Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid denna öfverlåtelse uraktlåts att bestämma egande-rällen till den plats, hvarå bruket var beläget, hvilket bade lill påföljd, all bruksinnehalVarne sedermera måste med annan dem enskildt tillhörande jord gifva Åbytorps skatteman vederlag för denna plats.
Likaledes lärer någon syn och inventering af brukets byggnader och inventarier icke hafva egt rum emellan Kronan och Henrik Barkhausen, hvilken förut såsom arrendator var deraf i besittning; men deremot befmnes det, alt denne både förut och efteråt al Kronan inköpt sådana.
För Henrik Barkhausens son, Borgmästaren Hans Barkhausen, bekräftade Konung Carl XI år 1680 privilegierna på Dylta bruk, som eller honom öfvergiok på hans måg, slutligen Presidenten Friherre Gasten Feif, hvilken under sitt vistande såsom Estalssekreterare bos Konung Carl XII i Bender ingal' underdånig ansökning om förnyelse af privilegierna för bruket, med närmare bestämmelser i vissa hänseenden, än som förut voro gifna.
I följd häraf utfärdades den 50 September 1712 privilegium för Friherre Feif, dess hustru barn och efterkommande arfvingar, att bruka och besitta
Dylta svafvel- och vitriol—bruk, så länge han och de deraf lill Kongl. Maj:t och Kronan utgjorde den derutaf utgående rättigheten och förmådde detsamma behörigen i gång hålla; och förklarades härvid, att innehafvarne icke behöfde drifva bruket starkare, än skogarnes vidmakthållande och varornas afsältande kunde tåla, samt de sjelfve funno deras räkning vid; dock borde alltid så mycket svalvel finnas iförråd, som till Kronans tjenst kunde påfordras, för det pris, som redan kunde vara eller framdeles blifva fastsläldt.
Beloppet och priset å det svafvel, inuehafvarne voro skyl - Kongl.
N:o 40. 5 dige alt til!
Kronan årligen aflemna, bestämdes år 1766, det förra tili löd* skeppund och det sednare till 9 R:dr 32 sk., samt är intaget i den nu gällande Kongl. Resolutionen den 5 September 1815, hvarigenom privilegierna af åren 1649, 1680 och 1712 blifvit för en af Henrik Barkbausens och Casten Fcifs descendenter, nu mera aflidne General-Adjutanten Friherre S. C. Åkerhjelm och hans arfvingar bekräftade.
Dessa äro således de skyldigheter, med hvilka det fordna kronobruket
Dylta af de nuvarande egarne innehafves; hvarvid af Kommitterade tillägges, alt dessa skyldigheter icke genom Kongl. Maj:ts härförut åberopade
Dom af den 7 Juni 1841 undcrgingo någon förändring.
Kronans stämnings—påslående gick nemligen derpå ut, all då Dylta svafvelbruk alltifrån dess första anläggning varit Kronans tillhörighet, som aldrig med egande-rält blifvit afstådt, utan endast med nyttjande- och besittningsrätt upplåtet åt Friherre Casten Feif och dess descendenter, men General-Adjutanten Friherre Åkerhjelm tillhandlat sig T»T:delar i bruket samt förre innehafvarne sålunda sålt hvad de icke egt och derigenom afhändt Kronan dess lagliga tillhörighet, dessa transaktioner måtte förklaras ogiltiga, tillika med Härads-Rältens derå meddelade lästa, och Kronan återställas i dess fulla egande- och dispositions—rätt lill svafvelbruket och grufvan, med dertill lydande Kronans tillhörigheter.
Svea HofBälts af Kongl.
