Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De begge äldsta konunga-sönerna gifva sig nu till skeppen, den ene efter den andre; men ingendera dristar rida öfver de dyrbara täckena, eller kan uppvisa det gyllene strumpe-bandet.
Ändteligen återfinnes den rätte prinsen, sveket blir upptäckt, och bröderna undfå sitt förtjenta straff.
En uppteckning ifrån ~Norrland~ förtäljer, att prinsen drog bort för att uppsöka en troll-bok, med hvars biträde hans fader skulle blifva ung på nytt.
Under hemfärden blef svennen bestulen af sina bröder, och föll så i stor onåd hos konungen.
På prinsarnes tillstyrkan öfverlemnades han slutligen åt en fiskare, som erhöll befallning att döda honom, och att gifva konungen hans tunga.
Men fiskaren skonade svennen, och skar i stället tungan af sin hund.
Sent omsider ankom prinsessan, sveket röjdes, och konunga-sonen kom till stor ära och lycka.
Utom de mundtliga öfverlemningarne af denna åldriga saga, förekommer äfven en nyare, rimmad, svensk bearbetning af det ofvan (under N:o 3) åberopade danska Folk-äfventyret om »Kong Edvard og Prints Artus».
Såsom nämnda bearbetning är ytterst sällsynt, och så vidt vi kunnat erfara, blott en enda gång finnes tryckt, skola vi här närmare redogöra för dess innehåll; ehuru den hvarken genom språk eller behandling eljest gör sig förtjent af någon större uppmärksamhet.
Den rimmade sagan förekommer tillsammans med det bekanta äfventyret om »de tre fattiga Skräddarne», under följande gemensamma titel: »~Lyckans Flygande Fana, eller en Historia om Tre Fattige Skräddare, som genom Pelegrims-Resa kommo omsider til wärdighet och stort wälstånd, hwars utgång är lustig at läsa.
Hwarjemte och en annan Historia Om en Konung i Engeland och hans tre Söner. Götheborg, tryckt hos Sam.
Norberg 1800~.» 36 ss. 8:o.
Sjelfva berättelsen vidtager på s. 12, och inledes sålunda:
»Engelands
Konung en sjukdom had’ fått, Den ingen Man kunde bota brått, Med Läkedom som kan göras; En röst kom hastigt af Himmelen ned, Befalte mig at wara beredd, Til Kongen en Resa at göra, Och säga Kongen til sjukdomen råd, Han skal blifva frisk och hjertelig glad, Hans wänner skulle det höra:
Det fins en Fogel i Arabie Land, Phönix är kallad utaf hwar man, Rätt ljufligt månde han sjunga.
Om Kongen nu hafwer någon man, Som resa kan til Arabie Land, Och Språket kan tala med tunga.»
Vid dessa tidningar beslöt konungen att skicka någon af sina söner till »Arabie land».
Först reste den äldsta prinsen.
»När Carl war kommen i Frankerik in, Förwändt på honom blef hog och sinn, Han lyste ej längre at resa, Förglömde sin Faders sjukdom så stor, Han hörde Madamers lättfärdiga ord, Med dem hade lust at leka.
Arabie
Resa han slätt begaf, Han kunde ej komma från Skjöko-lag, Så månde de honom behaga.
Han dansa med dem både natt och dag, De söng och lekte til lust och behag, För honom ock Äfwentyr talte.»
Derefter gaf sig den andre prinsen, »Willhelm», på väg och kom till »Frankerik».
»Han blef öfwertalt af Broder sin, Förglömde så Fadrens sorg och pin’ Blef så hos Broder sin käre.
De lefde tillsammans i glädje och frögd, Brukte der wällust och all odygd
Deras tid månde slemt spendera.»
Men ännu war Attus (Arthur) qvar:
»Attus han var nu den tredje Son:
Han bad sin Fader at weta sin bön Sin’ Bröder will’ han upleta.
Prinsen drager således bort ifrån hemmet.
Under vägen förlorar han sin häst och sina följeslagare, och kommer slutligen till en gubbe och en gumma, som emottaga honom i sin stuga.
