Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfvertygelsen härom har sedermera allt mer och mer vunnit i styrka; och en följd häraf har äfven blifvit, att åtskilliga, förut orepresenlerade samhällsklasser, genom delvis företagna ändriugar af Riksdags Ordningen, vunnit representationsrätt uti något af de tre valde Riks Stånden Så hafva i Preste Ståndet blifvit upptagne Universitetens tjenstemän och Vetenskaps-akademiens medlemmar; uti Rorgare-Ståndet, ofrälse bruksegare, i städerna bosatte fastighetsegare och icke burskapsegande näringsidkare, dessa sednare äfven om de tillhörde annat RiksSiånd; saust i Bonde Ståndet, egare af säteri och frälsehemman.
Oaktadt delaktighet i representationen pa sådant sätt blifvit nu uppräknade samhällsmedlemmar beredd, återstå dock ännu åtskilliga, hvilkas anspråk på en dylik rättighet allmänt erkännes.
Främsta rummet bland dessa intaga onekligen ofrälse hemmansegare, hvilka förut tillhört annat Riks Stånd eller ock innehaft ordinarie beställning i Rikets tjenst.
Grunden för dessas anspråk på representationsrätt erkändes redan af 1809 års Konstituiions-Utskott såsom billig och rättvis, ehuru Utskottet, i anseende till bristande utredning af frågan, ansåg sig icke kunna framställa förslag om deras intagande I representationen.
Sedermera har förslag om inrymmande uti BondeStåndet af nämnde samhällsklass blifvit framstäldt till Rikets Ständer, så väl vid 1817 Bih. till R.
Trot. 1859 ty 1860. 3 Sami. 6 Uäft. 1 2 Konstitutions-Utskottels Memorial N:o H. och 1818 årens, sora vid sistlidna riksdag.
Det sednare förslaget, åsyftande ändring i 15 § R. 0. var af följande lydelse: »Allmogen i hvart härad välje inom sig efter hemmantalet, till Riksdagsman af »Bonde-Ståndet, En, inom häradet boende och besuten, hemmansegare, hvilken icke hörer »till annat Riks-Stånd eiler någon ordinarie beställning i Rikets tjenst innehar.
Hvad sammanträda.»
Såsom skäl för den föreslagna ändringen anfördes hufvudsakligen, att stadgandet i 15 § R. 0., att den, som innehaft beställning i Rikets tjenst, icke kunde väljas till Riksdagsman, vore en verklig orättvisa.
Då Rikets tjenst icke vore annat än samtlige dess medborgares, vore det obilligt, att man skulle förlora en medborgerlig rättighet, derför att man tjenat dem.
Att de som verkligen tjenade uteslötos, kunde väl ega skäl för sig; men att en bondeson, som någon tid varit i Statens tjenst, men derifrån erhållit afsked, skulle, då han återvände till hemorten, för att bruka sitt efter fadern ärfdahemman, för alltid hafva förlorat sin riksdagsmannarätt, vore så stridande emot rättvisa, att man icke kunde hysa tvifvel derom, att‘ ju Bonde-Ståndet skulle önska en förändring i denna föreskrift, så mycket hellre som Bonde-Ståndet årligen sände söner att uppfostras till publik tjenst.
Lika obilligt vore det att jordbrukare icke finge representera sitt hemman, derföre att han förut haft annat näringsfång.
Då det ej vore förbjudet, att ifrån Bonde blifva Borgare, hvarföre skulle man då icke äfven kunna från Borgare blifva Bonde?
I fråga om bildning och hyfsning vore icke utstakad någon gräns, vid hvilken landtbrukarens rätt till representation upphörde.
Någon sådan funnes icke i grundlagarne; men väl funnos ledamöter af Bonde-Ståndet, som i odling, skick, klokhet och välmåga öfverträffade många ståndspersoner, och som lika med dem styrde och eftersåge sitt jordbruk, utan att jemt dervid lägga hand.
Genom att med sig förena orepresenterade hemmansegare, kunde Bonde-Ståndet väl vinna, men icke förlora.
Det vore för sjelftänkande för att frukta att af dem ledas, för talrikt att öfverröstas.
Dessutom torde man icke alldeles böra förbise den omständigheten, att genom fleras deltagande i riksdagskostnaden finge allmogen en lindring i denna icke obetydliga börda.
