Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag Hellas prisar för din skull, för Hellas dig; Du detta rätt, och fosterlandet värdigt talt; Afstående att strida mot en mäktig gud, Du pröfvat har, att hvad nödvändigt är, är godt.
Dess mera, att din bädd få dela, längtar jag, Då jag ditt sinne skådat, aktningsvärda mö.
Betänk, jag önskar blifva din välgörare, Och hem dig taga; ledsen, vete det Thetis!
Om jag i strid mot Danaïderne, dig ej Kan rädda; tänk dock: stor olycka döden är.
Jag detta säger, ingen nämd och ingen känd.
Nog Tyndaridskan gitter med sin skönhets makt.
Uppväcka kämpars trid och död, du, fremling, ej För min skull någon döda bör, ej heller dö, Tillåt mig dock, att Hellas rädda, om jag kan.
Hvad herrlig föresats!
Jag har ej deremot Invändning, då dig synes så; ty ädel är Slik tanke; bör man icke tala sanningen?
Kanhända du förändrat tankesätt likväl.
Att derför riktigt du må fatta mina ord
Jag dessa vapen lägger vid altaret ned, Tillåtande dig ej att dö, men hindrande.
Kanske du kommer ock att följa detta råd, Enär du varsnar svärdet, mot din nacke höjdt.
Jag vill ej låta dig så obetänksamt dö, Men strax jag väpnad till gudinnans tempel går, Och fäster vid din ankomst der uppmärksam blick.
Hvi, moder, fuktar du ditt öga tyst med tårn?
Jag, arma, eger goda skäl till hjerteqval.
Mig lugna bör du, ej anklaga.
Gör du så?
Säg ut, min dotter; utaf mig skall dig ske rätt.
Ifall så är, du denna lock ej klippa må, Ej heller sorgens svarta skrud kringsvepa dig!
Hvi säger du mig detta?
När jag mistat dig -- -- --
IPHIGENEIA. O nej! jag räddats, och din ära genom mig.
Hvad säger du? bör jag ej sörja din förlust?
Visst icke; ty min graf ännu ej gräfvas skall.
är döden ej och grafven samma sak?
Zeus' dotters altare min grafvård blifva skall.
Min dotter, jag hörsammar dig; du talat väl.
Som Hellas' räddarinna, hur jag lycklig är!
Hvad tidender skall jag tillföra systrarna?
På dem ej heller svarta mantlar kläde du.
"FÖRLÅT MIG!"
KOMEDI I EN AKT AF
EMILIE LUNDBERG. _________
Uppförd f. f. ggn å Kgl.
Dramatiska Teatern d. 15 Mars 1886.
HERRN. FRUN. VÄNNEN. _________
Scenen i Stockholm, nuvarande tid. _________
ALB BONNIERS BOKTRYCKERI
Scenen föreställer ett större, komfortabelt möbleradt rum.
Till höger spisel med brasa, i midten ett större bord; till venster ett sybord, en soffa och stolar.
Bredvid spiseln ett spelbord och en beqväm fåtölj.
Vattenkarafin och glas.
Dubbeldörrar i fonden.
Till höger dörr ledande till herrns rum, till venster ingång till fruns.
Vid ridåns uppgång sitter Herrn i fåtöljen framför brasan med ryggen vänd åt Frun, som sitter tillbakalutad i soffan till venster.
Bådas hållning utvisar en viss förlägenhet och en tydlig föresats att undvika hvarandras blickar.
Efter en paus höres en ringning utanför fonden; båda två förbli sittande orörliga.
Efter en ny paus höres en knackning på fonddörren; ingen rör sig ännu, hvarpå knackningen upprepas något starkare.
Herrn kastar en hastig blick åt dörren, men hejdar sig och vänder ånyo ryggen åt Frun, som låtsar som hon ingenting hört.
En tredje, otålig knackning höres, och derpå öppnas fonddörren af Vännen.
Fins det då ingen menniska här? (sticker in hufvudet) Ah!
Der äro ni ju bägge två!
(Frun förblir orörlig; Herrn vrider sakta på hufvudet och nickar med en melankolisk min.)
VÄNNEN (utanför).
4 VÄNNEN
God morgon, Kalle! (närmar sig lifligt Frun) God morgon, min söta kusin! (vill fatta hennes hand; hon låtsar inte märka det och vänder sig ifrån honom)
Hvad nu?...
