Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den andra tariffen åter innehöll afgift af person och synbar egendom eller rörelse eller för skydd till person och egendom, med utsatta afgiftsbelopp, dels sålunda att t. ex. aktörer och aktriser voro uppförda i fem klasser till 48, 24, 12, 6 eller 3 r:drs afgift, advokater i tre klasser till afgift af 20, 10 eller 5 r:dr, dels ock så, att t. ex. ankars smiden voro uppförda till en afgift af 15 r:dr för hvart 100 Sk#, glasbruk i tre klasser till afgift af 80, 50 eller 30 r:dr o. s. v.; och var för tillämpningen häraf föreskrifvet, att hvar och en skulle antingen efter första tarif fen, genom progressiv afgift för behållen inkomst eller efter andra tariffen, Bevillning!- Utskottets Betänkande , N.o g. 3 såsom skydds- eller minimiafgift, utgöra den bevillning, som å honom efter ettdera af dessa taxeriogssätt sig högst belöpte, till utrönande hvaraf uträkning borde för hvarje skattskyldig person efter begge tarifferna uppgöras oeh i taxeringslängden uppföras; doek skulle för tjenstefolk samt alla blott med sin arbetsförmåga sig försörjande personer, sorn ej egde någon serskild inkomst, dessa uträkningar uppgöras endast efter den sednare tariffen.
I öfrigt stadgades, att med behållen inkomst skulle förstås allt det öfverskott, som under året vunnits genom afkastning af egendom, penningar eller hvad slags näring, rörelse och befattning som helst, sedan derifrån blifvit afdragna icke allenast de omkostnader, som för öfverskottets erhållande varit oundgängliga, utan ock räntor för skulder, jemte utbetalda hushyror för eget och rörelsens hehof, hvaremot det, som åtgick till underhåll för den skattskyldige sjelf, hans familj och aila sådana personer, som i och för ulöfningen af hans yrke, rörelse och näringsfång icke voro oundvikligen nödige, ej fick afdragas; och skulle för all sålunda uppkommen behållen inkomst hvar och en skattskyldig hänföras till den af de i första tariffen bestämda 50 klasser, till hvilken hans behållning närmast uppgick, men för sådan behållning under 50 r:dr erlades ingen afgift.
Vidare föreskrefs, att hvar och en skulle för den egendom, han egde eller begagnade, eller den näring han idkade med eller utan behållen inkomst, erlägga afgift för person och egendom enligt andi a tariffen, så framt han icke kunde efter den förra anses och skattas till högre belopp; samt siuteiigen att alla embets- och tjenstemän skulle erlägga i bevillning för sammanräknad inkomst af till och med 600 r:dr hälften, af mera till och med 1,000 r:dr |:deiar, och för inkomst derutöfver |:delar mot hvad för behållen inkomst till följd af första tariffen vore utsatt; — att embets- och tjenstemän utan lön borde utgöra bevillning med hälften mot hvad deras vederlikar ined minsta lön erlade; — att hustru af hvad stånd som helst, äfvensom hemmavarande mantalsskrifven son och dotter skulle betala serskild afgift, de bägge förstnämnde svarande mot en och dotter mot en half procent af den afgift, hvartill mannen eller fadren för sin person, egendom eller inkomst ansåges, ingen af dessa personer likväl under ett visst minimum; samt att enka eller ogift qvinna utan egendom eller näring ålåge erlägga i bevillning den förra 8 och den senare 16 sk.
Utom förenämnde bevillning, från hvilken undantag och lindring i vissa fäll egde rum, utgjordes en serskild afgift för åtskilliga verk och inrättningar, hemman, näringar, testamenten och gåfvor, såsom af dykerikompaguiet 2000 r:dr, af enskilde aktie-egare i diskontverken samt tull-arrendet tionde penningen af hvad i årlig utdelning öfverstege sex procent, med flere. 4 Bevillnings-Utskottets Betänkande , IV.-o £.
