Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty man kunde ej tänka sig själen odödlig utan att gifva den någon form för sin tillvaro, och så tilldelade man den en skuggkropp.
I denna kropp kunde nu den aflidne uppenbara sig, men han kunde ock på många andra sätt gifva sig tillkänna.
Beträffande anledningen till de spökerier, som härigenom uppstodo, tillskref man densamma något ouppdagadt brott eller någon annan hemlighet, som den döde tagit med sig i grafven och nu ville uppdaga för de efterlefvande, eller någon brottslighet hos dessa, som han ville bestraffa eller någon varning, han ville gifva, eller den omständigheten, att hans kropp ej blifvit begrafven och bevisad tillbörlig heder m. m.
Af berättelser om spöken och spökerier eger hvarje land och hvarje tid rik tillgång.
Mången anser desamma, liksom berättelser om syner, uppenbarelser, drömmar och andra underbara företeelser, blott och bart såsom foster af vantro och en vidskeplig inbillning, under det deremot andra, äfven bildade och upplysta män, icke tro sig berättigade att förklara allt sådant för fantastiska griller.
Lemnande allt eget omdöme härom å sido, gå vi nu att meddela några hithörande inhemska berättelser.
I Hakarps socken i Småland finnes, vid Lunnaberget, en ättestupa, ofvanpå hvilken en häll ligger.
Utför denna ättestupa, berättar sägnen, har fru Karin Stake låtit i spiktunna nedrulla en dömd “undersåte“.
Då hon stod lik, kom Lucifer och dansade med henne.
Då liket fördes öfver
Dummemåsse till familjegrafven, ropade en röst till kusken: “Släpp tömmarne!
Låt gå!“
Han släppte och föll i förskräckelsen ned från likvagnen.
Både hästar, vagn och lik försvunno då i måssen.
Christiern Bengtsson Oxenstjerna d. y., som lefde på slutet af 1400-talet, hade icke mindre än 12 barn, hvilka dock alla dogo straxt efter födelsen, och allt hopp om
Oxenstiernska slägtens bibehållande tycktes vara förbi.
Men den blef räddad på ett sätt, hvarom berättas följande saga, hvilken
Peringsköld ansåg trovärdig, emedan han hört den “af fru Karin Bielke, som åter hört den flera gånger berättas af sin moder, fru Ingeborg Oxenstjerna“.
Det var nämligen hin onde, som alltid bröt halsen af Christiern Bengtssons barn, innan de hunno döpas.
Men kort förut, innan fru Anna skulle nedkomma med sitt trettonde barn, fick hon i en dröm den tillsägelsen, att det skulle blifva en son, hvilken straxt borde döpas till Gabriel; då skulle gossen icke allenast få lefva, utan ock blifva stamfader för en stor och mäktig afkomma.
– Hon berättade drömmen för herr Christiern, och då gossen straxt derefter föddes blef han verkligen kallad Gabriel, ehuru ingen i slägten förut burit detta namn.
Natten derpå hördes den onde anden med buller och dån komma susande genom luften.
Dörren öppnades och en ilskefull röst ropade: “Heter du Gabriel? heter du Gabriel?
– En af de närvarande hustrurna svarade:
“Ja, Gabriel heter han i Herrans Jesu namn!“
Då slogs dörren igen så hårdt, att hela byggningen darrade och förstugutaket störtade ned, hvarpå anden försvann och lät aldrig mera höra utaf sig.
Men barnet växte till och vårdades under bön och sång af gudfruktiga qvinnor, och när dessa någon gång slumrade och gossen började gråta, framkommo englar i skepnad af älfvor och rörde vaggan, samt sjöngo med späda röster barnet åter till hvila.
– Den räddade gossen blef den friherrliga Oxenstjernska ättens stamfader.
