Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då vi nu utanför Lenas mynning skilts från det bland dessa fartyg, som längst följde Vega på dess stråt mot öster, kan det vara på sin plats att med några ord redogöra för slutet af Frasers, Express’ och Lenas resor och att gifva skäl för hvad jag yttrat om betydelsen af deras färder.
Den 9 aug. kl. 10 f. m., sedan herr Serebrenikoff gått om bord på Express för att såsom Sibiriakoffs ombud öfvertaga högsta befälet öfver de två, för Jenisej-färden afsedda fartygen, afgick Fraser, med Express i släptåg, från Dicksons hamn uppför floden.
Resan gick utan några andra äfventyr, än att man, till följd af obekantskap med farvattnet, stundom lindrigt stötte på grund.
Den 11 aug. var man vid Korepowskoj, samma ställe der jag 1876 upplade de varor, som Ymer förde med sig.
Här togs min gamle vän från 1875 och 1876 års färder, kosacken Feodor, om bord.
Han visade sig dock äfven nu vara en lika menlös lots som förut.
Oaktadt erfarenheten från 1876, då han flere gånger förde Ymer på grund, hade han ännu ej fått en klar föreställning om skilnaden mellan ett oceanfartygs byggnadssätt och de vanliga plattbottnade Jenisejpråmarnes, och hans begrepp om lotsyrkets ansvar yttrade sig, då han fick råda sig sjelf, på så sätt, att han vid kinkiga ställen sökte i sömnens armar glömma alla faror och besvärligheter.
Herr Serebrenikoff och fartygens befälhafvare nödgades derför sjelfva medelst täta lödningar, som vanligen anstäldes från en förutsänd ångslup, söka reda på det rätta farvattnet.
Detta var mellan de jemna, med låga busksnår och rika gräsmarker täckta öarna ofta mycket smalt, men tyckes hafva varit temligen djupt, enär man, äfven der fartygen framgingo på egen hand utan ledning af duglig lots, hade 5 till 30 meters djup, och sedan en fiskare, som bättre än Feodor kände farvattnet, tagits om bord, kunde man under tolf timmar framgå med full fart mellan de sydligare Briochowski-öarna210 öfver ett djup af 30 till 50 meter.
Den 14 augusti kom man till Tolstojnos, der en ganska väl hållen simovie är belägen, ungefär vid 70° 10′ n. br., 370 kilometer söder om Dicksons hamn.
Den 15 augusti ankrade man i en god hamn vid Saostrowskoj, en 100 kilometer längre uppför floden, vid sjelfva skogsgränsen belägen simovie, der varorna skulle lossas och annan last intagas.
Sedan man den 16 byggt en brygga, började lossningen den 17 augusti och var den 20 afslutad.
Härifrån gick Fraser ännu längre uppför floden till Dudino för att intaga åtskilliga der upplagda varor: talg, hvete, råg och hafre.
Den 2 sept. vände ångaren tillbaka till Saostrowskoj, der emellertid äfven Express intagit sin last.
Ångaren Fraser.
Dudino är en kyrkby, belägen vid floden Dudinkas utlopp i Jenisej.
Här uppehålla sig två prester, en smotritel (uppsyningsman, ungefär motsvarande länsman hos oss), ett par förvista, några ryska arbetare och en hop infödingar.
Härtill kommer ställets egare, den inflytelserike köpmannen Sotnikoff.
Denne driftige och duglige man är i ekonomiskt afseende herskare öfver hela den kringliggande trakten, hvars alla invånare på ett eller annat sätt äro af honom beroende.
Mot säd, bränvin, socker, te, jernvaror, krut och bly, tyg och läder tillbyter han sig pelsverk, fisk, mammutelfenben m. m., och dessa varor sändas sedan med en ångbåt till Jenisejsk för att derifrån spridas till Kina, Moskwa, Petersburg o.s.v.
Bland annat är han äfven egare af ganska mäktiga kollager i de omkring 60 kilometer från Dudino belägna Noril-bergen.