Gubben och gumman äro mångvetande, och förtälja om prinsens härkomst och ärende.
De tillägga:
»Ottatio år är sedan wi såg, At någon Christen til oss tord’ ingå.»
Derefter gifva de prinsen goda råd, visa honom vägen till ett nunne-kloster; men varna honom tillika att dröja der, eller att emottaga någon annan föräring än en åsna, som »står bak en dör.»
Prins Artus lyder deras råd, kommer till klostret, och erhåller åsnan.
»Han böd god natt och reste wäg sin Der hördes då strax en underlig ting Den Åsnan begynte at snacka.»
Åsnan förtäljer nu huruledes prinsen skall finna »Arabie Land» och dess underbara slott.
När Artus kommit dit
»Han såg der et Bröd på Bordet låg, En Flaska Win derhos månd stå, Som aldrig kunde förswinna.
Der låg et Swärd utdragit på Bord, Derhos war skrifwit Drottningens ord, Hundrade tusend man kunde det twinga, Det bröd förwarten uti Taskan sin, Och dertil den sköna flaskan med Win, Swärdet så wille han svinga:
Han gick fram bättre i en annan Sal, Fogel Phönix af Bordet han ock bortstal, I hjertat tröst månde fatta:
Han gick til sängen som Drottningen låg, Hennes Drottnings ära han månde ock få, Det han rätt lustigt månd skatta.»
Under hemfärden bortlånar prinsen sitt Bröd i Marocco, och straxt stillas landets »hunger och nöd.»
Han lemnar likaledes sin Vin-flaska i Spanien, hvarest vin-bergen åter blefvo »fruktsamlige», och sitt Svärd i Frankrike, så att Kejsarens fiender blefvo jagade ur landet.
Slutligen träffar han sina bröder i Orleans; men de röfva ifrån honom hans skatter, och fara hem att bota sin fader.
Artus kommer så till England, förklädd till tjenare, och antages som stall-dräng på kungs-gården.
När det lidit några år, begifver sig drottningen på resan med sin lilla son.
Under vägen återtager hon sina kostbarheter ifrån Marocco, Spanien och Frankrike, och kommer så med en stor krigsmakt till England.
Der bredde hon sammet öfver vägen, och ingen af konungens äldre söner tordes gå deruppå.
Men Attus
»När utan för Staden kommen war han.
Han gick långs åt det röda skarlakan.»
Prinsen blir nu igenkänd, och firar sitt bröllopp med drottningen.
Sagan slutar:
»Kongen lät dräpa de Söner så snart, För de hade ljugit på Atti så hårdt, Här wid sig Drottningen glädde.
Så böd Hon Kongen Hans Fader god natt, Länge at lefva, ty jag hafwer fått, Min Käraste som mig skal leda.»
Flickan, som kunde spinna guld utaf Ler och Lång-Halm.
Denna saga har troligtvis utbildat sig ifrån en sägen.
Den förekommer hos nedanstånde folk:
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. I, N:o 55, ss. 328-331, »Rumpelstilzchen» [öfvers. på Svenska uti REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1838, ss. 91-95, »Tretum-hög»].
(Jmf. anf. bok Th. III, ss. 97-99). -- B.
En likartad berättelse meddelas såsom ~folk-sägen~, uti H.
HARRYS’ ~Sagen, Märchen und Legenden Niedersachsens~, 1:ste Lief. Celle 1840, ss. 16-19, »Zwerge in den Schweckhäuserbergen.»
(Jfr. NYERUP, ~Morskabslæsning i Danmark og Norge~, ss. 173-4).
Amsterdam 1708.
Det var en gång en gumma, som hade en enda dotter.
Flickan var både god och beskedlig, och dertill öfvermåttan vacker; men hon var så lat, att hon nödigt ville lägga sin hand vid arbete.
Häröfver bar gumman stort bekymmer, och försökte både likt och olikt för att rätta sin dotters fel.
Men ingenting halp.
