Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ibland förefaller det, som ville han undvika min blick.
Skulle det vara möjligt, att han tröttnat, att han.
men nej, nej, hvarför tvina.
Han är min — min Gud, hvad den tanken gör mig lycklig!
(Kommer smågnolande in, men då hon får sikte på Bertha, skyndar hon fram, kastar sig ned på mattan vid hennes fötter och lägger hufvu- det i hennes knä:) O, Bertha, Bertha, hvad jag är olycklig.
A c k nej, om jag är ung, så är han åt- minstone gammal för oss båda.
O, Bertha, det är något som aldrig, aldrig kan ändras, säger han.
en äldre förbindelse, som han icke kan bryta.
o, jag är .så olycklig!
Lilla barn, lugna dig.
Det blir bestämdt bra ändå en gång, det skall du få se.
Ack, det är så lätt för dig att säga, du som är en sådan lugn natur — du vet icke hvad kärlek vill säga.
Kanske jag dock kunde ana det.
När kärleken kommer in i ett människohjärta, då är det som när våren gör sitt intåg i naturen.
Då sprängas alla isbojor, då mjuk- nar allt hårdt och förfruset, då blir luften mild och klar.
allt sjuder af lifslust, det spirar och knoppas.
Kärlek — det är, som när sol går upp, och nattens mörker förskingras.
Kärlek — det är en uppstån- delse till ett lif af lycksalighet.
Att älska och veta sig älskad — det är att lefva!
(Bertha har talat med stigande hänförelse, och Margaret har följt hennes utbrott med högsta förundran.)
Men Bertha då, det låter j u nästan, som om du talade af egen erfarenhet?
•BERTHA.
(I samma ton :) Lilla fjäril, återigen en kärlekssorg!
Hvil- ken i ordningen är nu detta?
(Räknar på fingrarna:) En, två, tre, fyra.
Tala inte så!
Denna gången är det verk- ligen på fullt allvar.
Aldrig i lifvet skall jag älska någon annan, aldrig, aldrig!
Du lilla Meg, tror du då, att det finns en enda kvinna vid min ålder som icke vet hvad kärlek är — af egen erfarenhet?
A h nej, de flesta af oss ha nog haft vår saga vid den tiden.
(Allvarligare:) Nå, och han — älskar dig icke?
Åh, vi älska hvarandra gränslöst!
Aldrig har jag hört, att ömsesidig kärlek gör en af parterna olycklig!
Jag skulle sna- rare tro motsatsen.
Du dumma, kära Bertha, kan du då inte förstå, att det finns ett hinder, någonting som står i vägen för vår lycka.
Icke sade han det, o nej, han är j u så god och ädel — han skulle aldrig begagna ett så starkt uttryck.
Han sade, att hon är så aktningsvärd och så trofast och litar så blindt på honom — och — allt sådant d ä r.
men hvad hjälper det, när hon aldrig, aldrig kommer att ge h o n o m fri.
(Gråter hejdlöst.)
(Efter en stund med ansträngning:) Hur gammal sade han, hon var?
Trettio år, tror jag det var.
O, Bertha, hur kan du frysa så, känn hur brännhet jag är!
(Drager rysande en sjal om sina axlar.)
Barn, om det är Sten Winter du menar (långsamt med nästan klanglös stämma) så tror jag — att jag känner henne.
Du känner henne?
Gamla rara, välsignade Bertha, du känner henne, och du skulle kunna ge henne en aldrig så liten vink.
En fin vink — ja — jag tror.
jag skall kunna ge henne det.
Hvad jag skall tacka dig hela mitt lif, om du verkligen lyckas få henne att förstå.
Du också, du kalla, lugna Bertha, hvem skulle kunnat ana det!
(Blickar öfver hennes hufvud in i elden med ett lyckligt leende och säger stilla:) MARGARET.
Ack, Bertha, skämta icke — jag älskar honom så.
(Iskallt:) Och han sade, hon var en afskyvärd gam- mal häxa?
(Skämtsamt med höjdt finger:) MARGARET.
(Smeker hennes hufvud:) BERTHA.
