Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här ha varit yrvädersdagar med 12 gra- der under fryspunkten, men aldrig har man hört någon af de till mer än ett " hundratal uppgående kurgästerna klaga öfver begjutnin- garna eller half- och sittbaden och det, ehuru temperaturen i vattnet icke öfverstigit 3°.
Tvärt- om har jag under min vistelse här aldrig sett belåtenheten större än just en sådan ruskig dag.
Det var som o m den härdande kuren re- dan gjort verkan, så att man föga aktade Bores afkylningsförsök.
Den kalla behandlingen är dessutom af så kort varaktighet, endast några sekunder, att man knappt hinner erfara någon köld, men i stället inträder en behaglig, värmande känsla efteråt.
Många hör man, som tycka, att en kallvattenkur under vintern för t. ex. reuma- tiska och giktfulla personer är en ren galen- skap, men de, som så tycka, känna icke den metod, som här användes, och kunna därför ej ana, hvilka resultat som i dessa och andra fall här ernås.
För dem, som önska få en klarare inblick i den kneippska kurmetoden, vill jag rekommen- dera den af läkaren här, d:r Johan Bergqvist utgifna lilla boken: » Luft- och Solbad samt Kallvattenkur såsom hälsomedel », samt den af honom öfversatta » Kneippkuren » af d:r Th. Thorson.
Och nu till luftbaden.
V i kila då hastigt uppför trappan, där dessa af hvarje kurgäst mest omtyckta bad serveras.
Vi komma in i ett stort rum med afklädningshytter längs ena väggen och en temperatur af 18 — 20°.
Utan- för detta rum är ett annat lika stort, men~en- dast hälften så varmt, och bredvid detta ligger » taket ».
Man börjar nu m e d att i blotta lin- net eller en simdräkt promenera omkring i det varma rummet vissa af läkaren föreskrifna minuter, till börja med endast 2 — 4, och först sedan man efter ett par dagar blifvit van här- vid, företager man en hastig vandring ut i det kallare rummet, där fönster och dörrar (vinter- tiden endast dörren ut till taket) stå vidöppna, så att luften fritt får strömma in.
Sedan man sålunda under två å tre veckor vant sin nakna kropp vid dessa rätt betydande temperatur- växlingar, tillätes man slutligen att komma ut på det platta taket, där man omgifves af höga väggar men i öfrigt är ute i det fria, med endast himmelen öfver sig.
Hela denna härdningsprocess går så försiktigt tillväga och under strängaste kontroll, att aldrig någon olä- genhet däraf uppstår, tvärtom mår man utom- ordentligt väl däraf.
Själf har jag varit ute i sex graders köld och yrväder, utan att känna annat än en högst behaglig verkan däraf.
Då temperaturen sjunker under — 6°, slappes in- gen ut på taket, fastän man nog skulle vara hågad därför.
Läkaren själf går ogeneradt ut i — 10°, men så har han tränat sig en längre tid.
Särskildt angenämt är det på taket, då snö fallit.
» Det är som att gå i gräddskum, » hörde jag en dag en af de luftbadande utropa, då hon m e d sina bara fötter trampade i den nyfallna snön, men det är helt visst mycket behagligare, och det blir en reaktion därefter af allra angenämaste art.
Man är nog färdig att se något löjligt i dessa slags bad, men får man vara ett par veckor här, så får man ögonen öppna för dessa bads djupa betydelse, och man ser i dem det egen- domligaste af hela kuren.
» Deras verkan är, » — jag vill här citera dr Bergqvists egna ord • — » högst afsevärd, synnerligast under vintertiden.
De öka i hög grad förbränningen i kroppen, höja ämnesomsättningen och bidraga kraftigt till åtskiljandet af gifter ur blodet och väfna- derna.
D e hafva sålunda en blodförbättrande, härdande och hudstärkande förmåga. » Nu till hvad som eljes plägar vara det första för hvarje kur- gäst, besöket hos lä- karen.
