Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fort glida stunderna hän i ett sådant sällskap.
» I Östermalms församling är jag född, i åttio år har jag nu bott där, och här vill jag också dö, » sade hon.
» I kyrkan här tätt invid ligga mina föräldrar begrafna; jag tyc- ker om att vara nära mina kära. » Ett så långt lif i en församling — det kan kallas stabilitet!
Eller kanske än hellre trohet; ty det var något af den glansen i hen- nes blick, när hon talade om sina försam- lingsminnen.
Med rörande stolthet visade hon det vackra album, hon vid sin afgång år 1881 erhöll som en minnesgåfva af kamraterna inom hof- kapellet och k. teaterns artister.
» Den snälle Norman öfverlämnade det själf, och han höll ett så hjärtligt tal!
Och så var det blom- mor.
så mycket blommor! » Det var idel bekanta ansikten och namn, som rymdes inom dessa permar.
Hjärtliga inskriptioner — karaktäristiska för hvars och ens skaplynne — vittnade otvätydigt om de varma sympatier, som omhuldade den gamla bland äldre och yngre kamrater, manliga och kvinnliga.
• » Allas gamla tant — det var, hvad jag var, » sade hon och log genom tårarne.
I slutet af albumet fanns en särskild af- delning för hennes elever.
Med tillgifna ord talade hon om dem alla, men med förkärlek dröjde hon vid bilden af en ung man; det var den skicklige harpisten C. O. Lundin, som sedan han under ett par år fyllt sin gamla lärarinnas plats i vårt hofkapell, nu brutit sig en vacker och det svenska namnet hedrande bana i Paris, där han för närva- rande har ett utmärkt engagement vid Opera comique.
På en hedersplats i salongen stod den gamla artistens trognaste vän — harpan.
Och ännu ljuda hvarje dag dess strängar under hennes händer.
Den föryngrande makt, som säges bo i musiken, har också sannerligen tryckt sin stämpel på denna dess trogna utöfvarinna, som vid sitt åttioårs-jubileum med så barna- klara ögon kan se på lifvet, med så varmt hjärta älska det och med så friska toner för- Ijufva det.
Lycklig den, för hvilken det så kvällas!
H e m m e t s jEtt hem!
Som Jivar m a k t finnen väl är så dyrt och jtivad Mer finns S m å ett ord, kärt?
uppå den vida jord eftersträfvansvärdt ^ln hemmets solbelysta ^Dit världens väder icke Men vrå, nå.
är dig rätt dess sällhct ^tlar du väl tänkt kär, uppå, ^Hur mycket ansvar hemmet Jiur långt dess makt Jiur samtid och hur ' Sin daning få jy hemmet lär, kan nå, eftervärld invid dess härd?
är en liten värld, ^Dct är den storas frö.
" öm altarflamman vid dess härd 3&lt;år slockna ut och do, fDå 3 blir det äfven vida världen och kallt öfvcrällt.
Som vattnet för 3 mörkt stora ringar en kastad sten går, Så hemmets anda, ond som ren, XiH når.
vida kretsar Zfrån hemmet flödar ~i) ch framtid ondt skördar, och goclt, hvad det Zf ' rån hemmet gå de unga " Och ge åt tiden svunnen framtids " Och denna släkte dess trogen är.
vakt oren makt den helga grund värna ZPör flärd " Och där, tcmpelrund " Och jaga hvarje " Och bildas blir, som hemmet Så låt oss hålla 3från förut barndomsdag.
' Vår " Omkring ut drag, Som danades hos dem 3 sätt.
om med heligt och villa, låt oss tända, c X&gt;en klara lågans kif klar split!
och ljus, sken, tÄtt den må brinna i vårt Må stråla hus, silfverren ~Vch lysa än i nattens U ' ör nutid nit och väkt och for ef ler släkt!
S. Caroli.
k r u k o r h a o c k s å ö r o n ».
ter vårt barn?
Hör vårt barn?