Maj:t fastställda dom innehåller, alt som Kongl. Maj.t, medelst nådig resolution den 5 September 1815, för General-Adjutanten Friherre Åkerhjelm och hans arfvingar i nåder bekräftat de i afseende å Dylta svafvelbruk, med hvad dertill hörde, åren 1649, 1680 och 1712 förunnade privilegier och rättigheter, med de vilkor och skyldigheter, som dermed å bruksinnehafvarnes sida vore förbundna, och Kongl. Majit, genom ytterligare resolution af den 9 December 1823, i nåder förklarat innehafvaren af Dylta svafvelbruk, hvilken jemväl benämndes såsom egare dertill, vara berättigad all för sig och sina efterkommande detsamma, med hvad dertill hörde, oqvaldl besitta och ega, så länge de med så beskaffad rätt förknippade skyldigheter emot Kongl. Majit och Kronan å bruksegarnes sida behörigen fullgjordes, men å Kronans vägnar icke påstådt, mindre visadt blifvit, att bruksegarne i dessa skyldigheters uppfyllande i någon mån brustit, samt vid berörde förhållande HäradsRältens vidtagna åtgärd alt å de af General-Adjutanten, Friherre Åkerhjelm ingångna köpeafhandlingar utfärda fastebref varit behörig, utom hvad angick svafvelgrufvan, hvilken, i likhet med grufvor i allmänhet, vore alt anse såsom lösegendom, derå lagfart och lästa ej borde meddelas, ogillade Hof-Rällen, på dessa och de of Lagmans-Rälten i öfrigt anlonia skäl, den å Kronans vägnar om egande-rätten anställda talan. livad åter angick de förmåner, som blifvit Dylta bruk af Staten meddelade, så beslodo dessa, utom i frihet från krigstjenst för högst 5 bruksdrängar under 6 Kongl. Maj:ts Nild.
Skrifvelse N:o 4-0. konskriptionsåren, dels i anslagna krono-allmänningar, dels i tjenstbarheter af fri— socknarne.
Af de 2:ne bruket anslagna allmänningar hade den ena, den så kallade Ostra allmänningen, från äldre tider varit dermed förenad, men handlingar om dess upplåtelse derunder finnas för närvarande icke att tillgå.
AU den redan under den tid, bruket för Kronans räkning drefs, varit dit anslagen oell alt detta varit anledningen hvarföre någon rekognitions-afgift derå icke ifrågakomma, antaga Kommitterade såsom säkert, likasom att denna allmänning, ehuru icke särskildt omnämnd, under samma vilkor af skattefrihet, jemte kronohrnket, upplåtits åt dess disponenter, Barkhausen och Feif.
Med den andra, eller Hålahults allmänning, vore åter förhållandet sådant, alt Presidenten Friherre Feif försl väckt fråga om och genomdrifva dess förklarande för krono-allmänning samt på sin bekostnad låtit den från enskildes egor utbryta och afrösa, hvarefter först Bergs-kollegium, genom resolution den 8 December 1709, lagt denna allmänning under svafvelbruket, och sedermera Kongl. Majit, medelst 1712 års privilegier, sådant bekräftat, med förklarande, alt då svafvelbruket vore eli af de ädlare verken, skulle allmänningen vara fri från rekognitionserläggande.
De från frisocknarne utgående tjenstbarheter hade af ålder bestått af 2ine slag, som borde åtskiljas, emedan särskilda vilkor voro med hvarldera förenade; nemligen dels af dagsverken vid grufbrytningen och dels af leverering af skogsprodukter.
För dagsverks-skyldigheten åtnjöts befrielse från utskrifning, enligt Kongl.
Resolutionerna af år 1626 för Axbergs och Hofsta socknar, samt af år 1652 för Kihls socken, och ansågs friheten från krigstjenst motsvara dagsverks-skyldigheten, hvarföre dagsverkena äfven utgjordes utan betalning.
Enligt 1712 års privilegier skulle de utgå eller hemmantalet och icke, såsom förut, efter åboernes antal, samt utgöras med 52 dagsverken årligen af hvarje mantal skalle och krono, samt 16 af hvarje mantal frälse, vid hvilken beräkningsgrund det sedermera och äfven enligt Kongl.
Resolutionen den 5 September 1815 förblifvil, endast med den närmare förklaring, dels i Kammar- och Bergs-kollegiernas utslag den 8 Juli 1726, all allmogen under andtiden, så vidt görligt är, skulle från dagsverkens utgörande förskonas, dels ock i afseende å dagsverkets längd, i Kongl. Majlis
Dom den 6 Fe bruari 1800.
