Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag vågar derför hemställa, om icke dessa hemman kunde indelas till de öfverroterade hemman, och som oftast finnas så närbelägna att de kunde utgöra roteringen in natura, och att kronofogde och häradsskrifvare inom hvar sina fögderier fingo uppdrag från Konungens Befallningshafvande att undersöka genom behörig syn hvarje rote, som det begär af de öfverroterade, hvilka ej redan i behörig ordning fått sådant verkstäldt.
På grund af hvad jag sålunda anfört, vågar jag föreslå, det Rikets Ständer behagade ingå med underdånig skrifvelse till Kongl. Majit i ämnet, som ej lärer underlåta att taga frågan under nådig pröfning.
A. Medin, från Kronobergs län. 146 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Ko 3©Ö Af Jöns Riimi bäck från Göteborgs och Bohus län, om ändring af nu gällande stadgandew, angående kungörelsers uppläsande från predikstolen.
Uti Lag-Utskottets motiver till 10 Kap. 14 § nya Strafflagen, hvilka jag i allo åberopar, synes att den så kallade församlingsrätten utgör af gammalt en Svenska folkets fri- och rättigheter.
Att stora ovedersägliga skäl finnas för dess bevarande och utöfning torde ej behöfva tilläggas.
Lagens föreskrifter i hvad de röra detta ämne blefvo ock i anförda kapitel och § vid sednaste riksmöte förtydligade samt af Konung och Ständer gillade.
Icke förty göras dock från ett visst håll sådana hinder för församlingsrättens utöfning, att man endast under stora besvärligheter kan gagna sig af den.
Det är nemligen då man begagnar sig af den enda utväg, som på landet står en till buds, att medelst kungörelser underrätta allmänheten om något möte i någon allmänheten rörande sak.
Sådana kungörelser blifva nu för tiden på många ställen af vederbörande pastorer icke uppläste, om de ej äro försedda med bevis från vederbörande kronobetjent.
Och det händer till och med, att den, som ej har af nöden anskaffa dylika bevis — se t. ex.
Justitie-ombudsmannens embetsberättelse — lika litet får sina kungörelser upplästa.
Till stöd för ett sådant förfarande åberopa herrar pastorer och vissa Domkapitel Kongl.
Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812, Kongl.
Kungörelsen den 26 November 1816 samt Kongl. Cirkulärbrefvet den 20 Augusti 1823 och, då dessa ej räcka till, någon onämnd § i samvetslagen.
Förgäfves åberopar motsidan sig på andra hithörande lagstadganden, såsom på 2 Kap. 5 § i 1686 års Kyrkolag, Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 9 December 1766, Kongl. Förordningen den 8
Maj 1849 och på förstberörda lagrum i nya Strafflagen.
Kungörelserna skola, för så vidt de ej äro försedda med omtalade bevis, ej af presten uppläsas och denna hans åtgärd skall godkännas.
Hur besvärligt det i de flesta fall är att förse kungörelserna med dylika bevis och hur onödiga dessa bevis äro torde ej ens behöfva bemärkas.
Säkert är dock att Svenska landtmannen ej gjort sig känd för sådan oordentlighet, taktlöshet och revolutionsyra, att han derföre mera än andra bör förnekas sammanträda med sina medbroder för att fritt få öfverlägga om t. ex. en vägförbättring, ett ärende rörande skarpskytteväsendet, en politisk fråga eller hvad det vara må, som menigheten röra kan.
Kan icke motsatsen bevisas, hvartill då dessa bevis, hvartill prestens granskningsrätt?
Skulle det icke kunna vara nog, att den, som utfärdar en kungörelse till en menighet, sjelf ansvarar för den likasom för en tryckt skrift enligt tryckfrihetslagen?
Om det nu anförda ej är sannt, om åter vår församlingsfrihet i vissa fall är en drömbild, hur då försvara andra möten af sällskaper, stånd och klasser ?
Hvarföre Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
447 då tillåta hemliga ordenssammanträden utan att tillståndsbevis af vederbörande lemnäs och tänk dertill om vederbörande sjelf är en ordensbroder, hvilken kontroll ?
Det sagda torde vara nog för att visa, det hvarje fri, ärlig medborgare bör ega rätt sammankalla sina medbroder och att tillståndsbevis dertill äro mest på landsbyggden öfverflödiga likasom prestens granskningsrätt.
