Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IS36 $ 1837. 3 Sami. 14 Haft. 3 Konslitutiom-UtskoUets Memorial i\'o is. ende utländsk undersåtes rätt att i riket förvärfva och besitta fastighet, skall blifva hvilande till grundlagsenlig behandling vid nästa riksdag, röste Ja; Den det ej vill, röste Nej; Vinner
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857. Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 46. 1 4£S.
Auli. lill Exp.-Ulsli. d. 19 Sept. 1857, kl. 11 f. m.
Memorial till Rikets Ständer, angående Riks-styrelsens förande under Hans Majit Konungens sjukdom.
I Nådig skrifvelse af dea 11 innevarande September, hvilken af samtlige RiksStånden blifvit till Konslitulions-Utskotlet remitterad, har Kongl. Maj:t behagat underrätta Rikets Ständer, att Kongl. Majit, som af fortfarande sjukdom vore förhindrad alt för närvarande Riks-styrelsen vårda och jemväl i oundgängligt behof af en längre tids oafbruten ledighet från Regerings-omsorgerua, sett sig föranlåten att öfverlemna Styrelsen öfver de förenade Rikena att i Kongl. Maj:ts namn tills vidare föras af Sveriges och Norriges Interims-Regering, på sätt genom 7 § i Riks-Akten, jemförd med 40 § i Svenska Regerings-Formen och 41 § af Norrska Grundlagen, vore stadgadt.
I samma Nådiga skrifvelse har Kongl. Maj:t derjemte förklarat, att då Kongl. Majit icke förbisåge de med en så beskaffad form för Riks-styrelsen förenade olägenheter och lätt uppkommande vådor, men Kongl. Majit, enligt Läkarnes intyg, för sin helsås återställande borde från Regerings-omsorgerna befrias under minst ett år, eller den tiderymd, efter hvars förlopp de förenade Rikenas Grundlagar, i händelse Konungen under så lång tid är af sjukdom hindrad att med Regeringen sig befatta, öfverlemnat åt Rikets Ständer och Storthinget att taga den författning om Riks-styrelsen, som de nyttigast finna, så hade Kongl. Majit funnit sig af sin Konungsliga pligt uppmanad att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på bebolvet och nödvändigheten deraf, att Riks-styrelsen för den tid Kongl. Majit af
Sin iråkade sjukdom vore förhindrad alt densamma sjelf föra blefve ordnad på elt sätt, som bättre än den nu inkallade Interims-Regeringeu uppfyllde omständigheternas kraf och öfverensstämde med de förenade Rikenas så väl inre, som yttre förhållanden; för hvilket ändamål Kongl. Majit, under förutsättning att den framställning i enahanda syftning, som Kongl. Majit samtidigt till Norriges Storthing aflåtit, blefve bifallen, i Nåder föreslagit Rikets Ständer att uppdraga at Hans Kongl. Höghet Kronprinsen alt i Kongl. Maj.ts namn föra Riks-styrelsen intill dess Kongl. Majit sjelf kunde med den Högstes bistånd blifva i tillfälle att Regeringen llih. till R.
Prot. 4856 & 4857. 3 Sami. 45 Haft. 1 2 Konstitutions- Utskottets Memorial N:o 46. återtaga.
Denna Nådiga framställning har, enligt den Nådiga skrifvelsen bifogadt utdrag af Protokollet öfver Justitie-Departements-ärenden, blifvit i sammansatt Svenskt och Norrskt Stats-Råd, af Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern, med hvilken StatsRådets öfrige närvarande Svenska Ledamöter sig förenat, tillstyrkt genom ett till Protokollet afgifvet yttrande; varande äfven protokollet hilagdt ett af tillkallade Läkare rörande Hans Maj:ts helsotillstånd afgifvet embets-intyg.