Sedan ofvanomförmälda, af förra riksdagens Konstiiutions-Utskott framställda förslag till ändring i 15 § R. 0., som efter votering i förstärkt Konstitutions-Utskott antagits att hvila till innevarande riksdag, numera förfallit till följd af Bonde-Ståndets afslag; så har ledamoten af sistnämnde Stånd, Anders Eriksson från Elfsborgs län, uti en till Konstitutions-Utskottet ingifven skrift, hemställt att samma förslag måtte, med en obetydlig redaktionsförändring, varda återupptaget; dervid motionären förklarat, det han ansågej berörda afslag vara stridande mot både billighet och Bonde-Ståndets sanna intresse; att denna åsigt icke vore blott hans enskilda, utan delades af Bondeståndets kommittenter i flera landsorter; samt att han hyste den förhoppning, att det motstånd, förslaget rönt i Bonde-Ståndet och hvilket hufvudsakligen härledde sig från Konstitutions-UIskottets Memorial N:o ii. 3 de mest ogrundade farhågor, skulle, genom allmänna tänkesättets magt, vid en kommande riksdag besegras.
Vid pröfningen af denna motion har Konstitutions utskottet ansett sig böra i öfvervägande taga de skäl, på hvilka Bonde-Ståndet vid innevarande riksdag hufvudsakligast synes hafva grundat förkastandet af förslaget.
Bland dessa framstår i främsta rummet den invändningen, att, då en fullständig ombildning af nationalrepresentationen ansäges både önskvärd och af behofvet påkallad, vore det icke blott onödigt, utan äfven för den önskade reformen hinderligt, att vidtaga partiela förändringar med Bonde Ståndet.
I afseende härå torde få erinras att en utvidgning af Bonde Ståndet icke gerna kan tänkas lägga hinder i vägen för en mera genomgripande reform.
Tvärtom tror Utskottet, att, ju flera förut orepresenterade, men dertill skäligen berättigade samhällsklasser i representationen upptagas, desto större anledning är att förmoda det denna blifver ett troget och sannt uttryck af folkets önskningar och tänkesätt.
Och i samma mån folkets föreställningar trognare afspeglas i representationen, i samma mån vinna de ock större utsigt att i lagstiftningen göra sig gällande, icke blott om frågor i allmänhet, utan äfven om den, rörande representationens form och sammansättning.
Vidare har man fruktat, att ett obehörigt tjenstemanna-intresse skulle få insteg uti Bonde-Ståndet, om representationsrätt inom detta Stånd lemnades åt hemmansegare, som förut varit i Rikets tjenst, och hvilka förmenades i allmänhet utgöras af pensionärer.
Denna farhåga torde likväl alldeles upphöra, om man besinnar dels att pensionärer i de flesta fall hunnit den ålder, att de icke gerna kunna ifrågakomma att till Riksdagsmän utses; dels ock att afskedade tjenstemän icke kunna skäligen anses längre representera något tjenstemannaintresse.
Det intresse de möjligen kunde förmodas ega till följd af slägtförbindelser med personer i Statens tjenst, inträffar likaväl med hvilken annan medborgare, som med dem.
Slutligen har man påstått, att det nuvarande Bonde-Ståndets ledamöter, som ega en fjerdedels röst inom representationen, skulle genom att med sig förena nya medlemmar, ovilkorligen få denna sin andel förminskad.
Härvid torde böra påminnas om det förhållande, de föregående Konstitutions-Utskotten redan antydt, eller att Bonde-Ståndets nuvarande ledamöter, i hänseende både till antal och till jordegendomens storlek, äro de ifrågasatte hemmansegarne så öfverlägsna, att någon anledning till fruktan, att de skulle kunna af dessa sednare vid riksdagsmannavalen öfverröstas, icke förefinnes.
Bemälde hemmansegare komme, genom förslagets antagande, i sjelfva verket att erhålla endast valbarhet, enär de icke kunde bestämma valens utgång, eller med andra ord, Bonde-Ståndets nuvarande ledamöter tillerkändes en större valfrihet-, något som väl icke gerna\kan anses för annat, än en fördel.
Konstitutions-Utskottet finner hvad härofvan blifvit anfördt, utgöra fullgiitiga skäl för den åsyftade förändringen, hvilken står i full öfverensstämmelse med hvad förut skett genom utvidgning af de valda Stånden.
Härtill kommer ännu en omständighet, som gör en ändring i 15 § R. 0. nära nog till en nödvändighet.
