Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
25 de flera olägenheter, som med sjelfva verkställigheten och controllen deröfver voro förenade, oberäknadt tillökningen i undantag eller lindring från utskylder, samt uti uppbörds- och redogörelsebesväret; hvadan Utskottet anser betänkligt att tillstyrka bifall å Herr Doctor Agrells och Herr Contracts-Prosten Ombergs berörde förslag.
Genom en uti Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, hafva Johan Jacob Rutberg och Johan Andersson Lundberg från Norrbottens Län, Olof Olofsson och Anders Nordmark från "Westerbottens
Län samt Eric Nilsson och Sven Jonsson från Jemtlands Län, anhållit, att, då den befrielse till hälften af bevillningen efter i Art., som sista Bevillningsförordningen uti 167 § medgifver dem af allmogen i "Westerbottens, Norrbottens och Jemtlands Län, hvilka, enligt Taxeringsmännens pröfning, deraf anses vara i behof, äfven för närvarande är af behofvet högligen påkallad, emedan, sedan denna befrielse efter fyra missväxtår först beviljades, hafva inträffat fem, så mycket förfärligare till sina verkningar, som alla förråd och snart sagdt all förmögenhet hunnit blifva uttömda genom de föregående, nämnde undantag måtte vid Bevillningsförordningens utarbetande bibehållas.
Med afseende på det af motionärerne anförda, allmänt kända, förhållandet, får Utskottet vördsamt, tillstyrka, att ofvannämnde befrielse matte intill nästa Riksdag få fortfara; hvarjemte Utskottet, enär allmogen i fjelltrakterne af "Wester-Norrlands
Län, i anseende lill sin nödställda belägenhet, samt fiskare i Bohus Län, som icke ega jord, idka näring eller hafva annat yrke,' voro i lika behof af lindring, skolat hemställa, att enahanda förmon måtte dem beviljas, samt den förändrade redaction antagas, som Utskottet under r48 § föreslagit.
Hos Vällofl. Borgare-Ståndet, har Hörr Fristedt föreslagit, att den lindring i bevillningen, som Rikets Ständer vid sista Riksdag beviljade Wenersborgs stads invånare, i anseende till den dem öfvergångna eldsvådan, måtte, såsom af behofvet än vidare påkallad, få intill nästa Lagtima Riksdag fortfara; hvaröfver Herr JFedberg sig yttrat.
Då Utskottet härvid inhemtat, att Wenersborgs stad, som, utom allmänna låneunderstöd, efter eldsvådan erhållit betydliga enskilda bidrag, numera kan anses hafva återvunnit den förkofran, att någon fortfarande beBih, till R, St, PrQt, 1840, 5 Sami, 1 Afd, 6 Haft, 4 26 Bevillnings-Utskottets Betänkande, IV;o 12. frielse från eller lindring uti bevillningen icke skäligen bör ega rum, har Utskottet ansett sig icke kunna tillstyrka bifall lill Herr Fristedts motion, utan hemställer vördsamt, att den Wenersborgs invånare, uti 168 § 2 momentet af Bevillnings-Sladgan, förunnade befrielse och lindring måtte upphöra.
Uti en till Vallöf!. Borgare-Ståndet ingifven motion, har Herr P. O. Norin anhållit, att Umeå stad måtte för sin donerade jord från utskylder blifva befriad.
Enär berörde framställning finnes vara stridande mot föreskriften i 18 § af nu gällande Bevillnings-Stadga, i afseende på bevillning af slädernes jord, hvilken föreskrift Utskottet, uti sitt förslag, 17 §, bibehållit oförändrad, anser Utskottet sig å Herr Norins motion icke kunna fästa afseende.
