Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Må Gud de arme De yttre dragen i hennes lif äro snart be- rättade.
Hon är dotter till Emil Key, landt- mannapartiets chef, och hennes barndom till- bragtes pä det natursköna Sundsholm i Södra Tjust af Kalmar län.
Hon är född 1849, den 11 december, kom till Stockholm 1869, då hon under en följd af år medföljde fadern på hans riksdagsresor hit, är från 1880 lärarinna i Anna Whitlocks skola, likasom från 1883 föreläserska i arbetarinstitutet.
Allt ifrån tidigaste ungdo- Med Hellen Lindgren.
^ {an talat ut.
Inunder Af Han Hur stark hoalfeen.
hans stämnia Hur hans öga snillets eld och af oandlig hjärtan rört.
tonat blixtrat kärlek.
För bröderna därborta hjälpa '.
Själf oill han offra allt.
En iifslång gärning.
Ta af sked från allt kärt han har på jorden, Sitt oarma hem, sin mor, sin lille broder.
Och ännu ett!
Din dofva Blott för Lugn står Men, nej, du arma smärta den kärleksrike ingen ofvan Sin tomma rund myntet på bäckenet, hjärta, röjas, molnen.
han nu emot portalen blicken fäst Det första får för lutad som mot offervillig öppnar hand.
slår mot skålens botten, Och sedan komma flere, tio, hundra, Af koppar, silfoer — ja, af guld ock något.
En bönfull blick ur missionärens öga, Ett tacksamt leendeJördubblar ofta Den skärf man ifrån början ämnat f / ifea.
Nu böljar uti mörka, djupa led Ahörarskaran ut från helgedomen, Som snart står tom.
Nej ännu icke.
Ur sidoskeppets skugga sakta träder En koinna fram.
En dyrbar kappa höljer I mjuka veck den spänstiga gestalten.
Med lätta steg hon nalkas missionären, Där trött och blek han står med blicken Mot frälsarns bild uppöfver riktad altarrunden.
Han spritter till, en flyktig rodnad järgar Ett ögonblick hans kind.
Men sedan Hans läppar slutas fastare tillsamman.
Hon talar.
» Afcen jag en skärf vill gijoa, Hur ömklig den ock är, hur kall.
och död Emot det guld, som edert hjärta gömmer. » En silliesbörs, hvars fina maskor sprängas Af guldet ut, hon vårdslöst låter fälla Från handskbeklädda handen ned i skålen.
••Jag tackar er! » hörs missionären säga, Hans stämma darrar, men hans mörka öga Med stadig blick på hennes anlet hoilar.
» / V7 är ej nöjd? » hon Jrågar.
Raskt hon drager Från handen handsken af.
Och ljuset brytes Mot diamanters skimrande facetter.
» Del är blott stenar, men till bröd de blifva Uti er hand.
Till lifsens bröd.
Dess vatten Till friska vattensprång för dem, som törsta. » Hon låter ringen falla.
An han tiger, Men läppen skålfeer, och hans bröst sig häfver, Liksom en våldsam kamp därinne slriddes.
Hon ser på honom, frågande och tankfull, Och som hon ser, en tår ur ögat väller Och fäller ner på skatterna i skålen.
» jföt är det nog, » han säger.
» Intet offer Så mycket värdt är som den ädla pärla Ert hjärta nyss så omedvetet skänkte.
Den räcker till för mig och för de många, At hvilka jag min lefnads verk vill helga, Den blifva skall ett minne till det sista. » 1 » Nej, icke så; - och raskt hon handen sträcker Mot honom ut.
» Ej no; /!
Ännu en gåfea Jag sparat har till sist.
Vill ni den hafva?
För sig den litet nog är eärxl och faltig; Med er den kanske Mig själ / jag blifva kan Ull något, gifeer.
. » Sophie Linge.
f M o d e r n b a r n e t s f ö r s t a l ä r a r i n n a.
Belönad med fjärde gruppens pris stora pristäfling.
i Iduns senaste Hvem kan gifva, hvad hon oss skänker?
