Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
December det svar, att Widman, alltsedan hans underdåniga ansökan att varda från hospitalet utskrifven blifvit genom Kongl.
Maj:ts nådiga beslut afslagen, icke förnyat någon begäran i detta hänseende, ehuru han dertill erhållit uppmaningar senast den 6 nästförulgångne Oktober, såsom ett bilagdt protokoll innehölle; vid hvilket förhållande och då Widman emot den erlagde medgiftssumman vöre berättigad att för sin återstående lifstid njuta vård och underhåll vid hospitalet, Direktionen, i anseende till hans bestämda förklarande, att lian icke ville från hospitalet entledigas, ansett sig icke kunna honom derifrau skilja, och att, hvad anginge Widmans behandling inom inrättningen, Di - 188 rektionen, enär 7 § af ofvanåberopade nådiga Instruktion stadgade, att ”af ”Direktionen beror att bestämma allt, hvad till bibehållande och främjande ”af god ordning och skick inom hospitalet lända kan och lämpligt pröfvas,” funnit sig, på grund af detta stadgande, berättigad att åt Widman, hvars våldsama och vildsinta sinnelag ej medgåfve bans vårdande i samma rum med öfriga hospitalshjon, anvisa den bostad inom hospitalet, som då ännu af honom begagnades, och hvarifrån fri utgång utom hospitalet under nödig tillsyn flera gånger varit honom erbjuden, utan att han af en sådan tillåtelse velat sig begagna, hvarom intyg från Ordningsmannen inom hospitalet och förre Vaktmästaren vid dårhuset jemväl bifogades; förmodande
Direktionen, att jag, vid sålunda ådagalagda förhållanden, skulle finna, att
Direktionen hvarken emot Widmans vilja qvarhållit *) honom vid liospitalsinrättningen eller emot honom annorlunda förfarit, än med gällande föreskrifter varit öfverensstämmande.
Sedan jag genom utdraget af Direktionens åberopade den 6 Oktober 1849 förda protokoll erfarit, alt vid besök hos merbemälte Widman uti dess bostad inom Danvikens lokal Direktionens Ordförande försäkrat honom, det hans begäran att från hospitalet blifva utskrifven icke från
Direktionens sida skulle möta något hinder för bifall, men att Widman förklarat sig icke vilja en sådan begäran framställa; trodde jag mig icke vidare kunna betrakta Widman såsom emot sin vilja vid hospitalet qvarhållen, och således någon anledning till ytterligare åtgärd i detta ärende för mig icke vara för hand.
— Sedermera lärer ock Widman hafva begagnat den honom erbudna tillåtelsen att lemna hospitalet, och i sjelfva verket blifvit på fri fot ställd.
Under anställda embetsresor har jag i år besökt delar af Stockholms, Södermanlands, Upsala, Gefleborgs, Wester-Norrlands och Westerbottens län, samt dervid inspekterat de förut af mig icke besökta Länsstyrelsernes arkifver uti Hernösand och Umeå jemte så väl der, som i Gefle varande länshäkten; äfvensom jag tagit i ögonsigte de i vägen belägna städers och tingställens domstolsarkifver samt stads- och häradshäkten; och har jag dessutom i Hernösand sträckt uppmärksamheten till dervarande
Domkapitels protokoller och handlingar. *) Rätteligen: icke nu mera qvarliölle, ehuru förut qvarhållit. 189 Hvad jag pä alla dessa ställen iakttagit, är äfven nu antecknadt i en deröfver förd särskild dagbok.
Anmärkningar hafva icke sällan förekommit, och föranledt åtgärder, deraf rättelser, såsom jag hoppas, i de flesta fall skola följa, utan anlitande af lagligt tvång; och hafva anmärkningarne mestadels varit af mindre betydenhet.
De öfver embetsgöromålen förda registratur och allmänna diarium upptaga äfven de åtgärder, sorn af anmärkningar under resan varit föranledda.