Du stora barn, nu igen?
Ack, sen en hel månad redan!
(Skämtsamt:) Vulkanen glöder också under ytan.
(All- varligare:) Men nu var det icke om mig, utan om dig vi skulle tala.
Hur var det med den där äldre förbindelsen?
Var lugn, hon har rätt lätt för att fatta.
O, hvad jag håller af dig!
Men hvad fattas dig, du är j u kall som is — och så blek — du blir väl ej sjuk?
— A c k Bertha, när vi bli gifta, skall du vara vår första gäst och du får aldrig resa ifrån oss.
Jo, kan du tänka, han påstår, att hans heder förbjuder honom att bryta den, och hon gör det aldrig.
O, jag är säker om, att hon är en af sky värd, själfvisk gammal häxa, eftersom hon icke kan tänka sig, att han kan ha tröttnat vid henne under alla dessa åren!
Hur länge har då detta troll hållit honom fången?
(Med till hälften bortvändt ansikte:) Det är bra.
men gå nu, Meg, det blir sent, och du får ej se utvakad ut i morgon.
(Beser sig:) B vad!
Är klockan snart tolf?
Ja, jag vill gå och passa på nyårsklockorna, som skola ringa in det lyckans år jag väntar mig.
God natt, älskling!
(Går, men vänder sig vid dörren.)
Bertha, dröjer det länge, innan du kan komma åt att tala med henne?
Kan ej tiden undanrödja detta hinder?
Kanske äro ni för unga båda, kanske skola Ah, hela fem, sex år, och nu skall jag för hennes skull gå och sörja ihjäl mig — o, det är så hårdt, så hårdt!
A h nej, hon är en af morgondagens många gäster.
IDUN 1898 MARGARET.
Jag undrar, hvem hon kan vara?
Du vill icke säga mig namnet?
— Nåja, det gör också detsamma — kanske bäst att icke veta det.
(Har rest sig, står en lång stund orörlig och stirrar in i glöden, tungt stödd mot kaminen — hennes ansikte är som förstenadt, men ögo- nen förbli torra.
Därpå begrafver hon plötsligt ansiktet i båda händerna och en stönande suck undslipper henne.
Ett utbrunnet kol, som faller rasslande ur kaminen, väcker henne.
Mekaniskt böjer hon sig ned och tager upp det, mekaniskt börjar hon tala, halfhögt, i afbrutna satser:) Förkolnadt!
Det brann så lustigt nyss med ljus låga, det glödde så vackert — och nu har det slocknat.
Ditt lif var kort — stackars lilla k o l.
kort, men s k ö n t.
Ja, härligt var d e t.
(med han- den mot hjärtat) så det glödde och värmde härinne.
hu, så kallt och mörkt det blef med ens.
nu är tid att slockna och för- kolna.
jag har lefvat.
(Lyssnar — • går till fönstret och stöter upp det, så att kyrkklockornas högtidliga klang strömmar in.)
Var hälsadt — du sorgens år!
(Margarets röst nerifrån:) Godt nytt år, Bertha, godt nytt år!
Ä r det ej högtidligt!
(Därpå med en ljudlig hviskning:) Det ringer till mitt bröllop!
(Rycker till.
Halfhögt:) Och till min begrafning.
(Med en våld- sam kraftansträngning rätar hon sedan upp sig och säger med kraft:) Och ändå måste jag lefva lifvet.
(Nickar leende nedåt.)
Ja, godt nytt år, min lilla Meg, gå nu och dröm om — honom!
* Jag anklagar ...
Visiter — eller i e k e v i s i t e r?
i Tag anklagar.
» ljöd nyligen det kraftiga rop, &amp; h vilket därnere i söder satt alla sinnen i brand!
Äfven i Iduns spalter har höjts en röst med ett — likväl mera svagt och försagdt — » jag anklagar.
» Detta riktades mot det snart till öfverdrift blifna ceremoniel, som kallas visiter, d. v. s. mot en särskildt fördömlig gren däraf.
För visso var det ingen röst i öknen, åtminstone har den väckt många ekon.
