Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
PresteStån - 1383 LagUtskottets Ettdnkanden. dets EcclesiastikUtskott; men att Lagutskottet utan äfventyr kunnat tillstyrka indragning af Kyrko plikten för oqualificerad eller första graden stöld, destomera Billigt, som fordom iakttogs den skillnad och rätvisa, att den för tjufnad första gången dömde ej behandlades lika med den 3:dje gången dömde, hvilken sednare fick stå 3:ne Söndagar å rad, hvaremot ingen gradation nu finnes; och om försoning med Kyrkan och Församlingen ovillkorligen skall ske af den som första gången brutit emot 4o Cap. i §.
Missg.Balken, borde enskild skrift dervid få antagas såsom tillfyllestgörande Bot-offer.
PrästeStåndet har Herr Biskoppen Doctor af Wingård yttrat att Utskottet sett saken på ytan, då Utskottet trott; att, med blotta förmaningar, Kyrkan kan återtaga den brottslige i sitt sköte, hälst Kyrkan icke kan, för det emot Religionens bud brutna och sin lidna förargelse, försonas, utan genom ånger och utlofvad bättring; att en sådan bekännelse icke blifvit föreslagen, utan skulle tillsägelsen innebära, ofta emot verkliga förhållandet, att Kyrkan, ehuru derom genom intet prof öfvertygad, tillförsel’ sig en sådan förändrad sinnesstämning , hvilket blifver flärd, än värre, om den brottslige skall tvingas till knäböjning och förmaningens emottagande; hvarföre Herr Biskoppen ansett bättre än denna Substitution vara, att låta det nuvarande urartade bru - Lagutskottets Betänkanden, 1383 liet fortfara till dess en fullständig omformning lian vinnas af en sinnesstämning sorn insätter Kyrkan i sina fordna rättigheter.
Herr Öfver- HofPredikanten Doctor Hedrén, som, på anförde skäl, icke kunnat tillstyrka den föreslagne förändringen i Kyrkoordningen, ehuru
Utskottet i förslaget gatt närmare intill den idee som borde ligga till grund för en Christlig Kyrkoplikt och äfven skulle hafva träffat det rätta och sanna häruti, om Utskottet gått ett steg längre, har ansett att Kyrkoplikten borde vara, liksom i första Församlingen; frivillig och för att, under närvarande samhälls-förhållanden, såsom sådan ändock af straffade Brottslingar sökas, borde den ske i närvaro af blott några få Församlingens
Deputerade såsom Presterskapet, KyrkoRådet o. s. v. med vanliga AbsolutionsCeremonier, som kanske skulle göra lika god verkan med det nu brukliga sättet i öppen Gudstjenst.
Om derföre icke något annat eller bättre förslag står att finna än det Utskottet uppgifvit, hvilket Herr Doctorn ansett vara en verklig afvikelse från Kyrkopliktens natur, har Herr Doctorn funnit rådligast att ännu till vidare förblifva vid det gamla.
Uti detta yttrande hafva flere af Högv.