Angående fångvården hafva iakttagelserue icke varit skiljaktiga från dem, som uti förra berättelserna äro antecknade.
I Gefle, hvarest det till länshäkte uppförda och i några års tid begagnade cellfängelse äfven nu besöktes, visade sig fortfarande framgång af den nya förvaringsmethodens begagnande.
— I hufvudstadens fängelser har jag äfven gjort besök, och vid den derstädes befintliga fångvård ej funnit anledning till klandrande anmärkningar.
Till förändring i min öfvertygelse om fördelarna af det straffsystem, hvars väsendtliga straffmedel utgöres af ensamhetsfängelse, har jag således ej heller denna gång funnit någon anledning; och jag åberopar i detta ämne äfven nu, hvad de förra berätlelserne derom innehålla.
Fångvårdsstyrelsen för år 1849 inkomna berättelser från fångpredikanterna vid de till länshäkten använda cellfängelser sammanstämma i vitsordande af dessa fängelsers fördelaktiga verkan till fångarnes förbättrande.
— Från ett af dessa ställen heter det i berättelsen: fyra rånare, som efter få veckors vistande i cell aflagt en sannfärdig bekännelse, och sedermera visat sig hungrande att få höra och läsa Guds ord, skulle säkerligen ej så förhållit sig, om de tillbragt tiden i något gemensamhelsfängelse.
En mördare, som till en början med yttersta liknöjdhet aflagt en ryslig berättelse om sin gerning, utan ringaste tecken till ånger, undergick snart i sin cell en märklig sinnesförändring, erfor den djupaste bedröfvelse, betraktar nu flitigt och träget Guds ord, är lugn, beder, anropar Gud om nåd och barmhertighet.
— Från ett annat ställe, der cellfängelset blott ett år varit begagnadt: att man redan på detta första år erfarit cellsystemets afgjorda inflytande till förbättring; fången emottager vanligen med synbar fägnad predikantens besök och afhörer med beredvillig uppmärksamhet hans tilltal; blott en enda har efter 14 dagars vistande i ljus cell blifvit besynnerlig och oredig, men innan kort återställd; obemärkt betraktade, hafva de fleste funnits sysselsatte med läsning eller allvarligt begrundande; och de som haft arbete, hafva alltid dermed varit flitigt upptagne.
— Från ett annat intygas, att flere, genom ensamheten förmådde att betrakta Guds ord, vaknat till all - 190 varlig besinning; och oaktadt den förderfliga verkan af bräll vinets och krogarnes förförelser på frigifna fångar, hafva återfall mindre ofta inträffat, och fångarnes antal, ända sedan cellfängelset öppnades, allt mera aftagit.
— Från ett annat lemnäs blott det allmänna vitsord, att äfven detta år gifvit tillfredsställande bevis på nyttan af ensamhetsfängelset. —■
Vid ett skola de stora fördelarne af detta slags fängelse nu ock vara tillräckligen bevisade bland mycket annat deraf, att fångpersonalen minskats; sällan återkommer någon för brott straffad; men en länge bekant, i gamla fängelser förhärdad olycklig, som qvarsitter, förmodas, af fruktan för lifstidsfästning, i det längsta uthärda, ehuru han räknar cellen för ett ”helfvete” och Långholmen jemförelsevis för ett ”himmelrike”; — med honom inträffar det egna, att han förnekar försoningsläran och odödligheten.
Man har hos fångarna icke kunnat förmärka något menligt inflytande af vistelsen i cell hvarken på deras kropps- eller själssinnen.
— Det förmodas, vid ett annat, att förminskningen af fångarnes antal redan under cellfängelsets första år, från 80 till 28, borde i första rummet tillskrilvas cellsystemet — en förmodan, sorn dock torde vara förhastad.
