Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
p r a t a d e lifligt u n d e r m å l t i d e n, m e n åt g j o r d e h a n ej m y c k e t, t r o t s sin f ö r s ä k r a n om v a r g h u n g e r, o c h V i v i k a t r u g a d e för- gäfves: » S m a k a på de här s m å kotletterna, D a v i d; jag försäkrar d i g, att d e äro r i k t i g t g o d a o c h s k i n k o m e l e t t e n o c k s å.
K a n s k e att d u vill h a litet v a r m t t e?
K a k o r n a äro all- deles färska. » D a v i d prisade anrättningen, ty han visste a t t s y s t e r V i v i k a s a t t e v ä r d e p å litet b e r ö m, när det var fråga o m mat.
Eljes var h o n anspråkslösheten själf, så s n a r t d e t g ä l l d e h e n n e s e g n a förtjänster.
E h u r u e n d a s t tre år ä l d r e ä n b r o d e r n h a d e h o n så s m å n i n g o m a n t a g i t n å g o t v i s s t m o - derligt i sitt sätt e m o t h o n o m, b e r o e n d e d ä r p å att, n ä r h o n s o m m o g e n t r e t t i o å r i g k v i n n a f ö r s t ö f v e r t o g l e d n i n g e n af h a n s h u s, v a r h a n ä n n u i hennes ö g o n endast en oer- faren u n g m a n, hvilken i m y c k e t b e h ö f d e att s t ö d j a sig v i d h e n n e s s t ö r r e e r f a r e n h e t.
D e n n a k ä n s l a af m o d e r l i g f ö r p l i k t e l s e g e n t e m o t h o n o m fanns ännu kvar, ehuru betyd- ligt försvagad i s a m m a m å n s o m brodern tillvuxit i ålder o c h v i s d o m, m e n D a v i d Bane underkastade sig ä n n u m e d e n v i s s s k ä m t s a m g o d m o d i g h e t, s o m ej e l j e s l å g i h a n s l y n n e, s y s t e r n s i b l a n d litet p å t r ä n g a n d e omsorger.
M a r y k ä n d e sig m y c k e t b e t r y c k t, t y h o n s å g att h o n m o t sin v i l j a s å r a t h o n o m, o c h med l å n g s a m m a steg l ä m n a d e h o n rummet.
Vivikas närvaro i hans hus hade också g j o r t d e t m ö j l i g t f ö r B a n e att, så u n g s o m h a n d å v a r, t a g a d e n f ö r ä l d r a l ö s a M a r y till sig, s e d a n h a n v i d h e n n e s fars frånfälle b l e f u t s e d d till f ö r m y n d a r e.
M e n n u h a d e d e n lilla f å g e l n s v i n g a r v u x i t u t till flykt, o c h d e t v a r m e d g r ä m e l s e h a n k ä n d e, att b o e t skulle bli m y c k e t t o m t — när h o n en g å n g lämnat det.
Knappast hade hon dock hunnit stänga d ö r r e n efter sig, f ö r r ä n B a n e lät p e n n a n falla o c h u p p r ö r d b ö r j a d e p r o m e n e r a f r a m och tillbaka.
H a n k u n d e ej längre hålla s i n a t a n k a r s a m m a n.
N e j, u t till d e t prakti- ska arbetet m å s t e han — ut p å åker o c h äng, där skörden s o m bäst pågick.
K a n s k e k u n d e h a n d ä r återfå sin j ä m v i k t, f ö r att sedan mera lugnt kunna tänka öfver h v a d Då aftonmåltiden var slutad, satte sig d e b å d a s y s k o n e n samt M a r y p å den stora verandaliknande förstugubron, och det var d ä r s o m V i v i k a f ö r s t fick d e l af M a r y s fun- deringar.
A t t börja m e d blef h o n häpen, s e d a n l e d s e n, m e n m å s t e till sist falla till f ö g a i n f ö r d e t d u b b l a b a t t e r i e t af M a r y s böner och det » obegripligt oväntade » bistånd, som flickan e r h ö l l af s j ä l f v a o n k e l D a v i d.
