Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
2:o att 21 § må i första punkten undergå följande förändring: ”vill någon från ort till annan landvågen förskaffa krut i större myckenhet än tio centner, gore etc. 3:o att den nådiga Förordningen, i hvad den rörer kruts transporterande sjöledes, må i allmänhet så omredigeras, att den icke lill trafikerandes skada och betungande försvårar eller förhindrar sådan transport, utöfver hvad nödig och erforderlig försigtighet kan kräfva.
Om remiss till vederbörligt Utskottj af denna min motion får?jag vördsamligen anhålla. v Stockholm den 22 November 1862.
J ; Jan Andersson/ frå Stora Kpparbergs läh.
N:o 129, 189 Häruti förena sig: Sven Ersson, Lars Olsson, Anders Andersson, från Kopparbergs län.
Holm från Stockholms län, om afldtande af underdånig Skrifvelse med anhållan, att de medel, som nu användes till första beväringsklassens öfningsmölen, i stället måtte anvisas till arfvoden dt instruktörer för motsvarande öfningar i de fasta folkskolorna.
Behofvet deraf att
Svenska folket är beredt att i nödens stund sjelf kunna värna sin frihet och sitt oberoende, är allmänt erkändt oell någon skiljaktig mening kan i delta afseende icke uppkomma om annat än frågan, huru det på lämpligaste sättet skall ernå tillräcklig färdighet och förmåga att tillbakavisa hvarje fiendtligt anfall.
Majits Proposition till Rikets Ständer om Statsverkets tillstånd och behof i hvad som beträffar 4de Hufvudtiteln gifver nogsamt vid handen, att för landels försvar påräknas såsom sjelfva ryggstödet och hufvudstyrkan till största delen den manliga befolkningens förmåga att kraftigt understödja den egentliga arméen, som anses bestå af de ständiga trupperna såsom stam, förstärkt med en viss del af beväringen, och Kongl. Majit har derföre också föreslagit vissa beslut, egnade att uppmuntra och främja den frivilliga skarpskytterörelsen, som har till syfte att bland Svenska folket sprida krigsduglighet så i afseende på tillgång till vapen, sora skicklighet att dem med kraft använda.
Bland dessa beslut intager det, som afser att skarpskytt, hvilken viss tid varit ledamot af frivillig skarpskytteförening och blifvit vid uppvisning i närvaro af vederbörande regementes ombud approberad såsom nöjaktigt skicklig i hvad till första årets beväringsexercis hörer, skulle befrias från skyldigheten att första beväringskiassens öfningar vid beväringsmöte genomgå, ett framstående ruin och skall troligen med stor tacksamhet upptagas af nationen, som lifligt känner både bördan af att sända sina unga män till aflägsna mötesplatser midt i den för de närande yrkena brådaste årstiden och den fosterländska pligten att villigt vidkännas denna börda om fäderneslandets väl samt Statens lugn och lycka det kräfver. 190 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Men så länge de frivilliga skarpskytteföreningarne ännu räkna blott ett fåtal af Svenska ynglingar bland sina ledamöter, blifver dock en sådan anordning utan något större inflytande dels i afseende på befolkningens allmänna vapenduglighet och dels i afseende på lätlnad i den börda, som beväringsrnötena ©tvifvelaktigt innebära, och det förefaller mig såsom skulle det dubbla ändamålet fullständigare vinnas, om alla de medel, som nu åro afsedda att användas till första beväringsklassens öfningar, i stället användes att inom kommunerna bibringa ungdomen samma militära färdigheter, som den nu vinner genom nämnda första beväringsklassens möte.
Dessa äro, enligt milt förmenande, helt och hållet eller åtminstone till största delen af den beskaffenhet, att de kunna inhemtas redan af de äldre eleverna i folkskolorna, och de skulle också troligen med större nöje och lifligare ifver inöfvas i den tidigaste ynglingaåldern, än sedan tanken på utkomst och bergning redan vaknat.
Jag är öfvertygad att om möteskostnaderna för första årets beväring, antagligen uppgående till 286,500 Ridr eller hälften af hvad Kongl.
