Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti svar härå hade Landshöfdinge-Embetet hufvudsakligep anfört, ali det skulle åligga Länsstyrelsen, såsom Polismyndighet, lika mycket att tillse det ingen utan gilli - uo ga skäl beröfvades hvad han ärligen sig förvärfvat, som att vara ägaren till stulet gods behjelplig att detsamma återfå; att Solléns uppgift om sjelfva stölden icke blifvit med någon bevisning beledsagad; och att då Landshöfdinge-embetet ansåg den öfverklagade åtgärden fullt lagenlig, Embetet derför icke ville begagna den antydda utvägen att godtgöra Sollén hans förlust.
Emot den första invändningen erinrade Justitie-Ombudsmannen uti Memorial till Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt den 3 Maj '1858, att der tvist om bättre rätt till egendom uppstod, det icke kunde vara polismyndighet eller den verkställande makten, som i allmänhet skulle slita den sålunda uppkomna stridigheten, aldraminst när pröfning jemväl erfordrades, huruvida åtkomsten till det omtvistade varit sådan att den borde med ansvar beläggas eller icke; att hvad angick
Landshöfdinge-embetets då först gjorda antydan, att tvifvel skulle förefinnas, huruvida stöld verkligen blifvit från Sollén begången, denna antydan förekomma destomera oväntad, som hvarken vid polisförhören ett slikt tvifvel förmärkts hafva ägt rum, ej heller i sådant fall Landshöfdinge-embetets egen åtgärd att hålla Fnusk häktad utan närmare undersökning om stöldens verklighet läte rimligen förklara sig; och att det dessutom ville synas, att om ett dylikt tvifvel uppstått, desto större anledning lörefunnits, att för beifran af det brott, som genom stölden, eller om denna varit diktad, genom den falska angifvelsen blifvit begånget, påkalla undersökning vid domstol, på sätt i 10 § af Kongl.
Instruktionen den 10 November 1855 förutsättes.
Enär Justitie-Ombudsmannen fortfarande hyste en emot
Landshöfdinge-embetets stridande åsigt och på grund deraf måste anse Sollén berättigad att vinna Justitie-Ombudsmannens embetsbiträde för sin rätts utbekommande, heldst frågan berörde en princip af mera allmän vigt, hvars olika tillämpning ej kunde vara för rättstillståndet fördelaktig, uppdrogs åt Advokat-Fiskals-embetet att anställa åtal inför Kongl. Hofrätten emot Landssekreteraren och Landskamreraren i Jemtlands län, för hvad de under utöfningen af Landshöfdinge-embetet i ofvannämnda måtto låtit komma sig till last, dervid jemväl borde föranstaltas, att målsäganden Sollén blefve hörd och försatt i tillfälle att sitt framställda ersättningsanspråk närmare uppgifva och bestyrka.
Efter föregången skriftvexling och sedan Sollén haft tillfälle att sig i målet yttra, meddelade Kongl. Hofrätten den 7 I)ec.
1858 Utslag af innehåll, att som efter det vid ofvannämnda inför Landshöfdinge-Embetet hållna förhör upplyst blifvit, att Fnusk från en af honom uppgifven person på god tro tillhandlat sig ifrågavarande fickur, lagligt hinder för Landshöfdinge-embetel att vid Fnusks frigifvande ur häkte uret till honom återställa icke lörefunnits och Landshöfdinge-embetet följaktligen icke kunde anses hafva i anmärkta hänseendet felaktigt förfarit, blef åtalet ogilladl; äfvensom Solléns yrkande om ersättning för det från honom stulna ur och för hans i målet hafda utgifter lemnades utan afseende.
Fastän jag har mig väl bekant, att ganska många, äfven domare, hysa den åsigten, att den, som genom stöld mistat någon sin tillhörighet, bör äga rätt att densamma, hvar den finnes, genom kronobetjeningens biträde återfå, eller alt sådant gods åt - 444 minstone bör tagas under allmänt förvar, till dess tvisten om bättre rätt dertill blifvit af domstol pröfvad; samt att skadan billigast må drabba den, som köpt det stulna utan att sig bättre förese; och äfven med antagande af den mening, att, exsekutif myndighet icke får ingå i bedömandet af tvistefrågor, har jag likväl trott mig kunna låta bero vid Kongl.
Utslag och följaktligen uti detsamma icke sökt ändring.