Hvarför... aha! (sänker rösten)
Han är kanske svartsjuk på mig?
(Frun rycker på axlarna, men svarar inte.)
VÄNNEN (efter en kort paus, i det
(besvarar Herrns helsning).
Det ser ut, som om jag kommit olägligt.
Ja ja, man är nästan alltid ovälkommen hos nygifta!
(Herrn reser sig och hejdar med en matt rörelse Vännen, som gör min af att vilja gå; tar derpå fram ett cigarr-etui och bjuder med dyster min en cigarr.)
Tack ska du ha! (sänker rösten)
Men jag störde er bestämdt!
HERRN (sakta, i tragisk ton).
Gå för all del inte!
han drar sig ifrån henne).
Hvad det ändå måtte vara trefligt att vara nygift.
HERRN. VÄNNEN.
VÄNNEN (utan att märka hans ton).
Sa' du någonting? -- Jaså, du vill att jag skall slå mig ner?
(kastar sig på en stol) Tack!
Ja, jag trifs verkligen så väl hos er båda.
Det ligger i åsynen af er lycka en stum vältalighet, som verkar rigtigt välgörande på en gammal ungkarl! (tänder cigarren)
Ack, mina vänner, vet ni, jag har aldrig blifvit bjuden på en cigarr af en äkta man, utan att känna den lifligaste afund!
Tänk bara, att ha en liten snäll fru!
Ja, det fins fruar, som ställa till scener
5 för en sådan småsak som lite' cigarrök; men du Karl, har då alltid haft en märkvärdig tur.
Din hustru tiger, hon!
Ja, när hon talat till punkt!
HERRN (afsides). VÄNNEN (röker).
Det här kan kallas hemtrefnad, mina vänner!
Jag tycker bara, att ni sitta bra långt ifrån hvarandra.
-- Det kommer jag aldrig att gå in på, när jag blir gift.
HERRN (häftigt).
Hvarför tror du annars, att jag så otåligt emotsett min befordran?
Åh! jag har drömt om huslig sällhet alltsedan jag var en liten parfvel.
-- Ja, du vet väl, Kalle, att jag friade till din lilla fru, när jag inte var högre än så här...
Och det var jag, som gick i vägen för din "husliga sällhet"!
Du fick korgen!
Ja -- jag var alldeles för liten!
Och så blef Alma ju så fasligt kär i dig, bara hon fick se dig.
(till Frun)
Se så, Alma lilla, du blir väl inte ond på mig, för att jag talar om det?
Nu har du fått honom -- fast det drog långt om!
(Frun reser sig och ställer sig vid sybordet, med ryggen vänd åt båda herrarna.)
Det var således mitt fel!
Det borde finnas en lag, som ålade alla kusiner att gifta sig sins emellan -- mycket unga!
HERRN.
6 VÄNNEN.
Nej, tro inte, att jag hyser något agg till dig!
Det der var längesedan -- och jag har ju inte förrän nu kunnat försörja en hustru. -- Jag kom just hit för att meddela er en stor nyhet.
Jag tror, det vore bättre, att du behöll den för dig sjelf!
Åh fy; skall man vara en sådan egoist!
Nej, Karl, när en menniska är rigtigt lycklig...
Ja, när är det, då?
HERRN (afbryter).
VÄNNEN. VÄNNEN. HERRN.
När man älskar, och tror sig vara älskad tillbaka!
Ja, det der mins du nog sjelf för resten.
När man är kär, så känner man ett behof af att säga det åt hela verlden.
När man är kär -- så bör man aldrig säga det åt någon menniska! -- I synnerhet aldrig åt den, som man är kär i.
VÄNNEN (utan att höra på honom, HERRN.
Nå, min lilla kusin, ni fruntimmer bruka ju alltid så lifligt intressera er för allt, som rör kärlek...
(Frun ser på honom, gör derpå en kall bugning och går högtidligt ut till venster.)
Är hon ond på mig?
till Frun).
Hvad kom det åt henne?
7 HERRN (rusar
Har du någonsin i ditt lif känt en lycklig menniska?
häftigt upp och fattar Vännen i armen).
Ja, numera känner jag två.
Den ena är du och den andra jag sjelf.
Låt oss bara tala om mig!