För fullgörande af det genom ofvanberörde remiss Konsfitulions-Utskollet gifne uppdrag har Utskottet först att undersöka hvad de för Riket gällande konstitutionela författningar rörande förevarande ämne rätteligen må anses innehålla, dervid, då olika meningar om rälta sättet för våra grundlagars tillämpning stundom sig yppat, en betraktelse derom torde i korthet böra förutsändas.
Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen blefvo, såsom allmänt bekant är, pä ganska kort tid författade, och dessa lagars ordalydelse saknar icke alla spår af den utomordentliga skyndsamhet, som vid grundläggandet af en ny sakernas ordning oundvikligen påkallades af Rikets ytterst vådliga belägenhet.
Visserligen torde detta förhållande vara mindre märkbart i afseende på Regerings-Formen än Riksdags-Ordningen, ehuru den förre, långt omfångsrikare än den sednare, på mycket kortare lid uppsattes.
Men Regerings-Formens författare, hvilkas öfverlägsna förmåga och insigter så lefvande af deras arbete bevittnas, kunde omöjligt hafva förbisett, att den omfattande lag, de på några få dagar sammanskrefvo, icke kunde i sina uttryck ega all den noggrannhet, tydlighet. bestämdhet och fulländning, som en lagtext endast genom långvarigt begrundande och flerfaldig öfverarbetning kan vinna; de kunde icke heller derom varit okunnige, att ingen mensklig lag kan vara så omfattande, att den innehåller bestämningar för alla i verkligheten förekommande fall, eller så fullkomlig till sin ordalydelse, att ej denna kan lemna rum för tvekan eller missförstånd.
Och dock hafva de föreskrifvit, att grundlagarne "efter deras ordalydelse skola i hvarje fall tillämpas.”
Men just denna föreskrift torde vara bland dem, som äro egnade att missförstås.
Det synes ej i någon män vara sannolikt, att Regerings-Formens författare velat för grundlagarnes tilllämpning föreskrifva något annat sätt, än det vetenskap och sundt förnuft i afseende pä andra lagar bjuda.
De hafva blott haft för afsigt att inskärpa nödvändigheten af grundlagarnes noggranna efterlefnad i hvarje fall, lill hvilken åtgärd de föranleddes af det sätt, hvarpå man under det nyssförflutna lidehvarfvet ofta hade behandlat sina grundlagar; men de hafva icke kunnat önska, att deras egen verkliga mening skulle vid lagbudens tillämpning åsidosättas för den mening, som en ytlig betraktelse af lagbudens ordalydelse kunde gifva vid handen.
Utskottet anser alltså hufvudsyftet vid grundlagarnes tillämpning vara det samma, som vid andra lagars, nämligen att troget ur lagarnes ordalydelse och sammanhang söka utfinna lagstiftarens verkliga och ej blott skenbara mening.
1 ett föregående Memorial (N:o 8) har Utskottet anmärkt, alt det starkaste och hufvudsakligaste bandet i organisationen af den 1814 tillvägabragta. föreningen mellan Sverige och Norrige var bandet af Konungens personliga gemensamhet för häda Rikena.
Föreningen rubbade icke Svenska statens inre författning; den verkade endast på Rikets förhållande lill andra stater, men derigenom äfven på Statsförfattningen, nämligen så vidt den afser ett rikes yttre förhållanden.
Denna verkan märktes föga vid det normala tillståndet, att den gemensamme Konungen sjelf förde styrelsen, men vid de
Lill fallen, då styrelsen måste föras af annan eller andra personer, än Konungen, då medförde Föreningen-, så vida den ej under sådane tider skulle faktiskt upplösas, ovilkorligen en ändring i Svenska statsförfattningen, och påkallade alltså en jemkning i de lagar, som bestämma den.
Svenska statsförfattningens lagar lemnades likväl lill sin Kotislitulions-Utskotiets Memorial N:o 46. 3 ordalydelse alldeles orubbad.
Detta förhållande har icke varit af beskaffenhet att framkalla ett klart föreställningssätt om dessa lagars tillämplighet vid frågor rörande Sveriges och Norriges inbördes förhållande.
