Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den måste oeltergifligen beledsagas af yttrande öfver de sökandes skicklighet och lortjenster eller tillämpligheten af de be ford rings-grunder, som erkännas af Grundlagen.
Om än ett annat förfarande hittills icke visat något menligt inflytande å rådsluten, lår sådant likväl icke; antagas innefatta någon borgen för framtiden, och i hvilket fall, som helst, kan icke eli ofta upprepadt åsidosättande af ett olortydbart Grundlagsbud, vore det ock af mindre vigt, än det ifrågavarande, lemnäs af Konstilulions-Ulskotlct utan uppmärksamhet. 2.
/Ingående tillåtelse
Jör utlänning, som ej erhållit
Svensk mcdborgarcriitf att besitta fast egendom i Riket.
Många och betydande kunna de olägenheter och svårigheter vara, som inom ett samhälle uppstå derigenom att främmande undersåte inom samhällets område besitter läst egendom, särdeles om denna egendom utgöres af fastighet å landet.
Egandet af sådan fastighet medför en mängd förhållanden och förbindelser till underhafvande, grannar och andre rikets innevånare; men desse kunna på mångahanda sätt blifva lidande, om egendomseg:!ren icke af medborgare-kärlekens kraftfulla maning och samhälls-rältens yttre tvång känner sig uppfordrad och förbunden att välvilligt och troget mot sina med-innevånare uppfylla alla sina, sä väl moraliska, som juridiska skyldigheter.
Och ej blott den enskilde medborgaren, utan ock hela samhället lider deraf, ali dess jord ät främlingar upplåles.
Samhället kan svårligen af dessa vänta samma sjelfuppoflYing lör det allmänna, samma oinskränkta trohet mot öfverhet, samma undergifvenhet för statens fordringar, som det af den egne medborgaren har alt påräkna; och slatsklokheten fördrar, att åt den främmande jordegaren icke anlörtros alla de kommunala bestyr och offentliga uppdrag, i hvilkas nitfulla utöfning den inhemska jordegaren ej blott känner sin [iligt, utan äfven linner sin ära.
Ehuru Sveriges alskiljda läge, dess hårda klimat och dess landtliga befolknings ringa beröring med utlandet ganska länge medfört det i allmänhet fördelaktiga förhållande att främlingar här sällan hafva sökt förvärfva eller hafva genom arf vunnit eganderält till fast egendom, så hafva dock de olägenheter, som från jordegendoms upplåtande åt främmande makts undersåte äro oskiljaktiga, i sednare tider låtit sig förnimmas.
Af dem framkallades Kongl.
Kungörelsen den 3 Oktober 1829, hvarigenom förklarades ”alt utländsk undersåte, som icke erhållit Svensk medborgare-rätt, icke kan anses vara berättigad, att i riket fast egendom förvärfva och besitta, ulan tilt han dertill undfått Kongl Majlis tillstånd.”
Saken befanns alltså af den vigt, alt bestämman - 4 Konstitutions-VIskottets Memorial N.-o 44. det, huruvida i hvarje fall dylikt tillstånd borde meddelas, förbehölls åt Kongl. Maj:ts egen höga pröfning.
Delta medel afhjelple dock icke de befarade olågenheterne; och i underdånig skrifvelse af den 30 Augusti 1851 (N:o 222) anhöllo Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t, alt, enär rättigheten att i riket bruka och besitta fastighet, medgifven åt utländsk undersåte, sorn i denna egenskap qvarstode under främmande makts beskydd och inflytande, icke allenast föranledde flere olägenheter, utan äfven, i vidare utsträckning, skulle kunna medföra betänkliga och för samhället vådliga följder, utländsk man, som derefter ville i riket sig bosätta, för att bruka och besitta fast egendom, icke måtte dertill erhålla tillstånd, innan han blifvit (ill Svensk medborgare antagen.
