Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så I, nordens blåa violer, ljusblåa nära på, som växa i backar och på grönskande än- gar!
När skogens träd börja löfvas, då går man ut från sitt rum, där vinterdam- met ännu gömmer sig uti mattor och gar- diner, går ut, majfrisk i sinnet, att söka efter er.
Och medan man söker, kom- ma tankarna i stämning under en nordisk klarblå himmel, och af tankarna blifva drömmar » ins ' blaue hinein — immer, im- mer weiter in ' s blaue hinein ».
Och de drömmarna " äro skära, jungfruliga samt gifva hjärtat frid.
Er alla, minnets mörkgredelina och ljus- blåa violer, som jag plockat på min lef- nads väg, vill jag binda samman till en enda stor bukett, hvilken jag skall vattna med mina tårar, så att I icke måtten för- tvina!
IDUN 1898 Det var en gång o m våren uti ett syd- ligt land, där hvitaste snö låg på bergens toppar och blåaste violer växte i da- len.
» Underbart! » — tänkte en ung flicka, som gick i dalens solsken och.
plockade af de blåa blommorna, hvilka hon tankfullt lyfte upp mot horisonten, så ätt de afteck- nade sig mot en fond af hvitt, bländande hvitt.
» Underbart!
— snö och violer!
— snö, som aldrig smälter på bergens toppar, och violer, som vissna i dalen, uti männi- skohänder eller blomstervaser.
Han, främ- lingen, sade j u i går, att också jag liknar en viol, — » une violette dans la neige ».
— Han menade väl, att snön omkring mitt hjärta ej hunnit smälta ännu, sedan jag kom däruppifrån drifvornas land.
Violer äro hans älsklingsblommor, — han älskar dem passioneradt, ty de hafva doft och de hafva färg. » Den unga flickan stod alldeles stilla.
Hon slöt ögonen och mindes.
Hon min- des orden, när han hade talat om doft och färg, tills det nästan äcklade henne att minnas längre.
Han hade yttrat sig allt för glänsande, tyckte hon, — det var ju riktigt löjligt att fantisera så.
eldigt öf- ver små blommor.
— Och allra löjligast Iiauv&gt; det varit att jämföra hennes ögon med söderns praktfulla violer.
I norden fanns det någon, som gjort samma jämförelse med de blyga violer, hvilka vårsolen i hans land kysste till lif bland tufvor i ljusgröna skogen — honom hade hon trott.
Men främlingen kunde hon icke tro.
Flickan kastade bort de mörkaste blom- morna af dem hon höll i handen och sökte efter andra.
Hon plockade de ljusaste hon kunde finna på och vände sedan hem 1ill sina vänner.
Där väntade henne en biljett och en bu- kett violer.
Violettes de Parme!
— Hon kastade dem åt sidan och läste biljetten: » Mademoiselle la Violette dans la neige, — jag reser ögonblickligen.
Har plötsligt blifvit hemkailad af min fader, som är mycket sjuk.
Jag älskar eder och mitt hjärta brister af smärta, därför att jag såhär hastigt måste skiljas från eder.
— Ack, äl- skade, låt mig så fort som möjligt få den- na fråga skriftligen besvarad: Vill ni blif- va min hustru?
Svarar ni ja, och ni måste det, far jag snart till Sverige för att uppsöka edra föräldrar.
— Min faders adress, dit ni, min älskade, bör skicka brefvet, känner ni j u!
Eder dödligt förälskade Henri. » Hon skref utan betänkande » n e j ».
De hade så vidt åtskilda temperament, — hon var nästan rädd för en kärlek sådan som hans.
Och först och främst — hon bar allt sedan barna-åren en annans bild i sitt hjärta.
Så skildes de åt för alltid.
Deras vä- gar hade korsat hvarandra i lifvet för att aldrig mera mötas — därför att hon ej hade velat.
Det var kort före jul ett par år därefter — i Stockholm.
Hon, den unga flic- kan, satt på ett kontor, där hon var kas- sörska, och skref siffror, — siffror i oänd- lighet.