Dels anföras åtskilliga exempel af fångar, hos hvilka under fängelsetiden föregått märkliga och någon gång oförmodade förbättringar, och dels fratnställes, såsom bevis, huru ensamheten i fängelset verkar afskräckande, händelsen med en fånge, dömd till 40 par spö, hvilken väl ansåg sin dom vara alltför hård, men det oaktadt förklarade, alt lian ej ville anföra besvär, emedan han ansåg det vara mindre stral! att genast taga 40 par spö, är en längre tid i cellen afbida Hofrättens utslag, äfven om det blefve mycket mildare än Häradsrättens.
— Ändtligen anföras från ett annat äfven nu exempel af de verkningar till förbättring, som uppkommit från ensamhetsfängelsets användande på yngre fångar.
Utom de tre, sorn enligt föregående årets berättelse blifvit efter frigifniugen emottagne i tjenst hos medlemmar af länets Fångvårdssällskap, omtalas nu tre andre, af hvilka den ene erhållit tjenst inom ett angränsande län och den andre hos en af nyssnämnde Sällskaps medlemmar samt den tredje blifvit genom Sällskapets försorg anställd i handlverkarelära, och hvilka alla under det förflutna året vunnit tillfredsställande vitsord öfver sitt uppförande.
Dessutom omtalas tvenne fångar, den ene vid 18 års ålder dömd för stöld till tre års fästningsstraff', hvilket han af Kunglig
Nåd på sin begäran, för att kunna fullfölja sin började förbättring, fött till cellfängelse förvandladt, och den andre 32 år gammal till döden dömd, men benådad under vilkor af lifstidsfängelse, det han likaledes önskade att, för sin förbättrings skull, 191 utstå i ensam hetsfängelset; hvarföre lian om nådig tillåtelse härtill anhållit.
Fångpredikantens omdöme öfver cellfängelsets moraliska inflytande är, att det på fångarna i allmänhet varit godt, och dess beskaffenhet särdeles egnad att såsom ransakningsfängelse hämma spridandet af den moraliska smitta, sorn genom fånglifvet mer och mer griper omkring sig.
Om nu genom denna fortgående erfarenhet den öfvertygelsen mer och mer befästas, att hoppet om straffade brottslingars förbättring ej må öfvergifvas; så bör ock hvarje upplyst medborgare i samma mån inse och behjerta angelägenheten af det slags välgörenhetsinrättningar, som på några orter i riket under namn af Fångvårdssällskap uppstått, och hvilkas föremål är att bereda de frigifna brottslingarna utvägar att ärligt lefva och försörja sig.
Utan sådana anstalter är framgången af brottslingars förbättring högst tillfällig och osäker, om icke för det mesta omöjlig; och detta föremål för upplysta och välgörande medborgares verksamhet är således en bland mensklighetens stora angelägenheter.
Angående omkostnaderna för Justiliä-Ombudsmansembetets förvaltning hafva frågor uppkommit, hvaraf den ena genom besvär blifvit af mig dragen under R. 11.
Ständers pröfning och begge äro af den beskaffenhet, att jag ansett mig böra dem till R. II.
Ständers förordnande öfverlemna.
Den förra rörer användandet af det genom 110 § uti Riksgäldskontorets nu gällande
Reglemente beviljade anslag till bestridande af Justitiä-Ombudsmannens resekostnader; hvarom jag bordt här endast i ödmjukhet åberopa omförmälte besvär, såsom åsyftande ändring uti Herrar Fullmäktiges i Riksgäldskontoret beslut, hvarigenom godtgörelse från besparing uppå ett påföljande års anslag för ett af mig under föregående året gjordt förskott blifvit mig vägradt, men derjemte ödmjukast hemställa till R. II.
Ständers godtfinnande, dels huruvida, i fall min tanka om rätta förståndet af Reglementets föreskrift i ämnet icke skulle gillas, någon ändring i samma föreskrift må finnas böra äga rum, till afhjelpande hädanefter af det hinder, som nu uppstått för användande af anslagets fulla belopp till det dermed afsedda ändamål, dels ock huruvida anledning må finnas att för framtiden i någon mån förhöja det i fråga varande resekostnadsanslaget, hvilket under nu varande högre taxor på skjutslega samt i allmänhet förhöjd lefnadskostnad ej mera förslår för lika vidsträckta resor, som vid den tid, då enahanda belopp först anslogs, kunde dermed bekostas.