Redan vid näst derpåföljda, i Örebro år 1812 hållna, riksdag upplyste
Bevillningsutskottet i dess betänkande angående allmänna bevillningen, att de vid föregångna riksdagen antagna bevillningsgrunderna, ’*men i synnerhet tillämpningen af då uifärdade förordning, vållat följder, som icke svarat emot Rikets Siänders förmodan att derigenom erhålla, hvad påräknadt blifvit, utan att, enligt den erfarenhet, sorn bevillningstaxeringarna för år 1810 kunnat lemna, en brist uppstått, hvadan Ulskoiiet sett sig föranlåtet söka andra bevillliingsgrunder, innebärande mera säkerhet i beräkningen och en större visshet, att denna beräkning icke måtte uLfa 1 la till en för statens upprätthållande vådlig brist;” och hade
Utskottet vid bestämmandet af berörde grunder och sättet för bevillningens fördelande funnit sig för beloppets utgörande kunna hemta det säkraste stöd, dels af en allmän och på alla rikets skattskyldige innebyggare lika fördelad afgift, och dels af den inkomst, som af hvars och ens synbara förmögenhet efter föregången uppskattning och verkstäldt bedömande kunde anses uppkomma, hvarvid, till vinnande af erforderlig säkerhet i beräkningen, afdrag för skuld icke finge ega rum, utan den skattskyldige i stället berättigas att å ränta på skuld innehålla och afdraga, hvad han sålunda for fordringsegaren erlägger af hvad denne för sin förmögenhet borde lill staten utgöra.
Men ehuru Utskottet hade önskat att kunna stanna vid hvad genom tillämpning endast af nu anförda grunder uppkomme, såge Utskottet sig dock nödsakadt att till erhållande af den erforderliga bevillningssumman föreslå bibehållande i viss mån af progressiva afgifter, nemligen för större förmögenhet, äfvensom antagande af afgifter för så kallade öfverflödsartiklar; och blef i följd häraf genom den sedermera utfärdade bevillnings-förordningen af den 18 Augusti 1812 en progressiv afgift fastställd, att utgöras af hvar och en, som efter 2:a artikeln erlade i bevillning 50 r:dr och deröfver, samt utgå i sådan progression, att, då den för 50 r:dr var bestämd till 11 procent eller 36 sk., utgjorde den t. ex. för 100 r:dr 31 procent, för 500 r:dr 29 procent, för 1,000 r:dr 48 procent, för 2,000 r:dr 67 piocent samt för 5,000 r:dr årlig bevillning oell derutöfver 731 procent, äfvensom serskilda afgifter blefvo bestämda för huspresler och för öfverflödig betjening, för begagnande af tobak, sidentyg och förgyllda möbler, fickur, spelkort och biljarder samt för hundar.
När vid 1815 års riksdag fråga åter väcktes om återgång lill 1810 års bevillningsgrunder, yttrade dåvarande Bevillnings-utskott i dess om allmänna bevillningen afgifna batänkande bland annat, att, såvida antingen en redlig uppgift af inkomst kunde bos en hvar forutsättas eller beskattningsmäunen kunde anses ega förmåga att noga genomskåda hvarje medborgares sanna be - Bevillning -Utskottets Betänkande j N:o g. 5 lägenhet, samt viljan alltid vöre med förståndet i dessa vigtiga ämnen ense, skulle 1810 års bevillningsstadga gifva ett alltid tillfredsställande resultat, men då någon säkerhet i dessa hänseenden icke gåfves, måste, med antagande af detta system, hela beskattningen komma att bero på ett godtycke, destomera vådligt, som det ofta vore öfverlåtet åt peisoner, som saknade både förmågan af djup forskning och ett uppoflYande medborgerligt nit.
De ifrågavarande beskattningsgrundernas olillforlitlighet visade sig ock deraf, att de beräkningar, som med tillämpning af dem blifvit inom Utskottet uppgjorde, visat en inkomst, nära tredubbel mot hvad den högst varit förmodad, och nära femdubbel mot den, hvarmed bevillningen för år 1810 i verkligheten utgått.
Utskottet ansåge sig derför, med vidbiifvande af 1812 års bevillnings-forordnings utaf erfarenheten pröfvade grunder, böra åt dem gifva de rättelser, som funnits oundgängligen nödige, och dervid slutligen borttaga den progressiva afgiften, enär densamma, för den gäldbundne hårdt tryckande och af förmögenheten lätt gäckad, skulle med hvart år blifvit ringare i produkten och ändtligeu icke lönat den vidsträckta brefvexling, sorn. deraf föranledes, eller ersatt det dröjsmål i uppbörd och redovisning, som blef en oundviklig följd, samt ytterst emedan lagsLiftuingen icke syntes böra motarbeta den medborgerliga andan eller föranleda till illusion af lagens kraf.