Åhnej -- din lycka är ju mer än årsgammal; du har fått henne: du är lycklig; -- det är ett axiom! -- Men jag, som hela långa tiden gått och afundats dig, jag har nu ändtligen funnit...
Vill du tiga!
HERRN. VÄNNEN. HERRN VÄNNEN. HERRN.
Saken är så godt som afgjord... (går häftigt fram och åter).
Ingenting är afgjordt, förrän presten sagt amen!
Men, kära Karl, det är att drifva grannlagenheten för långt.
Och dessutom står hon ju dig så nära...
(tvärstannar) Hör på, Oskar, du måtte väl aldrig ha gjort mig den tjensten att på fullt allvar förälska dig i min hustru.
Är du tokig! -- Hörde du inte hvad jag sa' nyss?
VÄNNEN. HERRN (förvirrad).
8 HERRN.
Jag hör ingenting -- och jag vet ingenting!
Har du sagt någonting, du?
-- Ja, jag tyckte du sa', att du var kär i Alma?
Ja, seså, neka inte!
Jag har tyckt mycket om henne, det vet du.
Ja, det har jag med!
HERRN. VÄNNEN. VÄNNEN.
Men du förstår att nu, sedan hon gift sig med min bäste vän, så är hon för mig helig...
Hon är så fan heller!
Och hvad beträffar min vänskap för dig, så är den jemt så stor -- att jag skall kunna skänka dig henne!
Din hustru!?
VÄNNEN. HERRN. HERRN.
Säg bara ett ord -- och jag reser till Köpenhamn!
Åh, Karl!
Vet du, det är sublimt!
VÄNNEN. HERRN. VÄNNEN (fattar båda hans händer).
Ja, men jag kan inte anta din uppoffring...
Åh, gör dig inga samvetsskrupler!
Det är alldeles onödigt!
Det är så, att jag nu är kär i en annan!
9 HERRN (kastar sig på soffan).
Nå, jag har då också en satans otur!
Och om du en enda gång låtit mig tala till punkt, skulle jag längesedan ha sagt dig hennes namn.
Jaså, du vill verkligen ... nej! det kan inte min vänskap tillåta! -- En annan sak hade det varit med min hustru: -- hvar och en är sig sjelf närmast! -- men eftersom du ingenting vill göra för mig, så ska' jag i stället göra någonting för dig!
Du talar i gåtor!
Sade du inte nyss, att du aldrig förrän nu känt mer än en enda lycklig menniska?
Jo -- och det var du!
VÄNNEN. HERRN (ställer
Se på mig nu!
sig framför honom; i tragisk ton).
Men jag... (ser på honom) Kors, det var besynnerligt!
Nu först märker jag, att du ser så... så...
Jaså -- nu först!
Min stackars vän!
Om du visste hvad det gör mig ondt att se dig så illa deran!
Du är alldeles precis sådan som jag var, innan... och du kommer att bli precis likadan som jag -- sedan... hm!...
10 VÄNNEN.
Man har du inte sjelf tusen gånger sagt mig, att du var lycklig?
Och det kan du påminna mig om nu?
Nu blöder mitt hjerta hvar gång jag ser en stackare på väg att dela mitt lyckliga öde!
En sådan egoism!
Om du sa' -- en sådan menniskokärlek!
Kan du tänka dig, Oskar, hvad det vill säga att ha en fästmö?
Ja, det måtte vara ett himmelrike på jorden!
Åh! att ega en sådan oförliknelig skatt!
Och att som en galning rusa åstad och byta ut henne mot -- en hustru!
Ack, Oskar, jag var lycklig!
Min fästmö var en engel!
Det skarpaste öga skulle inte hos henne kunnat upptäcka mer än en enda svaghet: -- jag menar hennes svaghet för mig!
Ja, hon var vansinnigt kär i mig, och det kan ju ingen klandra henne för! -- Hon egde inte en tanke, inte en önskan, som inte var min -- hon var vacker, talangfull, öm och mild...
Det fans bara ett enda sätt att förderfva detta skapelsens mästerverk -- och det hittade jag på! -- Jag gifte mig med henne!
Det vill säga -- det var du, som förderfvade henne, då?
Det kunde lika väl ha varit du!
Hvarenda karl, som gifter sig, skapar ett missfoster!
HERRN (ond).
VÄNNEN (skrattande).
11 VÄNNEN. HERRN.
Men hur kan du tala på det sättet om din fru? # "Min fru!?"