H a n b ö j d e sig åter öfver sina papper o c h återtog den sysselsättning han afbröt, då Mary kom.
nnli R ll / farior 11 (11 rb / iKlr:lll,l VUU 279 XJttlVlVl XVI u t r o t a s a f A k t i e b o l a g e t D e s i n f e o t i o a stället — utan bortförande af möbler.
- K o n t o r: 4 Stallgatan 4.
7494. i rum, fartyg och bostäder, allt på R i k 8 t e |.
IDUN Eedan » på i höst försök », skulle nog tro något sådant så kär i det — han skulle M a r y bort, m e n blott som snart Vivika sade.
längta A b, hon tillbaka Vintern vid barnet!
till sitt lugna b o igen.
var förbi Lindas.
ordnande o c h vårarbetet Godsets herre net på afton när emot h ö s t s t o r m e n dref försterrutorna i hvardagsrummet Lindas eller s n ö n b ä d d a d e h v i t a omkring sutto knutarne och de kvällsbrasan, turligt Mary.
på underrättelser där drifvor båda syskonen t i l l s a m m a n s v i d a f t o n l a m p a n eller d e n sprakande åt reg- föll t a l e t h e l t na- Allt emellanåt k o m det ifrån h e n n e — från R i v i e r a n, h o n f ö r tillfället v i s t a d e s s o m sällskap en sjuklig generalska — o c h hennes bref voro både långa o c h målande.
Visserligen sin var sjukling, omsorg, s o m ständigt men fick njutningsrika stunder sköna naturen Och I vis hennes många sig själf i den därnere.
hon göra d e t y c k t e att v i n t e r n g j o r t h o n o m e t t par år där hon sprang s å l ä t t att andas.
n å g o t sällskapslif d e l t o g o det saknade de naturligt- h o n ej o c h h a d e af d e o s ö k t a n ö j e n, s o m s t ä n d i g t s t o d o Brefven David helst höra först voro fått alltid tröttnade ställda ej att små utdrag ur till hur Vivika, ofta dem, sedan d e l af d e m i d e r a s h e l h e t.
var s o m att nan b l o m m a för att som ur e n b u k e t t v ä l j a e n o c h an- n j u t a af d e s s s ä r s k i l d a doft.
medför Bidrag mottagas med tacksamhet.
I hvardagslifvets stilla ro Jag trifves bäst; m e n kan du tro, Jag brukar också gå p å baler!
Och är jag ovärderlig då, Så kan en annan gång du få Mig, stackare, för en riksdaler.
Helt anspråkslös i hvardagslag, Jag är, på fest, en annan dag Helt annorlunda till att skåda; Men ack!
När då de unga två Sig dragit undan i en vrå Att ostördt.
hviska där de båda.
» Tyst! » rop te hon, » förargligt d e t b Skrek han, o c h deras tete ä-téte Blef störd; j a g var d e m visst i vägen.
Ett påhäng är just hvad jag är; Dig o c k j a g kanske g ö r besvär, Då här jag k o m m e r, oförvägen.
H v a d fisken sprattlar på ibland.
H v a d kan ej tänkas utan s t r a n d?
H v a d sved i ögat, så det k ä n d e s?
En, s o m till sagovärlden hör.
H v a d v i d ett lustigt skämt man gör.
H v a d framför plog o c h å k d o n spän- des.
l i v a d bak ' ett öra finnas kan.
Hvad gjorde kusken m e d sitt spann?
Och hvad var gjordt, när fram han hunnit?
E n unge — ej af mänska född.