Det är frå- gor, som, kanske ej alltid uttalade, dock med bäfvande oro väckas i moderns sinne de första dagarne hon sluter barnet i sin famn.
Hvilken fröjd, då det genom att sluta ögat vid starkare ljussken eller genom att spritta till vid ett häftigt buller visar, att det både hör och ser!
Och dock huru försynda vi oss ej längre fram mot dessa barnets båda sinnen!
Lille pysen har varit olydig och ställts i skamvrån.
Den lilla munnen skjuter fram som ett litet tryne, lilla näsan rynkas, och de nedslagna ögonlocken dölja den djupt föro- lämpade blicken.
Mamma kan ej underlåta att med en liten puff göra pappa uppmärk- sam på den lille syndarens komiska utseende.
Men i detsamma har den lille mannen tittat upp och får strax af mammas min ett intryck af, att det ej ändå är så allt för illa att straffas för odlydnad.
» Huj kan du tillåta dej att tätta en så häj illa skujad knif på bojdet? » säger Lillan med mammas ton och sätt.
Det låter för komiskt i den lilla husmoderns mun.
En snabb leende blick från far till mor får henne att tro, det hon sagt någonting riktigt kvickt, och oaktadt alla mammas allvarliga framställ- ningar om det opassande för en liten flicka i att tillrättavisa tjänarinnan, skall Kilan ändå finna, att det ändå ej var så dumt, och snart upprepa detsamma.
De snabbt utbytta blickarne, det förstulna leendet vid några af barnets omedvetet ko- miska yttranden eller kvickheter skapa dessa tråkiga, lillgamla och näsvisa ungdomar, hvilka äro en plåga för hela umgänget.
» Sådana ögon, » hviskar väninnan åt den förtjusta modern, just då lillan efter verkställd nigning rustar till återtåg.
D e små uppmärk- samma barnaöronen uppfånga hviskningen, och fåfängans första frö är lagdt.
» Åh, där kommer den odrägliga fröken G.; säg till, att jag är utgången! » Lillan spärrar häpen upp ögon och öron: hennes mamma narras!
Och hon som alltid trott det vara en stor synd; men efter mamma gör det, kan det ej vara så farligt.
» Känner mamma hvem det här är: Hä!
hum!
jag måste be att få säga. » Det ligger en oefterhärmlig komik i tioåringens lyckade imitation af den gamle, litet besynnerlige » far- brodern ».
En ryckning kring mun, och alla mammas förmaningar om vördnad för äldre personer äro förspillda.
» Det är fullkomligt ursäktligt, om gossarne ej kunna sina lexor för magister Z.
, ty de äro så oförnuftigt långa.
Det är helt säkert ren fåfänga, för att skryta med, huru långt han hunnit med dem.
Att det sker på bekostnad af barnens helsa, bryr han sig ej om. » Att detta klander sker på bekostnad af hennes i rummet bredvid sittande gosses akt- ning för sin lärare, bryr sig den tanklösa modern ej om.
» Nog är det bra, men inte är det roligt, » skämtar pappa i ett sällskap, där det blir fråga om nykterhetssträfvandet, Alla ädla förmanningar om ett måttfullt lif anslå ej mera tolfåringen, som uppfattat orden, men ej förstår, det under skämt mången åsikt yttras, som man ingalunda på allvar ville understöda.
Att låta barnen vara inne, då man har be- sök är alltid mycket förkastligt.
Antingen äro de besökande kloka nog att ej vilja skada barnasinnet med ett samtal, som vore ohelso- samt för den outvecklade uppfattningen och det omogna omdömet, och då blir barnets närvaro ett besvärligt tvång för den besökande, eller är det tanklösa pladdrerskor, hvars oför- nuftiga prat kanske för hela lifvet sätta fläc- kar på barnets karaktär.
Det finnes tusende tillfällen, då man glöm- mer, att barnen både se och höra.
Ä n grä- lar man på tjänarinnan i barnets närvaro, men fordrar ändå, att barnet skall hafva re- spekt för henne.