År 1559 den 11 December om förmiddagen skall, enligt berättelse, på Svartsjö ned uti jorden blifvit hördt af öfver 50 personer ett ömkligt jämrande, liksom af en i själtåget varande menniska, äfven underliga läten, hvilka fortfarit uti åtta dagars tid, vissa timmar om dagen; sedan började det likna en gammal menniskas röst, derefter rösten af ett barn, slutligen liknade det en gris’ gnällande.
Slottsfogden derstädes Henrik Simonssons hustru, Kerstin, reste genast till Stockholm och berättade det för drottning Catharina Stenbock.
Drottningen rådfrågade pastorn i Storkyrkan, magister Johannes, som deraf spådde bedröfliga tider.
När konung Gustaf blef underrättad härom, befallte han pastor Johannes med sin kapellan straxt begifva sig till Svartsjö att derom göra sig underrättad.
Allt befanns vara sanning, och en allmän bot- och bättringspredikan blef dem befalld att hålla derstädes för folket; hvarefter ljudet upphörde.
År 1591 lät konung Johan III på samma ställe, der ljudet hördes, uppsätta en prydlig stenpyramid.
I en gammal handskrift läses följande spökhistoria: “År 1632, samma dag som Glorvördigst i åminnelse Konung Gustaf Adolf blef skjuten vid Lützen, kommer en ryttare i skinnkyller på en vacker stor häst uppridandes till prestgården, och hälsar på kyrkoherden Rogstadius, som vid thetta tillfälle stått ute på backen utanför gårdsporten, hvilken svarar den resande:
God dag, god dag! välkommen håfman! hvarifrån kommer han?
Thenne svarar:
Jag kommer från the Tyske orterne.
Hå thet var artigt; så få vi veta något, huru thet går för sig vid kriget.
Hur står ther till?
Jo, svarar Ryttaren, ther står så till, att i dag har kungen blifvit skjuten.
Gud bevars! aldrig kan thet vara möjeligt, säjer kyrkoherden, att thet skett i dag, så att J kunnen veta thet, och nu vara här.
Jo, men, så är thet i sanning, säjer then andre.
Får jag lof att hvila hos ehr öfver natten?
Tå skall håfman stiga in och therom fråga min hustru, säjer kyrkoherden.
Then ankomne gästen trädde therpå in till hans hustru, hvilken ej järna ville härbärgera resande, och efter något ordväxlande, får af henne till svar:
Drag till helfvites upp i nattstufvan, och lägg ehr där; hvilket han ock gjorde.
Men thenne blef strax en orolig gäst; som ock ganska nödigt lät sig affärda.
Han började med ohyggligt buller och allehanda oroligheter i och utom husen, så med lösa tings kringkastande, som kreaturens plågande, otidiga utsläppande, och svansarnes sammanbindande, med mera dylikt, som äfven å andra ställen vid sådana tillfällen försports.
Tilståndet blef härigenom för then gamle Pastor Rogstadius nog ängsligt och bekymmerfullt.
Han kallar till sig sina Medbröder i orten, att söka theras råd och hjelp, utom thet att allmänna förböner säjes blifvit hållne i nie de nästgränsande Kyrkor, men allt förgäfves, thet ville ingenting hjelpa.
Han skrifver till Consistorium i Strengnäs, och begärar hjelp therifrån; hvarpå Biskopen, Domprosten och Notarien ankommo att härom undersöka.
Thesse togo strax vid ankomsten sitt qvarter i samma rum upp i Nattstugan, ther thenne förut blifvit invist, och hade sitt egenteliga härbärge.
Thesse tre lägga sig i hvar sin säng, Biskop och Domprost, en i hvartdera hörnet framme i rummet, men Notarien i det hörnet jemte dörn.
En Silfkanna med Öhl sättes fram på bordet, och ett brinnande ljus ställes ther bredevid.
Biskopen och Domprosten, såsom gamle Män, och af resan trötte, somnade snart; men Notarien, såsom yngre, och vid mera krafter, ligger ännu vaken, enär Spöket i Ryttare-gestalt kommer midnattstiden in, och finner thesse gäster för sig.