Ledamöter instämt med den särskilda anmärkning af Herr Doctor Fellenius: att Utskottet yttrat, att
Kyrkoplikten urartat från dess ursprungliga form, men att då Utskottet tillstyrkt en förändring af Formulairet 1384 LngUtskottets Betänkandcn, dervid, förekommer i denna ändring just en motsägelse mot sjelfva grundprincipen, den ursprungliga formen; att deli KykoLagen. antagne AbsolutionsFormulair instämmer fullkomligen med den ursprungliga form, som i de forsta Christna tiderne, äfven Apostlarnes, iakttogs, daen Brotsling kunde från Församlingen uteslutas, men åter, efter betygad ånger och utlofvad bättring, få Församlingens förlåtelse; hvarföre Herr
Doctorn tillstyrkt bibehållandet af ett Formulair, som, i en Omistlig Kyrka rätt handhafdt instämmer med en sann Ghristtendoms anda och i alla afseenden tjenar till varning, uppbyggelse och förbättring alldraminst förenligt med opinion om straff och bar, sedan flere Ledamöter af anförde skäl ansett Utskottets förslag kunna antagas, Herr Prosten Hagberg slutligen yttrat: att då icke kan tagas för afgjordt att den förändring
Utskottet föreslagit, blifver bifallen men tvertom vore att befrukta, att, såsom sisth Riksdag, äfveu nu omsider, resultatet blifver intet annat, än att allmänna Kyrkoplikten i sitt gamla och nu varande skick bibehålles, så Önskade Herr Prosten, att Utskottet ville ifrån de motioner, som blifvit gjorde om
Kyrkopliktens totala afskaffande eller liufvudsakliga förändring, åtskilja Herr Prostens motion, som endast åsyftar ett förtydligande af, och en bestämdhet uti nu gällande Förfatningar rörande allmänna Kyrkoplikten, hälst LngXJ t skottets Betänkande».
1385 fÖ re skrifter ne för närvarande, huru Kyrkcplikten skall undergås, äro obestämde och tvätydige; och har Herr Prosten trott, att icke något hinder för detta ändamåls vinnande sknlle möta, om Utskottet ville, i anledning af Herr Prostens motion, afgifva ett särskildt Betänkande, samt att det lilla nyttiga som kan vinnas icke hör förbises och förkastas, för det man har spekulation vinna något större, sorn måhända likväl icke erhålles; men det bristfälliga gamla emedlertid hör förbättras, intill dess man verkeligen erhållit ett önskadt nyare och bättre att sätta i dess ställe.
Lagutskottet, som, efter förnyad pröfning af de uti det återremitterade Betänkandet afhandlade frågor, deremot anmärkningar i ofvanberörde måtto förekommit, nu går att afgifva dess ytterligare Utlåtande, anser sig först, i anledning af Herr Gfllenheims anförande, att Utskottet, ehuru det erkänt behofvet af eli reform uti BrottmålsLagstiftningen och af en förbättrad
Fångvård likväl icke deruti föreslagit någon väsendtlig förändring eller åtminstone till en början, med undanrödjande af spö- och ris- straffen samt Kyrkoplikten för enkel tjufnad och första gången utöfvade mindre förbrytelser, lämpat och mildrat straffen efter varande bildnings och tidslynnes fordringar, ej eller tillstyrkt annan förvandling af böter, än den som Lagutskottet!
Betankande. 88 I38<> T/igUtskottitt Betånknnittt. finnes föreskri fven i Kongl. Förklaringen den a3 Martu 1807, samt Kongl. Kungörelsen den 6 Maji 1813, endast, med hufvudsakligt åberopande af de uti Utskottets förra Betänkande anförde omständigheter, hvilka, efter Utskottets oförändrade öfvertygelse, innefatta gällande skäl emot antagande för närvarande af den hufvudsakliga förändring uti BrottmålsLagstiftningen, som blifvit ifrågastäld, böra fästa Riksens Högloft.
Ständers uppmärksamhet derå, att allmänna Lagens nu gällande stadganden icke lägga ovillkorligt hinder i vägen för öfvergången till ett mildare StraffSystem, hvilken öfvergång Lagskipande Magten, så vidt Utskottet har sig bekant, i sednare tider äfven iagttagit.
