Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med sannolikhet torde dock kunna antagas, att antalet kunde inskränkas till emellan 180 och 190, med ungefär hälften för hvardera delen af vapnet, och häraf följaktligen uppkomma en minskning af 30 till 10 emot nuvarande antal i det hela.
I sammanhang härmed hade Departements-chefen tillika erinrat, att, då, såsom här, fråga vore om tvänne vapen af så olika natur och beskaffenhetet, att hvarje af dem, för att rätt och med full skicklighet kunna användas, fordrade af dervid anställda personal en hel lefnads odelado mödor, den första och helt naturliga åtgärden för nämnda ändamåls vinnande måste blifva den här ofvan föreslagna: att fullkomligt åtskilja dessa vapen samt åt hvardera anvisa dess egen personal.
En nödvändig följd häraf blefve att åt hvardera vapnets personal komma att gifvas Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81.
21 en särskild efter dess behof lämpad exercis; ty att, såsom hittills, vilja öfva alla i allt, skulle, enligt Departements-chefens förmenande, ovilkorligen leda dertill att antingen den ena delen framhölles på den andras bekostnad eller ock att åtskilliga individer icke blefve dugliga för någondera, och i begge fallen uppoffrades det allmännas rätt och bästa, som kräfver, att hvar och en skall under freden bildas till full duglighet i den rigtning, uti hvilken han under krig skall användas.
Häraf blefve emellertid nödvändigt att exercismedlen, uti hvilka någon nedsättning icke, enligt
Departements-chefens åsigt, borde ega rum, fördelades på sätt Kongl. Maj:t föreslagit och skulle i fall den äskade summan beviljades för personalens öfning sannolikt komma att utrustas, och användas 2 ångkorvetter på aflägsna farvatten, 1 ångkorvett för kadetters öfning, 1 å 2 af de nya krigsfartygen på närmare belägna farvatten, 3 bataljoner skärgårdsfartyg med tillhörande 3 kanonslupar och 6 rekognoseringsfartyg, hvarigenom nödig öfning kunde personalen i begge rigtningarne bibringas.
En alldeles motsatt åsigt om behofvet af en sådan fördelning af sjövapnet och flottans personal, har Herr Lilliehöök, C. B., sökt göra gällande uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt och till Utskottet remitterad motion, N:o 108, deruti föreslagits, att det belopp, som Rikets Ständer komme att anvisa till exercis af Flottans bemanning, måtte odeladt ställas till Kongl. Maj:ts disposition och icke, som Kongl. Maj:ts nådiga Proposition rörande behofven för 5:te Hufvudtiteln gåfve anledning till, fördeladt i särskildt anslag för öfning af det yttre och särskildt för öfning af det inre sjöförsvarets personal.
Till denna hemställan hade motionären föranledts deraf, att i bilagan till den nådiga Propositionen den åsigt vore uttryckt, att högsta möjliga tjenstbarhet för flottans personal ej skulle kunna vinnas utan att det inre och yttre försvaret erhölle hvar sin särskilda personal, och att en fördelning af flottans personal i nämnda rigtning oförtöfvadt borde verkställas, åtminstone med hänsigt till tjenstgöring, och att, såsom ett uttryck af denna åsigt, en delning af exercismedlen blifvit föreslagen.
Då för hvardera grenen af sjövapnet, en fördelning af gemenskap och underbefäl redan faktiskt egde rum, måste den, såsom nödvändig nu ansedda fördelning gälla officerspersonalen.
Den som, på skäl hvilka flere gånger och äfven vid sednaste riksdag, blifvit yttrade, icke ansett bebofvet kräfva eller för saken vara nyttig, en sådau fördelning, då det inre sjöförsvaret hufvudsakligen utgjordes af roddfartyg, kunde med ännu mindre skäl finna fördelningen nödig, sedan roddfartygen upphört att vara tidsenliga och sedan ett skärgårdskrig af den beskaffenhet, för hvilken nämnda fartyg kunde vara lämpliga, icke kunde återkomma, dels i följd af landets nuvarande gräns, dels ock hufvudsakligen i följd af de transportoch stridsmedel, som stå den anfallande till buds. och af hvilka han med all säkerhet kunde antagas begagna sig vid ett tillämnadt anfall.
Ändamålet med de flytande krigsmaschiner, som i skärgården böra finnas och som för densamma äro särskildt afsedda, blefve sannolikt hädanefter icke annat än att försvara, eller biträda vid försvaret af vissa vigtigare positioner.
