Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Särskilda, i 10 klasser upptagna afgiftsbelopp fastställdes dels för handlande och dels för fabrikörer, manufakturister, handtverkare och andre borgare.
Hyresafgiften nedsattes till 5 procent.
Stångjernsbruken skulle betala 75 d:r för hvarje skepp:d hammarskatt, men bergsmanshamrar endast 50 d:r.
Hvart och ett af de i riket då befintliga 17 sockerbruk åsattes särskild bevillning.
Högsta afgifterna, 1,200 och 1,100 d:r, skulle utgöras af två sockerbruk i Norrköping.
Lägsta bevillningsafgiften för ett af sockerbruken var 300 d:r.
Kungsgårdsarrendatorer, som enligt Rikets
Ständers beslut komme att erlägga räntan med förvandling efter markegång, skulle icke utgöra annan bevillning, än den hemmansegare i allmänhet vore underkastade.
Bevillningen för Norra Dykerikompaniet höjdes från 500 till 1000 d:r och för det
Södra från 1,000 till 2,000 d:r.
För fruktbärande kapitaler, innestående hos kronan eller banken eller emot inteckning hos enskilde, skulle erläggas 28 ii procent af intresset.
Från denna afgift voro dock de kapitaler befriade, sorn tillhörde publika inrättningar eller omyndiga barn, äfvensom till pios usus nnsiugna summor.
Bevillnmgen för de hos kronan eller i banken insatta kapitaler skulle innehållas vid utbetalningen af intresset.
För de till enskilde utlånade kapitaler skulle bevillningen »observeras» vid taxeringarna i den ort, der inteckningen var lagen; hvadan inteckmngsprotokollerna borde tillhandahållas.
Låntagaren skulle emot uppbördsmannens särskilda quilto betala denna bevillning; och var långifvaren, vid förlust af hela intresset, skyldig att dylikt quitto i afräkning å räntan ovägerligen emottaga.
Öfriga, här ofvan icke omförmälda, enligt 4:sta artikeln utgående bevillningsafgifter skulle i allmänhet för den tid, 4766 års bevillningsförordning omfattade, utgöras med samma belopp, som i 4 762 års bevillningsförordning voro föreskrifna.
Dessa begge förordningars stadganden i afseende på de afgifter, som för nyttjandet af så kallade öfverflödsvaror skulle erläggas, äro, hvad afgilternas belopp och de allmänna föreskrifterna beträffar, hufvudsakligen lika lydande; men, till följd af de i Kongl, förordningen den 26
Juni 4 766 stadgade förbud emot nyttjandet af deruti uppräknade utländska varor, och då genom denna förordning särskild konsumtionsafgilt föreskrifvits för tobaks nyttjande, blefvo endast vin, té, socker och puder i samma års bevillningsförordning upptagna såsom de föremål, öfverflödsafgiften afsäge.
Uti föreskriften angående denna afgifts utgörande af städernas näringsidkare åberopades den vid dåvarande riksdag antagna klassifikation af rikets alla städer.
Afgiften för equipager bestämdes efter egarens ålder och utgjorde i stad 4 00 d:r för hvarje par hästar, som utaf dertill berättigad person af 30 till 40 års ålder nyttjades för vagn med 4 hjul.
På landet utgjorde afgiften endast hälften af det i stad utgående beloppet.
Råd samt alle personer af mer än 60 års ålder voro befriade från equipageafgiften.
För öfverflödig betjening, eller kammartjenare och lakejer, utöfver det för hvar och en på rangordningen uppförd person bestämda antal, skulle erläggas 2 rdr specie (42 d:r).