Det vore synd, om icke några af dem skulle återklinga, tillropande den modiga ett: bravo!
Se här några axplock, hvilka jag tror skola förefalla åtskilliga af oss ganska bekanta: Det är fröken Malm, som kommer hem vid fyratiden, trött och nedstämd, och säger med en suck: » Seså, nu är denna dagen spilld.
Jag har varit på väg sen klockan ett för att göra dessa tre visiter.
Den långa promenaden uppåt Norr kunde jag besparat mig, där var ingen hemma.
Det slapp jag således lätt ifrån, men på Söder fick jag sitta desto längre och hos kommerse- rådinnan var det ej tänkbart att få gå, förrän jag fått grundlig kännedom om alla hennes verk- liga eller inbillade olyckor.
Nu har det redan blifvit mörkt och jag skall icke hinna få mitt beställda arbete färdigt.
Det blef således, om jag frånräknar den tid som åtgick för mina van- liga morgonsysslor samt på- och afklädning af min visitdräkt, summa två timmars arbete i dag. » Där är fru Asp med förtviflan i stämman: » Ah det är förskräckligt, nu har jag återigen försummat hem och barn, endast för dessa odräg- liga visiters skull, som jag var alldeles tvungen att göra. » » Hu, » gäspar den unga damen och kastar sig misslynt på soffan, » i dag har jag då haft ett riktigt slafarbete; sex visiter hann jag med, tack vare vagnen — ä 2:50, aj, aj, min klena kassa! » » Nå, ändtligen är man fri från visiter för i dag, jag trodde aldrig det skulle gå. » » Ack, dessa visiter äro då förskräckligt tids- ödande!
Människor tro visst, att man aldrig har annat att göra än att sitta på parad och ' ta emot ' dagen lång. » » Seså, nu ha de tråkiga visiterna återigen för- stört hela min förmiddag!
Hur skall jag nu hinna med det eller det, som så nödvändigt skulle gjorts i dag. » Och så vidare i all oändlighet, men vi måste nöja oss med detta; det är som man ser allt variationer i samma tonart.
Visiterna tyckas ju ha en hel här af åklagare!
Otaliga äro de » offer », som måste göra eller mottaga visiter.
De, som älska dem, lära väl höra till fåtalet.
Hvarför då ej i all rimlighets namn hellre » offra » visiterna?
Äro de då så oundgängligen nödvändiga för na- tionens lycka och välfärd?
Först och främst ur hygienisk synpunkt: nej — ty de äro orsaken till allsköns förkylning, för att nu ej tala om förstörda matsmältnings- organ, såsom en behållning af den omtyckta förmiddags trakteringen!
Ur moralisk synpunkt: trefaldt nej — ty de spilla bort en dyrbar och oersättlig tid — dagens bästa arbetstimmar — göra vederbörande arbets- odugliga genom att alstra trötthet, leda och miss- nöje, tvinga till förställning och lismeri, bidraga i hög grad till spridande af skvaller och förtal, verka således med ett ord allmänt demoralise- rande.
Såsom en källa till mera ondt än mången anar anklagas visiterna sålunda på det hårdaste 1 Hvad är då att göra med en så samhällsför- därflig, af det obevekliga modet föreskrifven vana, mot hvilken ingen vågar försynda sig, ehuru de flesta kanske innerst uppresa sig där- emot?
Eller finns det tilläfventyrs någon, som vill taga visiternas försvar?
Jag dristar nästan påstå, att alla deras försvarare i så fall skola vara att finna i deras led, hvilka aldrig fått lära sig att nyttigt uppfylla sin tid, utan tvärtom göra allt för att » döda » den, sådana, som ej kunna lefva utan ett visst dagligt mått af prat om andras eller sina egna angelägenheter.
Men om nu visiterna af en mångtalig jury lifdömdes, hvem vågade vara skaprättare!
Ty därtill erfordrades mer än en, de äro seglifvade, var säker på det.
Därtill skulle behöfvas ingen- ting mindre än en mycket fast sammanslutning af flere tongifvande på hvarje ort.