Hu, så tråkigt!
Utanför fönstret föll snön i mjuka flockar.
Det smög öfver henne, längtan efter mycket af det, som varit, och längtan efter det, som skulle komma.
Hon sökte inbilla sig, att just i 149 dag skulle någonting riktigt roligt hända henne.
Och rätt som det var, började en liten viol titta fram mellan ett par siffror i den skinntorra kontorsboken — det blef två, det blef tre, det blef massor af violer.
Hon nästan kände, huru starkt de syd- ländskt mörkgredelina doftade, och huru de nordiskt ljusblåa sågo älskligt späda och väna ut.
Hon längtade efter verkliga vio- ler — längtade, längtade.
Frukostimman var inne — hon gick ut.
Först tog hon vägen upp till » Tysta Marie », där hon åt ett par smörgåsar mindre än vanligt.
Sedan gick hon vidare bortåt, med sinnet fortfarande uppfyldt af viol- doft.
Vid Hötorgets saluhall stannade hon.
Därinne hade hon köpt blommor flere gånger — riktigt billigt.
Hon måste köpa allting billigt numera, sedan fadern dött förliden sommar.
» Frun, hvad kosta violerna? » — frågade hon.
— » Femtio öre, » blef svaret.
— » All- deles för dyrt för en sådan liten bukett. » Och så gick hon till ett annat stånd.
» Har herrn violer? » » Ja, nej, — j o, jag har allt ett par bu- ketter kvar sedan gårdagen, ser jag. » » Hvad tar herrn för d e m?
» — » Trettio- fem öre. » » Ja, men de här äro smått viss- nade, får jag dem inte för tjugufem? » » De ä ' visst inte vissna ', men för lilla frökens skull, så kör för tjugufem. » Buketten var hennes.
Hon luktade på den och fäste den med en knappnål på kappans skinnuppslag.
— O, hvad det snö- ade ute och hvad hon kände sig lycklig, den svartklädda unga flickan med det ro- siga ansiktet och violbuketten vid sitt bröst.
Tillfredsställandet af den lilla nycken hade riktigt piggat upp henne.
Hon tyckte, att alla människor sågo på henne så vänligt förstående, och hon blef mjukare till sinnes än den mjukaste snö.
— Lustigt yrde snön och bildade stora valkar .på hennes kläder och bäddade det mjukt åt hennes violer.
Hon vek just om hörnet mellan Drott- ninggatan och Fredsgatan, då hon mötte någon, som kom henne att spritta till af yr glädje.
» Se, goddag, doktor Gösta! » — » Goddag, Helga!
Nej, så excentriskt — v i o - ler i snö.
Den sammansättningen synes mig allt för sökt.
Jag tycker om att plocka vio- ler i gröna skogen. » — All hennes glädje öfver blommorna var bortblåst.
Hon peta- de liksom i tankarna på violbuketten, så att den lossnade och föll ned på marken för att trampas af nästkommande person.
— » Jag tycker också bäst om att plocka vio- ler i skogen, » sade hon enkelt.
De gingo tysta några ögonblick.
Ett in- tensivt begär att få visshet marterade henne, visshet om hvad han egentligen kände för henne, ty hon hade lidit mycket af det obe- stämda dem emellan.
Redan som helt liten flicka hade hon utkorat honom till sitt ideal — det var den tiden, han brukade kalla henne sin lilla blåögda fästmö.
Alltjämt hade de varit goda vänner, men hon hade hop- pats, att det också från hans sida skulle dölja sig en annan varmare känsla under vän- skapens täckmantel.
— Ofta nog hade hon trott sig märka detta.
När hennes far dog, huru innerlig hade han icke varit mot henne, och hon hade känt, att han verkligen del- tog i hennes sorg.
— Helt nyligen hade han afslutat sina studier, så nu hade han j u rättighet att röja sina förhoppningar, att tala om sin kärlek, snart.
ja, redan i denna stund.
STORA BRYGGERIETS PILSENERÖL!
» Reser Gösta hem till j u l e n?