Uti 4:de artikeln förklarade Rikets Ständer sitt synnerliga missnöje deröfver, att Landshöfdingarne, dels med anledning af Kongl. Kollegiernas öfver Rikets Ständers bevillningsförordning utgifna förklaringar (Kammarkollegii och Statskontorets cirkulärbref den 10 Februari 4 764) och dels af eget godtycke flerestädes vid taxeringarna, emot
Magistraternas och taxeringsmännens bepröfvande och bifall samt emot bevillningsförordnmgens och andra författningars tydliga lydelse, medelst ansenliga tillökningar i taxeringarna och ändring i längderna, betungat de skattskyldige utöfver hvad Rikets Ständers mening varit och en billig proportion fordrat, samt öfverskrida den ordning och säkerhet, som med edsvurne taxeringsmäns göromål och beslut följa borde; hvadan och då Rikets Ständers »frivilliga bevillningar och derom utgifna »förordnanden icke borde eller kunde vara underkastade någon allmän och än »mindre någon enskild förtydning, explication och arbitrerande«, Kollegierna anbefalldes att icke utfärda eller tillstyrka några enskilda eller allmänna förklaringar öfver 29 bevillningsförordningen, samt Landshöfdingarne förbjödos att vid taxeringarna göra någon lindring eller tillökning i de summor, som taxeringsmånnen för en hvar på ed och samvete utsatt; dock skulle Landshöfdingarne, gemensamt med Magistraterna, afgöra de tvister och stridigheter, som mellan taxeringsmånnen uppkommit.
Deremot och på det Kongl Majit och kronan icke skulle komma att sakna något i sin tillsländiga rätt, ålades, vid hårdt ansvar, taxeringsmånnen att icke på något sätt, »till fleres »oskäliga förskoning missbruka de minsta summorna, som endast för de fattigare i »hvar klass funnes uttsatta, utan i möjligaste måtto tillse och så laga, att en hvar, »efter sin styrka, förmögenhet och rörelse, i sin rätta gradation, till afgift så uppför»des, som han i en rätt och noga proportion mot dess medborgare högst tåla kunde.«
Vidare medgåfvo Rikets Ständer, att, derest inom de städer, som efter sednaste riksdag lidit skada af eldsvåda, ingen kunde skäligen uppföras i högsta klassen, taxeringsmånnen finge, såsom tillförene, efter billigheten något derunder minska eller ock alldeles eftergifva bevillningssumman.
Deremot vöre det, å andra sidan, taxeringsmånnen obetaget att, om någon funnes af så känd förmögenhet, att han kunde tåla högre afgift, än det utsatta högsta beloppet, påföra honom en sådan deröfver stigande och emot förmögenheten eller rörelsen svarande bevillning.
På landet borde vid de under hvarje år der först infallande häradsting taxeringarna förrättas af Landshöfdingen i länet, eller den han i sitt ställe förordnade, Häradshöfdingen samt 3 adelsmän, 3 prester och 3 bönder, hvilka Landshöfdingen egde utse bland dertill skicklige och i orten bofaste män.
Innan förrättningen börjades, skulle af taxeringsmännen afläggas samma ed, som vid taxeringarna inom städerna vore föreskrifven.
(Redan i 26:te § af Kongl resolutionen den 16 Oktober 1723 uppå städernas allmänna besvär vid samma års riksdag stadgades, huru inom städerna taxeringsman skulle utses och taxeringarna verkställas).
De på landet utsedde taxeringsmännen skulle, enligt 1766 års bevillningsförordning, af jordeböcker och mantalslängden samt dertill hörande handlingar, äfvensom af »säkra berättelser, der sådana behöfdes», göra sig noga kunnige om alla i orten varande personer, lägenheter, egendomar, inrättningar och näringar m. m , hvaraf bevillning skulle utgöras, samt derefter å hvart och ett förekommande ämne på det nogaste lämpa hvad förordningen innehölle.
Vid stridiga meningar mellan taxeringsmännen borde afgiftens belopp bestämmas genom omröstning.
Uti hvad taxeringsmännen afgjort fick ändring icke ske för samma år
För öfrigt vore taxeringsmännen Kongl. Majit och kronan ansvarige, om det funnes, att kronan genom deras efterlåtenhet kommit i saknad af något som bort påföras och utgöras.