Att förse svafvelbruket med ved och kol, samt dem till bruket forsla, var äfven ett frisockne-hemmanens åliggande, men denna skyldighet motsvarades icke af nå gon särskild dem beviljad förmån, ulan skulle de för ved och kol, som lill bruket levererades, erhålla betalning.
Genom Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 förklarades*, att, i stället för dittills presterade 14 stafrum ved af hvarje helt hemman, de levererings-skyldige skulle utgöra endast hälften, eller 7 stafrum ved ärli - Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 40. 7 gen, hvartill allt virket skulle huggas på allmänningarne eller bruksinnehafvarens egna skogar, och hvilken tjenstbarhet således för framtiden konmie alt utgöra en dagsverks-skyldighet, men icke en leverans af sjelfegande skogsprodukt, samt att fri— socknarne skulle erhålla fri dispositionsrätt öfver sina skogar, utan någon annan inskränkning, än alt företrädesvis hembjuda svafvelbrukets innehafvare de skogsprodukter af ved och kol, som de ville aflåta.
Frisocknarnes åliggande i della hänseende vore således förvandladt till 2:ne särskilda skyldigheter: den ena, huggning och forsling af ved från brukets allmänningar, till 7 stafrum för hvarje helt mantal, för hvilken prestation betalningen likväl icke rättat sig efter tidens förändrade varuvärden, utan ännu utgjorde blott 8 skillingar
Banko för hvarje stafrum, så alt detta onus nu vore mera tryckande än grufve-dagsverkena; och den andra, hembudsskyldigheten af ved och kol, som frisocknarnes hemmansegare vilja aflåta, och hvarför de äro berättigade att af Dylta bruksegare erhålla betalning efter gångbart pris i orten.
Vidkommande slutligen beskatlnings-förhållandena vid
Dylta, så åtnjuter bruket, såsom varande dels ett kronobruk, dels ett såkalladt ädlare verk, rekognitionsellor skattefrihet för de dertill upplåtna krono-allmänningar.
För brukets tillverkningar erlägges väl tionde till Kronan, men icke in natura eller efter markegång, utan efter gammal krono-värdering, bestämd lill 53 Daler 24 öre kopparmynt eller 3 Riksdaler 36 skillingar
Banko för ett skeppund svafvel, 18 Daler kopparmynt eller 2 R:dr Banko för ett skeppund vitriol samt 12 Daler kopparmynt eller 1 R:dr 16 sk.
Banko för en lunna rödfärg, på det sätt ali af dessa vid bruket tillverkade varor den tiondedel, som efter författningarne borde af bruksegaren lill Kronan årligen utgöras, får af honom, jemlikt Kongl. Brefvet den 5 Februari 1793 och Kongl. Resolutionen den 5 September 1815 med flera äldre stadganden, efter ofvanberörde pris årligen lösas.
Men deremot hafva Rikets Ständer uti bevillningsväg ålagt
Dylta bruk en högre beskattning än andra lika beskaffade verk, bestående deruti alt, utom den bevillning af 2 R:dr för 1,000 of värdet, som i allmänhet är föreskrifven, skall af della bruk en särskild bevillning för tillverkade effekter utgöras med 36 skillingar för hvarje skeppund svafvel, 8 skillingar för hvarje skeppund vitriol och 5 skillingar för hvarje tunna rödfärg, hvilken särskilda beviliningsafgift, efter medium af de tio åren 1855 —1844, uppgått till ett belopp af 576 IV.dr 46 sk. 3^ r.st Banko.
För jemnande af alla dessa förhållanden till likhet med hvad som eger rum för andra dylika verk, skulle således erfordras: att
Dylta kronobruk, med hvad dertill rätteligen hörer, öfverlcmnas åt bruksegarne under ovilkorlig eganderätt, i stället för den vilkorliga, hvarunder det nu innehafves; 8 Kongl. Maj.ls Ndd.