Då likväl behofvet af 192 resorna synes vara oförändradt; har jag till denna senare hemställan trott mig äga desto mera anledning, som jag af erfarenhet funnit, att en resa till någon af rikets mest aflägsna orter nu icke kan, utan årsanslagets öfverskridande, företagas.
I besvären hade val ett tillägg kunnat anses behöfligt i anledning deraf, att efter deras aflemnande Herrar Fullmägtige, vid anordnande af kostnadsförskottet för innevarande års resor, afdragit det belopp 24 R:dr 6 sk. 4 rst., om hvars användande till afbetalning på mitt förskott fråga var, och sålunda, utan hinder af besvären, satt i verkställighet Herrar Fullmäktiges öfverklagade beslut.
Men då verkan af denna åtgärd förfaller, i händelse beslutet ogillas; har jag ansett tillräckligt att, endasL i motsatt fall, ödmjukast hemställa till R.
Ständers ynneslfulla förfogande, om icke Herrar
Fullmäktige i riksgäldskontoret det oaktadt må erhålla uppdrag att tilldela mig godtgörelse för ofvanskrifna i 1849 års resekostnadsräkning mig lill godo förda belopp 24 R:dr 6 sk. 4 rst. banco.
Den andra frågan, rörande öfriga eller egentligen så kallade expensemedlen, bar yppat sig af den anledning, att sedan de till årligt förskott enligt Reglementet bestämda 300
R:dr banco blifvit för innevarande år lyftade, och, efter verkställd tryckning af sista årsberättelse, redovisade med en behållning mig till godo, hvilken behållning jag begärt att från Riksgäldskontoret utbekomma jemte nytt förskott till ytterligare under året förefallande utgifters bestridande; så hafva Herrar Fullmäktige i Riksgäldskontoret genom skrifvelse den 19 sistl.
April underrättat mig, att då endast ett årligt belopp af 300
R:dr för det i fråga varande behofvet finge utaf Riksgäldskontorels medel förskottsvis utanordnas, och hela den sålunda för innevarande år anvisade summa redan blifvit utbetalt; Herrar
Fullmäktige icke kunde bifalla den begärda utbetalningen af ett ytterligare förskott till omförmälte utgifter under detta års lopp; hvarförutan mig tilikännagafs, dels att vid min redogörelses granskning någon anmärkning icke förekommit, och dels att då, jemlikt Statsutskottets skrifvelse af den 30 April 1845, mig borde godtgöras de ökade trycknings- och häftningskostnader, som komme att förorsakas af Rikets då församlade Ständers beslut, att Just.-Ombudsmannens derefter från trycket utgifna årliga embetsberättelse!’ jemväl borde hvarje ordinarie domare på landet och hvarje stadsdomstol tillsändas, godtgörelse för den genom detta beslut förorsakade ökning i trycknings- och häftnings - 193 häftningskostnader för min senaste embetsberättelse kunde af Riksgäldskontorets medel erhållas.
Med uppgift af det belopp, hvartill jag ansåg denna tillökning i trycknings- och häftningskostnad böra beräknas i förhållande till kostnaden af hela upplagan, anhöll jag derefter hos Herrar Fullmäktige om utbekommande af detta belopp, med hemställan derjemte, huruvida den i 110 § al Riksgäldskontorets Reglemente meddelade föreskrift angående årliga förskott till expenser vid Just.-Ombudsmans-expeditionen ansåges innefatta något hinder deremot, att de medel, jag sjelf i och för utgifter, som från tjensten vore oskiljaktiga, komme att förskjuta, godtgjordes af Riksgäldskontoret i den mån, sådana utgifter behörigen styrktes vara verkställda.
