Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därvid inväljas n ä s t a n alltid fruar, det ä r en artighet, som m å s t e visas d e m eller deras m ä n, om de haf- va en n å g o t så n ä r framstående ställning i samhället, ä r ä n frun m y c k e t m e r a olämplig därtill ä n den g a m l a fröken, som s k u l l e blif- v a öfverlycklig, om hon finge r ö n a ett dylikt förtroende och göra allt för a t t motsvara det.
V ä r l d e n ä r sådan, a t t den stöter bort den g a m l a flickan p å alla sätt, och ä r d e t ej un- derligt, om hennes krafter a t t strida d ä r e m o t till s l u t d o m n a och hon p å g a m l a d a g a r blir s å d a n, som m a n vill hafva henne t i l l: en g a m m a l m a m s e l l enligt traditionen, u t a n an- n a t s ä l l s k a p ä n en h u n d eller k a t t (de ä r o de e n d a, som b r y sig om henne), bitter och afundsjuk.
O m hon blifvit a n n o r l u n d a b e h a n d l a d, k u n - de hon i stället varit en nyttig medlem i samhället, och n ä r hon ej o r k a t d e t t a längre, en a k t a d och v ö r d a d p e r s o n, som med glädje b l i c k a t t i l l b a k a p å sitt lif och funnit, a t t det ej varit förfel ad t.
M a n t y c k e r k a n s k e, a t t a l l t d e t t a ä r för öfverdrifvet, m e n fråga a l l a dessa g a m l a flickor p å 4 0 — 5 5 å r, och j a g ä r viss, a t t a l l a gifva mig r ä t t.
D e se missnöjda u t och d e ä r o det.
V ä r l d e n tror, a t t det ä r för a t t d e ej blifvit gifta, men nej, det ä r oftast därför a t t d e ej hafva en ställning i s a m h ä l l e t.
Gif d e m en sådan, och missnöjet s k a l l försvinna.
A n v ä n d dem så m y c k e t som möjligt i den offentliga välgörenheten, i fattigvårds- och skolstyrelser m. m., d ä r k v i n n a n n u får verka.
L ä r ung- domen a t t ej förlöjliga eller se ned p å d e m.
L ä r dem, a t t d e ä r o b r a m y c k e t m e r a akt- n i n g s v ä r d a ä n de, som gifta sig m e d hvem som helst — h a n m å v a r a ä n så dålig, en- dast han h a r en ställning i samhället — eme- d a n dessa k v i n n o r ej h a f v a mod a t t bli gam- l a flickor.
D e n e n s k i l d a välgörenheten finnes ju alltid k v a r, och den k a n v a r a n o g för g u m m a n; men för en k v i n n a, som, om hon vore fru, ä n n u finge k a l l a s u n g, är ej d e t t a nog.
» Lea » skref en g å n g en berättelse k a l l a d » M a m s e l l N e t a », d ä r i hon tog de g a m l a m a m - sellerna i försvar.
D e n gjorde godt p å sin tid, men s å d a n t behöfver upplifvas.
» Sigurd » h a r m å n g a gånger skrifvit godt om d e g a m l a ogifta fröknarna, men l i k a m å n g a gånger förlöjligat dem.
M å t t e n u någon vilja föra i synnerhet d e medelålders, m e n äfven de äldre f r ö k n a r n a s t a l a n, och k a n s k e det skulle k u n n a n å g o t b i d r a g a a t t få bort fördomen mot d e m.
S k u l l e d e t t a l y c k a s, d å skulle tu- senden välsigna den, som tagit den bebjär- t a n s v ä r d a saken om h a n d.
Elvira, Sägner.
men säkert är, att grefvinnan låg afdånad, så att min farfar bar henne in i hennes sängkammare, och efter den kvällen stod hon aldrig mera opp.
Hvad hon sagt i yrseln, det ville aldrig min far- far säga.
— — Men det hviskades om, att fänriken aldrig kom med lifvet ur slottet den natten, utan det sa ' s att han fallit utför torntrappan i mörkret och slagit ihjäl sig.