» — bröt Helga först tystnaden.
— » Nej, det gör jag inte, » svarade han.
» Ja, men tänk så tråkigt för Gösta att stanna ensam här. » » Därför skall jag också resa bort. » » Hvart då? » — djärfdes hon fråga med anden i halsen och rodnade förfärligt.
» Brukspatron Gråå ' s, din skolkamrats för- äldrar, hafva bedt mig jula på deras egen- dom.
Ninnie Gråa har kanske berättat dig att.
ja, vi ha tänkt att förlofva oss i jul. » » Nej, sannerligen, nu förrådde Gösta en hemlighet.
Har den äran att gratulera! » Och hon skrattade ett litet skratt, så flick- aktigt muntert och silfverklart, att det rik- tigt smekte hans öra.
» Tack för att Gösta följde mig hit till kontoret.
God jul och hälsa Ninnie! » — » Tack Helga.
God jul! » Ensam stod hon åter vid en korsväg i sitt lif — därför att han hade velat så.
Ninnie Gråa, Ninnie Gråa — ringde det för hennes öron.
Ninnie Gråa, hon som en gång i förtroende fått veta, hvem Helga höll kär.
Ninnie Gråa var en ytlig liten varelse, utan både själ och hjärta.
Det hade Helga fått klart för sig, sedan fattigdomen gästat hennes hem, men Ninnie var en rik flicka, mycket, mycket rik på guldslantar.
Det hade varit kallt ute, det var kallt på kontoret.
Tårarna, som Helga måste hämma, fröso till is kring hennes hjärta.
Då var det bättre att skratta — så länge det gick.
Men det gick just inte bra i längden.
Egentligen finnes det i hela världen bra litet att skratta åt, när man ändtligen lär sig se lifvet med fullkomligt njdttra ögon.
Inte fröjdar man sig då öfver all beskrif- ning åt de första vårviolerna.
— • Just så var det med Helga Hon hade för resten ej tid numera att i maj draga till skogs och söka ljusblåa violer mellan grönskande tufvor.
Om hvardagarne var det så mycket arbete på kontoret med alla tusentals siffror.
Om söndagarna var hon så trött, så trött.
Och arbetet härjade ögats blå, så att färgen blek- nade i kapp med kindens rosenrödt.
Det såg riktigt ut, som höllo violögon på att vissna bland ansiktets snö.
* Vårbref till Idun från Paris.
Några intryck från vernissagedagen på Salongen.
s ista april.
Valborgsmässoaftonen.
Jag har i år icke tid att fira minnesfest den dagen.
Minns du, när vi stodo tillsammans på Slotts- backen i Uppsala och sågo eldarne tändas där nere på slätten?
Så kom studenttåget, så hörde vi sången.
Och vi öppnade våra hjärtan för vårens drömmar och vårens hopp.
Ack, jag kan ännu se vårskymningens underbara ljus!
Träden skifta i brunt och grönt och afteckna sina kon- turer skarpt mot den bleka vårluften.
Nej, stopp nu!
I dag skall du följa med mig till Paris.
Här är våren rik och fullfärdig.
Här strålar so- len varm öfver boulevardernas blommande ka- stanjer och de ståtliga springvattnen på Place de la Concorde.
Obelisken drömmer om en än varmare sol och ser ut att sträcka sig än högre upp mot det blå.
Staden Paris ler, förnöjd att vara så vacker.
Men vi ha fått biljetter till » vernissagen » och taga en droska för att hinna fort ut till Champ de Mars.
Den gamla ryktbara Parisersalongen är i år husvill.
Industripalatset, där den inrymts sedan 1867, har nu rifvits för att lämna plats åt de nya utställningsbyggnaderna.
Däraf kom- mer det egendomliga skådespelet, att den gamla STORA BRYGGERIETS PILSENERÖL!
IDUN 150 » salongen » och opponenternas konstutställning förenats under samma tak.
Och det är den väl- diga maskinhallen på Champ de Mars, som ger dem bägge gästfrihet.