Skrifvelse N:o 40. att Östra och Hålahults krono-allmänningar, såsom för bruksdriften erforderliga, efter undergången behörig skattläggning, genom skatteköp i vanlig ordning med bruket förenas; alt tjenstbarheterna från frisocknarne upphöra; alt bruksegarne befrias från skyldigheten att svafvel- och vitriol—tillverkningen ständigt fortdrifva; och likaledes från skyldigheten att till Kronan leverera svafvel; alt, med upphörande af bruksegarnes lösningsrätt till Kronans tionde, denna afgift bestämmes till likhet med hvad Kongl. Förordningen den 2 1 Juni 1831, angående grunden för afgifter lill Kronan af bruk och bergverk, föreskriiver; att bruksegarnes rätt till konskriptionsfrihet för 5 bruksdrängar upphör; samt att den särskilda bevillning för tillverkade varor, som nu eger rum, försvinner.
Då denna reglering omfattar för bruksegarne dels förlust af förmåner, hvaraf de nu äro i åtnjutande, dels befrielse från dem nu åliggande skyldigheter, dels ock förändring i eganderälts- och skattskyldighets—förhållanden, hafva Kommitterade, till följd af Kongl. Brefvet den 18 December 1845, försl uppskattat värdet af de förmåner, bruksegarne skulle komma att förlora, och derefter värdet af de förbindelser, hvarifrån de komma ali befrias, samt af de förmåner i öfrigt, som böra dem erbjudas, då slutligen, under det förändringen i skattskyldighet jemväl tages i betraktande, konime att visa sig, om och till hvad belopp ytterligare ersättning till bruksegarnes skadeslöshållande erfordras.
Vid denna uppskattning af vinst eller förlust å bruksegarnes sida, till följd af den ifrågasatta regleringen, hade förekommit: l:o) Gntfvedagsverkena:
Kommitterade beräkna bruksegarnes förlust genom afslående af grufvedagsverkena, utgörande tillhopa 2,946 lill antalet, å 24 sk.
Banko, lill 1,475 R.dr Banko årligen, motsvarande i kapital efter 5 procent, en summa af 29,460 R:dr Banko. 2 :o) Vedpreslationen:
Kommitterade hafva uppskattat vedprestationen lill 606§ stafrum å 2 B:dr 36 sk. 10 r:st, utgörande årligen 1,679 B:dr 27 sk. 3g rist, eller i kapital 55,59 1 R:dr 4 7 sk. 2g rist Banko; hvaremot bruksegarne, som ansett ett större hemmantal, än hvad Kommitterade kunnat medgifva, vara levereringsskyldigl, antagit årliga leve - Kongl. Maj.is Nåd.
Skrifvelse N:o 40. 9 levereringen till 713’ stafrum, derför de yrkat ersättning med 3 R:dr 16 sk. för hvarje stafrum, utgörande årligen 2,573 Ridr 4 sk., eller i kapital 47,541 R:dr 32 sk. Banko. 5: o) Hembudssltyldigheten:
Då Kommitterade kommit till den öfvertygelse, alt Dylta bruksegare, för att kunna drifva brukets tillverkning i samma skala, som hittills skett, böra finna sitt vedbehof fyldt från allmänningarna, hafva Kommitterade i följd häraf ansett, alt liembudsskyldigheten, sorn icke heller på sednare åren begagnats, ej vore af någon verklig vigt för bruksegarne; och Kommitterade hemställa för den skull, om icke förlusten af denna frisocknarnes skyldighet, såsom för bruksegarne skenbar, lämpligast och rättast må ersättas genom qvittning mot de lika skenbara förmåner, som enligt hvad det följande utvisar, kunna komma alt bruksegarne erbjudas.
Bruksegarne hade deremot i qvittningsväg medgifvit endast en nedsättning i hembuds-skyldighetens år 1830 uppskattade värde till hälften, så att af detta värde, upptaget till 1,09 7 R:dr 15 sk. 8 r:sl årligen, blott hälften skulle behöfva kontant ersättas med ett kapital af 10,9 73 Ridr 12 sk. 8 rist banko. 4:o)
Frihet frän krigstjenst för de i svafvelberedningen inlärde och vid bruket skattskrifne drängar inom konskriplionsåren, så länge de vid svafveltillverkningen nyttjas, dock icke öfver fem man på en gång.