Vid granskningen af Stats rådets protokoll öfver Justitie-Stats-Deparlemenlsärenden, till hvilka ärenden ansökningar om ifrågavarande tillåtelse höra, har Konstitutipns-Ulskottel funnit, alt Föredraganden för dessa ärenden, Hans Excellens f. d. Juslitie-Stats-ministern Herr Grefve Sparre, lemnat Ständernes i nyssberörde skrifvelse uttryckta önskan ulan allt afseende.
Föga mera uppmärksamhet synes han hafva egnat åt de öfvertygande och kraftfulla föreställningar, som tvenne andra Konungens Rådgifvare gjort emot ett snart sagdt obegränsadt meddelande af ifrågavarande tillåtelse. F. d. Statsrådet Herr Friherre Palmstjerna, med hvilken Stals-rådet Herr Gripenstedt sig förenat, har vid ett tillfälle, då desse Rådgifvare afstyrkte bifall till en dylik ansökan, framställd af ett Engelskt handelshus, yttrat, att rikets styrka berodde i hufvudsaklig män derpå, alt rikets jord egdes af rikets innevånare och ej af personer, som äro fästade vid andra aflägsna länder genom nationalitet, egendom och förvärf, och som derigenom med bestämdhet kunde förutsättas att alltjemt förblifva utlänningar härstädes, utan allt annat intresse för rikets förkofran eller ens dess försvar, än det som läge uti ett obehindradt fortsättande af den vinstgifvande rörelse, de här drefve; att om ock en eller annan mindre besittning kunde utan särdeles olägenhet för det allmänna egas eller besittas af utrikes bosatt utlänning, så blefve dock olågenheterne större, ju flere dylika undantag gynnades och skedde, samt att redan förut så många tillåtelser för utlänningar att besitta egendom inom riket blifvit meddelade, att flere ej borde bifallas, så vida sökanderne ej ville inflytta för alt blifva Svenska medborgare.
Vid ett annat tillfälle yttrade Herr Friherre Palmstjerna, att han ansåge det ganska betänkligt, att främmande makters undersåter blefve berättigade att inköpa fast egendom; att de, som på sådant sätt vunne fast fot i riket, borde i allo vara Svenske undersåter, förenade med samma intressen oell samma band, som inlÖdde Svenskar, uti samfälda pligler mot gemensam Konung och uti nit för Sveriges sjelfbestånd, hvilket ej kunde förväntas af en främling, sorn derom ej afgifvit något löfte eller dertill åtagit sig någon förbindelse; att något gagn för vårt fädernesland af dylika inflyttningar icke kunde uppkomma, men att vid sådane frågors pröfning det allmänna gagnet borde vara det afgörande skälet, med åsidosättande af all undfallenhet för önskan af enskild främling, hvilken, om han ville åtnjuta förmånen att ega Svensk jord, äfven borde underkasta sig alla de förpligtelser, som tillhöra Svensk medborgare-rätt; att om det aldrig nekades vällrägdad främling att vinna fastighet i riket, skulle besittningar af stor vidd och betydlig vigt kunna komma i händerna på främmande makters undersåter, hvilka kunde föranleda svåra förvecklingar med samma makter och af dem begagnas lill en vådlig inblandning i våra inre angelägenheter; all ju större den makt vore, hvars undersåte ville komma i besittning af Svensk fastighet, ju betänkligare vore saken, hvilken, ehuru för tillfället individuell ringa, dock vore af stor omfattning och utgjorde ett steg på en bana, sorn icke visade några fördelar för riket, men väl farhågor i framtiden.
— Herr Grefve Mörner har ock vid samma tillfälle i Stats-rådet yttrat, att tillåtelse icke utan särdeles [{on.stilutions-Utskottcts Memorial N:o ii. 5 vigliga skäl borde lemnäs främmande nationers medlemmar att, med bibehållande af denna egenskap, förvärfva eganderätt lill fastighet i landet, och att det isynnerhet icke borde beviljas den utlänning, i hvars fädernesland dylik förmån icke kan tillerkännas främmande länders undersåter.