» Åh, åh » — här afbrytes jag af ett mång- stämmigt, förtrytsamt rop — » man kan väl ändå inte stänga sina dörrar midtför näsan på sina vänner och bekanta!
Det vore ju ett brott mot gammalsvensk gästfrihet. » Älskvärda läsarinnor, nej, men man kan helt enkelt låta bli att öppna dem!
För öfrigt är det lika långt mellan de två begreppen gästfrihet och mottagandet af visiter som mellan de två polerna.
Naturligtvis är det här ej tal om de intima vänner, för hvilka, det faller af sig själft, våra dörrar alltid stå öppna.
» Mitt hus är mitt slott » — säger engelsman- nen.
Skulle vi ej ha rätt — utan att behöfva gälla för ogästvänliga — att där, så att säga, » draga upp vindbryggan », någon gång få rå om oss själfva och få lefva vårt hemlif ostördt af ofta påträngande, ytliga eller likgiltiga bekant- skaper — så vet jag ej hvar?
Alla dessa nyårsvisiter, tackvisiter, afskeds- visiter, skyldighetsvisiter och hvad de nu allt heta, äro de ej rent af löjliga?
Jag vill nu icke tala om de hälsovådliga, absolut förkastliga barn- sängsvisiterna och de ofta i dubbel mening upp- rörande kondoleansvisiterna, då de smärtsam- maste sår utan försköning ånyo upprifvas, hand- teras och granskas af ett låfsadt deltagandes ovarsamma hand och kalla blick.
Jag vill för min del fritt bekänna, att då jag pustande ringer på för att aflägga en sådan där pliktskyldig visit, sker det oftast med ett hem- ligt hopp att ej bli mottagen!
Har det aldrig händt er?
Och då min ringning höres därinne, rynkas kanske lika ofta någons panna med ett otåligt: hvem kommer nu?
Jag anar det åtmin- stone.
Och när jag så ser frun i huset komma mig till mötes med ett ansträngdt artigt leende, kan jag inte värja mig för tanken, att hon bär en i hast påsatt mask för att dölja, hur olägligt mitt besök i själfva verket är.
Så sitta vi där båda med våra masker midtför hvarandra och föra en stel och städad konversation, hvaraf be- hållningen för oss båda blir lika med noll, och när komedien omsider är slut och dörren åter stänges efter mig, dragés å ömse sidor därom en lättnadens suck.
Kunde blott bådas våra önskningar hafva mötts — då hade den aldrig öppnats för mig!
405 Visit är ett främmande ord för en främmande sed — ack, att både ordet och seden vore oss främ- mande!
Tänk, om det aldrig mer existerade nå- got sådant som pliktskyldiga visiter, endast tvångsfria besök, aflagda och emottagna med samma uppriktiga glädje och hjärtlighet å ömse håll, just emedan de skulle förekomma i mera sparsamt antal.
För att så litet som möjligt inkräkta på nästans dyrbaraste tillhörighet, hans tid och hans privatlugn, så — efter vi svenskar ändå ha ord om oss att icke godkänna annat än utländska mönster — vore det väl en ganska enkel sak att enas om en bestämd mottagnings- afton — märk afton — i månaden, då dörrarna finge stå öppna för alla och enhvar.
Ha vi icke likväl i främsta rummet plikter mot oss själfva och vår familj?
Hellre än att försumma dem de trettio dagarna i månaden till främmande personers mycket tvifvelaktiga båtnad, så låt då dessa få den trettiondeförsta hel, medan vi själfva behålla resten odelad!
| Nu hör jag ett lätt skratt: » Det vore ju att införa ett nytt, ännu dyrbarare mod än det gamla. » Kan ni då verkligen beräkna, hvad det gamla sammanlagdt kostat er under årets lopp, undrar jag.
Förtretligheter icke minst!
Och dessutom finge ju dessa aftonbesök på intet vis betraktas som bjudningar, och de skulle (för att undvika nattvak) vara begränsade inom ett fastslaget timtal, låt oss säga mellan sex och tio.