Ryttaren tager tå ljuset i hand, stiger först fram till Biskopens säng, lyser på honom, och säger:
Ja så, är det du, Fader Lars? du är min sann intet för god du, jag känner väl dig.
Går therpå till Domprostens säng, och säger ther:
Ha, ha, är ock du med broder Matthis, jag känner nog ock dig, du är icke eller Mors bästa gris.
Hvarpå han vänder tillbaka till Notarien, som ännu låg vaken, och dragit täcket öfver hufvudet.
Men hvad är du för en? säjer han.
Du skall min sann få betala laget.
Härvid började
Notarien i sin förskräckelse att skrika, så att både Biskop och Domprost therigenom vaknade; men i thet samma försvinner
Spöket undan theras åsyn.
Notarien berättar, på tillfrågan, alt hvad som förelupit, och en liten stund efter, sedan han tystnat, kommer Spöket ånyo in, stiger fram till bordet, tager kannan, dricker Biskopen till, och beder, det Biskopen ville dricka hans skål; men Biskopen svarar, jag hafver Gud med mig, och dricker derföre icke ur kanna med dig, i morgon bittida, vill Gud, skall jag språka med dig, och visa hvad karl du är.
Spöket går therpå till Domprostens säng med lika försök, dricker honom till, och beder, det dock han ville dricka hans skål.
Domprosten tager therpå kannan; Biskopen blir theröfver illa tillfreds, och varnar honom; men thet var icke Domprostens tanka att fullgöra Spökets begäran, utan sätter kannan bredevid sig på stoln och säger, att han skulle dricka skåln, allenast han först finge drifva sömnen något ur ögonen.
Gubben samlar therpå sina krafter, kastar up täcket, samt lyfter litet i thetsamma på låret, och säger, ther har du tin vederbörliga skål.
Den högmodige anden förtröt en sådan skymf i det högsta, och säger:
Nå, Matte, skulle jag ha trott dig om det; men du skall ock se, att du ej skall hafva gjort thet för intet.
Spöket fick therpå tilsägelse att, i Guds namn, denna gången afvika, och lemna dem i ro till en viss föresatt timma följande morgonen, tå han ther skulle sig inställa, som ock skedde.
The somnade therpå in, Domprosten föll i en orolig dröm om sitt hederliga skägg, thet han tå, såsom eljest altid, under nätterna hade i en dertill gjord pung förvaradt.
Han tyckte i sömnen, att någon ville med våld afrifva hans vackra skägg.
När han ändteligen upvaknade, kommer han ihog denna sin oro i drömen, uplöser pungen, och tager sig om skägget, tå han finner thet såsom en lavtapp löst sittande vid hakan, hvilken var aldeles slät, liksom skägget med hett vatten blifvit afskållat.
Spöket inställde sig härpå å bestämdan stund följande morgonen, och blef, i Guds namn, tillspordt, hvem han var, och hvad han hade att göra här?
Han svarade, det han vore en Ande, som på den Högstes tillstädjelse, i thenna Gård skulle stimma, tills det begångna dråpet blef uptäckt, och den i källaren nedgräfda, mördade kroppen blefve förd till sin rätta ro och hvilostad, samt dess banemän behörigen straffade.
Detta gaf anledning att anställa laglig undersökning om mordet, och denna Anden i Ryttaredrägt blef, i Guds kraft, afvisad att aldrig mer oroa thenna Gård.
Hvarpå the stungit ett hål på fönsterblyet med en syl, och befallt honom therigenom fara sina färde.
Tå har han begynt att bedja, det honom måtte tillåtas att genom någon annan öppning på rummet utfara; ty eljest, skall han hafva sagt, kan jag icke få mina skinnkyller med mig.
Svarades honom:
Din skinnkyller fråge vi icke efter, honom må du göra af hvar du vill; men här igenom thetta hål skall du ut.
Tå han med mycket missnöje nödgats lemna kyllern qvar på en spik i kammaren, och genom bemäldte hål tåga sina färde.
