det nämnda onda, och följande förmiddag hördes de i en offentlig promenad ifriga o c h högljudda demonstrera de insupna lärorna för tre af sina manliga bekanta.
Den » upplysning » de själfva erhållit o m sjöodugligheten hos — Noaks ark hade framför allt slagit an på flickorna, o c h nu när dessa fem ung- domar tillsammans underkastade arkens längd-, bredd- o c h höjdförhållanden samma slags granskning, s o m kommit detta fartyg till del föregående afton, så blef det med ens så klart och tydligt, äfven för de tre ynglingarne, att så väl berättelsen o m syn- dafloden som o c k de öfriga af bibelns hi- storiska skildringar voro idel dikt o c h säg- ner, hvilka judendomen, i förening med kristendomen, påtvingat det ena hedna- folket efter det andra.
Så fördummad blef med ens blicken äfven hos desse unge män, att de icke insågo löj- ligheten af en sådan föreställning s o m den, att gamla sägner o c h dikter skulle hafva makt o c h kraft att omskapa världen o c h gälla för människans andliga lifsfäste under nära två tusen år.
Det är antagligt, att denna lilla ungdoms- flock delade missödet med så många af våra så kallade skolbildade ynglingar o c h flickor, att nämligen vara blottad på just sådana kunskaper, som skydda o c h bevara det andliga lifvet.
Hade de fått en klar och lefvande upplysning o m det historiska faktum, att hvarje hedniskt folkslag, som ägt o c h äger ett spår af religion o c h gu- dalära, i denna bevarat minnet o m synda- floden, fastän detta minne är iklädt skilda former?
Och som desinficierande medel borde den upplysningen spridas, att en holländare, Pe-
ter Jansen i Hoorn, år 1609 byggde efter förminskad storlek ett skepp, med samma inbördes måttförhållande som angifves för arken, o c h att detta skepp visserligen var odugligt till sjöfart, men däremot rymde en tredjedel mera last än ett fartyg af van- lig form.
Och detta samt att därjämte hål- la sig flytande — icke att segla från ort till ort — var j u arkens ändamål.
Genom bekantskapen med dylika fakta skulle säkert många unga tungor o c h läp- par bevaras från att blifva andliga sjuk- lingars tanklösa eftersnackare, då de förra tala om den uppenbarade religionen såsom den blindfödde om färgerna.
Det ligger ett djupt, omfattande allvar i varningen: » Sitten icke, där de bespottare sitta, utan hafven eder lust i Herrens lag! » Och liksom det urgamla dämoniska: » Ja skulle Gud hafva sagt » o.
s. v., på samma gång s o m det utgör en förvridning af skaparens ord, innebär en uppmaning till ett grund- lagsbrott, bestå de nyare teorier, som utgå från samma källa, af en blandning af lögn o c h sanning i afsikt att föra människan till öfverträdelse af samvetslagen samt de borgeliga lagbuden.
Därför har man, genom att varna för kristendomsfientliga teorier, äfven i själfva verket angifvit själfva pesthärden, själfva källan till alla de öfriga giftiga teorier, som nu sväfva i luften.
Då j a g för kort tid sedan var stadd på en resa, blef j a g i en af våra städer in- bjuden att deltaga i ett aftonsamkväm.
Obekant med personer o c h förhållanden, trodde jag först, att denna samling af ele- ganta damer kommit öfverens o m att för aftonen — i skydd af sina namn o c h sam- hällsställningar — försöka, hvem som kun- de gå längst i djärft o c h ohöfviskt skämt, och jag var betänkt på att skyndsamt smyga mig bort.
Men snart blef jag öfvertygad o m, att alla dessa dels dumma, dels van- vettiga o c h sedeslösa teorier, rörande kär- leksförhållande, äktenskap, frihet från sam- vetslagen, det berättigade (ja, o m varm människokärlek vittnande) i vissa slags mord m. m. d., afhandlades på fullt allvar.
Och fastän kristendomen icke nämndes, måste det j u vara klart för hvarje närvarande, att dylika teorier omöjligt kunde framställas och försvaras af kristna människor, utan blott voro att betrakta s o m utflöden från det stora pestkärret.