— Inte vet jag, men det vissa är, att den där mörka fläcken i hörnet däruppe i tornrummet, där fänriken bodde, den går aldrig bort, skura och tvätta hur mycket man vill!
Och somliga säga, att det än i dag kan höras tunga suckar och jämmer däruppifrån, nästan som när vinden drar och piper genom gluggarna, — ja, jag har hört det själf!
Hörde inte grefvinnan också något sådant där underligt? » » Nej — ty det var alldeles lugnt den natten. » » Så att, » fortfor den gamla, utan att låta sina tankars tråd afslitas, » må himlen bevara grefvin- nan från hvad de där smyckena föra med sig!
— Begagna dem aldrig vid något festligt tillfälle!
Men nu har jag alldeles för länge uppehållit både grefvinnan och mig med mitt p r a t » tillade den gamla, i det hon steg upp, — » men efter som grefvinnan ville höra det, så » Grefvinnan tryckte den gamla trotjänarinnans hand, i det hon tackade för hennes meddelanden, och lät henne sedan aflägsna sig.
Men när hon gått, satt den unga husfrun länge tankfull med juvelskrinet i handen.
Ett par stora tårar uppstego i hennes ögon och föllo som nya, skimrande juveler ned på dem, som bragt så myc- ken sorg och suckan med sig.
Men plötsligt steg hon upp och torkade beslutsamt bort dem, me- dan läpparna slöto sig fast tillsammans, som om hon fattat ett modigt och allvarligt beslut.
» Jag skall tala med Erik om detta förslag vid första tillfälle, » sade hon till sig ' själf, i det hon åter inläste juveletuiet i sin toalettbyrå.
Berättelse af Hedvig Indebetou.
(Forts. o.
slut.)
Så uppstod åter en paus, och grefvinnan satt nästan andlös af väntan, men vågade icke göra något afbrott, ty hon tyckte sig af den gamlas blick se, att nya sägner skulle följa.
Slutligen såg denna upp och sade i dämpad ton: » Såg grefvinnan den mörka fläcken på golfvet, i hörnet vid dörren? » » Nej, den gaf jag inte akt på, » svarade grefvin- nan på samma sätt, i det hon hastigt under- tryckte ett misstroget leende, som skulle kunnat förjaga all vidarefortsättning af historien — &gt;men jag skall lägga märke därtill.
Hur har den kom- mit dit? » » Det var en stor, lysande fest här på slottet, » begynte den gamla; » jag hörde min farfar tala därom en och annan gång, fast han ogärna rörde vid det ämnet, isynnerhet när vi barn voro inne.
Men det var nu så, att min farfar i sina pojkår började som page på slottet hos då varande gref- ven, — - han var af en äldre gren af ätten, som se ' n gick ut, för han hade inga barn, och då var det, som fideikommisset öfvergick till den här grenen; men min farfar var kvar i huset i all sin da ' r och blef hofmästare se ' n på äldre da ' r, som jag nämnde.
— Det skulle firas som ett stort hemkomst-öl för dåvarande grefven och hans gref- vinna, — för de hade bott utomlands förut, han hade varit minister någonstans — och därför hade det bjudits ihop grufligt mycket folk.
Somliga hade till och med varit där länge förut, för att grefven och grefvinnan trifdes inte väl tillhopa ensamma, — de va ' också så olika som natt och dag.
Han var häftig och misstänksam, och min farfar hade många svåra stunder, sa ' han.
Men hon, grefvinnan, var en en riktig Guds ängel, som det gjorde en godt ända in i själen bara att se på; och hon sökte alltid ställa tillrätta igen, när grefven blef ond på någon.
Min farfar kunde al- drig tala om henne utan tårar i ögonen.
Men hon hade aldrig velat ha grefven, utan det va ' föräldrarne som ställt ihop det; ty hon fick inte ta den hon ville, för att han var af så mycket lägre börd, och det betydde mycket på den tiden. » » Stackars kvinna^ » sade grefvinnan med en varm blick på sin makes fotografi, som stod på det lilla bordet bredvid henne.