Herr Grefve Hamilton, Jacob: ”Emot Utskottets beslut i 39 §, rörande mantals- och skattskrifningen , får jag mig reservera, på den grund, att jag anser det af Utskottet till nämnde § beslutade lillägg utgöra ett ämne, som icke tillhör Bevillnings-Utskottets handläggning.” Härmed förenade sig Herrar Friherre Oxenstjerna, Friherre Åkerhjelm, Friherre von Knorring, T Vollrath, Grefve Hamilton, Hago, Herr Édenhjelm, Kyrkoherden Bergvall, Prosten Hallbeck, Prosten Svedelius, Prosten Gahne, Herrar Norin, 'Vestman samt Rydin, den sistnämnde med tillägg, att genom Utskottets beslut lösdrifvarnes antal skulle komma att ökas.
Herr Friherre Oxenstjerna och Borgmästare Westman reserverade sig emot beslutet om centonal-afgiftens upphörande.
Herr Grefve Posse: ”Vid § 15, Hästhandlare, anmäler jag min reservation emot ordet Följeslagare, då bit kunna tydas drängar, som vid försäljningstillfällen endast ålfölja de hästar, hvilka skola afyttras.
Jag tror om det nyttjades orden hufvudman eller medhjelpare i handeln, skulle dermed Utskottets mening mera vara uttryckt.
Äfvensom vid sista punkten af denna rubrik jag tror det förr begagnade ordet idkar vara lämpligaie, än behof ver, som nu är an vänd t. Bevillnings-Utskottcts Betänkande, N.-o 12. 27 Rubriken Utländningar, sora k ringresa, eller så kallade Proben Reuters.
Deras beskattning bestrides ej, men emot beslutet, att den först ■arlagde summan endast skall giilla en månad, reserverar jag mig, då jag anser obilligt, att dfen, sorn har en kort resa af 5—6 mil från inpasseringslället, dit bans affärer äro afslutade, och den, som till sin bestämmelseort har 60—70 mil, äro ganska olika beskattade; den förra kan ganska Lätt, den senare knapt inom en månad hafva sina affärer uträttade.
Jag föreslår, alt 2:ne månader må den första gjorde beskattningen gälla, och tror äfven, att de projeclerade 100 R:dr kunde till 66 R:dr 32 sk. nedsättas, äfvensom att desse afgifter må af slädernes Magistrater uppbäras och af dem på vanligt sätt redovisas samt att vederbörande passutgifvare förbjudas meddela pass till afresa förr, än till honom aflemnas Magistratens bevis, att bevillningen är gulden, då detta sedan påtecknas passet. lii Art., Caractersfulhnagter.
Långt ifrån att bestrida den princip, som gjort sig gällande, att med afgift belägga de tomma fullmagter, som sökas, eller vilja hindra motverkan af den titel och ranglystnad, hvilken äfven i betydlig nion befrämjar lyx i lefnadssätt, och inom sammanlefnaden ofia orsakar förvända förhållanden, öfverensstämmer dock ej min öfvertygelse med det beslut, Utskottet fattat, och anhåller jag deremot få anmäla min reservation.
Jag anser skillnad böra göras på fullmagter, ej innefattande mera än benämning, och endast sökte för fåfängans tillfredsställande, och dem, dervid en framtida befordran på Embetsmannavägen är förenad.
Här finnas fullmagter med så kallad tur och befordringsrätt, här äro äfven andie med blott namn, heder och värdighet.
Hvad Bevillningsutskottet behagar pålägga desse sistnämnde, skall vara mig likgiltigt och jag biträder den mening, sorn i detta fall är allmän, men kan ej undgå fästa uppmärksamheten vid det mindre billiga förhållande, jag finner uti en beskattning på fullmagt, innebärande expectance i befordringsväg och således inverkande på den individs framtid, som en dylik erhållit.
Inom militären finnes bestämd gräns; namn, heder och värdighet medföra inga prerogativ i tjenslen, och fullmagt i armeen alla, utom högre löneförhöjning på stat, men äfven den vid extra tjensteförrättningar, der arfvoden betalas; och det är endast till undvikande af prejudice inom sjelfva corpsen, der man tjenar, som ej inom den alla befordringar i Arméen ega tur-beräkning.