Fullmäktiges härå den 17 sistlidne
Maj allåtne svar innehåller, dels att det belopp, hvartill tillökningen i trycknings- och häftningskostnad ansågs rätteligen böra beräknas, finge till mig af Kommissariatet i föreskrifven ordning utbetalas, och dels att, vidkommande frågan örn godtgörelse för medel, som af mig kunde förskjutas, Herrar Fullmäktige ansåge sig endast behöfva åberopa innehållet af sin förra skrifvelse samt den deri anförda § af Riksgäldskontorets Reglemente, enligt hvilken endast en summa af 300
R:dr årligen finge ’Jtill upphandling af skrifmaterialier samt andra expenser ”vid Justitiä-Ombudsmans- och Tryckfrihets-kommitteens Expeditioner” utaf Riksgäldskontorets medel utanordnas.
Genom denna Reglementets tillämpning, hvilken jag ej öfverklagat, enär jag trott mig finna den öfverensstämmande med ordalydelsen, har likväl för mig uppkommit den olägenheten, att nödgas af egna medel förskjuta utgifter, hvilka ostridigt tillhöra tjensten, och således icke utan dess åsidosättande kunnat sparas.
Min fordran kommer väl för närvarnde att försvinna genom lyftning af nästa års förskottsanslag — i fall jag lefver, tilldess detta anslag får uppbäras.
Men utom det att denna tillfällighet är ett vilkor för anslagets användande till nämnde behof, enär en efterträdare torde finna sig hindrad att deraf gälda min fordran, kan äfven en annan gång lätteligen hända, att ett kommande års oundgängliga utgifter, lika med det föregåendes, öfverstiga anslaget, och således tjenstens innehafvares fordran alltjemt växer, utan att slutligen någon tillgång till dess gäldande af anslaget kan med visshet beräknas.
Juul.-Ombudsmans Emb.-Berått. till 1850 års riksdag. 23 194 Detta förhållande har jag derföre ansett mig icke böra lemna obemält, på det R.
Ständer må taga i öfvervägande, på hvad sätt detsamma lämpligen bör afhjelpas, antingen genom förskottsanslagets förökande, eller ock genom uppdrag åt Herrar Fullmäktige i Riksgäldskontoret att, äfven utöfver detta anslags belopp, godtgöra sådana af Justitiä-Ombudsmannen förskjutna utgifter, som pröfvas hafva varit för tjenstens bestridande nödiga.
För fortgången af fånglistornes granskning samt handläggning af derifrån härrörande anmärkningar har jag nödgats använda största delen af det arbetsbiträde, sorn mig på stat bestås.
Jag har således saknat mycket af det biträde, som äfven i andra göromål så väl behöfdes, för att i vidsträcktare mån befrämja det för embetets utöfning bestämda syftemål.
Då jag imedlertid funnit mig pligtig att på arbetet med fånglistorna företrädesvis använda den tillgång på biträde, jag ägt; har ändock dermed icke kunnat åstadkommas afhjelpande af den före min tjenstetid uppkomna och uti 1848 års berättelse (sid. 23) omförmälte balance, eller större minskning deri, än att de fångförteckningar, som hittills hunnit granskas, ärode, som inkommit från ransakningshäkten under Kongl. Svea Hofrätt för tiden intill den 1 Juli 1849, under Kongl. Göta Hofrätt till slutet af år 1848, samt under Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge till slutet af sistlidna år; de från fängelserna under Kongl. Krigshofrättens jurisdiktion likaledes till slutet af år 1849; de från Poliskamrarna till slutet af Juni månad innevarande år; de från bysättningshäktena och de från arbets- och korrektionshusen samt kronoarbetskorpsen till samma tid; årsförteckningarne från fästningar och tukthus lill slutet af år 1849 samt månadsförteckningarne derifrån intill slutet af Juni månad innevarande år.