H v a d skogen var, af eld förödd, med motsatt åt Och annat.
sin en ny generalska denna gång skan — d e stiftat dam • — hågen, glad öfver få träffa men som äfven och n o r d e n igen, b o r d e j u i stället att tid att om g e n e r a l s k a n ej ä n n u ifrån sig besök ur med p å allvar.
det ett på åker » Ja, när sista kort: dat är hvem kan nu Lindas, äfven mera lopp bref blir Vivika som afböjde » har ej tid — han där- ty under har jag just j a g har att af d e n t i d j a g vår- alltmer k o m m i t sjuksköterskekallet lust att ägna mig, j a g är illa a n l a g d därför.
d ä r o m, när j a g u n d e r s o m m a r e n s i tillfälle a t t g ö r a ett besök hos (Forts.) Vilhelmina, drottning af Nederländerna (med porträtt); af Louise Stratenus.
— Pä vandring; poem af Anna Knuts- son.
— Vår älskade; en studie af Karin Hallgren (forts, och slut).
— Styfbarnen; af Lilla mor.
— Hushållning i Japan, af Johanna Munter; bemynd.
— Pariserkloster: II.
En vrå af Polen i Paris; för Idun af Mark Stern.
— Louise Stratenus (med porträtt).
— Ännu en gång » Kvinnorna och skämttidningarna-, af S — m.
N:r 32 (347) Prenumerationspris pr Fredagen den 10 augusti 1894. är: Idun ensam kr.
» 5: — 4: 50 3: — Byrå: Klara v. K y r k o g a t a 7, 2 A l l m.
Redaktör tr. P r e n u m e r a t i o n s k e r å a l l a post- anstalter i r i k e t och utgifyare: FRITHIOF HELLBERG Träffas s ä k r a s t kl. 2 — 8.
Aktiebolap.
TJtglfnlngstid: hvarje Itiuns Tryckeri helgfri fredag.
L ö s n u m m e r p r i s 1 5 öre (lösn:r endast för kompiettej ingår.)
Annonspris: 36 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » 25 ö r e f ö r h v a r j e p å b ö r j a d t t i o t a l stafv.
F r a n c e s W i I I a r d.
» Amerikas o k r ö n t a drottning. » cn kvinna, som inom (•JrJ den stora republi- t^J * ken i västern gjort .• sig förtjänt af detta namn, må väl ock vara förtjänt af en plats i vårt bildergalleri.
Svårigheten är blott att inom den trånga ram, som står oss till buds, kunna inrymma en något så när uttöm- mande skildring af hen- nes lif och verksamhet, hvarom en bok på 700 stora sidor med titel: » Gliinpses of fifty years » är utkommen i hennes fädernesland.
miljen ut till fjärran vä- stern till en enslig farm inne i skogen i staten Wisconsin.
Om hennos yttre säges det, att hon som barn var högst in- tagande, med guldgult hår, blå ögon, fina anlets- drag och ljus hy.
I det landtliga hemmet växte hon upp tillika med en äldre bror och en yngre syster, i den gladaste fri- het, omgifven af en stor- artad och härlig natur och väl öfvad i att klättra i träd, skjuta med båge, jaga, ro och fiska samt alla de idrotter, som höra till barnens lif ute i skog och mark.
Frances Willard är född i Ogden i den amerikan- ska staten Newyork den 28 september 1839.
Hen- nes föräldrar voro rätt- sinniga, ädla personlighe- ter, besjälade af en varm gudsfruktan; isynnerhet säges modern hafva varit en sällsynt finkänslig och begåfvad kvinna.
Den uppväxande flickan fick således redan från sin ti- diga barndom den allvar- liga riktning, som gjort henne till hvad hon se- dan blifvit.
» Säg mig hurudan barndom en per- son haft, och jag skall säga dig hvad slags män- niska han är, » säger en gammal filosof, och dessa ord passa väl in på Fran- ces W.
Då hon var tre år gammal, flyttade fa- I jämnbredd med detta friska lif utomhus gick ock hennes bokliga upp- fostran.
» Hon lärdes att tycka om böcker och läs- ning, » heter det i en skil- dring af hennes barndom, » hon uppmanades ock att tänka däröfver och göra frågor angående det lästa. » Redan tidigt var hon så- lunda bekant med de bä- sta såväl amerikanska som engelska författare och tillägnade sig med lätthet de vetandets skatter, som erbjödos henne.
