Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fantomet griper, gycklaren, som själf förgripit sig på lifsglädjens källa genom att såra sitt samvete till blods.
Ty hvarje själfmedve- ten människa vet, innerst i sitt samvete vet hon, att lifsglädjen står att vinna för henne.
Äfven den människa, från hvilken lifsglädje blifvit tagen, röfvad, känner, att det ligger inoD hennes egen viljas område att med framgån; gripa efter den förlorade skatten.
» Lifvet är i vära dagar så tungt och så hårdt, glädjen har ej någon plats däri; kampen för tillvaron uppslukar all den forna lifsglädjen », påstås det.
Ja, det ser verkligen ut, som om man rent af stallfodrade denna » kamp » med allt det bästa, som människolifvet eger, för att sätta honom i skenande galopp.
Men månne vi under vår svindlande fart ej blott äro på jakt efter lifvets njutningar, efter fjäriln med guldstoftet på vin- garne, och ej efter utkomsten och lifsglädjen?
Månne man ej förvexlar insekten med sångfå- geln, näktergalen i den enkla, nobla di ' äkten?
Hvarför skulle lifvet vara tyngre och svårare i våra dagar än fordom?
Förtälja ej häfderna om folkens träldom under grymma tyranners välde, under kastväsende, mörk vantro och vidskepelse?
Tror man då, att människor gingo i hundrade- tal till galge, stupstock, till bålet, till arenan, till bloddrypande offerdöd, utan att känna hvarken dödsångestens kval eller plågor i de af bödlar sargade och sönderslitna lemmarne?
Vredo sig ej de efterlefvande i vilda smärtor vid faderns, moderns, broderns eller systerns lik, mördade på en uslings nyck eller af hans vilda äregi- righet?
Logo månne föräldrarne, när barnen såldes på slafmarknaderna eller offrades åt vid- skepelsens hemska fantasifoster?
— Visserligen ljödo pipor, trummor och cymbaler till tyran- ners och gudars ära; man sjöng, ropade och dansade för att öfverrösta jämmerropen af de mördade och sargade, men månne där fanns lifs- glädje på dessa fester och vid dessa orgier?
Det är föga troligt, ty människonaturen bar nog varit densamma som nu, äfven om vanan vid det rysliga tidtals förhärdat densamma.
Och se vi på de hjälpmedel, som stodo våra förfäder till buds vid deras arbete för det dag- liga brödet och för att erhålla näring för själen, så kunna vi svårligen finna, att de voro egnade att göra arbetet lätt.
Vi behöfva ej gå så långt tillbaka som till sten- eller bronsåldern — ett femtiotal af år är nog — för att finna verk- tyg, redskap och annat mera, som ingen nutids- människa skulle gitta använda vid sitt arbete.
Och se vi lika så långt tillbaka på medlen till andlig odling, så finna vi, att det för flertalet — icke minst för kvinnorna — var ett styft stycke arbete att nå hän till någon kunskaps- källa.
Hvad hafva icke de vetenskapliga upptäck- terna, uppfinningarne, industrien och konsten under vår tid uträttat i riktning att underlätta samfärdseln och arbetet samt att öka inkomstkäl- lorna och försköna lifvet?
Hvilka offer bringa ej stat och kommun i våra dagar åt folkun- dervisningen?
De gå ju ändå därhän, att de gifva kontant erkänsla — eller ock kontant betalda varor i belöning åt barn och ungdom, som täckas hafva den godheten att taga emot något af det i öfverflöd erbjudna kunskapsför- rådet.
Och ändå är man icke glad!
Skulle den omständigheten, att vi i det stora hela fått det för bekvämt, månne vara orsaken till, att så mången saknar lifsglädjen?
Helt säkert är detta fallet med en stor del, som egnar sig åt den moderna, bittert sura mu- lenhet, hvilken går i så många olika upplagor under det antagna namnet pessimism.
Men hos djupare naturer har denna dock en djupare grund än veklingens orkeslösa koketteri med lifsledan och — sekelslutet.
