Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
tendensskrifveriet i d e n n a pjäs s ö k t sitt aktuellaste u t t r y c k.
D e t är intressant att läsa, h v a d M i n n a Canth skrifver o m sig sig själf o c h sina åsikter o m samhället.
» J a g f ö d d e s d e n 19 mars 1844 o c h u p p v ä x t e o c h blef b o r t k l e m a d i ett d å för tiden f ö r m ö g e t f ö r ä l d r a h e m; gift v i d t j u g u e t t års ålder, blef j a g ä n k a v i d tre- t i o f e m år, m e d sju barn, af hvilka det y n g s t a f ö d d e s nära sju m å n a d e r efter min m a n s d ö d.
D å j a g s o m u n g m o d e r stod i n f ö r lifvets heligaste kraf, rådlös, o k u n n i g m e r än n å g o n så k a l l a d b i l d a d kvinna, då lärde j a g m i g att d j u p t för- akta o c h f ö r d ö m a det usla o t y g, m a n kallar k v i n n o b i l d n i n g.
F ö r hvarje svårt misstag j a g b e g i c k v i d barnens vård, f ö r hvarje d y r k ö p t erfarenhet återkastade j a g ansvaret på det e l ä n d i g a l ä r o s y s t e m, hvilket, i stället f ö r att b e r e d a k v i n n a n till lif vet, drifver h e n n e p å o h j ä l p l i g a villospår.
D e t är ej n å g o n lättsinnig omstörtningslusta, utan d e t hårda, allvar- l i g a lif vet, s o m m a n a r k v i n n o r n a till o p - p o s i t i o n m o t samhället, sådant det nu är.
O c h då orsaken l i g g e r djupt, skola d e ej heller veta af n å g o n å t e r g å n g eller reak- tion, innan d e h u n n i t sina sträfvandens mål.
I n g e n h ä n s y n till » b e s t å e n d e för- h å l l a n d e n », » historisk u t v e c k l i n g » eller » politisk k l o k h e t » k a n n ö d g a d e m att f o r t f a r a n d e u t h ä r d a orättvisor, så framt dem ej gifves rättighet att, g e n o m del- t a g a n d e i lagstiftningen, söka o m g e s t a l t a dessa f ö r h å l l a n d e n o c h att såsom fakto- rer i n v e r k a p å d e n historiska utvecklin- gens gång. » • Som h ä r a f framgår, h ö r M i n n a C a n t h a f g j o r d t till d e så kallade framstegskvin- norna, h o n är d o c k m i n d r e r e v o l u t i o n ä r, än m a n efter h e n n e s e g n a o r d skulle k u n n a f ö r m o d a, o c h d e d e m a g o g i s k a sentenserna i » A r b e t a r e n s hustru » hafva b e t y d l i g t ni- vellerats uti senare arbeten.
Otvätydigt står d o c k fast, att M i n n a Canth är en v a r m t t ä n k a n d e, f ö r k v i n n o s a k e n hängif- vet intresserad målsman.
V i d g a d syn- krets, generellare å s k å d n i n g af samhälls- o r d n i n g e n äfven hitom K u o p i o skall tvif- velsutan m y c k e t b i d r a g a att åt F i n l a n d s f ö r n ä m s t a författarinna m e d f ö r a den o v ä l d i omdömet, hvarförutan ingen mening vinner t i l l b ö r l i g t g e h ö r.
M i n n a Canth är alltför sund, h e n n e s p e n n a alltför saftig f ö r att i c k e finna ut- t r y c k f ö r d e t naturligt o s ö k t a i samhälls- k r o p p e n s tusende ställningar.
H e n n e s v e r k s a m h e t som skriftställarinna står i sin m i d d a g s h ö j d — m å fortsätt- n i n g e n i c k e uteblifva, o c h m å den u n g a finska litteraturen ännu afvinna m å n g a äkta p ä r l o r ur S u o m i d o t t e r n s, M i n n a Canths mångfrestande, talangfulla dikt- konst.
Felix Lindberg.
Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Faroäl!
R undt om mig hvirfla de vissna Ilad, och stormen sliter i kappan — du står i höstsolens gyllne bad och säger farväl från trappan.
farväl min lilja, min ros, min jasmin — farväl alla sommarnattsdrömmar!
Turing verandan glöder det vilda vin; sin höstdräkt naturen sömmar.
^farväl.
5y " ar vi mötas härnäst igen har frosten pudrat björkarnas grenar, och rännilen somnat fär länge sen och sjunger ej mer Iland mossiga stenar.
farväl då, du sol, du sång i mitt lif — dig också skall vintern i frosthvitl hölja: salongernas dödande tidsfördrif skola känslorna bort ur ditt hjärta skölja.
^Du skall glömma dc mörka granarnes sus och stjärnornas spegling i drömlysta viken, där andlös du valsar i kronornas ljus med pulsar som slå uti takt med musiken.
farväl ... nej, ännu en enda kyss — ett famntag, det allra sista!
J) itt hufvud lägg mot mitt hjärta — lyss!
du hör det är färdigt att brista.
Kärleksfattiga äktenskap.
Några ord till våra mödrar.
J ^ a n kan med skäl säga, att vår tid ut- I märker sig för stor vakenhet inom ' många områden.
Man nöjer sig ej i allmänhet längre med det antagandet, att allt är väl bestälidt, därför att de flesta anse det så, utan mången, åtminstone den mera tänkande, vill närmare skärskåda saker och förhållanden och bilda sig ett eget personligt omdöme om dem.
Att detta i mångt och mycket innebär något godt, kunna vi ju ej förneka, men liksom så mycket annat godt har det äfven sitt onda med sig.
Upprörande är det i sanning, då, såsom ofta sker, okun- nigheten eller tanklösheten sätta sig till doms öfver ting, som den är för omogen och oer- faren att rätt lätta, äu mindre kritisera.
Att sätta sig upp emot all auktoritet, äf- ven då den i sig innefattar tron på det ädla och upphöjda, är ju lika illa, ja mycket mera klandervärdt än att utan pröfning antaga
IDUN 1893 allt för godt, endast det har den allmänna meningens auktoritet att stödja sig på.
En naturlig * * följd af den vakenhet, som särskildt råder i vår tid, är att mycket talas och skrifves i ändamål att söka reformera in- om olika områden, och då isynnerhet kvinnan i våra dagar äfven vill göra sin röst hörd, så följer häraf, att det henne närmast liggan- de, som ju i allmänhet är hemmet, blifvit föremål för en hel del mer eller mindre lyc- kade reformförsök.
Alla äro vi väl ense om, att, för att lyc- kas i någon mån omgestalta de missförhål- landen, som råda inom hemmet, vi framför allt måste vända oss till mödrarna, då det ju är dessa, som till en stor del bestämma arten och bilda karaktären hos det uppväxan- de släktet.
Å andra sidan får dock medgif- vas, att tidsandan utöfvar sitt stora inflytande äfven inom hemmets område och särskildt på de unga, men detta förhållande bör vara äg nadt att väcka mödrarna till ännu större vak- samhet, på det att de må kuDna stålsätta sina barns sinnen emot det, som är ondt i denna anda, meu på samma gång vänja dem att pröfva och behålla det, som godt är.
För att nu hemmet skall blifva sådant det bör vara, så fordras i främsta rummet, att kärlek och harmoni råda inom detsamma, men huru kan detta blifva förhållandet om vid hemmets bildande, eller med andra ord äktenskapets ingående, större afseende fästes vid förmögenhet, en ansedd ställning i sam- hället med mera dylikt än vid verklig sym- pati och kärlek de unga emellan?
Och här hafva mödrarna en stor skuld på sitt samvete.
Huru mången mor söker ej rent af öfvertala sin unga dotter att föredraga den rike, an- sedde friaren framför den, som ej äger dessa fördelar, men som hon dock ser, att flickans hjärta dragés till.