Vid Academierne inträffar ofta, att bristande löner, men behöflige föreläsningar föranleda utnämnandet af Adjuncter till Professorer, med befordringsrätt och löneberäkning, fast de kanske många år få fortfara alt bibehålla den Adjunclslön de innehafva; ej kunna desse beskattas på en lön, 28 Bevillnings-Utskottets Betänkande, N\o 12. sorn förut är nog svag.
Inom Collegier och Civile Verk fordras, för att sorn Adjungerad Ledamot kunna användas, Kongl.
Fullmagt, och en äldre elier yngre
Häradshöfdinge-fullmagt deciderar ofta rummet till förslag af en sökt tjenst.
Jag skulle äfven tro, att i ett land, der mindre tillgångar af löner på stat, än behof af tjenstgörande, neka Regeringen att alltid efter förtjenst kunna utmärka skickligheten med tjenster på stat, bör ej en belöning med, om jag så må säga, löfte om framtida befordran beläggas med en afgift, tillräcklig att förändra en fördel till ett onus, och så inverkande på ekonomiska förhållandet, att endast den, hvars affärer tillåta en dylik afgift, kan emottaga densamma.
Jag föreslår derföre, att det af Ilögloll.
Utskottet i denna § projecterade bevillnings- och taxeringssätt endast må sträcka sig till full mag ter, öppna bref eller constitutorial, hvilka ej innefatta tur och befordringsrätt inom Arméen, Civil-, Ecclesiastik-, Academie- eller Läkare-Staterne, och tror dessutom Utskottet vid bestämmandet af ChartaeSigillatae-afgifterne vara i tillfälle göra denna af mig uttalade princip gällande, om det så skulle finna lämpligt.
Äfvensom jag anser den ifrågavarande minimi-afgiften böra borttagas. 39 §.
Emot den rösträttighet, som är tillagd de tvänne fullmägtige af hvarje socken vid mantalsskrifningarne, nödgas jag anföra reservation, då jag anser, att Häradsskrifvaren, på hvars ansvar bevakandet af kronans rätt egentligen är satt vid frågor, om en person bör skrifvas inom en församling eller ej, eger för mycken underlägsenhet v.id hvarje votering i detta fall och förutser den mängd besvärsanföranden, han häröfver kommer att anföra.
— Emot tiden, då mantalsskrifningarne skola börja, har jag ansett mig böra framställa, att då numera uppbördsstämmorne för det förflutne året äro framflyttade till Januari månad, skulle jag tro, att på många ställen en lindring både för allmänheten och uppbördsmännen skedde, om dessa båda förrättningar vid samma tillfälle kunde företagas; och föreskriften till manialsskrifningarnes början derföre innefattade, att desse ej finge företagas förr, än i medlet af November månad, och borde så utsattas, att de senast vid samma tid som uppbördsmötena inom Länet voro slutade.
Konungens Befallningshafvande vore då i tillfälle att, när det lämpligen kunde ske, föreskrifva båda dessa förrättningars hållande på en gång, och om hinder härföre mötte, obetagne begagna den nu föreslagne melhoden. 43 §.
Ej allenast den minskning, det skulle utgöra i den Embetsmans lönevilkor, som genom dessa böter får en liten ersättning för sitt i senare tider onekligen ökade besvär, utan äfven den öfvertygelse, att genom borttagande af den del i böterne, åklagarne nu tillkommer, ej socknar - Bevillnings-Utskottets Betänkande, N-.o 12.
29 nes fattige blifva så vinnande, som det skulle synas, får jag emot detta beslut afgifva reservation, och detta så mycket heldre, som vid denna Riksdag så mångå motioner äro väckte om tillökning i Kronobetjeningens löner, och jag derföre ej anser, att minskning bör ifrågakomma, då ej ersättning på annat vis kan gifvas eller tjenstebesväret minskas.