» Inte tror jag, » fortfor den gamla, » att hon hade någon skuld i, att ' han ', fänriken, också kom hit till den där festaftonen, — det trodde min far- far han gjort, bara för att få se henne en gång till, innan han skulle fara ut, men hur det var, så blef grefvens svartsjuka väckt Grefvin- nan var så vacker, som hon aldrig varit förr, med alla de här juvelerna på sig, — inte för hon brydde sig mycket om så ' n världslighet, men grefven ville det — — Och inte vet jag hvad som förefallit, för det ville min farfar aldrig riktigt ut med — * * » Erik, » sade grefvinnan en afton, några dagar därefter, då hon och hennes make sutto tillsam- mans under de höga skuggrika lindarna nere vid stranden — » det är någonting, som jag alldeles glömt att tala om för dig — bara en småsak? » — » Och det är —? » » Medan du var i Stockholm, sof jag en natt uppe i tornrummet. » » Men, Elisabeth — hvarför gjorde du det? » utbrast han förvånad och nästan förebrående.
» För att det roade mig! » svarade hon skrat- tande — » men jag hade också ett annat skäl, » tillade hon allvarligare.
» Du vet nog, att den där tornkammaren inte har riktigt godt rykte?
— » » Och du var inte rädd? » sporde h a n på en gång forskande och leende.
Hans hustru dröjde ett ögonblick med svaret.
Därpå såg hon frimodigt upp och s v a r a d e: » Jo! » — Han fäste en spörjande blick på henne, i det han s a d e: » Men hvad skulle det också tjäna till, att du skrämde upp dig så där?
Hade du inte åtminstone kunnat låta någon ligga i rummet bredvid, som du kunnat tillkalla, om du kände dig obehagligt stämd? » » Då hade spelet varit förloradt! » sade hon småleende.
» Jag ångrar inte företaget, fastän jag fann, att jag något öfverskattat mina krafter och mitt mod.
Jag erfor en oförklarlig känsla af ån- gest och oro, så att jag på länge icke kunde sofva, ocb det var först långt efter midnatt, som jag med lugn kunde befalla mig i Guds hand och in- somna.
När jag sedan vaknade, var det åter ljust. » — Därpå tillade hon med ett egendomligt leende: » Det finnes • ' spöken ' i vårt hus, Erik!
— Och det spöke, som till och med jag själf nu såg en flyktig skymt af, heter fruktan.
Men med Guds hjälp skola vi förjaga dem härifrån — vill du inte det, Erik? » Han förstod, att hon hade en djupare mening i sina ord, hvarför han endast bifallande böjde på hufvudet och lät henne fortsätta.
» Ser du, » fortfor hon i muntrare ton, » jag har redan vunnit åtminstone en god seger!
Jag hörde för ett par dagar sedan vår husjungfru säga till kokerskan, att ' om det också förr funnits något underligt ' uppe i tornrummet, så finnes där ingen- ting sådant nu mera, ty grefvinnan har själf legat däruppe; och när jag i förgår kom ned i tvätt- stugan, hörde jag af samtalet vid mitt inträde, att denna sunda åsikt redan spridt sig dit.
Så att gamla Britas auktoritet tyckes nu vara i sjun- kande och min i stigande, » tillade hon skrattande.
» Du är en liten hjältinna! » utbrast h a n och kysste henne.
» Det där skulle jag aldrig ha kom- mit att tänka på! » » Det är helt naturligt, ty du har så mycket
annat och viktigare, som upptager .dina tankar.
Men, Erik, » fortsatte hon åter med en allvarlig blick, » detta är inte det enda!
Det finnesännu ett annat spöke, som hotar att utbreda sina uggle- vingar förmörkande öfver vårt vackra, fridfulla hem — det är vidskepelsen.
Man må skratta däråt eller ej, men den finnes ännu vid lif midt i vår tid.
— — Gamla Brita har på min begäran be- rättat mig familjejuvelernas öden och historia. » » Men hvarför, älskade Elisabeth, låter du upp- jaga din inbillning med dylika gamla sägner?