Samma mor, som ej för allt i världen skulle tillåta sitt barn att umgås med den kvinna, som en gång af kärlek begått ett felsteg, tvekar ej att intala detta samma sitt barn att sälja sig själft för hela lifvet.
Och hvarför gör hon detta?
Jo, i de flesta fall emedan hoD af klemighet och falsk ömhet vill tillförsäkra sin dotter ett bekvämt och bekymmerlöst lif.
» Kärleken kommer nog sedan, då du väl är gift, » därmed tröstar hon den motsträfviga.
Men tänk om den dock ej kommer sedan, hurudan blir då den unga makans lott?
— V i lämna nu helt och hållet ur räkningen de olyckliga fall, då kär- leken verkligen » kommer sedan », men före- målet blir ett annat än maken.
— Jo, mån- gen gång blir hon en af dessa kvinnor, som visserligen till det yltre förekomma att vara lyckliga och kanske till och med lyckats intala sig själfva att de så äro, men hvilkas lif dock mer eller mindre missriktats.
Deras naturliga anlag hafva ej blifvit utvecklade — kanske just till följd af denna eftersträf- vade rikedom — och den unga kvinna, som under arbetet i hemmet för en älskad make kunnat blifva en god, lycklig och allvarlig människa, blir kanhända en ytlig, fåfäng och innehållslös världsdam.
Jag erkänner visst, att det tinnes äkten- skap, som börjat utau kärlek, och hvilka än- dock blifvit lyckliga, men risken är i alla händelser så stor, att ingen kvinna borde våga den.
I det dagliga samlifvet emellan man och hustru uppstå nog så många stötestenar, att det vill kärlek, ja mycken kärlek till, för att lyckan ej skall taga skada, ja kanske grusas.
Hvarje moder borde därför, långt ifrån att öfvertala sin dotter, på det allvar- 315 ligaste afråda henne ifrån att ingå en före- ning utau kärlek, därvid framhållande, att hon ej endast emot sig själf, utan äfven emot sin blifvande make, begår en svår synd, då hon tager ett sådant steg.
Och om man tänker på barnen i ett så- dant äktenskap, icke kunna de, om ej kär- lek och sympati råda föräldrarne emellan, komma i åtnjutande af den hjärtats och ka- raktärens uppfostran, som behöfves för att dana dem till sanna och goda människor och medborgare.
Således hamnar sig denna synd, ej endast på makarne själfva, utan äfven på barnen och blir sålunda småningom till skada för hela samhället.
Men det gifves äfven mödrar, som utan att direkt vilja inverka på sina döttrar vid dessas val af make, ändock genom det exem- pel af njutningslystnad och själfviskhet, som de gifva dem, så att säga utså frön till sam- ma egenskaper hos barnen och således indi- rekt göra dem odugliga till att, då den ti- den kommer, välja ett själfförsakande lif i kärlek framför ett, som är rikt på denna världens så kallade goda, men fattigt på det, som verkligen tillfredsställer hjärtat.
Därför låtom oss tidigt söka vänja våra döttrar vid arbetsamhet och enkla seder samt genom ord och exempel visa dem, att lifvets lycka icke ligger i nöjen och bekvämlighet.
Låtom oss framhålla för dem, att ett lif i själfviskhet är människans största olycka, då ett sådant endast ger näring åt det onda, som bor inom henne, och förkväfver de väl- signelsebringande frön, som under andra för- hållanden spirat upp och burit rika skördar.
V i skola på det sättet söka bilda dem till starka, sunda och samvetsgranna kvinnor, som ej för glitter och flärd vilja förnedra sig själfva, och om än vårt arbete mången gång för våra ögon synes fåfängt, så hafva vi åt- minstone det medvetandet, att vi ej genom oförstånd och klemighet gjort dem odugliga att fylla de kraf, som lifvet ställer på den älskande, själfuppoffrande kvinnan.
J. A — r.
På panoptikon.