Enligt Kommilterades åsigt skulle konskriptionsfriheten, likasom hembudsskyldigheten upptagas bland de skenbara förmåner, som af bruksegarne afstås, till qvittning emot de lika skenbara fördelar, som bruksegarne å andra sidan skulle erhålla; och denna åsigt hade bruksegarne så till vida gått till mötes, alt konskriptionsfrihelen, jemte hälften af hembudsskyldighetens värde enligt 1830 års förslag, på sält nyss blifvit omförmäldt, till dylik qvittning erbjudits.
Enligt Kongl. Brefvet af den 18 December 1845 borde i afseende på 5:o) Kronans Tionde af
Dylta svafvelbruk, komma i öfvervägande, huruvida icke, i stället för den bruksegarne nu medgifna lösningsrätt deraf efter visst bestämdt pris, tionden kunde antingen nedsättas eller helt och hållet eftergifvas emot viss lämplig afräkning derför å frisocknarnes tjenslbarheter eller blifvande ersättningen för desamma.
1859 f 1860. 1 Sami. 1 Åfd. 14 Häft. 2 10 Kongl. Maj:ts Ndd.
Jemte det Kommitterade ansett, alt, med lösningsrättens upphörande, Kronans tionde af Dylta bruk borde nedsättas till trettiondedelen af tillverkningarne, i likhet med hvad för bruk och bergverk i allmänhet är stadgadt genom Kongl. Förordningen den 21 Juni 1831, hafva Kommitterade upplyst, alt, vid anställd beräkning af förhållandena för de tio åren från och med 1836 till och med 1845, det visat sig, att för Kronans tionde, efter de låga kronovärderingsprisen, utgjort i medeltal årligen för dessa tio år 527 Ridr 11 sk. 11| r:st banko, men att, om i stället trettiondedelen af tillverkningarne blifvit erlagd in natura, Kronans inkomst efter medium af försäljningsprisen skulle utgjort årligen 597 R:dr 9 sk. 3 rist banko; hvadan Kommitterade antagit bruksegarnes årliga förlust på förändringen i sättet för tiondens utgörande till 69 Ridr 45 sk. 3 k rist, som borde dem ersättas med ett kapital af 1,398 Ridr 41 sk. 10 rist banko, hvarmed bruksegarne äfven förklarat sig nöjde. 6:o) Svafvel-lever ansen:
Bruksegarnes förlust på den dem nu åliggande skyldighet, att, efter ett bestämdt, under det gångbara nedsatt pris af 9 Ridr 32 sk. banko per skeppund, till kronan årligen leverera 156^ skeppund svafvel, hafva Kommitterade beräknat till 1,302 Ridr 12 sk. banko årligen, samt att kapitalet, som, i händelse af denna skyldighets upphörande, borde å ersättningssumman för tjenstbarheterna afräknas, följaktligen, å 5 procent, skulle utgöra 26,045 Ridr Banko; hvaremot bruksegarne ansett denna beräkning för hög, och medgifvit ett afdrag af endast 18,750 Riksdaler Banko.
Hvad åter beträffar: 7:o) Svafvel- och yilriol-tillverkningens fortdrifvande och frågan huruvida för befrielse derifrån bruksegarne böra vidkännas någon minskning i den ersättning, som för tjenstbarheterna skulle dem meddelas; så hafva Kommitterade ansett denna fråga ytterst bero derpå, om och i hvad mån bruksegarne nu äro skyldige, alt dessa tillverkningar oafbrutet idka och fortsätta.
I Privilegierna af år 1649 vore väl denna skyldighet upptagen såsom ett vilkor, hvarpå besittningen af bruket berodde och vid hvars uraktlåtna fullgörande det ålåge privilegii—inne— hafvaren att bruket åter till Kronan afstå; men 1712 års privilegier för Casten Feif, sladfästade genom Kongl. Resolutionen den 5 September 1815, ändrade denna föreskrift på det sätt, alt bruksegarne icke äro skyldige att drifva bruket starkare än skogarnas vidmakthållande och varornas afsättande kunde tåla samt de sjelfva finna sin räkning vid, allenast så mycket svafvel alllid vore i förråd, som till Kronans Kongl. Maj.ts Nåd.