Ä n låter man tjänarinnan utan kontroll berätta för barnet hvilken saga som helst.
Ä n har man tagit humör vid något möte eller på något kaflekalas och ut- gjuter sin förbittring för sin man, utan att tänka på barnets närvaro.
Ä n sticker man själf en sockerbit i munnen, under det man förmanar barnen att ej vara snåla.
Och barn ej blott se och höra, de reflek- tera äfven.
Detta är väl värdt att beaktas, och det ligger säkert en djup erfarenhet till grund för det gamla hedervärda ordspråket: » små krukor ha också öron ».
Sista ackordet.
S k i z z af Bj.
lär ute i salen klingade valsens toner; men endast dämpade, nästan melanko- liska, trängde de in i det lilla matt upply- sta, röda kabinettet, där de båda hvilade ut efter dansen.
De tycktes försjunkna hvar och en i sina tankar utan afsikt att bryta tystnaden; åt- minstone gjorde ingendera något försök där- till.
Han höll ögonen nästan oafbrutet f a - stade på golfvet; då och då riktade han dem dock med en varm glöd på henne, men rå- kade hon se åt honom just då, tycktes han med förnyadt intresse betrakta märkvärdighe- terna på golfvet.
Hon åter lät blicken irra kring väggarne, tills de stannade vid en tafla.
» Tycker ni inte, att den där taflan är bra tilltalande? » frågade hon slutligen.
— Det var den bekanta » Sista ackordet », där man ser honom vid pianot i salongen just, afslu- tande valsmusiken, hvarvid paren dansa ut i salen bredvid och hon med armen om hans hals låter deras läppar mötas.
» Jo, » kom det långsamt, liksom om han endast med svårighet kunde slita sina tankar från det ämne, hvaröfver han nyss grubblade, » om det blott vore verklighet? » » Verklighet, » upprepade hon, fortfarande med sina stora, djupa ögon på taflan; » hvar- för skulle det icke kunna vara verklighet! » » Kanske! » — Det egendomliga tonfallet, hvarmed han yttrade detta lilla ord, tvingade henne att se på honom, som långsamt räckte fram handen, under det han osäkert fortfor, » om ni vill? » — Helt omedvetet hade hon fattat hans hand och stod där blyg och för- virrad.
» Vill du, » hviskade han sakta, i det han lade armen om hennes lif, och lika sakta, nästan ohörbart kom det lilla efterlängtade ja-ordet.
De hörde icke längre sorlet därutifrån, glömmande allt, utom att deras hjärtan nu funnit hvarandra, och först när musiken slu- tat och de öfriga gästerna hördes nalkas,
vaknade de upp till medvetande om det när- varande.
— Blott ännu en kyss — » Sista ackordet, » hviskade hon.
I dag hade de nått det efterlängtade må- let: nu voro de förenade för alltid.
Prästen hade sagt amen, pappa och mamma välsig- nat dem, och tanter och mostrar hade gråtit.
Nu hade de just kommit hem till sitt eget, eget lilla hem.
Med henne lutad intill sig förde han henne omkring i rummen och visade henne alla dessa småsaker, som endast älskande kunna utfinna.
Huru förtjusande var icke allt i deras lilla dockskåp!
Och här skulle de nu bygga och bo och hålla af hvarandra, som inga andra kunde göra.
Hvil- ken lycka väntade dem icke!
— Så hade de hunnit igenom hela våningen och kommit in i hans rum och slutligen där- bredvid i hennes eget.
Tänk, hvad det skulle bli roligt, när han satt där och arbetade inne hos sig och hon sakta kunde öppna dörren och smyga sig bakom honom och så, ett tu, tre lägga händerna för hans ögon.
Inte kunde han gissa, hvem det v a r?
A c k, hvad lifvet log!
I hennes rum stod pianot, så hade hon bestämdt, för att hon skulle slippa gå ut i salongen och sitta ensam, när hon villa spela.
Och så slog hon sig ned vid instrumentet och slog an några ackord; de klingade här- ligt.