Denne enkle och flärdlöse man har varit synnerligen förekommande mot alla vetenskapsmän, som besökt trakten.
Hans bostad, belägen i granskapet af skogsgränsen, är troligen den sibiriska tundrans ståtligaste palats, beundradt af infödingar från när och fjerran.
Det är byggdt af grofva stockar, består af två våningar, har grönmåladt tak, många fönster med utsirade karmar målade i hvitt och blått; rummen äro varma, försedda med mattor af pelsverk, krukväxter i fönstren, talrika helgonbilder, fotografier och kopparstick.
Den 7 sept. var allt klart till afresan.
Fraser och Express lättade ankar för att anträda återfärden utför floden.
Vid Tolstojnos mötte man två dagar derefter ångaren Moskwa211 från Bremen, förd af kapten Dallmann, hvilken hade om bord besättningen på norska ångfartyget Zaritza, fördt af kapten Brun, hvilket strandat vid Jenisejs mynning och öfvergifvits af besättningen.
Det var dock med denna strandning ej farligare, än att, då Fraser den 13 sept. träffade den strandade Zaritza, man kunde pumpa fartyget läns, taga det af grund, sätta maskinen i stånd samt föra det åter till Norge.
Den 19 sept. kommo alla tre fartygen till Matotschkin-sundet, der de lågo för ankar några dagar i Beluga bay för att intaga vatten samt lämpa kol och last, hvarpå de den 22 i samma månad seglade genom sundet mot vester och den 26 ankrade välbehållna och med full last vid Hammerfest.212 Det gods, som nu för första gången från Jenisej fördes till Europa, utgjordes af omkring 600 tons talg, hvete, råg och hafre.
De till Sibirien införda varorna bestodo hufvudsakligast af 16 tons spik, 8 tons hästskor, 4 tons hästskosöm, 16½ tons stångjern, 33 tons tobak, 60 tons salt, 24 kärl petroleum, en jernpråm i bitar med nödiga tillbehör af ankare m. m.213
Innan jag går att redogöra för Lenas resa, måste jag nämna några ord om de åtgärder, som af herr Sibiriakoff vidtagits för att betrygga hennes färd mellan flodmynningen, der hon skulle skiljas från Vega, och hennes egentliga bestämmelseort, staden Jakutsk.
Det är naturligtvis mycket svårt för ett fartyg att utan lots söka sig väg uppför ett vidsträckt, af en mängd djupare och grundare flodarmar genomkorsadt, i hydrografiskt hänseende fullkomligt okändt deltaland.
Herr Sibiriakoff hade derför anordnat så, att en flodlots skulle möta Lena vid deltalandets nordspets, och med honom låtit genom herr Kolesoff uppgöra följande kontrakt, som jag här fullständigt återger, då detsamma i flere afseenden lemnar en ganska målande bild af åtskilliga sociala förhållanden i dessa aflägsna trakter.
Den mig meddelade afskriften af kontraktet lyder i öfversättning sålunda :
»Jakutsk, år ett tusen åtta hundra sjuttioåtta den 18 februari har jag, undertecknad jakut Afonasii Fedoroff Winokuroff afslutat nedanstående kontrakt med Ivan Platonowitsch Kolesoff, köpman af andra gillet i staden Jakutsk.
1. Jag
Winokuroff förbinder mig att såsom lots föra professor Nordenskiölds expeditions fartyg uppför Lena-floden ifrån byn Tas-Ary, som ligger inemot 150 verst nedanför byn Bulun.
Från ön Tumat, som är belägen i Lena-deltats nordöstra del, förbinder jag mig att för samma fartygs framlotsande på min egen bekostnad bland invånarne på platsen anskaffa en lots, som väl känner det djupaste inloppet i Lena-floden ända till byn Tas-Ary.
Denna lots skall expeditionens chef entlediga vid byn Tas-Ary.