Kyllern har ther ock blifvit qvarhängande, tills han multnat sönder, och fallit stycke för stycke.“
Om “Conrat“
Falkenberg på Börstorp i Hassle socken, i hvilken församlings kyrka han är begrafven, finnas många mystiska sägner, och mer än en af de gamla på godset Börstorp hafva hört, att Falkenbergs ande, i en eller annan dundrande skepnad, stundom visat sig på detta gods, som han först bebyggt och der han förde ett strängt regimente.
Enligt det “besked“, som om denne Conrad Falkenberg finnes skrifvet på en af de många sköldar och standarer, som buros framför hans likkista, då den fördes till grafven i Hassle kyrka, i hvars sakristia dessa jemte en mängd andra troféer ännu förvaras, var han “Kongl.
Maj:ts Trooman rix: och Cammar-Rådh“, och enligt samma inskrift var denne “Edle och välborne H.
Conrat von Falkenberg till Frijstorp, Börstorp och Salistorph född uthi Liffland uppå huset Ermiis 1591 den 12 December och afsomnade i Herranom uppå Börstorp 1654 den 24 Martij“.
Enligt på Börstorp befintliga anteckningar var dock dödsåret 1664.
Hvad afsomnandet “i herranom“ beträffar, så tyckas tankarne derom hafva varit delade.
Åtminstone lärer bland hans underhafvande den åsigt varit gällande, att han förskrifvit sig till Fan, och det citeras ännu från den tiden ett ordspråk, “att man skulle akta sig för tre personer, hvilkas namn alla börjades med F, nämligen Fan, Fiskalen och Falkenberg“.
Rörande sjelfva “förskrifningen“ berättas, att när Satan på den dag, då, enligt det ingångna pactum, friherre “Conrat“
Falkenberg skulle af honom afhemtas för att föras till “mörksens rike“, Falkenberg, som vid den fruktade kontrahentens ankomst just höll på att kläda sig, anhöll om uppskof med resan så länge, tills hans blefve färdigklädd.
Denna “galgenfrist“ beviljades, men först efter mycket prut och långa parlamenteringar.
Herr rikskammarrådet var emellertid icke rådlös; han klädde sig nämligen efter den betan aldrig fullt färdig.
Också förekommer han, på det porträtt af honom som förvaras på Börstorp, med nedvikta stöfvelskaft och de “onämnbara“ oknäppta vid knäet.
Hin onde blef sålunda lurad; men “kejsaren tog dock sedermera hvad kejsaren tillhörde“, ty då “Conrat“
Falkenberg efter sin död blifvit färdigsvept, lärer Satan, just som locket skulle spikas på likkistan, hafva tagit bort den döda kroppen och “farit af“ med den, och i stället lagt dit en “grufligt tung“ ek-kubb, och då man i början af detta århundrade, sista gången då det igenmurade Falkenbergska grafhvalfvet var öppnadt, skulle försöka att flytta Conrad Falkenbergs likkista, skall den hafva befunnits så tung, att det icke var möjligt att rubba densamma ur stället.
Conrad Falkenberg (Kurre Falkenberg benämnd) hade ett “svårt rykte“ om sig, att han med näfrättens makt slog under sig och lade till Börstorp, som var hans hufvudgods, ett stycke jord från hvar och en af de kringliggande byarne, ehuru det, enligt andra uppgifter, är troligare att Falkenberg, ehuru barsk och måhända äfven hård, dock var en i botten rättskaffens man; men som han, i sin egenskap af rikskammarråd, höll sträng räfst med åtskilliga bland kronans embets- och tjenstemän, var han fruktad och jemväl hatad, och så påbördades han förmodligen mindre vackra handlingar, dem han aldrig begått.