Den synbara loljden af nu nämnde afstyrkanden, har, så vidt Utskottet kunnat (inna, endast varit den, att Föredraganden i Stats-rådet dels förklarat, alt det torde blifva svårt för ett land, att från fastighets förvärfvande alldeles utestänga den tillökning i landels rörelse-kapital, som utländska penningars nedläggande deri medförer, dels upplyst, alt lian genom Kongl. Maj:ts beskickningar i Frankrike, Österrike, Preussen, Danmark och Stor-Brilannien sökt erhålla underrättelse, huruvida i dessa länder utlänningar tillåtas besitta fast egendom, samt under hvad vilkor sådan tillåtelse meddelas: att i Frankrike, Preussen och
Danmark hinder ej mölle för utlänning att förvärfva fast egendom, dock fordrades i Preussen särskildt tillstånd för besittning af så kallade riddargods; att samma förhållande i allmänhet vore gällande i Österrike med undantag för så kallade bondgods, äfvensom för Judar och Turkar; samt att i StorBritannien, så vidt man kunde döma af de lagar och domslut, som der syntes vara gällande, det i allmänhet ej vöre tillåtet för utländsk person alt ega fast egendom i detta land, men att sådan person deremot kunde under vissa vilkor förvärfva besittningsrätt på viss lid, äfvensom att lagarne rörande naturalisation af utlänningar i sednare tider vunnit vida större utsträckning än förut.
Så värdefulla dessa upplysningar ock må vara, så synas de dock icke rättfärdiga ett obegränsad! meddelande af ifrågavarande tillstånd.
De torde ej heller vara tillräckligt fullständiga.
Om undersökningen vidare blifvit fullföljd, så skulle den otvifvelaktigt kommit att ådagalägga, att i de länder, der fast egendoms förvärfvande har blifvit utlänningar medgifven, har vanligen redan från äldre tider för dylika utländske jordegare, eller så kallade Forenser, utbildat sig en särskild lagstiftning, genom hvilken staten velat, så vidt ske kunnat, skydda både sig sjelf och sina medborgare för de olägenheter, som denna utländska jordegande-rätt medförde.
Så är, till exempel, mångenstädes bland andra vilkor för förvärfvande af dylik rätt stadgadt, att främlingen skall af landels egne medborgare hafva eli ständigt ombud, att för honom inför landels domstolar och myndigheter svara.
Men i Sverige finnes icke en skymt af en dylik lagstiftning, och något efterdöme i afseende på jordegande-rätts beviljande åt utlänningar är alltså för Sverige icke alt från de åberopade länderne hemta.
Utskottet vill visserligen icke förneka, alt i (lere fall tillåtelse för en främling att i riket besitta läst egendom kan medföra fördel, dervid Utskottet dock ej så mycket vill fästa afseende å den af Föredraganden åberopade vinningen af något större eller mindre kapital, som å den fördel af förbättring och efterdöme i åkerbruk eller i annan från faslighets-besittning oskiljaktig näringsgren, som stundom kan förvärfvas derigenom, att en främmande makts undersåte, som af en eller annan omständighet icke vill eller kan lilifva Svensk medborgare, bil inflyttar.
Sådana läll hafva ock förekommit; och Utskottet anser det, till exempel, icke böra ogillas att, enligt hvad de granskade Stals råds-protokollen utvisa, tillåtelse vid ett tillfälle har blifvit tillstyrkt för en främling alt inköpa en del af ett glasbruk, som sökanden förut såsom techniker förestått och betydligt förbättrat, och vid ett annat att inköpa jordegendom, då det om sökanden har från den ort, der han förut i riket sig uppehållit, blifvit styrkt, all han gagnat genom efterdöme och undervisning i lorbättradt åkerbruk.