Åf hvad som blifvit anfördt emot Utskottets förslag, angående Deportationen, hafva de Utskottets Ledamöter, hvilkas Pluralitet bestämt tillstyrkandet deraf, icke trott sig finna skäl att frånträda den öfvertygelse, som derföre legat till grund, nemligen: att det måste vara Statens rätt, att från Samhället utesluta alla dem, hvilka genom grofva brott stört alllmän fred och säkerhet och så medelst förverkat förmånen, att tillgodonjuta samhällets fördelar, samt att denna statens rätt icke vid alla tillfällen kan stanna vid deras uteslutande från samhällets område eller Landsförvisning, utan att det stundom är nödigt att förskaffa Samhället tillräcklig säkerhet, att den förskjutne icke må vidare återkomma } men då Utskottet sålunda ansett sig LogUtskottett Bttinkanden. 1387 Böra förblifva vid tillstyrkandet, att
Deportation må hädanefter ega rum i alla de fall, då Lifstids Fästningsarbete eljest efter nu gällande
Lag bör ådömmas, har Utskottet, med fästad uppmärksamhet på nödvändigheten, i händelse detta förslag antages, att den derigenom blifvande förändring i hvad allmänna Lagen hittils stadgat, i afseende på Brottslingars bestraffning genom tydlig
Lag bestämmes, trott sig höra föreslå antagandet af en lag, hvarigenom komme att stadgas:
Att Deportation, eller en Brottslings öfverlemnande till annan magts vård är ett i svensk lag godkändt straff, och att dertill må dömas hvar och en, som för brott, med undantag af de så kallade Politiska, dömes till lifstids arbete å Fästning, dock så, att håde straffen alltid skola i Domen utsättas och på hogsta Executiva Magten ankomma, hvilketdera kommer att gå i verkställighet; och har Utskottet såsom följd häraf ansett sig bora till Riksens Höglofl.
Ständer hemställa, om icke hos Kongl Maj:t underdånig anhållan bör göras, att Kongl. Maj:t täcktes genom underhandling med någon fremmande magt bereda utväg för så beskaffade
Deportationer, som nu blifvit tillstyrkte, och att vid de fördrag, sorn härom kunna slutas, måtte göras de förbehåll om skonsam behandling emot de brottslige, som menskligheten kräfver.
Det Alternativ uti Utskottets Betänkande, som tillstyrker det stadgande, att 1388 LngJJtskotttts Betånkanden. en Lagford och straffad tjuf ej må få antaga tjenst hos en sådan eller gröfre brottsling, har af Högv.
Prés te-Ståndet och Hederv.
BondeStåndet blifvit antaget; och Utskottets fleste Ledamöter hafva, vid deli ytterligare öfverläggningen i detta ämne, trott sig desto häldre böra förblifva vid denna mening, som det med berörde stadgande afsedde ändamål, att förekomma flere vanartade personers sammansättning, icke skulle fullkomligen vinnas, om en straffad tjuf, så snart ett år förflutit från bestraffningen, utan tillförlitlig visshet om förbättrad vandel, obehindradt finge taga tjenst hos person som vore dömd och straffad för lika eller gröfre brott.
— 53 — Fondens ränteskuld vid 1863 års början, R:dr 1,527: 75. ökades med de under samma år upplupna räntor till ett belopp af » 132,945. 75.
R:dr 134,473: 50. men minskades genom derunder infriade räntekuponer 131,024: 25. så att denna skuld för obetalda förfallna räntor vid utgången af året utgjorde Rrdr 3,449: 25.
Enligt hvad uti de två sednast afgifna revisionsberättelserna uppgifvits, hade det för 1858 års jern vägslån anvisade årliga rånte- och amortering sanslag konunit detta lans amortissementsfond till godo med tillsammans
R-dr 7,000,000: — och enahanda anslag för 1860 års jernvägslån blifvit till detta låns liqvidations- och amortissementsfond utbetaldt med » 4,748,150: 62.
Rrdr 11,748,150: 62.
Enär sagde fonder fortfarande kommit i åtnjutande af de för innevarande år belöpande annuitetsanslag, utgörande: för 1858 års lån ■••• » 1,166,666: 6/. och för 1860 års lån _ » 1,466,000: — har till räntor och kapital-amorteringar ä dessa tvenne jernvägslån hittills från Riksgälds-kontoret utbetalts ett sammanräknadt belopp al R:dr 14,380,817; 29.