Detta, tillika med behofvet att inskränka eller alldeles borttaga en mas a öfverflödiga sig sjelf motsägande reglementariska föreskrifter, icke minst i nu omrörda fall, föranleder mig att härmed vördsamt föreslå: att Rikets Höglofliga Ständer måtte för sin del besluta, att allt hvad hitintills i lag och författningar stadgadt är, rörande kungörelsers utfärdande och uppläsning, varder upphäfdt och i stället stadgadt som följer: sedan Gudstjenst slutad är, uppläse presten från predikstolen för församlingen, först hvad Kongl. Maj:t har att i nåder bjuda och befalla, så auktoriteters kungörelser samt derefter hvad enskilda personer hafva att tillkännagifva.
Börandes dock de kungörelser, som sålunda publiceras skola, vara i god tid före Gudstjenstens början till tjenstförrättande prest öfverlemnade; och stånde de alla enskilda personer, för hvad de uti kungörelser allmänheten tillkännagifva, i ansvar lika med dem, som, enligt Tryckfrihetsförordningen, tryckt skrift utgifva.
Rundbäck, från Göteborgs och Bohus lån. i\:o 309.
\ Af Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län, att undervisning i husliga göromål och handadöjder måtte meddelas i seminarierna för bildande af lärarinnor.
I en tid då glädjande nog så mycket göres för undervisningsanstalternas utveckling och fromma inom vårt land, är det med en viss beklämdhet man måste vidgå att för halfva befolkningen eller det qvinliga slägtet föga blifvit gjordt.
Härmed nekas dock icke, att på sednare tiden några af de band blifvit lossade, hvilka förut omslutit qvinnan såsom medborgarinna och att hon till och med 448 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 307. kommit derhän att hon fått sig tillerkända vissa medborgerliga rättigheter och tjenstebefattuingar.
Härmed är dock icke nog; ty det är icke nog, om jag så får säga, att oket lossas från slafven och friheten honom lemnäs, man måste ock lära honom hvad han såsom fri medborgare har att iakttaga för att kunna gagna sig och andra.
Med ett ord, det vill uppfostran och undervisning till.
Sammalunda med qvinnan, hon behöfver såväl som mannen uppfostran och undervisning.
Och som nu på qvinnans uppfostran beror till stor del kommande slägters trefnad och lycka, så kan angelägenheten af denna sak ej läggas nog varmt på allas hjertan.
Med qvinnans uppfostran förstår jag icke här den bildning man i allmänhet anser nödig för salongslifvet, icke heller den undervisning, som nu lemnäs flertalet af det qvinliga slägtet genom läsning och förklaring och åter läsning och förklaring af katekesen.
Med qvinnans bildning förstår jag i korthet, att hon såsom en sedlig varelse bör uppfostras för lifvet såsom det verkligen är och således bör lära sig känna de pligter hon såsom husmoder och maka bör komma att utöfva.
Att denna vigtiga del af qvinnans uppfostran är mera än lofligt försummad eller tillbakasatt, är jag viss om erkännes.
Att qvinnan detta oaktadt hållit sig uppe, uti många fall i jemnbredd med mannen, länder henne visserligen till stor heder, men icke länder det mannen till heder, icke är det, om jag så får uttrycka mig, hyggligt af de annars så artige mftnnerna att lemna qvinnan åt sig sjelf under det mankönet tager för sig alla bildningsanstalter och belöningar.
Visserligen är det sannt att icke sällan dela männen, under betoning af en viss försörjning, med sig åt qvinnan; men om denna del, stundom rikligen tillskuren, icke räcker till, om den oförnuftigt nog förstöres i flärd och fåfänga, så skylles sådant på qvinnan.
Hvarför icke rättare skylla på hennes uppfostran eller på ingen uppfostran ?
Befinner sig åter qvinnan ensam, eller har hon förenat sitt öde med en man, som ej känner sina pligter, huru mycket mera nödigt då för qvinnan att kunna sitt hus väl förestå.
Några vidare skäl, som tala för qvinnans uppfostran, torde här vara öfverflödiga, då behofvet af en sådan uppfostran allmänt erkännes.
Det är således blott att se till hurudan denna uppfostran i allmänhet bör vara, då ilen är sann.