I hem- met fanns ett rikt urval af goda böcker och tid- ningar, hvilka med begär- lighet anlitades af de unga och hos dem väckte lust &gt;
254 IDUN Ej bättre börda Man bär på vägen Än vishet mycken.
att själfva försöka sig på skriftställarebanan, hvadan syskonen tillsamman tidigt uppsatte och renskrefvo en egen liten tidning.
Ända till sitt adertonde år framlefde Frances en skol- flickas hurtiga och fria lif, men på sin ader- tonde födelsedag måste hon ikläda sig långa kjolar och fästa upp sitt hår och detta till stor sorg för hennes frihetsälskande sinne.
Nu skulle hon ej mer kunna klättra öfver en gärdesgård eller gå med brodern på jakt i sko- gen.
Härtill kom att brodern, som samtidigt fyllt tjuguett år, nu för första gången fick åt- följa fadern för att » rösta » vid presidentval.
Frances och hennes syster stodo vid fönstret och sågo dem begifva sig åstad.
» Skulle icke du vilja rösta likaväl som vår bror, » utbrast Frances, vänd till systern.
» Älska icke du och jag vårt land lika mycket som han, och behöfver icke vårt land lika mycket våra rö- ster som hans? » » Naturligtvis, » svarade den yngre systern, som vant sig att i allt se upp till Frances.
» Men gå nu icke och säg ut det där, » tillade denna varnande, » ty då säga de strax, att vi äro emanciperade. » Att ett sådant lynne behöfde verksamhet och sysselsättning var själfklart.
Hon fort- satte därför sina studier vid akademien i Evans- tone och utgick därifrån med utmärkta betyg såsom lärarinna.
Såsom sådan hade hon plats i flere ansedda skolor samt tillvann sig öfver- allt aktning och tillgifvenhct.
Hennes under- visningsämnen voro: räkning, geometri och al- gebra^ zoologi, geologi, mineralogi, fysiologi och vältalighet.
Icke undurligt att hon efter en dag med flere timmars lektioner kände sig trött och i behof af hvilal Några år senare blef den omtyckta lära- rinnan af en rik väninna enbjuden att tillsam- man med henne företaga en lång resa.
Den räckte i två år och gällde Egypten, Palestina, Ryssland och flere af Europas öfriga länder.
Vid sin återkomst kallades miss Willard till föreståndarinna för den kvinnliga högskolan i Evanstone, där hon med sina gedigna kunska- per och nu äfven med sina intressanta rese- skildringar fängslade sina elever till den grad, att de med den innerligaste hängifvenhet fäste sig vid henne.
Hennes fråga till dem var icke blott den mera ytliga: Hvad ämnar du bli?
utan den mera i djupgående: Hvad ämnar du uträtta och verka i lif vet?
Och snart nog lärde äfven den tanklösaste elev förstå, att lif- vet hade ett kraf äfven på henne, och att det gällde att fylla den för en livar bestämda lifs- uppgiften.
Ännu hade dock icke miss Willard funnit sin rätta kallelse, Skolstudierna, den långa resan och en tolfårig praktisk verksamhet som lärarinna hade blott, så att säga, varit förbe- redelser för det kall, som väntade henne.
I Amerika hade en mäktig rörelse begynt under namn af » kvinnornas korståg ».
De starka dryckerna hade där, måhända mer än annor- städes, framkallat en förhärjande ödeläggelse af hem och familjelycka.
En moder greps så af förtviflan, då hennes mest älskade och för- hoppningsfulle son första gången visade sig drucken, att hon sammankallade en hop lika förtviflade mödrar för att med dem råda bot för det öfverhandtagande onda.
Och resulta- tet blef, att mödrarna själfva drogo ut från den ena krogen till den andra, uppmanande 1894 Ej sämre vägkost Man bär på resan Än dryckenskap mycken.
ägarne att upphöra med den olycksbringande handeln.