För att derföre kunna ådagalägga hvad i den af Utskottet nu behandlade fråga må vara enligt med lag, som kan för gällande anses, torde Utskottet först böra undersöka-hvad Svenska lagstiftningen före föreningen i det ifrågavarande hänseendet verkligen föreskref, sedermera taga i betraktande den ingångna föreningens inflytande på denna lagstiftning, samt slutligen framställa hvad Utskottet funnit den nu gällande internationela lagstiftningen i ämnet innehålla.
De före föreningen gällande stadganden, som då komma under betraktelse, igen finnas uti Regerings-Formen §§ 39, 40, 91 och 92, och i Riksdags-Ordningen §§ 4 och 5, och bör dervid Regerings-Formen hufvudsakligen afses, enär denna lag först antogs och utgör grunden för de öfriga grundlagarna, som endast förklara och vidare utföra, men aldrig ändra Regerings-Formens bud.
Den första föreskrift rörande Konungens sjukdom man i Regerings-Formen möler, är den i den 40 § meddelade, att om “Konungen blifver så sjuk, att han icke regerings-ärendena vårdar,* skall Stats-Rådet förvalta styrelsen.
Såsom ordalydelsen af detta lagbud utvisar, har lagstiftaren deruti upptagit ett tidsmoment, då det förhållande redan inträffat, att Konungen icke mera vårdar Riks-styrelsen.
Detta förhållningssätt förer tanken egentligen på den händelse, att Konungen genom sjukdom har blifvit försatt i tillstånd att ej vårda regerings-ärendena, utan att han på förhand kunnat eller velat ett sådant tillstånd förutse.
Lagbudet synes egentligen afse Stats-Rådets skyldighet att icke låta Riks-styrelsen ligga neder.
Men genom sin allmänna ordalydelse måste lagbudet, så vida icke något annat stad gande finnes, äfven omfatta det fall, att Konungen förutser sin oförmåga att föra styrelsen och förr, än denna oförmåga inträdt, kan vidtaga åtgärder för styrelsens förande under hans sjukdom.
Eldigt denna § bör Konungen då till Stats-Rådet öfverlemna regeringen.
Någon särskild föreskrift huru länge den af Stats-Rådet skall föras, lemnäs icke här annorlunda, än att af §:ns ordalydelse ovilkorligen måste, derest icke på annat ställe annan föreskrift meddelades, följa, att Stats-Rådet under hela den tid, då Konungen regerings-ärendena ic‘ke vårdar, skall förvalta styrelsen.
Men i den afdelning af Regerings-Formen, sorn afhandlar representationens sammansättning och befogenhet, finnes en annan föreskrift. 92 § lyder: “Lag samma vare, om en Konungs sjuklighet fortfar af den beskaffenhet, att han längre tid än tolf månader med regerings-ärendena sig icke befattat.“ Denna §:s ordalydelse torde bestyrka Utskottets här ofvan uttalade åsigt om grundlagarnes tillämpning efter deras ordalydelse.
Orden “lag samma vare“ mätte efter det grammalikaliska sammanhanget afse hela den föregående §:ns innehåll.
Visserligen eger det förhållande rum, alt samma ord uti 5 § Riksdags-Ordningen, hvilken är ordagrannt lika med den 92 i Regerings-Formen, icke afse något mera än StatsRådets skyldighet att sammankalla Rikets Ständer, emedan 4 § Riksdags-Ordningen icke innehåller någon annan föreskrift.
Men då det på dessa ställen i Riksdagsordningen endast varit lagstiftarens afsigt, att bestämma, vid hvilka tillfällen nationalrepresentationen borde sammanträda, sä hafva de lemnade föreskrifterna äfven dertill mäst inskränka sig; och något skäl att inskränka den uti orden: “lag samma vare“ uti 92 § Regerings-Formen lemnade hänvisningen endast till Riksdags-kallelsens utfärdande kan ej rimligen från Riksdags-Ordningen hemtas.