Den första tanke, som barnet tänker, den första bön, som dess läppar stamma, den första kärlekens rena flamma, den första maning till rätt och dygd, för sanning, frihet och fosterbygd.
Ni Topelius.
har kanske sett henne, denna kvinna, som i hemmet anser sig hafva sin förnämsta verkningskrets, denna moder, som i sina barns uppfostran ser sin viktigaste uppgift.
Ni har kanske hört henne tala om sina erfaren- heter, hört hennes åsikter om t. ex. barnaun- dervisning.
Måhända hade hon icke mycket nytt att säga, måhända var framställningen icke något mästerverk, men hennes lärdomar voro dock förtjänta af ett bättre öde än att lemnas obeaktade.
Låtom oss därför ännu en gång höra hennes tankar!
D å jag inträdde i moderskallet — yttrade hon — var jag litet eller intet förberedd på att fylla denna sköna, men maktpåliggande uppgift.
Jag begick det ena misstaget efter det andra, och det var först efter mycket irrande hit och dit, som det lyckades mig att — jag älskar tro det — komma in på rätta stråten.
Jag vill nu vidröra endast den de- len af min uppfostrande verksamhet, som in- nefattas i det vanliga begreppet undervisning.
Redan tidigt märkte jag hos mina barn en stark benägenhet att se, att vidröra, att rifva sönder snart sagdt allting, som låg i deras väg.
I början fattade jag detta som ett ut- tryck af okynne, ja, jag var böjd för att häri se ett bevis på syndens makt.
Men genom fortsatta iakttagelser rubbades denna mörka åsikt.
Jag fann den nämnda benägenheten vara starkare, när barnet fick att göra med något nytt eller ovanligt, som väckt dess upp- märksamhet, och allt mer blef det mig klart, att jag här hade att göra med en af själs- lifvets viktigaste instinkter: kunskapstörsten.
Under de första åren af barnens lif yttrade sig själsverksamheten förnämligast genom att göra iakttagelser, samla stoff.
Men så små- ningom började de göra jämförelser och fun- dera öfver orsaker och verkningar.
D å kommo de med sina frågor, oupphörliga, enfaldiga, men icke sällan mycket träffande.
N u gällde det att sätta sig in i barnets tankegång och att svara, innan dess intresse svalnat.
Vid sådana tillfällen får man icke stöta barnet ifrån sig, ty har det upprepade gånger för- gäfves sökt lösning på de gåtor lifvets före- teelser framställa, försjunker det icke sällan i slö likgiltighet.
Skall barnets själslif icke vissna eller förkrympas, behöfvas icke blott nya företeelser, som väcka intresse, utan äfven en ledande och stödjande hand, som kan föra den spädd anden fram på vetandets vexlande mark.
åldern icke kan blifva annat än tomma ord, utan motsvarande föreställningar.
När vi där- till tänkte på det tvång, skoldisciplinen på- lägger, på skolans vanligen bristfälliga hygi- eniska förhållanden, på möjligheten att bar- nasinnet där kunde skadas genom hård eller annars genom felaktig behandling, kommo vi till den slutsats, att hemmet ännu ett par år vore våra barns bästa skola, och att jag skulle själf bestrida deras första undervisning.
Vi voro nämligen icke i den ekonomiska ställ- ning, att vi hade råd att underhålla en lära- rinna, men äfven om vi kunnat det, hade jag knappast valt denna utväg, emedan jag icke var säker på att finna någon med det kärleksfulla tålamod, som är en bland de viktigaste förutsättningarna för ett framgångs- rikt undervisningsarbete.
Jag grep mig alltså an med min nya upp- gift.
Till en början mera tillfälligt och un- der lekens form, sedermera med större plan- mässighet.
Min grundsats var: utgå från omedelbar åskådning.
Och jag behöfde icke söka efter föremål, som väckte barnens in- tresse.
