Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men nu tänker hon endast på det otacksamma, orättvisa och elaka i svaret och söker ge lika godt igen: » Ja, jag rår verkligen inte för, att vi inte ha råd att köpa af det bästa köttet. » Och när det går så långt, är det vanli- gen fullkomligt omöjligt att hejda sig, för- nuft och eftertanke blifva begrafna under det dåliga lynnet, och så fortsätter man med elaka, retsamma ord, beskyllningar och förebråelser, som man vid ett annat tillfälle skulle anse ogrundade och orättvisa.
Om man blott vid ett sådant tillfälle gjorde sig tid att först till sig själf framställa den frågan: - » Hvarför vill jag säga detta », eller: » Ä r det till någon nytta att säga detta », så skulle många sådana elaka ord vara outtalade.
— — — » Vi ha så förfärligt brådtom i dag, o m du vore riktigt snäll, gubben, så tände du på ett par brasor i våningen. » » Det ska ' jag visst det, om du endast visar mig, livar det finns något att tända med! » Nu börjar lian sitt arbete.
Han plockar in en brasa i matsalens kakelugn och tän- der pä.
Det brinner alldeles charmant, och så fortsätter han i förmaket.
Men nu är det sä misstänkt tyst i matsalen, och när han kommer tillbaka dit, så är det kolsvart i kakelugnen.
Nu plockar han in mera torrved och blåser med sina lungors hela styrka.
Slutligen får han det att flamma upp på nytt, men när han gör en under- sökning i förmaket, så är det samma hi- storia.
När han så ändtligen tror, att hans bemödanden skola krönas med framgång, går han in på sitt rum.
Han är dock allt för nyfiken att se, o m det blifvit något af brasorna, för att länge kunna dröja där.
Jo, verkligen, det brinner så det dånar i kakelugnarna!
Men därinne står också » gum- man » med ett tvätydigt leende på läpparna.
» Mina brasor lyckades alldeles präktigt, hva '? » » Ja-a, ha, ha, ha, sedan jag fick tända om dem och sota ned mina händer på dina kolnade vedträn! » Om nu den stackars » gubben » såsom be- löning för sina redliga sträfvanden fått gå i den villfarelsen, att han verkligen lyckats tända brasorna, hvad ondt hade därmed skett?
Det var en småsak, ett litet knapp- nålssting, men om dessa små sting uppre- pas, så kan det slutligen bli ett sår.
Det är examensdag och pysen kommer hem utan premium och med en anmärk- ning för lättja i betygsboken.
Han har 163 sett andra kamrater skynda hem med fina böcker såsom tecken till flit och godt upp- förande, och det syns tydligen på honom, att han åtminstone i dag är djupt bedröf- vad och fattar de allvarligaste föresatser för nästa termin.
Hvilketdera är under så- dana förhållanden lämpligast att säga: » Jaså, det är din tack för alla dina för- äldrars uppoffringar och för allt vårt slit för att kunna skaffa dig böcker och kläder och betala dina terminsafgifter.
Du tänker således bli en lat odåga.
» o. s. v., o. s. v. Eller att säga: » Så, så, så, ha vi nu kommit dit.
Nog var det roligare förra examensdagen, hva '?
Nu har du ett half år på dig att bättra saken.
Hvilket ämne är det, du fastnat p å?
Det är allt bäst, att vi genast börja att tänka på, huru vi ska ' få nästa sida i betj^gsboken att se vackrare ut! » Om far och mor tänka efter, så kanske de skola finna, att äfven de ha sin skuld i anmärkningen.
De ha nog icke alltid an- vändt alla tillfällen, som erbjudit sig, att öfvervaka sin sons arbete och hjälpa honom på det rätta sättet.
Det är så mycket ondt inom oss, som längtar efter att få bryta ut i ord och handling, och detta onda har en märkvär- dig förmåga att hos våra medmänniskor locka fram ett motsvarande ondt.