Det är nemligen i förevarande fall upplyst och ostridigt, att Fnusk icke allenast på god tro, utan äfven af en fullt trovärdig pers >n och hemmansegare i tre vittnens närvaro samt till ett pris, som kunde anses någoi lunda motsvara verkliga värdet, köpt det ifrågakomnä uret; och det förefaller mig såsom det vid handel med lös egendom i allmänhet skulle vara rätt och nödvändigt, att köparen får behålla hvad han ärligen förvärfvat, äfven om det varit stulet, derest icke den bestulne vill sitt gods återlösa, äfvensom att skadan och förlusten, som det olodiga tillgreppet förorsakar den bestulne, rättvisligare drabba denne, emot hvilken tjuften riktat sin förnärmelse, än om en för stölden eller delaktighet deri helt och hållet fremmande person skall vidkännas samma skada och förlust, hvartill den bestulne ofta nog genom oaktsamhel om sin egendom varit vållande; och hvad behörigheten att pröfva frågan om äganderätten angår; anser jag, såsom redan är antydt, denna visserligen tillhöra domstol; men mig synes ock, att målsägandens talan i denna del icke är afskuren derigenom, att den verkställande myndigheten tillsvidare återlemna!' det stulna åt den innehafvare på god tro, från hvilken godset blifvit tillvarataget, samt såmedelst allenast återförsätter saken i samma skick, hvaruti den var, innan någon åtgärd från verkställande maktens sida dermed var vidtagen.
Det måste jag likväl medgifva, att äfven enligt mitt omdöme Landshöfdinge-embetet kunnat och bort förut inhämta målsägarens tanke huruvida lian ville återlösa det stulna, för att såmedelst komma i tillfälle alt genom den stulna sakens företeende vid domstolen underlätta bevisningen, hvilken thy förutan i dylikt mål med föga framgång kunde bringas till fullständighet.
Med dessa åsigter har jag funnit mig icke vora pligtig fullfölja någon underdånig klagan i saken hos Kongl. Majit; så mycket mindre som af ett annat i denna berättelse omnämndt mål kan inhämtas, att den enskilde målsägaren icke är förvägradt att sjelf anföra underdåniga besvär öfver Hofrätts Utslag i fiskalisk aktion.
Detta lärer dock icke hafva skett uli förevarande mål.
Uti Justitie-Ombudsmannens Embetsberättelse för år 1854 (sid. 47—57) och vidare i Berättelsen till Riksdagen är 1856 (sid. 77—79) omnämnes fullständigt ett åtal emot Consistorium Åcademicum i Land, angående denna myndighets den ät December l85ä meddelade utslag, hvarigenom studeranden, Phil.
Nils Rudolph Munck af Rosenschöld blifvit från Universitetet i nämnde stad för alltid relegerad.
Uti detta mål Ur nu Kongl. Maj:ts nådiga Utslag under den 18 Januari innevarande år meddeladt.
Då denna fråga angår rätta tydningen och förståndet af gällande Tryckfrihetsförordning, i ett af dess vigtigaste stadganden, har jag ansett lämpligt att till närmare utveckling och förklarande af Kongl. Maj:ts förrbemälda nådiga Utslag i minnet återkalla frågans hufvudpunkter och att genom några erinringar dervid, dels söka utreda tvistigheternas art och betydelse, dels ock, fastän det nu afgjorda åtalet icke varit af mig förordnadt, i dagen lägga äfven mina åsigter i ämnet; helst som det åligger Justitie-Ombudsmannen, enligt Instruktionens uttryckliga föieskrift, att med synnerlig uppmärksamhet och nit iakttaga hvad Rikets Ständer till skyddande af tryckfriheten stadgat.