Husdjuren på betesmarken, fåglarne, som byggde sitt bo omkring vårt hem, flugan på fönstret, fjäriln och snäckan i trädgården, blommorna på ängen, regnbågen i skyn, stjär- norna på himmelen, skogen, åkern, sjön, hus- liga sysselsättningar — allt gaf .anledning till rika upptäckter och viktiga slutsatser.
Undervisningen tog alltid det naturliga sam- talets form; barnen fingo sålunda själfva fram- ställa frågor och göra sina anmärkningar.
Särskildt bemödade jag mig om, att de måtte se med sina ögon och tänka sina egna tan- kar.
Men jag fick akta mig för att söka hos dem tvinga in något, som de på sin då- varande ståndpunkt icke kunde se eller icke kände behof af att veta.
Tillika sökte jag gifva dem sådana sysselsättningar, som på samma gång tillfredsställde deras behof af stärkande rörelse och väckte deras eftertanke.
Så hjälpte jag dem att i trädgården anordna ett litet » land », * på hvilket de fingo så några köksväxt- och blomsterfrön, några korn af sädesslagen, sätta några potatisbitar m. m., och jag måste förvånas öfver den kärlek och ömhet, med hvilken de vattnade och vårdade de spirande växterna, det intresse, med hvil- ket de iakttogo de småningom inträdande för- ändringarna, och den glädje, hvarmed de hel- K o m så den tid, då barnen närmade sig sade blommor och frukt.
Sålunda fingo de den vanliga skolåldern, och nu rådgjorde jag med egna ögon följa några lefvande varelsers med min man, om de icke borde sändas i utveckling från det slumrande fröet till den skolan.
Där skulle de j u få sin vetgirighet mognade frukten, och den kunskap, de däri- tillfredsställd.
Men j u mera vi jämförde vil- genom med någon ledning vunno, hade säker- koren härför med förhållandena i skolan, ligen den stora förtjänsten att alltid stå frisk dess tydligare blef det för oss, att denna icke i minnet.
kunde, på deras dåvarande ståndpunkt, vara fullt lämplig för deras vare sig kroppsliga A f planscher har jag mycket litet begag- eller andliga utveckling.
Skolan har och nat mig.
D e bilderböcker och planscher, måste väl hafva sin bestämda lästid, läsord- som i allmänhet stå barnen till buds, äro ning och lärokurs.
H o n måste föredraga vanligen mycket illa gjorda och åstadkomma ett visst ämne på en bestämd tid, antingen därför mer skada än gagn.
Men äfven goda barnets intresse därför kunnat väckas eller afbildningar äro ej alltid lämpliga vid den icke, antingen barnet i sin själ för tillfället första undervisningen, ty om barnet icke förut har rum för det meddelade eller icke.
H v a d eger närbesläktade föreställningar, framkal- som lämpar sig för det ena barnet, kan vara lade genom verkliga föremål eller tilldragel- olämpligt för det andra, men skolan med sitt ser, kan det icke öfverflytta den genom plan- stora antal lärjungar kan icke taga hänsyn scher framkallade föreställningen på den af- härtill.
De företeelser, skolan kan åstadkomma bildade verkligheten, hvarför det i så fall som stoff föi ' undervisningen, måste blifva går det oerfarna barnet som den okunnige mycket inskränkta samt mer eller mindre konst- katoliken, hvilken icke förmår skilja mellan lade och sålunda af föga intresse.
Skolan madonnan själf och hennes bild i kapellet.
måste därför i väsentlig mån bygga på de Under studiet af naturen kommo vi nästan erfarenbeter, barnet utom densamma inhemtät, utan att veta det in på matematiken.
Stän- men dessa äro hos det sexåriga barnet otill- räckliga för det afsedda ändamålet, hvarför * Ett par trälådor, fyllda med jord, hade ock kun- mycket af skolkunskapen under den tidigare nat användas,
digt fingo vi att göra med antal, storlek och form.
V i d det som sålunda på åskådningens väg vunnits kunde de speciella räkneöfnin- garna anknytas.