Då jag icke är mäktig ryska språket, förbinder jag mig att medföra en jakut-tolk, hvilken känner ryska språket och är skrifkunnig.
I maj detta år skall jag
Winokuroff med tolken fara från staden Jakutsk nedför Lena-floden till ön Tumat och derstädes tillsammans med tolken invänta expeditionen.
Under nedfärden till Tumat-ön är jag förbunden att bland invånarne i trakten förhyra en sakkunnig vägvisare, hvilken skall på mina egna båtar följa oss till ön genom Lena-deltats djupaste lopp.
Under färden från byn Tas-Ary till Tumat-ön skall jag anställa lödningar och uppteckna farvattnets djup.
Mellan byn
Bulun och sjelfva Tumat-ön förhinder jag mig att för fartygets öfvervintring uppsöka två ställen, som äro fullkomligt passande och skyddade för is.
Jag skall vidare för expeditionens befälhafvare framlägga en dagbok om allt, som jag kan finna gagneligt att känna för skeppsfartens betryggande och för fartygens öfvervintring, äfvensom uppgift på de ställen, som äro för skeppsfarten farliga eller olämpliga.
Framkommen till ön Tumat, skall jag göra till min första pligt att finna en djup och för de sjögående skeppen beqväm hamn på vestra sidan om ön.
För detta ändamål förbinder jag mig att medhafva två egna båtar, hvilka, om så är nödigt, skola öfverlemnas åt expeditionen såsom dess egendom.
Vid den funna hamnen förbinder jag mig att på något högt beläget ställe på öns strand, hvilket kan ses från Kap Olonek, uppresa ett signaltorn af drifved eller jord, likt en kosack-kulle, icke lägre än sju fot.
På denna underbyggnad skall jag uppresa en bock af tre eller flere tjocka bjelkar och i dennas öfre del anbringa en lång stång med en blocktrissa för flaggan.
Flaggan bör vara upphängd minst 42 fot öfver marken.
Ända till dess floden fryser skall jag öfvervaka det på detta sätt uppförda sjömärket.
För detta ändamål har herr Kolesoff försett mig med en färdiggjord flagga, en blocktrissa och en lina.
Men då nätterna blifva mörka, skall jag i närheten af sjömärket anlägga, två eller tre stora eldar eller upphänga lanternor på sjelfva sjömärket, så att dessa eldar eller lanternor kunna ses utifrån hafvet.
Från byn Tas-Ary skall jag föra expeditionens fartyg ända till staden Jakutsk, i det jag visar rätta farvattnet på Lenafloden.
Tolken skall under hela färden befinna sig vid min sida.
Allt ifrån den dag, då jag afreser från Jakutsk, ända till slutet af min tjenstetid i Nordenskiölds expedition måste vi, jag Winokuroff och min tolk, alltid vara nyktra (icke rusiga), uppföra oss ärligt och höfligt och punktligt åtlyda kaptenens befallningar.
För alla dessa mina förbindelser har herr Kolesoff att betala mig nio hundra rubel.
Efter expeditionens ankomst till Jakutsk får jag icke utan chefens tillstånd lemna skeppet, utan skall jag framgent stanna om bord.
Om kaptenen finner det nödvändigt, att jag följer honom tillbaka ända till Lenas mynning, skall jag efterkomma denna önskan mot ett extra arfvode af tre hundra rubel.
Under denna senare färd är jag icke förbunden att medhafva någon tolk.
Om expeditionens framkomst till Tumat-ön genom någon omständighet förhindras till november månad, eger jag rätt att med min tolk begifva mig till Jakutsk och här för herr Kolesoff förete ett å embetets vägnar af kommendanten Baschleff eller någon annan lokal embetsman gifvet intyg, att jag på Tumat-ön verkligen upprest sjömärket och vistats der, tills floden blef isbelagd, samt att jag afrest först efter det att expeditionen icke mera var att förvänta.
Då måste herr Kolesoff på grund af detta kontrakt göra upp med mig och till mig utbetala hela summan 900 rubel, jemte 200 rubel för min återresa.