Majit äskat till möteskostnaderna för begge beväringsklassernas öfningar, fördelades till arfvoden ät instruktörer i folkskolorna, hvilka år 1859, det sista år för hvilket officiela uppgifter öfver de fasta folkskolornas antal i riket finnes att tillgå, utgjorde 2,422, och hvilka nu förmodligen något ökat sig, men icke mera än att de kunna antagas utgöra högst ett antal af 2,800, samt. således ett arfvode af 100
Ridr blefve tillgängligt för hvarje fast folkskola i riket till en instruktör uti de ämnen, som äro föremål för första beväringsklassens öf ningar, så skulle derutaf för folkets militära bildning i allmänhet vinnas ett vida större resultat, än af första beväringsklassens möte, hvarjemte kroppsöfningarne just under gossarnes uppvext skulle stärka och gifva helsa åt den unga generationen, likasom den militära ordningen skulle inplanta hos densamma medan ännu sinnet är böjligt och uppfattningen liflig en vana och kärlek till punktlighet och raskhet, hvars värde ej får förbises.
När jag dervid äfven tager i betraktande att detta allt skulle vinnas på mellanstunderna mellan den bokliga undervisningen, så godt som på lek och i hemmets sköte samt utan besväret af en march till aflägsna mötesplatser med dess frestelser bland främmande personer, så framstår för mig fördelen af en sådan plans utförande så tilltalande, alt jag icke tvekar föreslå Rikets Ständer: att till Kongl. Majit ingå med en underdånig framställning att de möteskostnader, som nu användas på första beväringsklassens öfningar, i stället må användas till arfvoden åt instruktörer för motsvarande öfningar i de fasta folkskolorna.
Stockholm den 22 November 1862. J. Holm. från Stockholms län.
N:o 130. 191 N:o 130.
Af Eric Hansson Irån Gefleborgs län, om ändringar i 16 och 31 §§ af Kongl.
Fisken-stadgan den 20 Juni 1852) rörande sdgverksegares skyldighet att hälla spånkista.
Uti nu gällande Fiskeri-stadga af den 20 Juni 1852 linnes i 16 § föreskrifvet, att vid alla sågverk skola kistor hållas, hvaruti sågspån kan falla och samlas utan att den må komma i vattnet och i 31 § stadgas såsom ansvar för sågverksegare.* underlåtenhet, alt hålla sådan kista eller att på annat sätt förekomma sågspåns utflytande i vattnet, höter från 25 till 100 K:dr Banko.
Dessa sladganden, uppenbarligen åsyftande skyddandet af nedanför sågverken befintliga fisken — en utan tvifvel berömvärd afsigt — synas mig likväl kunna, ulan förfelande af ändamålet, undergå en förändring till lättnad för sågverksegare.
Sålunda anser jag obehöfligt, att vid sågverk, belägna i mindre vattendrag, hvarest några skattlagda fisken icke finnas, som genom spånens fallande i vattnet kunna lida skada, spånkistas hållande ålågges sågverksegaren, likasom i allmänhet, enligt mitt förmenande, ansvar enligt 31 § uti ifrågavarande stadga endast bör ega rum i de fall, då, till följd af såg-, verksegares försumlighet, skada genom sågspånens utflytande bevisligen inträffat.
Att för några sågspåns nedfallande i vattnet utan deri ringaste derigenom förorsakade skada en sågverksegare kan tilltalas och dömas till ofvanupptagna, rätt dryga, böter — hvarpå exempel ingalunda fattas — synes mig vara högst obilligt; en obillighet ännu mer i ögonen fallande i afseende å de sågverk, hvaruti flere ega del, då ofta handt, att såväl Under- som Öfverdomstolar, efter åtal af allmän åklagare, för nyssnämnda obetydliga försumlighet, hvarigenom ingen skada skett, pliktfälit hvarje särskild delegare i dessa sågverk.
På grund af hvad jag nu anfört lår jag vördsamt föreslå: l:o
Alt den ändring göres uti 10 § af Kongl.
Fiskeri-stadgan den 20 Juni 1852, att egare af sågverk, belägna i mindre vattendrag, hvarest icke några skattlagda fisken finnas; icke må vara skyldige att derstädes hålla spånkista; samt 2:o
Alt ådömande af de uti 51 § af nyssberörda Kongl. Stadga utsatte böter lör sågverksegare* försumlighet att hålla spånkista eller att 192 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 131. på annat sätt förekomma sågspåns utflytande i vättnet, endast må ega rum i de fal), då skada genom denna försumlighet bevisligen inträffat.
Af Elik Hansson från Gefleborgs län, om ändring i tiden för auktioners hällande ä landet.