Utan att hon visste det, började hon sedan sakta med den där melankoliska val- sen, som spelats den kvällen.
«Minns du den gången? » frågade han ömt.
— Om hon mindes den; den lyckligaste dag, hon dittills haft.
I den outsägligt varma blicken läste han svaret.
» Och sista ackordet? » hviskade han.
Blott ett år hade de ägt hvarandra, och nu skulle allt vara slut.
— Där låg hon blek, med ögonen slutna, och andades knappt märkbart; och i vaggan nära intill slumrade det där nya lilla lifvet, som skulle taga hennes.
Krampaktigt höll han hennes hand sluten i sin, som om han trodde sig därmed äfven kunna kvarhålia den små- ningom slocknande lifsgnistan.
Var Gud då så hård att redan nu taga henne ifrån honom?
Ah, det var mer än hårdt, det var obarmhertigt!
Hur stormade och sjöd det icke inom honom.
Han ville icke släppa henne, nej, om än tusen dödar kommo och fordrade henne, han skulle, han ville behålla henne.
— Ack, hvad kunde han, vanmäktige, göra däråt!
Och stora, tunga tårar, banade sig långsamt ned utför kinden; han, den store, starke mannen snyftade och grät som ett barn.
Hvad, talade hon icke?
Jo visst, läpparne rörde sig, och hon såg åter på honom med dessa outgrundliga, gudomligt sköna ögon, hans enda rikedom, som nu skulle förloras.
» Hvarför gråter d u?
» hviskade hon knappt hörbart, » vi träffas j u igen en gång; — — och till dess har du j u henne; » och hon lät ögonen långsamt vandra till den lilla varel- sen i vaggan.
— Nu andades hon djupt.
— » Sista ackordet, » löd det som en ande- hviskning.
O, namnlösa smärta; var det möjligt?
Död — död — Finns det en Gud, som så kan pröfva?
Hvad var nu lifvet värdt?
Hvarför kunde han ej få följa henne?
— Och svaret kom; det kom därifrån vaggan och lät som ett svagt kvidande.
Då förstod han, hvarför han måste lefva; hon var ju icke död, hon lefde ju ännu i denna lilla, som låg där så hjälplös för honom.
Det var ju hennes ögon, som fortfarande sågo på ho- nom.
Och åter en gång kvidde det från den lilla bädden, — det var icke » sista ackordet ».
, Våra studentskor.
Ett l i t e t bidrag 1 till d e n svenska cipationens kvinnoeman- historia af S.
JM [.
Från riddarhusets sköldbeprydda sal be- gifVa vi oss nu till de ofrälse ståndens an- språkslösare plenirum för att något lyssna på diskussionen öfver ekonomiutskottets förslag att lämna kvinnan tillträde till alla de » världs- liga » fakulteterna vid våra universitet d. v. s. den filosofiska, den juridiska och den medi- cinska.
I prästeståndet afslogs utskottets hemställan helt och hållet, och ej ens Ribbiögs reserva- tion — hvilken, såsom vi erinra oss, afsåg att insläppa kvinnan åtminstone i den medi- cinska fakulteten — vann pluralitet.
De huf- vudsakliga skäl, som här anfördes mot hela reformen, voro, att kvinnan blifvit skapad man- nen till en hjälp och ej för att vara en pu- blik person; att utskottet gått längre, än både förnuft och uppenbarelse visste af; att försla- get stred mot den kristliga åsikten, att kvin- nan vore familjens bjärta, etc. Inom borgareståndet, där debatten ej sak- nade sina pointer, striddes tappert för kvin- noemancipationen af G. F. Ridderstad, August Blanche, Lars Johan Hierta m. fl.
Den förstnämnde uttalar åtskilliga framtids- tankar, som nu, efter hvad vi veta, gått i full- bordan.