Det skulle stå enhvar fritt att komma eller icke och att gå när han behagade, och just emedan antalet gä- ster sålunda blef ve oberäkneligt skulle och borde på inga villkor någon annan traktering komma i fråga än en enkel kopp té.
» Åh hur skulle man kunna bjuda på något så tarfligt! » Ja, jag medger, att det blefve en svår strid med ett annat svenskt nationallyte, det att all- tid vilja » slå på stort » — men, min nådiga, man kan det och man bör det, just om man önskar se sina verkliga vänner.
De som endast komma för den fina trakteringen, de äro ej värda er uppmärksamhet, låt dem fara!
De däremot som sätta värde på ett besök i ert hem för er egen skull, de skola nog komma ändå med glädje.
» Men, jag ber er » — säger ni — » antag, att jag verkligen skulle vara hågad att göra ett för- sök med edra reformförslag, hur skulle jag då gå till väga, utan att stöta mig med hela värl- den?
Jag kan just se min Stina sticka ut huf- vudet och höra henne bräka: frun tar inte emot någon numera, utom på bestämd dag, och så smäller hon igen dörren midtför de förbluffade besökarnes näsa. » Nåja, all början är ju svår — men hör på, jag vill ge er ett godt råd.
Ni skulle försöka draga fördel af en eller två erkändt talträngda indivi- der bland era bekanta, riktigt utförligt och all- varligt meddela dem edra afsikter och be dem låta andra få del af nyheten.
Var säker att den före aftonen vore känd inom hela er umgänges- krets!
Stina skulle slippa att gå till dörren ens.
^ifven skulle ni kunna utanför er dörr — liksom utanför läkarens — låta sätta ett prydligt anslag, så här: Mottagningstid (— den eller de dagarna i må- naden) mellan (— tiden).
Enhvar kunde ju efter råd och lägenhet utsätta en eller flere aftnar i månaden.
Naturligtvis finge äfven undantag gö- ras — exempelvis för resande — dock ej alltför många, ty en regel med många undantag är sämre än ingen alls.
För öfrigt tror jag mig lugnt kunna lämna alla detaljers ordnande åt ert eget praktiska omdöme.
Det hela skulle, om ni blott ville, efter en ganska kort tids experimen- terande gå alldeles af sig själft.
Men jag ber så mycket, min nådiga, här sitter jag nu och uppehåller er alltför länge och glöm- mer totalt bort tiden äfven jag — jag, som just har fyra alldeles nödvändiga visiter att göra i dag!
Jag ser på ert leende, att ni har så med, och hvad allt är det nu jag har suttit här och fanti- serat om?
— Ack, utopier!
» fn åklagare ».
* Glöm ej de unga vid årsprenumerationen!
för ett helt år kostar Kamraten, vårt lanås förnämsta ungdomstidning, och för detta ringa pris bringar den mer kunskap och förströelse än en hel binga ungdoms- böcker.
IDUN 406 På vägen till Djufvarp, hvilken possession ansågs i ekonomiskt hänseende stå långt framför Ramsjöholm och dit kvartermästa- Några minnesblad för Idun ren många gånger tog Ejlert och mig med af Wilhelm Bäckman.
sig, stod vid dikeskanten en trädrot eller trädstubbe, som hade märklig likhet med VIII.
en karlfigur, och som därför af mig betrak- tades med förundran, ja nästan litet rädsla.
Baron på R a m s j ö h o l m.
Denna trägubbe, en naturens nyck, ådrog Svartorps socken af Jönköpings län lig- sig ej ringa skådelystnad äfven hos äldre r ger den vackra egendomen Ramsjöholm, personer.
så benämnd efter den lilla Ramsjön, nära Hvarje midsommarafton tillställdes för hvars strand corps-de-logis är uppfördt.
tjänare, statfolk och » godsare » (brukare af Detta utgjordes på 1830-talet af ett tvåvå- Ramsjöholm tillhöriga hemman, för hvilka nings reveteradt trähus med brutet tak, gjordes dagsverken), och dessa voro icke få, men rätt och slätt för öfrigt.