Jagmåste då bekänna, att om man kanske icke utan skäl klagar på våra mauliga bildningsanstalter, att de äro för litet praktiska o. s. v., att samma fel eller missrigtning vidlåda våra qvinliga bildningsanstalter; ty icke är inlärandet af språk eller en del konstfärdigheter, som lysa i salongerna, som i ungdomen gagnas af få, i äldre år af färre, eller de skolvetenskaper, som inhemtas vid våra fruntimmersseminarier, det enda hvaraf qvinnor hafva behof, som skola bilda goda hem.
Nej, efter min tanka, bildar detta qvinnan endast till hälften och knappast det.
Förmera är, att flickan, lärarinnan erhåller insigt i huslighet och nyttiga handaslöjder; sedlighet och kunskaper dock icke att förglömma.
Men hvad tid, hvilken plats hafva de husliga göromåien eller, om det tillåtes, dygderna sig tilldelta till våra fruntimmersseminarier?
Så vidt jag känner hafva de hvarken tid eller plats.
Och likväl är det eleverna derifrån, som skola utgå för att lära landets döttrar sina pligter.
Inbegripa dessa pligter ingenting annat än läsning och skrifning, så kunna de läras i hvilken skola, af hvilken lärare sorn helst; men inbegripa de något annat eller något mera, då bör flickan deri erhålla undervisning, annars blir uppfostran skef. Af Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 308. * 449 Af det sagda torde framgå, att vi hafva ett oafvisligt behof af att få praktiska flickskolor till stånd inom vårt land.
Men på det detta må kunna utlöras, är först af nöden, att eleverna vid våra fruntimmersseminarier erhålla undervisning uti husliga göromål och handaslöjder, och detta, om än denna undervisning skulle göra intrång på katekesläsningen och t. ex. det geografiska studiet.
Det anförda föranleder mig alltså att härmed vördsammast föreslå: det Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta ingå till Hans Maj:t Konungen med en underdånig hemställan, det Högstdensamme täcktes tillse att undervisning i husliga göromål och handaslöjder måtte eleverna vid landets fruntimmersseminarier meddelas.
Om remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles vördsammast.
J. Rundbäck, från Göteborgs län.
Nto 308.
Af Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län, om anslag för inrättande af en general-inspektion öfver gymnastiska undervisningen i riket.
Sedan TPehr Henrik
Ling här i hufvudstaden grundläde den inrättning, som bär namn af gymnastiska centralinstitutet, hafva mer än 50 år förflutit, och hans till en början af få uppburna, af mängden hånade oeh förlöjligade idéer, ej mindre i afseende på gymnastikens inflytelse på det uppvexande slägtets fysiska styrka och utbildning jemte deraf beroende andliga helsa och kraft, än ock beträffande aktiva och passiva rörelsers verkan till botande af flerfaldiga kroppslidanden dessa idéer hafva rönt ett alltmer utbredt erkännande och tillämpning så inom som utom fäderneslandet.
Utan tvifvel är denna sakens framgång i främsta rummet att härledafifrån den lyckliga omständighet, att den man, som med snillets hänförande~magt förmådde för sina idéer elektrisera såväl härföraren på thronen, som hvarje lifligt ynglingahjerta, fick i 26 år qvarstå såsom vårdare af sin skapelse, och dernäst att, när döden slutligen besegrade den viljestarke kämpen, han kunde öfverlemna denna' skapelse till fortsatt utveckling och vård af den mest bepröfvade bland sina lärjungar, samt att denne jemväl i nära ett fjerdedels sekel |§ Bih. till R.
Prot. 1865 Sf 1866. 11 Sami, 4 Afd. 57 450 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 308. kunde bibehålla ledningen af såväl den theoretiska undervisningen som de praktiska öfningarne och den medikala sjukbehaudliugen, hvarigenom andans enhet inom denna disciplin i det längsta bevarats.
Under tiden hafva samtliga de högre elementarläroverken kommit i åtnjutande af statsanslag för gymnastiklärares aflöning, och de flesta äro jemväl med sådane lärare försedda.
För kompetens till dessa platser erfordras att hafva genomgått en fullständig kurs vid gymnastiska centralinstitutet, med i examen ådagalagda kunskaper uti der föredragna ämnen jemte skicklighet i den praktiska tillämpningen; men sedan gymnastiklärare!! blifvit vederbörligen utnämnd till tjensten, finnes i verkligheten ingen kontroll öfver sättet, hvarpå han utöfvar samma tjenst; hvilket ofelbart är en stor brist.