Ja, der ha vi det!
Det fins ingen flicka på jorden, som tål vid att kallas fru! -- Oskar!
Tag varning af mig och gift dig aldrig!
Men då måste jag åtminstone veta hvarför!
Har min kusin så svårt förbrutit sig mot dig, att du...
Hon har väl aldrig fattat tycke för någon annan?...
Ah! min stackars vän!
När jag tänker på hvad du nyss sa'; -- när jag erinrar mig hennes besynnerliga beteende, då jag kom ... nu fattar jag allt!
Din hustru har förälskat sig i mig?
Den sorgen hade jag nog kunnat bära!
är det något ändå värre!
För Guds skull -- säg: hvad har hon gjort?
Hon har låtit skura golfvet i mitt skrifrum.
-- Nå, vidare?
VÄNNEN (efter en paus).
HERRN (högtidligt).
VÄNNEN. HERRN. VÄNNEN.
Du måtte inte ha förstått mig?
Har det någonsin händt dig, att man skurat ditt golf?
Ja ... det vet jag verkligen inte!
Nå, då har det aldrig händt.
-- Så länge jag var ogift, fick man aldrig skura oftare, än när jag var borta på ungkarlsmiddag, för då kom jag aldrig hem förrän dagen derpå.
-- Men nu!
Du kan HERRN. VÄNNEN.
12 aldrig föreställa dig, hvad det vill säga att komma in i sitt rum strax efter frukosten, glad och nöjd med sin verld, uppfyld af de bästa föresatser, intet ondt anande: -- och att finna mattorna hoprullade på skrifbordet, stolarne uppstaplade med benen i vädret, och tofflorna simmande i ett haf af skurvatten.
Åhjo -- det kan jag ungefär föreställa mig, och nu undrar jag visst inte på, att du vill resa till Köpenhamn.
Nå, nå -- det är inte bara derför! (sätter sig)
Jag tog mig den friheten att säga min hustru... helt vänligt, förstås, i den der sansade, förmanande tonen, du vet, som anstår en äkta man, som är mån om sin värdighet...
Nå -- hvad sade du henne?
Att det luktade fukt inne hos mig.
Ja, det var ju inte så farligt!
Nej, men det var sant, och det är det enda, som fruntimmerna aldrig förlåta. -- Hon svarade, att renlighet borde vara det första lefnadsvilkoret för bildade personer.
Jag försökte göra klart för henne, att jag hade mycket vigtiga göromål just i dag, och att det nu var mig omöjligt att arbeta vid mitt skrifbord utan att få snufva...
Ja, på det fans väl ingenting att svara?
Nej, men hon svarade ändå! -- Hon yttrade i den der hvassa tonen, som du känner till... jaså, nej, HERRN. VÄNNEN.
HERRN. VÄNNEN. HERRN. VÄNNEN. HERRN (något brydd).
VÄNNEN (gäckande).
13 det är sant, du känner inte till den -- ännu! att hon för sin del hellre skulle ha snufva i fjorton da'r, än vistas i ett ostädadt rum; att jag för resten mycket väl kunde arbeta i salen för en gång, men att jag som vanligt bråkade endast för att plåga henne, och för att jag visste, att hon hela morgonen haft hufvudvärk.
Nå visste du det då?
VÄNNEN. HERRN.
Jag visste, att hon inte hade det, ty hon hade nyss dunkat igenom på pianot hela "Tiggarstudenten".
Då jag sa' henne det, förklarade hon, att jag var en sjelfvisk, hjertlös varelse, som inte frågade efter andras lidanden, men som sjelf, gubevars, lät bädda ner mig, bara jag fick ondt i ett finger.
"Det fins ingenting på jorden," påstod hon, "så sjåpigt och så -- löjligt..." ja, tänk dig bara! löjligt! -- "som en karl, när han inbillar sig vara sjuk." -- Ne-ej!
Det har hon då orätt i!
Nog äro vi karlar hundra gånger tåligare än fruntimmerna!
Ja, det äro vi! VÄNNEN. HERRN. HERRN (lifligt).
Men få dem att erkänna det!
Jag gjorde ett svagt försök, men då började hon gråta och sa', att hon aldrig haft en aning om, hvilken dålig menniska jag var, annars hade hon aldrig tagit mig.