Under snart två tusen år har en religion och en lifsåskådning, hvilka ställa höga kraf på människans sedlighet, arbetat sig in i världen.
Och under den långa tid af befrielse från krigets fasor och dess ofta så okristliga segerjubel, som vi nu genomlefvat, har isynnerhet krafvet på kärleken till nästan, krafvet på rättigheten för • alla att lefva lifvet under människovärdiga yttre vilkor vuxit sig starkt hos oss.
Och till detta kraf ha kommit flere, lika berättigade.
Man fordrar att få se rikare frukter af en predikan om helighet och renhet, förkunnad för släkt efter släkt, som med läpparne bekännt sig tro på de läror, hvilka ligga till grund för denna predi- kan.
Man kräfver, att tron skall sätta ädla frukter på människolifvets alla områden; man vill ändtligen se det kristna lifsidealet afspeg- ladt i hem- och samhällslif och ej längre nöja sig med blott fromma låter och talesätt.
Alla dessa kraf helsas med fröjd af dem, som blifvit denna lifsåsikt trogna, ty de krafven verka väckande och manande till själfpröfning samt till ifrigare arbete i människokärlekens tjänst och till förverkligandet af det ideal, som innebäres i bönen: » tillkomme ditt rike! » Och under arbetet i denna anda kommer den äkta lifsglädjen som en gåfva från all glädjes källa.
Men för de många bland vår ungdom, som fått denna lifsgrund underminerad, men ändå inom sig bära det kristna lifsidealet, möjligen dock under annat namn, för dem framträda de ouppfyllda krafven, jämförelsen emellan lära och lif, som den mest skärande dissonans.
Tillståndet i det samhälle, som kallar sig kristet, väcker indignation, och med det ung- domliga sinnets inkonsekvens vänder sig harmen mot källan, från hvilken de höga lifskrafven utgå, i stället för att den bör drabba oss, som så klent ha uppfyllt dem.
Stark och modig i sin relativa okunnighet om lifvet och människohjärtat, uppreser sig den unge mot en lifsåsikt, hvilken synes honom vara ett ofruktbart träd.
Af sig själf, af sitt eget, vill han verka, för att krafven på män- niskokärlek, renhet och helighet må fyllas, samt för att ofödda släkten må få njuta lifsglädjen.
För sig själf begär han, i sin unga, varma hän- förelse, ingenting, minst af allt belöning i ett tillkommande lif, och han finner detta vara långt större och ädlare än vårt kristna hopp om en evig lifsglädje.
Men där kommo slagregn och flod; stormen stötte på huset, och det föll, ty det var grun- dadt på sanden.
Den egna kraften hade ej räckt till, renhe- ten var fläckad; de ädla handlingarne ett lapp- verk af egenkärlek, egoism och naturlig mänsklig ömhet.
Själfkritiken svänger obarmhertigt sitt skarpa gissel, och själen vrider sig i kval.
Lifvet synes tomt för den ädle, som försmår lifsnjut- ningens fadda dryck, hvilken bjudes honom i stället för det ädla perlande vin, som han me- nade sig kunna brygga ur vilda drufvor.
Då framträder lifsledan, dubbelt farlig eme- dan djupt i själ och samvete en röst hviskar, att lifsglädjen kan återvinnas, men blott på en väg, som för det stolta sinnet synes så föröd- mjukande.
— Hvad återstår då utom den förmenta rättig- heten att lemna lifvets skola med dess oupp- fyllda, förvrängda uppgifter!
— En af de viktigaste lärdomar, som vi borde hemta af häfderna, är den, att vid hvarje stark rörelse inom kristenheten uppkommer alltid en vrångbild däraf, en sammanfiltring af halfva sanningar och förklädda lögner.
Så ock nu.
Krafven på öfverensstämmelse emellan lära och lif äro starkt uppe bland oss, och arbetet i denna riktning har fått nytt lif och mera innerlighet, äfven om det ej framträder med buller och bång.