Likasom den i 40 § RegeringsFormen gjorda hänvisningen till den 39:de måste afse allt hvad i 39:de § kan ega tillämplighet, så måste ock orden “lag samma vare* i den mot den 40 § svarande 92 § afse hela 91 §.
Denna § bjuder, att om Konungen öfver tolf månader ur riket blifver, skall Stats-Rådet sammankalla Rikets Ständer, och derom underrätta Konungen; om han det oaktadt icke återkommer, skola Ständerna taga den författning om rikets styrelse, 4 Konstitutions-(Jiskottets Memorial N:o 46. hvilken de nyttigast finna.
Men skall man nu strängt efter ordalydelsen tillämpa denna § på det fall att Konungen är sjuk, så skulle den redan i tolf månader sjuke Konungen, sedan Riksdags-kalielsen blifvit utfärdad, derom underrättas, samt Rikets Ständer, om denna underrättelse icke verkade Konungens återställande lill förmåga alt vårda Riks-styrelsen, om densamma taga den författning de nyttigast finna.
Att en sådan tillämpning å ena sidan vore efter ordalydelsen riktig, men å den andra orimlig, lärer ingen förneka.
Men förnuftigare tillämpade lemna dessa §§ ett annat både klokt och bestämdt svar på den fråga, som nu är föremål för undersökning.
Råda §§ visa, att lagstiftaren icke ansett Stals-Råds-regeringen längre än 12 månader böra få ega rum.
Deraf torde alldeles bestämdt den slutsats följa, alt lagstiftaren ansett StatsRådets styrelse såsom olämplig och endast såsom en nödfallsutväg för att hålla Statsmaskinen i gång.
Af 91 § synes ock klart att tidsutsträckningen af 12 månader tillkommit för Konungens lörman.
Stats-Rådet, hvars ledamöter äro af Konungen valde och förordnade, måste i regeln förutsättas skola föra styrelsen företrädesvis i öfverensstämmelse med de af Konungen antagne och gillade åsigter och vara benäget att hålla Konungen Riket och styrelsen tillhanda.
Men längre än 12 månader får Konungen ej åtnjuta denna förmån; aktar han ej den lemnade påminnelsen om dess förlust, upphör hans rätt att hafva Stats-Rådet till sin vikarie.
Någon skymt af förbud för Konungen att afstå frän den medgifna förmånen, eller för Sländerne att om Riksstyrelsen i sådant fall taga befattning, finnes icke.
Grundlagarne omtala icke någon rätt för Konung alt nedlägga spiran; men ingen lär vilja bestrida honom denna lätt.
Lika litet lär Konung, som ämnar resa utrikes och der förblifva utöfver 12 månader, kunna förnekas rättigheten alt med afstående från den förunnade förmånen att hans Stats-Råd under liden må i 12 månader föra regeringen, åt sammankallade eller redan församlade Ständer genast öfverlemna att om
Riks-stvrelsen taga den författning de nyttigast finna.
Alldeles enahanda mäste förhållandet vara vid Konungs sjukdom.
Om denna är sådan, att den å ena sidan kan förutses fortfara utöfver 12 månader, men å den andra icke hindrar Konungen, alt sjelf afsäga sig förmånen att Stats-Rådet under de första tolf månaderna skall föra styrelsen, så finnes intet förbud för Konungen att genast åt Ständerna öfverlemna eller för Ständerna att emottaga uppdraget atL om Riks-styrelsen föranstalta.
92 §:ns ordalydelse visar detta klart.
Der fästes uttryckligt afseende vid beskaffenheten af Konungens sjuklighet.