Jag vidblifver alltid den tanka, att borttagandet af tillåtne inkomster för en Kronobetjent ej fö rmonligt inverkar, hvarken på dess tjensteutöfning eller den allmänhet, med hvilken han är i närmaste beröring.
— Och anser, i detta fall de ifrågavarande böterne alltid ankomma på hvar och en att undvika. 116 §.
Emot tiden till besvärs anförande vid Pröfnings-Comité, anser jag den böra utsättas till den timma, då Comiteen efter pålysningen är kallad att träda i verksamhet, och ej till klockan 12 samma dag, som nu är projecteradt. 125 §.
Emot det nu föreslagne project, att ej öfver Pröfnings-Comites beslut besvär af Kronans Ombud få anföras, måste jag reservera mig, isynnerhet då möjligen härigenom kunde uppstå den händelse, att ej den af Rikets Ständer för Länet beräknade bevillningssumma vore uttaxerad, och yrkar derföre, att å båda sidor besvär må på lika sätt som hittills inom föreskrifven tid kunna inlemnas och pröfvas."
Med Herr Grefve Posse förenade sig Herr Stuart, utom i beskattningen för hästhandlare och kringresande utländningar samt caractersfullmagter inom Armeen och Academi-Staterne, Herr von Post och Prosten Hallbeck, i afseende på stadgandet om bevillning för hästhandel.
Vid 125 § nya Bevillnings-Stadgan:
Herr von Post: ”Jag har icke kunnat dela Afdelningens åsigt om Pröfnings-Comiteens förvandling till sista instans generelt i de mål, sorn tillkomma dess pröfning, än mindre Utskottets, att detta förhållande skulle komma att ega rum specielt i afseende på Stats-Verkets rätt, men att den skattskyldige skulle ega frihet att öfver Pröfnings-Comiteens åtgärder och beslut anföra besvär hos Konungen.
I Afdelningens åsigt var princip, ehuru ny och hård.
I Utskottets saknas princip, åtminstone är den blott half.
Jag reserverar mig på efterföljande i korthet framställde grunder. l:o Stadgandet i 57 § Regerings-Formen att: ”Svenska folkets urgamla rätt att sig beskatta, ulöfvas af Rikets Ständer allena vid allmän Riksdagdet är, uteslutande lagstiftningsmagt i Bevillningsjrägor, är ingalunda consequent iagttaget, då man a) utsett Landshöfdingen till ordförande med afgörande röst i en Domstol, som skulle fälla i alla förhållanden ansvarslös, samt, i afseende på Stats-Verkets rätt, dertill oryggligdom, hvarigenom man tili denne förtroende-embetsman obestridligen öfverlemna!- 30 JBevillnings-Utskottets Betänkande, N:o 12.
Svensta folkets beskattningsrätt omedelbarligen hvarje gång, hans röst är afgörande och medelbarligen alltid, när han utnämner denne domstols ledamöter —- man gör alltså här en eftergift, b) constitueiat en Högsta
Domstol till hälften, hittills främmande för all Svensk rättegångsordning, hvartill Grundlagen icke eller lemnar rättighet, då den bjuder, att Svenska folkets beskattningsrätt skall utöfvas af Rikets Ständer allena vid allmän Riksdag, icke efter och emellan Riksdagarne — det är: icke ensidig lagskipningsmagt emellan Stats-Verket och den skattskyldige, hvilka liro parter — eller gör alltså här en inskränkning. 2:o Är Pröfnings-Comiteen så sammansatt, att stora misstag af densamma äro att befara hädanefter, sorn erfarenheten visat händelsen varit hittills.
Dessa misstag, antingen de härleda sig från författningens tillämpning, som kan blifva mycket olika i de åtskilliga dislricten, eller från andra »»rsaker, blifva af desto större vigt hädanefter, som, i hvad de kunna drabba itats-Verket, de skulle förblifva ohjelplige.