Det kan understundom kännas som en riktig njut- ning att låta det få fria tyglar, men efter en sådan njutning kommer sorg, och där- för är det lyckligast, då vi med en nog- grann eftertanke pröfva hvarje ord, innan vi släppa det ut i världen.
Nytt Ludviff lif.
Af G&amp;nghofer.
Öfversättning för Idun.
n höstdag, strålande i alla färger, låg öfver Abbazias lagerlundar.
Som guld- sand glimmade gatornas rödaktiga grus, hotellbyggnaderna reste sig likt jätte- lika metallblock, i hvilka de i solen speg- lande fönstren togo sig ut som blixtrande glimmer, och den hvita kiselu i parken blän- dade ögat, som vore vägarne strödda med korn af gediget silfver.
Doften af yppiga blommor kryddade luften, som var så ljum och stilla, att palmernas solfjäderblad och dracenornas mäktiga svärdsklingor knappt läto ana en svag skälfning i sina fira spet- sar.
Förtonande i ren, böljelös blånad bred- de sig hafvet, i fjärran omsvept af en skär soldis, genom hvilken Chersos och Veglias klippkonturer hägrade i den färgrika luften.
Enstaka båtar, ur hvilka lyste ljusa dräkter och röda parasoll, gledo för säfliga årslag öfver den stilla, blåa ytan, och därute, på höjden af Quarnero, drog en stolt ångare västerut, förbi de strödda Chioggiobåtarne, som lågo orörliga, med slappa segel, vän- tande på bris.
Tätt intill stenbalustraden, som skiljer Villa Angiolinas park från den klippiga hafsstranden, stod en mjukt stoppad rull- stol.
I denna satt en flicka, hvilken knap- past kunde ha öfverskridit ungdomens blomstringstid; de smala skuldrorna voro höljda af en hvit dunpäls.
hade de svunnit hän, dessa unga kinders rosor?
I krusiga lockar föll det guldbruna håret öfver den hvita pannan till ett an- sikte, som trots de infallna, färglösa kin- derna, trots de djupt liggande, feberlysande ögonen och de trötta, bleka läpparne dock ännu vittnade om den ljufva skönhet, som en smygande farsot härjat, hvars frö he- ter oundviklig död.
En gång ett lyckans skötebarn, omgifvet af glans och rikedom, bedårande och hylladt.
så ett kort år af skönande sjukdom.
och n u?
En viss- nande blomma, som vill falla från sin stän- gel, en låga, som vill slockna.
Våldsamt hade det kommit öfver henne, midt i den rosiga glädjen, utan förebud, utan varning, och outrotligt bitit sig fast i hennes unga bröst.
Läkarne hade tröstat och ordinerat, man hade sändt henne till Nizza, från Nizza till Meran, så öfver hafvet under Kairos palmer, så åter tillbaka till hemmet och därifrån till Quarneros sköna strand, ej längre för att söka hälsa, blott för att dö under en blå himmel, i smekande luft, i blommors doft.
Och så p l ö t s l i g t.
detta otänkbara, detta under, som gaf allt det döda hoppet nytt lif!
Hvad som nu med ens talade ur dessa stora glänsande ögon, var icke längre dö- dens stela blick, det var ett nytt lifs upp- flammande ljusning.
Ännu i går den före- stående döden, ett obevekligt öde, i hvilket hon redan fogat sig med smärta, kval, för- s a k e l s e — och i dag, sedan en minut, vin- kande räddning, en säker läkedom!
Var det då troligt, var det fattbart?
Upprörd, skälfvande, grep den sjuka med sina smala, vaxhvita fingrar krampaktigt fast i det blå sidentäcket, som låg bredt öfver hennes sköte.
Med drömmande blickar hängde hennes ögon vid faderns läppar, fadern, som stod där inför sitt barn, knappt mäktig sin rörelse, hälft skrattande, hälft i tårar, ännu hållande i handen tidningsbladet med Mes- siasbudet, som på en enda dag från Berlin gick ut öfver all världen, likt en mäktig våg af hälsa och välsignelse.