Ofta äro dylika diskurser endast en käck lek af unga damer, s o m inbilla sig, att slikt kläder dem, o c h de låta gärna sina så kal- lade åsikter fara, när dessa möta motsä- gelser af t. ex. den unge man, hvilken de trott sig fängsla genom en dylik käckhet.
Men ostraffad leker dock ingen själ med giftiga tankar; smittämnet biter sig fast; det kan ligga gömdt o c h doldt i hjärtat under åratal, utan att röja sin tillvaro; dock behöfves det blott, att en konflikt med lifvet, en frestelse, en motgång eller ibland att en plötslig framgång inträffar, och de glömda teorierna blifva till en makt, s o m går i förbund med de mänskliga lidel- serna, o c h ve då den själ, som ej har det enda lifsfäste, som kan motstå storm och våg.
I unga Iduns läsarinnor, akten på upp- maningen i den » Hustafla », som I kanske aldrig läst: » Bevara ditt hjärta med all flit, ty därutaf går lifvet! » Ave.
Då SYanerna kommo, Skiss af Selma Lagerlöf.
Med tre illustrationer af V.
ångt inne i landet låg en liten sjö.
Den hade ett klart vatten, som sällan piskades af stormar, den hade vass- strånd, där grönstrimmiga gäddor sofvo och dunklädda andungar höllo simöfningar, och en badstrand, där nakna barn lekte på den hvit- sköljda sanden.
Den afspeglade ett par klyft- rika bergkullar och en grå riddarborg och en mörk liten skog och några sakta sluttande sädesfält och flere bondgårdar, som voro rätt oansenliga och mosslupna, som bondgårdar väl ofta voro i slottens och riddarnes tide- hvarf.
Den sköljde törstiga alrötter och loc- kade ned till sig sviktande björkars mjuka grenar, den mottog små bullrande bäckar och afsände en liten älf till närmaste grannsjö.
En ö ägde den, ljuflig, trädbeväxt och rikt grönskande.
Rundt om den smalnade sjön till tysta, hemlighetsfulla sund, nästan igen- växta af näckrosor, nästan öfvertäckta af strandskogens rika växtlighet.
Och det hände sig, att de träd, som från ön sträckte sig ut öfver vattnet, voro rönnar, hvilka detta år voro ovanligt rikt gifvande, och hvarhelst de hvita näckrosorna eller deras glatta blad läm- nade en flik af vattenytan oskyld, där åter- gaf den i trogen spegling bilden af en röd rönnbärsklase.
Där i sjön funnos inga svaner, men ingen for i båt eller i flatbottnad eka in i dessa sund utan att tänka, att de voro som be- redda till hemvist åt de kungliga fåglarne, hvilkas härliga skepnad mytens gudinnor och sagans förtrollade kungasöner älskade att an- taga.
Deras hvita fägring skulle framträdt med kraftig verkan mot den färgmättade halfdagern, som härskade under löfverket, och det skulle varit en stolt syn att se dem simma fram i det svartgröna, af gyllne sol- fläckar och speglande röda bärklasar skiftan- de vattnet.
Men det hände sig, att fastän svaner al- drig förr blifvit sedda vid insjön, så kommo de dock en gång dit, och därvid tillgick så, som nu skall berättas.
En morgon kommo fem svaner flygande rätt öster ifrån.
Det var just vid den tiden, då solen sköt upp öfver synranden, och sva- nerna flögo så, att det såg ut som om de fem sköna fåglarne kommit framilande rätt ur solskifvan.
Efter dem afsköt solen häf- tigt framträngande, Jifligt färgade strålknip- pen, som om svanerna vore hennes flyende fångar, hvilka hon ville fängsla och inhämta.
Ty, där de kommo, omgaf morgonens rosen- färg deras vingar, liksom den kantade him- melens hvita skyar, och de voro som skapel- ser från sollandet, som lefvande vordet ljus, hvilket jagade ned mot jorden.
Men då fåg- larne sågo vingspetsarna glöda under solens häftiga strålregn, förfärades de och trodde, att eld råkat in bland deras fjädrar.
De kastade sig då ned i insjön, som låg rätt under dem.
Där piskade de vattnet till skum med tunga vingslag.
D e uppkastade öfver sig en båge af yrande stänk och hörde med glädje ett regn af eldsläckande droppar smattra ned på ryggens täta fjäderklädnad.