Emellertid säges han hafva rönt ett hårdnackadt motstånd i Sjötorps by, då han äfven der “ville taga sig gods med näfrätt“, och till följd deraf skulle han hafva varit så hatad af befolkningen i nämnde by, att, då han stod på sin lit-de-parade, ett par gummor från Sjötorp skulle hafva gått fram till kistan och nypit honom i näsan, med de orden:
“Nu sa’ vi la få vara i fre’ för dej lell, din kannibel!“4 – “Ni skall så fan heller“, röt den döde och vände på sig i kistan, till gummornas och hela menighetens stora förskräckelse; och så påstås han, som ofvan nämndt är, ofta hafva “gått igen“.
En gammal sägen är, att så länge porträttet af friherre Conrad Falkenberg, en 8 fot hög och 4 fot bred samt af en tung, förgyld ram omgifven oljemålning, framställande grundläggaren af Börstorp i hel figur och iklädd en mörk riddaredrägt, befinnes liggande, intet spökeri afhöres, men att Falkenberg deremot spökat så snart porträttet hänges upp på väggen.
Hvad som härutaf är sannt eller icke, lemna vi derhän.
Följande tilldragelse är emellertid faktisk.
Då nuvarande egaren till Börstorp ditflyttade, befanns meranämnde porträtt, som då var temligen bristfälligt, ligga undangömt på en vind, derifrån han lät nedtaga och restaurera detsamma, hvarefter det upphängdes å väggen i en salong, der ett fortepiano med tillhörande spelstol jemväl hade sin plats.
Innanför detta rum var friherre L.
Leuhusens sängkammare.
Då han år 1850 skulle börja ombyggnaden af Börstorps stora byggning, lät han föra alla i densamma befintliga saker till en flygelbyggnad, i hvilken han och hans familj sedan bodde så länge reparationen pågick.
Alla möbler voro redan bortflyttade, med undantag af sängkammarmöbeln samt fortepianot med den der bakom stående, ganska bastant gjorda spelstolen, hvilken just hade sin plats under det Falkenbergska porträttet, som äfven var qvarhängande på väggen.
Dagen derpå skulle äfven allt detta flyttas ned i flygeln.
Det var sista natten som Börstorps byggning stod oförändrad i sitt åldriga skick.
Midt i natten väcktes egaren af ett starkt buller: taflan med herr rikskammarrådets bistra bild på hade fallit ned och stannat upprätt emot väggen, men i fallet klufvit fortepianostolen midt itu.
Och likvisst hängde detta porträtt då i samma rep, som uppburit det många år före detta fall och som ännu alltjemt uppbär detsamma.
Rüdling omtalar, inträffade år 1733 i December månad i Stockholm en händelse, som ansågs vara öfvernaturlig.
Saken var den, att den lede djefvulen på ett öfvernaturligt sätt gjorde ett förskräckligt larm i slagtaren Olof Bergs gård vid Luntmakaregatan, med alla husgerådssakers kastande hit och dit.
Detta oljud afhörde många hundrade menniskor med stor häpenhet, och den stackars slagtaren fann sig nödsakad att med de sina flytta utur sin gård, der den onde anden då hade fritt spel, till dess bullret efter fjorton dagar upphörde.
Spökeriet i Altuna socken.
Så väl i ett af Simtuna Häradsrätts äldre protokoller som i Upsala domkapitels arkiv förvaras en märklig handling, undertecknad af prosten Petrus Simmingh och upptagande “dhe svare anfechtningar“, med hvilka han till sitt hus och egendom (jemte andra inom socknen), “varit af Satan och hans anhang blefven tillsatt“ ifrån den 21 Januari till den 21 Februari 1660.
På sin tid väckte detta “spökeri“ ett oerhördt uppseende.
Icke utan intresse kan det vara att anteckna dylika egenheter, alltid prof på tidehvarfvets tänke- och föreställningssätt.
Vi meddela derför hvad som tilldrog sig den 13 Februari samma år:
“Vid middagz tijden syntes på Mangården en Mansperson, med Silfverfärgade Kläder, Stöflor och Sporrar, och stoore Fiedrar uhti Hatten.
Men då min Hustru och en annan voro aff Marita dijtkallade, kunde dhe ingen see, fast än hon pekade på honom med fingret.