På den sju- kas eljes så bleka kinder brann den plöts- liga glädjens rodnad, och medan hennes halföppnade läppar darrade under törstiga andedrag, stammade hon med kväfd stäm- ma: » Tror du på det, f a r.
tror d u?
» » Ja, mitt barn, ja, ja, ja!
Jag tror!
Det är j u inte en charlatan, som bringar en sensation till världen!
Det är en allvarsam vetenskapens man, som icke talar, förrän han är säker på sin sak!
Lili, mitt barn, det är sanning, ett underverk visserligen, men dock verklighet!
Du skall icke dö, nej, nej, min älskling, lefva skall d u!
V i s k o l a resa, barn, redan i dag.
och så två da- gar.
och vi äro i Berlin, hos honom, hos räddaren! » » Far.
» Tungan svek henne, en jublan- de snyftning bäfvade genom hennes bröst, och medan heta glädjetårar strömmade ned från hennes ögon, tryckte hon skälfvande händerna mot det brännande ansiktet.
Så grep hon åter plötsligt efter faderns hand: » Vet mamma det redan? » » Nej, barn.
D u vet ju, att hon sofver.
Hon har vakat hela natten hos dig och var så t r ö t t.
» » Gå, far, gå, jag ber dig, väck henne, säg henne d e t.
Hur hon skall fröjdas.
med mig! » Han ville ej lämna henne ensam, men hon bad och bönföll, hon skrattade och grät, och så gjorde han henne till viljes och skyn- dade därifrån med snabba steg.
Och Lili satt där, det fina lilla hufvudet tillbakalutadt i den mjuka kudden.
Hon stred icke längre med sina tårar.
Med de bäfvande händerna knäppta i knäet blic- kade hon med skimrande ögon.
hvart- hän?
Hon såg ej den ljusa himlen med dess sol, ej den vida stranden med dess bjärta färger, ej palmernas grönska, ej det blå hafvet, som med lena böljeslag gungade mot klipporna, då en lätt vind började an- das öfver vattnet.
som skilj de dem från hvarandra, midt i de- ras kärleks spirande vår.
Under långa pin- samma månader hade de uthärdat skils- mässan, därefter hade hon som den allra käraste julklappen utbedt sig hans besök vid Rivieran.
och åter känner hon den brännande smärta, som då for ge- nom hennes själ, när han stod inför henne, med förskräckta ögon och blekt anlete, ej mäktig ett ord.
Sedan talade han visser- ligen.
tomma ord, som dock klingade så sällsamt, så ångestfullt.
Och då han läm- nade henne, med en tung suck, med fuk- Allt detta sågo ej hennes drömmande tiga ögon, då hade hon kastat sig om sin ögon, hvilka endast alltjämt blickade in i moders hals: » Mamma!
Han älskar mig j u ett enda, underbart något: in i hennes åter- ändå, jag vet det, j a g känner det på tryc- vändande, sköna, nya lif!
Och hennes själ ket af hans hand, det står skrifvet i hans flög.
det var henne liksom Chioggiobåten ögon.
hvarför talar han då ej? » där längst ute, hvilken legat död i stiltjen Och modern hade snyftande omfamnat och nu, då den nyväckta brisen strök mot henne med bägge sina armar: » Han kan dess master, likt en svan spände sina hvita inte, barn, han får j u e j!
» segel till flykt.
Då hade vissheten kommit öfver h e n n e.
Palmernas solfjädrar, lagrarnes grenar, och om hon också ännu var vid lif — i den alla trädens toppar vaggade i den friska stunden hade hon döden dött!
Och nu.
Hon ligger i grafven med vinden, allt hastigare höjdes hafvets vå- gor, och deras brus och skvalpande mot lefvande sinnen.
midt i dödstystnaden strandens klippor nådde Lilis öra som en plötsligt ett steg.