Hos Consistorium Academicum i Lund hade dess Ordförande, i sin egenskap af Universitetets Rektor, den 18 December 1852 anmält, att den der i staden vid nämnde tid utkommande tidningen »Fäderneslandet» allt mera antagit karakteren al eli skandalblad och ej allenast tillåtit sig de mest kränkande angrepp på enskilda personers goda namn och rykte, med de smutsigaste smädelser vågat intränga på familjelifvets fridlysta område och sårat de heligaste känslor, utan äfvenledes icke skytt att, med en dittills oerhörd fräckhet, emot det för hvarje laglydig och rättänkande medborgare högsta och käraste rikta smädelser af så nedrig och upprörande beskaffenhet, att all rättskänsla och sedlighet ryggade tillbaka, till och med för deras blotta upprepande; att Rektors-embetet likväl af uppgifna anledningar, och ehuru upphofsmannen till dessa skamlösa tilltag vöre en medlem af Akademien, ofvanbemälde Magister Munck af Rosenschöld, icke ansett sig tillkomma att, utan kunskap om hela vidden af deras osedliga art, eller derom skedd anmälan eller annan ledning, än ett gängse rykte, härutinnan undersöka, utan städse förmodat, att, derest förhållandet varit det ofvan angifna, Herr Justitie-Statsministerns ombud icke skulle hafva underlåtit, att detsamma till laga beifran af allmänna åklagaremakten befordra; att sådant emellertid förmodades icke hafva skett; hvarföre
Ock, då den allmänna förargelsen öfver berörda tidnings alltjemt fortsatta utfall då mera erhållit en målsman samt föranledt de vid Universitetet studerande nationerna att genom sina kuratorer skriftligen uttala sitt ogillande och flertalet bland dem att hos Rektors-embetet ansöka om åtgärd, för att på grund af ofvannämnda förhållande från Akademien för alltid utesluta bemälde Magister Munck af Rosenschöld; Rektors-embetet vid öfvervägande af sakens beskaffenhet och det af nationernas pluralitet framställda yrkande, hvilket Rektors-embetet icke tilltrott sig att afgöra, ansett nödigt hänskjuta saken till Consistorii pröfning och bedömande.
1 anledning af denna anmälan hade Consistorium efter hållen öfverläggning genom flesta rösterna fattat det beslut att kalla Magister Munck af Rosenschöld till inställelse och förhör, hvilket ock ägt rum, dervid Ordföranden underrättat honom, att Consistorium af förekommen anledning funnit nödigt att, i afseende på hans förhållande till tidningen »Fäderneslandet,» af honom begära några upplysningar; hvarefter, och utan att 143 lemna den sålunda tilltalade vidare del af de mot tidningen förekommande anmärkningar, följande frågor blifvit framställda och af honom besvarade: 1:o. Huruvida tidningen vore tryckt på Munck af Rosenschölds tryckeri; — hvarpå svarades, att Consistorium kunde se det uti tidningen, samt att Munck af Rosenschöld icke vidare inläte sig härpå. i:o.
Huruvida han vore författare till de artiklar uti tidningen, under hvilka hans namn funnes undertecknadt; — hvarpå lemnades det svar, att Rosenschöld såsom Roktryckare och Publicist ansåge sig ingalunda subordinera under Consistorium Academicum, utan under den del af våra grundlagar, som kallades Tryckfrihets-Förordningen och under de domstolar, som deruti nämnas; hvarföre han ansåge Consistorium Academicum obelogadt att någon inqvisition med honom i det fall, som den nämnda frågan åsyftade, hålla eller dom öfver honom fälla. 3:o. Om Munck af Rosenschöld genom afsändande med posten, försäljning eller på annat sätt spridt exemplar af ifrågavarande tidning; — till svar hvarå den tillfrågade åberopade sitt till näst föregående fråga afgifna yttrande. 4:o. Om Munck af Rosenschöld hade något vidare i afseende på sitt förhållande till tidningen Fäderneslandet att inför Consistorium anföra; — hvarpå han gaf nekande svar.
Utan något vidare förhör utlät sig Consistorium Academicum genom dess ofvanberörda, fyra dagar senare gifna Utslag, att Magister Nils Rudolph Munck af Rosenschölds verksamhet såsom skriftställare, i hvad den på ett eller annat sätt kunde innefatta brott emot Rikets Tryckfrihetslagar, icke tillhörde Consistorii Academici upptagande och pröfning, hvarföre något afseende icke heller kunde derpå fästas; men att, då det genom särskilda föreskrifter uti såväl Lunds Akademiska Konstitutioner som Kongl.