Stats-Verkets och den skattkyldiges rätt äro dock tvillingsyskon, hvilka naturligen ega lika anspråk iå föräldravård af Statsmagterne. 3:o Har Utskottet åsidosatt, dels den juridiska grundsatsen, att icke »ara domare i egen sak och ej i samma sak partiskt lenina den ena parten större hägn, än den andre samt dels den statsekonomiska, att
Statsverket måste ega att fordra noggran controll deröfver, att det till Julla beloppet utbekommer statsanslagen.
Jag tillstyrker alltså, enär jag icke kan föreslå något bättre, oföränIradt bibehållande af föreskriflerne i 1835 års Bevillnings-Stadga, rörande Pröfnings-Comite samt besvär emot dess åtgärder och beslut/'’ Yid 39 § nya Bevillnings-Stadgan:
Herr von Post: ”Stadgandet i denna §, att endast ordinarie eller tjenstförrättande Pastor kan af Landshöfdingen förordnas lill Ombud, i fall nan dertill utser en prest, eluderas till sitt syfte, då Pastor, sjelf Landshöfdingens Ombud, enligt samma §, sätter sin Adjunct eller annan person vid mantalsbordet med husförhörsboken, delta Pastors-Ombud, enligt tillägget, få rösträttighet.
Förändringen är för öfrigt icke af behofvet påkallad, icke nöjagtigt motiverad, och går ut på, att förhastadt förvandla inantalsskrifnings-förrättningen till en Mantalsskrifnings-Comite', med sina onödiga debatter och thy åtföljande protocoll, hvarigenom allt denna förrättning blifver mera omfattande och vidlyftigare, än saken kräfver, deraf viiare följer, att möjligen Häradsskrifvarne blifva så sysselsatte, att de icke oaedhinna sine åligganden, hvarföre man kan till nästa Riksdag emotse frå - Bevillnings-Utskoltets Betänkande, No 12. gör, väckte om anslag till löner för behöflige Häradsskrifvare-bokliållare; förenande jag mig nied Grefve Jacob Essen Hamilton i den åsigt, att det föreslagna tillägget, så vidt det nemligen rörer åtgärder, i afseende på manlalspenningarne, ligger utom gränsen för Bevillnings-Utskottets tillgöranden.
Jag tillstyrker alltså denna §:s lydelse i 1835 års Bevillnings-Stadga oförändrad.”
Vid 125 §.af grunderne för nya Bevillnings-Stadgan:
Herr Edelsvärd: ”Då jag är ibland dem, som skulle önskat, att Afdelningens förslag i afseende på 125 § i sin helhet blifvit antagen, anser jag mig ock pligtig att redogöra för de skäl, som legat lill grund för denna min önskan, och som nu föranleda min reservation mot denna genom 10 rösters pluralite antagna förändring, hvilken af Ulskoltet såsom dess betänkande nu blifvit godkänd.
Svenska folkets urgamla rätt, alt genom Rikets Ständer sig sjelf beskatta, finnes förvarad i Regerings-Formens 57 §.
Den andra statsmagten liar med denna sak intet att skafta; och det är på grund häraf, äfvensom ett annat vigtigt skäl, bär nedanför anfördt, som Utskottets Afdelning ansett, att Pröfnings-Comiteen borde i sista instancen granska och bedöma alla beskattningsåtgärder; jag instämmer belt och hållet i denna Afdelningen s åsigt; hvarför inblanda den andra statsmagten i frågor, som till sin princip och hela sitt väsende äro folket sjelfva förbehållna? hvarför öfverlemna åt den, att ytterst besluta om ämnen, i hvilkas handläggning den icke baft något votum, och hvars grunder den icke ens är skyldig att känna.
Då folkets beskattning tillkommit genom det förtroende, det lemnat sine representanter, kan det väl sätta mindre förtroende till sine representanter i Pröfnings-Comiten ? och måste det ej just derföre hos dem finna den högsta möjliga rättvisa?