Återstående kapitalskulden för det under år 1855 till kostnader för statens samt pnskilda jernvägssnläggningar emot dels 4 dels 31 procents-obligationer upptagna fonderade statslån, som från början utgjorde 281.900
R:dr och för hvilket 373 stycken, i 4 serier fördelade, obligationer utfärdades, uppgick vid 1863 års ingång till R:dr 277,600: — och minskades under loppet af samma år, derunder 69 st. obligationer infriades, med » 40,300: — samt utgjorde vid sistnämnde års slut R:dr 237,300: —, för hvilken summa 296 stycken obligationer då voro utelöpande.
Utaf 1858 års jernvägslån, som upptogs emot "24,381 stycken 4^ procents-obligationer å tillsammans 8,190,500 Thaler Preussisk Courant, återstod vid 1863 års början ett kapitalbelopp af Th:r 7,776,500:
— Denna skuld har under årets lopp, genom inlösen och annullering af 284 stycken utlottade obligationer, blifvit minskad med » 94,400: — och utgjorde således vid årets slut Th:r 7,682,100: — motsvarande, efter autagen kursberäkning af 266|
Rdr för 100 Thaler, Runt 20,485,600: —, 17tb tiolia ränte- och amorterings* anslag - Kapitalskulderna för de fonderade statslånen - — 54 — hvilken skuldsumma under innevarande års förra hälft, genom inlösning af ytterligare 145 stycken obligationer, nedgått till 7,633,300 Thaler, eller 20,355,466 R:dr 67 öre Riksmynt.
Utaf de för sagde lån utgifna och före den 1 Juli detta år icke förfallna och inlösta 22,722 stycken obligationer innehade Riksgälds-kontoret då 1,466 stycken, å ett sammanlagdt belopp af 353,200 Thaler.
Utaf det under år 1860 upptagna jernvägslån å 10,000,000 Thaler, för hvilket utgafs 21,000 stycken 4Uprocents-obligationer och 240,000 stycken så kallade premie - obligationer, återstod vid 1882 års slut ett belopp af Th:r 9,698,300:
— Sedan under sistlidet år utlottats 270 stycken 4|-procentsoch 6,350 stycken premie-obligationer, motsvarande ett sammanräknadt lånekapital af » 143,316: 20. utgjorde den vid sistnämnde års slut återstående kapitalskulden.... Th:r 9,554,983: 10> eller i Riksmynt R:dr 25,479,955: 55.
För denna skuldsumma voro då utelöpande: 222,550 stycken premie-obligationer, med ett bokfördt värde af Th:r 1,854,583: 10, och 23,104 stycken 44-procents-obligationer, hvaraf 16,864 stycken å » 6,163,500: — utleinnats genom Tyska låneöfvertagarne och 6,240 stycken å » 1,536,900: — tillhörde Rikets Ständers Bank.
Thr 9,554,983: 10.
Genom utlottade och förfallna obligationers inlösen under förra hälften af innevarande år har premie-obligationernas antal minskats med 2,750 stycken och 4*-pi'ocentsobligationernas med 141 stycken.
Den återstående obetalda kapitalskulden för nu ifrågavarande lån utgjorde vid slutet af sistlidne Juni månad 9,485.366f Thaler, eller 25,294,311 R:dr 10 öre Riksmynt, för hvilken skuldsumma.
22,963 stycken 4|-procents-och 219,800 stycken premie-obligationer voro utfärdade.
Utaf dessa 4^-procents-obligationer innehade Riksgälds-kontoret 84 stycken, å ett sammanlagdt kapital af 31,800 Thaler.
Kapitalåterstoden af 1861 års inom riket upptagna fonderade statslån, hvars primitiva belopp utgjorde 3,000,000 R:dr, och för hvilket 5,000 stycken obligationer med 44 procents ränta utfärdades, uppgick vid 1862 års slut till R:dr 2,970,000: — hvilken återstod under år 1863, genom inlösen af 88 stycken obligationer å » 31,300: —, minskats till R:dr 2,938,700: —; och var de oinlösta obligationernas antal vid sistnämnde års slut minskadt till 4,837 stycken.