Maj:ts nådiga Bref den 1 Mars 1750 voro Consistorium Academicum uppdraget att vaka öfver lärosätets bästa och för detsammas bestånd utöfva disciplinärmyndigheten öfver akademiske medborgare, deras seder och vandel; och denna skyldighet jemväl ovedersägeligen innefattade, att, der omständigheterna sådant påkallade, från läroverket skilja sådane dess medlemmar, hvilka genom förderfliga villomeningar, vanartigt och sedeslöst förhållande, samt i allmänhet olydnad emot Akademiens lagar gåfve dess ära och anseende till pris och genom disciplinens och sedlighetens undergräfvande satte dess välfärd i fara; så och då ett sådant beklagligt tillfälle till Consistorii bedömande nu förekommit, och när vid dervarande Universitet studerande adelsmannen, Philosophiae Magistern Nils Rudolph Munck af Rosenschöld, ej mindre genom sin medverkan till spridande af en på hans boktryckeri utgifven tidning, hvilken genom samhällsvådliga läror, äreröriga rykten och obevisade beskyllningar och smädelser emot hederliga och oskyldiga personer under en längre tid utsålt frön till split, förargelse och förminskande af aktning för sed och lag samt städse varit af en, isynnerhet vid ett universitet, särdeles vådlig beskaffenhet, men äfven medelst ett i allmänhet högeligen tadelvärdt uppförande emot Universitetets Lärare och öfriga medlem - mar gjort sig ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, ansåge Consistorium, jemväl med fästadt afseende på dels den önskan en större del af den studerande ungdomen till Akademiens Rektor framställt, dels ock den förklaring denne sistnämnde i egenskap af Magister Munck af Rosenschölds Inspektor funnit sig af hans berörda förhållande föranledd att till Protokollet afgifva, lärosätets väl kräfva, att bemälde Magister från Universitetet aflägsnades; hvadan och då han icke längre vore en yngling, den der genom lättsinnighet och oförstånd kunde anses till sina ifrågavarande förbrytelser förledd, utan en till mognarn ålder kommen man, hvilken uti ett af Riksstånden vid allmänna Riksmöten med offentliga angelägenheter vid flera tillfällen sig befattat och sålunda skäligen måste anses med berådt mod hafva be t rädt den bana, hvilken fört honom till den sedligt förkastliga ståndpunkt, dit han numera kommit, och en varning eller lindrigare utgärd, åsyftande ett i framtiden förbättradt uppförande i samma män borde betraktas emot honom förfelad, pröfvade, i förmågo af 23 Kap. 28 mom. jemfördt med 1 Kap. 7 mom. i Universitetets Konstitutioner den 19 December 1666 och ofvanberörda Kongl Bref, Consistorium rättvist att honom Magister Munck af Rosenschöld från Universitet för alltid relegera,
och borde detta beslut gå i verkställighet sist inom 8 dagar derefter samt, författningarne jemlikt, till Akademiens Höge Kansler med protokollens öfversändande inberättas.
Efter föregången skriftvexling emellan Justitie-Ombudsmannen och Consistorium Academicum, föranledd utaf Munck af Rosenschölds hos den förstnämnde framställda begäran om åtal emot bemälda Consistorium för dess sålunda vidtagna åtgärder, aflät Justitie-Ombudsmannen den 30 April 1853 anmärknings-memorial emot Consistorium, deruti upptogos till granskning de skäl för Consistorii förfarande, som blifvit anförda dels i Utslaget dels ock uti ett Utlåtande till Universitetets Kansler, föranledt af Magister Munck af Rosenschölds klagan hos Kanslers-embetet öfver Consistorii beslut om hans relegation; vid bedömandet af hvilka skäl Justitie-Ombudsmannen väsendtligen stödde sig på följande grunder: att om i en tryckt skrift, på sätt Consistorium antagit, skulle kunna bestraffas en brottslighet, sorn icke vore straffbar efter den lag, hvilken Consistorium erkänt sig icke kunna tillämpa, eller den, efter hvilken lagligheten af alla tryckta skrifters innehåll skulle bedömmas, nemligen Tryckfrihets-Förordningen, en sådan straffbarhet väl bort i samma författning vara antydd, ja, uttryckligen och bestämdt afskild från den, hvarmed denne lag sysselsätter sig; att likväl Tryckfrihets-Förordningen, långt ifrån att föreskrifva något sådant undantag, tvärtom stadgade, det lagligheten af åtalade tryckta skrifters innehåll alltid skall pröfvas af en jury eller nämd, sammanträdande vid den domstol, der brott emot denna lag åtalas; alt härmed syntes Justitie-Ombudsmannen vara oförtydligen stadgadt, det annan brottslighet i tryckt skrift ej kunde lagligen beifras än den, som borde åtalas inför de af Förordningen bestämda domstolar och pröfvas af den hos dem sammanträdande jury; att 44 5 att