Vid flere föregående riksdagar hafva ombud för allmogen väckt fråga om förändring i tiden för auktioners hållande på landet, och vid sistförflutna riksmöte förnyade jag samma framställning, då allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet jemväl ansåg tiden vara kommen för vidtagande af den önskade förändringen och upphälvande af ett lagstadgande, sorn, derest det qvarstode, sedan behofvet deraf försvunnit, måhända snart blott skulle öka antalet af lagar, som ej vinna tillämpning, hvarföre ifrågavarande Utskott hemstälde, det ltikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom medgåfves, att auktioner å landet linge alla tider af året fortgå till klockan nio på aftonen.
Då denna fråga återkom lill Ståndens afgörande, bilölls den af Borgare- och Bonde-Stånden, men afslogs af de två första Stånden, hvadan frågan förföll; men oaktadt denna missgynnande utgång, får jag, uppå flere af mina kommittenters uppmaning, åter väcka frågan om denna, ehuru ringa, dock för allmogen nyttiga, och af behofvet högt påkallade förändring.
Kungörelsen den 22 September 1848 få auktioner å landet hållas eller fortgå til! klockan nio på aftonen från den 1 Mars till den 15 Oktober samt under den öfriga tiden af året endast lill klockan sju.
Men erfarenheten har länge visat olägenheten deraf, att auktionerna icke få fortgå till samma tid, eller klockan 9, äfven under de tider af året, då dagarne äro korta och mörkret tidigt inbryter, så att man i alla fall måste begagna ljus.
Och som allmogen, mån om sin tid vid arbetet, sällan eller aldrig infinner sig förr än på eftermiddagarne vid auktioner Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
193 auktioner, hvaraf följer att icke någon auktion kan börjas förrän middagstiden, och då ingen våda tyckes vara förenad med en lagförändring härutinnan, enär man kommit derhän, alt spirituosa ej få finnas lill salu vid dylika tillfällen, och allmogen numera på ett tillfredsställande sätt lefver nyktert, så alt det hörer lill sällsyntheterna, all oordningar förefalla, anser jag det vara en stor fördel såväl för säljare som köpare och vågar jag derföre vördsamt föreslå: alt auktioner på landet må fortgå till klockan nio på aftonen under alla tider på året.
Denna förändring klefve, enligt min tanke af ganska stor nytta för den, som genom auktion nödgas afyttra sin egen eiler myndlingars lösegendom.
Man inbesparade derigenom omkostnader, som man under nuvarande förhållanden mången gång måste vidkännas, då man nödgas afbryta förrättningen på eli klockslag, då kanske icke många utrop qvarfinnas, men hvilka då måste lemnäs till morgondagen, då vanligen ieke många spekulanter inlinna sig, isynnerhet om icke mycket af egendomen är qvar.
Är åter egendomen mycken, behöfver man äfven begagna aftonen, ty huru mycket hinner afyllras på dagen under höst- och vintertiden, då de aldrallesla auktionerna på landet förekomma.
Slockholm den 22 November 1UG2.
Erik Hanssen, från Gefleborgs lån.
Häruti förenar sig •
Af IV. P. Bäckström från Calmar län, om statsanslag till förbättrande af hamnarne vid Grönhögen eller degerhamn på Öland.
Då i vår lid, för samlärden emelian menniskor från skiljda trakter af vårt fädernesland, dels nya landsvägar brytas och gamla anläggas, dels jernvägar byggas Bill. till H. St.
Brot. 1862 % 1863. 11 Sami. 4 Afd. 25 194 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 133. och dels kanaler och båtleder öppnas samt hamnar sättas i bästa skick — allt antingen helt och hållet eller åtminstone till största delen på det allmännas bekostnad; lärer väl ingen undra, örn äfven innevånarne i den något afsides liggande del al fosterjorden, som undertecknad har den äran representera, nemligen Ölands södra Mot, lifligt önska att komma i åtnjutande af de fördelar, som ändamålsenliga anstalter för kommunikationens befrämjande otvifvelaktigt medföra.
Den enda, af naturen anvisade, väg, på hviken ifrågavarande landsdel har att afsätta sina produkter samt anskaffa sina förnödenheter, är sjöledes; men för alt kunna göra detta i trygghet erfordras en god hamn, der fartygen kunna ligga skyddade för de svåra stormar, som i synnerhet höstetiden, då varu-utbytet emellan ön och fastlandet är som lifligast, kräfva talrika offer såväl af menniskolif som egendom.