Därför hade vi också att vänta vrångbilden.
En rörelse, till sina yttre konturer lik den, som uppkommer i hvarje ädelt sinne, då det finner, hur lifsidealet blifvit sviket af dem, som fått det så att säga till arf och eget, uppstod bland den skara, som satte njutningen till lifvets mål.
Med halfbildningens naivitet och ung- domlig käckhet slogs ett streck öfver allt, hvad kristendomen, trots församlingens brister, splitt- ring och villfarelser, under seklernas lopp ut- rättat i kulturens och humanitetens tjänst, och blott skröpligheterna hos de kristne framliöllos till benäget påseende.
Och så upphof sig ett rop, att själfva reli- gionen var — föråldrad och omänsklig.
Man ville ha mera tidsenliga läror fastslagna, läror, hvilka gåfvo fritt lopp åt de mänskliga lustarne och lidelserna, eller rättare — • dessas tillvaro skulle förnekas eller omklädas, så att de blefvo någorlunda presentabla, äfven for den stora massan.
Men när man äfven här märker, att njutning ej är detsamma som glädje, att den frihet, man tillränat sig på samvetsfridens — kanske äfven på helsans bekostnad, är den värsta träldom, är det då underligt, om ej den äkta lifsglädjen är att utan vidare taga på hyllan?
Det är af största vikt för oss kvinnor, att vi söka klarhet öfver tidens såväl andliga som sociala rörelser, ty den ena betingas, bäres af den andra, och vi hafva numera en insats att göra i det stora samhällsarbetet.
Må vi taga oss till vara för allt koketteri med lifsledan, ty där bor smittstoff i leken med det själaförderfvande.
Må vi söka att för oss själfva klargöra orsakerna till den gängse klagan öfver, att lifsglädjen är viken bort från oss, och då skola vi äfven se, hvar den är att finna.
Och hafva vi blott funnit den, då skall den äfven, likt ett strålande solsken, sprida sig från hem till hem ut öfver gamla Sverige.
Då skola män som kvinnor med fröjd helsa hvarje nytt kraf på varmare människokärlek, större sedlig renhet och heligare vandel, ty då arbeta vi — ej som trälar — utan som fria på att förverkliga det sanna lifsidealet, det som innehälles i de få orden: » Alla äro vi en fa- ders barn, därför älska vi hvarandra. » Under mörka, tunga tider ha de ädlaste bland kvinnorna tyst och troget bevarat lifvets bästa klenoder, tills dessa åter visat sig vara oum- bärliga för människolifvet.
Nu hafva vi, det i fysiskt afseeede svagare könet, den dubbla uppgiften att bevara och åt våra kämpande eller vilsegångna syskon meddela den äkta lifs- glädjen.
Och här finnes blott ett sätt, pä hvil- ket vi kunna göra detta, och det är att låta vårt lif vittna om sanningen i vår tro och lifs- åskådning.
Bort med släpen!
K§i|buru det merendels visar sig tämligen gagn- löst att söka kämpa mot ett oförnuftigt mod, vågar den, som skrifver dessa rader, likväl hoppas, att ett varningens ord mot den nya modegalenskap, som håller på att komma till väldet under den nu ingängna säsongen, ej skall förklinga alldeles ohördt.
Knappt hade man hunnit riktigt glädja sig åt turnyrens jordafärd, förrän en annan mata- dor, ej på långt när så oskadlig som turnyren, söker bemäktiga sig dennas forna undersåtar- skara.
Den allsvåldiga herrskarinnan La mode tyckte väl, att vi sluppit ifrån ofvannämnda persedel alldeles för lätt, och ålade oss därför att som bot delvis utföra — sopkvastens och damborstens funktioner Släpet är på väg att ännu en gång göra sitt intåg i damernas värld!
Vi nämnde, att släpen ej fä anses så oskad- liga som turnyren.
Denna var ju på intet sätt
heläovidrig.