Att således balancens förökande kunnat undvikas, emot hvad jag eljest hade förmodat, bör jag till någon del tillskrifva det bekanta lyckliga förhållande, att under de sist förllutna åren fångpersonalen betydligen minskats, hvarigenom äfven fångförteckningarnes vidd aftagit.
Skulle detta förhållande komma att fortfara; så kan visserligen förhoppning vara, att balancen af ogranskade fånglistor efter hand försvinner, och granskningen åter, såsom ske bör, hinner omedelbarligen för de sist inkomna qvartalsförteckningarna företagas.
Detta kan dock i allt fall icke hastigt inträffa, om 195 det än kunde antagas för säkert.
Imedlertid måste härpå lika mycket sorn hittills användas af det bestådda arbetsbiträdet, och öfriga göromålen fortfara att lida af den brist på arbetskraft, hvaraf deras inskränkta omfattning hittills varit en följd.
Någon af Konungens Högsta Domstol meddelad förklaring öfver lagen har icke, till följd af 18 ^ i Juslitiä-Ombudsmansinstruktionen, blifvit mig tillställd.
De i följd af Instruktionens 14 § från Kongl.
Statsdepartementen inkomna förteckningar öfver Rikets Ständers vid sista riksdag fattade beslut och gjorda hemställningar, hvilka dels blifvit af Konungen gillade, utfärdade och i verket ställda, och dels, af anförda skäl, icke ännu kunnat i underdånighet föredragas eller i Nåder afgöras, åtfölja såsom bilaga denna berättelse; och äro derefter, uti särskild bilaga, de ärenden upptagna, hvilka uti nämnde förteckningar, såsom icke afgjorda, anmärkas.
Enligt Instruktionens 21 § hade jag vid riksdagens slut haft att från Ståndens Kantslier förvänta en förteckning på sådana af Rikets Ständer i allmänhet eller af Stånden hvart för sig eller af en hel landsort eller stad under riksdagen andragna underdåniga besvär, som icke före riksdagens slut hunnit att af Kongl. Majit afhjelpas; i anledning hvaraf det hade ålegat mig att ej allenast i Kongl.
Kantsliet emottaga de öfver besvären utfallande Kongl. Resolutioner och låta dem Ståndens Kantslier tillställas, utan ock att om afgörande!., der så fordrats, hos vederbörande föredragande påminnelser göra.
Men då den i fråga varande förteckningen icke blifvit tili mig aflemnad, oaktadt derom skedda påminnelser; har någon åtgärd i ämnet ej kunnat af mig vidtagas; och äro ej heller några Nådiga Resolutioner på underdåniga besvär af omförmälte egenskap mig från Kongl. Statsdepartementen till handa komna. 196
De af mig under embetsutöfningen vidtagna åtgärder, hvilka uti denna och föregående berättelser icke omförmälas, hafva dels ej varit af den vigt, att jag ansett dem böi-a deri anföras, och dels har handläggningen af de ärenden, som för dem varit föremål, icke vid denna berättelses afslutande så långt fortskridit, att deras offentliga redovisande bordt lämpligen ännu äga rum.
Dessa åtgärders beskaffenhet inhämtas af de embetsdiarier och registratur, hvilka öfver hela embetsförvaltningen blifvit inom Expeditionen förda och skola till Rikets Högloft.
Ständers Lagutskott aflemnas.
Stockholm den 15 JS o vem ber 1850. S. L.
Theoreil. N. A. Fröman.
Justitiä-Ombudsmans Embetsberättelse den ■IS November 1850.
Uppgift på Rikets Ständers under Riksdagen åren 1847 och 1848 a ti atna underdåniga Skrifvelser, hvilka ankommit till Kongl. Justitie-Departementet, jemte anteckning af de åtgärder, som i anledning deraf blifvit vidtagna. i:o af den 12 Januari 1848, i fråga om användande af de å anslagen till uppförande af cellfängelser uppkomne öfverskotter. (1. *). 1848 den l Februari i Statsrådet anmäld; och nådiga Bref i ämnet till Statskontoret, Fångvårdsstyrelsen och Fullmäktige i Riksgäldskontoret expedierade.