Denna § fastställer trenne vilkor för inträdande af Ständernas rätt att om Riks-styrelsen taga författning, nämligen först, att Konungens sjuklighet är af den beskaffenhet, att Konungen under 12 månader med regerings-ärendena sig icke befattat; för det andra, alt denna så beskaffade sjuklighet vid de 12 månadernes utgång fortfar; och för det tredje, alt
Konungen under mera än 12 månaders lid sig icke med regerings-ärendena belättat.
Men ovedersägligt torde vara, att det är alldeles likgiltigt, huruvida de tvenne förstnämnde förutsättningarne äro styrkte genom en förfluten tids inträffade förhållande, eller genom sådant bevis, som lagskipningen för öfrigt erkänner.
Hvad den tredje åter angår, sä är visadt att den, tillkommen att skydda Konungen i dess rätt, kan af Konungen eftergifvas.
Genom denna utredning tror sig Utskottet hafva funnit, att uti de före föreningen med Norrige om förevarande fråga gällande konstilutionela sladganden icke något hinder förefinnes för Rikets Ständer att till behandling upptaga den af Kongl. Maj:t nu till Rikets Ständer gjorda Nådiga framställning.
Om man antager, att Svenska grundlagarne, hvilkas ordalydelse icke blifvit i grundlagsenlig ordning ändrad, böra, ulan afseende på Föreningen, vid förevarande fall tillämpas, så skulle Utskottets nu gjorda framställning vara tillfylleslgörande.
Men detta antagandes giltighet torde vid ett närmare akt - Konstitulions-Utskoitets Memorial N-.o 46. 5 gifvande pä förhållandena försvinna.
För ali ådagalägga delta öfvergår Utskottet nu till en kort framställning af tillkomsten utaf de rörande föreningen med Norrige gifne konstitutionela föreskrifterne och deras egenskap alt rörande de förhållanden, hvilka de äro afsedde att bestämma, gälla före Sveriges förut beslående konstitutionela lagar.
Sedan Carl XIII blifvit vald (ill konung i Norrige, bekräftade han genom sina Coinmissarier den 4 November 1814 Norrigcs grundlag, dock med förbehåll af Sveriges Rikes Ständers konstitutionela rätt i de delar, som medförde förändring eller modifikationer i Sveriges Regeringsform.
I Nådig Skrifvelse af d. 12 April 1815 (Bihang till Riksstånd.
Prot. 2:dra del. sid. 71) ölVerlemnade Konungen nämnde grundlag till Rikets Ständer, uppgaf de §§ deri, hvilka Kongl.
Maj:t ansåg omfatta de ämnen, som för båda
Rik ena voro gemensamma, samt yttrade, bland annat:
"Det nya förhållande, hvaruti Sverige kommer att befinna sig med Norrige, kunde icke föreses vid den tidpunkt, då grunden lades till Rikets närvarande Regeringsform
Delta förhållande står ej heller i ett så omedelbart sammanhang med Sveriges inhemska Statsförfattning, som hvarje annat förslag, endast syftande på inre styrelsen.
Att således, i sednare fallet, bryta de former Grundlagarne föreskrifva, vore, för dessas bestånd, lika så vådligt, som del törhända vore oförenligt med deras natur, att, i förra fallet, ej medgifva en vidsträcktare tydning, än den, som från deras stränga ordalydelse kan hämtas.
— Det är Rikets förändrade yttre ställning, som nödvändigt bör påkalla, och, äfven vid denna Riksdag, tillvägabringa en jemkning i Grundlagarna, i den mån desse stå i sammanhang med den nva yttre ställningen."
Uti infordradt utlåtande (a. st. sid. 472) granskade Konstitutions-Utskottet de uppgifna §§:ne och yttrade alt ingen anledning förefunnes, det någon förändring i Sveriges enskilda lagar vid detta tillfälle kunde behöfva ega rum; att den grundsats, att försvåra förändringar i Grundlagen för Statens borgerliga författning på intet sätt vore användbar pä stadganden rörande tvenne staters inbördes politiska förbindelse; att en borgen för hvardera statens enskilda grundlagar läge deri, att de ej berodde af den förening mellan tvenne sjelfständigt stater, som alltid är mera tillfällig, än en hel Nations genom sambälls-kontraktet.