För att med erforderliga underrättelser ur handlingarna taxeringsmännen tillhandagå, borde kronobetjeningen i orten vid taxeringsförrättningarna vara tillstädes.
Under 4769 och 4770 års riksdag hade Rikets Ständer, enligt riksdagsbeslutets 8:de §, oaktadt de tryckande omständigheter, hvaruti rikets fleste inbyggare under de näst förflutna åren råkat, funnit sig icke, utan de oundgängliga behofvens åsidosättande, kunna åstadkomma den önskade betydliga minskningen i dittills utgående 1770 Srs bevillnings förordning. 30 bevillningsafgifler, helsi stora, under de förra åren förfallna, afbelalningar å rikets skuld icke voro fullgjorda, försvarsverket icke finge vanvårdas, åtskilliga genom föregående författningar och händelser lidande personer måste räddas och förhjelpas till sin rätt, samt Kronprinsen och Arfprinsarne för »högvigtiga orsaker» måste göra en utrikes resa.
Emellertid hade likväl bevillningen blifvit minskad med mera än en tredjedel af dess förra belopp, utan beräkning af lön- och betalningsafgif'ten samt slottslijelpen, som efter vanligheten måste fortfarande utgöras.
Den under den 30 Januari 1770, för detta och påföljande år, utfärdade bevillningsförordning är, med undantag af de medgifna nedsättningarna i åtskilliga afgifters belopp, i sina flesta delar af samma lydelse, som 1766 års bevillningsstadga.
Embets- och tjenstemäns med fleres lönebevillning minskades till { proc. af de kontanta och 1 proc. för indelta eller i spanmål och andra räntepersedlar utgående löner.
För alla pensioner nedsattes äfven bevillningen till i proc.
Afgiften för frälse-egendomar skulle endast utgöra 14j öre för hvarje rustnmgsmark.
Paslorernes bevillning bestämdes till 15 d:r för 64 mantal.
Bevillningen af städerna, äfvensom nästan alla andra efter taxerad inkomst utgående bevillningsafgifter, nedsattes likaledes till $ af den i nästföregående förordning stadgade afgift för inkomst eller lörmögenhet.
Af hyror för hus eller lokaler å stadsegendom skulle bevillningen utgå med 3 proc.
För allmogen nedsattes bränvinsafgiften från 10 til 8 d:r af helt hemman; med hvilket sednare belopp denna afgift skulle fortfarande utgöras af adel och ståndspersoner.
Den för öfrigt jordbruksidkarne ålagda bevillning minskades likaså med i Enahanda nedsättning medgafs äfven för så kalladt husfolk samt tjenstehjon och arbetare både i städerna och på landet.
Bevillningsafgiften för stångjernsbruk minskades till 33i d:r för hvarje skeppa] hammarskatt och i förhållande dertill för tillåtet öfversmide.
Tackjernshyttor och osmundssmedjor befriades helt och hållet från bevillning, »på det tillverkningen måtte så »mycket bättre befordras» Öfriga till bergverken hänförda bruk och inrättningar fingo tillgodonjuta den allmänna nedsältningen, hvilken äfven tillämpades å de flesta manufaktur- och fabriksinrättningar.
Sockerbruken undergingo ny uppskattning, dervid Sahlgrenska sockerbruket i Göteborg uppfördes till högsta afgiften, eller 1000 d:r.
Bevillningen för Dylta svafvelbruk bibehölls oförändrad med 1000 d:r För qvarnar skedde ingen nedsättning i förra bevillningen, hvilken likaledes bibehölls för de i bevillningsförordningen uppräknade verk och associationer, äfvensom för fruktbara kapitaler.