Först anställdes en mängd operationer med talen 1 — 1 0, därefter öfver- gingo vi till talserien 1 1 — 2 0 och slutligen till större tal.
Med från tändsatsen befriade tändstickor, dels lösa, dels hopbuntade, kunde de olika talsorterna — ental, tiotal, hundra- tal — åskådliggöras.
Tändstickorna fingo ock tjäna till gränser för åtskilliga geometri- ska figurer.
I en bygglåda hade vi tillgång på kuber, prismor, cylindrar, pyramider och klot.
Så måste äfven leksakerna gifva sin tribut.
Sedan barnen blifvit mera försigkomna, fingo de göra beräkningar öfver kostnaden af inköp på torget eller i handelsbodarne o. s. v. Detta har alltid intresserat dem.
Ingenting eggar barnet mera än att se sin kunskap vara till praktiskt gagn.
Med ofvan antydda studium af naturen sammanknöt jag äfven undervisningen i geo- grafi.
A f mina nyss uttalade åsikter om planscher som åskådningsmateriel torde det vara klart, att jag icke kunde börja med kartan.
D e allmännaste geografiska begrep- pen — t. ex. land, sjö, berg, höjd, dal, flod, slätt m, fl.
— måste läras i naturen.
Först sedan vi genom vandringen i hemmets omgif- ningar vunnit en noggran kännedom om trak- ten, uppritade jag däröfver, medan barnen sågo på, en enkel karta, som upptog endast hvad de i verkligheten kände till, och som därför blef lätt att öfversätta och förstå.
Sedan öfvergick jag till en karta, som i min- dre skala upptog hembygden med omgifvande landsdelar.
Härigenom fingo barnen föreställ- ning om proportionerna mellan kartan och landet, hembygden och det omgifvande land- skapet.
Därefter kunde jag utan svårighet använda vanliga skolkartor.
Aldrig får man dock glömma, att dessa icke äro annat än medel.
Genom liffulla skildringar måste bar- nets fantasi ständigt eggas till upprepade ut- flykter från kartan till den genom henne af- bildade naturen.
Bäst lyckas man, om lek- tionerna få formen af fingerade resor.
Likaså underlättas uppfattningen af kartan genom reseberättelser.
Min sjuårige gosse hörde en gång hos en af våra grannar en sjökapten berätta om sina färder.
Ingen märkte, att gossen ens hörde på.
Men så snart han kom hem, tog han fram sin kartbok, och jag må- ste på kartan följa honom öfver alla haf, kaptenen befarit, och till alla länder, denne besökt.
Och han inhemtade härunder på någ- ra få stunder mera geografiskt vetande, än jag funnit andra barn vinna genom lexläs- ning under en hel termin.
Ur Gösta Berlings saga af Selma Balen Lagerlöf.
på Ekeby.
* jij forna tiders kvinnor, detta är berättel- i * sen om, hur ännu en af er gaf Gösta Berling sin kärlek.
Knappast hade Anna Stjärnhöks kyssar slock- nat på hans läppar, knappast hade han upp- hört att känna tryckningen af hennes hvita armar kring sin hals, och redan mötte honom ännu skönare läppar, redan sträcktes ännu hvi- tare armar mot honom.
Han kunde ju intet annat göra än mottaga den ljufvaste af gåfvor.
Obevekligt är hjärtat i sin gamla vana att älska.
För hvarje ny kärlekssorg vet det ingen annan lisa än ny kärlekslycka.
Så måste den, som bränner sig.
på hett järn, döfva svedan genom att bränna sig än en gång.
Fjorton dagar efter balen på Borg var det fest på Ekeby.
Det var den härligaste af fester, men fråga ej för hvem, fråga ej för hvad.
För det en- da, för hvilket det af ålder är lönt att göra fester, var den anordnad, för att ögon skulle stråla, hjärtan klappa, fötter dansa, för att glädjen måtte stiga ned bland människorna, för att händer skulle mötas, sköna läppar kyssa — Åhnej, tyst, tala inte om kyssar!
Hvilken fest var det ej!