Då dhe voro bortgångne, försvan han ur Pijgans åsyn.
Men emot Afftonen, då Boskapen kiördes til Vatnet, kom samma
Spöke igen, fattade dhen hvite Koon uthi Hornen, och drog dhen fort effter sigh, då Pijgan effterfölger, och håller Koen tilbaka, befallandes honom i Jesu namn att släppa dhen samme; hvarpå han skiöt Koon tilbaka öfver henne, och försvan uthur hennes och en Poikes då närvarandes åsyn.
Under dhenne Frestelsen, ibland månge andre, kom ock Öfversten Välb.
Herr Clas Fleming på Klostadh til at besee mit bedröfveliga tilstånd.
Och sedan vij voro gångne up i Prestgården, var dher på en stund heelt stilla.
Då omsider skedde uthi et moment, at tvenne ogräddade Kakor, som lågo på Bordet, flögo under Bencken, och funnos alle sönderristade, såsom tunna remmar.
När jagh nu fölgde Herr Öfversten genom Byyn, ropade Pijgan oss tilbakars.
Och då vi nu voro komne på Gården, hördes uthi Stufvan dhet ena dunderslaget effter dhet andra; At Herr Öfversten meente, at dhe Stycken dher inne antent hade.
Omsijder, när vij på Gudz vägnar begifvit oss dher in, sågo vij dhen ene Tegelstenen effter dhen andre med häfftighet kastas aff Ugnshvalfvet.
Begynte dherföre at hålla Böön; Hvar uppå anfechtningen sachtades.
Vijste sedan Pijgan dit up, at efftersee, hvadan dhe månge Steenarna tagne voro, och fan hon än fleere löse Steenar aff Tegel, dijt samblade, hvilka då hon begynner at nedkasta, flyger dhen ene effter dhen andre med starke slagh öfver hennes Hufvud up i Tacket: och på sidstone upsprungo uhr sjelfve Muren stoore gråsteenar, som ock slogs up i Tacket; at man intet annat vijste, än at hon blifvit ihjelstenat.
Men skadde henne intet dhet ringaste.“
Gillberg anför i sin “Beskrifning öfver Christianstads län“, att “fordom på gården Stora Skurup, belägen i Vestra Göinge, varit ett så starkt spökande, att egaren, befallningsmannen Nils Stobæus julnatten 1689 med allt sitt folk måste utflytta, och söka sig annat boställe.
Ehuru otroligt detta låter, så skall det likväl så vara händt.“
Wittingh omtalar en händelse, som han hemtat af en Petri Mureni latinska anteckningar för år 1699, angående en flicka, hvilken bodde i grannskapet af Johannis kyrkogård i Stockholm och alltid sent om qvällarne hemtade vatten ur en på kyrkogården varande brunn.
Gårdsfolket lofvade att skrämma henne under dessa aftonpromenader, och då hon en gång bakom kyrkogårdsporten blef varse en skepnad, höljd i ett linntyg, ryckte hon oförskräckt linnet till sig, i tanka att det var någon, som lofvat skrämma henne.
Vid hemkomsten lemnade hon linnet till sina föräldrar, men kl. 2 om natten hördes ett obehagligt utrop: “Gif mig mitt linne.“
Dagen derpå lades linnet på samma ställe, der flickan tagit det; men det kom genast i osynlig måtto hem tillbaka och samma rop förnyades natten derefter; linnet blef sedan flera gånger återburet, men återkom alltid, tills dess flickan sjelf nattetid gick åstad och upphängde detsamma bakom kyrkogårdsporten.
Då hon skulle gå hem sjuknade hon hastigt och afled genast i sina vänners armar.
Minnet af Rutger v.
Ascheberg fortlefver ännu i nejden af den egendom, det sköna Torreby, som af honom egdes och der han ofta njöt en kort hvila från de många bördor, som hans konungs förtroende och hans egna förtjenster pålagt honom.
Den vidskepliga allmogen tror, att han stundom, vid midnattstid, anländer uti en med ett svart vränskande spann förspänd vagn, för att besöka sitt forna älsklingshem.
