Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emellertid hjelptes allt genom en förnuftig tolkning af redan befintliga stadganden.
Man borde derföre så förstå 1800 års Förordning, att uppbud af fast egendom å landet skulle ske vid tre ting å rad, eller två ting å rad i de orter, der allenast ett ting om året hölles, och att den bördeman, som försummat att köparen instämma lill det ting, då, efter sådan ordning, laglarten skulle anses slulad, hade förlorat sin talan.
Men då en sådan tolkning icke vore i lagskipningen allmänneligen antagen, yrkade motionären en lagförklaring af nyssberörde innehåll, med föreskrift tillika, att det skulle åligga vederbörande domare att besörja lagfartens fortgång, sedan ett köpebref blifvit för sådant ändamål till Rätten inlemnadt.
Men i händelse Rikets
Ständer skulle anse denna tolkning icke framgå ur de redan derom gällande föreskrifter, löresloge motionären ny lagbestämmelse i enahanda syfte; och då i sådant fall en viss tid tilläfventyrs borde stadgas, inom hvilken de, som nu förmenades hafva bördestalan öppen a äldre fastighetsköp, å hvilka första uppbudet erhållits och lagfarten redan kunnat vara slutad, men för hvilka ett eller annat uppbud ännu återstode, skulle sådan talan anhängiggöra, hemställde motionären, att dertill måtte bestämmas det lagtima ling, som infälle näst efter tio veckor från den nya förordningens kungörande.
Lika med motionären, anser Utskottet att olägenheterna af långa uppskof med fullföljd af börjad lagfart “kunna hjelpas genom en förnuftig tolkning af redan befintliga stadganden “, och just deruti ligger hufvudsakliga skälet, hvarför Utskottet anser sig icke höra understödja det väckta förslaget.
Detta är nemligen, vid antydda förhållande öfverflödigt, och skiljaktiga tolkningar af en lag, hvars grund och mening är klar och bestämd, böra förekommas på helt annat sätt än genom lagstiftarens mellankomst.
Lagar och författningar skulle eljest vexa till en oerhörd mängd, och följden deraf blefve snarare oreda än reda, hvarförutan de mångå lagförklaringarna skulle blifva hämmande band på doktrinens fria utbildning.
Ehuru nu Utskottet visserligen icke kan instämma i den åsigt, motionären synes hysa, att första uppbudet å fast egendom icke skulle hafva en vidsträcktare betydelse än de följande, — ty det första afser jemväl uppenbarligen det redan i äldsta tider brukliga offentliggörande af ombyte utaf egare till fast egendom, till känne - Lag-Utskottets Betänkande X:o 29. 3 dom för en hvar, tordeman eller icke, — så anser dock äfven Utskottet de åberopade stadgandena böra tolkas så, att den, som erhållit ett uppbud å fastighet å landet, är pligtig att taga det eller de följande å näst derefter infallande lagtima ting och icke må efter behag uppskjuta med lagfartens fullföljande.
I de flesta domsagor torde ock sålunda tillgå, att då ett köpebref blifvit till Rätten inlemnadt och första uppbudet erhållits, detsamma förvaras hos Rätten, som vid följande ting meddelar ytterligare uppbud, utan särskild begäran af sökanden.
Vill deremot denne redan efter första tinget återfå sitt köpebref, hvilket kan vara nödigt i händelse köpet skall lagfaras vid flere domstolar, så kan sådant honom icke förvägras; men domstolen eger dock tillse att lagfarten icke alstadnar, utan bör kunna vid vite tillhålla en försumlig köpare att densamma fullfölja.
Att åter domstolen skulle meddela de sednare uppbuden, utan att ega tillgång till köpebrefvet, hvarå bevis öfver hvart särskildt uppbud skall tecknas, synes mindre lämpligt att såsom regel stadga.
I fråga åter om bördemans rätt, så har, så vidt Utskottet kunnat inhemta, den mening blifvit, efter utfärdandet af 1800 års omförmälde författning, i lagskipningen allmänneligen antagen, att om i orter, der t. ex. tre ting årligen hållas, köparen erhållit tredje uppbudet och bördeman icke instämmer talan om börd till det näst derefter infallande ting, bördemannen förlorat sin talan, ehvad köparen då erhåller fasta eller icke.
Men att, såsom motionären synes åsyfta, den bördeman, som icke instämde sin talan till fjerde tinget, skulle vara deraf förlustig, äfven om andra och tredje uppbuden icke skett, vore helt och hållet stridande mot ändamålet med dessa uppbud, och synes äfven mindre nödigt, om domstolen, som sig bör, tillser att uppbuden lagligen fortgå.