Jag börjar tycka synd om dig.
14 HERRN.
Och när hon fått mig rigtigt förtviflad, började hon för sjuttionde gången att tala om min otacksamhet, om hur angelägen jag varit att få henne, och hur jag gjort mig till för henne som fästman.
-- Nu vädjar jag till dig!
Äro inte fruntimmerna alltid tusen gånger mera angelägna om att få oss?
Och om någon "gör sig till", så...
Ja, det är sant; nog ser det ofta ut, som om de enkom lade ut snaror.
Ja, för att inte tala om alla de gånger, då snaran inte syns! -- Nu ville hon emellertid låta påskina, att jag med list och svek lockat henne att bli min hustru; hon förklarade, att jag var orättvis och grälsjuk...
Men nu tar jag Gud och alla helgon till vittnen:
Äro inte alla fruntimmer millioner gånger orättvisare och grälsjukare, än vi!
Jo, det kan du nog ha rätt i -- i allmänhet.
Men jag vet en, som...
Som har alla upptänkliga dygder -- javisst!
Alldeles som min fästmö hade.
Hon är naturligtvis ett lysande undantag! fogeln Phoenix!
Men vänta bara tills hon en dag kommer och säger, att du inte har någon karakter!
Ja, se på mig, du!
Det sa' min hustru mig för en stund se'n!
Liksom om det någonsin funnits ett enda fruntimmer, som vetat hvad karakter vill säga!
Nå, nå, hon menade väl inte så illa!
Hon talade i vredesmod -- hon är barnslig och oförståndig... VÄNNEN. HERRN (afbryter).
VÄNNEN. HERRN. VÄNNEN (eftersinnande).
15 HERRN.
Ja, det sa' jag henne, men då förklarade hon, att hon skulle kunna öfverlista tio karlar, mycket klokare än jag, och att jag verkligen förtjenade, att hon gjorde det.
Du måtte väl inte ha drifvit henne till någon galenskap!
Jag var lugn som ett lam.
-- Hon kallade mig en despot, en oräsonlig, nyckfull, småsinnad varelse!
Tänk dig! ett fruntimmer, som talar om nycker och oräsonlighet!
Nå, men hva' blef slutet?
HERRN. VÄNNEN. HERRN.
Det såg du ju!
Hon moltiger.
Och för att en qvinna skall tiga, måste hon vara nära på qväfd! -- Hon tystnade inte, förrän hon tagit himlen till vittne, att hon var en martyr, och att hon i moralens namn var skyldig att söka skilsmessa.
Och slutligen förklarade hon, att hon ansåg under sin värdighet att byta ord med en sådan man som jag!
Och det sedan hon utan afbrott talat i två timmar, och jag inte lyckats få fram mer än en foglig antydan, att hon var bindgalen (häller i ett glas vatten och tömmer det häftigt, hvarpå han kastar sig ner på en stol).
Säkert kommer hon nu till eftertanke och inser sin öfverilning; då ångrar hon sig, och så blir det försoning.
Åh du, Karl! Försoning!
Det måtte vara någonting gudomligt!
När jag tänker på det, så vore jag i stånd att önska, att min hustru ville gräla på mig hvarenda dag.
16 HERRN.
Var du alldeles lugn!
Det lär hon nog göra ändå.
För resten brukar det aldrig komma till någon förlikning mellan min hustru och mig!
Ni gå således och se snedt på hvarandra en hel dag?
Ofta flere dagar -- och de äro de lugnaste!
Då tiger hon.
Och allt detta för ett nyskuradt golf!
Hon gjorde det med afsigt!
Jag försäkrar, att hon gjorde det med afsigt.
Hon vet, att det är min pina: jag var nog dum att säga henne det i början!
Men hur är det tänkbart?
Älskar hon dig inte mera?
Nog påstår hon, att hon afskyr mig, men ser du, det är ändå inte möjligt! -- Nej -- men det är alla hennes fel, som nu börja komma i dagen.
Och allt det der har du aldrig förr anförtrott mig!
Jag trodde, att allt var solljus, jag -- men vet du, din skildring har verkligen skrämt upp mig; och om jag kunde tro, att det funnes många, som Alma...
Alla, säger jag dig!
Se dig omkring, min vän, innan det blir för sent! -- Välj ut ett föremål för dina studier och döm sjelf.
Hennes syster, till exempel...