I öfrigt anför Ulskoltet, alt, då en öfveiflödsafgift å sådana förbrukningsartiklar, som inom landet tillvexlas, skulle qväfva inhemsk industri, Utskottet ansett den icke böra ega rum, och å utländska öfvei flods- och Ivx-artiklar trodde Utskottet afgift icke annorlunda böra stadgas, än såsom tull, enär den derigenom säkrast träffade konsumenten och drabbade honom i ett rättvist förhållande, nemligen i den mån lian konsumerade; i öfverensstämmelse med hvilken åsigt de i 1813 års
Be viliniiigs-forordning härom intagna föreskrifter uteslötos i Bevillningsstadgan af den 8 Augusti 1815.
Emedlertid återfördes väl bevillning för konsumtion och öfverflöd vid 1818 års riksdag och utsträcktes då jemväl till vin, kafle, the samt möbler af utländskt trädslag, men borttogs å nyo vid påföljda riksdag år 1823, dertill såsom skäl bland annat ytterligare anfördes: att en slik afgift vore obillig oell för den fattige tryckande, då ingen proportion funnes emellan hohom och den rike; att den föranledde vidlyftighet i räkenskaperna, svårighet vid kontrollen och vore menlig för nationens moralitet, samt att, då det i allmänhet borde stå en hvar fritt att, sedan han i mån af sina tillgångar kontribuera! till slaten, desamma efter eget behag använda, denna afgift iunebure en orättvisa och derjemte vid tillämpningen ej sällan föranledde chikaner, prejerier och förhatliga rättegångar. <5 Bcvillnings-UlskotUls Betänkande, N.o $.
Detta, jemte hvad i öfrigt härvid förekommit, har Utskottet tagit i öfvervägande; oeh hvad först angår herr Friherre Cederströms ofvanberörda förslag om återgång lill de vid 1809 års riksdag i allmänhet antagna bevillningsgrunder, så och om än det belopp, hvilket tillämpningen af dessa genom 1810 års Bevillnings-förordning fastställda grunder inbragte, vida närmare motsvarade hvad påräknadt varit, än näst på föl jda riksdags Bevillningsutskott synes hafva velat medgifva, och om än allt äfventyr af den då och sedermera öfverklagade otillförlitligheten af hvarje på dessa grunder byggd beräkning af en blifvande inkomst må anses undanröjdt genom motionärens från nämnda bevillningsstadga derutinnan afvikande förslag, att inga afgifters belopp skulle utföras, utan, sedan alla medborgares inkomster blifvit hopsummerade, den procent uträknas, som för bevilluingssummans utgörande erfordrades, har Utskottet likväl funnit de i öfrigt mot lämpligheten af berörda hevillningsgrunder här ofvan omförmälda förut åberopade skäl ega full giltighet, hvadan och då den fullkomliga ovisshet hos den skattskyldige om haus årliga bevillnings-utskylders belopp i förhållande till egande inkomst, som af den ifrågasatta på summan af allas inkomster grundade uträkningen deraf måste härflyta, skulle komma att för den enskilda innebära icke mindre anledning till obehag, än den visserligen lika stora ovissheten, huruvida den erforderliga beviliningssuraman skulle i verkligheten utgå, derest afgiftens förhållande til! inkomsten, enligt de ifrågavarande grunderna, på förhand bestämdes, vore för det allmänna äfventyrlig, Utskottet anser sig böra afstyrka allt afseende å herr Friherre Cederströms ofvanberörda motion.
Btträffande sedermera herr Friherre
Duvalls och herr Kröningssvärds förenämnda motioner om serskild beskattning för bruk och begagnande af vissa effekter och djur, så anser sig Utskottet likaledes, på grund af hvad emot sådan beskattning tillförene blifvit åberopadt och anfördt, böra å samma förslag afstyrka bifall. § 1- Med hänsigt lill personliga skyddsafgiften enligt l:a artikeln har uti serskilda motioner herr Doktor Sandberg hemställt, dels att persouella bevillningen efter nämnda artikel, såvida den utgår till staten, måtte helt och hållet upphöra och ersättning för den derigenom uppkommande minskning i statsinkomsten beredas genom förhöjd bevillning å enskildta banker och å den större fastighetsförmögenheten, dels ock alt, då en sådan befrielse från personel bevillning blifvit föreslagen endast i afsigt, att ett motsvarande be - Bevillnings-Utskottets Betänkande, N;o g. 7 lopp mätte till fattigvården utgå, borde af hvarje mantalsskrifven person, som uppnått 20 års ålder, äfvensom af gemenskapen vid armen och flottan erläggas 12 sk. banko af man och 6 sk. af qvinna lill fattigvårdsafgift.