Under de 6 första månaderna af innevarande år hafva ytterligare 178 stycken, å tillsammans 32,800 R:dr, blifvit infriade, hvadan återstående kapitalskulden den 30 Juni uppgick till 2,905,900 R:dr.
Utaf de för sednast oraförmälda lån utgifna obligationer var Riksgälds-kontoret vid slutet af detta års förra hälft innehafvare af 1,474 stycken, å ett sammanlagdt belopp af 235,900 R:dr. — 55 — Om från 1858, 1860 och 1861 års ofvan omförmälda fonderade statslåns återstående kapitalbelopp vid slutet af sednast t-illändagångna halfår afdragas de för samina lån bildade särskilda amortissementsfonders då egande behållningar, utgjorde kapitalåterstoden af dessa lån vid nyssnämnde tidpunkt endast följande belopp, nemligen: 1858 års jernvägslåns R:dr 19,067,540: 38.
1860 års dito » 21,076,098: 77. 1861 års statslåns » ‘2,816,395: 11.
Då frågan om anskaffande af nödiga medel för ej mindre de till fortsättning af statens jernvägsbyggnader under sednast förflutna riksdag beviljade anslag, än de under samma riksdag anvisade lån för enskilda jernvägsanläggningars utförande, otvifvelaktig! utgjort det vigtigaste föremålet för Fullmäktiges omsorger under den tidrymd revisionen omfattar, hafva Revisorerne, för att kunna bilda sig ett på sakförhållandena grundadt omdöme om det sätt, hvarpå Fullmäktige fullgjort Rikets Ständers härutinnan dem lemnade ansvarsfulla uppdrag, tagit noggrann kännedom såväl af Fullmäktiges derom afgifna särskilda berättelse, som af de rörande samma ämne förda protokoller och öfriga handlingar; och få Revisorerne nu aflemna en i möjligaste måtto fullständig redogörelse för denna frågas behandling, hvarefter Revisorerne skola uttala sina derpå grundade åsigter i detta maktpåliggande ämne.
Sedan Stats-utskottet, uti skrifvelse af den 8 Oktober sistlidet år, meddelat Fullmäktige Rikets Ständers beslut i fråga om utbetalningen af de till jernvägsanläggningarne anvisade anslag och låneunderstöd samt om det Fullmäktige lemnade uppdrag att för detta ändamål genom upplåning anskaffa en summa af högst 35,000,000 R:dr, äfvensom om de i afseende på denna upplåning af Rikets Ständer gifna föreskrifter, hvilka sedermera blifvit intagna uti 171 § af det för Riksgälds-kontoret nu gällande reglemente, beslöto Fullmäktige samma dag att genom kungörelse, som infördes i såväl Svenska som Tyska, Franska och Engelska tidningar, uppmana hugade låneöfvertagare att «före den 5 derpåföljande November till Riksgälds-kontoret inlemna sina anbud på »lånet, med uppgift på myntfot och öfriga vilkor;» och skulle »de bland anbuden, sorn »blifvit inlemnade under försegling, nämnde dag, tillika med de öppna, samtidigt pröf»vas».
Enligt hvad protokollet för förstnämnde dag gifver vid handen, förklarade de fleste bland Fullmäktige sig lika litet vilja på förhand meddela något bestämdt förklarande i afseende på räntefot som i fråga om de öfriga lånevilkoren, utan ansågo sig böra uppskjuta sina beslut derom till dess de erhållna anbuden förekomme till slutlig pröfning; och borde alltså, enligt pluralitetens åsigt, ofvanberörde kungörelse endast innefatta en i allmänna ordalag meddelad underrättelse om lånets upptagning och belopp samt tillfället till anbud å detsammas anskaffande.