Det hade varit mycket bättre, att du aldrig vetat något därom, » sade hennes m a n hälft missnöjd.
» Jag tyckte nästan i första ögonblicket, » fort- for hon, » att jag blifvit straffad för min nyfiken- het.
Men jag ångrar den dock inte — förr eller senare hade jag i alla fall fått höra talas därom.
Det finns knappt någonting så seglifvadt som gamla sägner.
Man tror dem vara döda och begrafna, och så stå de likafullt upp igen scm gamla vål- nader; eller — de tillhöra huset liksom de gamla porträtten därinne och vittna om tider, som en gång varit, fast mer eller mindre utstofferade och färglagda, just som de.
Jag älskar gamla sägner.
Och något innehåll h a de oftast — det är någon sanning, som de innesluta.
Din ätt tyc- kes verkligen i många afseenden h a haft en sorg- lig historia, min Erik !&gt; » Jag vet det, » sade grefven, » — men jag är på samma gång öfvertygad, » fortsatte han ömt, i det h a n drog sin maka närmare intill sig, » att den härefter skall ta en annan riktning, då en så god ande nu kommit in i huset! » — » Det vill jag gärna hoppas att den gör, » sade hon varmt, » ty vi äga den skatt, som så många af dina förfäder i detta hus tyckas h a saknat — ömsesidig kärlek och förtroende!
— Men det är en sak j a g vill bedja dig om, Erik! » återtog hon plötsligt efter ett litet uppehåll.
» Det kan jag utan tvifvel bevilja på förhand, » sade han leende.
» Du sade, » fortfor hon, » då du framtog de vackra, dyrbara juvelerna ur skåpet, att de voro mina.
Får jag då göra med dem, hvad jag vill? » » Fullkomligt!
— Men du tror väl inte, som gamla Brita, att det är de, som medföra olyc- kor? » » Det tror jag inte, Erik; och jag vill gärna, ifall du önskar det, bära dem någon gång.
— Men det kan inte göra mig själf någon glädje, att ikläda mig hvad så många burit med tungt hjärta.
De skulle kännas mig som en börda, då jag tänkte på deras ägarinnors sorgliga öden.
Jag tycker inte om, att de liksom befästa minnet däraf i vårt hus.
Ser du, vidskepelsen vill ofta h a något före- mål att, så att säga, slå sin klo om, för att hålla sig fast vid — och j a g har nu en gång för alla beslutat att draga i härnad mot dessa andar och spöken, som skrämma, om inte oss, sä vår om- gifning!
— Och för öfrigt, » tillade hon sakta, — » hvem vet om det inte kan ligga en viss sanning uti, att det inte följer någon välsignelse med hvad som med våld och orätt kommit i någons ägo?
Detta, förutom främst de mänskliga svagheterna och förvillelserna, är det, som utgör de gamla sägnernas inre kärna och lifskraft. » » Du kan dock inte alldeles utrota de gamla sägnerna, tror jag, » sade han.
» Det skulle j a g heller inte vilja! » sade hon.
» Jag vill bara förvisa dem till deras rätta plats — de skola endast, liksom de gamla ekarna och lindarna, bilda en skuggande bakgrund till vårt sköna, solbelysta, lyckliga hem.
— Och det är på samma sätt jag vill göra med juvelerna: — låta äfven dem få en annan och riktigare plats. » » Jag förstår inte alldeles, h u r du menar, » sade h a n; » förklara det därför litet närmare, min älsk- ling, ty jag tror verkligen, att du är sanningen på spåren! » tillade han med allvarligt intresse.
» Du har tänkt häröfver mera än jag. » » Vet du, » sade hon med värma, » att ibland när jag kommit upp i det gamla tornrummet för att hämta ned någon af skåpets gamla skatter, hvermed j a g nu prydt rummen h ä r nere — så har jag stannat vid fönstret, fängslad kanske för hela timmar af den tjusande utsikten —.