Gamle; i än och kvinnor kunde bli unga på nytt, le och fröj- das, bara de talade om den.
O, forna tiders kvinnor, det var ni, som egde nyckeln till paradisets port.
Ekeby salar vimla af de ljufvaste af er ljufva skara.
Där är den unga grefvinnan Dohna, sprittande glad och lysten efter lek och dans, såsom det anstår hennes tjugu år, där äro lag- mannens i Munkerud vackra döttrar och de glada fröknarna på Berga, där är Anna Stjärn- hök, tusen gånger vackrare än förr i det blida svårmod, som kommit öfver henne alltsedan den natt, då hon jagades af vargarne, där äro ännu många flere, som väl ej ännu äro glömda, men snart skola vara det, och där är äfven den sköna Marianne Sinclaire.
Ah, äfven hon, den skönaste bland de skö- na, en herskarinna bland människor, den gu- domliga, den bedårande Marianne Sinclaire har värdigats komma.
Hon, den ryktbara, som hof, glänst i grefveslotten, ning, som dragit rundt om hyllning öfverallt, hon som gnista, hvar hon visade sig, gats komma på kavaljerernas lyst vid kungens skönhetens drott- landet och tagit tände kärlekens hon hade värdi- fest.
Sagan om hennes segrar fyllde landet.
Man talade om de grefvekronor, som sväf- vat öfver hennes hufvud, om de millioner, som lagts för hennes fötter, om de krigarsvärd och skaldekransar, hvilkas glans lockat henne.
Och ej blott skönhet egde hon.
Hon var snillrik oeh lärd.
Tidens bäste män gladdes åt att samtala med henne.
Hon författade ej själf, men många af hennes idéer, som hon nedlagt i sina diktande vänners själar, lefde upp i säng.
Patron Julius, som förstod sig på allt, ha- de anordnat en tablå, enkom för att Marianne skulle få stråla i full glans.
På teatern, som var uppsatt i stora salon- gen på Ekeby, sutto de hundra gästerna och sågo på scenen Spaniens gula måne vandra fram öfver en mörk natthimmel.
En don Juan kom, smygande längs Sevillas gator, och stan- nade under en murgrönsklädd balkong.
Han var förklädd till munk, dock kunde man se en broderad manschett sticka fram under är- men och en blank värjspets under kåpans fåll.
Den förklädde höjde sin röst till sång: * Som ett nytt prof ur det nu fullfardiga och un- der tryckning varande arbetet » Gösta Berlings saga » anföra vi ofvanstående utdrag ur kapitlet om » Ba- len på Ekeby ».
V i antaga, att det skall läsas med intresse af tidningens läsarinnor.
O t t o X - i i x x c l f - t ^ X l s Hamngatan Jag kysser ingen flickas mun Och ej min läpp till bägarns rand, Till skummig drufsaft för.
En kind, hvars hy så fin och tunn S y t o o l a ö r s l i a n c i o l midt för Kungsträdgården, Mitt ögonkast har satt i brand, En blick, som söker min ibland, Slikt ej mitt hjärta rör.
Kom icke i er skönhets glans, Senora, fram till gallret här, Jag för er närhet skyr.
Jag kåpa bär och rosenkrans, Madonnan är min hjärtans kär, Och vattenkrukan tröstarn är, Dit jag i sorgen flyr.
Då han tystnade, trädde Marianne ut på balkongen, klädd i svart sammet och spets- slöja.
Hon lutade sig ut öfver gallerverket och sjöng långsamt och ironiskt: Hvarför då dröja, fromme man, I midnattstid vid min balkong?
Säg, ber ni för min själ?
Men så med ens varmt och lifiigt: Nej fly, fly bort, man komma kan.
En värja sticker fram så lång; Man hör nog, trots all helig säng, Sporrklangen från din häl.
Vid dessa ord kastade munken sin förkläd- nad, och Gösta Berling stod under balkongen i riddardräkt af silke och guld.