Men Utskottet måste ogilla att Föredraganden icke ansett såsom en oeftergiflig regel, att i hvarje läll undersöka, huruvida särskilda, de allmänna olägenheterna öfvervägande fördelar vore af den gjorda ansökningens beviljande att vänta.
I stället synes
Föredraganden hafva tagit ansöknin - 6 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o it. garnes beviljande såsom regel, hvarigenom de, sä vidt Stats-råds-prolokollen utvisa, temligen lösliga undersökningarne, som vid de fleste ansökningar blifvit gjorde, hafva kommit att få till mål, huruvida af ansökningens beviljande kunde härflyta några tillfälliga och andra olägenheter, än de, hvilka alltid vore att befara och på hvilka Rikets Ständer samt Herrar Friherre Palmstjerna, Gripenstedt och Grefve Mörner förgäfves hänvisat.
Såsom exempel till hvilken besynnerlighet ett dylikt sätt att gä tillväga kan leda, får Utskottet anföra, att vid ett tillfälle, då en utlänning sökt Svensk medborgarrätt i uppgifvet ändamål, att derigenom vinna besittning af en fastighet, hvarom han redan ingått köpe-afhandling, Föredraganden tillstyrkte Kongl. Maj:t att vägra sökanden medborgarerätten, men tillåta honom att besitta fastigheten.
Genom de oupphörligt förnyade lillåtelserne ' för utlänningar att i riket besitta fast egendom, skall, såsom Herr Friherre Palmstjerna antydt, omfånget af den i utlänningars händer befintliga Svenska jordegendomen alltmera ökas och de genom utlänningars besittning af fast egendom uppkommande olägenheter och vådor med ännu större hastighet tillväxa.
Det förhållande Utskottet i delta hänseende funnit, har varit ingenting mindre än tillfredsställande.
Under den tid, hvilken förra Riksdagens Konstitulions-Utskotts granskning af Stats-råds-protokollen omfattade, hade 15 ansökningar om ifrågavarande rätt blifvit bifallna och 3afslagna; deremot hafva under den lid, inom hvilken nämnde granskning tillhört delta Konstilutions-Ulskott, 35 dylika ansökningar blifvit bifallna och 2:ne afslagna.
Af de 35 bifallna ansökningarne hafva 28 afsett fastighet å landet, och 7 sådan egendom i stad.
Sex af de bifallna ansökningarne om besittningsrätt till landt-fastighet hafva ingifvits af Norrmän, sex af Tyskar, tolf af Danske undersåter, tre af Engelska och én af en Rysk.
— Dessa ansökningar hafva i allmänhet ej afsett små lägenheter, utan egendomar af betydande storlek och högt värde.
Denna omständighet, jemte deras talrikhet, hvilken Föredraganden bäst af alla Stats-rådets ledamöter var i tillfälle alt känna, synes isynnerhet hafva bort föranleda honom att lyssna till de gjorda invändningarne mot
Svenska jordens afytlrande till främmande makters undersåter.
Då, såsom ofvan är yttrad t, det i Sverige icke finnes någon lagstiftning rörande utländska faslighels-egares förhållande till slaten och medborgarne, sä synes Föredraganden icke hafva bort förbise vigten af att uti främlingarnes personliga egenskaper söka en garanti mot framtida förvecklingar.
Men Föredraganden synes i stället hafva låtit det bero på en tillfällighet, huruvida han om de sökandes personer erhållit någon upplysning eller icke.
Dessa upplysningar hafva stundom blifvit meddelade genom prestbevis, stundom genom intyg af en inrikes minister i en utländsk stat,'stundom af en kronofogde i orten, stundom af Konungens Refallningshafvande sjelf utan uppgifven källa.
Stundom har om den sökandes person icke någon upplysning blifvit meddelad.
Det har till och med handt att de sökandes verkliga namn icke ens blifvit uppgifne eller efterfrågade, nämligen, dä utländska handelsfirmor sökt att i riket få besitta fast egendom.