^feXriherrinnan v o n Adelberg hade kommit till Stockholm för att hämta sin sextonåriga L * T) dotter Lilly ur pensionen och — efter att ^~ ' ^ ha tagit hufvudstadens sevärdheter i betrak- tande — återvända med henne till hemmet på det sörmländska landtgodset.
Sedan mor o c h dotter lyckligt genomgått det tårerika afskedet från de hulda pensionatsvårda- rinnorna, föreslog Lilly, att de skulle besöka pa- noptikon, o c h snart vandrade de omkring bland vaxfigurerna, öfver hvilka Lilly röjde en äkta barnslig förtjusning.
De vandrade genom den ena salen efter den andra, beundrade den kungliga familjen, de furstar, artister o c h upptäcktsresande, som förvillande na- turliga stodo framför dem i vax, och kunde knap- past se sig mätta.
Deras förtjusning nådde sin höjdpunkt, då de i en af de sista salarne fingo syn på en sjöofficer i guldstrålande paraduniform, s o m var så naturtroget framställd, där han satt, att han nästan tycktes andas.
Mor och dotter trädde närmare o c h beskådade h o n o m frän alla sidor.
Lilly särskildt tycktes omöjligen kunna slita sig från den ståtlige kaptenen.
» Får jag säga dig, hvad jag tänker, mamma lilla, » sade hon.
» Jag kan nog gissa det, » svarade m o d e r n; » du är pä god väg att förälska dig i en vaxdocka.
Jag önskar, att jag kunde inblåsa lif i denna figur för att bringa dig till förnuft, men tyvärr kan jag det inte! » » Men kanske jag, » sade Lilly, och utan att modern kunde hindra det, tryckte hon en flyktig kyss på den vackra vaxfigurens läppar.
7 » Skäms du då icke, Lilly, » bannade modern, rnen ordet dog på hennes läppar.
Ty plötsligt inträffade något oväntadl, oerhördt.
Då Lillys mun berörde sjöofficerens, så omfamnade vaxfigu- rens armar den förskräckta flickan och släppte henne först då åter lös, när kyssen var återgäldad med riklig ränta.
Äfven modern hade i första ögonblicket tänkt, att det urverk, som förlänar lif åt somliga bland dessa figurer, var uppdraget.
Dock kom hon snart till den öfvertygelsen, att här en helt annan drif- fjäder var med i spelet, och hennes harm var naturligtvis stor.
Med värdighet trädde hon fram till den under- bara gruppen och befriade sin dotter från de armar, som omfamnade henne.
Dessa gåfvo endast mot- villigt efter, liksom o m något i kaptenens meka- nism ej varit fullt i ordning.
» Min herre, » sade hon nu strängt, medan den förmodade vaxfiguren reste sig till imposant längd, » det är dock att drifva skämtet väl långt! » » Förlåt, fru friherrinna, » svarade den till lif väckta vaxdockan och öfverräckte sitt visitkort till den upprörda damen, » mitt namn är von De- gen, kapten vid hans majestäts flotta, och jag kan alls ej dela er mening, att skämtet drifvits för långt, ty det var öfverhufvud intet skämt, det var allvar.
Och o m ni vill öfvertyga er därom, så tillåt att jag i morgon gör ett besök i er bostad för att där upprepa min försäkran. » Lilly hade dittills, ej mäktig ett ord, med glö- dande kinder stått vänd från talaren.
Hon kände sig ganska sällsam till mods och hade helst velat sjunka genom jorden eller g ö m m a sig i något litet råtthål.
Men det skedda stod icke längre att göra ogjordt, och hon fattade mod, vände sig o m och såg upp i officerens ögon.
Ur dessa strålade idel kärlek henne till mötes.
Då de två några dagar senare förlofvade sig, sade Lilly: » Hur lyckligt ändå, att du inte var af vax! » " Motvalls käring ".
et är förvånande, att herr Motvall före- kommer så sällan i adresskalendrar, kataloger och matriklar — om han ens före- kommer alls —, då hans hulda maka, den s. k.
» Motvalls käring » ju är en allbekaut personlighet.