V i styra då våra steg till villa Medici eller, som den här kallas, villa Dag- mar.
En n y läkar- bostad är under upp- förande, så att den nuvarande är blott tillfällig.
Vi stiga in och mottagas, då vår tur kommer, af kneippvattenkuran- staltens vänlige och D O K T O R JOHAN BERGQVIST.
artige öfverläkare.
Redan vid första samtalet får man förtroende för honom, och man känner, att man med största lugn kan lägga sin lekamliga väl- färd i hans händer.
Hvad han bjuder, det göra vi, och det han förbjuder, ty han är försiktighe- ten själf, se vi aldrig åt.
Här finns icke mer än en mening och det är, att en vänligare, hyggligare och skickligare läkare kunde » kneip-
— 3 — pen » aldrig få.
Jag kan ej trognare skildra honom än genom att upprepa de manligt vär- diga ord, hvarmed han afslutar en förra året utkommen liten skrift: » Inflytandet af luft, sol och kallt vatten m. m.
» Han säger nämligen där: &gt;Jag har pröfvat och öfvervägt, jag har bort- kastat hvad vetenskapen, den opartiskt be- dömande, ogillade eller fördömde; jag har upp- tagit det som kan försvaras och är värdt att behållas och jag har gjort detta endast för att kunna bereda min lidande nästa tröst och hjälp, och då jag vet med mig, att detta är driffjädern till mina handlingar, skall tvifvelsutan icke heller lönen uteblifva och målet omsider hinnas. » Doktor Bergqvist har liksom kapten Hjert- ström varit i " Wörishofen för att finna bot för ett lidande, som här hemma icke ville gifva med sig, och sedan han under Kneipps lär- junge och mångårige medhjälpare, dr Baum- garten, fullständigt satt sig in i vattenkurbe- handlingen därstädes, har han äfven hos dr Lahmann i Dresden studerat luft- och solba- den, hvarmed han sedermera förenat det Ling- ska systemet och sålunda gjort den svenska kneippanstalten etwas besser än den tyska mön- sterbilden.
Gymnastikafdelningen ledes af gymnastikdirektören, reservunderlöjtnanten N.
Theodor Bergqvist.
Och sålunda har jag, så godt jag förmått och utrymmet tillåtit, sökt skildra den nya kneippvattenkuranstalten.
Att tiden för dess inrättande var inne, kunna vi se af det stora antal kurgäster (öfver 800 inom loppet af 7 månader), som under den korta tid företaget varat skyndat hit för att på naturmedicinsk väg uppnå, hvad apotekare och droger icke förmått skänka dem.
Också har den stort tilltagna anstalten redan visat sig för liten, hvarför nya byggnader äro under uppförande.
I förhoppning att företaget alltjämt må gå framåt, och, liksom i Wörishofen, tusentals män- niskor här finna lindring och hjälp, vill jag nu blott gifva dig, min läsarinna, eho du än må vara, det välmenta rådet att, såvida du har några krämpor — och hvem har ej det i vår tid?
— komma hit och blifva dem kvitt, och du skall då helt säkert instämma i det entu- siastiska utrop, jag för några dagar sedan hörde af en kurgäst: » Jag älskar Kneippen! » LARA.
» ÄLSKADE, ÄLSKADE, HVARFÖR TALAR DU EJ? » Ä LSKADE, ÄLSKADE, hvarför talar du ej?
Har du ej sett, att din kärlek besvaras sedan länge af en kärlek, lika djup, lika varm och sann som den, du själf bjuder?
Ja, bjuder, ty nog vet du, att den utan fråga, utan ord förts fram till henne många gånger, ja, hvarje gång ni träffas eller ses!
Och anser du, att du binder henne med svagare band nu, än om du manligt sagt henne hvad du kan erbjuda henne och frågat, om hon ville dela det och allt hvad lifvet mera kan komma att gifva?
Ty nog har du från första början märkt och med glädje inom dig sett, att hon är - ej endast trofast, utan just den trofasta kvinna, du behöfver och hela ditt lif längtat efter!