Då Utskottet såledeles anser syftet med motionen kunna vinnas genom en rätt tillämpning af redan gällande stadganden, föranlåtes Utskottet vördsamt afstyrka bifall till ifrågavarande framställning.
4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 80.
N:o SO.
Memorial, i anledning af återremiss af Betänkandet N:o 21, öfver ej mindre Kongl. Majtls nådiga Proposition med förslag till Förordningar, angående dels ändringar i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, dels ock främmande trosbekännare och deras religionsöf ning, än ock enskilda motioner i samma ämnen.
Enligt till Utskottet ankomna Protokolls-utdrag halva samtlige Riks-Stånden godkänt berörda Betänkande i de delar deraf, som innefatta afstyrkande af Herrar Ribbings, Kontraktsprosten Rundgrens och Rosenqvists framställningar i ämnet.
Beträffande åter de tvänne särskilda af Utskottet afgifna författningsförslag, har det ena, angående ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, blifvit endast af Vällofl.
Borgare-Ståndet h»ifallet, och den andra, om främmande trosbekännare och deras religionsöfning, af samma Riks-stånd återremitteradt, hvaremot öfriga Riks-Stånden, med ogillande af Utskottets båda förslag, antagit de af Kongl. Majit föreslagna förordningarna i oförändradt skick; och som i frågor af omförmälda beskaffenhet tre Stånds mening utgör Rikets Ständers beslut, finner Utskottet förutnämnde återremiss till någon vidare åtgärd icke föranleda, hvilket för Vällofl.
Borgare-Ståndet härmed vördsamt anmäles.
Lag-Utskottcls Betänkande M 31.
I N:o 31.
Auk. till Exi).-Ut6k. den 26 Juni 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om föreskrifter till betryggande af besittningsrätt lill fast egendom och af intecknings-säkerhel.
Framställningar i detta syfte äro gjorda inom Höglofl.
Ridderskapet och Adeln af Herr Grefve Sparre. E., och inom Hederv. Bonde-Ståndet af Riksdags-fuIImägtige Anders Gudmundsson från Hallands och Erik Christensson från Götheborgs och Bohus län.
Herr Grefve Sparre har anmärkt, hurusom ett af de förnämsta vilkoren för ett lands framåtskridande och näringarnes utveckling vore ett starkt skydd af lagen för äganderätt och real-kredit.
Saknaden af ett sådant skydd hämmade tillgången på penningar för jordägaren och afhölle utländningen från att härstädes placera de kapitaler, hvarför han i sitt land uppbure en högst ringa ränta.
Ett steg till förbättring i detta hänseende innefattades i det af särskilde Kommitterade, i sammanhang med förslaget till ny Konkurslag, afgifna förslag till förändring i lagens stadganden om förmånsrätt i fast egendom.
Men dermed vore ändamålet icke till fullo uppnådt, så länge de, med andra länders jemförliga, institutioner saknades, hvarigenom full trygghet i äganderätten till fast egendom och realsäkerheten garanterades, nemligen ordentliga s. k.
Grund- och Hypoteks-böcker, hvadan motionären, med åberopande af de utaf Lag-beredningen, i dess förslag till Jorda-balk 8 Kap. 19 § och 9 Kap. 52 § intagna stadganden, hemställde, det Rikets Ständer måtte besluta antagande af sådana Grund- och Hypoteks-böcker, samt hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla om vidtagande af erforderliga åtgärder för institutionens införande.
Prot. 1859 & ISBO. 7 Sami. 1 Afd. 15 Haft. \ 2 Lag-Utskottets Betänkande M 31.
Äfven Riksdags-fullmägtigen Anders Gudmundsson har hemställt, att det måtte förordnas, i likhet med hvad i de flesta Europeiska länder ägde rum, att vid hvarje Under-rätt skall vara en faslighelsbolc, deruti, efter gifvet formulär, antecknas alla under Rättens dom värjo belägna fasta egendomars namn. natur och gravationer samt egendomarnes ägare och hvarje förändring i äganderätten, hvarjemte motionären yrkat, »att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet begära, att Kongl. Majit ville, genom skicklige och erfarne män, låta utarbeta formulär till sådana böcker, samt föreskrifva, huru de första gången borde uppläggas och öfver deras ordentliga förande och vård kontroll hållas skulle.» Riksdags-fullmägtigen Erik Chrisleyisson åter har hufvudsakligen fästat uppmärksamhet å de förhållanden, som i följd af stadgandena om lagfart och svårigheten att anskaffa de för vinnande deraf nödiga åtkomstbandlingar uppstått, nemligen att en mängd fastighetsägare icke kunnat vinna den med lagfartssökandet åsyftade säkerhet i besittningen af den jord, de köpt och betalt. samt att sökt lagfart ganska ofta mäste af domstolar förvägras, i brist af handlingar, som styrkte förre ägares åtkomst till försålde fastigheter.