Genom den utsträck - 4 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o Il - ning valrätten inom Borgare-Ståndet vid förra riksdagen erhöll, räknas till detta
Stånd en hvar i stad boende fastighetsegare, som icke frälseman är eller till Preste-Ståndet hörer; men pä samma gång
Grundlagen tillerkänner honom representationsrätt inom Borgare Ståndet, utesluter föreskriften i 15 § R. 0. honom för alltid från Bonde-Ståndet.
En följd häraf blir således att, vid uppgörande af vallängderna för Bonde-Ståndet, måste utredas huruvida vederbörande hemmansegare förut någon tid varit i stad bosatte och der egt fastighet, eller på annan grund tillhört Bargare-Ståndet; men då sådant otvifvelakligt, särdeles i framtiden, kommer att medföra stora svårigheter, skola dessa vallistor blifva mycket opålitliga, och således ofta gifva anledning till rättegångar.
Med anledning af hvad sålunda förekommit, får Utskottet till Rikets
Ständer för grundlagsenlig behandling öfverlemna följande förslag till ändring uti Riksdags- Ordningen. § (nuvarande lydelse) Allmogen i hvart härad välje inom sig efter hemmantalet, inför Domhafvande^, till Riksdagsman af Boude-Ståndet, en, inom häradet boende och besuten hemmansegare, hvilken icke tillförene hört till annat Riksstånd, eller någon ordinarie beställning i Rikets tjenst eller fullmagt derå innehaft.
Hvad om — — — — — — — — — ' — sammanträda.
Stockholm den 21 Februari 1860. (den föreslagna lydelsen) Allmogen i hvart härad välje inom sig efter hemmantalet, inför Domhafvanden, till Riksdagsman i Bonde Ståndet, en, inom häradet boende och besuten hemmansegare, hviiken icke tillhör annat Riks Stånd, eller någon ordinarie beställning i Rikets tjenst innehafver- Hvad om — — — — — — sammanträda.
Af Riksdags-fullraägtigen Lars Magnus Knutsson från Östergötlands län, som anmälte, att han väl icke motsatt sig den föreslagna förändringen; men ansåg det tagna steget på reformens bana så obetydligt, att derigenom egentligen icke kunde något vinnas; hvarföre han ock önskat, det Utskottet till Rikets Ständer framställt ett af honom afgifvei förslag till representati s-förändring; men då detta inom Utskottet fallit, till följd af den förseglade sedelns utslag, ansåg han att samma förslag, jemte den väck - Konstilutions-Utskottets Memorial N:o li. 5 ta motionen, åtminstone borde få komma till Rikets Ständers kunskap.
Den åberopade motionen är af följande lydelse: »Till Höglofliga Konstitutions-utskottet!
— Härmed öfverlemnande ett förslag till ny Regerings-form och Vallag, öfverensstämmande i sin uppställning och sina hufvudpunkter med det förslag, som af Kommitterade från en mängd reform-föreningar i riket blef antaget vid allmänna reform-mötet uti Örebro i Juni 1850, liksom med det af Riksdagsmannen Bengt Gudmundsson! framsiällda och af Bonde-Ståndet vid 1850 års riksdag såsom dess gemensamma tanke upptagna, anhåller jag få angifva de hufvudsakliga förändringar från dessa begge, som jag ansett vara af nöden.
Då Örebro-förslaget bestämmer lagtima riksdagar hvarje år, så har jag icke kunnat dela denna åsigt, enär jag befarar, att den mindre upplysta delen af befolkningen skall mottaga en sådan förändring med mycken misstro och obenägenhet.
För densamma är nemligen det mest i ögonen fallande resultatet af riksdagarnes verksamhet förhöjda skatter för hvarje gång Ständerna varit tillsammans, och den kan således icke gerna se riksdag hvarje år.
En förändring derhän är också lätt att vidtaga, om den skulle framdeles befinnas behöflig.
Jag har föreslagit treåriga riksdags-perioder.
Antalet af landstingets ledamöter har jag ansett kunna nedsättas till 60 och deras funktionstid har jag inskränkt till två riksdags-perioder, men utsträckt till 6 år, — det sednare en naturlig följd af treåriga riksdags-perioders antagande.
Dä, enligt min tauke, Sverige för närvarande har mycket ondt om sådana utmärkta förmågor, som erfordras för en öfre kammare, så har jag trott det klokare att minska dess ledamöters antal, för att sålunda underlätta ett fullt värdigt besättande af dessa platser, än att söka genom denna kammares mångtalighet ersätta hvad som möjligen kunde saknas i utmärkthet och anseende.
Genom förenämnde förändringar har jag afvikit från Örebro-förslaget och upptagit det Gudmundssonska i dessa delar.