Skulle försvaret blifva i någon mån kraftigt, måste maschinerna vara skottfria, d. v. s. utgöras af flytande pansarklädda batterier.
Antalet af dessa rörliga fästningar kunde icke blifva så betydligt, att för dem behöfde bildas en särskild Oificerskorps, och deras tillbörliga användande i striden kunde icke vara en sak främmande för dem, som egde den kunskap, skicklighet och erfarenhet som fordrades, för att i strid föra fartyg tillhörande yttre sjöförsvaret.
De största bland dessa fartyg blefve icke större, än att äfven dessa kunde röra sig och användas vid för - 22 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. svaret i sådan skärgård, der den anfallande kunde våga en landstigning.
Kännedom af skärgården vore derföre äfven nödvändig för befälet å de större fartygen, och borde af detsamma under blifvande öfningsexpeditioner förvärfvas.
Att hädanefter uppdraga en på sakförhållanden grundad gräns emellan hvad som skulle räknas till det yttre och inre försvaret, har derföre motionären ansett vara nära ogörligt; och då motionären med sin framställning endast åsyftat att Rikets Ständer icke, genom något deras beslut, skulle uttrycka ett gillande af en sådan delning af sjövapnet och dess personal, som de förliden riksdag afslogo, hade han hoppats bifall dertill, helst då förslaget, sådant det af motionären framställts, hvarken lade hinder i vägen för Kongl.
Maj:t att vidtaga de personalorganisationer, som kunna finnas nyttiga eller använda exercisanslaget på sätt Kongl. Maj:t ansåge lämpligast.
En vidsträcktare öfning af Flottans personal i allmänhet än den, som hittills kunnat densamma meddelas, bar, såsom af den Kongl. Propositionen inhemtas, blifvit förordad af Sjöförsvars-komitéen, som tillika framställt särskildt förslag till årliga öfningsexpeditioner.
Sedan Komitéen, sorn funnit det vara af vigt att båtsmanshållet för flottan bibehålies, yttrat, hurusom angeläget vore att båtsmännen bibringades den krigsmannäbildning och speciela öfning, hvilken hvarje annan till krigstjenst afsedd korps erhölle i långt vidsträcktare mån än hittills varit fallet med båtsmansstyrkan, samt (pag.
40—41 af sitt betänkande) föreslagit de åtgärder Komitéen ansett lämpliga för båtsmännens vederbörliga utbildning för sitt yrke, har Komitéen, beträffande öfningarne i allmänhet anfört, att Komitéen, äfven under antagande att sjökrigsmaterielen i framtiden komme att blifva väsendtligt olika den hittills begagnade, likväl ansåge det vara otvifvelaktig!, att sjömanskap, åtminstone i detta ords allmännare betydelse, skulle för fartygens vederbörliga skötande framdeles såsom hittills blifva oumbärligt.
Jemte den nya materielen måste dessutom för vissa ändamål ännu länge komma att bibehållas en materiel, mindre skiljaktig från den äldre och fordrande af befälet och bemanningen hufvudsakligen samma egenskaper, som nu gifva öfverlägsenhet, hvilka likväl ej kunde förvärfvas annorlunda än genom långvarig öfning till sjös.
För ett ändamålsenligt användande af den sjökrigsmateriel, landet eger till sitt försvar, vore det, enligt Komitéens åsigt, jemväl af största vigt, att den för samma materiel afsedda personal egde en någorlunda detaljerad kännedom om landets kuster och dem omgifvande farvatten.
En utväg, serdeles väl egnad att bibringa en sådan kännedom och åt Flottans Officerare redan i yngre åren bereda befäl under eget ansvar, voro de s. k. kustbevakningsexpeditionerna från åren 181G och 1817 till omkring 1830, äfvensom de expeditioner af likartad beskaffenhet, som i sednare tider stundom egt rum.
Dylika kustexpeditioner hade Komitéen trott blifva af stor nytta, särdeles för det yngre befälet, i synnerhet om dermed åtföljde skyldighet att öfver någon viss del af kusten i sender afgifva beskrifning efter en för alla sådana rekognoscerings-expeditioner uppgjord plan.
Derjemte hade Komitéen ansett expeditioner med större fartyg, än de, med hvilka kustrekognosceringen kan och bör verkställas, vara nödvändiga och derföre böra årligen utrustas, på sätt hittills skett, för bibringande af närmare kännedom om de våra kuster omgifvande farvatten, äfvensom för öfning i sjömanskap, artilleriets handterande, kännedom om skeppsordningar, landstigningars utförande med ett större antal manskap m. m.