VÄNNEN. HERRN. VÄNNEN. HERRN (springer upp).
17 VÄNNEN (lifligt).
Hennes syster?
Ja; henne tror du dig väl känna?
Det är ett misstag!
Ett fullkomligt misstag!
Alma är äldre än Ebba, men för resten likna de hvarandra som två bär -- eller som två hår -- utaf hin!
Nej, men Ebba är så mild och älsklig...
Alldeles som min hustru vid hennes ålder!
Och när hon blir gift kommer hon att bli upp i dagen som Alma är nu.
-- Oh, jag känner henne, jag; hon har ju vistats i vårt hus, alltsedan svärfar var så snäll och dog.
Nu är hon nog mycket söt, mycket vänlig...
Hon är förtjusande!
Ja, det gör mig rigtigt ondt om den stackarn, som en dag kommer att fastna för hennes oskuldsfulla blickar...
Det är inte möjligt, att hon kan förändra sig så.
Hon är bara barnet, och om hon får en förståndig man...
Men ni ungkarlar äro er alla lika.
Hvar och en anser sig förståndigare än alla andra, och inbillar sig, att han skall bli ett undantag...
Jag tyckte, att någon gick derinne! VÄNNEN (lyssnar åt venster).
18 HERRN.
Ja, jag vill inte heller gerna träffa henne efter allt, hvad du sagt mig.
-- Du har verkligen gjort mig orolig, och jag...
Tag emot henne du.
-- Försök att få reda på hur länge hon ämnar se sur ut -- så kunna du och jag fara bort på ett par dar...
VÄNNEN. Sedan FRUN.
Han lemnar mig i sticket! -- Och det innan jag fick säga honom...
Nåja, ögonblicket hade då just inte varit så synnerligen väl valdt.
-- Min ställning är verkligen tusan så brydsam... hur skall jag nu bete mig?
(Frun kommer långsamt in från venster.)
Hon ser tankfull ut...
Hon har börjat ångra sig!
Är du qvar ännu?
FRUN (melankoliskt och släpande).
VÄNNEN. VÄNNEN (afsides). VÄNNEN (ser efter Herrn).
HERRN (i dörren till höger).
Ja, jag får be så mycket om ursäkt! (afsides) Kan just undra, om Ebba anförtrott henne något?
(högt) Jag hoppas, du mår bra, lilla kusin?
FRUN
Det vet du väl, förmodar jag.
(som förut, i det hon sätter sig till venster).
19 VÄNNEN.
Ja, jag hörde, att du hade lite hufvudvärk, men...
Jaså -- jag förstår!
Han har talat om för dig ... nåja! det kunde jag ha förutsett.
-- Så mycket bättre!
Då skall jag visa, att jag har mera takt än han.
Karlarne kunna aldrig tiga, det vet man ju, men gudskelof, det kan jag! (tar upp ett handarbete och börjar med beslutsam min att arbeta.)
VÄNNEN (synbart generad).
FRUN (söker beherska sin vrede).
Det gläder mig, ty jag vill inte gerna ingå på ett ämne, som är för ömtåligt att behandlas af främmande; -- och främmande är jag ju, fastän jag i min egenskap af din närmaste manliga slägting...
Han har väl gifvit dig i uppdrag att läsa lagen för mig?
Nej, visst inte; jag blandar mig inte i edra familjeangelägenheter, och mitt ärende till dig i dag var endast att tala om mig sjelf. -- Sitt ner då, käre Oskar!
Tack! (sätter sig) Det var nämligen så, att jag kom för att ... att säga dig ... att jag tänkte gifta mig ... men...
Men nu har du naturligtvis ändrat tankar!
Min man har satt upp dig emot mig...
Vi voro ju öfverens om att inte tala om honom!...
Jag har varit förälskad i ett halft år, men VÄNNEN. FRUN (förbittrad).
VÄNNEN. FRUN.
VÄNNEN. FRUN (afbryter).
20 först i går fick jag visshet om, att min böjelse är besvarad, och nu...
Han har utmålat mig, som ett rigtigt vidunder; och derför är jag skyldig mig sjelf att upplysa dig om, hur orätt du har att tro...
Men jag försäkrar dig, att jag inte tror någonting alls!
Du tror mig inte!
Det är således en förutfattad åsigt, ett fast beslut att inte höra mig! (gråtande) Min Gud, hvad har jag gjort för att bli så behandlad!