Om expeditionens fartyg skulle anlända till Tumat-ön så sent, att färden uppför Lena blir omöjlig, skola vi, jag och min tolk, öfvervintra med expeditionen ända tills floden blir öppen år 1879.
Och härvid skola vi, jag och min tolk, på vår egen räkning bo der, hvarest fartygen skola öfvervintra, och tjena expeditionen så som tillhörande dess manskap.
Efter sjöfartens inträde 1879 skall jag föra fartygen från öfvervintringsplatsen till staden Jakutsk.
Derför har jag utom de mig tillkommande 900 rubel att erhålla ännu 800 rubel.
Om det äfven under denna färd skulle blifva af nöden att åtfölja fartygen från Jakutsk tillbaka till Lenas mynning, skall jag göra det och derför erhålla tre hundra rubel.
Men om fartygen öfvervintra i Jakutsk, skall jag vara fri under vintern och endast under nästa års resa, om så fordras, åtfölja dem ända till Lenas mynning.
I detta fall har jag att erhålla 300 rubel.
Utaf denna betingade summa skall herr Kolesoff på förhand utbetala vid afslutandet af detta kontrakt tre hundra rubel, i maj månad vid affärden ett hundra och femtio rubel och i byn Bulun två hundra och femtio rubel för mina utgifter till följeslagare och lots samt andra omkostnader.
Återstoden skall jag erhålla efter återkomsten till Jakutsk.
I maj vid affärden skall jag, om jag genom sjukdom blir förhindrad att begifva mig till Tumat-ön, åt herr Kolesoff återbetala den af mig vid detta kontrakts afslutande erhållna summan med undantag af de penningar jag utbetalt åt tolken såsom handpenning och för båtarne.
Skulle jag icke då vara i stånd att återgälda summan, skall jag
Winokuroff förtjena det af mig icke återgäldade beloppet på herr Sibiriakoffs guldbergverk.
Detta allt äro vi, båda kontrahenterna, förbundna att heligt och okränkt iakttaga.»
En anteckning på afskriften upplyser vidare, att till detta kontrakt hade jakuten Afonasii Fedoroff Winokuroff i stället för namnunderskrift fogat sitt eget sigill, hvilket jakuten Alexii Zassimoff Mironoff graverat, samt att vilkoren blifvit godkända af köpmannen Ivan Kolesoff och det hela inregistreradt hos polisförvaltningen i Jakutska kretsen.
Kontraktet hade ingåtts under vänlig medverkan af guvernören och biskopen i Jakutsk, hvilka mycket intresserade sig för den föreslagna resan.
Den senare kände till och med ishafskusten genom egen erfarenhet.
Men allt detta oaktadt gick det ej bättre, än att lotsen firade den stora penningesummans mottagande med ett grundligt rus, under hvilket han bröt ena armpipan.
Han kunde således aldrig komma till mötesplatsen, och Johannesen fick sköta sig på egen hand så godt han kunde med sin lilla ångbåt.
Sedan Lena natten mellan den 27 och 28 augusti skilts från Vega, ångade hon mot land och kom redan samma dag till Lena-deltats nordostligaste udde, belägen vid 73° 47′ n. br.214 Det var här, som lotsens sjömärke skulle vara uppfördt, men någon lots fans ej, och ingen flaggstång syntes.
För att få rätt på detta inseglingsmärke for Johannesen 40 kilometer längs stranden vester ut, men då han äfven i denna riktning sökte det förgäfves, vände han åter till det förstnämnda stället och landsteg der.
På stranden stod en mycket gammal koja, som redan blifvit alldeles jordfyld; förmodligen härrörde den från någon bland de expeditioner, som besökt trakten i början af detta århundrade.
Vilda renar sågos i mängd.
Då enligt det anförda kontraktet sjömärket skulle synas från Kap Olonek, ångade Johannesen ännu en gång mot vester, följande landet så nära som möjligt.