Vår åkaredroska börjar se helt underklassig ut, då vi komma in bland den mängd ståtliga ekipager, som fört » hela Pa- ris » till salongen.
Men vi äro nu framme under det rödrandiga soltältet midt för ingången och och träda in i hallen bland den myllrande mäng den.
Intrycket af den väldiga hallen, nu för- vandlad till en trädgård med en öfverrikedom af bildstoder, är storartadt.
Men huru skola vi finna oss tillrätta i detta virrvarr.
Trängseln är plågsam ochluften så full af damm, attman knappt ser klart.
Vi skulle ha fullt upp att göra med att beskåda mängden, som böljar förbi oss.
Här ser du korrekta parisare med det röda-bandet i knapphålet.
Med behaglig courtoisie samtala de med de små, konstnärligt klädda parisiskorna.
Ljudet af deras vackra språk klingar som musik.
Men ofta skorrar det till: » Oh yes, very nice indeed.&gt; Du tittar upp och ser en lång, ljus, vacker amerikanska i en charmant dräkt, åtföljd af en yankee ett hälft hufvud kortare än hon.
Eller kanske ser du en engelska med långt lif och den evinnerliga, ledsamma resdräkten.
Men artisterna, det är ju artisternas dag!
Det finnes nog många bland de distinguerade med rödt band.
Men där finnas också små långhåriga med sammetsrockar och stora hattar.
De äro löjliga, men många af dem hugga bra och måla bra.
Och så konstnärernas väninnor.
De ha, dagen till ära, gjort sig så fina.
Många äro extra- vagant och utmanande klädda.
Hos många fin- ner du fin och orginell smak.
Och hos lika många tittar fattigdomen fram ur de granna klutarna.
Bryt icke stafven öfver dem alla!
De finnas, som äro trofasta och uppoffrande.
Den där lilla, som den granna damen i frasande siden ser ned på, har haft en svår vinter.
Men hon har lifvat modet hos den stackars konstnären, då ingen köpare kom, blåst eld i de sparsamma kolen i den kalla ateliern, stekt en lök framför elden och lagat den slitna rocken.
Men nu skola vi väl ändtligen se på konst- verken.
Jag köper en katalog.
Ett vackert por- trätt af en gammal dam tilltalar mig.
Slår upp numret i katalogen.
Crépuscuie dliiver, läser jag.
Qu ' est ce que c ' est que ga?
Men se där kommer Ida Matton, vår duktiga, svenska konstnärinna!
En enda tanke upptager mig: att få reda på, hvad det är för trolleri med katalogen.
» Kära du, den saken är mycket enkel, » säger Ida Matton på sitt fina, lugna vis, » du har köpt en katalog för den gamla saiongen, och nu befinna vi oss au plein Champ de Mars. » Så följas vi åt.
Vi gå först fram till hennes egna konstverk, två por- trättreliefer.
Den ena är ett älskligt barnapor- trätt af » Bertil », den andra är en hennes bror.
I samma afdelning exponerar för första gången en ung svensk, Svante Nilsson, en duktigt gjord porträttmedaljong i brons.
Bland skulpturerna väcker en kolossalgrupp i brons uppmärksamhet.
Den föreställer en skeppsbruten familj.
Konst- verket är utfördt af finnen Stigell och ärbeställdt för Helsingfors ' hamn.
Här är en stor mängd folk samlad framför Bodins besynnerliga chef d ' oeuvre.
Det är symbolismen fullständigt i sin tvifvelaktiga prydno.
Man ser en pelare, som lutar till sitt fall och hvars krön utgöres af Bal- sacs hufvud.
Man har sagt, att Balsac liknade ett lejon, men detta är ett vidunder af fulhet.
Men det är en tafla jag hela tiden gått och längtat efter.
Nu styra vi kosan på den och stå framför i Kristus med lärjungame i Emaus » af Dagnan-Bouveret.
Det är en gripande tafla.
Från Kristus, som utgör midtfiguren, utgår ett intensivt ljus, som belyser de två lärjungagestal- terna på ömse sidor om honom.