Då visste käringen sig ingen bättre råd, än att sätta flickan att spinna uppå stugu-taket, på det hela verlden måtte se och förnimma hennes lättja.
Men det var ändå lika när; flickan förblef en odåga som tillförene.
En dag skulle konunga-sonen fara på jagt, och red så förbi stugan, hvarest gumman bodde med sin dotter.
När han nu fick se den vackra spinnerskan uppå stugu-taket, stadnade han och sporde, hvi hon satt och spann på ett sådant ställe.
Gumman genmälte: »jo, hon sitter der, på det hela verlden må se huru snäll hon är.
Hon är så snäll, att hon kan spinna guld utaf ler och långhalm.»
Vid detta tal blef prinsen mycket förundrad, ty han förstod icke att gumman syftade på sin dotters lättja.
Han tog derföre till orda: »om det är sannt som J sägen, att flickan kan spinna guld utaf ler och långhalm, skall hon icke längre sitta här, utan följa mig till min gård och blifva min drottning.» Gummans dotter fick nu stiga ned ifrån taket, och for med prinsen till kungs-gården.
Der sattes hon i jungfru-stugan, och erhöll ett ämbar lera och en kärfve halm, på det man måtte utröna, om hon eljest var så slöjd-snäll, som hennes moder hade berättat.
Den stackars flickan blef härvid rätt illa till mods, ty hon visste väl att hon icke kunde spinna lin, ännu mindre spinna guld.
Hon satte sig så i jungfru-stugan, stödde hand under kind, och grät bitterligen.
Vid hon nu satt som bäst, öppnades dörren, och der kom in en liten, liten man, som var mycket stygg och vanskaplig till utseende.
Gubben helsade vänligt, och frågade hvi jungfrun satt så ensam och bedröfvad.
»Jo», svarade flickan, »jag må väl vara sorgsen.
Konunga-sonen har befallt mig spinna guld af ler och lång-halm, och om jag inte det har gjort innan dager blir ljus, gäller det mitt unga lif.» Då tog den lille mannen till orda:
»fagra jungfru! gråt inte, ty jag vill hjelpa dig.
Här är ett par handskar, när du tager dem uppå, kan du spinna guld.
Men i morgon natt kommer jag tillbaka; om du icke till dess utfunnit mitt namn, skall du följa mig hem och bli min käresta.
Såsom nu flickan icke visste sin lefvandes råd, samtyckte hon till gubbens vilkor.
Derefter gick dvergen sina färde.
Men jungfrun satte sig och spann, och när dager var ljus hade hon spunnit upp all halmen och leran, och den var blifven till det fagraste gull, som någon man ville skåda.
Nu blef en stor glädje öfver hela kungs-gården, att konunga-sonen hade fått en brud, som var så snäll och tillika så fager.
Men den unga flickan gjorde intet annat än bara grät, och ju längre det led, desto mera grät hon; ty hon tänkte på den fule dvergen, som skulle komma och taga henne.
När det så led emot aftonen, kom konunga-sonen hem ifrån jagten, och gick att samtala med sin käresta.
Vid han nu märkte hennes sorg, sökte han trösta henne på allt sätt och vis, och sade att han skulle förtälja ett roligt äfventyr, om hon allenast ville blifva glad igen.
Flickan bad honom berätta.
Då sade prinsen:
»när jag i dag vankade om i skogen, fick jag se en sällsam ting.
Jag såg en gubbe, som var så liten, så liten.
Han sprang af och an omkring en enebuske, och sjöng en underlig visa.» ’Hvad sjöng han?’ sporde flickan nyfiken, ty hon förstod att konunga-sonen hade mött dvergen.
»Jo», sade prinsen, »han sjöng så här:
I dag skall jag maltet mala, I morgon skall mitt bröllopp vara.
Och jungfrun sitter i buren och gråter; Hon vet inte hvad jag heter.
Jag heter Titteli Ture.
Jag heter Titteli Ture.»
Då blef flickan så glad, så glad, och bad prinsen åter förtälja hvad dvergen hade sagt.