Genom denna sista uraktlåtenhet kunna för Svenska medborgare ganska betydande olägenheter och förluster uppstå, till och med genast vid den lÖrvärlvade besittningens bekräftande.
Möjligen befintlige bördemän kunde nämligen hafva stor svårighet att förskaffa sig säker kännedom om hvilka köparnes personer voro, samt att sedan inför domstolen lagligen visa, alt rätt man blifvit stämd.
Slutligen kan Utskottet ej undgå att anmärka det mindre noggranna och något vacklande sätt, hvarpå ifrågavarande ärenden blifvit beredde.
Vanligen har väl vederbörande Konungens Refallningshafvandes utlåtande blifvit öfver ansökningen infordradt, men en och annan gång har detta blifvit åsidosatt, och ansökningarne hafva icke blifvit, så - Konslitutions-Utskottets Memorial N:o H. 7 sorn 10 § Regerings-formen bjuder, genom nödiga upplysningars inhemlande från vederbörande embetsverk af Föredraganden beredde.
Huruvida det nu anförda vittnar derom, att
Föredraganden vid ifrågavarande ärendens handläggning iakttagit
Rikets sannskyldiga nytta och med nit och skicklighet sitt förtroendeembete utöfvat, har Konslitutions-Utskotlet ansett sig böra Rikets Ständers pröfning underställa. 3.
Angående upplåtande aj en del af en Kronopark till utvidgning af en mötesplats.
Af Protokollet öfver Landtförsvais-ärenden för den 24 Oktober 1855 liar Konstitutions Utskottet inhemta!, hurusom Stats-Rådet i underdånighet tillstyrkt Kongl. Majit att, utan llikets Sländers hörande, förordna, att en jordrymd af tillsammans 8 tunnland 13,] kappland finge från en Kronopark tills vidare upplåtas till disposition för en angränsande, otillräcklig mötesplats, med vilkor att den å samma jordrymd växande skog förut blefve genom Skogsbetjeningens försorg fälld och till förmån för skogsplanterings-kassan använd och redovisad- Oaktadt Krigs- och Kammar kollegierna, som i målet blifvit hörde, förutsattaflåtandeafNådigPropositioniämneltill Rikets Ständer, samlpåmint om en kort förut från samma Kronopark äfven för ett allmänt behof beviljad jordafsöndring, rörande hvilken Rikets Ständers samtycke och föreskrifter inhemtats, sä bar dock Stats-Rådet förklarat, alt Stats-Rådet, såsom orden i ofvannämnda protokoll lyda, “i denna fråga, der ändamålet kunde vinnas utan jordens afhändande, ansåge Proposition till Rikets Ständer icke påkallas41.
Nu innehåller dock Regerings-Formens 77 § ej blott förbud mot att ulan Rikets Ständers samtycke afhända Kronan dess fasta egendomar, utan äfven bestämdt förordnande att dessa egendomar “skola förvaltas efter de grunder Riksens Ständer föreskrifva. 44 Sådana grunder äro ock i afseende på del slag af kronojord, hvarom i förevarande ärende var fråga, af Rikets Ständer föreskrifne.
Uti underdånig skrifvelse af den 20 December 1823 (N:o 444), rörande förändrad hushållning med Kronoskogarne i Riket och beslutad föryttring af en del deraf, hafva Rikets Ständer, som uppdrogo åt Kongl. Majit alt bestämma, hvilka af dessa skogar skulle af Kronan bibehållas, och dervid yttrade, “alt en så vidsträckt upplåtelse af Kronoskogarne icke borde “ske, att Staten möjligen skulle komma att sakna tillgäng å det för Flottorna och an“dra allmänna behof nödiga virke44, tillika förklarat sitt samtycke till Kongl. Majlis förslag om “verksamma åtgärders vidtagande till de bibehällne parkernes vårdande och “förbättrande44.
Bland dessa sålunda af Sländerne bifallna åtgärder, bade Kongl.