"Vidaie är uti motion af Lars Wenander från Götheborgs och Bohus län yrkadt, att, då de personella utskylderna, nemligen mantalspeuningarne, bevillningen efter Ira artikeln, folkskoleafgiften, kurhusafgiften oell fattigförs»t jnings-afgiften, alla utgå efter sius emellan i vissa fall skiljaktiga grunder, hvilket vållar inveckling och onödig vidlyftighet i räkenskaperue, till beredande af nödig förenkling af dessa måtte stadgas, att alla personella utskylder böra debiteras och utgöras af personer från fyllda 10 lill 60 års ålder, äfvensom efter sistnämnde ålder af de öfriga, sorn enligt 1 § af nu gällande bevillningsförordning äro skyldiga att bevillning efter
Ira artikeln erlägga; — att vidare gemenskapen af armen och flottan borde från folkskolealgiften befrias; — samt att de, som enligt 147 § af nyssberörde förordning nu åtnjuta lindring i sistnämnda afgift, hädanefter måtte varda ifrån personella utgifter alldeles befriade; men att. för den händelse Rikets Ständer icke skulle anse den nedsättning af minst 40,000 rrdr i utskylderna, som häraf syntes blifva föranledd, icke kunna ega rum, i stället måtte, för vinnande af den afsedda förenklingen, stadgas, att alla personella utskylder skulle beräknas Irån t. ex. 17 till och med 60 eller 61 års å!d»r: i sammanhang hvar o med motionären uppgifvit förslag till mantals- och taxeringslängdernas sammanförande och förändring i vissa delar.
Hvad nu först angår doktor Sandbergs omförmäldta motioner, så enär, på sätt ofvan är nämndt, förslaget om personella skyddsafgifteus upphörande blifvit framställdt endast under den uttryckliga föi utsättning, att ett motsvarande belopp skulle utgå till fattigvården, men sistnämnde fråga funnits, såsom saknande gemenskap med allmänna bevillningen, böra blifva föremål för serskildt behandling, får Utskottet, med anmälan, att serskildt utlåtande kommer att angående sistnämnda motion »fgifvas, hemställa, att för närvarande och intill dess Rikets Ständer beslutat öfver den väckta frågan om utgörande till fattigvården af en afgift till lika belopp med personliga skyddsafgiften, denna sistnämnda må såsom beviilningsgruud bibehållas.
Som, beträffande dernäst Lars Wenanders föreuämnda motion, jemväl hvad deri förekommer angående snanlalspenningarne samt folkskole- och fattigförsörjuings-afgiften blifveri annan ordning behandladt och Rikets Ständers pröfning understäldt, varder i dessa delar yttrande nu icke meddeladt; 8 Bevillning-Utskottets Betänkande, IV.-o g. och enär, i afseende å den befrielse från personella utgifter, som blifvit ifrågasatt för dera, hvilka njuta lindring efter 147 § i bevillningsförordningen, en slik befrielse icke, så vidt den komme att få tillgodonjutas för allmänna bevillningsafgifter, synts Utskottet vara af öfvervägande skäl påkallad, samt i öfrigt med det af motionären alternativt framställda förslaget, att de personella utskylderna skulle beräknas från 17 till och med 60 eller 61 år, icke åsyftats annat än någon förenkling i räkenskaperna, men den fördel, som dermed kunde vinnas icke lärer uppväga olägenheterna af en till en tidigare och senare ålder utsträckt och följaktligen ökad beskattning, så anser Utskottet sig å dessa delar af motionen icke kunna tillstyrka bifall, utan hemställer, att densamma, i hvad den sålunda nu utgjort föremål för pröfning, må lemnäs utan afseende. §2- Vid 2:dra och följande paragrafer i bevillnings-förordningen, i hvilka stadgas bevillning af embets- och tjenstemäns löner, hafva uti väckta motioner yrkanden blifvit framställda af: Hans Excellens Herr Grefve Lövenhjelm} Carl Axel} att då, obe räknadt de omsorger och kostnader, som ertordr«des tor vinnande af inträde på tjenslemannabanan, och otillräckligheten af de anslagna löneförmånerne, dessa sistnämnda hvarken kunde anses sora ett kapital, eller rörelse eller industri, — då dessutom lönen innebure ett kontrakt imellan staten å ena samt embetsmannen å andra sidan, och då, hvad vidare anginge pensioner, dessa till större delen vore resultatet af den tjenandes egna insättningar, alla löner, pensioner och arfvoden måtte befrias från bevillning; Herr Hammarberg, Carl Axel} att enär det vore obilligt, att staten skulle af tjeustemannen återtaga en del af den lön eller pension, den gåfve, och det vore vida riktigare, att lönen, om den ansåges för stor, minskades, §§ 2, 3, 4, 5, 6 och 7 måtte helt och hållet försvinna; samt af Herr Rosenblad, Bernhard} att bevillningen å embets- och tjenste mäns-löner, ari voden m. m.,
måtte nedsättas till hälften, destohällre, som, då deras inkomster kunde på det nogaste beräknas och kontrolleras, de, i förhållande till verklig behållen inkomst, komme att utgöra vida högre bevillning än de öfriga samhällsklasserna.