Och då har jag ibland sett så sköna framtidssyner! » » Hvad h a r du då sett, du lilla sierska? » sade han.
» Jag har tyckt mig se ut öfver hela godset, » fortfor hon, » — och jag h a r sett trefna, nybygda stugor med burgna, glada invånare — jag har sett små flitiga skolbarn arbeta i flere slags slöjd- skolor och läroanstalter — j a g h a r sett små nätta ålderdomshem för utarbetade gubbar och gummor titta fram på de löfrika uddarna och jag har sett ett stort, väl inrättadt sjukhus där längst framme på backen.
» » Det är inte utan, att också jag stundom haft liknande syner, » inföll ban rörd, » — men det är nog mycket långt till den dag, då de alla kunna bli förverkligade.
Ett stort gods far sällan väl af sin ägares frånvaro, såsom ofta fallet varit med detta; och det fordras kapital för att iståndsätta det.
— » » Och ett sådant ha vi till att börja med i ju- velerna!
— Och vi b a många flere: ungdom, hälsa och arbetskrafter, kärlek till saken och en god vilja — för att icke tala om det outtömliga- ste af alla: förtröstan på Guds hjälp till framgång!
— Tror du inte, » tillade hon med ett af sina van- liga hastiga omslag från allvar till ett lekande sätt, » — • att juvelerna då skulle kunna föra välsignelse med sig igen?
Och tror du inte, att om då » Järn- frun » någon månskensnatt irrar omkring i tornet och från fönstret får se sina kära juveler glänsa emot sig i denna nya skepnad — tror du inte, att hon då i harm och förskräckelse skulle ta till flykten, så långt, att hon aldrig mer skulle komma tillbaka? » » Jo, det tror jag bestämdt! » utropade han och slöt henne i sina armar, 5och jag vet, att den tgoda ande », som nu regerar i slottet, i stället kommer att » gå igen » i välsignelse! » » Och du skall då aldrig sakna familjejuvelerna? » frågade hon med en sista skymt af oro.
» Aldrig, » svarade han, i det h a n kärleksfullt såg in i hennes djupblå ögon, » — ty jag äger här ett par iångt skönare och dyrbarare, hvilkas glans värmer mitt hjärta, så länge det slår, och hvilka för mig berätta en sägen om, h u r lyckan och glädjen åter för framtiden skola bli bofasta i d e f a mitt gamla kära, vördade fäderneslott! » En hälsning från Florence Nightingale.
| | [p r i l n u m r e t a f The Young Woman inne- håller en h ä l s n i n g i faesimile från den- n a frejdade k v i n n a till d e u n g a flickorna, och vi ä r o öfvertygade om, a t t äfven Sveriges u n g a k v i n n o r g ä r n a lyssna till h v a d h o n h a r a t t säga.
H o n skrifver: Min h ä l s n i n g till flickorna v a r e d e n n a.
T r ä n e n eder för ert arbete, för lifvet!
D e sista tjugufem eller trettio åren h a framför a l l t a n n a t å d a g a l a g t n ö d v ä n d i g h e t e n af trä- ning.
H a f v e n e t t högre m å l ä n b l o t t och b a r t d e t arbete, I företagen!
O m vi ej veta af n å g o t b ä t t r e och högre och s a n n a r e ä n oss själfva, förlora vi m o d e t och l ä g g a m å h ä n d a ned arbetet, så f r a m t vi misslyckas eller miss- r ä k n a t oss.
M e n o m vi e r k ä n t oss v a r a — j a g vill icke s ä g a endast — e t t hjul eller e t t verktyg i den allsmäktiges händer, i hans, som ä r den högste, som ä r sanningen och k ä r - leken, njuta vi förmånen a f a t t v a r a en d e l i d e t hela oeh k u n n a ej, o m vi ock själfva misslyckas, blifva k r o s s a d e.
E n a f v å r a d a g a r s mest framstående kvinn- liga a r b e t a r e s ä g e r: » T a l e t ä r n u om rättig- heter, icke o m d e t r ä t t a.