1 fråga om inskränkningarne af valrätten har jag deremot icke ansett nödigt följa det Gudmundssonska förslaget, utan anser Örebro-förslagets bestämmelser utan våda kunna godkännas, hvarföre jag blott till dess lydelse i § 7 af Vallagen fogat det vilkoret för valrättens utöfning, att bevillning enligt andra artikeln skall af den väljande vara erlagd.
Att den, som vill ålnjuta de medborgerliga rättigheterna äfven bör fullgöra skyldigheterna, lärer en hvar finna tillbörligt.
För öfrigt hafva de vid sednare riksdagar vidtagna grundiags-förändringar blifvit tillämpade på detta förslag, så vidt de synts mig förtjena iakttagas äfven för den nya representationen.
Sedan jag nu antydt de förändringar från de äldre bekanta förslag, sorn med detta äro i hufvudsak likartade, vill jag förklara att jag visserligen anser dessa förän - 6 Konstilutions-UIskottets Memorial N:o il. dringar önskvärda och förljenta af Höglofl.
Utskottets bifall och förord, men, att jag likväl med kännedomen om, huru lifligt folket i landet önskar och huru mycket det är i behof af en national-representation, som uttrycker, såsom 1810 års Konstitutions-Utskott kallar det »nationens allmänna vilja,» icke kan motsätta mig antagandet af hvilket annat förslag som helst, hvilket liksom detta är bygdt på hufvudgruuderna af valrätt för hvarje fullmyndig, välfrejdad och oberoende man — samfälda val utan åtskilnad genom
Stånd eller klasser samt lika rösträtt för hvarje valberättigad medborgare, — ifall ett sådant mer än mitt skulle kunna få glädja sig åt Höglofl.
Utskottets benägenhet och förord.
För denna nationens stora välfärds-angelägenhet tror jag nemligen, att man bör offra de enskilda tyckena och betänkligheterna, väl vetande, att, med en representation byggd på nyss anförda hufvudgrunder, det icke kan dröja länge, innan folkets allmänna vilja gör sig hörd och skaffar sig ett uttryck uti de iagbestämda formerna.
Jag vill nu slutligen i största korthet anföra några ord om de motiver, sorn föranledt mig att framlägga detta förslag.
Sjelf, vid de många riksdagar medborgares förtroende kallat mig att bivista, af talrika företeelser öfvertygad, att den nuvarande Stånds representationen är i de flesta fall hinderlig för främjandet af folkets sanna och allmänna intressen: men deremot lätt brukad till sådant, som på det allmännas bekostnad främjar och befordrar enskilda korporationers eller andra mer eller mindre enskilda intressen, har jag äfven funnit att bland nationen utbildat sig en så allmän insigt om dessa förhållanden och en så allmän fordran, att de måtte snart till fäderneslandets båtnad ombiidas, att jag befarar, att ett längre uppskof med detta nationalverks utförande vid en af tillfälliga omständigheter upprörd tidsperiod kan. på ett för fäderneslandets sjelfständighet och bestånd såsom fri och oberoende konstitutionel
Stat äfventyrlig! och farfullt sätt, föranleda en våldsam och brådstörtad omhvälfning.
Det är sålunda i den lagliga ordningens, i den lugna utvecklingens namn jag går att påyrka tillämpning af den sanning, som redan Konstitutionsutskottet uti sitt ryktbara memorial af den 24 Mars 1810 uttalade, då det förklarade, att första vilkoret vid en representations-förändring skulle vara-. »Att alla Svenska medborgare, utan åtskilnad af Stånd, yrken eller lefnadssätt skulle vara berättigade att deltaga i valet af nationens befullmägtigade för vården af dess lagstiftning; att utöfningen af denna valrättighet skulle endast bero af egenskapen af bofast, oberoende och fullmyndig, som anses erforderliga för samhället, till borgen för bruket af en sådan rättighet», en förklaring som afgafs sedan Utskottet bevisat »Slåndsfördelningen vara det hufvudsakliga felet i vår representation.» Samma Utskott förklarade i nämnde memorial äfven »frågan om en representations-förändring böra afhandlas i hela dess omfattning, och förslaget dertill böra byggas, icke på sådana jemkningar, som blott skulle göra det till ett lappverk, men på grunder Konstitutions-Utskottets Memorial N:o ii. 7 utaf allmän rätt i förening med allmän säkerhet,» och jag har under en lång lefnadsbana funnit denna sanning alltmer och mer hafva så genomträngt folkmedvetandet, att numera detta svårligen låter den nedtystas genom små skeneftergifter från Stånds-representationens sida åt de talrika orepresenterade medborgare klasserna eller förvillas genom obetydliga lappningar och jemkningar på det tunga riksdags-maskineriet.