Ja, hon är väl mer än allbe- bekant, hon torde räkna släkt med hela värl- den, likasom hennes anor leda upp till den den af sagans dunkel hälft beslöjade » kärin- gen mot strömmen ».
Men måste vi räkna den mystiska Motvalls bättre hälft till våra bekantskaper, så icke hör hon åtminstone till de angenäma.
Hennes lifsuppgift, detta särskilda ändamål, som lär tillkomma hvarje väsen i skapelsen, synes icke vara något annat än att sätta sig på tvären — alldeles som byrålådan, då den skall skjutas in.
Och detta ändamål, sådant det nu är, motsvarar hon med aldrig klickande påpasslighet.
Men i all synnerhet utväljer hon sådana tillfällen, då hennes motstridighet kan komma bra nog förargelse åstad.
Familjen har beslutat att lägga sig i skär- gården öfver sommaren, och ingen har varit ifrigare att komma i väg än just fru Motvall själf.
Flyttningskarlarne äro redan tingade och våningen i staden vänd upp och ned.
Då får den ljufva varelsen ett migränsanfall och börjar beskärma sig öfver den onödiga lyxen att bo på sommarnöje.
» Ä r det för folk i vår ställning?
Har ni råd till det, kanske?
Det vore väl bra myc- ket bättre att spara slantarne — och pangar blir det af, vill jag lofva, med ångbåtsbil- jetter och flyttningar och allt — så kunde vi en annan sommar tänka på att resa litet, som vi så länge har talat om.
Och hvem flyttar ut till landet så här tidigt för resten?
V i ska ' väl ådraga oss både frossa och annat bara för din envishet.
IDUN 310 » Men min ängel, det var ju du som.
» » Var det jag?
Det är jag som narrat dig att hyra sommarnöje.
Jo jo, säg ingenting!
Jag vet det mycket väl: det är alltid mitt fel, alltid jag, som har skulden.
» » Det har jag inte påstått, min dufva.
Men tycker du, det är för tidigt att flytta ut, så kan vi j u lugna oss en vecka till eller ett par. » » Lugna osa?
Ja det är just likt dig, Mot- vall.
Krångla och ge återbud nu, när all- ting är nedpackadt, karlarne tingade och till- sagdt på ångbåten.
Nej, tack du, det blir ingenting af.
Har vi sagt A, så får vi allt lof att säga B också.
D u kan ju stanna, om du har lust.
Men jag reser. » Det är på det viset herr Motvall genom- drifver sina önskningar.
Han ger med sig, fullt säker på att genast blifva motsagd.
Han jämkar på byrålådan, och får den till sist att gå in.
Men ibland händer det herr Motvall, att han faller ur sin roll och går an på ett sätt, som om han tänkte: » Hvarför skall jag jämt och samt vara Motvall; kan inte jag också få vara käring en enda gång? » Då blir det en het kalabalik mellan de täflande käringarna, och på bägge sidor ut- vecklas en ordrikhet och en röststyrka, som fullständigt uttömma språkets tillgångar och fyra tungors samlade kraft.
Hvem af de kämpande som då hemför segern beror, mera på röstbandens hållbarhet än på argumenterin- gens.
Långvarig träning är här vid lag af afgörande betydelse, liksom den där märkvär- diga förmågan att helt och hållet kunna slå döförat till för motpartens skäl.
Att Motvalls käring är oss människor gif- ven till ett syndastraff, torde icke ens herrar teologer kunna tvista om.
Men påtagligt är också, att för de ledsamheter hon ställer till i världen lider hon ock dageligen och stun- deligen själf sitt välförtjänta straff.
Lifvet skänker henne helt visst ganska liten tillfreds etällelse.
Se blott på någon af hennes yngsta inkar- nationer, en så kallad » grinig unge »!
Allt- jämt hänger hon läpp, till lek och läxor går hon med samma sura min.
Snafvar hon i änkleken eller kullas i hök och dufva, strax fattar hon humör och » vill inte leka med längre. » Har någon af kamraterna ett godt förslag till förlustelse under raststunden, nog bar den unga » Motvalls käring » genast ett annat att framställa — och åter öfvergifva, så fort det vunnit bifall.