På dessä grunder förklarade Utskottet sig anse de förhållanden, som till följe af föreningen emellan Sverige och Norrige uppkommit, väl i det afseende konstitutionela, att de bestämma vilkoren för dessa bägge Rikens förening under en gemensam styrelse, men ej af den egenskap, att de såsom i något afseende medförande ändring i grunderna för någotdera Rikets inre samhällsförening och styrelse, tili deras bestämning behöfva vara underkastade det behandlingssätt, som den Svenska Grundlagen för afgörande af Grundlagsfrågor föreslå Ifver; hvarjemte Utskottet tillstyrkte, att de genom föreningen mellan Sverige och Norrige uppkomne konstitutionela förhållanden borde bestämmas genom en särskild lag, så att i den oförmodade och beklagliga, men visserligen icke otänkbara, händelsen af föreningens upplösning, Sveriges enskilda konstitution icke måtte då å nyo behöfva förändring.
Utskottets förslag bifölls af Ständerna enhälligt; hvarefter Utskottet uppgjorde förslag till Riks-Akt, hvilket, efter kommunikation med Norrska Storthinget och åtskilliga jemnkningar, af båda Nationerna genom deras gemensamma Konung och särskilda Representationer antogs och gillades.
Riks-Akten, som af Svenska Representationen sjelf författades, antogs af denna Representation under den förutsättning, att dess bud stodo i full öfverensstämmelse med Svenska Grundlagarne.
Om Svenska Representationen häruti misstagit sig, så minskar detta misstag pä intet sätt giltigheten af den lag, hvarom denna Representation med den Norrska öfverenskommil.
Den sednare hade ingen skyldighet eller befogenhet att undersöka och bedöma Svenska Representationens uppfattning af öfverenskommelsens för - 6 Konstitutions-Utskottcts Memorial N:o 46. hållande till Svenska grundlagarne.
Om någon strid mellan Riks-Aktens och Svenska grundlagarnes stadganden angående de förhållanden, sorn genom Riks-Akten skola bestämmas, verkligen skulle förefinnas, så måste Svenska Folkets en gång till öfverenskommelsen under lagliga förmer gifna bifall förbinda detsamma, att med åsidosättande af grundlagarnes afvikande bestämning, följa Riks-Aktens.
De bestämningar i Riks-Akten, hvilka vid förevarande fall äro att undersöka, igenfinnas i 6 och 7 §§:ne.
De omtala ej särskildt något annat fall för Riksstjrelsens förande, än det alt Konungen dör medan Thronföljare ännu är omyndig; då skall, enligt 6:te §:n. Svenska och Norrska Siats-Rådet genast sammanträda för att gemensamt utfärda kallelse lill Riksdag i Sverige och Slortbing i Norrige.
Intill dess bägge rikenas representanter äro församlade och hafva förordnat om regeringen under konungens minderårighet, skall Rikenas styrelse, enligt 7 §, förestås af det förenade Svenska och Norrska Stats-Rådet, hvars sammansättning och arbetssätt närmare bestämmas.
Derefter tilläges vid §:ens slut: “Vid alla de tillfällen dä, efter Sveriges och Norriges Grundlagar, Rikets Styrelse föres af Stats-Rådel, skola bägge Rikenas Siats-Råd, till lika antal och efter ofvan anförde grunder, sammanträda.“ Riks-Akten lemnar alltså ingen annan bestämning om den tid, under hvilken de förenade Siats-Råden skola föra styrelsen, än den i fråga oin omyndig Konung förekommande.
Så vida man nu icke vill antaga, att genom den i Riks-Akten befintliga saknaden af ifrågavarande tidsbestämning, Svenska Grundlagens bud derom blifvit upphäfvet, så måste man i de särskilda Rikenas grundlagar söka den saknade bestämningen.