På det kraftigaste uppmanad af mina kommittenter, vågar jag derföre vördsammast föreslå: att Rikets Ständer läcktes bevilja ett anslag för en gång af 20,000 R:dr R:mt, till förbättrande af hamnarne vid Grönhögen eller Degerhamn, belägna å vestra kusten af Ölands södra mot — en ort, som hittills varit alldeles vanlottad på ändamålsenliga och goda ankarplatser.
Stockholm den 22 November 1862. N. P. Bäckström. från Calmar län.
Af N, P. Bäckström från Calmar lån. om den ändring i Rong!.
Förordningen den 20 November 1845, angående lösöreköp, att säljaren må ega rätt att inom föreskrifven tid igenlösa sålda lösören.
Genom Kongl. Förordningen af den 20 November 1845 är vordet bestämdt, att den som tillhandlar sig lösören och tillåter att desamma få i säljarens vård qvarstå, skall upprätta skriftlig afhandling om köpet och låta den kungöras från predikstolen, med mera; men detta stadgande bar ofta baft till verkan, alt köparen belt oförmodadt tillegnat sig dessa lösören, oaktadt säljaren både velat och kunnat dem igenlösa.
Sålunda har han dock otta för den ringa köpeskilling han nödgats i be - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
195 hofvets stund åsätta förlorat sin bästa och kanske enda förmögenhet.
Af sådan anledning föranlåtes jag derföre alt vördsamt föreslå: att vid alla sådana köp de sålda lösörena skola anses endast såsom säkerhet eller hypolhek för den erlagda köpeskillingen och säljaren således ega lagenlig rätt alt dem inom föreskrifven tid igenlösa, emot erläggande af den betingade köpeskillingen med derå uppkomna räntor.
Stockholm den 22 November 1862. N. P.
Af Henrik Hansson från Westernorrlands län. om inskränkning i den nu medgifna lid för idkande af elgjagt Ehuru enligt nu gällande Kongl. Förordning elgjagt endast under tre månader af året är tillåten, har dock erfarenheten visat, att ett strängare lagstadgande här- „ emot är erfordeligt om icke elgar snart skola blifva utödda.
I den ort, j.:g representerar, finnas jägare, som hafva så öfvade jagthundar, att, när en sådan hund kommer på ett ställe, der en elg nyligen varit eiler galt fram, han uppsnappar och hindrar elgen att aflägsna sig, tills jägaren hinner närma sig och döda honom.
Så t. ex. har jag mig bekant, alt tvänne personer inom Helgums socken nästliden sommar, under den till elgjagt tillåtna tiden, med tillhjelp af hund dödat, den ene 10 och den andre 12 stycken elgar, och hade flere funnits på närbelägna skogar, så hade troligen äfven de blifvit lalida; endast längre upp mot fjelltrakterna torde numera finnas några få elgar qvar, och dit ämna nämnde jägare begifva sig nästa sommar.
Då desse ädla högdjur hvarken ofreda folk eller kreatur, måste det vara minst sagdt högst oklokt alt alldeles utöda dem.
Både å egna och mina kommi tenters vägnar får jag alltså vördsamt föreslå: alt Rikets Ständer läcktes förändra tiden för tillåten elgjagt sålunda, alt denna jagt hädanefter ej, såsom hittills, mätte tillåtas tre månader hvarje år, utan i dess ställe blott tre månader hvart tredje år, och alt den eller 196 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 135. de, som under förbjuden tid döda eller jaga elg, niå göra sig skyldige till de böter, sorn redan finnas i dylikt fall stadgade.
Om remiss bäraf till vederbörligt
Stockholm den 22 November 4 862.
Henrik Hansson, från Westernorrlands län.
Af Henrik Hansson från Westernorrlands län, om högre folkskolans i Sollefteå församling förändring till tvåklassigt elementarläroverks arnt anslag lill lön ät Rektor vid detsamma.
Med tillhjelp af erhållet Statsbidrag har inom
Sollefteå socken en högre folkskola blifvit inrättad, hvarest redan emellan 50 och 40 ynglingar, åtnjuta skolundervisning, oberäknad! dem, som, för högre kunskapers erhållande, hafva måst til! aflägsna elementarläroverk på längre vägar utskickas.