I detta hänseende har motionären särskildt anmärkt, att, ehuru numera vore genom lag stadgadt, att hvar som fått fast egendom genom testamente, vore skyldig att med det fång lagfara, på sätt om köp, skifte och gåfva sagdt vore, lagfart å ärfd jord likväl icke vore föreskrifven, och att, innan en sådan föreskrift meddelades, man icke skulle uppnå den visshet i afseende å äganderätt till jord, som för allmänna krediten och den enskildes förkofran vore af så stor vigt.
Motionären har derföre föreslagit följande stadganden: 1:o »Hvar som fast egendom genom arf fått häfver, skall med det fång lagfara, på sätt om köp, skifte, gåfva och testamente stadgadt är; dock må uppbud ej meddelas innan arfskiftet vunnit laga kraft.» 2:0 »Söker någon uppbud å fast egendom, som genom köp, skifte, gåfva, testamente eller arf fallit honom till, men förmår ej anskaffa fullständiga handlingar till styrko, för sin fångesmans lagliga åtkomst, och visas det, att denne sednare sednast varit i verklig besittning af egendomen, äge domstolen att genom offentlig stämning kalla den eller dem, som till hemmansdelen förmena sig äga bättre rätt, att i staden å viss dag efter 6 månader och på landet å andra rättegångsdagen af det ting, som näst efter 6 månader infaller, inför domstolen sitt anspråk fullfölja, vid påföljd att eljest hafva sin talan förlorat; börande denna stämning anslås å Rättens dörr och kungöras i Post- och Inrikes Tidningarna 3 gånger, första gången inom en månad efter beslutet om stämningen och sedermera en månad emellan hvarje gång.
Klandras ej sökandens fång inom utsatt tid, varde första uppbudet meddeladt och gånge lagfarten fort, på sätt i allmänhet stadgadt är, bördemans rätt oförkränkt.» 3:o »Försummar den, som fäst egendom förvärfvat, att söka lagfart, i staden inom 3 månader samt å landet sist vid det ting, som infaller näst efter 6 månader, sedan köp, skifte eller gåfva skett eller testamente eller arfskifte vunnit laga kraft, Lag-Utskottets lietänkande JM 31. 3 bote så mycket som svarar emot värdet af det stämplade papper, hvarmed ålkomstbrefvet förses bör, eller, om handlingen är för stämpladt papper fri, 20 R:dr, allt till tveskiftes emellan åklagaren och socknens fattige, och fullgöre lika fullt skyldigheten att med stämpladt papper sitt åtkomstbref belägga; åliggande det domstolen att genom föreläggande af viss tid och vite tillhålla den försumlige att lagfarten fullfölja.» Dessa framställningar, hvaröfver Lag-Utskottets yttrande blifvit iufordradt, har Utskottet funnit äga det inre samband, att de lämpligen böra i ett Betänkande be svaras.
De afse nemligen samtlige att betrygga äganderätten till fast egendom, hvaraf åter realkreditens stadga i så väsentlig mån är beroende, — och för ögonblicket synas få lagstiftnings-ämnen inom civilrättens område vara mera än detta förtjenla af lagstiftande magtens synnerliga uppmärksamhet.
Vigten af trygghet och säkerhet i ifrågavarande hänseende har redan länge varit insedd; men de medel, man valt, synnerligen under den lagstiftnings-period, som börjat med vår nu gällande lag, hafva ingalunda ledt till det sökta målet.
I öfverensstämmelse med de äldre Landskaps-lagarna, var i '18 Kap, Jorda-Balken af Landslagen hufvudsakligen stadgadt, att en hvar, som ansåg sig äga bättre rätt till fast egendom, än innehafvaren deraf, borde klandra dennes åtkomst inom tre år, vid påföljd att åtkomsten eljest skulle anses fast och orubbad.
Undantag var endast med gifvet till förmån för utrikes vistande, fånge, mö och öfvermage.