Majit nämnt “införande af en förbättrad hushållning och skogsvård medelst årshvggen och “ålerplanlering“, samt “förvaltningens besörjande efter uppgjorda af Kongl. Majit fastställda föreskrifteroch Ständerna tilläde det skäl för dessa åtgärder, att “dfe förut “nästan allmänt saknade efterdömen af skogsvården, som af Staten kunde gifvas åt “det färre antal parker, som för dess räkning bibehöllos, skulle verka fördelaktigt äf“ven genom efterföljd hos enskilde skogsegare.44
Såvida nu en del af ifrågavarande Kronopark, utan Rikets Ständers begifvande eller hörande, afröjdes och utlades till mötesplats, kunde Kronans omförmälda egendom 8 Konslitutions-Utskottels Memorial N:o 11. icke anses blifva förvaltad efter grunder, sorn Rikets Ständer föreskrifvit; och ehuru de i målet hörde Embetsmyndighelerne uppgifvit, att den ifrågavarande upplåtelsen, så inskränkt, sorn den af deni, och sedermera af Stals-Rådot, tillstyrktes, skulle komma alt ske endast från reservskogen, hvadan den icke skulle kunna anses rubba den för hela Kronoparken fastställda trakthuggningsplanen, så har dock Utskottet ej kunnat finna annat, än att Slats-Rådels tillstyrkan alt af en dels för Flottornes och andra allmänna beliof af virke, dels för tillvägabringande af efterdöme i skogsvård, under Kronans disposition bibehållen Kronopark upplåta en del för ett ändamål, sorn fordrade den växande skogens afrödjande och icke tillät dess återväxt, tillika vore oförenlig med ofvannämnda af Ständerna för Kronoparkernes förvaltning meddelade föreskrifter.
I sammanhang härmed tror sig Utskottet jemväl böra fästa Rikets
Ständers uppmärksamhet derpå att ärendet blifvit å annat Departement, än vederbort, till afgörande föredraget.
Väl må medgifvas, alt pröfningen af det behof, för hvars afhjelpande jordrymden uppläts, var ett Landtförsvarsdepartementet tillhörande ärende; men sjelfva upplåtelsen, som här var den fråga, hvilken skulle afgöras, tillhörde ostridigt Finans-Departementets föredragning, emedan den rörde förvaltningen af “en Kronans icke lill annan styrelsegren upplåtna fastighet14; och ehuru protokollet gifver vid handen, att ärendet för dess föredragning blifvit al Chefen för Landtförsvarsdepartementet gemensamt med Chefen för Finans-Departementet beredt, samt att utdrag af protokollet öfver Landtförsvarsärenden skulle till Finansdepartementet afgå i och för expediering af Kongl. Majrts
Nådiga beslut i ämnet, så har dock, enligt Utskottets lanke, en afvikelse egt rum från den i 6 § Regerings-Formen antydda och i Kongl.
Stadgan den 16
Maj 1840 närmare bestämda fördelningen af Regerings-ärendena.
Slutligen får Utskottet vördsamt anmäla, att ärendet blifvit föredraget af StalsRådet Herr Grefve Gyldenstolpe och alt i det anmärkta rådslaget deltagit Hans Excellens dåvarande Justilie-Stats-Minislevn Herr Grefve Sparre, dåvarande Stals-Råden Herrar Friherre Palmstjerna och Fåhreeus, samt Stats-Råden Herrar Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner och Anjou. 4.
Angående den af Kongl. Maj:t den 10 November 185B utfärdade Nådiga instruktion för Lands hofdingarne i Rikets län samt de vid Läns-Styrelserne anställda Tjenstemän.
Åt ingen Svensk samhällsmyndighet är en så vidsträckt och olikartad verksamhet uppdragen, som åt Konungens Refallningshafvande.