Konunga-sonen upprepade nu den underliga visan än en gång, och jungfrun lade gubbens namn noga på minnet.
Derefter samtalade hon kärligt med sin fästeman, och prinsen kunde icke fyllest rosa sin unga bruds fägring och förstånd.
Men han undrade mycket, hvi hon blifvit så glad, likasom ingen visste besked hvad förut varit orsaken till hennes bittra sorg.
När det så led fram på natten, och flickan blef ensam i sin jungfru-bur, öppnades dörren, och den fule dvergen trädde åter in.
Då sprang jungfrun upp och sade:
»här har du dina handskar, Titteli Ture!
Titteli Ture!»
Men vid gubben hörde sitt namn, blef han högeligen vred, och for bort genom luften, så han tog hela taket med sig.
Nu log den fagra jungfrun under skinn, och var mycket glad.
Derefter lade hon sig att sofva, och sof tills solen sken.
Men andra dagen stod hennes bröllopp med den unge konunga-sonen, och sedan hörde hon aldrig mera talas om Titteli Ture.
De Tre Stor-Gummorna.
Följande utländska afarter till denna saga äro oss bekanta:
Se GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. I, N:o 14, ss. 87-90, »Die drei Spinnerinnen» [öfvers. på Svenska uti ~Tolf underbara Sagor~, Stockholm 1842, N:o 8, ss. 31-35, »De tre spinnerskorna»; samt i ~Lek-kamraten för år 1842~, ss. 162-186].
(Jfr. samma bok, Th.
III, ss. 25-26). -- B.
Se BÜSCHING, ~Wöchentliche Nachrichten für Freunde der Geschichte etc. des Mittelalters~, Bd.
I, Breslau 1816, ss. 355-360, »Die fleissigen Spinnerinnen.»
L’HERITIER’S Saga, »Ricdin-Ricdon.»
Det var en gång en konunga-son och en konunga-dotter, som mycket älskade hvarandra.
Den unga prinsessan var blid och fager och af alla väl omtalad; men hennes hug lekte mer till lust och lek, än till handa-slöjd och husliga sysslor.
Detta tycktes den gamla drottningen illa vara, och hon sade att hon icke ville hafva någon son-hustru, hvilken icke var lika snäll som hon sjelf hade varit i sin ungdom.
Drottningen lade sig derföre på allt sätt och vis emot prinsens giftermål.
När nu drottningen icke ville taga sitt ord tillbaka, gick konunga sonen inför sin moder, och sade att man väl kunde sätta hans fästmö på prof, om hon tilläfventyrs var lika slöjdsnäll som drottningen sjelf.
Detta tycktes alla vara en djerf begäran; ty prinsens moder var en drifvande qvinna, som spann, och sömmade, och väfde, både natt och dag, så ingen visste hennes like.
Slutet blef likväl, att prinsen fick sin vilja fram.
Den fagra prinsessan skickades nu till jungfru-stugan, och drottningen sände henne ett pund lin till spånad.
Men linet borde vara spunnet innan dager blef ljus, eljest skulle jungfrun aldrig mer tänka få konunga-sonen till gemål.
Sedan prinsessan blifvit lemnad åt sig sjelf, vardt hon illa till mods, ty hon visste väl, att hon icke kunde spinna drottningens lin, och ville dock inte mista den unge prinsen, som höll henne så kär.
Hon vankade derföre omkring i rummet, och bara grät, ideligen grät.
Rätt som det nu var öppnades dörren så sakta, så sakta, och der trädde in en liten, liten gumma, af sällsamt utseende och med ännu sällsammare åthäfvor.
Den lilla gumman hade ofantligt stora fötter, så att hvem som såg det måste undra deröfver.
Hon helsade: »Guds fred!» ’Guds fred igen!’ svarade konunga-dottern.
Gumman sporde:
»hvarföre är sköna jungfrun så sorgsen i qväll?»
Prinsessan svarade: ’jag må väl vara sorgsen.
Drottningen har befallt mig spinna ett pund lin.