Frälsarens steg, hvil- smekande musik, på hvars ljufva rytmer ken kommer till Jairi sofvande dotter för hennes skimrande drömmar gungade fram.
att uppväcka henne från den eviga natten Hon gaf ej akt på den stickande smärta, till en ny dag.
som plötsligt skar igenom hennes bröst.
Hon ligger tillbakalutad bland sina kud- det var j u endast glädjens smärta, hon dar, stel och orörlig, med slocknande ande- trodde sig förnimma.
och det gick dräkt, dock äro skratt och gråt i hennes också hastigt öfver.
och det blef henne själ, jubel och snyftningar.
Liksom ett så godt och lätt om hjärtat, som hade det saligt rus omsvepes hennes sinnen, i hvirf- vinkande hoppet, vissheten o m hennes nära lande flykt rasa bilderna förbi hennes svind- räddning redan varit nog att läka henne.
lande ande.
den skakande resvagnen, som Så godt och lätt.
hon var till mods, som snäcklikt krälar fram till Matuglias bangård, vandrade hon med vingade steg öfver vår- det sjunkande Abbazia, det försvinnande gröna ängder, långt bakom henne den kalla, hafvet, Karst med dess snö, den flygande mörka natt, hon hade undflytt, framför färd öfver rasslande skenor.
och nu en henne endast ljus och värmande sol, och väldig stad.
alla gator fyllda af trän- rundt om blommor, blommor dem hon bröt gande människor, alla med döden i sina med omättliga händer.
och ur en hvar ögon, och alla följa de samma väg, som af dessa knoppar doftade lifvets tjusning på en vallfärd.
hon själf midt ibland henne till mötes.
Hvad hon sedan så länge tusenden.
och där, liksom på en kateder hade begraft i sitt hjärta, alla dessa under i en föreläsningssal, nej, på marmortrappan tårar jordade minnen, de stodo nu upp till till ett tempel står en man med skäggigt nytt lif, togo väsen och gestalt.
det anlete, nära gubbåldern.
likt tvänne so- vackra, trefna hemmet, vännernas glada lar lysa hans ögon.
och med handen pladder, vinterfesternas muntra yra, den vidrör han alla, som stappla fram till ho- stora stadens eggande, brokiga lif, sällskap, nom.
nu träder äfven hon dit fram, han musik, teater.
lycka och kärlek.
stryker henne endast med ett finger, och dödens tecken är utplånadt från hennes pan- Hvarje fiber skalf i hennes själ, hennes na, hon andas ut, så djupt, och känner hjärta klappade i brännande lycksalighet, redan, hur allt sjunger och flammar inom då han plötsligt stod inför hennes dröm- henne i ett nytt lif, en ny lycka, den gamla mande ögon, med sin stolta, manliga håll- kärleken.
Skrattande och gråtande, i öfver- ning, det ädla hufvudet, så som hans vana mänsklig fröjd, tränger hon sig ut från alla var, lutadt en smula åt sidan, med de klo- de jublande människorna, och nu fångar en ka, lugna ögonen och det tankfulla leen- man henne i sina armar, en sällhetsdrucken, det ...
han trycker henne till sitt bröst, han sluter » Georg! » henne till sitt hjärta, så fast, så tätt.
Hon uttalade ej namnet, hon tänkte och » Ack, inte så häftigt, älskade!
Du kväfver kände honom blott, ty hennes läppar voro mig.
mitt b r ö s t.
» som förstenade.
hon ville sträcka armar- ne efter honom, men där lågo liksom olös- Och allt uppslukas i smärta och salighet.
liga band öfver hennes kropp, en ljuf för- lamning.
Han står vid hennes sida, hon förnimmer Sakta rassla palmernas solfjädersblad, när hans milda andedräkt, förvirrad ser hon vinden slår dem mot hvarandra.
Hafvet upp emot honom, och hans blickar sänka sorlar och plaskar: på dess växande böljor sig genom hennes ögon, djupt, djupt i hjär- skönjes ej något segel mer.
Chioggiobåten?
som den gången, den första aftonen.