Genom denna lagstiftning var visserligen säkerhet gifven åt en innehafvare af fast egendom; men man synes hafva ansett densamma icke i lika mån betrygga tredje mans rätt, ty 1734 års lagstiftare gjorde derifrån en högst väsendtlig afvikelse.
De stadgade nemligen ingen tid för återvinnande af olagligen afhänd jord, utan förklarade blott i 10 Kap. 1 § Jorda-balken, att klander å sådan afhändelse icke hindrades derigenom alt uppbud och stånd derå kommit.
Således kunde en innehafvare af fastighet, äfven om han ansåg sin åtkomst dertill vara än så laglig, snart sagdt aldrig vara viss att ändock ej blifva rubbad i sin besittningsrätt.
En sådan osäkerhet blef emellertid allt mer kännbar med jordbrukets stigande förkofran och ett ökadt behof af realkreditens användande.
Ämnet blef ock i början af detta århundrade öfverlemnadt till då varande Lag-kommissions behandling, — och följden blef Kongl. Förklaringen den 14- Maj 1805, angående lagens rätta förstånd och tillämpning ej allenast i mål rörande klander å fast egendom, utan ock om hvad ytterligare vid lagfarts beviljande iakttagas bör.
Genom denna författning är väl stadgad en preskriptionstid af tjugu år för klander å jordafång; men den termin, hvarifrån häfdens början skall räknas, är icke på ett tillfredsställande sätt bestämd, hvaraf följden ock blifvit den, att författningen i det närmaste varit utan betydelse och ingalunda beredt den dermed åsyftade säkerhet.
Den föreskrifver nemligen, att all på god tro vunnen och med verklig besittning förenad åtkomst till fast egendom, hvilken icke blifvit i behörig ordning klandrad, af den förmente ägaren eller innehafvaren, som egendomen afhänd blifvit, 4 Lag-V I skot tels Betänkande M 31. i hans lifstid, ej heller af hans arfvingar eller rättsinnehafvare inom tjugu år från hans dödsdag, är, efter samma tids förlopp, från allt vidare åtal fri.
Häraf synes följa, dels att förste ägaren, under hela sin lifstid, äfven om den är längre än tjugu år, äger rätt att egendomen återvinna, och dels att jemväl ägarens arfvingar hafva rätt att inom tjugu år efter agarens död klandertalan i sådant afseende anställa.
Om således, anmärker Lag-Kommittéen, förste ägaren lefver 50, 60 till 70 år, sedan hans egendom kommit i annans hand, blifver, med beräknande af arfvingarnas tid till klander, häfden ej fullkomnad förr, än 70, 80 till 90 år ifrån den tid, då annan man egendomen åtkommit, ja, någon gång kan ett helt århundrade eller längre tid dertill erfordras.
En sådan lagstiftning dömer sig sjelf, — och det fordras ingen skarpsinnighet att inse, hvarför densamma icke förmått gifva nödig säkerhet åt jordbesittningen.
Men en lag, som tryggade denna besittning, skulle i allt fall icke uppfylla sitt ändamål, om den ej tillika gjorde bevisningen om fastighetsinnebafvarens orubbliga besittningsrätt lätt och säker.
Afven i detta hänseende — och kanske än mer derutinnan — lemnar vår gällande lagstiftning allt för mycket öfrigt att önska.
En osviklig och lätt erhållen bevisning om rätte ägaren till en fastighet är dock af yttersta vigt så väl för jordägaren sjelf, då denne vill sälja eller låta inteckna sin egendom, som för hvarje annan, hvars rätt kan vara deraf beroende.
Ett offentligt kungörande af hvart ombyte af ägare till fast egendom synes derföre vara nödigt
Ett sådant kungörande har ock, hvad köp, skifte och gåfva beträffar, ansetts erforderligt redan från ä dsta tider, då i vittnens närvaro skulle ske den då öfliga symboliska tradition af föryttrad jord, hvilken tradition stundom tillgick sålunda, att säljaren, stående på den föryttrade jorden, lade något af samma jord i köparens kappa, den vittnena höllö i hand, och dervid förklarade att han öfverlät jorden åt köparen med full ägande rätt.
Sedermera, då skrifkonsten blifvit allmännare, försvann det symboliska traderandet af försåld jord, såsom öfverflödigt, och äganderätten öfvergick genom det skriftliga samtycket; men offentliggörande af äganderättens öfverflyttning var dock föreskrifvet genom stadgandena om lagfart.