Ehuru, enligt hvad Fullmäktige i sin berättelse anfört, åtskilliga tid efter annan gjorda förfrågningar och framställningar i afseende på sättet och vilkoren för lånets anskaffande eller öfvertagande gifvit Fullmäktige anledning förmoda, att flera anbud å detta lån skulle inom den sålunda kungjorda tiden vara att förvänta, hade vid dess utgång likväl endast två bestämda anbud inkommit.
Det ena af dessa anbud, ingifvet å Stockholms Enskilda Banks vägnar, innehöll, att då, i anseende till den dåvarande mindre Angående Fullmäktiges åtgöranden för anskaffande af nödiga medel till jernrägsbyggnadernas fortsättande.
56 fördelaktiga penningeställningeu. det torde inträffa, att något för landet förmånligt låneanbud å de ifrågaställda 35 millionerna icke erhöiles, Banken ville erbjuda minst fem, högst sex millioner Riksdaler mot i öfrigt enahanda vilkor, som stadgades i 1861 års lånekontrakt (4^-procents-obligationer till 91 procent), endast med den skillnad, att Banken åtog sig att hafva, levererat beloppet inom sex månader från den dag Fullmäktige till— kännagåfvo, att obligationerna för lånet funnes i Riksgälds-kontoret att tillgå, hvarjemte Banken, under tillkännagifvande, att detta erbjudande icke blifvit framställdt för att konkurrera med långifvare, hvilka möjligen vore i tillfälle att göra hela lånet till föremål för sin uppmärksamhet, förklarade, att anbudet vore för Banken förbindande under 8 dagar samt att, om det ledde till afslutande af kontrakt, Banken ville bemöda sig att gå i författning om ytterligare medels anskaffande.
Det andra bestämda anbudet, ingifvet af Generalkonsuln Carl Heinemann, innehöll att han, utan att uppgifva sina hufvudmäns namn, vore befullmäktigad afsluta det annonserade statslånet, derom han önskade att muntligen få med Fullmäktige underhandla, enligt följande uppgifna hufvudgrunder, nemligen: »Engelsk valuta; emission endast genom J. H.
Schröder Oj’ Companie i London; räntefot 4£ procent; ränteterminer den 1 December och den 1 Juni; amorteringstid 40 eller 50 år; kurs 92 procent för en fjerdedel af lånesumman, fixt öfvertagen; med option till återstoden mot 93 procent för hvad som blefve öfvertaget intill den 1 Juni 1864 och mot 94 procent för hvad som antoges intill den 1 December 1864, med s. k. jouissance under inbetalningsterminerna», — äfvensom några andra bestämmelser.
Förutom dessa tvenne anbud, hade Fullmäktige fått emottaga flera erbjudanden att medverka vid det önskade lånets upptagning, äfvensom anmälanden om framdeles tillämnade låneanbud.
Sålunda hade »The London &
Bank» erbjudit sitt biträde vid lånets upptagande och liqvidernas ombesörjande mot provision af J procent för bestyret med liqviderna samt I eller f procent för inlösningen af förfallna räntekuponer;» — »Union Bank» i London erbjudit lånets anskaffande mot två procents kommission, -- samt den nyligen bildade Engelska och Svenska Banken likaledes anmält sig hugad anskaffa lånet, ehuru något formligt anbud då ännu icke kunde af Banken framställas.
Slutligen hade, enligt hvad inför Fullmäktige tillkännagafs, ej mindre Bankirhusen Baring Brothers och C. J. Hambrö i London, än firman Rotschild &
Söhne i Frankfurt am
Main förklarat sig önska lånets öfvertagande, fastän de icke funnit sig föranlåtna inkomma med några bestämda låneanbud.
Då dessa anbud den 5 November kommo under pröfning, uttalades af Fullmäktige den åsigt, att bestämda anbud å öfvertagandet af hela eller någon viss del af lånet, särdeles under de invecklade politiska och finansiella förhållanden, som då vore för handen, syntes böra ega företräde framför sådana erbjudanden, som afsågo att mot provision söka å utrikes ort anskaffa samma lån, och med tillämpning af denna åsigt trodde Fullmäktige sig böra företrädesvis taga i betraktande de anbud, som blifvit gjorda af Stockholms Enskilda Bank samt af Generalkonsul Heinemann.