Jesus bryter brödet och välsignar det, och lärjungarne böja sig i bön.
Deras ögon hänga vid Jesu läppar.
Ett egendomligt intryck gör gruppen till höger på taflan.
Konstnären har där framställt sig själf, sin hustru och deras unge son.
Gossen och kvinnan ligga på knä med händerna knäppta till tillbedjan.
Mannen står upprätt med blicken forskande fästad på honom, som bryter brödet och välsignar det.
Jag fäster mig vid en annan tafla, icke för dess konstnärliga värde, utan på grund af den märkliga motsats den utgör till Dagnan-Bouverets nyss omtalade, härliga skapelse.
Omkring en man, som något liknar den traditionella Kristus- typen, men vid närmare påseende befinnes vara en frisk, rödblommig, välmående man med jor- disk glädje strålande ur blicken, är i förbidan samlad en skara vetenskapsmän och forskare från olika tider.
Bakgrunden är ett tempellik- nande rum, mannen, som bildar hufvudfiguren, Hönsföda, håller en bok i handen och talar till de omkring- stående.
Taflans devis är: » Den mänskliga vis- domen, bebådande en lyckligare framtid ».
Kort- synta, konstruerande vishet!
Målaren har från sitt verk tagit bort den lidande och korset och satt dit en annan frälsare.
Det är icke så lätt att taga bort honom ur verkligheten.
Så länge skulden, de stora, ödesbringande misstagen och döden finnas kvar, så länge är det endast han, som frestats, lidit och dött, som kan frälsa och gifva oss en Gud att trygga oss till.
Och honom kan ingen taga bort ur vår värld, ty han är en historisk verklighet.
Intrycken växla.
Se så mycket sol, som strå- lar ut från det där landskapet i tidig vår!
Och se på den snön där på duken bredvid.
Och vat- tendraget på en tredje duk.
Det är sannerligen lefvande vatten.
Konstnären hör oss till.
Det är svensken Albert, som under de senaste åren haft en sådan ovanlig framgång.
Franska sta- ten har inköpt ett par af hans verk.
I år, då trängseln af konstnärer på salongen varit synnerligen stor och uppseendeväckande refuse- ringar ägt rum, hänga där icke mindre än fem dukar med Alberts namn.
Klockan går på 6.
Klockan 6 stänges konst- hallen.
De ögonblick jag har kvar använder jag att sätta mig ned framför Kröjers utomordent- liga porträtt af Holger Drachman.
Här är ypper- lig porträttkonst, i norden endast jämförlig med Zorns.
Du känner det ju re- dan från vår egen konstutställning i somras.
Nu börja vaktarne ropa: » On ferme *, och vernissa- gen är slut.
1898 Till försvar för d e hvita s ä n g t ä c k e n a.
I n:r 17 af Idun förekommer i artikeln » Om kvinnlig hemslöjd » bland annat ett utlåtande om hvita, virkade sängtäcken, som med skäl måste väcka förvåning och gensägelse.
Författarinnan förklarar nämligen hvita säng- täcken vara både osköna och opraktiska samt förordar i stället kulörta af ylle eller bomull.
Aldrig förr har väl den hvita färgen stämplats som oskön, ty tvärtom är den väl skönare än någon annan och praktisk tillika, ty den är lätt att hålla ren.
» Ett hvitt lakan kan ju så gärna användas, » säger fru Holmström.
Detta förslag visar väl just bristande skönhetssinne.
Hvad nu de kulörta täckena angår, så äro de ytterst ovar- aktiga, vare sig de förfärdigas af ylle eller bom- ull.
I det förra fallet äro de riktiga damgömmor, och i det senare förlora de i första tvätt sin vackra färg.
Den som har god råd kan ju an- vända dessa i författarinnans smak så förtjusande täcken, men mindre bemedlade måste söka för- ena det vackra med det hållbara och varaktiga.
Tror verkligen fru Holmström, att det är så lätt åstadkomma dessa dyrbara konstväfnåder?