Däremot kan det ej vara annat än skadligt att från gatan draga hela lager af damm in i boningsrummen.
Om det är vått och slaskigt ute, ställer sig denna sak ändå betänkligare.
Den fuktighet och gatsmuts, som dä upptages i släpen, " är osund, och dessutom är det, för att nu säga sanningen osminkad, rent af osnyggt att föra med sig detta tillhehör i klädningarna.
* Ej heller i ekonomiskt hänseende är denna fråga utan intresse.
Det är ju naturligt, att kanter och skoningar på en släpande klädning tidt och ofta nötas upp och måste renoveras.
Dessutom förlorar släpet, till följd af oupphörlig neddammning och väta samt åtföljande borst- ning, mycket snart sin fraicheur, och hela kläd- ningen blir därigenom hastigare försatt i obruk- bart skick, än den skulle ha gjort, om den varit utan släp.
Båda dessa saker torde vara värda att beaktas, i synnerhet i sådana famil- jer, där de s. k. klädpenningarna måste utgå med jämförelsevis små belopp.
Ännu en omständighet borde våra damer härvid taga med i beräkningen.
Det är ohelso- Bamt * *, tidsödande och i hög grad besvärligt för tjänarinnorna att hålla de långa klädningarna rena.
Jag är öfvertygad om att, i fall de nådiga damerna nödgades själfva verkställa borstningen af sina kläder, de — trots modet — ej skulle vara på långt när så benägna att förse sina klädningar med släp.
På tal om tjänare vill jag framhålla ännu en sak.
Erfarenheten visar, att flertalet moder, — äfven de befängdaste — småningom trängt sig ned till de fattigare klasserna.
Och det är helt naturligt, att så sker.
Hvad nu särskildt klädningar beträffar, är det så stäldt, att de bättre lottade gifva bort eller sälja dessa sina plagg till sina ringare medsystrar, och modet fortplantas på det sättet alldeles af sig själft.
Men tjänarinnor, arbeterskor o. s. v. ha hvar- ken tid eller råd att hälla de med släp för- sedda klädningarna rena och hela, Och hvad blir då följden?
Den som i sin mån bidrager att införa ett skadligt, kostsamt eller pä annat sätt opraktiskt mod, har ett drygt ansvar gent emot de rin- gare klasserna.
När det gäller s. k. inneklädningar ter sig frågan om släp i något ljusare dager.
Våra husmödrar skulle säkert taga mycket illa vid sig, om någon sade dem, att man inne i rum- men sätter damm i rörelse med släpen.
Jag tror emellertid, att, i de flesta hem, åtminstone mattorna ej alltid kunna hållas så väl rengjorda, att det icke syns på släpet, när man en dag vandrat omkring därmed i våningen.
Hindersamma såväl i arbete som för en rask och naturlig gång bli släpen alltid, vare sig de användas ute eller inne.
Hvad sällskapslifvet beträffar, tror jag, att herrarne, i synnerhet i balsalarne, med fasa komma att skåda det återuppståndna modet.
Det fordras verkligen en ej obetydlig skicklig- het för att lyckligt lotsa sig fram mellan en mängd släpbärande damer.
Jag hörde en gång en herre, sedan han kommit förbi två långa släp utan att trampa på dem, i triumferande ton utropa: » Jag är ju nästan lika skicklig som en vaktmästare ».
Men det stora flertalet herrar är nog ej så där skickligt.
Också har jag hört sägas, att förra gången ifrågavarande mod herskade, söndertrampade och nedfläckade släp * D e, som efter å t e r k o m s t e n från sina p r o m e n a - der byta om k l ä d n i n g, utgöra n o g ej m e r ä n ett för- s v i n n a n d e fåtal.
• * * D e n, som r e n g ö r en k l ä d n i n g, kan näppeligen u n d g å a t t i n s u p a en del af det af borstade d a m m e t.
— ofta på mycket dyrbara klädningar — hörde till vanligheten.