11 tjenst kunde fordras och hvaraf qvantiteten sedermera blifvit bestämd till 156? skeppund årligen.
Enär nu bruksegarne oafbrutet fullgjort detta vilkor, då de hvarje år till Kronan af brukets tillverkning levererat ofvannämnda fastställda svafvelqvantum, kunde Kommitterade icke biträda den af Krigs-, Kammar- och Bergs-kollegierna i deras underdåniga utlåtande den 11 November 1843 yttrade mening, alt bruksegarne skulle halva förverkat privilegierna, derför att de under vissa år icke, eller i obetydlig mån tillverkat svafvel, helst de, som i stället under andra år drifvit tillverkningen starkare, dervid endast begagnat den i privilegierna dem tillkommande rätt, att, i afseende på tillverkningarnes bedrifvande, rätta sig efter vilkoren för varornas afsättning och omlankan för egen fördel; hvarföre
Kommitterade icke heller kunde i underdånighet tillstyrka, att, om än bruksegarne skulle finnas obenägna till sådant aftal i afseende på tjenstbarheter och öfriga förmåner, hvarigenom rättigheter och skyldigheter komme till hvarandra i elt jemnt förhållande, någon rättegång å Kronans sida mot dem anslälles, med påstående om privilegiernas förlust för afbruten fortsättning af tillverkningarne.
Vid sådant förhållande och då befrielsen från skyldigheten att lill egen fördel drifva svafvel- och vitriol—tillverkning vid Dylta icke kunde anses för en förmån, värd att betalas, helst vid det enda tillfälle då nedläggningen deraf vore af behofvel påkallad, nemligen då svafvelmalmen i grufvan så utginge, att dess bearbetande icke vidare lönade mödan, denna skyldighet tillika med hvarje idkande af svafvel- och vitriol-verk derstädes af sig sjelf komme att förfalla, hafva Kommitterade icke ansett sig kunna å ersättningen för tjenstbarheterna föreslå något afdrag för rättigheten alt nedlägga tillverkningen, hvilken rättighet i allt fall komme att åtfölja den ovilkorliga egande rätt till kronobruket, som enligt Kongl. Maj:ts nådiga Bref kommer att bruksegarne erbjudas.
8:o) Kronobruket:
Kommitterade, som utredt, alt hvad som egentligen skulle utgöra sjelfva bruket, nemligen dess byggnader och inventarier samt platsen derför med tillhörande egor, dels aldrig funnits, dels redan försvunnit, dels numera omöjligen kunde till något värde bestämmas eller beräknas, hafva derföre ansett ingen annan särskild och till värde beräknelig fördel åtfölja förvärfvandet af den ovilkorliga eganderälten, än den att kunna till hvem som helst försälja bruket, hvaraf besittningen genom 1815 års resulution bekräftades för General-adjutanten Friherre S. C. Åkerhjelm och hans arfvingar.
Den fördel, som kronobrukets ovilkorliga egande medförde, var i Kommittcrades tanka alltså liktydig med den, åboer å kronohemman genom skatteköp förvärfva sig, och borde följaktligen i öfverensstämmelse dermed till värde beräknas, hvartill ock Kommitterade till bruksegarne afgifvit förslag; men sedan desse sednare tillkännagifvit, att rättigheten till brukets försäljning icke kunde af dem be - 12 Kongl. Maj.ts Nåd.
Skrifvelse N:o 40. gagnas, enär, genom en af Riks-rådet Friherre S.