Då uppmaningen ej hade åsyftad ver- kan, stannade de kvar på utskänkningsstället under bön och sång natt och dag, tills värden gaf med sig.
Rörelsen grep omkring sig, som en prärie- brand.
Den pågick omkring två månader, och krogar och värdshus stängdes i omkring två hundra femtio städer och byar, under det kyrkor och söndagsskolor fylldes till trängsel och brott och oordningar minskades till förvå- nansvärd grad på alla orter, dit den nya rörel- sen framträngde.
Då det emellertid låg mycken öfverdrift och öfverspändhet i denna rörelse, dog den småningom bort, och behofvet af en ordnad verksamhet gjorde sig alltmer gällande.
Med djupaste intresse hade Frances Willard i tidningarna följt med alla berättelser om denna märkvärdiga rörelse.
Med värme upp- trädde hon äfven och talade på de möten, som med anledning häraf höllos i Chicago.
Hennes första uppträdande som offentlig talarinna var glänsande och hade till följd att hon öfverho- pades med inbjudningar att tala.
En af Chi- cagos förnämsta tidningar yttrade om henne: Såsom offentlig talarinna är miss Willard helt enkelt utan like bland kvinnor.
Hennes plats som föreståndarinna för akademin gifver henne dock föga tid öfver den, som fordras för ar- betet där.
Med den öppna blick hon hade för alla missförhållanden i lifvit, hade hon tidigt insett det samhällsupplösande i missbruket af starka drycker, och det så mycket mer, som hon redan från föräldrahemmet medfört en djup afsky för allt som kunde hänföras till dessa, då både far och mor varit varma nykterhets- vänner.
Hennes ord elektriserade massorna och hennes rykte som ledarinna af nykterhets- mötena spred sig i allt vidare kretsar.
Denna fria verksamhet lämnade henne dock inga me- del till uppehälle, hvarför hon för sin existens var beroende af skolarbetet.
Men en dag hände sig att hon på samma dag erhöll tvänne bref- Hon öppnade fötst det ena: det innehöll ett anbud till henne att bli föreståndarinna för en af New-Yorks finaste och elegantaste fruntim- mersskolor, med en årlig lön af omkring 1 2, 0 0 0 kronor och så många undervisningstimmar hon själf 1 estämde.
Hon öppnade det andra, det innehöll en kallelse till henne från den nybil- dade » kvinnornas kristliga nykterhetsförening » i Chicago att bli dess » president »; men, ingen lön hade de att erbjuda.
De hade dock stark tillit till framgången af sin stora sak och voro öf- vertygade att om Frances Willard ville antaga sig den, skulle den gå segrande framåt.
Hon tvekade ej ett ögonblick, vägen låg med ens klar för henne, och svaret blef afbö- jande till det anbud som bjöd henne ära, an- seende och rikedom, under det hon med glädje svarade ja till det, som bjöd henne att utan lön arbeta för en ny, föraktad, förlöjligad och impopulär rörelse.
Hon hade i sitt inre för- nummit de mäktiga orden: » Mästaren är här och kallar dig, » och för dem måste allt annat vika.
Då hon tillfrågades, huru hon hädan- efter tänkte ställa det med sin ekonomi, sva- rade hon: » Jag vill bedja, arbeta och lita på Gud. » Det oaktadt följde nu en hård tid för den högsinta, modiga kvinnan.
Hon, som med sin väninna bott på de präktigaste hotell i Europa och aldrig vetat hvad brist ville säga, hon måste nu mången gång gå lika hungrig som de trasiga drinkare hon samlade till möten i kristna föreningens af unga män lokal, där hon gratis fått ett rum upplåtet för dessa möten.
Hon, som åkt i första klassens kupéer på järn- vägarna och i sidenklädda vagnar på gatorna, måste nu gå långa vägar till fots, emedan hon icke ens kunde betala en spårvagnsbiljett.
Men oaktadt alla dessa försakelser, kallar hon denna tid för den lyckligaste i sitt lif.