Tror du, att hon, fastän hon af förhållandena kastats ut att söka sin utkomst i det verkliga lifvet och således tränges med dig och dina bröder på arbetsmarknaden, ej längre är kvinna i samma mening som hennes systrar — lyckliga eller motsatsen — hvilka under samma dagar i sina undangömda hem med glädje läto sig hämtas till brud åt deras hjärtans utvalda?
Och ej vill du väl, att hon skall göra mera än hon redan gjort, för att visa dig, att hon emottager och återgäldar dina egna varma känslor?
Förstår du ej, att hvarje bevis från hennes sida, hvari du upptäcker hennes genkärlek, som du gjort allt för att väcka, är ett offer från hennes hjärta, kanske I DUN det tyngsta hon kan gifva?
Det är en hvarje gång dyrt köpt seger öfver hennes stolthet, att hon i rätt- visans namn tycker sig böra visa dig, som ju från början frivilligt visat henne tillståndet i ditt hjärtas kamrar, att du vändt dig till den rätta, då du förut- satte, att hon borde äga hjärta, mod och karaktär.
Men betänk också, att om du drifver det för långt, vare sig af blyghet eller en falsk stolthet, hvilken ej vågar bjuda henne, som själf förvärfvar sitt bröd under jämförelsevis goda utsikter, att dela ditt — betänk, att hon en dag kan tro sig hafva misstagit sig på dina afsikter och kanhända känna sig manad att med sitt rika hjärta lyckliggöra en annan, en god och bra man, som kommit dig i för- väg och sökt vinna henne.
Detta vore då mången gång ej trolöshet, utan endast helt ' naturligt, ty en människas lif är hvar- ken så långt eller så rikt, att hon har rätt att öda bort dess skatter.
Och ett trofast hjärta har out- tömliga rikedomar — men hvad vill du denna unga kvinna skall vara trofast emot, hon, som intet ut- taladt ord har att trygga sig till, utan endast kän- ner och vet, att ni skulle göra hvarandra lyckliga, om du endast först hämtade hennes svar af henne själf.
Men vakta dig väl, att andra icke komma dig i förväg, medan du väntar och väger!
Bed henne åtminstone vänta med dig.
Minns, att lifvet är ej långt — våren, den ljufliga våren är än kortare!
Och minns alla blommor ni plockat tillsammans, hvilken glädje skänkte det dig ej!
R. XI.
TV / fER ÄN EN skulle kanske finna mig inkompetent • " J- att skrifva om dessa » väntanstider », angående hvilka meningsutbyte nu pågår i Idun.
Nåväl, det blir också på ett mycket indirekt sätt jag kommer att orda om saken.
Jag är inte någon räknemästare och tänker ändå börja med en räkneuppgift.
Den är emellertid helt enkel, ty ett ganska litet barn skulle förstå, att det t. ex. behöfves en dubbelt så stor penningsumma att möblera — låt oss säga 8 rum som 4, att, ju finare de möbler och husgeråd, som anskaffas, äro, dess dyrare blir det hela, och att, har man ej pen- gar, så får man antingen låna eller också — vänta.
Huru skulle det ej förkorta dessa » väntanstider », om de unga tu — de måtte nu vara hemma i Stock- holm eller » Skråköping », i norr, söder, öster eller väster af vårt kära land — om de komme öfverens om att både beträffande rummens antal i det blif- vande, gemensamma boet och kvantiteten och kva- liteten af&lt;&gt;möbler och bohag åtminstone något litet inskränka sina pretentioner.
Är det månne mannens eller kvinnans, de gam- las eller de ungas fel, att allt nu för tiden skall vara så luxuöst?
Eller tidsandans, som det är så bekvämt att skylla på?
Men hvad är då tidsanda för något?
Är det icke just människorna, som lefva i en tidrymd eller, rättare sagdt, blandningen af deras allmännast och tydligast framträdande fel och förtjänster?