alla förut gällande lagar, stadganden och föreskrifter i afseende på tryckfriheten och bokhandeln äro genom Tryckfrihets-Förordningen upphäfna, hvarmed säkerligen ej kunde förenas ådömandet af bestraffningar, hvilkas rättmätighet förmentes bestå just deruti, att de vore helt andra än som för tryckfrihetsbrott äro lagligen stadgade; att det icke vore på detta sätt som dubbelt straff lagligen kunde träffa ett och samma brott, utan antingen måste det ske i en enda dom genom tillämpning af ett eller flera lagstadganden, i hvilka de särskilda straffen äro samfäldt för brottet bestämda, såsom när kroppsplikt eller böter gemensamt med fästningsarbete drabba en och samma missgerning, eller ock det i lag utsotta allmänna straffet åtföljes af en särskild straffpåföljd, härrörande från förbrytarens samhällsställning, men icke af den beskaffenhet, att dess ådömande tillkommer den allmänna domstolen, såsom när en tjensteman är af allmän domstol fäld till så svår bestraffning,
att han ej kan i tjenst qvarblifva, men tjenstens förlust dock icke får af den allmänna domstolen åläggas, utan måste öfverlemnas till den Rätt, hvarunder hans tjenstefel hörer; alt i förevarande fall icke behöfde undersökas, huruvida klaganden Munck af Rosenschöld skulle, i händelse tidningen »Fäderneslandet» varit af behörig domstol för brottslig förklarad, kunnat inför Consistorium Academicum underkastas disciplinär bestraffning derför att han medverkat till spridande af denna tidning, såvida för afgjordt kunde antagas, att åtminstone icke förr eller i annat fall än att fällandet af laga domstol till ansvar för missbrukad tryckfrihet föregått, någon bestraffning för den tryckta skriftens spridande kunnat lagligen i disciplinär eller annan väg komma i fråga; alt, ehuru Justitie-Ombudsmannen medgåfve befogenheten af Consistorii klagan öfver all den strafflöshet, som författare till offentliggjorda skrifter härigenom kunna åtnjuta, och ej förnekade »den stora vådan för sederna och disciplinen vid Universi»tetet deraf att, på samma gång ett enda muntligt yttrande likt dem, hvilka tidningen »Fäderneslandet» innehölle så många, måste medföra allvarlig näpst, den ojemförligt »större och mera kringgripande osedligheten aflupe strafflös, när den gjort tryckpressen »till sitt verktyg,» Justitie-Ombudsmannen dock trodde denna svåra olägenhet af tryckpressen hvarken väcka förundran eller otålighet hos någon, som för tryckfrihetens vilkor och oundgängliga följder gjort sig nöjaktig reda; alt nemligen så länge man af frihet i detta bruk funnit eller hoppats finna fördelar, hvaraf olägenheterna uppvägas, trodde Justitie-Ombudsmannen det vara nödvändigt, att dessa fördrogos, så vidt de ej kunde afhjelpas genom de rättsmedel, som samhället i lagstiftningen anvisats.
Då Justitie-Ombudsmannen trott, att de härmed väckta rättsfrågor förtjenade pröfning, och att han i ett ämne af denna vigt icke bort lemna frihetens anspråk obe vakade, hade Justitie-Ombudsmannen anställt åtalet, och ehuru bland de ledamöter, som hos Consistorium öfvervarit målet, endast nio deltagit uti dess beslut, sådant det R.
19 44 6 blifvit utfärdadt, innehållande relegation för alltid, hvaremot öfrige åtta ledamöter dömt till relegation på bestämd tid, syntes Justitie-Ombudsmannen likväl skiljaktigheten mellan dessa meningar vara utan synnerlig betydelse, så vida fråga mindre blefve om sjelfva den ådömda bestraffningen, hvilken måhända varit välförtjent; hvarjemte Justitieombudsmannen, i afseende på det andra skälet för Consistorii beslut eller det i allmänhet högeligen tadelvärda uppförande, hvarigenom klaganden skulle hafva emot Universitetets lärare och öfrige medlemmar gjort sig ovärdig att vidare en akademisk medborgares rättigheter åtnjuta, erinrat, att äfven i ett ärende, som uti disciplinär väg behandlades, de sakförhållanden, hvarom beslutet handlade, bort vara till tid och beskaffenhet bestämdt uppgifna med de bevis, som verkligheten deraf styrkte; men detta hade ej ens i förklaringen skett annorlunda än att klaganden sades hafva »äfven »muntligen vid ett tillfälle, då han såsom sökande till en juridisk adjunktur specimi»nerade på akademiskt auditorium och inför så väl en talrik församling af de studerande, som de professorer, hvilka å embetets vägnar tillstädes voro, bevisligen fält »smädliga yttranden om både Consistorium Academicum och enskildt namngifven Con»sistorii ledamot;» och Justitie-Ombudsmannen slöt häraf, att någon giltig grund till beslutet ej heller från denna händelse kunde hämtas.