Mot släpen kunna således anmärkningar göras ur flere synpunkter: hygienens, ekonomiens, mo- ralens, umgängeslifvets och bekvämlighetens.
Skulle vi då icke kunna förskonas från att se släp åtminstone pä gatorna!
Ingrid Oullin.
En dialog.
Af furst D. Politzin.
J y 7 \ c r nådig frun hemma? » frågade Boris * r x T \ Tschernin, i det han lät den med W små snöflingor betäckta pelsen glida af axlarne.
» Ja », svarade betjänten, som såg så pryd- lig och välinstruerad ut, att han ännu mer än den eleganta våningens dyrbara inredniDg vittnade om sitt herrskaps rikedom.
Boris rynkade pannan.
Han hade hoppats att ej träffa sin fru och att före middagen ha en timme för sig själf till ostörda funde- ringar.
H a n såg sig i den kolossala spegeln, som upptog en vägg af den stora tamburen, och märkte till sin förtret, att hans fula an- sikte var mycket blekt.
Säkert skulle hon utropa, så snart hon fick se honom: » Är du nu vid dåligt lynne igen? » Med en otålig axelryckning gick han direkt till sitt arbetsrum, kastade en flyktig blick på den brefpacke, som låg på det breda skrif- bordet och blef tankfullt stående midt i rum- met, lyssnande till pianospelet, som hördes från den aflägsna salongen.
Den spelande var hans fru, och hon spelade en afskyvärdt banal melodi.
När den musikaliska lusten kom på henne, var det ett säkert tecken, att hon leddes.
Boris ville komma på det klara med sig själf, hvarför han fann det så obe- hagligt, att hans fru var hemma och icke som vanligt hade farit ut vid denna timme.
Han älskade henne, hade af kärlek gift sig med henne, slagen i bojor af hennes underbara skönhet, och denna skönhet hade under detta år ännu mera fullkomnats.
Han älskade henne ej mindre än den första dagen Men i dag ville han vara alldeles ensam.
Han hade hela dagen varit upptagen af affärer, af öfverläggningar med sin kompanjon; han var trött och kände behof af att hvila ut, att länge och mycket få tänka i fred.
Förr hade han föreställt sig en gift mans lif helt annorlunda.
Han hade inbillat sig, att han med dubbelt nöje skulle sysselsätta sig med förökandet af sin förmögenhet och sedan efter det ansträngande tankearbetet komma hem och i sin hustrus ömhet finna ny kraft till nytt arbete.
Men så hade det ej blifvit.
De hade ingenting gemensamt med hvarandra.
H a n var henne helt och hållet likgiltig, henne sysselsatte blott nöjen, tanken på förströelser, utfärder, mottagningar och baler.
En helt obetydlig tillfällighet förde honom i dag för första gången på dessa tankar.
Kortew, hans kompanjon, hade sagt till ho- nom: » I ditt ställe skulle jag gå in på denna plan.
Om vi sälja våra fabriker i Tiwer, behöfver du inte mera fara dit och två dagar i hvarje vecka vara skild från din fru.
Fråga henne om råd, hon skll säkert bli mycket glad ... » Ock Kortew hade skrattat som åt ett lyc- kadt skämt.
Boris hade genast blifvit vid dåligt humör.
Det föll honom in att han icke hade det minsta skäl att i detta fall vänta någon synnerlig glädje hos sin fru.
J a, hon skulle väl säga: » Det gläder, mig att du har mindre att göra, » men detta i en ton, som då man säger en främmande person en älskvärdhet.
» Nej, hon älskar mig inte! » hviskade Tschernin, i det han slog sig ned vid skrif- bordet och tankspridt öppnade brefven.
» Hon älskar mig inte!
Hon älskar mig inte! » upp- repade han i tankarne.
» Därför finner jag ingen lycka hos henne.
Det finns ingen eld i henne, som skulle kunna värma mig.
Hon har naturligtvis gift sig med mig, emedan jag är rik.