Så glädjande delta är, så nedslående är tanken derpå att dessa oell flerfaldiga andra ynglingar icke kunna der komma i tillfälle att i någon högre mån tillfredsställa denna lust för kunskapers inhemlande, och derföre mestadels blifvit i saknad deraf, då närmast belägna elementarläroverk, det i Hernösand, i anseende till sitt afstånd af 10 mil från Sollefteå, icke utan större kostnad kan af dem besökas.
Det är af denna anledning, samt till följd af ett länge insedt och erkändt behof, jag vågar hos Rikets Höglofliga Ständer vördsammast anhålla) alt nämnda högre folkskola målfe förvandlas lill ett tvåklassigt elementarläroverk och, såsom följd deraf, medel anvisas för en Rektors aflönande, då nuvarande lärare kunde anses såsom kollega.
Möjligen torde häremot invändas alt Sollefteå icke är någon stad.
Bestridas kan dock icke, alt platsen är ganska betydande, och både till folkmängd och varuomsättning vida öfverträffa!' köpingen Örnsköldsvik, som vid förra riksdagen beviljades ifrågavarande fördel.
Den är belägen vid den stora och äfven för ångbåtar farbara Ångermannaelfvcn, der norra och södra ådelarne förena sig, samt handels-medelpuuklcn för 20 socknar, hvilka alfa kunde draga nylla af det föreslagna Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
197 elementarläroverket
Dessutom torde väl den omständigheten, att detta samhälle varit nog olyckligt, alt icke få någon stad på 10 mils afstånd, icke hindra att ju
Statsverket räcker en hjelpsam hand lör den nödvändiga bildningens spridande äfven hit, då behofvet deraf kännes och uttalas af en ort, som eger 50,000 innevånare; hvadan jag vågar hoppas bifall härtin och anhåller vördsammast om remiss häraf till vederbörligt Utskott.
Olof Nilsson från Westerbottens län, om förhöjning för nämnda län af del utaf Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof äskade anslag till understödjande af myruldik ningar och v allenaftappning ar.
Uti Kongl. Maj.ts nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof är föreslaget, för understödjande af myrutdikningar och vallenaftappnirigar inom de sex nordligaste länen Femtiolusen Riksdaler i tre år — Då man emellertid tager i betraktande de inom Westerbottens län rådande förhållanden, såsom landets vid— sträck;hot och innebyggarnes fattigdom samt till följd deraf omöjlighet för dem alt, ulan större bidrag från Statens sida, verkställa några större odlingsföretag, synes lätteligen alt ofvanberörda summa, fördelad på sex län, blifver allt för obetydlig för alt kunna åstadkomma det dermed åsyftade resultat.
På grund häraf och för alt äfven inom Westerbottens län befrämja jordbruket, hvilket vä! äfven inom della län får anses såsom ortens modernäring, vågar jag derföre föreslå: att Rikets Ständer målto bevilja ett anslag, för understödjande af myrutdikningar och valtenaflappningar inom Westerbottens län, lill eli belopp af Femtio tusen Riksdaler årligen i tre år.
Om remiss häraf lill vederbörligt Utskott anhålles.
Slockholm den 22 November 1862.
Olof Niisson, från Westerbottens län. 198 Motioner i Bonde-Ståndet 1862. N& 187.
Häruti förena sig: P. A. Nyström, från Westerbottens lån.
Olof Lindström, från Westerbottens lån Af J.
Smedberg från Elfsborgs lån, örn förändring i grunderna för roteringsskyldighetens utgörande.
Bland de onera, som olika hårdt trycka den skattskyldiga jorden, år roteringen icke den minsta.
Denna utgöres enligt indelningsverket, åtminstone inom Elfborgs lån, efter en hvarje rote åsatt 25 daler Kopparmynts grundränta, hvilken ränta är olika fördelad på de i rolen indelta hemman.
Jag vill icke betvifla att de kommitterade eller den ”Nämnd”, som verkställt indelningen, gjort detta efter bästa förstånd och med den kännedom de kunnat ega om hvart och ett hemmans olika godhet och värde, men dels kunde nämnden icke ega speciel kännedom om alla hemmanen inom länet, dels voro en del hemman vid den tiden mindre uppodlade, ja många alldeles vöde för fäfot”, såsom det heter i indelningsrullan, hvilka således blefvo till en allt för låg — ja det sednare slaget till ingen grundränta upptagne.