Hvart har vinden fört den?
Ut på vidder- Och hon känner allt på nytt, hvad hon n a?
Hemåt?
under skygg och salig bäfvan erfor denna Brådskande steg närma sig öfver par- sömnlösa natt, under alla de följande da- kens sand.
garne, då han åter och åter vände tillbaka.
» Är det väl möjligt, vågar jag tro det? » Och sedan.
sedan hade det där andra stammar en kvinnostämma i vemodig fröjd.
kommit, det fruktansvärda, det förfärliga, » Tro, tro, och om du saknar m o d att
tro, så låt oss dock återge hoppet åt det arma barnet! » Redan ljuder denna röst så nära, att Lili måste höra den.
Men hon ligger stilla bland sina kuddar, med brustna ögon, på de kalla läpparne ett förklaradt leende.
Lätt, smärtlöst har det kommit öfver henne.
det nya lifvet!
Kristus.
Några ord om Anton Rtibiltsteins andliya opera.
|et finns blott två makter, som kunde förmå mig alt lämna Petersburg, Kristus eller dö- den, lär Rubinstein ha yttrat kort före sin bort- gång, och det blef den senare som kallade den ål- drige och ännu mer åldrade mästaren från hans kära ryska villa till en längre resa än mellan Petersburg och Bremen.
Och dock, om det ligger någon sanning i på- ståendet att de aflidnas själar i andehamn gärna kretsa kring hvad som i lifvet varit dem kärast, då måste helt visst det karaktäristiska hufvudet likt en töckenbild redan nu sväfva öfver den gamla hansestaden, där förberedelserna till hans stora andliga opera Kristus äro i full gång.
Att gifva den andliga operan en framskjuten plats inom musikens område var sedan år tillbaka Rubinsteins dröm.
1 samråd med Julius Roden- berg, hans personlige vän och ordinarie textför- fattare, svärmade han redan på sextioalet för att dramatisera Salon.os höga visa, och för detta mål, den andliga operan, har han, annars en trög skribent, mer än en gång gripit till pennan.
Hans sceniska instruktioner tvinga stundom läsaren till elt smålöje, så utan begränsning möjliggör hans fantasi de största ömöjligheter.
Äfven med sin &gt;Krislus » har han ej skylt att vålla maskinister och dekorationsmålare bryderi; det påslås emeller- tid att de dekorativa anordningarna, för hvilka inga omkostnader sparats, skola blifva bland de mest fulländade i sitt slag.
Kristusföreställningar!
Det har höjts klandrande stämmor på mer än ett håll mot det profana i att våga framställa frälsarens bild på en vanlig världslig scen.
Mot dessa stämmor har emeller- tid Bremens främste och mest ansedde präst- man afgifvit följande märkliga utlåtande: » Det medgifves, att finkänsliga naturer med en viss molsträfvighet måste följa uppropet att höra och se ett andligt verk på en världslig scen.
Men små betänkligheter få ej stå i vägen för ett stort mål.
Föreställningarna i Bremen inträffa till att börja med ej under pågående speltermin, utan efter säsongens slut, hvilket underlättar alla bemö- danden att tekniskt och estetiskt åvägabringa illusionen af en för ändamålet särskildt ämnad skå- deplats — och på illusionen beror härvidlag allt.
Vi tveka ju ej att i våra privatbostäder fira dop- högtider, bröllop och begrafningar.
Det är hand- lingen, som helgar rummet och för evigbetsfläktar in i det alldagliga.
Låt oss hoppas, att det stora sorgespelets majestät skall kunna höja åskådarne så iångt öfver ytlig betraktelse, att ej känslan af tillbörlighet eller otillböiligbet kommer i betraktan- de.
Vid de många klagomålen öfver skämd smak- riktning och förnedring inom konsten återstår att se, hvad andlig diktning och musik i samband kunna uträtta att rena och helga sinnena. » Ej alla präster torde länka lika frisinnadt öfver saken i fråga, men elt är visst, nämligen att allt göres till ett värdigt förberedande af operan.