Han aktade ej den skönas varning, tvärtom klättrade han uppför en af balkongpelarne, svingade öfver balustraden, och så som patron Julius anord- nat det, föll han på knä vid den sköna Ma- riannes fötter.
Huldrikt smålog hon mot honom, räckte ho- nom sin hand att kyssa, och medan de unga tu betraktade hvarandra, försjunkna i kärlek, föll ridån.
Man hade aldrig sett något vackrare på Ekeby än dessa båda unga på den månskens- belysta balkongen.
Ridån måste dragas upp gång på gång.
Ett åskmoln var den, ur hvil- ket himlens härlighet framblixtrade, och hvarje ny ljungeld följdes af en dånande åska af app- låder.
Hon är skön, underbart skön denna Mari- anne.
Hon har ljust hår och mörkblå ögon under svarta ögonbryn.
Hennes näsas böj- ning är ojämförlig i sin djärfhet och elegans, hennes mun, kinder, haka, ega utsökta former.
Bredvid henne blifva alla andra ansikten grof- va, inför hennes genomskinliga hy tyckes allt annat mörkt och fult.
Och dessutom ligger behag i hvarje blick, i hvarje ord, i hvar och en af den ståtliga figurens rörelser.
Och framför henne låg Gösta Berling med ett ansikte vekt som en skalds och djärft som en fältherres, med djupa ögon, som glittra af skälmskhet och snille, som tigga och truga.
Smidig och kraftfull var han, eldig och in- tagande.
Medan ridån gick upp och gick ner, stodo de unga alltjämt kvar i samma ställning.
Gö- stas ögon fasthöllo den sköna Marianne, de tiggde, de trugade.
Så upphörde applåderna, ridån höll sig stilla, ingen såg dem.
Då böjde den sköna Marianne sig ned och kysste Gösta Berling.
Hon vet icke hvarför, hon måste.
Han sträckte upp armarne kring hennes hufvud och höll henne fast.
Hon kysste honom gång på gång.
Men det var balkongen, det var månskenet, det var spetsslöjan, riddardräkten, sången, app- låderna, som hade all skulden, de stackars unga människorna voro oskyldiga.
Icke hade de velat det.
Ej hade hon skjutit undan gref- vekronor, som sväfvat öfver hennes hufvud, och gått förbi millioner, som legat for hennes fot, af längtan efter Gösta Berling, ej hade rekommenderar sitt n y a välsorterade lager af S y b e h ö r samt artik " lar för dam- oeh barnbeklädnad.
han redan glömt Anna Stjärnhök.
Nej de voro utan skuld, ingen af dem hade velat detta.
Det var den blide Löwenborg, han med tå- ren i ögat och löjet på läpparne, som den da- gen var ridåuppdragare.
Förströdd af många sorgens minnen, märkte han föga af denna världens ting och hade aldrig lärt att sköta dem rätt.
Då han nu såg, att Gösta och M a - rianne intagit en ny ställning, trodde han, att detta också hörde till tablån, och så började han rycka i ridåsnöret.
De unga på balkongen märkte intet, förrän applådåskan åter dundrade emot dem.
Marianne ryckte till och ville fly, men Gö- sta höll fast henne hviskande: » Stå stilla, de tro, att det hör till tablån. » Han kände, hur hennes kropp skalf af en rysning, och hur kyssarnas glöd slocknade på hennes läppar.
» Var inte rädd », hviskade han, » sköna läp- par hafva rätt att kyssa. » De måste stå kvar, medan ridån gick upp och gick ner, och hvarje gång de hundra par ögonen sågo dem, framdundrade lika många par händer en stormande applåd.
Ty det är vackert att se två sköna, unga människor ge en framställning af kärlekens lycka.
Ingen kunde tro, att dessa kyssar voro annat än teaterbländverk, ingen anade, att ee- noran skalf af blygsel och riddaren af oro.
Ingen kunde tro, att ej alltsammans hörde till tablån.
Ändtligen stodo Marianne och Gösta bakom scenen.