Om jag inte har gjort det i morgon, när dagen blir ljus, mister jag konunga-sonen, som håller mig så hjerteligen kär.’ Gumman tog till orda:
»var tröst, sköna jungfru! är det intet annat, så kan jag hjelpa er.
Men då skolen J uppfylla en bön, som jag nu vill nämna.
Vid detta tal blef prinsessan öfvermåttan glad, och frågade efter den gamla qvinnans begäran.
»Jo», sade gumman, »jag heter Storfota-mor.
Och jag vill inte ha annan lön för mitt bistånd, än att jag får vara med på edert bröllopp.
Jag har inte varit på något bröllopp, alltsedan drottningen er svärmor stod brud.»
Konunga-dottern samtyckte gerna till denna begäran, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
Gumman gick sina färde, som hon hade kommit; men prinsessan lade sig att sofva, ehuru det icke kom någon blund i hennes ögon under hela Guds långa natten.
Arla om morgonen innan dagen grydde, öppnades dörren, och den lilla gumman trädde åter in.
Hon gick nu fram till konunga-dottern, och räckte henne en knippa garn; men garnet var hvitt som en snö och grannt som en spindel-väf.
»ser du, så här vackert garn har jag inte spunnit ända sen jag spann åt drottningen, när hon skulle gifta sig.
Men det var längese’n i verlden.»
Så taladt försvann den lilla qvinnan, och prinsessan sof en ljuflig blund.
Men det hade inte töfvat länge, förr än hon väcktes af den gamla drottningen, som stod framför sängen, och sporde om linet var färdig-spunnet.
Konunga-dottern jakade härtill, och räckte henne garnet.
Drottningen måste så gifva sig till freds för den gången; men prinsessan kunde väl skönja och märka, att det icke skedde af godt hjerta.
När det led fram på dagen, sade drottningen att hon ville sätta konunga-dottern ett annat prof före.
Hon skickade så garnet till jungfru-stugan, tillika med ränn-träd och annan redskap, och befallte prinsessan väfva det till en väf.
Men väfven borde vara färdig innan sol rann upp, eljest skulle jungfrun aldrig mer tänka få den unge konunga-sonen.
Sedan prinsessan kommit för sig sjelf, blef hon åter mycket illa till mods, ty hon visste, att hon icke kunde väfva drottningens garn, och likväl ville hon inte mista konunga-sonen, som höll henne så kär.
Hon vankade derföre omkring i rummet, och grät bitterligen.
Rätt som det nu var öppnades dörren så sakta, så sakta, och der trädde in en mycket liten gumma, af sällsam skepnad och med ännu sällsammare åthäfvor.
Den lilla gumman hade en ofantligt stor bakdel, så att hvar man som såg det måste undra deröfver.
Hon helsade »Guds fred!» ’Guds fred igen!’ svarade konunga-dottern.
»hvarföre är sköna jungfrun så ensam och sorgefull?» ’Jo’, sade prinsessan, ’jag må väl vara sorgsen.
Drottningen har befallt mig väfva allt detta garnet till en väf.
Men om jag inte har gjort det i morgon, när dager blir ljus, mister jag konunga-sonen, som håller mig så hjerteligen kär.’ Qvinnan tog till orda:
»var tröst sköna jungfru! är det inte annat, så vill jag hjelpa eder.
Men då skolen J bifalla ett vilkor, som jag nu vill nämna.»
Vid detta tal blef den unga prinsessan öfvermåttan glad, och sporde efter den gamla qvinnans begäran.
»Jo», sade gumman, »jag heter Storgumpa-mor, och vill inte ha någon annan lön, än att jag får vara med på ert bröllopp.
Jag har inte varit med på något bröllopp, sedan drottningen eder svärmor stod brud.»
Konunga-dottern biföll gerna till denna begäran, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
Gumman gick sina färde, som hon hade kommit; men konunga-dottern lade sig att sofva, ehuru det inte kom någon blund i hennes ögon under hela Guds långa natten.