Pröfnings-Comiteen, så tillkommen och sammansatt, som 85 och 113 §§ föreslå, är ju med sin bättre kännedom om den locala statistiken, om ortens näringar och yrken, onekligen den mest compelenta domare öfver Ta xerings-Comiteens åtgärder; och stannade all pröfning hos den, så är jag för min del öfverlygad, att högsta möjliga rättvisa äfven vunnes, ty ensidighelen måste vika för dess medlemmars magtpåliggande och dyra värf och förden heliga ed, de svurit.
På dessa skäl gillade jag i allo Afdelningens förslag, och kan ej annat än beklaga, att större delen af dess egna Ledamöter i Utskottets plenum frånträdt denna deras första, i förslaget uttalade öfvertygelse.
Men om den nu af Utskottet antagna redaction utaf 125 § efter min tanka är till principen origtig, är den det icke mindre i formen.
Der stad - 32 Bevillnings-Ulskotlets BetänkandeN:o 12, gas nemligen, att endast ena parten, den skattskyldige, eger att besvära sig öfver Pröfnings-Comitéens åtgärder, men icke den andra —- Kronans Ombud.
Yäl vet jag, att, då nämnde Ombud ej har annan skyldighet, än att tillse, det Taxeringsvärdets totalsumma ej understiger det för Länet bestämda minimi-belopp, och denna pligt äfven åligger Pröfnings-Comiteen, inga besvär gerna å Krono-Ombudets sida kunna ifrågakomma; men mig synes dock, att det stötande deruti att endast tillägga ena parten besvärsrätt, bordt i ordställningen undvikas och att, då oskadligheten derutaf, att i detta fall, som i vanliga rättegångsfrågor, inrymmer båda parternes besvärsrätt, af det nyss anförda är visad, kunde och borde orden: ”må endast den skattskyldige anföra besvärhafva utbytts mot det kortare och naturligare, ”må besvär anföras.”
På anförde skäl reserverar jag mig mot denne del af betänkandet.’’ Herr Gripenstedt: ”Mot 36 § af Utskottets närvarande förslag till ny Bevillnings-Förordning får jag reservera mig och, fastän alldeles ensam om min mening i ogillandet af nämnde §, vill jag likväl hafva denna tanka uttryckt jemte skälen dertill.
Hvilket mägtigt inflytande lagstiftningens principer utöfva på ett samhälle, torde vara öfverflödigt att söka ådagalägga.
Ärfda-Balken bestämmer till största delen den politiska riktningen hos ett folk, liksom beskattningslagarne den industriella; på dessa senare beror det, om andan till idoghet ökes eller minskas, uppväckes eller förqväfves.
Det första vilkoret för en sådan, anda är efter min tanka friheten från tvångslagar och från en alltför tryckande beskattning.
Endast på tvänne sätt är det möjligt att vinna förmögenhet; den måste antingen förvärfvas genom egna ansträngningar, eller också, utan eget arbete, erhållas af andra såsom arf, testamente, gåfva m. m.
Det förra är följden och lönen af flit och mödor, det senare sjelfva grunden och vilkoret för lättja och overksamhet.
Mig synes det då öfverensstämmande med sunda principer att heldre gynna och uppmuntra arbetsamhelen än den overksamma.
Hitintills har likväl all beskattning endast drabbat förvärfvandet, men ärfvandet, eller i allmänhet, åtkomsten utan arbete, varit alldeles fritaget från afgifter till Staten.
Statens behof är gifvet, och för att bereda möjligheten till lindring på ett håll, eller för alla arbetande, af hvad dass som helst., är det, som jag önskar, att den motsvarande summan måtte tagas från ett annat, eller af alla de icke arbetande, de ärfvande.
Jag Bevilliungs-Utskotlels Betänkande.j No 12. 33 Jag föreslår derföre, alt allt slags arf, testamenten och gåfvor, utöfver ett visst värde, skola beläggas med fem procents bevillning; härifrån allena undantagne dylika fall emellan man och hustru.