Han påpekar t. ex. kvinnans lämp- lighet inom fattig7ården, i apotekareyrket, på bankkontoren m. m. Blanche kommer med en kanske mer kvick än bevisande kritik på Ribbings reservation, däri han finner det mest öfverraskande vara påståendet om kvinnans olämplighet för de högre platserna inom kansliet och de ad- ministrativa verken.
» Hon », utropar Blan cbe, » hvars kön lämnat världen så många lit- terära mästerverk, hvartill väl i första rum- met fordras att kunna skrifva modersmålet, hon skulle icke, mutatis mutandis, kunna upp- sätta ett ämbetsbref, ett cirkulär, en prome- moria med mera dylikt, som utgör en expe- ditionssekreterares högsta konst! » Han fram- drager såsom prof på kvinnliga snillen » den ädla Hypatia, som i Alexandria vid början af 5:te seklet höll sina berömda föreläsningar i filosofi och matematik »; han erinrar inom den rena matematiken om Maria Agresi i Italien och Sofie Germain i Frankrike.
» Inom filo- sofien », heter det slutligen, » behöfver man plocka hop rätt många filosofer från våra bäg- ge universiteter för att väga upp en enda kvinna, Madame Stael ».
Mot den sistnämnda damens värde såsom filosof opponerar sig emel- lertid en följande talare, hvilken i samman- hang därmed erinrar om, hvad Napoleon I sva- rade, då madame Staél en gång, möjligen i TH. L U N D hopp att framkalla en artighet, frågade honom, hvem han ansåg för den största kvinna i värl- den.
» Den som födt staten de flesta söner » blef kejsarens oväntade svar.
» Och häruti », tillägger talaren, » skulle jag vilja instämma, nämligen om hon därjämte danat dem till go- da medborgare ».
Hierta kritiserar de skäl (kvinnans be- stämmelse enligt skriften och naturlagar- ne), som prästeståndet i allmänhet åbero- pat för sitt motstånd mot reformen.
Han erinrar, att det enligt statistiken fanns år 1860 i vårt land öfver 3 0 0, 0 0 0 kvinnor mer än män inom den ålder, där giftermål vore till- låtet, och hvilka 300,000 kvinnor sålunda ej kunde på laglig väg uppfylla sin bestämmelse.
Häremot invänder helt torrt en talare af mot- satta partiet, att det hos oss alltid behöfves flere kvinnor för att fylla behofvet af tjänare inom den enskilda hushållningen både i stad och på landet.
Borgareståndets beslut blef till sist att åter- remittera ärendet till utskottet, i hvars förslag ståndets pluralitet ville hafva några formela ändringar, äfven om ståndet i allmänhet var gynsarnt stämdt mot reformen.
I bondeståndet, Svenséns eget stånd, bifölls utskottets förslag utan votering.
Alla dessa olika beslut skulle nu af utskot- tet sammanjämkas, och resultatet blef, att ut- skottet generaliserade uttrycken i sitt förslag, men syftet blef detsamma.
Och sedan både borgare- och bondestånden bifallit det sålunda ändrade förelaget, blef detta till sist rikets ständers beslut.
En skrifvelse afläts i ö v e r - ensstämmelse därmed till kongl.
maj:t, hvari ständerna — särskildt erinrande om läkarens och skollärarens yrken såsom sådana, för hvilka kvinnan vore lika passande som mannen — an- mälde, att de ansågo anställning i tjänster och befattningar, hvartill kvinna kunde pröfvas lämplig, och hvarifrån hon ej genom grundlag eller civillag vore utestängd, hädanefter böra henne tillkomma, när hon visade sig därtill äga erforderliga kunskaper och skicklighet, samt fördenskull tillfälle böra beredas kvinna att aflägga de för dylik anställning föreskrifna kunskapsprof; på grund hvaraf ständerna an- höllo, att kongl.
maj:t måtte vidtaga de åt- gärder, som för genomförande af en sådan för- ändring i dittills bestående förhållanden funnos erforderliga.
Detta var den sista ståndsriksdagens testa- mente i kvinnofrågan och är dateradt den 12 juni 1866.