Välbehagligt böjde de den långa halsen bakåt, så att drop- parne äfven skulle kunna falla på bröstets mjuka dun.
Men solen, deras mäktiga förföljare, läm- nade dem ingen ro.
Hon genomträngde skum- met och duggregnet med strålar, och genast sågo sig svanerna omgifna af en eldfängd, gnistrande sjö; de nedfallande dropparne för- vandlades till mångfärgade lågor.
Utom sig af fasa öfver att de själfva öfverhöljde sig med ett eldregn, borrade de sig med hufvu- det före och halsen långt utsträckt ned i vå- gorna.
Djupt kommo de dock ej, ty det tro- get bärande vattnet kastade de dunrika fåg- larne åter upp till ytan.
Gång på gång ville de tvinga sig ned i djupet, men blefvo åter uppvräkta.
Till sist lågo de stilla, trötte af kampen, maktlöse och förtviflade.
Och se, då hade de med ens färglöst vatten omkring sig; den snabbt uppstigande solen förföljde dem ej mer med skarpa strålar, allt var fred.
Då började svanerna att i god ro söka efter föda längs de vassrika grunden, som omgaf rönnarnas ö, men ännu förstodo de ej att leta sig fram till svanesunden, som omgåfvo den åt landsidan till.
Eftersom det aldrig förr funnits svaner i sjön, kunde de kungliga fåglarnes ankomst ej undgå att väcka stor förvåning och undran.
Änderna rodde med snabba simtag ända ut i vasskanten och stirrade på dem mellan strå och svajande blad; måsarne kretsade outtrött- ligt fram och åter öfver dem, och ur den ma- riga småskogen, som betäckte de klyftrikå kullarne, uppsteg ett moln af kråkor.
Dessa skreko i sin bestörtning så, att det hördes rundt om sjön, och den gamle stallknekten på riddarborgen, som var tidigast uppe af alla i den trakten, blef uppmärksam på skrä- net.
Han undrade, hvarför kråkorna hängde öfver kullarne som en svart sky, och hvarför måsarne ilade fram öfver sjön, som hvita blixtar, och kom så att upptäcka svanerna.
Han lät ryktet därom gå vidare, så att en hvar, som vaknade, genast fick veta, att det var svaner i sjön.
Hvarpå denne i ilande fart ref till sig kläderna och skyndade ut på murarne eller upp i tornet för att få se dem.
Men då borgherre och borgfru, då tärna och page, som alla stego bittida upp, hade sett svanerna och gladt sig öfver synen, så fanns ännu en på slottet, som ej sett dem.
Den lilla borgfröken själf visste intet och såg in- tet, ty hon låg alltjämt i sin sötaste sömn.
Utanför hennes kammardörr rådgjorde hennes tärnor, om de skulle väcka henne.
» Skola vi våga väcka jungfrun? » sade de.
» Hvem vet, hur länge de kungliga fåglarne dröja i sjön?
Hvem vet, när det härnäst kommer svaner hit till oss?
Otröstlig blir jungfrun, om hon ej vaknar, förrän svanerna äro flugna. » Och det ändade så, att de fromma tärnorna väckte den lilla jungfrun med det högljudda tal de förde utanför hennes kammardörr.
På borgen fanns i de dagarne en gäst af stor betydenhet, fast ingen tänkte på honom den morgonen, då svanerna kommo.
Illa var det ock, att han rätt gärna ville äga den lilla juDgfrun, ty hon var mer fin och fager än någon han dittills sett.
Detta förebrådde han sig som en dårskap.
T y det var så, att alltsedan han kom till borgen, hade han ej kunnat afvinna jungfrun ett enda ord.
För henne svarade fader och broder, för henne svarade moder och syster, men hon själf öppnade ej sin mun för att tilltala honom.
Hon var mycket blyg, det såg han, men han fruktade ock, att hon måtte vara alldeles utan tankar för att kunna tiga Och han ville ha en klok och glädtig hustru, fägring var ej nog för honom.
den unge herr Birger, som var den lilla borgfrökens trolofvade.
Deras fäder hade sedan lång tid tillbaka bestämt dem för hvarandra, och nu var ungersvennen kommen för att lära känna sin blifvande hustru.