Sådana stadganden intogos ock i vår nu gällande lag, hvilken föreskrifver att köp, skifte och gåfva skola vid Rätten lagföljas; men till nämnda slags fång voro föreskrifterna om lagfart inskränkta, och någon annan utsträckning deraf har ännu icke skett än att, genom Kongl. Förordningen den 21 December 1857, dessa föreskrifter förklarats gällande jemväl i afseende å det med gåfva likartade fånget testamente.
Ändamålet med stadgandena om lagfart synes dock hufvudsakligen endast hafva varit betryggande af bördemans rätt, och man har derföre antagit att laga fasta endast förhindrade bördsanspråks framställande, men icke väckande af annan klandertalan, uti hvilken sistnämnda åsigt likväl blifvit, ehuru i strid med Kongl. Förklaringen den 17 December 1818, någon gång ifrågasatt en sådan modifikation, att den, hvilken jord blifvit olagligen afhänd, skulle vara skyldig, att, derest en annan Lag-Utskottets Betänkande M .31. 5 derå fått fastebref, först, i den ordning 25 Kap. 22 § Råttegångs-Balken bestämmer, elier inom natt och år från den dag, han det veta fick, öfverklaga beslutet om fastans meddelande och sålunda få densamma undanröjd.
Detta tyder åter derpå, att genom lagfarten äfven skulle vinnas en bekräftelse på äganderätt, och denna, med folkets rättsuppfattning jemväl öfverensstämmande åsigt vinner i viss mån stöd af sednare författningar, hvilka otvetydigt utmärka att lagfarten fått en vidsträcktare betydelse, än den ursprungligen ägde, och erhållit en ökad vigt för den allmänna rättssäkerheten.
Ty då, för vinnande deraf, 1734 års lagstiftare endast fordrade företeende af den handling, hvarpå sökanden grundade sin åtkomst, stadgades deremot i 1805 års ofvan åberopade förklaring, att »när lagfart derefter söktes, de handlingar, som styrkte förre ägarens åtkomst, ovilkorligen borde uppvisas», hvarjemte samma författning innehåller en »allvarlig påminnelse till domhafvande, att vid lagfarts beviljande noga tillse, att, uppå olaga åtkomst, uppbud ej varder meddeladt».
Det synes vara på grund af detta stadgande som 1818 års lagstiftare tilltrodde sig kunna meddela det för rättssäkerheten så vigtiga stadgande, att inteckning må beviljas i fastighet, som förvärfvats genom sådant fång, hvarmed lagfaras bör, då uppbud derå vunnits.
Man synes sålunda hafva ansett äganderätten försäkrad genom uppbuds erhållande.
Emellertid finnes ingenstädes bestämdt hvilka handlingar böra såsom laga åtkomsthandlingar anses, och denna brist, jemte svårigheten för lagfartssökande att styrka förre ägarens åtkomst, föranledde åtskilliga domstolar, att då uppbud söktes å försåld egendom, men åtkomsthandlingar saknades, kungöra försäljningen i tidningarna, med föreläggande för den, som derå ville tala, att sin talan, vid förlust deraf, inom viss tid anställa.
Detta förfaringssätt, som blef allt allmännare, föranledde dock till osäkerhet och oordning, och, i enlighet med Rikets Ständers begäran, utfärdades Kongl.
Brefvet den 9 November 1838, hvarigenom
Hof-rätterna förständigades anbefalla de under dem lydande
Domare att noggrannt iakttaga de uti 1805 års förklaring meddelade föreskrifter.
I enlighet dermed blefvo och cirkulärer af Hof-rätterna utfärdade.
Af dessa de allmännaste dragen af gällande lagstiftning, så vidt den äger inflytande på bedömandet af nu väckta frågor, skönjer den uppmärksamme granskaren lätt, dels huru ringa säkerhet vår lag i sjelfva verket gifver åt jordbesittningen, dels ock, der denna besittning må vara tryggad, huru svårt, för att icke säga hardt nära omöjligt, det : allt fall är, att med full juridisk bevisning ådagalägga en persons verkliga äganderätt till en fastighet.
En sådan kan nemligen, såsom redan är antydt, möjligen blifva innebafvaren franvunnen af en pretendent, om hvars rätt ingen på ett århundrade eller längre tid tilläfventyrs haft den ringaste aning; och om dessa fall än må vara sällsynta, så kunna de dock inträffa, och redan denna möjlighet verkar högst menligt på förtroendet till fastighets-hypotek, likasom på rättssäkerheten i öfrigt.