Hvad nu knyppligen angår, så är det ej sagdt hvar och en kan skaffa sig de för densamma nödiga materiel och verktj^g, men en vacker vir- kad-spets förfärdigas lätt med tillhjälp af den förhatliga virkkroken och litet billig tråd.
I, lärda skriftställarinnor, gifven oftast råd, som blott kunna följas af de ekonomiskt obero- ende.
I teorien låter det nog bra, men i prak- tiken ställer det sig helt annorlunda.
Ja, Pledvig Holmströms dom öfver de hvita täckena har nog väckt opposition hos flere än undertecknad, och är det med en ödnijök bön jag vänder mig till Iduns välvillige redaktör med begäran att närlagde genmäle, trots sin ofullkom- lighet, ej måtte hamna i papperskorgen, utan blifva infördt i Iduns spalter.
Envishet i s m å s a k e r.
För icke så längesedan förekom i Idun en ar- tikel om » Kvinnor och skämttidningar ».
Jag får bekänna, att jag för min del läste den utan allt slags intresse och tyckte mig visst aldrig ha känt igen mig själf bland någon af nämnda ty- per.
Därtill tycker jag, att äfven mannens svaga sidor bli fullt lika skarpt och ofta häcklade som kvinnornas, så jag ansåg oss ha lika litet som de att beklaga oss öfver, och att vi skulle göra oss ännu löjligare, om vi toge till orda mot dem.
Emellertid har väl i artikeln funnits något frö, som funnit lämplig jordmån äfven hos mig, ty oftast när jag minst förmodat har artikeln dykt upp i mina tankar.
Är icke den envishet, hvarmed vi kvinnor om- fatta den egna åsikten, det som oftast fastar skämtarens blick på oss, och är icke det ett af de allmännaste eller mest gemensamma felen?
I det dagliga umgänget är det ej sällsynt att träffa på denna envishet bland både begåfvade och goda kvinnor, kvinnor som ända till fanatism ge sig i strid för de enklaste bagateller, » bara för att visa att de ha rätt. » Själf va Ellen Key har ju också och inte utan orsak gifvit oss » påskrifvet » för denna vår envisa stridslystnad i småsaker.
Ja, detta i allmänhet, med hvad jag nu isyn- nerhet ville påpeka är vårt sätt att behandla de efter hvarandra tätt följande diskussionsfrågorna i Idun.
Det är ju visserligen så, att det är våra personliga rön vi då skola framlägga för hvar- andra till allmän nytta och nöje, men är det månne bara oförmågan och ovanan vid det skrift- liga framställningssättet eller är det ej vår häck- lade och förlöjligade skötesynd som gör, att våra » svar » oftast se ut som om vi utan prut ville tvinga egna åsikter på de öfriga och det med en despotism, som ej synes tåla den minsta mot- sägelse.
Äro vi verkligen så egenkära, att någon af oss kan tro sig ha funnit den för hela mänskligheten absolut rätta lösningen af någon ens den minsta fråga?
Jag tror, att om det är något, vi kvinnor rik- tigt väl behöfva lära oss och som vi ofta borde gå till rätta med oss själfva öfver, så är det vår stora svårighet att gifva andra rättvisa och att hänsynsfullt tala om det vi själfva tro vara rik- tigt.
Om någon som förstår hvad jag menar, men som äger större förmåga, ville i Idun göra oss mera uppmärksamma på dessa våra fel, blef- ve det säkert till både nytta och nöje för många och ej minst för — g — y Droltningamöte.
Hos drottningen af Sverige kommer drottningen af Rumänien att i dagarne aflägga ett besök i Honnef, meddelar en tysk tidning.
Kronprinsessan väntas enligt Neue freie Presse den 15 d:s till Bozen i Tyrolen och skall där under 5 dagar vara änkeärkehertiginnan Ste- phanies gäst i Gries.
» Delsbostintan * förlofvad!
Förlofning bar eklaterats mellan fröken Ida Gawéll (den- be- kanta &gt; Delsbostintan ») och praktiserande läkaren härstädes G.