Men för all del, lugna dig!
Låt oss tala om någonting annat...
Du vill att jag skall låta dig ostraffadt förolämpa mig! -- Nej -- alltför länge har jag tegat, och nu måste jag lätta mitt hjerta.
Jag vill anförtro mig åt dig, min barndomsvän! (snyftande)
Om du kunde ana, hur han behandlar mig!
Nå, hvad är det då, som du är så förtviflad öfver?
Han sade mig ... all-de-les nyss ... midt i ansigtet ... att jag ... att jag är ... to-o-kig!
Men hur kom han att säga det?
Ja -- du tycker väl, att det är förfärligt! -- Jo du, han sa' det derför, att jag låtit skura hans golf -- och ändå (gråtande) vet Gud, att det låg damhögar i FRUN. VÄNNEN. FRUN (som förut).
VÄNNEN. FRUN (utom sig, stiger upp).
VÄNNEN. FRUN (som förut).
21 vråarna -- som voro -- så höga som så här (lyfter armen öfver hufvudet).
Men, kära Alma. VÄNNEN. FRUN.
Och då jag tillät mig en foglig anmärkning, för jag var lugn som ett lam! behagade han ta humör, och förgå sig...
Gud! så han förgick sig!
Att säga sin hustru rent ut och det till på köpet när hon har hufvudvärk, att hon är nyckfull och oräsonlig!
Men du sjelf, fastän du är karl, har bestämdt mera omdöme än han, och nog medger du väl ändå, att karlarne äro bra mycket oräsonligare än vi fruntimmer?
Hm! det kommer an på...
Och så understår han sig att säga, att jag är orättvis och grälsjuk!
Och tala om karakter!
Liksom om det funnes en enda karl på jorden, som visste hvad karakter vill säga!
Och så påstår han, att det är pjunkigt och löjligt af mig att ha hufvudvärk! att jag gnäller för ingenting!
Sa' han verkligen så?
Ja, om det var han som sa' det åt mig, eller jag, som sa' det åt honom, så har han ändå alltid orätt!
Men det är för resten rätt åt mig.
Att tänka sig -- när man har en öm och älskvärd fästman, en fästman!
Åh! det är ett himmelrike på jorden! och att då inte vara nöjd med det, utan rusa åstad och byta ut honom...
Mot en äkta man! -- Du räsonnerar ju precis som din...
22 FRUN.
Jag räsonnerar inte, men jag har rätt!
Vet du, hvem som alltid har rätt?
Jo, det är den, "som bjuder först sin hand till frid".
Ja, gå in till min man; helsa honom från Tegnér, och säg honom det der, så får du höra, hvad han svarar!
Du vill alltså inte ta' räson?
Nej, Gud ske lof, det har jag aldrig gjort, och aldrig kommer jag att göra det! -- Jag tar aldrig första steget!
Nå men -- när du älskar honom.
VÄNNEN (inställsamt).
FRUN (uppbrusande).
FRUN (ifrigt).
VÄNNEN. FRUN (vänder honom ryggen).
Det skall jag minsann bota honom för!
En sådan inbilsk narr!
Jag afskyr honom!
Seså, seså, nu säger du det du inte tänker!
Du skulle väl inte ha gift dig med honom, om du afskytt honom!
Jag skulle väl inte afsky honom, om jag inte hade gift mig med honom!
Jo, det här är glada utsigter för den, som tänker gifta sig.
Jag tror jag låter bli!
Ja, gör det, och tacka mig till.
Det är ändå jag, som räddat dig!
FRUN (hånfullt).
VÄNNEN. FRUN (utom sig).
23 VÄNNEN.
Åh! din man hade redan gjort det mesta.
Han hade berättat mig alltsammans!
Var det inte det jag sa'!
Men han framstälde saken annorlunda, d. v. s. med mera sans, med manlig opartiskhet.
Ja visst, och af manlig opartiskhet är du naturligtvis tvungen att ta hans parti.
Hvarför skall du vara så oförsonlig?
Det är bara det, som skrämmer mig.
Visst är det mitt fel!
Allting är mitt fel!
Och det från mina egna slägtingar. (gråtande) Fins det någon menniska, som inte vänder sig emot mig! -- Har jag kanske inte här i detta hus närt en orm vid min egen barm.