Det dröjde fyra år, innan kongl.
maj: t från alla de myndigheter, som måste hö- ras i denna kinkiga fråga, erhållit yttran- den och regeringen själf hunit bestämma sig.
Men den 3 juni 1870 afläts, till stor glädje för alla den ifrågavarande reformens vänner af båda könen och ej minst för Carl Johan Svenséa, det kongl.
bref, hvarigenom äfven kvinna erhöll rättighet till lälcareyrkets utöf- vande, sedan hon aflagt de såsom villkor för denna rättighets förvärfvande i författningarna föreskrifna prof.
Häri gjordes dock den in- skränkning, att hon förklarades ej böra an- ställas i offentliga ämbetsbefattningar såsom läkare — en för öfrigt temligen naturlig in- skränkning.
Vidare förordnas i samma kongl.
bref om kvinnlig studerandes rätt att undergå af gångsexamen vid de högre elementarlärover- ken (det var först senare, som äfven några flickskolor i Stockholm erhöllo rätt att anställa sådan examen).
Slutligen meddelas, att sär- skild anatomisk undervisning vore kvinnlig me-: i: * t. ex. såsom provinsialläkare, regementsläkare m.m. Kappaffär # ~ 21 D
dicine studerande beredd vid Karolinska insti- tutet i hufvudstaden, förändringar funnos och att andra mindre i undervisningens anordnande, som behöfliga för dessa studerande, kunde af vederbörande få vidtagas.
Sålunda hade en viktig del af hvad Sven- sén 1 8 6 5 åsyftade blifvit lag.
Kvinna fick af- lägga hvad vi i hvardagsspråket kalla studentexa- men eller deD, som utgör inträdesexamen våra universitet.
till Härmed var nyckeln till det akademiska lärdomstemplet henne lemnad, alla dess delar stodo henne öppna.
Och till dess medicinska afdelning inbjöds hon särskildt ge- nom enkom för henne där vidtagna anordnin- gar samt genom den henne uttryckligen medgifna rättigheten till läkareyrkets utöfning.
dierna juridiska gon Till stu- för filosofie-doktors graden eller för de examina motsvarande lockades hon väl ej af nå- rättighet; men hon fick nu tillfälle öppnadt att genom afläggande af dessa lärdomsprof, särskildt de förstnämnda, meritera sig för enskilda befattningar, anförtrotts Och som förut aldrig åt kvinnor.
nu komma vi efter denna redogörelse för den Svensénska till den fråga, motionens öden tillbaka hvarifrån och häftig strid framkallade reform?
Har den kvinnan visat sig värdig den höga tanke, åtskilliga hennes entusiastiska försvarare uttalade sig om hennes förmåga att tillgodogöra de bildningstillfällen, som genom 1 8 7 0 års kungabref slutligen ler professor Ribbing och generaldirek- hafva öppnades for henne?
El- tör Huss fått rätt i sitt påstående om hennes oförmåga till strängt vetenskapliga studier?
Och har hon vidare genom studentexamen och aka- demiska studier, ryckts från såsom andra förutspådde, för- sin naturliga riktning och bestäm- melse?
Har hon utträngt mannen från fentliga flyttat lifvet och det of- på honom i stället öfver- de husliga bestyren?
Hafva, kort sagdt, förhållandena blifvit upp- och nedvända i vårt samhälle?
Svaret på alla dessa frågor skola vi i nä- sta afdelning af vår uppsats söka lämna.
En I dessa svåra tider, då man riktigt slåss om maten, då man äflas o c h täflar på alla områden att samla krona efter krona, då nöd och lyx skrika om hvarandra, är sparsamhet visserligen ett be- aktansvärdt ord.
Men sparsamhet är ingen lätt sak, den måste man lära genom att tidigt vänja sig vid små behof.
Det är så mycket här i värl- pen, som vi anse alldeles nödvändigt, men s o m alls icke så är, och som många tusen måste und- vara.
Sparsamhet är en dygd, som alstrar obe- roende.