Visserligen har vår tid många förtjän- ster, men dem behöfver man ej påvisa.
Angeläg- nare och mera välsignelsebringande vore det för- visso, om man kunde blotta och med kraft motar- beta några af dess — tyvärr också många — lyten, och ett sådant är utan tvifvel detta, som förspörjes inom alla samhällslager: lust att lefva öfver sina tillgångar.
Medvetet eller omedvetet hyllar man Hobergsgubbens sats: » ingalunda vill jag vara den sämste. » Och det värsta är, att högst få ha nog moralisk kraft att bryta sig en själfständig väg här- vidlag.
» Det brukas så. » — » Så har den och den. » — » Så ha ' vi det där hemma. » — » Vi måste ha ' det och det. » Och så måste man också mången gång gå där och vänta, vänta på att reda det egna nästet och förbittrar så lifvet för sig — alldeles onödigtvis.
Nej, skall man någon gång känna sig stark och modig nog att trotsa hela världen, så skall det väl vara i den perioden af lifvet.
De unga nu för tiden förefalla i allmänhet att vara mycket orädda af sig och emancipera sig, där det ej alls vore af nöden eller ens önskligt, men gäller det att bära en en- klare eller omodernare dräkt än andra, att ha min- dre gentila bjudningar än andra, eller detta, som jag nu närmast vill tala om, göra bosättning i min- dre skala än som brukas i ens krets — » nej, bevara mig, om det går an! » Och om någon skulle anmärka på sådant lappri, jag tror nästan, de togo det värre, än om man angrepe deras heder och ära, åtminsto- ne lika hårdt.
När skola dock människorna lära sig att skilja mellan hufvudsak och bisak?
Jag kan ej hjälpa, att, då jag kommer in i ett nybildadt hem och ser det så fullfärdigt, ja, öfver- fullt med allt hvad nu hörer eller anses höra till det nödvändiga, ända från soffor, bord och stolar, buffet, piano m. m. till lampor på fot, prydnads- hyllor, makartsbuketter, urnor med konstgjorda blommor och » blombollar » eller andra grannlåter under taklampor o. s. v., ja, så känner jag mig icke 1899. tillfredsställd.
Hvad skola dessa människor vidare kunna önska sig, och om de vilja ge hvarandra en gåfva, hvad skola de kunna hitta på, som icke finns här förut?
Och då man har eller helt lätt kan få hvad helst man önskar sig, huru bortskämd blir man icke i själfva verket och huru litet värderar man det goda man äger!
Nej, det är just, då man länge önskat sig en sak och så slutligen får råd att skaffa sig den, som dess ägande tillfredsställer en.
Äro de unga, som skola förena sina öden, rika, ja, då är det ju icke underligt, om de sätta bo därefter.
Dock, de rika ha ingenting att skaffa med » väntanstider ».
Det är till dem, som gå och vänta på att få råd att gifta sig, jag talar och förutsätter förstås, att de äro för förståndiga att taga sitt bo » på krita ».
Men jag manar dem så hjärtligt: » slån ej på för stort! » Som jag förut sagt, är vår tid fallen härför och svenskarna icke minst.
Huru många bankrutter och huru mycket obestånd föranledas ej därigenom, att man, af lutter fåfänga, vill synas vara rikare än man är!
Skulle icke unga, kraftiga viljor, ytterligare stärkta genom makten af ömsesidig kärlek, kunna bryta med tidsandan?
Jag tror, att folk vid sin bosättning tar allt för mycken hänsyn till sällskapslifvets fordringar, men man borde väl ej anse detta som hufvudsaken, ty man gifter sig väl inte för att ha kalaser heller!
Nej, I unga, som tillsammans gån in i lifvet, söken att något litet omgestalta det!
Två unga, friska viljor här, två där, och så flere och nere alltjämt!
Ett enkelt, men trefligt hem, öppet för edra vänner, litet mindre öfverflöd, än som nu är vanligt, i toa- letter, i mat och dryck, inte så många och trött- samma visiter, utan litet mera hemlif, litet mera stillhet och — en mycket lyckligare tillvaro!