Emellertid och så nyttiga ofvannämnda expeditioner, afsedda hufvudsakligen att ega rum vid våra egna kuster, än vore, hade Komitéen likväl icke ansett dem Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. 23 ensamt tillräckliga för att i väsendtligare grad utveckla sjömanskap hos befälet och hos den del af manskapet, för hvars tjensteduglighet sjömanskapet utgör ett oundgängligt vilkor.
Härtill erfordrades expeditioner af längre varaktighet och större omfattning, än som kunde företagas i de närmaste farvattnen.
Komitéen hade ock, under öfvert3rgelsen om sådana längre expeditioners nytta och nödvändighet, i sitt förslag till materielens ordnande för framtiden upptagit en särskild fartygscert hufvudsakligen för detta ändamål; men då Komitéen föreslagit en ej obetydlig anslagstillökning för expeditioner till aflftgsnare farvatten, hade den tillika trott sig böra något närmare antyda de vigtiga fördelar, så i kommercielt som politiskt, hänseende, hvilka, jemte den fullständigare öfningen af personalen medelst dylika expeditioner kunna vinnas.
Om också det direkta understöd, som af utevarande örlogsfartyg hittills kunnat lemnäs handelsfartyg, uppskattadt i penningar, icke skulle uppgå till något betydligare belopp, förmodade dock Komitéen ett förändradt förhållande kunna antagas inträffa i den mån de utevarande örlogsfartygens antal blefve större och deras befälhafvare i vidsträcktare grad ån hittills finge sig ålagdt att lemna handelsfartyg det biträde, som kunde åstadkommas, vare sig i arbetsstyrka, effekter, läkarevård och dylikt, eller genom bemedling af uppkomna tvister, hvarvid af en konsul, ofta främmande för svenska förhållanden och äfven för svenska språket, ej kunde väntas något kraftigare bistånd.
Ett ännu vigtigare ändamål, än alt kunna lemna ett mer eller mindre direkt understöd, hvilket dock alltid borde i sin mån befrämja ett önskvärdt närmare samband mellan handelsintresset och sjövapnet, hade
Komitéen ansett kunna vinnas genom de besök, våra örlogsfartyg skulle göra å de ställen, der svenske Konsuler blifvit anställde.
Många af dessa orter äro så aflägsna, att någon omedelbar kontroll öfver sättet, hvarpå konsular-befattningarne skötas, svårligen kan utöfvas annorlunda än medelst der inträffande örlogsfartyg.
Yigten af en sådan kontroll hade ock redan blifvit erkänd genom den föreskrift, som från Statsministern för Utrikes ärendena varit meddelad hvarje på längre expedition utgående fartygschef, att om konsulatsbefattningarnes skötande och det personliga anseende Konsulerne åtnjuta, lemna rapport.
En sådan föreskrift skulle ock fullständigare än hittills kunna fullgöras, om fartygschef berättigades att å hvarje vigtigare handelsplats uppehålla sig tillräckligen länge för att kunna göra sig bekant med dervarande handels- m. fl. förhållanden.
Det anseende, svenska handelsfartyg i allmänhet ega å utländska handelsplatser, trodde Komitéen dessutom skola ytterligare stärkas derigenom, att dem och deras sysselsättning egnades det biträde och den omsorg, som medelst örlogsfartygs underhållande å aflägsnare farvatten kunde åstadkommas, och om än de från äldre tider härstammande uttrycken, att krigsfartyg utsändas ”till handelns skydd" eller ”för att visa svenska flaggan”, nu borde gifvas en tolkning, miudre ordagrann än den, hvartill fordna förhållanden gåfvo anledning, ansåg
Komitéen likväl den nytta dessa expeditioner medförde, så väl för flottan som för handeln, vara af tillräcklig betydenhet att påkalla ökade anslag för deras utsträckning och företagande med tidsenliga fartyg, hvilken sednare omständighet enligt Komitéens tanke finge ökad vigt derigenom, att dessa expeditioner erbjuda det enda tillfälle till officiel beröring mellan den svenska och åtskilliga aflägsnare nationer, så att den uppmärksamhet, som der egnades det svenska fartyget, gällde icke ensamt detta, utan äfven den nation det tillhörde.