I anledning af en vid sistförflutna riksdag väckt motion om upphörande af bevillningen å embets- och tjenstemäns löner, anförde Bevillnings-utskot tet, Bevillnings-Ulskoltets Betänkande, N.o g. 9 tet, att, då alla medborgare i samhället och följaktligen äfven embets- och tjenstemän borde bidraga till statsbehofvens fyllande, ansåge Utskottet sig icke kunna tillstyrka bifall å motionen; och enär berörda förslag af Rikets Ständer då blifvit godkändt samt förändrade omständigheter sedermera icke i afseende å denna fråga inträffat, finnér Utskottet skäl icke nu vara förhanden att, med anledning af ofvanberörda utaf Hans Excellens Herr Grefve Löwenhjelm och herr Hammarberg väckta motioner, tillstyrka upphörande af bevillning å löner, art voden och pensioner; Och som, beträffande vidare herr Rosenblads motion om nedsättning deruti till hälften, denna fråga nu, innan statsbrist-summan blifvit bestämd, rätteligen icke kan till pröfning förekomma, torde Rikets Ständer fiona densamma icke för det närvarande böra till någon åtgärd föranleda.
Då föreskriften i 2 § 3 morn., att, om en embets-eller tjenstemans ”inkomst för året icke till hela beloppet utfaller, rättelse uti debiteringen eller restitution, derest afgiften blifvit erlagd, må i laga ordning ega mm,” möjligen skulle kunna tydas så, att om den del af lönen, som utfallit, understege det belopp, för hvilket högsta afgiftsprocent vore bestämd, den afgift, som den skattskyldige korome att erlägga, blefve beräknad efter den grund, som för det lägre lönebeloppet vore stadgad, men en sådan tydning icke lärer böra godkännas, hemställer Utskottet, att vid ifrågavarande moment må göras följande tillägg: ”hörande dervid endast så stor del af den for hela året belöpande bevillning erläggas, som motsvarar di-t uppburna belopp ts förhållande till hela den för året beräknade inkomst.” §4.
I 4 § 2 morn. af 1835 års bevillningsstadga intogs föreskrift, att för all den inkomst, sorn uppbäres af tjenstemän i följd af enskilda uppdrag, utan att omedelbart vara föranledd af stat, expedilionstaxa eller serskild bestämmelse, eller i ovillkorlig följd af innehafvande tjenstebefattning, ^'utgöres bevillning efter samma beräkningsgrund, som i 9 § finnes bestämd”; och innehöll denna 9 §, att för inkomst af borgerlig rörelse skulle erläggas bevillning med fem procent af hvad inkomsten nästföregångna året utgjort. 18-fO års Beviiluings-utskott föreslog för slutet af momentet följande förändrade lydelse: ”ufc Bih. till R.
Brot. i8få och 1848, 5 Sami. 1 Afd.
4 Ilåft. 2 10 Bevillnings-ZJ tskotlets Betänkande j N.o g. göres enahanda bevillning, som andre personer, enligt i denna stadga föreskrifne grunder, för dylik inkomst böra erlägga,’’ men frångick sedermera, till följd af gjord anmärkning, detta förslag, och hemställde, att i stället måtte antagas uttrycket: 'erläggas fem procent.”