Uti förordningens 2:dra artikel, angående beviliningsafgifterna för bränvins tillverkande och försäljning, infördes åtskilliga dels förändrade dels tillagda stadganden, men för hvilka här icke torde behöfva redogöras, då bränvinsbevillningen i sednare lider blifvit helt och hållet skiljd från den så kallade allmänna bevillningen.
Under de i 3:dje artikeln af 1770 års bevillningsförordning upptagna och till beloppet icke förändrade afgifterna för friheten att nyttja vissa öfverflödsvaror inbegrepos äfven de i nästföregående enahanda förordning stadgade särskilda afgifter för 31 öfverflödig betjening samt hästar och equipager.
För kaffehus skulle erläggas särskild afgift, uppgående i Stockholm till minst 100 och högst 200 d:r samt i öfriga städer till 20 å 50 d:r; hvarjemte föreskrefs, att kaffehusidkare borde ställa borgen lör denna afgift» rigtiga erläggande.
Den förut i 1704 års yppighetsförordning intagna föreskrift om viss afgift för nyttjandet af rök- och snustobak blef nu återigen öfverllyttad till bevillningsförordningen.
4:de artikeln af 1766 och 1770 års bevillningsförordningar äro ordagrant lika lydande.
Under 1769 och 1770 års riksdag ålogo sig, enligt Kongl, kungörelsen den 15 Februari sistnämnda år, Adeln samt Preste- och Borgarestånden en personel afgift till bildande af ytterligare fond för medicinalverket; hvilken afgift skulle utgå med 2 öre af hvarje, dessa Stånd tillhörande, mantalsskrifven person; dock komme mindre förmögne borgare att endast erlägga 1 och städernas arbetskarlar blott 3 öre.
Den vid slutet af 777/ och 1772 års riksdag utfärdade bevillningsförordning har samma titel, som de före och under 1720-talet utkomna enahanda författningar, eller »Rikets
Ständers bevillning till allmän kontribution.»
Likasom i nästan alla föregående bevillningsförordningar förklarade Rikets Ständer sig hafva önskat, att rikets undersåter icke måtte vidare betungas med extraordinarie bevillningar; men detta syftemål hade icke kunnat vinnas i anseende till den riket vidlådande gäld med derå löpande ansenliga intressen, nödvändigheten att upprätthålla armén jemte försvarsverket till lands och sjös, inrättningen af Enkedrottningens hofstat och Arffurstarnes hofhållning m m Rikets
Ständer hade derföre funnit oundgängligt att för 1773 och följande år till och med det, då nästa riksdag komme att slutas, utgöra lika bevillning, som de enligt 1770 års bevillningsstadga sig åtagit; och då den af Bondeståndet vid 1765 års riksdag sig särskildt åtagna afgift af 4 öre för hvarje mantalsskrifven person följaktligen komme att än vidare fortfara, så skulle äfven samma personliga afgift utgöras af de öfriga Stånden, fastän de i andra hänseenden underkastat sig drygare bevillning.
Vidare förklarade samtlige Riksstånden, att. om ock Kongl Maj:t funne nödigt inställa bränvinstillverkningen, skulle de i allt fall utan minskning utgöra bränvinsbränningsafgiften.
Med afseende å de utgifter, som åtgått vid Konung Adolf Fredriks bisättning och begrafning äfvensom vid Konung Gustaf Hirs och hans gemåls kröning och hyllning, samt hvad som fordrades för sistbemälde Konungs »förestående eriks-gaturesa», hvartill efter urgammal sed en särskild begrafnings- eller kröningshjelp borde af alla rikets undersåter utgöras, hade Rikets Ständer, enär landets dåvarande ställning icke medgåfve, att hela den för dessa kostnaders bestridande erforderliga gärd på en gång åstadkommes tillika med den vanliga bevillningen, funnit lämpligast, att begrafnings- och kröningshjelpen fördelades på flera år, nemligen 1773, 1774, 1775 och 1776, samt årligen utginge med en tredjedel af den allmänna bevillningen, dock utan att allmogens konsumtionsafgift för tillverkning och försäljning af bränvin komme att härigenom ökas.