I 1734 års kyrkobok för Kjeflinge socken i Skåne finnes antecknadt om en gengångerska, hvilken, några år efter skilsmessan från verlden, uppenbarade sig för mången medelst oljud och gaf tydliga svar på de frågor, man gjorde henne, samt på detta sätt upptäckte ett mord.
In veritam hujus heter det till slut i berättelsen, som är undertecknad:
Petrus Stewenius.
Om pastor Sv.
Göransson
Fohlin, hvilken 1745 dog såsom pastor i Martebo, finnes följande berättelse: “A. 1741 i Sept. var pastor i Martebo herr Sven Fohlin på sin gård Lundbjers i Lummelunda socken, som är hans annexa, att se på sitt arbetsfolk.
Hans kammare låg för sig sjelf ett stycke från de andra husen, och vette med ena fönstret in åt trädgården.
Kl. 9 om aftonen, då han satt der ensam och sjöng en psalm uti tyska psalmboken, hörde han hundarne skälla mycket häftigt, gick alltså ut i förstugan att se, hvad som vållade, men i det han öppnade dörren, fick han se en menniskoskepnad helt hvit stå framför sig.
Han frågade, fast i förstone något altererad, ho det var, och då spöket ej svarade, befallte han det i Guds namn gå sin väg och slog dörren igen.
Sjöng sedan sin psalm ut och lade sig till sängs.
Hundarne skällde likafullt och såg han spöket skymta utanför hans fönster i trädgården, hörandes jemväl ett skrammel af penningar.
Sedan somnade han in.
Om morgonen efter gick han till ladan att se på sina tröskare, men utanför ladan låg en sten, på hvilken han snafvade och slog båda knäskålarne emot stenen, hvilket gjorde mycket ondt.
Gick dock sedan i trädgården, att se efter om något syntes efter det han hört aftonen förut, och fanns på gången ligga några små penningar, dem han upptog.
När han kom hem till Martebo prestgård, började han sjukna, blifva kraftlös, och minnet förlorades.
Orsaken dertill menar han sjelf vara, att han stött sig på knäskålarne, sägandes sig ha läst det i en dansk läsebok.
Pastor Fohlin blef aldrig frisk efter den nämnda tilldragelsen, och dog den 12 Maj 1745.“
Det berättas om den von Celsingska förmögenhetens uppkomst följande: “De egendomar som innehades af antingen Lars Gustaf Celsius d. ä. († 1838) eller dennes fader Fredrik († 1791) sägas varit skuldsatta, så att förmögenheten en tid icke varit så betydlig.
Ett vittne i vår tid (assessorn och kassören i Krigskollegium
Reuterborg), har af en gammal fru i Celsingska huset (vi tro att det var enkan efter den nyssnämnde Lars Gustaf Celsing d. ä.) hört uppgifvas, att en besynnerlig händelse föranledt förmögenhetens konsoliderande.
En reparation blef nämligen företagen på boningshuset å den egendom der familjen residerade.
Vid den omflyttning, som personalen dervid måste underkasta sig, hade ett äldre fruntimmer, som i någon qvalifikation tillhörde huset, blifvit logerad i patronens skrifrum.
Följande morgon hade denna vid kaffebordet förklarat, att hon för ingen del ville ligga i det rummet, emedan der spökade.
Man upptog saken dels med likgiltighet, dels med gäckeri, oaktadt fruns kraftiga försäkringar att det varit något helt annat än inbillning.
Emellertid lät hon öfvertala sig att icke vidblifva sin föresats, och hon intog åter samma rum såsom provisionell sängkammare.
Men vid följande sammankomst med familjen förklarade hon åter att ett allt för tydligt oväsende varit rådande under natten, och förnämligast i ett stort, i rummet stående skåp för papper och dokumenter.
Slutet af hennes uppgift var åter att hon bestämdt icke vågade tillbringa ännu en natt der i rummet.