Men då farvattnet här blef allt mer och mer grundt, utan att man fick sigte på något torn, måste Johannesen finna sig i att sjelf leta sin väg genom deltalandet, och han beslöt att för detta ändamål uppsöka ostligaste mynningsarmen, hvilken på kartorna är utritad ganska bred och äfven tyckes hafva blifvit begagnad af »den stora nordiska expeditionens» fartyg.215
Ångaren Lena.
Hans Christian Johannesen, Befälhavare på Lena.
Född 1846.
Fyratio kilometer öster om Lena-deltats nordspets träffade Johannesen tre sandbankar, hvilka han kringseglade.
Sedan han kommit förbi dessa, blef farvattnet djupare, så att han kunde gå fram på ett afstånd af 5 kilometer från land.
Den 1 sept. kastade Johannesen ankar i en bugt på fastlandet i granskapet af det Bychowska inloppet, och härifrån fortsatte han den 3 sept. kl. 2 t. 30 m. f. m. vidare uppför floden.
Men redan kl. 10 f. m. råkade Lena på grund.
Vattnet var i fallande och började åter att stiga först en timme efter midnatt.
Man kom derför först följande dag kl. 8 f. m. loss, och det med stor möda.
Seglingen genom deltalandet försvårades derigenom, att de kartor, som uppgjorts för 140 år sedan, nu äro alldeles obrukbara.
Deltat har nämligen sedan dess undergått betydliga förändringar.
Der som då för tiden funnos sandbankar, ligga nu stora, med skog och gräs bevuxna öar.
På andra ställen åter hafva hela öar blifvit af floden bortsköljda.
Medan fartyget stod på grund, kommo nio tunguser om bord.
De rodde i små båtar, hvilka voro förfärdigade af en enda urhålkad trädstam och jemnt kunde bära en man hvar.
Förgäfves sökte Johannesen att förmå någon af tunguserna att lotsa ångaren; han lyckades ej förklara sin önskan för dem, oaktadt alla den ryska tolkens bemödanden, ett bevis på den ringa beröring dessa tunguser haft med Sibiriens beherskare, eller ock på den svårighet och obenägenhet vilden har att lära sig de bildade folkens språk.
Först den 7 september hade man äntligen passerat deltalandet och ångade nu in i sjelfva floden, der farvattnet blef betydligt bättre.
Johannesen säger i sin berättelse om färden, att det är osannolikt, att någon af Lenas vestliga mynningsarmar skulle vara af betydenhet, ty dels är redan den vattenmassa, som utströmmar i ostlig riktning, mycket betydande i jemförelse med flodens hela vattenmängd, och dels innehöllo de af Johannesen besökta vestliga och nordliga mynningsarmarna endast saltvatten, medan vattnet i den östra mynningsarmen var fullkomligt fritt från saltsmak.
Den 8 tidigt på morgonen nådde man den första fasta boningsplatsen vid Lena, Tas-Ary.
Man steg i land för att få upplysningar om farvattnet, men kunde ej meddela sig med invånarne, emedan dessa voro tunguser.
På eftermiddagen samma dag kom man till en annan flodby, Bulun.
Otålig att komma vidare och i förmodan, att äfven denna by vore bebodd af idel »asiater»216, ämnade Johannesen fara förbi densamma.
Men när invånarne sågo ångbåten, helsade de den med glädjeskott från alla skjutgevär, som i hast kunde öfverkommas.217 Lena fälde då ankar.
Tvenne kronobetjenter och en prest kommo om bord, och den sistnämnde anstälde en tacksägelsegudstjenst.
Der borta vid tundrans gräns tyckes till och med asiaten ganska väl uppfatta betydelsen deraf, att fartyg kunna från verldshafven framtränga till Sibiriens stora floder.
Ett bevis härpå erfor äfven jag år 1875.
Medan jag ännu, innan jag råkat ångbåten Alexander, i min egen nordlandsbåt med två vetenskapsmän och tre fångstmän rodde uppför floden, landade vi bland annat vid ett ställe, der för tillfället ett antal dolganer voro församlade.
