Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni yttrade en gång, det är längesedan, att verk-
Gud och att vi icke skulle banna den utan taga den att jag har sjunkit, derför att jag är på väg att försona mig med detta lifvet; jag har bytt den rikes drägt mot fattigmans, derför att jag är fattig; jag
som den är.
Nu säger ni, med förtäckta ord,
har förlorat min ungdom, när jag uppfylde naturens
lag och blef moder; mina händer hafva förderfvats af till marken, men min själ den stiger, den stiger som
nålen, mina ögon af sorgen, lifvets börda trycker mig falken mot himlen, mot friheten, under det min jorSå vill jag tyda er vakna dröm!
diska kropp sjunker i dyn bland stinkande blommor!
79 BIKTFADERN.
Kropp och själ äro ett!
kunna nå himlen.
Nej, herr pater; jag var en vacker tafla som gjorde er nöje; ödet suddar på taflan och beröfvar er nöjet, se der er sorg!
Tror ni icke jag sörjer?
Jo, men jag har kommit så långt, att jag BIKTFADERN.
Det är icke sant, ty då skulle aldrig tjenaren
finner den sorgen syndig.
Jag har inte kommit någon hvart.
är framme, men så ser jag att jag står qvar.
-- Säg vara viss på hvad ni tänkte och sade nyss?
Tror ni kroppen sjunker?
Nej! BIKTFADERN.
Jag tror ibland att jag är på väg, ibland att jag
mig upprigtigt inför Gud: tror ni att ni alltid skall att ni alltid skall kunna hålla er själ uppe, under det MARGIT.
Rädda då er själ!
Lös falken och låt den stiga!
Jag har nog tänkt det, men kedjan är stark.
en tid i dess bur, har också gifvit nyckeln som öppnar.
Samma konst, som förmår hålla själen qvar för
Har ni den af en händelse?
80 MARGIT.
Gif mig den!
BIKTFADERN lemnar en liten flaska.
Der!
och mins att ni endast drömde, att jag föll af hästen!
Jag faller icke.
Tack! -- Herr Bengt kommer. -- Frukta intet,
sårade äro icke döda! (Går.)
Tro icke för tidigt slaget vunnet; de
KAMMARPIGAN.
ett samtal.
Riddaren frågar, om fru Margit beviljar honom MARGIT.
Han må komma.
Nå, mitt barn?
KAMMARPIGAN bedjande, ödmjukt.
Var icke hård mot riddaren!
MARGIT rörd.
är väl derför man så litet bemärker dig!
Gud gifve
Du är bestämdt en god menniska, Kerstin!
81 jag kunde vara hård som jag ville!
Bed riddaren komma!
(Kammarpigan går.)
Scen IX. MARGIT.
BENGT. (Förstördt utseende, illa klädd, stannar förkrossad vid dörren.) se Bengt.
MARGIT djupt uppskakad, när hon får
Stig fram, riddare!
Icke riddare!
Sitt ner, herr Bengt! BENGT.
närvaro!
Nej, min fru, jag är icke värdig att sitta i er MARGIT.
fins icke för oss.
Låt oss tala om det närvarande!
Det förflutna BENGT ser upp och betraktar nu först Margit; uppskakad och förvirrad af hennes förändrade utseende.
tala om gemensamma angelägenheter.
Ni vet att vi äro fattiga!
Är -- det --?
Jag ville
år förut.
Jag vet det nu, men borde ha fått veta det ett BENGT.
mig sjelf.
Jag älskade er och ville skona er.
Det tillhör icke er att förebrå mig, det tillhör
82 MARGIT.
släppa för lasset.
Ni föredrog att ega en jagthäst, som ni icke ville BENGT.
Jag kände icke er styrka.
ha förödmjukat er.
Nu äro vi inne på förebråelserna, och de hjelpa icke saken.
Ni ville inte lära känna den, emedan den skulle
När allting störtade genom ett sammanstötande af missöden, förlorade jag sansen, men ni behöll den.
Ni har räddat hvad som kunde räddas, ni har aflönat
Låt mig fortfara med förebråelserna mot mig sjelf.
tjenarne, ni har underhandlat med fordringsinnehafvarne, allt under det jag höll mig undan, förkrossad af blygsel och sorg.
Fru, mitt ärende är för det första att bedja er om förlåtelse...
(På knä:)
Förlåt mig, derför att jag underskattade er; att jag trodde er
vara en vacker burfogel, som skulle vara vacker och
intet annat.
Förlåt mig att jag blef vred, då ni begagnade den rättighet jag gifvit er att mera älska blommor än gräs; förlåt mig att jag plundrat er ungdom och gifvit er sorg!
ni underskattat mig, ty när vi sist talades vid, sak-
Ni behöfver inte bedja om förlåtelse, derför att
nade jag de egenskaper ni nu är nog öfverseende att värdera, och jag var då en stackare, alldeles som ni ville hafva mig.