» M å ej d i t t a k u n n a t i l l ä m p a s p å oss.
Själf en s t ä n d i g fånge till följd a f sjukdom och öfyeransträngning, ö n s k a r j a g eder så myc- ket m e r l y c k a p å färden.
Såsom strängen är för bågen, Så är kvinnan ock för mannen, Honom böjer hon, men likväl Honom lyder h o n; och honom Drar hon, men dock honom följer, Bägge de hvarann hehöfva.
H. W. Longfellow.
Iduns läkarartiklar.
Om dieten vid sjukdomar i mat- smältningsorganen.
Af D:r Otto Sandberg.
(Forts.) § ag h a r n u i korthet genomgått de kemi- ska och fysiologiska akter, som utspelas under matsmältningen, och som äro nödiga a t t känna för a t t r ä t t fatta och bedöma värdet af dietens inverkan p å våra matsmältningsorgan.
Vi gå n u att tillse, h u r u vi bäst skola välja, tillreda och m e d hvarandra i lämpliga förhål- landen förena de ämnen, som h a till uppgift att bestrida v å r kropps dagliga utgifter, så a t t h a n ej u t a r m a s.
Mängden af födan, som dagligen förbrukas, växlar ej.
obetydligt allt efter olika åldrar, vanor, utfördt kropps- eller själsarbete, klima- tiska inflytelser m. m.
B a r n och ungdom, som äro stadda i tillväxt, hafva i förhällande till sin kroppsvikt en lifligare ämnesomsättning än fullvuxna eller gubbar.
E n strängt arbetande person kräfver mera föda än den, som arbetar mindre eller är i hvila.
Befolkningen i e t t kallt klimat behöfver en rik- ligare, mera fetthaltig föda än den i de var- mare länderna, likartadt är förhållandet under de olika årstiderna.
A t t uppställa bestämda tal öfver den mängd föda, som kräfves för dagen, är förenadt m e d stora vanskligheter, och upp- gifterna härom äro mycket växlande hos olika författare.
J a g vill h ä r anföra hvad Voit, en framstående författare p å detta område, anser erforderligt för en måttligt arbetande m a n af medelvikt under dygnet.
Enligt hans beräk ning förbrukar sagde person under dygnet 118 gram ägghvita, 56 gram fett och 500 gram kol- hydrat j ä m t e 2000 gram vatten, om hans kropp skall hällas i jämvikt.
O m alltså det är för- enadt med svårigheter a t t redan för den friske beräkna mängden behöflig föda för dagen, blir uppgiften, d å det gäller sjuklingar, än mera invecklad.
E j under alltså, om åsikterna röran- de diet växla och delvis äro motsatta.
Födoämnena sådana de förekomma i natu- ren äro ej enkla, d e t vill säga bestå ej ute- slutande af ett enda af våra närande ämnen, ägghvita, fett eller kolhydrat, utan vanligen utgöras dc af en blandning i olika proportioner af t v å eller t r e af dessa ämnen.
V i d anord- nandet af cn sund och tillräcklig diet är det nödigt först a t t känna, hvilka mängder af oli- ka ämnen, som erfordras, därnäst h u r u de lämpligen genom kokkonsten skola förberedas, och slutligen h u r u de skola fördelas på hvarje måltid, så a t t kroppens smak och behof tillgo- doses.
F ö r a t t lättast n å detta mål, vill j a g i största korthet granska några af våra vikti- gaste födoämnen och njutningsmedel, därvid göra korta antydningar om deras beredning och användning under olika förhållanden, och an- föra den erfarenhet, jag under årens lopp vunnit.
J a g börjar med mjölken, som är det första och under en viss tid det enda födoämne, som bjudes människan.
U n d e r de första lefnads- månaderna är mjölken otvifvelaktigt fullt till- räcklig och lämplig för barnet, såsom århun- dradens erfarenhet visat.
Men innan första lefnadsåret gått till ända, är mjölken otillräck- lig, och hon blir det ännu m e r m e d hvarje år, som tillkommer.