För att vara förvissad derom att den ytterst kostsamma materielen komme att anförtros åt en fullt duglig och öfvad bemanning, har Herr Brakel ansett nö - 24 Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. digt att väsendtliga förändringar vidtoges i afseende å den nuvarande personalen och för sådant ändamål uti ofvan omförmälda motion framlagt ett särskildt förslag, hvarmed åsyftats att bilda en stamtrupp åt bemanningen af den blifvande flottan.
Enligt detta förslag skulle truppen bestå af 400 af Kronan uppfostrade, i ständig tjenst varande matroser; 2000 indelta matroser, hvilken benämning motionären ansett lämpligare än den ringa aktade af båtsman; 400 värfvade matroser ur Sveriges kusters sjöbetolkning, samt 200 artillerimatroser, eller kanonierer, såsom stamtrupp för de i Stockholm förlagde fartygen.
R:dr i medeltal och i ett för ålit om året, till beklädnad, föda, bostad m. m.
Han skulle pensioneras med 100 R:dr efter en viss tjenstetid; och på detta sätt förmenade motionären kunde fullt dugligt och belåtet folk erhållas.
Den indelte matrosen skulle ej antagas vid högre ålder än 20 år.
Han skulle i början af sin tjenstetid deltaga i de tvååriga expeditioner, som borde utsändas till handelns gagn och bästa.
Han skulle aflönas med 60 öre om dagen.
Hans beklädnad skulle beräknas till 60 R:dr, då han tjenstgjorde året om, och 40 R:dr då han gjorde halfårstjenst.
Men de skulle ej behöfva förse dem med torp, utan endast med dem öfverenskomma om de vilkor, mot hvilka de ville tjena Kronan.
Äfvenså kunde man hoppas att, om en vanlig bondpojke hade blifvit anvärfd, denne, efter sin återkomst från en två-årig expedition, fått smak för sjölifvet och försökte att fortsätta detsamma under sin tjenstledighet.
Inga Kompani-chefer skulle längre finnas.
Efter slutad expedition skulle den indelte matrosen återgå till sitt vanliga lif och inställa sig, efter ett nytt uppbåd, vid utsatt afhemtningsställe.
Den härigenom för indelningshafvaren uppkommande ökade tunga att anskaffa karl vid 20 års ålder, uppvägdes fullkomligt af den lättnad, han hade att få folk genom detta folks högre aflöning och pensionering.
Den ur vår kustbefolkning värfvade matrosen skulle ega samma tjenstskyldighet, aflöning, beklädnad och pensionsrätt, som den indelte matrosen.
Han skulle anvärfvas ungefär som soldaten vid Wermlands Eältjägare-regemente och Kronan bestå honom en lön af 50 R:dr om året.
Äfven han skulle efter skedt uppbåd inställa sig vid bestämd afhemtningsplats.
Ärtilleri-matrosen, eller kanonieren, skulle erhålla samma förmåner, som den ständigt tjenstgörande matrosen.
Han skulle tillhöra Stockholms Depot, och dex-, då han ej vore sjökemmenderad, sysselsättas med artilleri-arbeten m. m.
Kostnaden för nämnda stamtrupper, skulle, enligt motionärens förslag, uppgå till 363,200
R:dr och för bestridande af denna utgift har motionären beräknat tillgångar finnas till belopp af 856,266 R:dr 20 öre.
Efter afdrag från sistnämnda belopp af underhållskostnaden skulle härigenom och med tillägg dels af nuvarande exercisanslaget 360,000 R:dr, dels genom ett tillskott från Handels- och Sjöfartsfonden af 150,000 R:dr uppkomma en summa af 1,003,066
R:dr 20 öre, hvilken motionären Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. 25 motionären beräknat vara att tillgå för flottans exercis och sjöexpeditioner.
För denna million kunde, efter motionärens förmenande, bållås i sjön hela året 4 ångkorvetter, halfva året en eskader af 2 fregatter, 2 korvetter och några mindre fartyg, två månader 4 till 6 ångslupar,- och skulle detta vara tillräckligt för att gifva flottans korpser den öfning, som vore nödig för att göra densamma till en duglig stam trupp.
Motionären, som i sammanhang härmed förklarat båtsmanshållet vara en mindre lämplig institution, hvilken icke för framtiden borde bibehållas, och ansett 3,686 båtsmausnummer när som helst kunna utan olägenhet indragas, har vidare fästat uppmärksamhet å ett annat sätt att gå till väga med bemanningen och som skulle finnas framstäldt i en liten skrift: “Vår tid och vårt sjöförsvar11.