M. Blumenthal.
Dödens skörd.
Den 2 d:s afled efter en tids sjukdom första sjuksköterskan vid den kvinnliga afdelningen å Solna sjukhem, fröken Ella Asklöj ', i en ålder af endast 23 år.
Fröken Asklöf val- en ovanligt duglig sköterska, som med allvar, arbetsamhet och intresse för sitt kall förenade ett omtänksamt och kärleksfullt sätt mot de stac- kars sinnessjuka patienter, hvilka hon hade sig anförtrodda.
Hon sörjes närmast af föräldrar och syskon och saknas vid det sjukhus där hon verkat.
VredrikaSvemerförbundets yrkes- och, studiestipendier för 1898 ha utdelats på föl- jande sätt: 500 kr.
till medicine kandidaten frö- ken Hanna Christer-Nilson, 400 kr.
till medicine kandidaten fröken Signe af Klintberg, 300 kr.
till fröken Eva Harling för genomgående af barn- morskekurs, 300 kr.
till fröken Sigrid Hård af Segerstad för högre utbildning i trädgårdsskötsel, 360 kr.
till fröken Anna Pallin, elev vid högre lärarinneseminarium (Stockholms stads stipen- dium), 270 kr.
till fröken Elisabeth Lundvall, för utbildning till mönsterriterska (Södermanlands läns stipendium), 240 kr.
till fröken Ester Berg- stedt för utbildning till sjuksköterska vid Sab- batsbergs sjukhus (Västerbottens läns stipendium), 360 kr.
till fröken Emilie Fogelklou, elev vid högre lärarinneseminarium (Kristianstads läns stipendium), 180 kr.
till fröken Elin Gustafsson för utbildning till lärarinna i huslig ekonomi för folkskola (Östergötlands läns stipendium) och kraftig, äggdrrfvande och bekväm.
— B e n d O r - b r ö d e t är på grund af sin höga protein- hart, 17,5 %, under det att korn innehåller endast 8 % smältbar protein, det bästa, bekvämaste och billigaste hönsfoder.
— Vidare upplysningar genom Aktiebolaget B E N D O R, Stockholm.
1898 IDUN 180 kr.
till fröken Ragnhild Vestergren för ut- direktör lianft eröfrats från Svenska teatern i bildning till lärarinna i huslig ekonomi för folk- Helsingfors, gjorde sistlidne måndag som Mar- skola (Värmlands läns stipendium).
guerite Gautier i Dumas ' » Kameliadamen » sin debut inför hufvudstadspubliken.
Med ett ovanligt tilltalande yttre förenar frö- Handarbetets vänner.
Föreningen med detta ken Holmlund en utrycksfull mimik, en behag- namn hade häromdagen årsmöte under fru E. lig organ och en betydande scenvana.
En ide- Ankarsvärds ordförandeskap.
Af de vid mötet albild af den olyckliga, lidande kvinnan gaf hon föredragna års- och revisionsberättelserna inhäm- oss emellertid ingalunda.
I de två första ak- tades, att föreningens betalande ledamöter under terna rätt och slätt » en smekande snärtas utan år 1897 uppgått till 783.
Arbetslöner och aflö- allt djupare intresse, utvecklade hon i de där- ningar ha under året utgått med 58,127 kr.
eller på följande bravurscenerna en erkännansvärd 10,000 kr.
mera än 1895, beroende därpå att man grad af lidelsefull styrka och värme.
Men af de båda senaste åren arbetat för 1897 års utställ- nobless och melankoli, af flärdlöshet och själfull ning.
Syskolan, som fortgått under fröken Agda ömhet fanns blott föga i hennes, hvad pjesens Beckmans ledning, har under året haft 97 elever, sista hälft beträffar, skiftande och intressanta 3 frielever inberäknade.
Väfskolan, som fort- spel.
farande stått under fröken Anne Margret Hamil- Bland de öfriga uppträdande utmärkte sig i tons ledning, har under året haft 64 elever, 3 synnerhet herr de Wahl genom sina samvets- frielever inberäknade.