Arla om morgonen, innan det bräckte för dagen, öppnades dörren, och den lilla qvinnan trädde åter in.
Hon gick nu fram till konunga-dottern, och räckte henne en väf; men väfven var hvit som en snö och tät som ett skinn, så att ingen sett dess like.
Gumman sade:
»ser du, så här jemna stader har jag inte väft, alltse’n jag väfde åt drottningen, när hon skulle gifta sig.
Derefter försvann qvinnan, och prinsessan sof en liten ljuflig blund.
Men det hade inte töfvat länge, förr än hon väcktes af den gamla drottningen, som stod vid hennes säng, och sporde om väfven var färdig.
Konunga-dottern jakade härtill, och räckte fram den fagra väfnaden.
Drottningen måste så gifva sig tillfreds för andra gången; men prinsessan kunde både se och märka, att hon icke gjorde det af god vilja.
Konunga-dottern tänkte nu att hon skulle slippa vidare prof.
Men drottningen var af en annan mening, ty efter en stund lät hon skicka väfven ned till jungfru-stugan, och sade att prinsessan skulle sömma den till skjortor åt sin fästeman.
Skjortorna borde vara färdiga innan sol gick upp, eljest skulle jungfrun aldrig hoppas få konunga-sonen till gemål.
När prinsessan åter blifvit ensam, vardt hon illa till mods, ty hon visste väl att hon icke kunde sömma drottningens väf, och ville dock inte mista den unge prinsen, som höll henne så kär.
Hon vankade derföre omkring i rummet, och fällde sina modiga tårar.
Rätt som det nu var öppnades dörren så sakta, så sakta, och der trädde in en mycket liten gumma, af underligt utseende och med ännu underligare later.
Den lilla gumman hade en ofantligt stor tumme, så att hvar man som såg den måste undra deröfver.
»hvarför är sköna jungfrun så ensam och sorgefull?» ’Jo’, sade prinsessan, ’jag må väl vara sorgsen.
Drottningen har befallt mig sömma denna väf till skjortor åt konunga-sonen.
Men om jag inte har gjort det tills i morgon när sol går upp, mister jag min fästeman, som håller mig så hjerteligen kär.’
Då tog qvinnan till orda:
»var tröst sköna jungfru! är det inte annat, så kan jag hjelpa eder.
Men då skolen J bifalla ett vilkor, som jag nu skall nämna.»
Vid detta tal blef prinsessan öfvermåttan glad, och sporde efter gummans åstundan.
’Jo’, sade qvinnan, ’jag heter Stortumma-mor, och jag vill inte ha någon annan lön, än att jag får vara med på edert bröllopp.
Jag har inte varit med på något bröllopp, alltsedan drottningen eder svärmor stod brud.’
Konunga-dottern samtyckte gerna till detta vilkor, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
Gumman gick sina färde, som hon hade kommit; men prinsessan lade sig att sofva, och sof så hårdt, att hon inte drömde om sin fästeman en gång.
Arla om morgonen innan sol rann upp, öppnades dörren, och den lilla gumman trädde åter in.
Hon gick nu fram till konunga-dottern, väckte henne, och gaf henne några skjortor; men skjortorna voro sömmade och stickade med konst, så att man aldrig sett maken.
»ser du, så väl som detta har jag inte sömmat, alltse’n jag sömmade åt drottningen, när hon skulle stå brud.
Men det var längesedan i verlden.»
Med dessa ord försvann den lilla qvinnan, ty drottningen stod just i dörren, och sporde om skjortorna voro färdiga.
Konunga-dottern jakade härtill, och räckte fram den vackra sömnaden.
Då blef drottningen så förbittrad, att det gnistrade ur ögonen på henne.
Hon sade: »ja, så tag honom då!
Jag kunde väl aldrig tänka att du var så snäll som du är.»
Dermed gick hon sina färde, och smällde igen dörren så det sang i låset.
Konunga-sonen och konunga-dottern skulle nu få hvarandra såsom drottningen hade lofvat, och der reddes till bröllopp.