En lång allé en fest vid herrgården, då en med blom- af höga granar kantade landsvägen ner till mor och grönt prydd hög stång restes på manbyggnaden.
På ena sidan om den sist- en gräsplan, dans efter fiolmusik tråddes nämnda bildade en å aflopp för Ramsjön, samt förfriskningar af både torra och våta på den andra ringlade sig en bäck genom varor vankades.
Förvaltarens fru, förd af en park af löfträd.
En stor välskött träd- godsets rättare, började svängen.
gård ökade landskapstaflans behag.
I ån När baron Jakob kom till Ramsjöholm, var nedsänkt en stor sump, genom hvars var det som hade en furstlig person an,- lock af spjälor man kunde skåda såsom i ländt.
Jag tror icke att baronen, som var ett akvarium de fiskar, hvilka där voro in- enkel och anspråkslös, satte värde på dessa stängda.
När det led fram på sommaren, hedersbetygelser annorlunda än som uttryck hvilken njutning var det icke att i den för af att han var af sina underhafvande om- barn upplåtna delen af trädgården få moja tyckt.
Han var det också med allt skäl, sig i bärbuskarne!
ty dessa sades hafva större reveny af god- Ramsjöholm jämte det tillgränsande Djuf- set än ägaren.
varp ägdes vid denna tid af expeditions- Baronen plägade under sin Ramsjöholms- sekreteraren, fornforskaren och stiftaren af vistelse någon söndag bevista gudstjänsten Götiska förbundet, friherre Jakob Adlerbeth, i Svartorps kyrka, där hans föräldrar hade son af statsmannen och skalden Gudmund sitt grifthvalf bakom ett par järngrindar Göran.
vid västra kortsidan i själfva kyrkan.
In- Endast några veckor under sommaren nanför järngrindarne hängde inom förgyllda uppehöll sig baron Jakob å sitt gods, den ramar två stora oljefärgstaflor, såsom jag öfriga tiden af året bodde han i Stockholm.
tror, föreställande statsrådet Gudmund Gö- Det gick icke så fort och lätt som i våra ran och hans maka.
Då baron Jakob kom dagar att från hufvudstaden förflytta sig i sin sufflett med kvartermästaren och en till smålandsbygden.
Resan per landsvägs- betjänt på kusksätet, väckte han stor ny- skjuts var både långsam, kostsam och an- fikenhet bland kyrkfolket, och först när ba- ronen intagit sin plats i Ramsjöholms galler- strängande.
Förvaltare af de båda egendomarne var omgärdade kyrkbänk, började orgeln spela kvartermästaren vid Smålands husarer Gu- ingångspsalmen.
Pastor i Svartorp var vid staf Mobeck.
I dennes trefliga och gästfria denna tid prosten Samuel Gumelius, f. d. hus har jag tillbragt många af min barn- fältpräst, graduerad, matematiker, torr pre- doms gladaste dagar.
Sonen Ejlert Edvard dikant, puckelryggig.
— Den söndag, då var den för icke länge sedan aflidne och baronen infann sig vid kyrkan blef vanli- genom sina resor jorden rundt bekante re- gen tjänstförrättande prästen inbjuden till gementsläkaren vid Jönköpings regemente.
middag å det två k tre kilometer aflägsna V i d samma tillfälle kunde Jämte mig åtnjöt den unge Mobeck enskild Ramsjöholm.
undervisning af min far, tills han intogs i äfven andra ortens herremän blifva inbjud- Jönköpings skola.
Mången lördag gingo na, hvilket betraktades som en stor ära.
eller rättare sprungo Ejlert och jag den I matsalen gjordes les bonneurs af en något milslånga vägen till Ramsjöholm, där nöjen till åren kommen, hullig mamsell, hvilken af mångahanda slag bereddes oss.
Allt ef- baronen, som var ungkarl, plägade föra med ter årstiden flngo vi åka kälkbacke och sig från Stockholm.
skridsko, tämja till dragare ett par stora krumhorniga stallgumsar, färdas i hövagnar eller båt, njuta af äppelträdens nedfallna frukter, leka » ta-fatt » på gårdsplanen eller » blind-bock » i skymningen i salen.