Vidare skulle begrafnings- och kröningshjelpen med vissa be - Medicinal fonden.
1772 nrs bevillningsförordning.
1779 års riksdagsbeslut.
32 stämda belopp erläggas af åtskilige från allmänna bevillningens utgörande undatltagne personer, såsom underofficerare, musikanter, korporaler, båtsmän vid amiralitetet, borgare, som uppsagt burskap, samt enkor af alla stånd jemte hemmavarande döttrar och tjenstepigor in. fl. Dessutom skulle till medicinalverkets understöd, i öfverensstämmelse med 1770 års kungörelse, en särskild afgift, utgörande dels 2 dels I dels J och dels i Öre, erläggas af hvarje husbonde samt dess hustru och mantalsskrifna barn.
I fråga om de åtagna bevillningsafgifternas uttaxering och uppbärande samt redovisande förklarade Rikets Ständer, att förut gällande bevillningsförordning jemte andra derom meddelade stadganden komme att iakttagas.
Likaså skulle lönnell betalningsafgiflen samt slotlslijelpen med flera kronans inkomster fortfarande tili nästa riksdag utgå på samma sätt, som under den sednast förflutna tiden.
Sedan bränvinsbrännmgens verkställande, genom Kongl, kungörelsen den 74 Sept. 7775, förklarats hädanefter vara att anse »såsom ett regale under förpaktning», eftergåfvos från och med år 1776 ej mindre de af Rikets Ständer för fri husbehofsbränning stadgade bevillningsafgifier, utgörande 8 d:r för hvarje adeln, presterskapet och ståndspersoner samt 6 d:r för hvarje allmogen tillhörigt helt hemman, och 2 d:r för innehål vare af torplägenheter, än husbehofsbränningsafgiften å säterier, äfvensom bränvinsförsäljningsafgiften både i städer och på landet.
Uti 12:le § af riksdagsbeslutet den 26 Januari 1770 förklarades: att, ehuru Kongl. Majit icke velat besvära sine undersåler med någon ny bevillning, vore Rikets Ständer likväl öfvertygade, att statsverkets behof icke kunde bestridas med rikets ordinarie räntor och inkomster; hvarföre Rikets Ständer förenat sig derom, att med utgörande af 1771 och 1772 års riksdags bevillning vidare komme att till nästa riksdag fortfara i alla delar, deruti denna bevillning dittills årligen utgått och ej redan genom Kongl. Majlis förordnanden upphört eller blifvit eftergifven.
Sedan, enligt samma riksdagsbesluts 13:de §.
Rikets Ständer, för att, »efter urgammalt bruk, med »en faddergåfva för H. K. H.
Kronprinsen så väl utmärka sin välmening, som ock »förvara minnet af Kongl. Majlis vid H. K.
Höghets dop dem ertedda nåd och he»der», förenat sig att utgöra en faddergåfva af 300,000 rdr specie, samt Rikets Ständer dessutom anslagit 100,000 rdr till ersättande af de genom Kronprinsens födelse och dop samt riksdagen föranledda utomordentliga kostnader, jemte 100,000 rdr till Drottningens disposition, och ett särskildt afsatt så kalladt hemgiftskapital å samma belopp till dåvarande Hertigen af Södermanland (sedermera Konung Carl XIII), samt anvisat en årlig tillökning af 55,000 rdr i Konungens handpenningar, hvilka derigenom ökades till 100,000 rdr; så åtogo sig Rikets Ständer att för dessa ökade utgifters bestridande, från och med 1779 till och med 17S5, årligen utgöra ett frivilligt sammanskott med de belopp och efter den fördelning, som bestämdes i ett särskildt abiafsked».
För sådant ändamål skulle under sagda tid utgöras en »lindrig samt efter »stånd och vilkor i möjligaste måtto lämpad» allmän personlig afgift, hvars högsta belopp 33 belopp, eller det som Riksråden borde betala, uppgick till 2 rdr.