Jag tror ej, att någon skulle förlora på, att dessa stora kalaser,där man har så många rätter, att det nästan förefaller syndigt, då man tänker på alla som svälta, och där vinet » flyter i strömmar », att dessa stora kalaser blefve borttagna.
De äro en plåga för värdfolket och en plåga för gästerna.
Men huru många gånger detta än upprepas, och huru ofta satiren än svänger sitt gissel, så är och förblir saken densamma.
» Man måste ju se sina vänner, » och man har en otroligt stor vänkrets, isynnerhet så länge man har råd att göra kalaser.
Så blir man bjuden igen till alla dessa kära vänner, och lifvet blir ett jäktande, tröttsamt lif och man själf öfveransträngd till både kropp och själ.
Nej, härvidlag var det bättre ställdt i gamla tider.
Låtom oss då söka återgå till det gamla, vinnlägga oss om mera enkel- het i mat och dryck, klädedräkt och lefnadssätt, och vi skola bli friskare, gladare, lyckligare och bättre!
Och blefve det bara en gång » coutume » att man skulle lefva enkelt, se — då behöfde » väntans- tider » aldrig mera bli så långa!
S - M.
FIGURER RAFAEL.
UR SKISSBOKEN (FÖRF.
TILL AF » E N PASSIONS- HISTORIA ».)
D ET V A R N Ä R A T I O Å R sedan jag fick syn på henne, där hon satt på en bänk i Humlegården.
Hon var småväxt, vissnad och fattig.
Det senare röjde sig i hennes ansikte, men äfven i hennes svarta dräkt, som, ehuru hvarken osnygg eller oordentlig, bar bristens tydliga skiftningar.
Under hennes tunna släng- kappa framskymtade en krycka.
Jag minns ej, om det var i april eller maj, men marken var bar och träden knoppades.
Med tydligt välbehag lät hon förmiddagssolen flöda öfver sig, ehuru ej skymten af ett leende syntes i hennes gråbleka ansikte.
Jag tyckte mig aldrig ha sett något så sorgset, och det föreföll mig vara fattigdomens lidande, som tagit sitt mest patetiska uttryck i den dystra lilla skepnaden.
Det låg dock intet stötande i det utprägladt bittra, som framtonade ur denna sorgbundenhet, och den pathos, som fanns däri, förenades på ett egendomligt sätt med något okonstladt och behärskadt, hvilket gaf en förnäm prägel åt detta proletariatets offer.
Oemotståndligt lockad att iakttaga henne, gick jag fram och åter på sandgången ett stycke från, där hon satt djupt försjunken i sina tankar.
Och på detta vis kom jag helt oväntadt att få en djupare inblick i hennes väsen.
IDUN 1899. dens kronor, hennes röst höjdes på nytt, till- talande mannen.
» I dag har de fundet gode mennesker paa deres vei, » sade hon förmanande.
» Maaske skal de en anden dag finde flere.
Gaa nu. » Mannen lydde henne och gick vidare på sina osäkra fötter, småleende och halfgråtande.
Tveksam stod jag ännu kvar.
Jag förstod, att den lilla kvinnan ej hade en skärf i fickan, annars hade hon gett den åt den olycklige.
En skärf bjöd man emellertid ej denna kvinna, som i hela sitt anspråkslösa uppträdande omed- vetet hade något af en drottnings majestät.
Själf på mitt sätt medellös, ansåg j a g det nä- stan som ett brott att förespegla henne några förhoppningar, som måhända genom att visa sig bedrägliga blott skulle öka det bittra i hennes lifserfarenhet.
H o n hade nu återtagit sin allra oåtkomligaste min, och jag gick tyst min väg.
C. Nilsson foto.
BORGS KNEI PPV ATT ENKUR ANSTALT: UTSIKT FR AN En välburgen arbetarfamilj kom och slog sig ned på samma bänk som hon.