Följaktligen, det säger sig själft, blir hon illa liden och till sist alldeles lämnad är räkningen.
Men från att vara förbisedd är steget kort till att blifva själftillräcklig och anmärknirjgsfull, och så är typen färdig, den människotyp, som har största förutsättningarna för att riktigt grundligt för- störa lifvets glädje för sig själf och andra.
Det värsta är, att ett lynne af det där slaget blir sämre och sämre med åren.
Helt naturligt för resten.
Att se de glada och sorglösa, de öppna och frimodiga, de vänliga och fridsamma blifva allmänt omtyckta och eftersökta väcker hos den inbundna, miss- nöjda och motstridiga afundens plågande känsla till lif, afund och människofientlighet samt en bitter uppfattning af den ytliga, orätt- visa världen, scm äflas på allt sätt att öfver- hopa redan förut lyckliga människor med än större lycka, på samma gång den undandra- ger de olyckliga, tunga sinnena all sin kärlek.
» Den som mycket hafver, honom skall varda gifvet, och den som intet hafver, från honom skall tagas det lilla han hafver. » 1893 Världen är onekligen orättvis i sin förkär- lek för lyckans gunstlingar — det bör er- kännas — och däri ligger ofta skulden till att olyckliga människor äfven.
blifva elaka.
Som sagdt, fru Motvall är i allmänhet ganska beklagansvärd.
Ingeuting är henne till lags, och den njutning hon kan erfara af att ständigt sätta sig på tvären och därmed skämma andras nöje eller lycka kan väl ej vara till- räckligt stor att motväga den eviga ledsnad och otillfredsställdhet, som åtföljer ett dylikt grinigt lynne.
Mest beklagansvärd är hon emellertid, när, såsom ofta händer, hon knappat kan sägas rå för att hon blifvit den odrägliga varelse hon är.
Man bör söka rättvist bedöma äf- ven en sådan glädjeförstörerska som käringen Motvall.
Och jag tror, det är obestridligt, att hennes oangenäma sidor ofta nog härröra från hjärtat mindre än från — ja rent ut sagdt — från magen.
Det är så förödmju- kande, alt tänka men lär nog förhålla sig så i alla fall, att denna prosaiska del af vår stofthydda utöfvar ett visst, icke obetydligt inflytande på karaktärens och i främsta rum- met lynnets gestaltning.
Ja, jag kan tänka mig, att en och annan finner blotta hänsyft- ningen på, att dtt etiska och gastriska skulle ha beröringspnnkter, icke blott orimlig och otillbörlig, utan rent af hädisk.
Jag vädjar till hvars och ens er- farenhet.
Viljan är icke alldeles oafhängig af lynnet.
Lynnet är säkert beroende af magen.
Och blir viljandet utsatt för dessa prosaiska inflytelser, så gäller det samma om känslolifvet i ännu högre grad.
Den vanligaste inkarnationen af Motvalls käring — magpatienten — bör icke vara föremål för vår förargelse, utan för våra om- sorger.
Förebråelser hjälpa sämre än bäska droppar!
Iduns läkare står nog, tänker jag, till tjänst med råd, ifall någon af tid- ningens ärade läsarinnor och läsare skulle finna, att hon eller han lider af den beskrifna åkomman.
Att helt och hållet skaffa sjukdomen ur världen eller med andra ord att afdagataga Motvalls käring torde dock aldrig lyckas.
Men hon kan och bör tas under behandling.
Och till den ändan är det, uppmärksamheten här blifvit riktad på hennes värda person.
Tyvärr kan jag icke gifva redaktionen något porträtt af gumman.
Att publicera det i Idun vore kanske ej heller rätta plat- sen.
Motvalls käring — man får väl be gagna den oartiga beteckningen, då det en- dast är ett begrepp som kan känna sig för- närmadt — uppträder lika ofta i byxor som i kjolar.