För tjenstemän utgjorde lägsta afgiften 8 skillingar.
För Preste- och Borgarestånden tillhörande personer var högsta afgiften 1 rdr och den lägsta 6 sk.
Hemmansbrukare af allmogen borde erlägga 5 sk. och torpare samt inhyseshjon 4 sk.
För hustrur och barn af 15 år skulle erläggas ett mindre, i förhållande till mannens eller fadrens afgift bestämdt belopp.
På sätt riksdagsbeslutet tillika innehåller, eftergaf dock Konung Gustaf III 100,000 rdr utaf den erbjudna faddergåfvan, under förklarande, att han önskade, att denna eftergift helst måtte komma dem till lindring, hvilka minst egde råd och lägenhet att i gåfvan deltaga; hvadan och i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts derjemte tillkännagifna mening, korporaler och gemenskapen af armén och flottan samt det fördubblings- och vargerningsmanskap, som ej hade årstjenst, alldeles befriades från ifrågavarande afgift, hvilken för torpare och inhyseshjon på landet samt deras hustrur, barn och tjenstefolk nedsattes med en skilling under det i biafskedet för dem upptagna belopp
Rikets under 4786 ärs riksdag församlade Ständers beslut innehåller i afseende 1786 5rs på allmänna bevillnmgen endast det förklarande: att som de gamla skatterna och vanliga räntorna visserligen ej försloge till de kostnader, hvilka erfordrades för de anstalter, Kongl. Maj:t funnit sig föranlåten vidtaga till bevarande af rikets säkerhet, bibehållande af dess heder och anseende samt befordrande af dess verkliga nytta; bland hvilka kostnader förnämligast förekomme redan bestridda och än vidare förestående nödiga utgifter, för att sätta försvarsverket och isynnerhet örlogsflottan i ett så ansenligt tillstånd, som rikets säkerhet påkallade; så hade Rikets Ständer enhälligt öfverenskommit om och åtagit sig en ny, efter statens behof lämpad bevillning, att från början af år 1787, då den enligt 1778 års riksdagsbeslut utgående bevillningen borde upphöra, utgöras under 4 års tid, dock med en proc. minskning i den årliga bevillningssumman.
Det fjerde årets bevillning ansåg dock Konung Gustaf lil sig kunna återlemna, enligt hvad han i talet vid riksdagens afslutande tillkännagaf.
Sedan Hemliga Utskottet under 4789 års riksdag uppgifvit beloppet af då er- 1789 års forderliga medel för flottans och landtarméns utrustning samt riksgäldens och löpande beTillninsintressens betalande, så och under förklarande, att lön- och betalningsafgiften samt slottshjelpen med flera kronans inkomster borde till nästkommande riksdag fortfara på lika sätt, som de sedan sistförllutna riksdag utgått, åtogo sig Rikets Ständer, genom bevillningsförordningen af den 28 April 4789, till krigsgärd och öfriga ofvannämnda behof, de i denna förordning stadgade årliga afgifter under tiden intill näst derefter inträffande riksdag.
Yid denna bevillningsförordnings öfverlemnande anmälde Rikets Ständer, att, till undvikande af den svårighet vid taxeringen och den oreda vid uppbörden, som nödvändigt måste uppkomma, i fall den då, såsom krigsgärd och till riksgäldens betalning, åtagna nya bevillning samt den förra, för statsverkets behof afsedda och Bev.-Kom.
Bet. 5 34 fortfarande oumbärliga bevillningen skulle utgå efter två särskilda författningar, hade den summa, som sistnämnda bevillning vanligen utgjort, eller 12 tunnor guld (200,000 rdr specie), vid uppgörandet af ifrågavarande förordning sammapslagits med den summa, 70 tunnor guld (1,166,666f rdr specie), som till de ökade behofven erfordrades; hvadan hela bevillningssumman komme att uppgå till 82 tunnor guld.