Följden af dessa förhållanden har ock blifvit en allt mer ökad misstro till dessa säkerhetspapper, och jordbrukaren har derigenom ofta gått miste (j Lag-Utskottets Betänkande M dl. om de för bans jordbruks utveckling nödiga kapitaler, hvilket åter hämmande inverkat på nalionalvälmågan i dess helhet.
Men om ganska många jordbruksidkare sålunda erfarit olägenheterna af att se sina värdepapper å affärsmarknaden kasserade, så har dock all utsigt till lån å ärfd eller förvärfvad fastighet varit beröfvad de många, som ej kunnat på något sätt styrka sin egen eller förra ägares åtkomst till egendomen.
Bouppteckningar, kyrkoböcker, som utvisa slägtskap, med flere för styrkande af en laga åtkomst nödiga handlingar gå nemligen ofta under tidernas lopp förlorade, och till och med en vunnen lagfart kan icke alltid styrkas, enär den derför nödiga forskningen i lagfartsprotokollerna ej kan begränsas inom någon viss tidrymd och derföre ofta icke leder till målet.
Afslag å lagfartsansökningar höra derföre till ordningen för dagen, och Utskottet äger intet skäl alt betvifla riktigheten af en utaf Erik Christensson i motionen gjord uppgift, nemligen att inom ett härad i riket, der egendomshandeln är ganska liflig, förhållandet är sådant, att utaf 30 till 40 lagfartsansökningar, som göras vid hvart ting, sällan flera än 5 eller 6 kunna bifallas och att en betydlig del af allmogen hvarken har eller kan få fasta å sin jord.
Ett sådant tillstånd af villervalla och osäkerhet bör icke längre kunna få fortfara, utan synes det vara hög tid att en omfattande revision af ifrågavarande lagstiftning företages.
Såsom första vilkoren för ett bättre sakernas skick har Utskottet ansett stadganden böra meddelas dels om offentligt kungörande, genom lagfart, af hvarje ombyte af ägare till fast egendom, dels ock om införande af sådana Grund och Hypoteks-böcker, som Herr Grefve Sparre och Riksdags-fullmägtigen Anders Gudmundsson i sina motioner förordat.
Den af Utskottet i förra hänseendet ifrågasatta förändring tillstyrktes redan år 1804, uti en till då varande Lag-kommission ingifven promemoria, af en utaf nordens utmärktaste rättslärde. den berömde Calonius.
Bland de fång af fast egendom, som, jemte de af vår nu gällande lag stadgade, enligt hans tanke, jemväl borde lagfaras, nämnas skatteköp af kronojord, transport af kronorusthåll, arf, giftorätt och morgongåfva, hvarjemte föreslogs att i lagfartsprotokollet jemväl borde antecknas frånvarande arfvinges fasta arfslott, som af annan till förvaltning emottages. så ock förening af arfvingar, som besluta lefva samman i oskift bo, deri fastighet finnes.
Till dessa fång kunde måhända äfven läggas förlikning, hvilket, såsom Lag-Kommitéen anmärker, torde rätteligen böra betraktas såsom ett särskildt fång, om det än må närma sig till egenskap antingen af gåfva eller af köp.
Emellertid synes
Calonii framställning blifvit lemnad utan vidare afseende, till dess samma åsigt sedermera hufvudsakligen upptogs ej mindre af Lag-Kommitléen, än af Lagberedningen, hvilkas förslag till JordaBaik innehåller föreskrift om lagfart af all laglig åtkomst till fast egendom.
Det är denna åsigt, som äfven Utskottet anser böra göras gällande i vår lagstiftning i afsigt att förekomma ofvan tecknade oreda och osäkerhet i fråga om jordbesittning, — och Utskottet anser öfverflödigt att såsom stöd derför tillägga något annat än en erinran derom, att så snart man i lagfarten inlägger en vidsträcktare betydelse än en - Lag-Utslcoltds Betänkande M 31. 7 dast den, alt skydda bördemans rätt, icke något giltigt skal förefinnes att från föreskrifterna om lagfart göra undantag för vissa slags fång, utan att man tvärtom synes böra konseqvent utveckla den i vår lagstiftning till en del redan antagna princip, att liksom sakrätt i lös egendom i allmänhet vinnes genom tradition, så måste ock, hvarje öfvergång af rätt till fast egendom, vare sig ägande , nyttjande-eller panträtt, erhålla bekräftelse genom inprotokollerande deraf hos offentlig myndighet.