J a g är ful, jag är inte gladlynt, tvärtom dyster.
För henne består lifvet blott af förströelser.
J a g är ful, men rik.
.. » Han suckade djupt och lutade sig tillbaka mot den skulpterade länstolens höga karm.
Han hade icke trott sig kunna bli offer för en sådan själssvaghet.
Ända till denna stund, hade han endast haft tanke på att förtjäna så mycket pengar som möjligt för att kunna gifva dem åt sin fru att efter eget behag strö ut dem.
Hon tackade honom, kysste och smekte honom.
I dag för första gån- gen hade det fallit honom in, att han egent- ligen icke hade det minsta bevis på hennes kärlek.
Denna t-.uke växte med hvarje sekund och undanträngde alla andra.
Öfver hans runda slätrakade ansikte for en krampaktig ryckning, såsom alltid i ögon- blick då han blef häftigt upprörd.
Han ville vara ensam, slippa höra denna banala musik, tänka, fundera ut ett medel att så snart som möjligt erfara sanningen.
H a n kunde icke se sin fru, innan hans tvifvel voro lösta.
Han lefde ju blott för h e n n e.
Om hon icke äl- skade honom, var det icke värdt att lefva.
«Vid fyrtio år gifta sig med en nittonårig fattig flicka och vänta kärlek af henne! » hviskade han ironiskt för sig själf, men det var en konstlad ironi, från hvilken tårarne ej voro långt borta.
Först under dessa minuter förstod han, till hvilken sjuklig grad han äl- skade sin hustru, med en kärlek så häftig, att det plötsligt väckta tviflet måste göra ho- nom vansinnig, om det varade l ä n g r e.
I dylika ögonblick afundas man de fattigaste ...
Pianomusiken tystnade, lätta steg hördes, På tröskeln visade sig Alexandra, Tschernins förtjusande fru, en smärt brunett med glän- sande svarta ögon.
» Ah, jag visste inte alls, att du redan var hemma! » sade hon, » kan du tänka dig, att barnen hos Katovskys fått meslingen, så att balen i dag blifvit uppskjuten. » » Verkligen? » svarade Tschernin med så trött stämma, att Alexandra blef förvånad.
» Hvad fattas dig, » frågade hon, » har nå- got händt?
Kanske några obehag? » Boris, som ovanligt uppmärksamt betrakta- de sin hustru, upptäckte i hennes ansikte ett knappast märkbart uttryck af oro.
E n plöts- lig tanke föll honom in.
En nervös ryckning flög öfver hans drag, han bleknade häftigt och sade: » Ja, något har händt.
J a g ville inte skräm- ma dig, men då du själf märkt, hur orolig jag är, kan jag icke dölja det för dig!
Det står dåligt t i l l.
» » Hvad vill det säga? » Hon såg på honom med vidöppna ögon.
Tschernin reste sig, utan att vända blicken från henne.
Hans hjärta slog så häftigt, att han nästan kände sig sjuk.
» Strax, strax », sade han, medan han drog sig undan från skrifbordet, så att skenet från
vaxljusen ej så starkt belyste hans ansikte.
— » Ser du, » fortfor hon, » jag har nu en mycket dålig tid i mina affärer.
J a g har riskerat allt, den ringaste oförsiktig- het kan kosta oss vår förmögenhet.
J a g tän- ker du förstår, att jag då inte kan vara lugn ... » J u längre han talade, desto blekare blef Alexandra.
Hennes ögon glänste mer än förut, blefvo svartare och större.
» Jag förstår inte, » sade hon med möda, » hvarför har du riskerat? ... » » Emedan tillfälle erbjöd sig för mig att fördubbla min förmögenhet. » » Men den kan också förloras! » ropade hon upprörd.
» Har du rätt att handla 3å, att till den grad glömma mig?
Du har inte sagt mig ett ord, jag var lugn, inbillade mig för alltid vara försörjd.