Hos Mobeck såg j a g för första gången en klädd och med små vaxljus illuminerad julgran.
Det var något annat än tregrenstalgljusen hemma.
När kvällen kom och vi intagit en grundlig aftonmåltid bäddades åt oss i den så kallade trappkammaren, belägen i bottenvåningen vid början till en lång, smal korridor, som utmynnade i gafveln åt par- ken och slutade på högra sidan med ett mycket anspråkslöst litet rum, till hvilket baronen under sin sommarvistelse gärna drog sig undan från högtidsvåningen en trappa upp.
Denna lilla kammare var för- modligen baronen ' kär, emedan han lär bebott densamma som gosse, då han varit sin fader följaktig till Ramsjöholm.
Högtidsrummen i öfre våningen voro na- turligtvis vid dessa middagar upplåtna.
Matsalens väggar pryddes af ärevördiga fa- miljporträtt.
Till vänster från salen var biblioteket, rikt försedt med i synnerhet fransk litteratur.
Detta rum utöfvade på mig stark dragningskraft för planschverkens skull, men det tilläts icke pojkar att rusta därinne.
På golf vet vid eldstaden i mat- salen låg en stor medelhafssnäcka, som be- redde mig nöje därigenom att jag satte snäckskalets öppning till mitt öra och lyss- nade till luftdragets sus.
I mamsellens rum till höger innanför salen ha vi ingen- ting att göra.
På Ramsjöholm uppföddes många vackra unghästar, och det gjorde baronen ett nöje att låta dem vid en lina löpa rundt för sig.
Eljes sysselsatte han sig mest med studier i biblioteket.
Innan baronen efter sin sommarsejour 1898 lämnade Ramsjöholm, plägade han göra ett kort besök i prostens och komministerns boställen, en uppmärksamhet, hvaraf veder- börande kände sig högeligen smickrade.
Vid afskedet tillgick det ungefär som i fru Lenngrens skildring af » det grefliga besöket »: » De nego på tröskeln, de nego vid grinden Och stå där och niga ännu » — — — Mamsellen hade intet umgänge utom kvartermästarens familj.
Baron Jakob Adlerbeth omkom genom drunkning den 2 september 1844.
Hans lefnadstecknare säger om honom, enligt Herman Hofberg i Svenskt biografiskt lexikon: » A f en högst bestämd karakter förenade han därmed det varmaste, redligaste hjärta och en trofasthet utan gräns, som gjorde honom dyrbar och oförglömmelig. » Till sitt yttre var baronen, så vidt jag minnes, af medellängd, mörklagd, snarare mager än fet och flärdfri i allt sitt upp- trädande.
Ramsjöholm har under årens lopp gått genom flere ägare.
I mycket är det san- nolikt förändradt, men minnet dröjer helst vid det gamla Ramsjöholm eller Ramsjö, som det förkortadt oftast fick heta, sådant det var i baron Jakob Adlerbeths och kvar- termästaren Gustaf Mobecks dagar.
* — » Ett nytt » — » ett annat ».
I den lilla » pristäfling för familjekretsen », som vi utlyste på sista sidan i vårt julnummer, har ett uttryck genom sin ofrivilliga tvetydighet vållat åtskilligt hufvudbry.
Det står, att man af de 13 bokstäfverna skall bilda » ett nytt svenskt ord ».
Härmed menas naturligtvis icke ett alldeles ny- bildadt svenskt ord, utan ett annat ord än det från hvilket man utgår: mantalsutgift.
Hvilket vi härmed vilja ha upplyst till samtliga lösares efterrättelse!
Julen vid hofvet.
Julklappsutdelningen vid hofvet försiggick vid femtiden på julaftonen i » hvita hafvet », som var prydt af ett trettiotal ståtliga granar.
Efteråt intogs middag i drott- ningens våning, hvari deltögo den k. familjens medlemmar och deras uppvaktningar.
Vid kron- prinsens och kronprinsessans hof ägde julklapps- utdelningen rum på juldagen.