Elementarläroverken hafva hvart och ett sin inspektor och stå dessutom under öfverinseende af ephorus i stiftet.
Till och med folkskolorna hafva sina “inspektörer* med arfvoden af Staten.
Men ingen al desse alla kan vara inspektör öfver gymnastikläraren; och ehuruväl Kongl.
Maj:ts nådiga Stadga för gymnastiska centralinstitutet den 8 Januari 1864, § 3, ibland direktionens åligganden upptager i morn. d) “att ega inseende öfver gymnastikundervisningen vid rikets elementarläroverk och folkskolor,“ samt § 4 bestämmer, huru detta inseende skulle utöfvas, har hittills någon sådan kontroll icke kunnat sättas i verket, och kan det icke heller framdeles af helt naturliga orsaker.
Hos kontrollanten måste nemligen, om han skall uppfylla sitt ändamål, finnas en öfverlägsenhet öfver den kontrollerade, ej blott i kunskaper inom de olika fälten för gymnastens verksamhet, utan äfven i vana och skicklighet uti dessa kunskapers praktiska användning; och det är klart, att personer med sådana egenskaper icke stå att träffa hvarsom helst, utan fastmera måste vara ganska sällsynta.
När således i förenämnda § 4 af den ofvan omförmälda nådiga Stadgan för gymnastiska centralinstitutet säges, att direktionen eger “genom dertill lämplige personer låta inspektera gymnastikinrättning arne, “ är detta utan allt innehåll och praktisk betydelse, sålänge de der “lämpliga personerna14 ej äro till finnandes; och den kontroll, som icke kan förnekas här vara af yttersta vigt, uteblifver helt och hållet.
Men erkännes behofvet deraf, så måste man ock vara betänkt på utväg till dess fyllande.
Efter Professoren Bräntings afgång ifrån sin befattning att vara föreståndare och styresman för gymnastiska centralinstitutet har genom Kongl. Maj:ts ofvan åberopade nådiga Stadga den 8 Januari sistlidet år styrelsen af institutet öfvergått till en af Kongl. Majrt tillsatt direktion; men af dennas ledamöter gör säkerligen ingen anspråk på att kunna bestrida en gymnastikinspektörs åligganden, och dessutom lärer väl ingen af dem hafva tid och ledighet dertill.
Ibland institutets professorer, emellan hvilka, i ändamål att åt institutet bereda en utsträckt verksamhet, läroämnena blifvit fördelade, lärer, äfven om nödig mångsidighet och skicklighet hos någon eller alla borde kunna förutsättas, en inspektör icke heller vara att hemta, enär deras tid och krafter tagas fullt i anspråk här på stället i och för deras hvar för sig innehafvande tjenst.
Det är sålunda alldeles nödvändigt att utanför institutet och dess styrelse söka en person, som är vuxen en sådan befattning, så framt man vill uppnå det dermed afsedda ändamålet; och lyckligtvis finnes äfven i närvarande stund en sådan person, om man vill upp-, söka och använda honom, men också blott en.
Hans namn läses under förordet till Liugs opus posthumum:
Den Svenska Gymnastikens allmänna Grunder, men går derförutom nog till efterverlden genom alstren af eget sjelfständigt författare - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
451 skap och förtjenster om den Svenska gymnastikens införande i Frankrike och England.
Med anledning af hvad jag här anfört, tager jag mig friheten föreslä, det Rikets Ständer måtte bevilja en passande lön åt en generalinspektör för gymnastiken i riket, med åliggande att under besökandet af alla sådana orter, der gymnastiklärare på stat finnas anställde, tillse och vaka öfver, att gymnastiken efter rigtiga grunder och i vederbörlig ordning handhafves, såväl hvad angår dess tillämpning ur pedagogisk synpunkt som med hänseende till vapenföring och sjukbehandling; börande såsom vilkor för kompetens till denna befattning, och på det tjensten icke måtte kunna missbrukas till en sinekur för den ene eller andre, uttryckligen bestämmas, att personen måste, genom ådagalagda utmärkta theoretiska kunskaper och flerårig oafbruten verksamhet uti gymnastikens utöfning i alla dess särskilda grenar, hafva dokumenterat sig vara för befattningen lämplig och dess åligganden vuxen.