Till åstadkommande af en lika fördelning af de inflytande medlen mellan de behof, hvartill bevillningen skulle användas, ansågo Rikets Ständer ändamålsenligast, att bevillningssumman till hela sitt belopp af det då inrättade
Riksgäldskontoret uppbures och fördelades mellan de afsedda föremålen.
Vid samma tillfälle anmäldes af Rikets Ständer, att 5 å 6 tunnor guld skulle Fattas i den erforderliga bevillningssumman, i anseende till Bondeståndets ändringar i de för detta Stånd af Bevillningsutskottet föreslagna afgifter, hvilken brist dåmera icke kunde betäckas, sedan Stånden redan vore åtskilda; hvarföre bevillningsförordningen, detta oaktadt, måste befordras till verkställighet, sådan Riksstånden den antagit; men för den händelse Kongl. Majit skulle finna utväg att lindra bevillningens belopp, anböllo Rikets Ständer, att denna lindring måtte komma Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgarestånden till godo, i den mån de åtagit sig en högre bevillning i jemförelse med Bondeståndet.
Föreskrifterna i 1789 års bevillningsförordning äro sammanfattade under 6 artiklar, af hvilka den 1:sta upptager personella afgifter.
Dessa skulle utgöras af hvar och en i förhållande till dess samhällsställning eller förmögenhet; varande de personella bevillningsafgifterna bestämda under följande kategorier, nemligen- civil- och militärstaterna, hof- och stallstatsbetjeningen, Ridderskapet och Adeln jemte dess vederlikar, som icke vore i tjenst, ecklesiastikstaten, städerna och borgerskapet, brukspatroner m. fl., adelns och ståndspersoners betjening och tjenstefolk samt allmogen.
Hvar och en af dessa kategorier innefattade en mängd särskilda afgiftsklasser.
Under civil- och militärstaterna förefunnos icke mindre än 42, efter rang eller inkomst ordnade dylika klasser; och städernas särskilda afgiftsklasser öfverstego 60.
Högsta afgifterna voro för Riksråden 30 rdr samt för civile och militäre tjenstemän öfver öfverstegraden, Biskopar, de »mest förmögne» grosshandlare, bankirer och handelsmän i Stockholm och Göteborg samt brukspatroner 20 rdr.
De förmögnaste adelsmän utan tjenst och karakter skulle betala 13y rdr för hvarje adels-rusttjensthäst, som de egde.
Husbönder bland allmogen skulle endast erlägga 20 sk.
Enkor skulle betala samma afgift som deras mäns vederlikar, och de, hvilka åtnjöte lön för flera embeten eller sysslor, skulle erlägga särskild afgift för hvarje embete eller syssla.
Innehafvare af karakter utan beställning och lön borde utgöra lika afgift med dem, sorn yore i verklig tjenst.
Pensionärer och expektanter, som icke hade annan inkomst, än sin pension eller expektanslön, voro deremot befriade.
2:dra artikeln af 1789 års bevillningsförordning, som handlar om bevillningen af lön eller annan inkomst samt af egendom, rörelse och näring m. m., är, utom de mångdubbelt förhöjda afgiftsbeloppen, i nästan alla delar lika lydande med 1766 35 och 1770 års bevillningsförordningars 1:sta artikel.
Alla embets- och tjenstemän samt betjente, hvilkas löner utginge i kronotionde- och magasins-spanmål eller i hemmansräntor, skulle erlägga 9 proc. af sådan iöns belopp enligt nästföregående års markegångspris.
De, sorn innehade kontanta löner, borde deraf erlägga 7 proc.
Afgiften af frälse-egendomar bestämdes till 7$ sk. för hvarje rusttjenstmark samt till hälften af detta belopp, då rustningen utgjordes.
Innehafvare af pastorater på landet skulle inom de flesta länen betala 10 sk. för hvarje helt hemman.