Bonde-Ståndet har också vid denna riksdag ånyo otvetydigt uttalat samma åsigt, då det först inför thronen framställt sin tanke, att tiden nu är inne för en representations-förändring byggd på rättvisans oförvanskiiga grund och sedermera förkastat det förslag till förändring af 15 § Riksdags Ordningen, hvilket, med stånds-fördelningens bibehållande, skulle skänka representationsrätt blott åt ett ringa antal af de medborgare, som derpå hafva rättvisa anspråk, och det under förklaring från den majoritet, som förkastade detta förslag, att sådant skedde, emedan förändringen icke medförde hel och fullständig rättvisa.
När Bonde-Ståndet sålunda alltsedan 1850 qvarstår på rättvisans och de orepresenterade medborgares sida, på den sida, som till sin lösen täger: ett enda i klasser icke deladt folk, så vågar jag hoppas, att de öfriga Riks Stånden skola behjerta ställningens allvarlighet och icke drifva det rättmätiga missnöjet med den nuvarande representations-formen till ytterlighet.
Skulle denna min förhoppning visa sig grundlös, så kan jag icke undertrycka den tanken att här handlas ovisliga, då man för ögonen har. att enligt det »generalsammandrag af statistiska tabeller», som till följd af Kongl. Maj:ts nådiga förordnande upprättades enligt formulärer, meddelade af Kommittéen förbehandling af frågan om na tional-representationens ombildning, myndige män i landet 1845 utgjordes af Orepresenterade 74 procent Bönder 23,5 » Borgare med magistrats-personer och ofrälse bruksegare 1,7 procent samt Prester och Adeln hvardera icke fullt 0.4 procent, ett förhållande, som föga blifvit förändradt genom sednaste förändringen af 14 § Riksdags-Ordningen.
Följderna af ett sådant ovisligt handlingssätt må de ansvara för, som mer än ett halft sekel förhindra Svenska folket att på lagstadgad väg komma i åtnjutande af den rättvisa i de medborgerliga rättigheternas fördelning, som stiftarne af vår nuvarande Grundlag erkände; men icke vågade i omedelbart sammanhang med en statshvälfning under öppet och landets sjelfständighet hotande krig vidtaga.» Stockholm den 9 Februari 1860.
Lars Magnus Knutsson. 8 Konslitutions-Utskottels Memorial N:o 11.
Förslag till Regeringsform. i.
Sveriges Rikes Regeringssätt, § 1.
Sveriges rike skall styras af en Konung och vara ett arfrike.
Ej må någon del från detta rike söndras genom försäljning, förpantning, gåfva eller på annat dylikt sätt. § 2.
Thronföijden skall vara nedstigande och agnatisk, sådan som den finnes stadgad uti Successions-Ordningen af den 26 September 1810. § 3.
Svenska folket till riksdag grundlagsenligt valde ombud kallas Riksdagsmän; församlade till riksdag utgöra de Riksförsamlingen. § 4.
Grundlagar äro: denna Regerings-Form, lagen om val till folktinget, Successions-Ordningen af den 26 September 1810, och Tryckfrihets-Förordningen af den 16 Juli 1812, med de förändringar i samma förordning, hvilka sedermera blifvit fastställda, eller hädanefter kunna fastställas.
Hvad i Successions-Ordningen och Tryckfrihets Förordningen i afseende å Rikets Ständer blifvit stadgadt och omförmäldt, skall hädanefter på Riksförsamlingen tillämpas.
Ej må någon för framtiden gällande förklaring af Grundlagarne stadgas, utan på det sätt, som enligt 135 § iakttagas bör.
Efter sin ordalydelse skola de i hvarje särskildt fall tillämpas. II.
Slatsmagternas rättigheter och ömsesidiga förhållanden. § 5.
Konungens Majestät skall hällas i helgd och vördnad.
Konslilutions-Utskottets Memorial N:o 11. 9 § 6.
Konungen skall alltid vara af den rena evangeliska läran, sådan som den uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen samt Upsala mötes beslut af år 1593, anlagen och förklarad är. § 7. Konung vare myndig vid fyllda aderton år. § 8.