» Jag hade några vackra ringar, som jag fått af vänner eller forna elever, » skrifver hon vid tal härom, » des.^a sålde jag, liksom min klockkedja, och jag har aldrig ångrat det.
Jag ville ej ha några prydnader, som kunde falla mina stac- kars fattiga i ögonen och göra mig på något sätt olik dem.
Att få dela min sista penning med någon uthungrad man ellar kvinna var en verklig njutning, och jag har ingen tid af mitt lif varit rikare.
Jag umgicks med Gud, jag lefdo i andens gemenskap, världen hade för mig intet att gifva och kunde heller intet taga ifrån mig. » Full af planer att hjälpa de fattiga och hun- grande, föreslog hon uppförandet af ett arbets- hus, där de hem- och arbetslöse kunde mot litet arbete få mat och bostad.
Vederbörande skakade blott sina hufvuden och intet gjordes.
Själf fortfor hon att hålla nykterhetsmöten och besöka de fattiga, tills hon af öfveransträngning och umbäranden var nära att duka under.
Då föreningen emellertid såg antalet af sina med- lemmar och därigenom äfven sina tillgångar ökas, kunde den begynna att ge sin ordförande aflöning, ehuru till en början ganska ringa; efter någon tid blef den dock större, och snart nog kunde ingen blifva mer omhuldad af sina vänner, än hvad miss Willard blef.
Med sitt amerikanskt praktiska förstånd lärde hon under sitt arbete mer och mer inse, att en mäktig häfstång för nykterhetssakens framgång låg i kvinnans deltagande i arbetet samt i hen- nes lika rösträtt med mannen.
Själf skrifver hon härom: » Våren 1 8 7 6 satt jag en söndags- morgon ensam framför min bibel, då jag helt plötsligt tyckte mig förnimma följande maning: Du skall tala för kvinnans rösträtt, såsom ett vapen att försvara hennes barn och hem mot dryckenskapens tyranni, » och ända sedan dess har hon ej svikit denna uppgift, oaktadt allt motstånd hvarför hon varit utsatt.
Under de närmaste åren reste miss Willard oafbrutet från den ena staden till den andra och höll nykterhetsföredrag, fulla af ande och lif.
Hon och hennes sekreterare skrefvo under loppet af ett enda år (1881) tiotusen bref, ut- om allt annat literärt arbete.
Ingenting kunde hindra henne i hennes oförtrutna nit.
Öfver- allt där hon talade, ställde hon nykterhets- reformen sida vid sida med kvinnans rösträtt och småningom började äfven motståndet mot denna att gifva vika.
Den storartade utveckling kvinnornas kristliga nykterhetsförening nu fått är till största delen en frukt af miss Willards snille, organisations- förmåga och outtröttliga arbete.
Medlemmarne i nämnda förening uppgå till en half million, dess tidning utgår i 7 5, 0 0 0 exemplar och dess filialer i de olika staterna utgöras af 1 0, 0 0 0.
De grundsatser efter hvilka nykterhetsarbetet bedrifves, innefatta följande hufvudmoment:
IDUN 1894 Att rädda barnen och lära dem att aldrig supa; att visa mödrarna deras plikt att iakttaga nyk- terhet, att väcka en slumrande kyrka och en domnad söndagsskola till insikt af sin plikt i detta hänseende; att öfverallt sprida bevisen på olaglig brännvinshandel, söka att inverka på lagstiftningen, så att hvad som är fysiskt och moraliskt orätt icke må i ett kristet lands lag- böcker stå som laglig rätt, och att, just för att åstadkomma detta, sätta valsedlarne i kvinnans hand till skydd för hennes hem och hennes kära.
1 alla sina intressen har hon stadigt för ögonen hemmets helgd och skydd.
Redan vid ett af de första nykterhetsmöten under miss Willards ordförandeskap uppsattes följande korta, men kraftiga beslut: » I medve- tande af att vår sak skall komma att anfallas af mäktiga och oförsonliga fiender, vilja vi gå framåt i hans kraft, som är fridens furste, och möta argument med argument, misskännan- de med tålamod och alla svårigheter och faror med bön. » Miss Willard umgås fortfarande med stora planer.