Deruti vore föreslaget att flottans förnämsta stamtrupp skulle utgöras af kustsjöfolk, anvärfdt och tjenstgörande ungefär på samma säl t som soldaterne vid Wermlands fältjägare-regemente.
Af detta verkliga sjöfolk borde en korps upprättas af t. ex.
2,400 man samt båtsmanshållet indragas i samma mån som organisationen af denna korps fortginge.
Motionären, som derjemte (pag. 36 af sin motion) redogjort för hufvudgrunderna af berörda förslag och fördelarne af detsamma, men tillika förmält, att meningen ej var att söka genomdrifva detta, utan att förslaget endast blifvit framstäldt för att visa att, om i en framtid flottans materiel ökades, tillgång alltid funnes på tjcnligt folk till stamtrupp samt att följaktligen den af motionären föreslagna indragning af båtsmansstyrkan utan fruktan kunde ske, har på grund häraf och i öfrigt anförda skäl, hemställt (mom. 7, 8, 9 och 10 af motionen), att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj;t täcktes, genom nya kontrakters uppgörande med 2,000 indelningshafvare inom båtsmanshållet om karls anskaffande vid yngre år, låta uppsätta en stamtrupp af 2,000 indelte matroser, och att såväl denna trupp som flottans öfriga trupper måtte så aflönas och pensioneras att Rikets Ständer kunde vara förvissade om en fullt belåten och fullt duglig stam för Svenska flottans bemanning; att till en början från 200 till 400 matroser måtte uppsättas, värfvade ur Sveriges kustbefolkning och aflöuade samt tjenstgörande som de indelte matroserna; att Kongl. Majit täcktes låta öfverenskommelser uppgöras med 3,686 indelningshafvare inom båtsmanshållet om båtsmans-vakans-afgifters erläggande; samt att till nästsammanträdande Ständer måtte öfverlemnas förslag öfver flottans stamtruppers organisation, upptagande tillika kostnaden för deras ändamålsenliga aflöning, öfning, pensionering, m. m.
Vid pröfningen af detta ärende och dithörande frågor har Utskottets uppmärksamhet jemväl fästats vid en reservation, vidfogad Sjölörsvars-komitéeus oftanämnda betänkande, deruti ledamoten af bemälda komité, Herr A. W. Björck erinrat, hurusom, sedan lång tid tillbaka, den organisation, hvilken afsåge att anskaffa det för den sjögående flottan erforderliga manskap af många icke ansetts motsvara ändamålet.
Staten hade väl underhållit en korps af matroser och jungmän, hvilka sednare utgått från skolor, der eleverne njutit undervisning och till större delen underhåll genom Statens omedelbara försorg och på dess bekostnad, men sagde korps hade icke varit talrikare, än att den utgjort plantskola för Underofficerare-korpsen och lemnät förhandskarlar vid de vigtigare sjömansarbetena å varfven, samt ett inskränkt antal att användas till förmän inom besättningarne å de större seglande fartygen.
Det öfvervägande antalet af det manskap, hvaraf dessa besättningar utgöras, hade alltså måst på annat sätt fyllas, och detta Bill. till B.
Prot. 1862 §■ 1863. 4 Sami. 1 Afd. 29 Haft. 4 26 Stats-Utskottets Utlåtande N:o Sl. hade hittills skett genom det så kallade båtsmanshållet och indelningen.
Detta manskaps lämplighet för ifrågavarande tjenstgöring vore dock af mången sakkunnig bestridd, och det torde icke vara för mycket sagdt, att alla, hvilka egde tillfälle att derom uttala ett omdöme, vore ense derom, att båtsmanshållet icke hittills motsvarat flottans behof af sjö vandt manskap; och Herr Björck hade derföre icke delat den åsigt, som inom koinitéen gjort sig gällande, att båtsmännen skulle kunna blifva fullt användbara för bemanningen af de stora fartygen.
Dertill fordrades, enligt hans förmenande, en högst betydlig öfning och sådant kunde icke ske så vida icke båtsmännen under flera år hölles i oafbruten tjenstgöring å sjögående fartyg, hvarigenom det åter blefve nödvändigt att hålla så många fartyg i sjön, att kostnaden derför medtoge vida mera medel, än hvad som derför kunde påräknas, utan att ändock ändamålet att erhålla verkliga sjömän på detta sätt kunde vinnas.