Hela teatersalongen målas om, på det att inga alltför världsligt bjärta färger eller emblemer skola störa ögat, allt blir hållet rent i hvitt och guld, ridån, ett i midten deladt förhänge, utgöres af hvitt guld- fransadt tyg, prydt endast af ett stort kors i guld- broderi.
Ännu ett, som i högre grad än något annat, musiken naturligtvis frånsedt, bör bidraga till ett godt totalintryck, är den sällsynt lyckade texten.
Heinrich Bulthaupt, elt kändt litterärt namn, är verklig skald, och han har af det rika stoffet gjort icke en rapsodi, utan en dikt, som i och för sig är väl värd alt taga kännedom om.
Särskildt Kristi bergspredikan är med beundransvärdt fin lyrik dramatiserad.
Handlingen börjar med herdarnas vision och de tre konungarnas vandring efter Betlehemsstjärnan.
Nästföljande bild framställer Kristi frestelse i ök- nen, hvarvid » all världens härlighet » i det mest Möblering och D e k o r e r i n g glänsande sceneri lär komma att åskådliggöras.
Inom parentes har Rubinstein tänkt sig satan i en från den van ' iga traditionen afvikande skepnad, icke som en hycklande faun med fjädrar i hatt och fördold djäfvulskhet, utan som en i svart höljd gestalt med dödsbleka dystra drag och svarta drak- vingar.
Så följa Kristi dop, den redan omnämn- da bergspredikan och utdrifvandet af månglarne från templet, också ett i hög grad dramatiskt mo ment.
Den femte bilden visar oss nattvarden.
I ett enkelt af kvällsolen belyst rum sysslar Maria, be- klämd af modersaningar, med att tillreda måltiden.
Så kommer Kristus in med sina lärjungar, och åminnelsefesten tar sin början.
Judas kämpar mellan tvifvel och beundran en kvalfull kamp, men besluter till sist förräderiet, ty Gud skall väl dock frälsa sin enfödde son från fördärf, och på Kristi uppmaning: » Hvad du gör, gör snart, » störtar han plötsligt bort från måltiden.
Örtagårdsscenen föl- jer och slutar med Judas ' förtviflan, hans klappan- de på tempelportarna och vilda utrop: » Släpp mig in, det är Judas, som förrådde världens fräl- sare. » Och nu se vi blodlörsliga folkskaror strömma tillsamman och höra skränet: Släpp Barrabas lös!
medan Pilatus tvår sina händer och.
hans hustru, plågad af onda drömmar, förgäfves ber honom fri- gifva profeten.
Korset släpas fram, törnekronan flätas och Maria, vacklande vid Johannes sida, mottager afskedsorden: » Moder, se din son, son, se din moder! » Så sätter sig tåget i rörelse, och Maria sjunker sanslös i Johannes ' armar.
Nu är fullkomningens stund inne.
Genom brutna moln ser man i oviss blodröd belysning på af- stånd Golgata och de tre korsen.
Öfver dessa hvila bland molnen änglarna och i djupet bland klyftor och hålor satan och dämonerna.
Akten slutar med Kristi dödssuck: » Det är fullkomnadt », hvilket änglar och dämoner upprepa.
Hvarpå satan och hans följe under bedöfvande dån störta i dju- pet och förhänget sluter sig.
Härmed är ovillkorligt, hvad t-xten angår, ope- rans dramatiska afdelning slutad, men åtföljes ännu af en något docerande epilog och en apoteos, som väl knappast vore nödig för att stärka intrycket af det gripande, i sig själf så storslagna dramat.
Att våga fälla ett omdöme öfver musiken torde väl för hvem som helst vara förhastadt, så länge blott klaverutdrag af operan föreligga.