Mannen, hälft iklädd helgdagsdräkt, var ståtlig, röd- blommig och bar ljust helskägg, som böljade ned på hans bröst.
Ehuru han höll fridag, märkte man, att det var en ordentlig karl.
Han upptog ur fickan » Socialdemokraten », hvil- ken han med tankfullt rynkade ögonbryn för- djupade sig uti.
Den välklädda hustrun fram- tog en stickning, barnet slumrade friskt till ut- seendet i sin korgvagn under ett färgrikt täcke.
Den lilla mörka tycktes knappt ha märkt dem, ehuru hon skyggt drog sig mer ihop i sitt hörn.
Då nalkades från motsatta sidan af gången, där jag höll mig, en stackars usling i smut- siga, slitna kläder, och de nakna, tydligt ömma fötterna stuckna i ett par träskor.
Han hade ett ansvälldt ansikte och rödfnasig hy och ett par utstående, glasartadt stirrande ö g o n; hans min var mycket godsint, men vittnade om klent förstånd; när han kom fram, fylldes luften af spritånga.
Menlöst leende stannade han fram- för den välställde arbetaren, räckande honom några skrifter, som " han bar under armen och med sluddrigt målföre bad att få sälja.
Den tilltalade såg upp, fortfarande med ryn- kade ögonbryn, tog en af skrifterna, genom- ögnade den, fällde tidningen, gjorde en talar- gest och sade i orerande t o n: » Hör nu, har ni själf läst de här skrifterna? » Den tilltalade smålog förläget, pekade fum- ligt på sina ögon och förklarade på sitt otyd- liga språk, att han var nästan blind.
» Nå, » fortfor den mer lyckligt lottade i samma ton som nyss, » ni vet kanske ändå, att det är andliga skrifter ni säljer? » Säljaren mumlade ett otydligt medgifvande.
» Och, » fortfor den obeveklige, » i så fall frågar j a g er, o m ni själf tror på hvad ni sö- ker prångla u t?
» Den sjuke, fattige mannens förlägenhet hade nu nått sin höjdpunkt; han blef ännu rödare i ansiktet, log ännu menlösare och trampade oroligt fram och åter på sina ömma fötter, oviss om, hur han skulle svara för att finna en köpare i denne man, som tydligen hade pengar i fickan.
Jag hade emellertid sett, hur den lilla svart- PARKEN.
klädda kvinnan uppmärksamt följt scenen, re- sande sig allt högre ur sin hopsjunkna ställ- ning, likt en mörk insekt, hvilken bereder sig att visa gadden.
» Hör de, » inföll hon nu, vänd till examina - torn, och därvid upptäckte j a g genast, att hon var danska, » hvarfor holder de disse länge tale til denne m a n d?
D e hör och seer ju, han er nsesten blind og ikke kan lsese. » Orden föllo lågmäldt, utan minsta grälton, så vänligt uttalades de, men verkade skarpt som knifhugg.
» Hvis de vil kiöbe hans skrifter, gör det, » fortsatte hon, » hvis ikke, lad ham gaa! » » Og, » fortfor hon, utan att i den stackars mannens närvaro kunna försvara honom med, att hans förstånd var för klent att kunna döma, » de kan da see, at han er et ulykkeligt menneske. » Aldrig skall j a g glömma det uttryck, hvar- m e d hon uttalade de sista orden.
Däri skälfde ännu en ädel harm, men så mycket mer ett uttryck af oändligt djupt medlidande med alla dem som ledo, och däri darrade all hopspard sorg öfver hennes eget lifsöde.
Men oupphörligt kom hon de följande da- garne i mina tankar, hennes » ulykkeligt men- neske » tonade i mina öron som ekot af hal fva mänsklighetens oerhörda ve, och j a g ångrade hälft, att jag ej närmat mig henne.
Men redan två dagar därefter såg j a g henne på nytt.
Det var en regnig afton i skymnin- gen.