» » Hvad skall jag g ö r a.
det har en gång skett! » stönade Tschernin, med möda fram- pressande orden.
H a n hade icke förutsett, att det skulle vara så svårt.
Hon ryckte harmfullt på axlarne, tog några steg fram emot honom och frågade: » Sålunda skulle ingenting bli oss öfrigt, i fall du misslyckades? » » Ingenting ... » » Men inte sannt, du har ännu ingen orsak att tvifla på en lycklig utgång?
Ingen fara hotar?
Du är så erfaren, att du ej kan miss- taga dig? » framstötte hon hastigt, med sväf- vande röst.
Tschernin suckade.
» Tvärtom, » svarade han, sjag måste tillstå, att jag bedragit dig ... J a g sade, att allt står på s p e l.
Så vet då, att allt slagit fel — vi ha ingenting k v a r.
» » Huru?
Hvad? » utropade hon och grep krampaktigt tag i hans axel.
Ett sådant ra- seri gnistrade i hennes ögon, att Boris ett ögonblick liksom skrämd drog sig undan.
Om en stund hem tade han sig och fortfor: » Vi äro ruinerade, ruinerade genom min ofor- siktighet ... » » Ruinerade, » upprepade Alexandra meka- niskt med dämpad röst.
Hennes vackra an- sikte förvreds af undertryckt vrede.
Tscher- nin såg, hur hon bekämpade sig för att icke utropa: » Din skurk! » » Och jag kunde inbilla mig, att hon älskar mig! » tänkte han, våldsamt beherskande sig för att icke brista i gråt.
» Jag måste fortsätta tili slut, » beslöt han.
» Ja, vi äro ruinerade.
Förr skulle jag haft nog energi att åter ordna allt.
J a g skulle med förtviflans mod ha hängifvit mig åt ar- betet i det medvetandet, att man ej behöfver frukta ruin, då man redan hemfallit däråt.
J a g skulle åter ha rest mig och kommit på fötterna, stadigare kanske än någonsin för- ut ... » » Och hvarför inte n u?
. » Hon andades ut.
Hennes blick blef out- härdligt skarp.
» Nej, inte n u.
Förr var jag stark.
Nu är jag trött, trött, emedan jag ej längre tror på din kärlek: hvarför skulle jag utmatta mig med öfvernaturliga ansträngningar, då jag ej mer har någon glädje af lifvet ... » » Ack, min kärlek!
Hvad betyder den i ett sådant ögonblick!
Nu är icke tiden att tala om den! » utropade Alexandra hårdt, men fattade sig genast: » nej, f ö r l å t.
Du har gjort mig utom mig, jag är alldeles förvir- rad.
hvad är det för infall af dig ...
J a g älskar dig ju mer än allt i världen.
Du förstår dig på allt, du är så förståndig!
Räd- da mig, rädda oss från fattigdomen!
J a g äl- » Tag pengarne! » ropade han ursinnig och skar dig, ja, jag älskar dig.
Hur skall stötte henne ifrån sig, » tag pengarne, du jag bara kunna bevisa dig d e t.
» Hon ville till och med omfamna honom.
docka!
Tag dem i dubbelt, tredubbelt belopp!
Tschernin sköt henne ifrån sig — försiktigt, Du har rätt att fordra millioner för din skön- ty han fruktade, att hans hand skulle knyta het!
Af sådana som dig mottager man inga sig till ett slag, som kunde fälla henne till gåfvor ... » Men plötsligt skakades hans kropp af snyft- golfvet.
» Vänta, » sade han hest, » ännu är det ej ningar, och han föll gråtande ned på divanen, med känslan att han förgäfves framkallat allt ... » Han älskade henne trots allt, Han gick fram till ett bredt, eldfast skåp, denna scen.
låste långsamt upp det, tog fram ett par dåraktigt, vansinnigt, kunde ej lefva utan bundtar aktier och slungade dem, den ena henne.
Han skulle väl åter bedja henne om efter den andra, på skrifbordet.