Men i sådant fall förekommer att dessa grundlagar innehålla olika stadganden.
Norrska Grundlagens äro dessa: ”39 §.
Dör Konungen, medan Thronföljaren ännu är omyndig, skall Norrska och Svenska Stats-Rådet genast sammanträda, för att gemensamt utfärda kallelse till Slorthing i Norrige och Riksdag i Sverige.“ 40 §.
Intill dess begge Rikenas Representanter äro församlade och hafva förordnat om Regeringen under Konungens minderårighet, skall ett, af lika antal Norrska och Svenska Ledamöter sammansatt, Stals-Råd förestå Rikenas styrelse, med iakttagande af dessas ömsesidiga Grundlagar.
Den Norrske och den Svenske Slats-Minislern, som hafva säte i förenämnde sammansatta Råd, skola draga lott, om hvilkendera derstädes skall föra ordet. 41 §.
De i föregående 39 och 40 §§ gifna föreskriften skola äfven ega rum, då det, till följe af Svenska Regeringsformen, tillkommer Svenska Stats-Rådet att, i egenskap af sådant, föra Regeringen. 42 §.
Rörande de närmare stadganden, som äro nödvändiga vid de i 39, 40 och 41 §§ anförda tillfällen, föreslår Konungen för nästa Storthing i Norrige och Riksdag i Sverige, en Lag, byggd på grundsatsen om fullkomlig jemlikbet begge Rikena emellan. 46 §.
Underlåta vederbörande att i öfverensstämmelse med §§ 39 och 41 strax sammankalla Storthinget, då åligger det Höjeste Rätt, som en ovilkorlig pligt, att, så snart fyra veckor förlupit, föranstalta om sammankallandet.”
Då alltså Stats-Rådet, enligt svenska grundlagen, vid Konungens sjukdom eller bortresa, först efter ett års förlopp är förbundet att sammankalla representationen, skall sammankallandet enligt den Norrska ske genast, åtminstone inom fyra veckor.
Af ofvannämnde §§ i Norrska grundlagen, voro §§ 34—42 bland dem, på hvilka Kongl. Maj:t såsom här ofvan är uppgifvet, särskildt fäste Svenska Ständernas uppmärksamhet.
Konslilutions-Ulskottet yttrade om dem, att de voro af egenskap, att såsom en omedelbar följd af bägge rikenas förening, utan rubbning af våra grundförfattningar böra medgifvas.
Ständerne gjorde härvid ingen anmärkning.
Då de alltså vid begagnande af Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 46. 7 den deni af Konungen vid Norrska grundlagens stadfästelse den 4 November 1814 förbehållna rätt, icke yrkat någon förändring uti nyssanförde §§, så svnas ock Svenska Ständerna derigenom förbundit Svenska Folket att i denna del, med erkännande af Norrska grundlagens giltighet så länge föreningen med Norrige varar, anse sin egen för li vilande.
Det torde af det anförda befinnas klart, att hvarken den särskilda Svenska, eller den internationela Svensk-Norrska lagstiftningen fordrar, att i det fall, som nu inträffat, Lnterims-Regeringen skall ett år hafva fört riksstyrelsen innan framställning må tili Rikets Ständer göras om ett annat sätt för styrelsens förande, samt innan Rikets
Ständer må en dylik fråga till öfverläggning och afgörande företaga.
Konstitulions-Utskottet anser derföre nu intet hinder möta, att till pröfning upplaga Kongl. Majlis
Nådiga förslag om riksstyrelsens öfverlemnande åt Hans Kongl.
Höghet Kronprinsen, att i Konungens namn enligt Regerings-Formen föras ; och anser sig Utskottet för lämpligheten och nyttan af Kongl. Majits förslag icke behöfva annat än hänvisa till de af Hans Excellens Hr Justitie-Stats-Ministern till Stats-Rådets protokoll anförde skäl.