Jag kom ned för Sturegatan, då j a g nära Esplanaden såg den lilla kvinnan, hälft sprin- gande, hälft hoppande med kryckan under ar- men komma gatan uppför med den tunna slängkappan flaxande som en läderlappsvinge kring henne.
H o n flydde, förföljd af en tra- sig flicka i slynåren, som, springande efter henne, räckte henne en bukett ur sin blom- sterkorg.
Hon rynkade sitt lilla ansikte i vrede, hon utstötte afvisande ord och slog till sist omkring sig med kryckan, men hon såg lika klok ut, som då j a g förra gången såg henne.
Slutligen blef hon befriad från sin plågoande, som i sin dåliga dräkt dock såg bättre närd ut än hon.
Häpen vid denna syn lät jag denna gång, grymt besviken, utan tvekan husen bortskymma henne för mina blickar.
Men efteråt förstod jag henne bättre.
An- tingen hade hon ej en enda slant i Sckan, och detta gjorde henne förtviflad.
Hon ville ur sin åsyn jaga detta fattigdomens barn, som hon intet hade att ge.
Eller ock hade hon sparat en skärf till sitt fattiga aftonmål, som hennes medlidande m e d andra kanske ofta nog bedragit henne på efter en svältdag, och m e d kryckan värjde hon sig själf mot sin egen medkänsla.
Och kanske fann hon ödet håna henne i gestalten af denna blomsterflicka, som Arbetaren rodnade, strök sitt skägg, sökte tala på nytt, men kom till sin heder af sig.
Behållande ett litet blad tog han ur fickan upp en tjugufemöring, som han m e d ett höfligt » var så g o d », räckte den halfblinde.
Jag fann nu lämpligt att inskrida och i min tur göra ett uppköp, medan den stackars mannen i en ström af obegripliga ord talade o m sin ögon- sjukdom.
Jag gaf ho- nom äfven en adress, som j a g tänkte kunde lända honom till nytta.
Hans lilla advokat hade mjukt sjunkit ihop igen i sitt hörn, hvar- ifrån plötsligt, mildt som ett lätt sus i trä- C.
Nilsson foto.
BORGS KN El PPV ÄTTEN KURAN STALT: LÄSRUMMET.
BORGS KNEIPPVATTENKURANSTALT: mot pengar bjöd henne lifvets färgrika, dof- tande blomma.
Ångrande mig på nytt, såg jag henne aldrig åter.
Jag hoppas hon funnit den allt tröstande hvilan.
Kunde jag hitta hennes graf, skulle jag gå dit en skymningsstund i regn och blåst; ej för att håna hennes hviloplats med blom- mor, men för att med hennes bild för ögonen en stund gråta bittert öfver alla dem, som lida djupt och oförskyldt.
EN HÄDANGÅNGEN FOSTERLANDS- VÄN.
I DEN HÖGA ÅLDERN af nära 86 år afled i Stock- holm på påskaftonen den under sin krafts dagar mycket kände och mycket verksamme kulturforska- ren och tecknaren Nils Månsson Mandelgren.
Han föddes den 17 juli 1813 i trakten af Helsingborg och var son af en fattig sockenskomakare.
Efter en hård barndom kom han upp till Stockholm vid 20 års ålder för att bli artist.
Det var då han an- tog namnet Mandelgren.
I fem år studerade han nu vid konstakademien och gaf samtidigt undervisning i teckning, men begaf sig 1838 utrikes, hufvudsak- ligen till fots, fattig som han var.
Han genomvan- drade nu under några år större delen af Europa och återvände sedan till Stockholm, där han verk- ade som tafvelrestauratör och lärare i perspektiv- ritning.
Det var likväl på helt andra områden hans mest betydande verksamhet infaller.
Han hyste en brin- nande kärlek till fornkunskap och fornminnen, och att afteckna dylika och sprida kunskap om dem blef en af hans lifsuppgifter.
Han skydde inga mödor och afskräcktes af inga svårigheter.