Då dessa fått klart för sig, att vi anländt till dem, ej såsom bränvinshandlaren och fiskuppköparen från söder, utan från norr, från hafvet, kommo de i fullkomlig extas.
Vi utsattes för föga behagliga omfamningar af våra skinnklädda beundrare, och slutligen hade en af oss den oturen att blifva doppad i floden vid ett försök, som dolganerna i sin förtjusning nästan med våld gjorde att bära honom genom vattnet till den ett stycke från den långgrunda stranden förtöjda båten.
I Dudino höllo äfven dervarande prester en tacksägelsegudstjenst för vår lyckliga ditkomst.
Tvenne af dem messade, medan klockaren, klädd i en fotsid kaftan af fårskinn, ifrigt och andäktigt svängde ett väldigt rökelsekar.
Lukten från detta var redan i början icke synnerligen angenäm, men den började snart blifva så stark och obehaglig, att jag, som fått min plats i spetsen bland åhörarne, höll på att storkna, oaktadt ceremonien försiggick i fria luften.
Snart var hela klockaren höljd i ett tätt rökmoln, och det märktes nu, att hans skinnpels blifvit antänd på samma gång som rökelsen.
Sjelfva gudstjensten afbröts dock icke häraf, utan eldsvådan släcktes blott, under allmän munterhet, med en öfver klockaren gjuten pyts vatten.
Jakutsk på 1600-talet.
Efter Witsen.
Den 9 på morgonen fortsatte
Lena färden uppför floden, hvarvid presten och kronobetjenterna medföljde, men de måste snart landsättas, emedan de i glädjen druckit sig dödfulla.
Den 13 sept. nåddes Schigansk, hvarest man intog prof på de der befintliga kolen, men dessa befunnos odugliga218, och den 21 sept. anlände man till Jakutsk.
Det första fartyg, som från verldshafven kommit hit till hjertat af Sibirien, mottogs med stor välvilja och gästfrihet, så väl af myndigheter som af befolkning.
Men då Johannesen ej här påträffade Sibiriakoffs ombud Kolesoff, fortsatte han färden uppför floden, tills han den 8 okt. kom till byn Njaskaja, 220 verst från Witim, ungefär vid 60° n. br.
Härifrån vände han åter till
Jakutsk och upplade båten i vinterqvarter något söder om denna stad.
Jakutsk i våra dagar.
Efter nyare rysk teckning.
Så väl Fraser och Express som Lena hade sålunda till fullo löst de uppgifter, som blifvit dem före expeditionens afgång förelagda, och deras färder skola alltid bilda en vigtig länk i raden af de undersökningar, genom hvilka sjöfarten på det Sibiriska Ishafvet blifvit öppnad.
För att gifva ett begrepp om det inflytande, denna sjöförbindelse kan hafva på verldshandeln, och de nya källor till lycka och välstånd, som derigenom kan beredas för millioner, skall jag med några ord redogöra för beskaffenheten af de landsdelar, som genom denna sjöfart skulle komma i beröring med Europas gamla kulturländer.
Om man tager Sibirien i dess vidsträcktaste betydelse, d.v.s. under detta namn innefattar ej allenast det egentliga Sibirien utan äfven de delar af Högasien, som ligga omkring de stora sibiriska flodernas källområden, så kan detta land till utsträckning, klimat, bördighet och möjlighet att hysa en talrik befolkning ganska väl jemföras med Amerika norr om 40° n. br.
Liksom Amerika upptages Sibirien i norr af skoglösa slätter.
Söder om detta område, der endast jägaren, fiskaren och ren-nomaden kunna finna en tarflig bergning, vidtager ett vidsträckt skogsområde, svårodladt och till naturförhållanden kanske snarlikt Sverige och Finland norr om 60° eller 61° n. br.