Härledande sitt ursprung från de aflägsna tider, då Konungamakten inom det ännu föga utvecklade Svenska samhällsskicket stadgades, och då den, ännu sjelf obestämd, icke för sin mångahanda verksamhet utbildat från hvarandra skiljda organer, bibehåller nämnde Embetsmyndighet ännu en sådan omfattning, att den mer eller mindre ingriper i nästan alla Statsförvaltningens grenar.
Blott efter hand, under långa tiders förlopp, hafva dess mångfaldiga bestyr blifvit af lagstiftningen bestämda och begränsade; oell ett och annat af dessa bestyr torde lill och med ännu hafva undgått lagstiftarens uppmärksamhet, och mera bero på en långvarig, af samhällslifvets behof framkallad häfd, än på beskrifven lag.
Konslilutions-Vlskotlcis Memorial N:0 il. 9 Att genom en enda lag bestämma såväl hela omfånget af denna så vidt omfattande och inflytelserika Statsförvaltnings-organs verksamhet, som dess inre sammansättning och dess tjenstemanna-personals inbördes förhållande, kan ej vara annat än ett ytterst svårt oell vanskligt förelag, erfordrande den största varsamhet, omtanke och noggrannhet.
Konstitutions-Utskottet har trott sig finna, att detta grannlaga förhållande icke i allo blifvit bemärkt vid utfärdande af Instruktionen för Landshöfdingarne i Rikets län och de vid Läns-styrelserna anställda tjenstemän af den 10 November 1855; och Utskottet har ansett denna Instruktion behäftad med så betydande och betänkliga fel och brister, att Utskottet trott sig böra derpå lästa Rikets Sländers synnerliga uppmärksamhet.
Dock hafva de för denna Instruktions utfärdande vidtagne förberedelser varit lika vidlyftiga, som långvariga.
Fröet återfinner man redan i den i Kongl. Majlis Proposition till Rikets Ständer den 5 Juli 1809, angående Statsverkets tillstånd och behof, lill Stals-Utskottct framställda uppmaning alt uppgifva de indragningar och besparingar, som genom en förbättring uti de allmänna ärendenas behandling och gång skulle kunna förenas med Riksstyrelsens tillbörliga handhafvande.
Af denna framställning föranleddes långvariga arbeten för förenkling och förbättring af Rikets Styrelseverk.
Äfven Länsstyrelserne blefvo dervid föremål för uppmärksamhet, men i allmänhet ansåg man dem böra bibehållas vid deras befintliga skick, blott att gränsorna för deras befattning närmare bestämdes
För sådant ändamål anbefalldes Kongl.
Kammar-Kollegium genom Kongl. Bref den 24 September 1828 att afgifva förslag tili nva Instruktioner för Landshöfdingarne och ålskillige ändra landlslatstjenstemän.
Sedan Kongl. Kammarkollegium anmodat samtlige Kongl. Majlis
Befallningshafvande i Riket att hvar för sig upprätta förslag till ny Landshöfdinge-instruklion, och de fleste Kongl. Majits
Befallningshafvande denna föreskrift fullgjort, samt sedan Krigs-, Bergs- och Kommerskollegierna, Förvaltningen af Sjöärendena och Kammar-rätten yttrat sig om de stadganden och föreskrifter, som i afseende på Länsstyrelsernas befattning med de under dessa Embetsverk lydande ärenden borde uti Landshöfdinge-instruklionen inflyta, så afgaf Kammar-kollegium, efter långvariga öfverläggningar och åtskillig menings-skiljaktighet, den 10 April 1840 underdånigt förslag till Instruktion för Landshöfdingar, Landskamrerare med flere landlslatstjenstemän.
Förslaget delgafs de i bufvudstaden under 1844 och 1845 årens Riksdag närvarande Landshöfdingar, men vann ej deras tillstyrkande.
Med Kongl. Majits bifall blef af Chefen för Kongl.
Civil-Departementet 1848 Landskamreraren Gasslander tillkallad alf, med begagnande af alla till frågan hörande handlingar, utarbeta fullständigt nytt förslag.