Måhända vore det icke heller otjenligt, att denne inspektör erhölle säte och stämma uti gymnastiska centralinstitutets direktion, med skyldighet att i densammas förhandlingar deltaga, när han befinner sig i kufvudstaden.
Vidkommande lönebeloppet, så, i betraktande ej mindre af embetets magtpåliggande natur och de insigter, hvilka hos generalinspektören ovilkorligen måste finnas förenade med öfverlägsen praktisk skicklighet inom alla gymnastikens grenar, än ock af det mödosamma, ansträngande och ansvarsfulla i hans verksamhet, tager jag mig friheten hemställa, att den årliga lönen måtte bestämmas till 6,000 R:dr R:mt; ett belopp, hvilket så mycket mindre torde finnas för högt tilltaget, som folkskoleinspektören för hufvudstaden, med ett så inskränkt område för sin tjenstutöfning, uppbär af kommunen i årlig lön 4,500 R:dr R:mt, och föreståndaren för gymnastiska centralinstitutet för närvarande kan, med inbegrepp af hyresmedel och andra förmåner, beräkna sin årliga aflöning till mera än 6,000 R:dr R:mt.
Jag tror mig känna, att åtminstone uti ett af de öfriga Stånden enahanda framställning med denna kommer att göras eller redan blifvit gjord; men jag anser detta Hedervärda Stånd, särskildt med afseende å folkskolan, ega ett öfvervägande intresse uti framgången af förslaget, enär af skolornas ungdom flertalet utgöres samt ännu mera i framtiden kommer att utgöras af allmogens barn.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet af denna min motion anhålles vördsamt.
Josef Oscar Almqvist, från Norrbottens län. 152 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Josef Osear Urnqvist från Norrbottens län, om ändring af reglementet för elektriska telegrafverket, i den syftning att tjensteman ej må utan eget begifvande kunna från en tiU annan station förflyttas, rn. rn.
Redan under sistlidne riksdag väckte jag inom detta Stånd en motion angående upphörande af styrelsens för telegrafverket rättighet att förflytta de vid verket anställde tjenstemän från en station till en annan, hvilken motion, ehuru af Allmänna Besvärs och Ekonomi-Utskottet afstyrkts, dock blef af Hedervärda Bonde-Ståndet, gillad; men. då de tre öfriga Stånden godkände Ekonomi-Utskottets utlåtande, vänn min motion icke den af mig önskade framgång.
Då jag likväl anser, att en god ech rättvis sak slutligen bör vinna erkännande, tvekar jag icke att äfven nu framkomma med samma motion, så lydande: “I hvarje fritt och sjelfständigt land hyllas alltid den åsigt, att en tjensteman, då han noggrann t och samvetsgrannt sköter sina åligganden, äfven bör hafva lag och rätt på sin sida.
Det kan väl synas besynnerligt, att jag påstår att så icke är förhållandet med alla tjenstemännen inom vårt gamla, fria fosterland, men jag vill bevisa mitt påstående lör att erhålla rättelse härutinnan.
Det af Kongl. Maj:t för telegrafverket utfärdade reglemente medgilver nemligen styrelsen rättighet att, utan vederbörandes hörande, från en till en annan station förflytta de vid telegrafverket anställde tjenstemän.
Något skäl för en sådan förflyttning behöfver icke af styrelsen uppgifvas, och den tjensteman, som sålunda transporteras, kan icke heller häröfver anföra besvär, då några skäl icke äro för förflyttningen uppgifna.
Af telegrafverkets chef kail man icke rimligen begära att han skall kunna känna närmare till hvarje tjenstemans uti hela riket åigörandcn.
Han måste således oftast lita på de skäl, som af hans närmaste underordnade för honom andragas; men huru mången gång kan han ieke härigenom blifva missledd?
Huru mången gång kan icke den föredragande härigenom befordra sina egna intressen?
Huru mången gång kan icke den ordentlige, duglige och inom det samhälle, der han vistas, omtyckte tjenstemannen, genomjen nyck eller ett missförstånd, för att icke säga genom personlig ovilja blifva störtad?
Många af telegrafverkets tjenstemän äro bofaste personer och hafva familjer.
För dem kan en förflyttning vara till stort men.
De kunna derigenom blifva heltj och hållet ruinerade.
Én transport är för dem ett straff, ehuru de icke begått något fel.
I alla afseenden måste det menligt inverka på tjenstemännens moralitet att veta sig stå i ett sådant beroende af förmän.