Söder om detta skogsbälte åter möter man så väl i Sibirien som i Amerika omätliga sträckor af en ytterligt bördig jord, om hvars förmåga att löna odlarens möda de senaste årens sädesexport från gränsländerna mellan Förenta staterna och Kanada lemnat ett så slående vittnesbörd.
Mellan Sibirien och Amerika eger dock den olikhet rum, att medan jordens alster i Amerika lätt och billigt kunna utföras till Atlantiska hafvets och Stilla oceanens hamnar, är den bästa delen af Sibirien, den som ligger kring öfre delen af Irtisch-Obs och Jenisejs lopp, afstängd från verldshafven genom väldiga förland, och de stora floder, som i Sibirien genomkorsa landet och af naturen tyckas vara bestämda att utgöra pulsådrorna så väl för dess inre lif som för samfärdseln med den öfriga verlden, flyta alla mot norr och utfalla i ett haf, som ända till senaste tider ansetts fullkomligt otillgängligt.
Af dessa floder upptager dubbelfloden Ob-Irtisch med sina talrika bifloder ett område af öfver 60000 geografiska qvadratmil, Jenisej-Angara ej fullt 50000 och Lena något öfver 40000.219
Såsom den detta verk åtföljande kartan öfver Sibiriens flodsystem utvisar, ligger af dessa ofantliga landområden blott en ringa del norr om polcirkeln, och endast mycket obetydliga sträckor af desamma upptagas af skoglös tundra, hvilket beror derpå, att större delen af kustlandet vid Ishafvet har sitt vattenaflopp genom egna smärre floder och derför ej kan anses tillhöra de här ifrågavarande flodområdena.
Drager man i norr gränsen för det med fördel odlingsbara landet vid 60° n. br., så återstår dock en odlingsbar areal af 90000 geografiska qvadratmil.
En tredjedel häraf torde upptagas af ett skogbeklädt och kanske temligen svårodladt bergland, men det öfriga består för det mesta af föga skogbevuxna, lätt odlade grässlätter, täckta af den yppigaste växtlighet.
Jorden, mångenstädes snarlik Rysslands svarta jord eller »tschernosem», lönar här med rik äring äfven de knapphändigaste odlingsarbeten.
Det oaktadt hysa dessa trakter nu endast en ytterst fåtalig befolkning, men många, många millioner kunna utan svårighet der finna sin utkomst, när en gång odlingen gjort landets rika naturliga hjelpkällor fruktbärande.
qvadratkilometer geogr. qvadratmil
Obs flodområde (med Tas) 3445000 62560
Jenisejs » 2712000 49250
Lenas » 2395000 43500
En för Sibiriens framtida utveckling särdeles lycklig omständighet bildar det förhållandet, att dess tre stora floder redan nu äro segelbara under större delen af sitt lopp.
Ob är segelbar från Biisk (52°½ n. br.) och Irtisch åtminstone från Semipalatinsk (50° 18′ n. br.).
Jenisej åter, som, efter att med sina två hufvudarmar hafva lemnat det i Kina belägna källområdet, genomskär hela Sibirien i norr och söder från 46:e till 73:e breddgraden och alltså genomlöper en sträcka, som i längd motsvarar afståndet från Venedig till Nordkap eller från Mississippis mynning till norra delen af Winnipeg-sjön, är redan af naturen segelbar från hafvet till Jenisejsk.
Till denna stad eger redan nu transport rum utför de båda hufvudarmarne från Minusinsk och trakten af Baikal-sjön.
Med tillhjelp af åtskilliga, i jemförelse med ändamålets vigt föga kostsamma rensningsarbeten lär Angara kunna göras fullt segelbar under hela sitt lopp, och dess fortsättning
Selenga i sin nedersta del mellan kinesiska gränsen och Baikalsjön.
Härigenom skulle en flodväg öppnas för forslingen af norra Kinas och södra Sibiriens alster till ett haf, öfver hvilket man med en vanlig ångbåt kan komma på 5 à 6 dagar till Hvita hafvet eller Nordkap.