Men prinsessan var inte synnerligen glad åt sin brölloppsdag, ty hon hugsade hvad underliga gäster der skulle komma.
Det led så tiden fram, och brölloppet stod med lust och glädje efter gammal sedvänja; men inga gummor syntes till, huru bruden ock månde se sig omkring.
Sent omsider, när gästerna skulle gå till bords, blef konunga-dottern varse de tre små qvinnorna, der de sutto i ett hörn af bröllopps-salen, vid ett bord för sig sjelfva.
Då steg konungen upp, och sporde hvad detta var för gäster, som han inte hade sett tillförene.
Den äldsta af de tre gummorna genmälte: »jag heter Storfota-mor, och jag har så stora fötter, derföre att jag fått spinna så mycket i min dag.» ’Ja så’, sade konungen, ’då skall min sonhustru aldrig spinna mer.’
Han vände sig derefter till den andra qvinnan, och sporde hvad orsaken månde vara till hennes underliga utseende.
Gumman svarade:
»jag heter Storgumpa-mor, och jag har så stor en bakdel, derföre att jag fått väfva så mycket i min dag.» ’Ja så’, sade konungen, ’då skall min sonhustru också aldrig väfva mer.’
Han vände sig derefter till den tredje gumman, och frågade efter hennes namn.
Då reste sig Stortumma-mor, och sade att hon fått så stor en tumme, emedan hon sömmat så mycket i sin dag.
’Ja så’, sade konungen, ’då skall min son-hustru också aldrig sömma mer.’
Den väna konunga-dottern fick prinsen, och slapp ändock att både spinna och väfva och sömma i alla sina dagar.
När brölloppet var till ända drogo Stor-gummorna sina färde, och ingen såg hvart de togo vägen, likasom ingen visste hvarifrån de kommit.
Men prinsen lefde lycklig och nöjd med sin gemål, och allt gick tyst och stilla och fridsamt, bara för att prinsessan inte var så drifvande som den stränga drottningen.
En annan öfverlemning ifrån ~Upland~, förtäljer sagan på följande sätt:
Det var en gång en gumma, som födde sig med spånad; men hon spann så väl, att aldrig någon kunde se ett grannare garn än hennes.
Det hände sig en dag, att gumman skickade sin dotter till byn med en knippa garn.
När flickan kom på väg, mötte hon en förnäm herre, som frågade om hon sjelf spunnit det fina garnet.
Flickan jakade härtill.
Då sade herremannen: »om det är sannt som du säger, att du kan spinna så fint ett garn, skall du följa mig hem till min gård och blifva min hustru.
Men om du talat osanning, skall du lida straff för din falskhet.»
Flickan följde nu med till herregården, och der reddes till bröllopp.
När det led emot dagen, som var utsatt för brölloppet, blef bruden mycket sorgsen, för hon visste väl, att hon inte var så snäll som hon tillsagt.
Vid hon nu satt i sin kammare och grät, öppnades dörren, och der kom in en liten, liten gumma af underligt utseende.
Den lilla gumman sporde hvad orsaken månde vara till hennes bittra sorg, och jungfrun omtalade allt såsom det tilldragit sig.
Då sade qvinnan: »om du vill lofva att aldrig ljuga mer, skall jag väl hjelpa dig för denna gången.»
Vid detta tal blef flickan åter glad, och lofvade att aldrig mer fara med flärd och falskhet.
»när bröllopps-dagen kommer, skall du duka åt mig vid ett serskildt bord.
Der bredvid skall du sätta tvänne stolar, och bordet skall ställas i förstugan, hvarest allt folket går fram.»
Flickan samtyckte gerna härtill, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
När nu bröllopps-dagen kom och gästabudet var redo, steg den unga bruden upp, gick ut i förstugan, och dukade ett litet bord; men vid bordet ställde hon tvänne stolar, såsom gumman hade begärt.
Herremannen frågade hvad allt detta månde betyda; men bruden svarade, att det var i fall der kom någon fattig och besökte dem.
Det led så fram på qvällen, och gästerna skulle fara hem.