Hon strök sig öfver pannan uppåt hårfästet.
nande ur ett mörkt snår, att de vore dolk el- ler gift och hade makt att förgöra denna usla kropp samt gifva min själ friheten. » Hon var åter lugn och småleende.
» Barnsligheter », sade hon och tog hans arm för att bege sig ut bland gästerna.
De bibehöllo sina kostymer, och deras tri- umfer förnyades, då de visade sig utom sce- nen.
Alla berömde dem.
Ingen misstänkte något.
Balen började åter, men Gösta flydde bort från balsalen.
Poeten begaf sig in i rökrummen till de gamle herrarne och tog plats vid ett af spel- borden.
Han råkade slå sig ned vid samma bord, där den väldige herrn till Björne satt och spelade knack, omvexlande med det att han höll polsk bank och samlade en stor hög af sexstyfrar och tolfskillingar framför sig.
Spelet gick redan högt, nu satte Gösta än värre fart i det.
De gröna banksedlame kom- mo fram, och alltjämt växte penninghögen fram- för den väldige Melchior Sinclaire.
Men äfven framför Gösta samlades både slan- tar och sedlar, och snart var han den ende, som höll ut i kampen mot den store bruks- patron på Björne.
Snart vandrade till och med den stora penninghögen öfver från Mel- chior Sinclaire till Gösta Berling.
» Gösta, min gosse », ropade brukspatronen skrattande, då han spelat bort allt, som fanns i plånbok oeh börs.
» Hur skola vi nu bära oss å t?
Jag är pank, och jag spelar aldrig med lån ta pengar, det har jag lofvat mor min. » » Jag förstår mig ej själf, » sade hon.
» Fy skam, fröken Marianne, » sade han, gri- maserande, och slog ut med händerna.
» Kyssa Gösta Berling, fy skaml » Han fann.
dock på råd, han spelade bort klockan och bäfverpälsen och var just i färd med att sätta ut häst oeh släde, då Sintram hejdade honom.
Marianne måste skratta.
» Eo och hvar vet ju, att Gösta Berling är oemotståndlig, mitt fel är ej större än andras. » Och de kommo i all sämja öfverens att hålla god min, på det att ingen skulle misstänka sanningen.
» Kan jag vara säker på, att sanningen al- drig kommer ut, herr Gösta? » frågade hon, då de skulle gå in bland åskådarne.
» Sätt opp något att vinna på », rådde ho- nom den elake brukspatron på Fors.
» Sätt upp något, som kan bryta oturen. » » Det kan fröken Marianne.
Kavaljererna kunna tiga, för dem svarar jag » » Om ändå sanningen komme ut, hvad skulle då människor tro om mig, herr Gösta? » Den väldige Melchior kunde ej heller göra annat än skratta.
Han tålde ej gärna, att Ma- riannes namn nämndes vid spelborden, men detta var så rasande galet, att han ej kunde bli ond.
Spela bort Marianne till Gösta, ja, det kunde han gärna våga.
» De skola ej tro någonting, de skola veta, att detta ingenting betyder, de skola tänka, att vi voro inne i rollen och fortsatte att spela. » » Det vill säga », förklarade han, » att om du kan vinna hennes jaord, Gösta, så sätter jag ut min välsignelse till äktenskapet på det här kortet. » Ännu en fråga kom smygande fram under de fällda ögonlocken under det påtagna leendet.
» Men herr Gösta själf?
Hvad tänker herr Gösta om saken? » Gösta satte ut hela sin vinst, och spelet började.
Han vann, och brukspatron Sinclaire upphörde att spela.
Han kunde ej strida med oturen, det såg han.
» Jag tänker, att fröken Marianne är kär i mig », skämtade han.
Nå, Gösta Berling, Gösta Berling, klappar ej ditt hjärta vid allt detta?
Förstår du ej ditt eget öde?
Hvad betydde Mariannes kys- sar, hvad betydde hennes vrede, förstår du ej mer ett kvinnohjärta?
Och nu detta vunna parti!
Ser du ej, ödet vill hvad kärleken vill, upp Gösta Berling!