Detta godkändes ock, men med anledning deraf, alt för inspektörer är gällande en serskild beskaltningsgrund, nemligen efter betydenheten af deri egendom de förestå, med uttrycklig föreskrift, att den skall tillämpas på tjenstemän, som tillika hafva inkomst för befattning med enskild mans egendom, gjordes vid 1844 års riksdag härvid följande tillägg: ”dock med undantag af hvad i 27 § stadgas under rubriken inspektörer.**
Utom det att uttrycket ”med undantag af” torde linnas vara oegentligt, har i öfrigt den af 1840 års
Bevillnings-utskott först föreslagna lydelse synts
Utskottet i alla afseenden ega företräde framför den nuvarande, hvadan Utskottet hemställer, att det ifrågavarande momentet må, på sätt det bifogade förslaget utvisar, i öfverensstämmelse dermed förändras. § 7. Under förmälan, hurusom vid tillämpningen af stadgandet i 2 mom. af 7 §, att bevillning skall utgöras af den kyrkorna uti Skåne, Halland och Bohuslän tillhörande tionde, som ej är på lön eller till andra bestämda ordinarie utgifter anslagen, fråga skulle uppstått, huruvida dermed afsågs annan tionde än spanmål, hvarom paragrafens l:a mom. handlar, har herr Tham > Sebastian Mathiasj uti väckt motion hemställt, att momentet måtte förtydligas genom utbyte af ordet: ”tionde” mot uttrycket ”spanmål och annan tionde;’* men som Utskottet funnit det vara uppenbart, att, då någon inskränkning i afseende å tionden icke är gjord, med föreskriften måste afses ali tionde af hvad slag den vara må, och följaktligen anser förändringen obehöflig, torde förslaget derom icke böra till någon åtgärd föranleda. § 8.
I afseende å den i 8:de och följande paragrafer stadgade bevillning af städerne har herr Rosenblad, Bföreslagit, att åtminstone för de större sta— derne ett minimibelopp för sammanräknade bevillningen å all borgerlig rörelse måtte fastställas, samt att deremot i samma släder det hittills fastställde minimum för bevillningen af hvarje enskild borgerlig rörelse idkande person borde upphöra. Bevillnings-Utskotlets Betänkande, N:o Q.
Då emedlertid hvarken förenkling i taxeringen eller ändamålet af en jemnare fördelning utaf bevillningen synes dermed kunna vinnas, och förslaget, för hvars verkställighet något sätt icke blifvit uppgifvet, tvifvelsutan skulle, med hänsigt till föränderligheten i städernes förmögenhet, såsom till hufvudsakligaste delen af mera rörlig beskaffenhet, blifva förenadt med svårigheter och orättvisa i tillämpningen, så anser Utskottet sig icke kunna berörda förslag understödja, utan hemställer, att detsamma må lemnäs utan afseende. § 9.
Enär l:a mom. af 9 § innehåller, att idkare af de deri uppräknade stadsmannanäringar ej må påföras bevillning under der utsatta afgiftsbelopp, har den i sista mom. af samma paragraf förekommande enahanda bestämmelse funnits öfverflödig, och då derjemte stadgandet i sistnämnde moment, att bevilluingeu skall bestämmas efter den i 8 § uppgifna grund, eger tilllä mpning äfven på de näringsidkare, som nästa eller 10 § omfattar, så har hela det ifrågavarande momentet ansetts böra ur 9 § uteslutas och en den sednare delen deraf motsvarande erinran inflyta i 11 §, hvilken har afseende å begge de nästföregående; § 11. äfvensom i sista mom. af 11 § någon jemkning i lydelsen funnits påkallad af de under den 22 December 1846 utfärdade handels- samt fabriks- och handtverksordningar; hvaremot, beträffande en af herr Hammarberg gjord anmärkning vid det såväl i berörde moment af 11 § som i 28 § förekommande stadgande, att. då ringare bevillning, än som motsvarar minimi-afgiften, påföres, sådant skall ”genom utdrag af taxeringslängderna” Pröfningskommitten underställas, hvilkets ansetts öfverflödigt, eftersom taxeringslängderna i sin helhet skola till Pröfningskommitten öfverlemnas, Utskottet icke, enär uppmärksamheten derigenom blefve mera omedelbart fästad på nämnda undantagsåtgärder, anser denna anmärkning böra till någon ändring föranleda.
— Den ifrågavarande 11 § lärer alltså böra erhålla den lydelse, det bifogade förslaget innehåller. 12 Bevillningi-Utskottets Betänkande, N.o g. §§ 12 och 13.