Åkerhjelm och dess hustru år 1755 gjord fideikommiss-stiftelse å 1 uti nämnde egendom, det vore stadgadt, att densamma icke finge bortbytas, säljas eller förpantas till någon annan än den, som från fideikommiss-stiftarne härstammade, så, ehuru Riks-rådet Åkerhjelms obehörighet att i fideikommiss-stiftelsen inbegripa Kronans bruk icke kunde vara tvifvel underkastad, måste likväl erkännas, alt den för nuvarande brukségarne hade den förbindande kraft, att den sista och enda betalbara fördel, som skulle åtfölja deras ovil— korliga egande rätt till kronobruket, försvinner och att värdet deraf i deras hand sålunda förvandlar sig till skenbart; hvarföre ock Kommitté rade hemställt, att, efter derom, jemlikt 77 §.
Regeringsformen, till Rikets Ständer aflåtande nådig proposition, bruksegarne må försäkras om ovilkorlig egande-rält till svafvelgrufvorna oell det gamla kronobruket utan afdrag å ersättningen för Ijenslbarheterna, men emot qvittning af deras nu i hembudsskyldigheten och konskriptionsfriheten innehafvande likaledes skenbara förmåner på sätt ofvanföre vid dessa punkter är föreslaget. 9:o) Allmänning arne:
Kommilterade hade till bruksegarne framställt, huruvida de ville ingå på skattläggning och skatteköp af de Dylta bruk anslagna Östra och Hålahults Kronoallmänningar, i öfverensstämmelse med de om rekognitionsskogar gällande författningar, ulan särskild afkortning å ersättningssumman för tjenstbarheterna, men under förutsättning att den särskilda bevillningen för tillverkade varor försvinner; och som bruksegarne detta förslag antagit, hafva Kommitterade i underdånighet hemställt, att i sammanhang med den framställning, som till Rikets Ständer angående reglering af Dylta bruks förhållanden i öfrigt kunde komma att aflåtas, Ständernas uppmärksamhet måtte fästas på angelägenheten, att den bruket för tillverkade varor ålagda bevillning, hvartill anledningen då genom upphörandet af alla de särskilda och förmånliga förhållandena för bruket, komme att förfalla, försvinner, och detta bruk för framtiden befrias från erläggande af annan bevillning än den, som gäller för andra lika beskaffade verk.
Efter Kommitterades beräkning skulle således den kapital-ersättning, som för minskningen af tjenstbarheter och öfriga förmåner borde
Dylta bruksegare tillerkännas, utgöra: för grufvedagsverken 29,460: — — för vedprestationen 55,591: 17. 2f. för förändringen i sättet för tiondens utgörande 1,598: 41. 10. tillsammans 64,450: 1 1. s hvarifrån för svafvel-leveransens upphörande borde afgå . . . 26,045: — — så alt bruksegarne kontant erhölle 58,405: 11. !•
Maj:ts Nåd..
Skrifvelse N:o i-0.
13 hvaremot bruksegarne yrkade: för grufvedagsverkena 29,460: — — för vedprestationen 47,541: 32.
•— för hembudsskyldiglieten 10,973: 12. 9. för tiondens förändring 1,599: 41. 10. tillsammans 99,373: 39. (i. då med afdrag för svafvel-lcveransen enligt bruksegarnes beräkning 19,750: — — deras kontanta ersättning blefve Banko R:dr 70,623: 39. 6.
Jemföras nu härmed de vid 1930 års undersökning gjorda beräkningar, så visar sig, alt då nu ifrågavarande Kommitterade antagit årliga värdet af grufvedagsverkena till 1,475 R:dr Banko, hvilket numera äfven af bruksegarne medgifvits, så hade år 1950 detta värde upptagits lill 1,964 R.dr, som, kapitaliseradt efter 5 procent, skulle utgöra 59,290 R:dr, i stället för den nu af Kommitterade och bruksegarne upptagna summan 29,460 R:dr Banko.
VedpreslQlionen upptogs år 1950 till ett ärligt värde af 2,562 R:dr Banko, som, kapitaliseradt efter samma grund, gör 51,240 R:dr, men af de sednare Kommitlerade till blott 1,679 R.dr 27 sk. 5^ rst. årligen eller kapitaliseradt 35,591 R:dr 17 sk. 2| rst.
Banko, samt af bruksegarne till årligen 2,373 Rdr 4 sk. och i kapital 47,541 R:dr 32 sk.