Skiss för Idun af » Kalle Lycklig ' gnälla Karl, får j a g prenumerera på Idun, T P ^) det skulle vara så roligt, » bad min Anna en dag.
Om hon fick?
Min lilla godhjärtade, sparsamma hustru bad så sällan om någonting för egen del, att denna b ö n riktigt gladde mig.
Jag öppnade min börs, i det ena rummet låg där en blank, ny krona.
» Se, Anna lilla, » sade j a g och pekade på kro- nan, » minns du den där dagen vid juletiden? » Det mindes hon visst, det syntes nog.
» Tänk, o m jag skulle skrifva om det i I d u n; j a g kunde j u kalla min lilla historia » En krona&gt; eller något sådant. » &gt;Asch, » sade hon, » berätta nu inte det för hela världen I » Men j a g tyckte, att » hela världen » gärna kunde få veta, att jag har den snällaste af alla små hustrur, o c h j a g går nu och undrar öfver, o m hon en vacker dag skall få se sig afritad i den tidning, hon kallar &gt;sin ».
En krona — ja, detta lilla ord kan leda våra tankar i många riktningar, kan komma oss att tänka djupt o c h allvarligt, lätt o c h lustigt.
Jag djärfves icke söka skildra de upphöjda, rena hjär- tetankar, som äro förknippade med ordet: » törne- krona »; icke heller vill j a g tala o m den ofta nog tunga krona, s o m smyckar furstars o c h konun- gars hjässa.
Nej, det blir helt enkelt om den där lilla silf- verkronan, s o m vandrar från hand till hand, från Dttningfgratan Från denna lilla torgscen.
hur obetydlig den än förefaller, räknar jag mina lyckligaste dagar.
Alla dessa små » tillfälligheter » här i världen, som vi kalla » händelser », äro de medel, hvarigenom en kärleksfull Gud, som styr och leder hela världen, vill föra oss fram till lycka, ofta nog för både tid o c h evighet.
Då jag såg den vänliga flickan, hjältinnan i torgscenen, uppstod genast hos mig en åtrå att få äga denna » krona bland flickor ».
Hon blef min, o c h hon är m i n; och om jag hade alla de kronor, som finnas i världen, skulle de dock ej räcka att gälda min stora skuld till henne för de välsignelsebringande skatter, hon i och med sitt rika, goda hjärta fört som hemgift till mitt b o.
Det är för hennes skull j a g alltid har en krona liggande i min börs.
När vi så på våra små prome- nader möta någon fattig, hjälplös stackare, brukar jag sticka penningen i hennes lilla hand.
Det är- bara af själfviskhet att få se hennes blickar stråla af glädje öfver att gifva, ty det värmer mig allt- jämt, såsom det gjorde den första gången i den kalla vinterdagen.
Spåren för att gifva!
» Ingen hustru kan blifva för sin man, hvad hau trodde sig se i henne, när hon ännu var hans vi utgingo: Hvilka hafva resultaten blifvit af denna med långvarig svenska rik till fattig, från fattig till rik, s o m skänker värme och ljus, lycka o c h glädje åt somliga, sorg, olycka o c h fördärf åt andra, allt efter riktningen och styrkan hos den, som blir ägare till det blanka silfvermyntet.
Dessa kronor äro så olika fördelade i denna värd, o c h människorna betrakta dem med så olika ögon.
Om den rika flickan får en krona af sin far, tager hon den helt vårdslöst och bifogar kanske knappt ett litet tack.
Hon tycker, att den är så liten, h o n kan hvarken få ett par handskar eller en barb eller någonting » stiligt » för den o c h besluter därför att genast låta den löpa ut i världen igen.
Men den faltiga syflickan, s o m petar och broderar namn, dussin efter dussin, hon tager den krona, hon då och då får som lön för sitt arbete, med darrande hand och önskar, att hon inte behöfde släppa den ut till vandring på länge, länge.
Hon känner sig för en stund rik o c h lycklig o c h föresätter sig att vara mycket, mycket sparsam.
älskarinna.