Honom hade ingen tänkt på att väcka, men han hade allaredan af tryckande oro drifvits upp ur sin bädd i det trånga tornrummet och gått ned i lustgården.
Denna var ej omgifven af någon mur åt sjösidan, ty här steg berget, på hvilket borgen låg, så brant upp ur vattnet, att intet konstgjordt värn behöfdes.
Riddaren gick nu förbi de stora blomstermattorna med blå förgätmigej och röd nejlika och gult lejongap, som omgåfvos af smala sandgångar, och stan- nade ute vid själfva bergkanten, där några snabbt uppspirande ungträd lefde det gläd- jens lif, som den grunda jordmånen ej länge skulle tillåta dem att behålla.
Herr Birger var hemma ute i hafsbandet och van vid de vidsträckta synerna, därför älskade han denna fria plats.
Men allt medan hans blickar ilade bort så långt, som blickar kunde nå, tänkte han oroliga tankar om den lilla jungfrun, som var hans trolofvade.
Han tänkte, att hon var dum, han tänkte, att hon var viljesvag, han tänkte, att hon var okunnig i allt det, som en husfru borde veta.
Han tänkte endast.
ondt om henne, och så mycket det än var honom emot att bryta ett gifvet löfte, tänkte han, att han måste upphäfva förlofningen.
hand på deras mjuka, dunklädda kroppar.
Ty han var rätt olycklig denna morgon, och då medför det en lindrande känsla af trygg- het och frid att se något, som påminner om hemmet.
Nu, då han såg sig om efter en farkost, varseblef han, att det låg en liten ekstock rätt under honom vid bergets fot, och han upptäckte, att dit ned ledde utför branten en lönlig stig, som väl fiskare brukade begagna för att slippa den långa omvägen rundt om muren och vallgrafven.
Men just då han ämnade klättra ned till båten, kom den lilla borgfröken springande för att se fåglarne, äfven hon.
Hon var mycket ifrig, ställde sig ytterst ute på ber- get och blickade ut öfver sjön.
H o n stod så högt, att hon för en betraktare framstod utan all annan bakgrund än den blå himlen, och därigenom blef hvarje gestaltens ytterlinie så tydlig, att den outplånlig brände sig in i ögonen.
I det hela påminde hon om en trollslända, som med fällda vingar söker att klänga sig fast på yttersta spetsen af ett grässtrå.
Hon var mycket liten och finlem- mad och ytterligt smal om lifvet.
Den långa, släpande klädningen höll hon för daggens skull upp med sin ena hand, så att den drogs till ofvan om fotleden och bildade yf- viga veck baktill.
Hon hade halskrås af spetsar, genomvirkade med guldtråd, och en likadan långschal kastad öfver skuldrorna; i detta fanns en påminnelse om vingar.
En brokig insektsdräkt bar hon, brunröd, randad med guld och guldfargadt silke.
På fötterna bar hon blekröda strumpor, tunna, genom- skimrade af hudfärgen, och skor af guld- skinn, på hvilka daggen satt mörka fläckar.
Hon bar en hatt, flätad af bast.
Det ofant- liga brättet sköt långt utom ansiktet — midt fram stod det upp, eftersom hon tryckt ned hatten i nacken, slängande den på sig i all hast som en pojke sätter på sig sin mössa.
Röda silkessnören och guldtränsar voro in- flätade bland bastet, eljes bar hatten hvar- ken plym eller ros.
Den lilla borgfröken brukade väl gå myc- ket fin alla dagar, ty hon kunde ej tåla nå- got oskönt eller orent i sin närhet, men hon hade ock ökat sin prydnad för svanernas skull, ty hon tänkte sig sagornas fågel gudom- ligt skön, hon trodde, att den alltid bar guld- krona på hufvudet, och att morgonens rosen- färg alltid kantade dess vingar.
Medan han stod i dessa bekymrade tankar och tänkte på, att han måste afsäga sig den lilla jungfrun, fick han se svanerna.
där de lågo i sjön och sökte sig föda utmed de vass be växta grunden.
Han blef genast helt glad vid att se hafsbandets fåglar så långt inne i landet.
Han förundrade sig, öfver att svanerna kommit just denna morgon.
Det syntes honom, att de måtte vara komna för hans skull, för att han skulle få en hälsning från sitt hem, då han som bäst behöfde den.