Till upplysning, huru stor denna inkomst ungefärligen skulle blifva, eller huru mycket man härigenom skulle kunna nedsätta alla andra slags skatter, torde följande aproximativa beräkning tjena.
Sveriges fasta och lösa egendom utgör, efter lågt taxeringsvärde, emellan 4 och 5oo millioner R:dr 13:co, troligen närmare det senare.
Om nu antages, hvad som i medeltal torde komma verkligheten nära, att all förmögenhet genom arf och dylikt öfvergår från en hand till en annan hvart tjugonde eller tjugufemle år, så följer, all det årliga värdet vore 20 millioner, och Statens inkomst, eller fem procent deraf, en million.
Utan tvifvel är detta likväl allt för lågt tilltaget.
Man har mot detta förslag anmärkt, att dess verkställighet skulle vara svår, och lagbudet lätt kunna kringås.
Utan alt ingå i speciella stadganden för controllér, vill jag blott erinra, att hvarje lag kan göras gällande, så snart den ställes i förening med något enskildt intresse, hvilket alltid i nödfall, och i brist på annat, kan blifva åklagarens, samt dessutom, att den författning, som i nuvarande § åberopas till bevarande af Statens rätt vid der uppräknade fall, lika väl borde kunna leda lill ändamålet i de, sorn af mig blifvit föreslagne.
Mig synes på intet vis svårare att ulfå Statens andel vid närmare, än vid fjermare arfs-förhållanden.
Vidare har man in vändt, att det vore orättvist att icke oafkortadt få bortgifva sin förvärfvade egendom, och att det vore hardt att icke lill sina barn eller närmaste, vid sin bortgång, få öfverflytta hela frukten af sina arbeten.
Hvad rättvisan af principen vidkommer, så skulle jag tro, att för den, som, just till följd af denna lag, under liela sin lefnad, mera fritt och med mindre uppoffringar, åtnjutit alla samhällets fördelar, måste det också vara en moralisk skyldighet, alt vid sin bortgång återgälda en ringa del af det goda, han under dess skydd haft tillfälle att förvärfva.
Hvad som åter angår obilligheten, eller del för ömhetskänslan smärtande, att icke veta sina barn komma i besittning af ali den förmögenhet, man samlat, så tror jag äfven detta inkast icke vara så väl grundadt.
Först och främst emedan jag anser, att det finnes ett högre mål för föräldrars sträfvan, än att efterlemna en lätt förskingrad materiel vinst, och att en vårdad uppBih. till R.
5 Sami. i Afd. 6 Haft. 5 34 Bevillnings-Utskottets Betänkande, N'.o 12, fostran oell en-, genom goda föredömen, uppväckt båg lill arbete och kunskaper fast mer vore det bästa ari', man kunde lemna sina barn.
Möjligheten åter tili barnens försörjande och uppfostran befrämjas naturligtvis också i den nion, man underlättar förvärfvandet af medlen dertill.
För det andra skulle jag tro, att hvar och en som samlar förmögenhet, äfven genom den häraf följande större lättnaden dertill, skulle öka densamma åtminstone med lika mycket, sorn beviilningsprocenten, så att arfvingarne i sjelfva verket icke komme att erhålla mindre än eljest.
Ännu ett bevis för rättvisan och billigheten af denna sats vill jag hemta af dess fullkomliga öfverensstämmelse med en annan, hvaröfver ett upplystare tidehvarf redan fällt sin dom.
Vi känna nemligen alla af historien den lid, då ieke allenast förmögenheten, utan äfven nästan alla andra fadrens företräden öfvergingo till deras ättlingar, då de stores och mägtiges sjelfskrifna rätt till yttre ära, anseende och njutning, lika sjelfskrifvet i sin ordning öfvergingo till barnen, med ringa afseende på deras egenskaper.
Denna tid är nu i sin sista skymning och väl detta för oss; ingeri, tvekar nu alt förklara denna grundsats såsom kränkande för menniskovärdet och att förtjensten utgör den enda rättvisa grunden till anspråk på sådan e företräden.