Först den 30 April 1855 meddelades Kongl. Hofrättens Utslag, hvilket i hufvudsaken innehöll, att emedan Consistorii Academici beslut den 22 December '1852, så vidt derigenom Munck af Rosenschöld på anförda skäl blifvit för alltid från Universitetet i Lund relegerad, oaktadt Munck af Rosenschöld i behörig ordning emot samma beslut fullföljt talan, icke blifvit hvarken af II. K. H.
Kronprinsen, i egenskap af Universitetets Kansler, eller af Kongl. Maj:t ändradt; ty pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist att ogilla det af Justitie-Ombudsmannen väckta åtal emot ej mindre de Ledamöter af Consistorium Academicum, hvilka till klandrade beslutet bidragit, än äfven dem, som varit af särskilda meningar.
Anledningen till den förelupna tidsutdrägten med målets afgörande hos Kongl. Hofrätten hade varit den, att Kongl.
Hofrätten ansett nödigt först införvänta underrättelse i följd af gjord förfrågan, om och på hvad sätt de af Rosenschöld hos Akademi-Kansleren anförda besvären blifvit afgjorda och sedermera afbidat Kongl.
Maj:ts ofvan omförmälda, den 25 Januari 1855 gifna beslut i anledning af fullföljd underdånig klagan öfver Academi-Kanslers-embetets utslag.
Hofrättens nyss anmärkta utslag visar ock, att nämnda domstol ogillat Justitie-Ombudsmannens ansvarstalan endast på den grund, att Consistorii relegations-beslut, oaktadt Munck af Rosenschöld i behörig ordning fullföljt klagan, hvarken af Akademie-Kansleren ej heller hos Kongl. Maj:t blifvit ändradt.
Justitie-Ombudsmannen, som funnit frågan om ansvar å Consistorium för dess beslut böra behandlas och fortgå oberoende af den frågan, huruvida detta beslut i administratif väg gillades eller icke, anförde underdåniga besvär öfver Kongl.
Utslag, hvarigenom hufvudsaken blifvit afskuren, på det att Kongl. Maj.t måtte i 147 nåder förklara, att en embetsmyndighets åtgärd icke skulle vara fritagen från ansvar derföre, att den blifvit af högre myndighet fastställd; i hvilket hänseende Justitieombudsmannen ansett föremålet för Kongl. Maj:ts nådiga pröfning med andra ord vara det, huruvida Hofrätten, i enlighet med verkliga innehållet af dess Utslag, måtte förklaras icke vara rätter domstol i ett ämne, hvilket efter uttrycklig föreskrift i Akademiska statuterna tillhörde Hofrätts pröfning, eller ock målet skulle till hufvudsaklig laglig handläggning hos denna domstol i nåder återförvisas, hvilket Justitie-Ombudsmannen underdånigst påyrkade.
Maj:ts ofvan omnämnda, den 18 sistlidne Januari gifna Utslag är af följande innehåll: Kongl.
Majit finner ifrågavarande genom Consistorii beslut den 22 December 1852 gjorda tillämpning af Lunds Akademis konstitutioner den 19 December 1666 och Kongl. Brefvet den 1 Mars 1750, till grund för hvilken tillämpning är åberopa dt hvad, med särskild anmärkning angående Magister Munck af Rosenschölds befattning med spridandet af en tryckt periodisk skrift, Consistorium i fråga om hans uppförande i allmänhet vid Universitetet funnit upplyst, icke böra, efter hvad i ärendet förekommit, läggas Consistorii ledamöter till last såsom pågot af de fall, der, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, ansvar för embetsfel äger rum; hvadan Kongl. Majit anser de underdåniga besvären icke föranleda ändring i det slut, hvaruti Hofrätten i saken stannat.
Då gällande Regerings-Form uti 86 § stadgar, att med tryckfrihet bör förstås: »hvarje Svensk mans rättighet att, utan några af den offentliga makten i förväg lagda, »af Tryckfrihetslagen ej föreskrifna hinder utgifva skrifter; att sedermera endast inför »laglig domstol kunna tilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall kunna der»för straffas, än om detta innehåll strider emot tydlig lag, gifven att bevara allmänt »lugn utan att återhålla allmän upplysning;» måste deraf följa, att ej någon må i annat fall, inför annan domstol, i annan ordning eller på annat sätt än tydlig lag bestämmer, i tryckfrihetsmål tilltalas, dömas eller straffas.
I fråga om behörig
Domstol bestämmes uti 5 § 6 mom.