Jag har sett Motvalls-käriugen i martialiska mustascher, i ridstöflar med spor- rar på.
Efraim 0 fosterland, du dg ra, kära!
Ditt minne lefver i min själ, Du fjärran år och dock så / nära.
Jag minns dig ömt, jag minns dig väl.
1 lifvets vårdag ljuft jag drömde I Sveas moderliga famn.
I lifvets sommardag jag glömde Än aldrig hennes dyra namn.
Min barnsko bland de små jag nötte I lekarnc, så yr och glad.
Min docka och mitt slångrep skötte I parkerna kring Birgers stad.
Blef aldrig trött på » vaktparaden » » / torget " nere vid allén, t Blef stor » — tog del i promenaden Bland Djurgårdsslåttens gröna trän Hur Och Och Och väl jag minns Bcrzeliiparken Blanchs kafé och Behrns salong blomguirlanderna på marken sången!
Nordens trolska sång!
De gröna bänkarne och borden Och Jakobs kyrka, där jag gick Och iläste franvu.
Jag ån hör orden, Som i » Välsignelsen " jag fick Jag minns Norrström, där månen blänkte Norrbro ...
jag hör musiken, lyss!
Minns Mälaren, som Saltsjön skänkte I strömmens hvalf sin afskedskyss.
Hotellet, Brunkebergshotellet, Där skolan var.
Från barnaår Jag ser en bild så kär af stället.
Men ack, hvad föll väl hår?
En tår.
Jag Att Allt Och måste sluta, ty hvad gagnar spinna längtans trådar mer.
år förskingradt liksom agnar, minnen, minnen blott jag ser.
Dock dessa minnen jag bevarat På lifvets bana, vid och vill, Ej för enhvar jag dem förklarat, Men Idun lyssnar nog därtill.
Ty uti hennes kära spalter- Så månget älskadt namn jag sett, Så många slöjade gestalter, Som mig cn vemodsnjutning gett.
Med glädje har jag sett, hur kvinnan I hemmets land en ställning fäll, Som hon i forna dar — förinnan Jag måste bort — ej ännu nått.
Med stolthet sett, hur hon med åra I mödans karga jord kan så Att själfberedda skördar skära — Och hedras af en hvar ändå.
Hur Vid Hur Där lika hyllning henne gifves hemmets härd, på forskningsfält, fördomen rj gärna trifves, kvinnan sitt baner har ställt.
Hur sjukdomen och nöden Jinna Sin tröst i hennes ömhetsspår, Bannhertighet och kårlek brinna, Där hon det godas stigar går-.
Från fjärran kust.
HPvåu en i San Francisco bosatt lands maninna har Idun haft nöjet mottaga nedanstående vackra versifierade hälsniug till fosterlandet, som helt visst med odelad sym- pati skall mottagas af alla våra läsarinnor.
Hur Vid Och Sig bördens rätt i skuggan tråder bildnings fackla mer och mer, folkets blyga dotter gläder att hon vägen öppnad ser.
San Francisco, Kalifornien.
lS !J. ' i.
Sophie Sonnichsen.
(Ringström.)
Från Stilla hafcets ljumma stränder, Från Kaliforniens rika sand En hjärtlig hälsning hän jag sänder Till Sverige, till mitt fosterland.
IDUN 1893 kostar på att sjunga en konsert om dagen.
sen första juni, dä vi började, ha vi uppträdt i olika bondkyrkor hvarenda kväll; vi ha tagit så erbjudes eder i dag, ärade läsarinna, ett jämnt med oss Skåne, Småland, Östergötland, enastående tillfälle alt för en mycket ringa och sen ska vi ta östra Småland och Ble- uppoffring göra dem en stor glädje.
För att kinge i hemväg.
Usch ja, det är ett släp! » göra Kamraten, illustrerad tidning för » Fröken tycks inte vara särdeles belåten Sveriges ungdom, känd och skattad i vida med det där kringflackande lifvet? » sade Elsa kretsar bland den publik, för hvilken den är i litet snäf ton.