Andra mera ändamålsenliga och mindre kostsamma medel för flottans bemanning borde derföre sökas, och Herr Björck hade föreställt sig, att, i likhet med hvad som egde rum i England, man borde söka förmå det sjöfolk, som tillhör koopvaerdiflottan, att ingå i Statens tjenst derigenom, att dem tilldelades viss årlig lön, med förbindelse att någon lämplig tid tjenstgöra å Kronans fartyg och sedermera vid påfordran inställa sig till tjenstgöring, derunder de borde erhålla betalning såsom å handelsfartygen.
Om de derjemte tillförsäkrades något understöd på ålderdomen, så skulle behofvet af sjövandt manskap å Kronans fartyg snart kunna fyllas på ett sätt, som ådagalade att handelsflottan vore den rätta skolan för örlogstjensten, och att örlogsmarinen hade sitt säkraste stöd i en kraftig handelssjöfart.
Herr Björck hade dock ifrågasatt huruvida, med afseende å numera inträdda förändrade förhållanden inom sjöförsvaret, någondera af dessa utvägar att anskaffa det för den blifvande örlogstjensten erforderliga sjöfolk vore behöflig eller ens lämplig, helst det kundo antagas att Svenska örlogsmarinens uppgift hädanefter blefve hufvudsakligen inskränkt dertill att å rörliga batterier försvara inloppen till skärgårdarne och att bemanna ett mindre antal sjögående fartyg, och uti intetdera fallet förefinnes då behof af någon talrikare besättning af öfvadt sjöfolk.
Hela behofvet af sådant manskap komine sannolikt att inskränka sig till några hundra man utöfver det antal, hvaraf den nuvarande matros- och jungmanskorpsen, efter komit.éens förslag, skulle komma att bestå, och den enklaste, likasom troligen den minst kostsamma utvägen att fylla ett sådant behof syntes då vara att något öka nyssnämnde korps, hvarför några särskilda åtgärder knappast vore behöfliga, då de af Staten nu underhållna skolor redan lemnade det nödiga manskapet icke allenast till jungmanskorpsen, utan ock till de olika handtverksstaterna, hvilka i framtiden icke blefve i behof af en sådan rekrytering, åtminstone icke i samma mån som hittills.
Likasom antalet af sagde korps sålunda med lätthet bestämdes och vid behof ökades, så blefve det ock möjligt att, utan något Statsverkets ytterligare betungande, bibringa detta manskap en sjömannabildning, som grundades på en pröfvad fallenhet och en jemn öfning från yngre åren.
I dessa förhållanden hade Herr Björck funnit en ökad anledning att alldeles afstyrka förslaget att utbilda båtsmännen till sjömän, hvarjemte han ock trott, att för närvarande man endast behöfde tillse, att den personal, som tillhörde nuvarande matros- och jungmans- samt kanonier-korpserna, erhölle nödig öfning; hvarföre besättningarno å de fartyg, som utrustades för öfning, hufvudsakligen borde tagas från nämnde korpser.
Åtgärderna för öfningen kunde då inskränkas så, att anslagen derför icke behöfde någon synnerlig tillökning.
De öfriga förändringar, som kunde böra vidtagas i anordnandet af manskapet, hade Herr Björck Stats-Utskottets Utlåtande N:o 81. 27 ej tilltrott sig att förutse, än mindre att föreslå, helst han föreställt sig att båtsmanshållet, med det undantag komitéen föreslagit, horde bibehållas åt flottan för bemanning hufvudsakligen af skärgårdsfartygen, intilldess dessa blefve ersatta af andra, som kräfde en jemförelsevis ringa besättning.
Emellertid borde båtsmännen erhålla en sådan rekrytöfning, att de kunde anses tjenstbara för striden till lands, och måhända vore detta sistnämnda förslag till förändring i afseende på båtsmännens öfning det enda, som kunde anses fullt motiveradt.
Dessa äro de förslag, som i fråga om flottans personal, dess organisation och öfningar blifvit framställda, alla åsyftande att åt så väl befäl som manskap bereda den bästa möjliga sjömannabildning och duglighet för krigstjenst.
På samma gång det ej kan bestridas, att den sednaste tidens tilldragelser i afseende å sjökriget föranledt förändrade åsigter angående beskaffenheten af de blifvande krigsfartygen, måste det äfven medgifvas, att, i fråga om den erforderliga bemanningen, åtskilliga förändringar i nuvarande anordningar synas förestå och blifva nödvändiga.