Då Konung dör och Thronföljaren ännu omyndig är, ege Riksförsamlingen, utan afseende på något den aflidne Konungens testamente angående riksstyrelsen, att förordna en, tre eller fem förmyndare, som, intill dess Konungen myndig blifver, må regeringen i Hans namn efter denna grundlag utöfva. § 9.
Skulle den olyckliga händelse inträffa, att den konungaätt, hvilken arfsrätten till riket uppdragen blifvit, på manliga sidan utginge, skall Riksförsamlingen ny Konungen utkora, med bibehållande af rikets Grundlagar. § 10.
I den händelse att Konungen, efter företagen resa, utöfver tolf månader ur de förenade rikena Sverige och Norge blifver; ege Riksförsamlingen, sedan Konungen blifvit om Riksförsamlingens sammanträde och dess anledning underrättad, men ändock icke till de förenade rikena återkommit, att taga den författning om rikets styrelse hvilken Riksförsamlingen nyttigast finner. § 11.
Om Konungs sjuklighet fortfar af den beskaffenhet, att han längre tid än tolf månader med regeringsärendena sig icke befattat, förordne Riksförsamlingen om rikets styrelse så som i föregående § sägs. § 12.
Konungen bör rätt och sanning styrka och befordra, vrångvisa och orätt hindra och förbjuda, ingen förderfva eller förderfva låta, till lif, ära, personlig, frihet eller välfärd, utan han lagligen förvunnen och dömd är, och ingen afhända eller afhända låta något gods, löst eller fast, utan ransakning och dom, i den ordning, Sveriges lag och laga stadgar föreskrifva; ingens fred i dess hus störa eller störa låta; ingen från ort till annan förvisa; ingen förmena att sig genom sitt arbete lofligen försörja; ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda hvar och en vid fri utöfning af sin religion, sä vidt han derigenom icke störer samhällets lngn eller allmän förargelse åstadkommer.
Konungen läte en hvar blifva dömd af den domstol, hvarunder han rätteligen hörer och lyder. § 13.
Konungen skall skydda och upprätthålla allmän tryckfrihet, hvarmed förstås hvarje Svensk mans rättighet att, utan några af den offentliga makten i förväg lagda hinder, utgifva skrifter, att sedermera endast inför laglig domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall kunna derför straffas, än om detta innehåll strider emot tydlig lag, gifven att bevara allmänt lugn, utan att återhålla allmän upplysning. § 14.
Konungen eger att styra riket på det sätt, denna Regeringsform föreskrifver; inhemte dock, i de fall här nedanföre stadgas, underrättelse och råd af ett StatsRäd, hvartill Konungen kallar och utnämner kunnige, erfarne, redlige och allmänt aktade, infödde Svenske män af den rena Evangeliska läran.
Prof. i859 y 1860. 3 Sami. 6 Häft. 2 10 Konstitulions-Utskollels Memorial N:o ii. § 15.
Konungen eger att börja krig och sluta fred, samt att i afhandlingar och förbund med fremmande makter ingå. § 16 Öfver rikets krigsmagt till lands och sjös eger Konungen högsta befälet. § 17.
Konungen eger att i brottmål göra nåd, mildra lifsstraff samt återgifva ära och till Kronan förverkadt gods.
På den brottslige skall sedermera ankomma, att emottaga den nåd, Konungen honom förunnat, eller undergå det straff, hvartill han blifvit dömd. § 18.
Rikets ordinarie statsmedel och inkomster, så ock hvad under namn af extra ordinarie utlagor eller bevillningar till Statsverket af Riksförsamlingen anslås, eger Konungen att till de af Riksförsamlingen pröfvade behof och efter upprättad stat anordna; varande Stats Rådets ledamöter ansvarige, om de låta afvikelse ifrån denna ega rum, utan att till protokollet föreställning derom göra, samt anföra hvad Riksförsamlingen i denna del förordnat. § 19.
Till bevillningar räknas tull- och accis-medlen, postmedlen, stämplade pappersafgiften, bränneri-medlen, samt hvad Riksförsamlingen dessutom särskildt, vid hvarje riksdag, såsom bevillning sig åtager.
Dessa afgifter skola utgöras intill slutet af det år, under hvars lopp ny bevillning af Riksförsamlingen fastställd blifver.
Vid hvarje lagtima riksdag låter Konungen uppvisa Siatsverkets tillstånd i alla dess delar, till inkomster och utgifter, fordringar och skulder.
Skulle, genom traktater med främmande magter, några medel riket tillfalla; då skall ock för dem på lika sätt redovisas.