Om mjölken alltså vid en mera framskriden ålder ej h a r den framskjutna plats som för parsamma N y h e t e r i k l ä d n i n g s -, k a p p - och k o s t y m t y g e r Fruar!
% vårsäsongen hos Hildur Andersson, Stockholm Filial: 12 Hötorget 12 4 Södermalmstorg 4.
R i k s - o c h Allm.
det späda barnet, är hon doek alltid ett godt och billigt födoämne.
Under formen af mjölk- k u r h a r m a n velat använda mjölken ensam såsom näringsämne äfven för äldre; det är dock opraktiskt och, som ofvan nämnts, i läng- den omöjligt.
H ä r m e d vare ingalunda sagdt, att ej en mjölkkur under några dagar vid vissa sjukdomstillstånd, t.
ex. ett öppet magsår, är nödvändig; m e n h ä r gäller frågan a t t för en kort tid skona magen från allt retande, till dess läkningen så framskridit, a t t en kraftigare föda fördrages.
Använd j ä m t e andra lämpliga födoämnen är mjölken af stor vikt och skall alltid försvara sin plats i dieten vid magsjuk- domar.
Vid den slemmiga magkatarren är mjölken mindre lämplig; vid några andra mag- sjukdomar måste hon användas med försiktig- h e t och i små doser.
H ä r o m måste dock lä- karen efter noggrann pröfning af fallet döma, allmänna regler duga e j.
Bland födoämnena intager otvifvelaktigt köt- tet förnämsta rummet.
E j så a t t d e t ensamt kan fylla kroppens behof af föda.
D e t t a vore, om ens tänkbart, åtminstone opraktiskt och alltför dyrt.
Af köttsorterna h a r oxköttet största använd- ningen, m e n köttet af kalf, får och svin läm- nar äfven värdefulla ämnen för vår näring.
K ö t t e t af kalf, höns och vildt h a r i allmän- h e t fina trådar och ringa fetthalt och fördra- ges därför bättre vid magsjukdomar än kött af oxe, får och svin.
Oxköttet k a n förtäras i r ä t t tillstånd, fint skrapadt eller hackadt, och är då ganska lätt- smält, samt fördrages väl af känsliga magar på grund af sin fina fördelning och mjukhet.
Vanligen användes det dock stekt eller kokt.
Lagom fett är d e t bäst.
D e t bör vara lätt stekt och inuti ha kvar sin röda färg, annars blir det torrt och mera svårsmält.
V i d stek- ningen får det ej » simma i flott ».
D e t blir då mindre smakfullt och svårare tillgängligt för matsmältningsvätskorna.
Stor omsorg bör ägnas å t såsen.
E n väl lagad sås är smaklig och befordrar matsmältningen; men flottiga så- ser äro osmakliga och fördärfva magen.
I vårt svenska kök begås stora missgrepp vid köttets stekning genom användande af smör i tid och otid, till stort m e n för kassan och ma- gen.
K o k t kött är mindre smakfullt än stekt, men ganska användbart i den mindre bemed- lades hushåll.
Buljong är ett afkok p ä ox- och kalfkött, h a r en tilltalande smak, verkar upplifvande och anses stegra saftafsöndringen i magen.
A r allt- så en lämplig början af måltiden.
Något stort näringsvärde h a r ej buljongen, då den väsent- ligast består af de i vatten lösta köttsalterna j ä m t e lim, m e n föga eller ingen löst ägghvita.
Sitt största värde får buljongen vid beredning af såser och såsom grundämnet för de flesta finare soppor, som få sitt egentliga näringsvär- de genom tillsats af ägg, kött, bröd, grönsaker m. m.
— — Fisken håller något mindre ägghvita, än våra vanliga köttsorter, är ett godt födoämne, m e n fördrages oftast ej så väl som kött af en käns- lig mage.
Lämpligast för magen äro gös, torsk, kolja, gädda, aborre, sik, piggvar, flundra och lake.
Vissa fisksorter såsom ål, sill, ström- ming, makrill och lax hålla mycket fett och böra helst undvikas vid magsjukdomar.