Sedan i jemnbredd med folkmängdens lillvext, jorden blifvit allt mer och mer uppodlad, har det visat sig att de hemman, som blifvit lägst roterade, på många ställeh äro de bästa i rolen; Och då dessa i flera decennier, för att icke säga sekler, åtnjutit en allt för stor lättnad i roteringsbördan, torde det icke kunna anses förnärmande för eller såsom intrång i eganderälten, om dessa blefvo ålagda alt hädanefter deltaga i roteringen efter deras värde och godhet i jemförelse med de öfrige i samma soldatrote indelta hemman; och då man nu hunnit derhän att en ny taxering i och för slatsbeviliningens utgörande blifvit tiilvägabragt hvarigenom all fastighet blifvit uppskattad till sitt rälta och verkliga värde; så anser jag att detta taxeringsvärde bör äfven utgöra grunden för roteringsskvldigheternes utgörande, hvadan jag vördsamt föreslår: alt Rikets Ständer ville besluta och hos Kongl. Maj:t anhålla, att, med upphäfvande af hvad hittills i delta ämne varit föreskrifvet, stadgas måtte, att rolerings-skyldigheten af de särskilda, i en och samma rote indelade Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
199 hemman sins emellan, skall utgöras efter det hvarje hemman åsätta och fastställda bevillnings-taxeringsvärdel; vid hvilket förhållande utrotarne i sin mån äfven bidraga till soldat-bostället samt mulbete, gärdsel och vedbrand m. m. hvadan alla de derom nu gällande författningar blifva undanröjda.
Af Gostaf Johansson från Kronobergs lån, om förändring i väghållnings-skyldigheten samt att Staten måtte öfvertaga halfva kostnaden härför.
Att i ett ordnadt samhälle bör anläggas och underhållas farbara vägar till trafikerandes beqvämlighet är en så oemotsäglig sanning, att derom ingenting behöfver ordas.
Hvad som deremot sysselsatt mångens tankekraft är frågan, huru och på hvad sått och af hvem detta hör ske.
Rikligast år väl den satsen, alt den som begagnar vågen bör bekosta och underhålla den, och i många länder har man sökt tillämpa denna grundsats sålunda, att man stadgat en lämplig afgilt af hvarje vägfarande till vägens underhåll.
Äfven i vårt fädernesland, der vägrödjning och vägunderhållning är ett svårare onus ån i många andra länder med mindre naturhinder, hafva några röster höjt sig för införandet af denna grundsats, men alltid hittills mött ett oöfvervinneligt hinder i den olägenhet,som detta skulle medföra för den allmänna trafiken.
Huru man vid riksdagar, i tidningar, vid landtbruksmöten etc. diskuterat denna fråga, har hittills dock allt, med undantag af de direkta anslag, som Slaten under sednare åren gifvit till vägomläggningar och nya broars byggande, stannat vid det gamla och ännu i dag qvarstår i hela sin kraft det under godtyckets och menlöshetens tidehvarf tillkomna lagstadgandet, att alla, som å landet ega och bruka jord, skola vågar rödja och broar bygga, ett stadgande hvari - 200 Motioner i B onde-Ståndet 1SG2.
N:o 138. från dock manga hemmansegare och brukare förstått genom utverkade privilegier undandraga sig, tiii de ölriges svåra och ofta odrägliga betungande.
Under erkännande af det orättvisa uti sådana undanlags-frihcter oell obillig— heten uti alt vältra snart sagdt alla tyngder på en viss klass medborgare, nemligen den skattdragande allmogen har lagstiftningen i vårt land under sednare lider vidtagit liera berömvärda åtgärder till skattebördornas jemnare och rättvisare fördelning.
Men nämnda orättvisa qvarstår dock ännu, och ju längre den qvarstår, desto högIjuddare blifva klagomålen deröfver.
Det torde icke behöfvas alt framhålla de allmänt kända olägenheterna af den närvarande vägunderhållningsskyldigheten, då den vägunderhållningsskyldige kan hafva 5 till 4 mil till sitt vägstycke och måhända en half eller lie! mil till grusgrafven, oberäknadt alt somliga vägar brukas dubbelt, och följaktligen fordra dubbelt så mycket underhåll som andra.
Dessa olägenheter äro så allmänt kända och erkända alt de icke kunna motsägas af andra än dem, som antingen genom lagstiftningen eller på annat sätt fått fördelen på sin sida.