Med dessa tvenne anbudsgifvare beslöto derföre Fullmäktige att ingå i närmare underhandlingar.
Dessa underhandlingar ledde derhän, att, då det af Generalkonsul Heinemann gjorda anbudet, med en erbjuden kurs af 92 procent, i sjelfva verket, på grund af den förbehållna jouissancen jemte öfriga betingade fördelar, enligt Fullmäktiges beräkning, reducerade sig till 90 procent, berörde anbud vid sammankomsten den 12 November 57 — förklarades icke kunna antagas.
Likaledes blef, vid samma tillfälle, och sedan Stockholms Enskilda Banks Direktion, uppå derom väckt fråga, tillkännagifvit sig icke kunna medgifva någon nedsättning i den äskade rabatten och provisionen af tillhopa 9 procent, i afseende å denna Banks anbud förklaradt, att enär, enligt uppgjord förslagsberäkning, Riksgälds-kontoret för närvarande icke behöfde någon annan förstärkning i sina kontanta tillgångar, än som i förväntade inkomster vore att påräkna, och då det ur flera synpunkter ansäges betänkligt att i särskilda lån fördela lånesumman, samt de vilkor, hvartill Riksgälds-kontoret skulle förbinda sig för det mindre belopp Enskilda Banken erbjudit, möjligen kunde inverka på de vilkor, hvaremot det återstående vida större beloppet sedermera skulle kunna utom riket erhållas, så och med hufvudsakligt afseende å ett af Rikets Ständers Banks Vexel-deputerade gjordt erbjudande om tillfällig försträckning af 2 k millioner i början af år 1864, funno de fleste bland Fullmäktige sig icke äga skäl hvarken att antaga Enskilda Bankens låneanbud på de vilkor, detta anbud innehölle, eller att framställa något kontraförslag angående jemkning af lånevilkoren.
Ifrån detta beslut voro dock tvenne bland Fullmäktige, nemligen Komministern Beckman och Grosshandlaren Berg af skiljaktig mening, dervid den förre, bland annat, anförde, att da det icke vore osannolikt, att Enskilda Banken skulle medgifva någon jemkning i sitt gjorda anbud samt vilkoren i så fäll blefve för låntagaren till och med något fördelaktigare än dem Riksgälds-kontoret, under vida gynnsammare penningeförhallanden, underkastade sig vid upptagandet af 1861 års fonderade statslån, och då härtill koirime, att den af Enskilda Banken erbjudna lånesumman finge återbetalas i Svenskt mynt, samt att åtminstone en del af detta lån qvarstadnade inom landet och framgent förblefve inhemsk statsskuld, så ansåg han, att ett kontraförslag med anledning af det ifrågavarande läneanbudet borde till Enskilda Banken framställas.
Grosshandlaren Berg, sorn hufvudsakligen förenade sig i detta yttrande, tilläde derjemte, att, då det å hela lånesumman inkomna anbudet icke funnits antagligt i anseende till flera i detsamma förekomna betungande vilkor, han hade önskat, att det af Enskilda Banken gjorda anbudet å 5 å 6 millioner icke blifvit förkastadt, utan att
Fullmäktige derförinnan sökt bereda någon nedsättning i den äskade kapitalrabatten och dymedelst göra detsamma antagligt, hvarigenom Riksgälds-kontoret, åtminstone under den närmaste framtiden, kunnat blifva oberoende af de eventualiteter, hvarmed den politiska ställningen i Europa syntes hota; och hade en sådan åtgärd för öfrigt icke lagt hinder i vägen för antagande af den genom Rikets Ständers Banks Vexel-deputerade erbjudna krediten.