2ko af den 12 Februari 1848, angående förnyadt anslag till Lagberedningen (14). 1848 den 22 Februari i Statsrådet anmäld; och underrättelse om den underdåniga skrifvelsen meddelad Statskontoret, Fullmäktige i Riksgäldskontoret samt Lagberedningen. éJ:o af den 16 Februari 1848, angående förändring i sättet för fångars forslande (162).
Sedan Kongl. Majit, med anledning af ifrågavarande skrifvelse, den 24 Juli 1849 anbefallt
Fångvårdsstyrelsen att låta anställa försök med fångars fortskaffande till fots, har Styrelsen med utlåtande i ämnet inkommit; hvarefter Kongl. Majit i Statsrådet den 6
Mars 1850 beslutit inställandet af denna slags fångforsling.
4:o af den 4 Mars 1848, angående Fältkamreraren Canons Sterbhusdelegares befriande från ådömd ersättningsskyldighet (29). 1848 den 16 Mars i Statsrådet anmäld, och nådigt Bref till Fångvårdsstyrelsen expedierad!. ig:o af den 11 Mars 1848, angående val af Justitiä-Ombudsman och dess suppleant (84). 1848 den 24 Mars i Statsrådet anmäld och lagd till handlingarne. *)
Det i slutet af hvarje rubrik utsatta siffertal visar skrifvelsens numer i 10 Samlingen af Bihanget till samtlige Riksståndens protokoll vid 1847 och 1848 årens riksdag. 198 ©:o af dea 11 Mars 1848, angående verkställd omröstning öfver Högste Domstolens Ledamöter (33). 1848 den 24 Mars i Statsrådet anmäld och lagd till liandlingarne. 3-0 af den 15 April 1848, angående förändring i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, rörande villkorliga utmätningsresolutioner i vissa fall (58).
Rikets Ständers förslag bifölls i Statsrådet den 22 September 1848; hvarom svar meddelades Rikets Ständer å Rikssalen den 6 påföljande Oktober, då Förordning i ämnet utfärdades.
S:o af den 1 April 1848, angående förmånsrätt för förskott på till försäljning lemnade varor (49).
Förslaget bifölls den 22 September 1848; och svar derom meddelades Rikets Ständer å Rikssalen den 6 Oktober, då Förordning utfärdades. fflo af den 1 April 1848, i anledning af Kongl. Maj:ls nådiga Proposition om ändring i 1 § 9 mom.
Tryckfrihetsförordningen (42). 1848 den 5 Maj i Statsrådet anmäld.
Skrifvelsen lagd till liandlingarne. flflflo af den 1 April 1848, i anledning af Kongl. Maj:ls nådiga Proposition om ändring i 6, 15 och 43 §§ Regeringsformen (41). 1848 deu 5 Maj i Statsrådet anmäld.
Skrifvelsen lagd till liandlingarne.
11:0 af den 1 April 1848, i anledning af Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition om ändringar i 17, 22 och 24 §§ Regeringsformen (40). 1848 den 5
Maj blef denna skrifvelse i Statsrådet anmäld och lagd till liandlingarne. fl 2:° af den 15 Mars 1848, i anledning af Kongl. Maj:ts Proposition, med förslag till Förordning angående handelsboks vitsord (39).
Rikets Ständers förslag blef i Statsrådet den 22 September 1848 bifallet; hvarom svar meddelades Rikets Ständer å Rikssalen den 6 Oktober. S. d. utfärdades Förordning i ämnet. fl 3;o af den 17 Maj 1848, angående granskning af de i Statsrådet förda protokoll (59). 1848 den 26
Maj i Statsrådet anmäld.
Skrifvelsen lagd till liandlingarne. fl4:o al den 27 Maj 1848, i fråga huruvida Kongl.