Rättigheten att transportera tjenstemännen har ock flera gånger blifvit af styrelsen så begagnad, att man svårligen deruti han finna någon rättvisa; snarare skulle man kunna deruti uppspåra förföljelser.
De utgifter, som tillskyndas Staten genom utbetalda Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
453 reseersättningar för från hvarandra långt aflägsna stationer — ja till och med från Landskrona till Haparanda, från Kalix till Trelleborg — torde dessutom kunna lämpligare användas.
Elektriska telegrafen är visserligen ännu icke ett verk, som blifvit taget under Rikets Ständers hägn, men det är ändock ett verk, hvaraf vårt fosterland numera aldrig kan vara i mistning.
Det är derföre på tiden att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t hemställa, att telegrafverkets tjenstemän måtte blifva i åtnjutande af de förmåner, som hvarje redlig tjensteman äro tillförsäkrade.
Vid denna frågas behandling inom Utskottet under sistlidne riksdag framkastades visserligen det påståendet, att telegrafverkets tjenstemän icke äro de ende, som, utan att ens blifva hörde och få tillfälle att förklara sig, kunna förflyttas från den ena orten till den andra, enär t. ex. landshöfdinge-instruktionen medgifver landshöfdingarne rättighet att förflytta länsmännen från det ena tjenstgöringsdistriktet till det andra.
För min del anser jag icke detta skäl hafva någon giltighet, ty om den enskildes rätt och rättvisan icke blifvit uti landhöfdingeinstruktionen tillbörligen iakttagna, torde väl icke deraf böra följa, att samma fel böra vidlåda äfven deri för telegrafverket gällande instruktionen, och detta så mycket mindre, som landshöfdingarnes rättighet att transportera länsmän icke kan sträcka sig utom länet, då deremot chefen för telegrafverket kan transportera telegraftjenstemannen från Ystad till Haparanda och således för honom åstadkomma en vida större rubbning uti hans enskilda förhållanden, än som kan uppkomma genom flyttning inom samma län.
Skulle härtill komma, att telegrafverkets styrelse, genom missförstått intresse för det allmänna, tillämpar de åsigter, jag sjelf hört en af dess ledamöter uttala, nemligen den att en telegraftjensteman aldrig borde qvarstadna på den plats, der han förskaffat sig slägt och vänner, så tror jag sannerligen det vara hög tid, att den för verbet gällande instruktionen härutinnan ändras, såvida icke tjenstemannen skall blifva ansedd så godt som fogelfri.
Visserligen torde sådana ytterligheter komma att blifva sällsynta, och jag vet till och med att transporternas antal på sednare tider betydligt minskats; men detta förringar icke skälen för mina påståenden, så länge stadgandet om transporträttigheten qvarstår och kan tillämpas.
På de grunder, jag härofvan anfördt, får jag nu ånyo hemställa att Rikets Ständer må hos Kongl. Maj:t i underdånig skrifvelse anhålla, att det för telegrafverket utfärdade reglemente i så måtto må blifva ändradt, att ingen tjensteman må, utan eget begifvande, kunna från den ena till den andra stationen förflyttas, samt att fullmagter för alla tjenstemännen utfärdas och att deri tjenstemännen blifva på viss bestämd station placerade.
Josef Oscar Almqvist. frän Norrbottens län. •154 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N.~i* 310 och 311.
N>o 310.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om statsanslag till inköp af lämplig undervisningsmateriel för folkskolorna.
Att vårt folkskoleväsende, oaktadt alla ansträngningar från kommunernas sida och välviljan från det allmännas, likväl utvecklar sig både trögt och långsamt är en erfarenhet, som skolans vänner i alla orter fått göra; och att detta förhållande till en icke ringa del har sin orsak i den omständigheten att lämplig materiel saknas i de flesta skolor, derom äro de fleste ense.
Då Staten ingenting gjort för skolbyggnadens uppförande och underhåll, och, i min tanke, icke heller gjort tillräckligt för lärarnes aflönande, men detta för det närvarande måste förbigås, så föreslår jag, att Rikets Ständer ville anvisa en summa af 100,000 R:dr, att användas till inköp af lämplig undervisningsmateriel för rikets folkskolor, att dem emellan fördelas.
Stockholm den 15 November 1865. C. J. Svensén, från Calmar lön.
V.o 311.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om upphörande af den s. k. giftomannarätten.