Rubinstein har såsom operakomponist haft många skapelser att gräma sig öfver, » men han var, » säger Julius Rodenberg, » en begåfning, som om han icke alltid kunde uppnå det högsta, likväl alltid eflersträfva- de detsamma, » och den kände Berlinerkritikern Karl Krebs yttrar öfver honom i sista häftet af » Deutscher Rundschau »: » Rubinstein blef beklag- ligt nog sällan skattad efter förtjänst, emedan man från hvad han åstadkom gärna afräknade, hvad han möjligen ännu ytterligare skulle ha kunnat åstad- komma, om han ej komponerat så lätt, så mycket och så sorglöst. » Huruvida han rycktes bort från en slutlig seger som operakomponist eller frän en ny sviken för- hoppning har den närmaste framtiden att utvisa.
Festföreställnigarna, föranstaltade och garanterade af staden Bremen under direktionen Loewe, Breslau, taga sin början i morgon lördag d.
25 maj och gifvas tio till antalet under loppet af maj och början af juni, sista föreställningen den 9 nyssnämnda må- nad.
Vi återkomma längre fram till en närmare redogörelse för det allenastående och intresseväck- ande företaget.
Siffrid Eltnblad.
Om bad- och brunnskuper.
Af D:r Alfred Levertin.
(Forts.) Ett mäktigt härdningsmedel hafva vi i de kalla eller tempererade duscherna.
Duschen är ett uråldrigt medel i vattenläkarens hand.
Ordet dusch stammar från det italienska ordet doccia, som betyder vattcnledningsrör, och från Italien kommer äfven dess bruk.
Priessnitz kände naturligtvis ej till detta, och af en slump kom han att tänka på, att vattnet från en bäck, som midt i skogen flöt fram ur trädrän- nor, kunde begagnas till hans kurgästers from- ma.
Så inrättade vattenkurens fader äfven sina första duscher; han uppbyggde ett litet trädskjul, där man fick af kläda sig; vinter som sommar fingo kurgästerna här duscha sig.
Strå- len höll 15 cm.
i bredd och hade en fallhöjd från 3 — 6 meter.
Det var således, som man lätt kan finna, ganska primitivt inrättadt, men den tidens nerver voro ej vana vid förfining.
Det var i Frankrike, som duschmetoden nådde såväl sin förfining, som ock sin egentliga ut- veckling i tekniskt hänseende.
Den bekante vattenläkaren Fleury blef duschmetodens var- maste förespråkare, och han kan egentligen betraktas som denna metods skapare.
Vid de franska vattenkuranstalterna äro också duscher- na det viktigaste i behandlingen — de lokala duscherna begagnas där mer än annorstädes, och på många ställen gifvas dessa af läkaren i egen hög person, ett bruk, som hos oss ej funnit efterföljd.
Vi indela duscherna i två slag, allmänna eller lokala.
Allt efter som duschrörets mynning är stor, liten eller delad i en eller flere strålar uppkomma de olika duschformerna.
Allmänna äro regn-, cirkel-, skif- och strålduscherna, lokala benämnas nack-, injält-, rygg-, sittdusch, allt efter den kropps- del, emot hvilken den rörliga duschen riktas.
Vattnet i duschen kan vara mer eller mindre kallt, dess tryck kan vara mer eller mindre kraftigt och dess användning mer eller mindre lång.
Genom s. k. blandningsventiler kunna vi låta duschens temperatur stiga från högre vär- megrad och gradvis sänkas till källans eller vattenledningens temperatur.
Genom den höjd, som reservoaren för duschen har och genom utfiödesöppningens beskaffenhet kunna vi mo- derera dess tryck.
Till några ytterlighetsgra- der härvidlag går ej nutidens vattcnläkare, han håller mera på duschens olika temperatur; denna är för honom det bestämmande vid dess begagnande i olika sjukdomsformer.
Duschens verkningar bero således i första rummet på dess temperatur och i andra rum- met på den kraft, hvarmed vattenmassorna träffa hudytan.
Typen för en god duschforni är onekligen cirkelduschen; här blir afkylnin- gen mera jämn och likformig.