Hittills har hon arbetat för sitt eget land, nu vill hon äfven indraga främmande länders kvinnor i den stora rörelsen.
» För Gud, hemmet och fosterlandet » har hittills varit föreningens motto.
Detta motto skall nu vidgas och få följande lydelse: » För Gud, hemmet, fosterlandet och mänskligheten. » » Ver- ket är Herrens, » säger miss Willard, » hvarför skulle vi då frukta, om än en värld reste sig emot oss?
Är Gud med oss, kunna vi rädda vårt fädernesland, likväl som Johanna d ' Arc krönte sin konung. » Mathilda Roos yttrar i en teckning af Fran- ces Willards lif och verksamhet följande: » Miss W:s egentliga inflytande består i hennes ställ- ning till de stora rörelser, hvilka väckta under senare delen af vårt århundrade, skola komma att utöfva sitt inflytande på framtiden, liksom den franska revolutionens rörelser hafva präglat det århundrade, som nu nalkas sitt slut.
Den mänskliga friheten och den fria tankens seger, som proklamerades vid franska revolutionen, voro icke mera utmärkande för adertonde år- hundradet än kvinnans frigörelse och den mer och mer allvarliga sträfvan att i verkligheten omsätta de sedliga ideal, vår Frälsare gifvit oss, karaktärisera vårt eget århundrade.
För dessa rörelser är miss Willard nu den förnämsta re- presentanten.
» » Tanken, att hon är af Gud kallad, har varit den uppehållande kraften och en tro, som så pröfvats under tjugu års kamp och arbete, må i sanning hafva gifvit prof på kraft och förmåga att bära bördor. » L S. t I förhoppningsfull ungdomsvår har en skal- debana brutits, då natten till i lördags Curt The- länder afled i Ronneby efter en långvarig sjuk- lighet i en ålder af 25 år.
Den aflidne hade fäst stora förhoppningar vid sig genom en lofvande skaldebegåfning.
Äfven i vår tidning har den nu bortgångne på senare tiden varit en gärna läst medarbetare, och våra läsarinnor erinra sig nog med nöje sådana dikter som de vackra: » Hus- modern » eller » Herntrefnad », hvilka i år från hans penna influtit.
För ett par år sedan vann han af Svenska akademien pris för en dikt, hvari han besjöng sin hembygd, den fagra Ronnebynejden.
255 Bland de sista toner, som utgått från den nu för alltid förstummade lyran, äro en vacker dikt, ämnad att inflyta i Iduns under arbete varande julnummer för i år, samt nedanstående sonett.
* * Till en ung flicka med A n d e r s e n s Af C u r t sagor.
T h e l a n d e r.
| | u låter diktens värld dig väl behaga, * J Där flickan drömmerom sin sagoprins.
Men glöm ej därför verkligheten • — minns, Att äfven lifvet är en vacker saga!
» Vår tid är äfventyrens tid ».
— Att klaga På tidens brister, därmed föga vinns.
Ack, se dig kring: så långt som lifvet finns, Finns ock ett underverk att iakttaga.
En saga är j u blott ett diktadt skal Omkring en sann, en lätt förborgad kärna, Är höljet kring en hemlighet allenast.
Men skalet bräck — och undret sker dig genast: Fram springer språksam poesiens tärna Och öppnar verklighetens bildersal.
Blyghet Af E l l e n B e r g s t r ö m.
sM2 n egenskap, som det bör ligga hvar I I moder om hjärtat att, så mycket som på henne ankommer, motarbeta hos det barn, hos hvilket den röjes, är blyg- heten.
Icke att den kan sägas utgöra något fin de siécle-drag eller karaktärisera vår ung- dom i allmänhet, visst icke, men just därför är den af så mycket mer ödesdiger natur för den med denna besvärliga åkomma behäftade individen.