Att ni gifvit mig sorg, det är icke varit oss till gagn.
Stig upp, herr Bengt! ert fel, och vi skola icke banna sorgen, ty den har
83 BENGT upp med svårighet.
jag är så trött!
Förlåt mig, fru, men tillåt att jag hvilar mig, MARGIT leder honom till en stol.
Hvad fattas er?
Är ni sjuk?
Säg! -- Hvad ämnar ni göra i det fall att konungen beviljar -- er anhållan?
Jag fruktar att jag icke kommit helbregda ifrån
Arbeta! -- Tjena! BENGT.
pat till fjäril?
Tjena! -- Arbeta!
Arbetar fjäriln som Gud skaMARGIT.
nar ni göra?
Han söker sin föda tills han dör. -- Hvad ämBENGT.
för plogen, engeln sy kläder och tvätta; då tystnar
Jag blir förvaltare hos fogaten! -- Sångfogeln
sången, de små händerna bli röda, kinden så blek.
Och hvarför detta?
Derför att han högg ner hennes kan icke andas.
Hjelp mig!
lind, derför vissnade hennes rosor. -- Hjelp mig!
Jag MARGIT räcker honom en bägare vatten; stöder hans hufvud.
Ni är sjuk!
Ja, jag blir aldrig frisk mera!
84 MARGIT.
skall skaffa mat åt sina små, han skall hugga ved att de icke frysa.
Riddaren har så mycket i sitt stora hufvud, han
ger hon än?
Hvilka toner!
Har lutan icke brustit eller sjunMARGIT.
rens tankar!
Förlåt mig att jag icke kunde blicka in i riddaBENGT.
fjärilens vingar!
Margit, du beder mig förlåta.
Hvad står då mellan oss?
Riddaren ville icke lägga sina tunga tankar på
Det står ett svärd emellan oss!
Misstroende!
Samma ord ni nyss sade har jag hört förr, men de hindrade icke då att ni lyfte er hand!
fram?
Har icke olyckan gjort oss till nya menniskor, kunna vi icke som nya menniskor börja ett nytt?
Det förflutna ligger bakom oss, hvarför skall det
Aldrig! BENGT.
Skall ni alltid vara min ovän?
85 MARGIT.
Nej, icke er ovän!
Margit.
Konungens fogat ber att få ett samtal med fru BENGT.
Det får han icke!
MARGIT till hofmästaren.
Bed fogaten vara välkommen!
I mitt hus kommer han icke utan mitt tillstånd?
har att tala i våra angelägenheter, med vårt tillstånd!
I vårt hem, herr Bengt, kommer hvem helst som
Ni ar ännu min hustru och har icke rätt att skymfa hemmet med möten.
gästrum om en halftimme!
Säg fogaten att jag söker honom uppe i hans HOFMÄSTAREN går ut och kommer genast in med ett bref, som han lemnar Margit.
besök om en halftimme.
Herr fogaten lemnar denna skrifvelse och väntar
86 BENGT.
Men ni skall icke gå dit, ty ni är ännu min hustru.
MARGIT läser i brefvet.
Ni blygs inte att söka denne man på hans rum!
Icke längre er hustru!
Läs! BENGT.
Skiljobrefvet!
träldom och löften!
Fri från band och bojor och BENGT.
jag tror icke de kunna lösa band dem himlen knutit.
Ni har er frihet; huru ämnar ni begagna den?
Jordens konungar äro mägtiga, men
veta det båda.
Det vet jag icke, men om en timme skola vi BENGT på knä.
kropp, du gör mig fördömd; jag älskar dig, jag älskar dig!
Margit, Margit, gå icke; du rycker lifvet ur min
älskar mig nu lika högt som din gröda, när du höll på att förlora den.
Du älskar mig som en af dina tillhörigheter; du
frun, ty du är starkare än jag och mildare; jag ligger för dina fötter och beder att du skall taga mig upp, din vilja skall blifva min.
ty jag är den olyckligaste, låt mig blifva din tjenare,
Jag dyrkar dig som man dyrkar den heliga jung-
87 MARGIT.
tyckte bättre om er, när ni slog mig.
Tror ni att min själ kan älska en tjenares?
som kunde vara god, kan du göra en menniska så olycklig som du gör mig?
MARGIT mildt.
Margit, du som alltid hade ett ömt hjerta, du
mycket ondt!
Hvarför skall jag icke kunna göra homen jag måste gå nu!
Stackars riddare, att jag skall göra honom så
nom lycklig och glad igen?
Jag ville så gerna stanna, BENGT.
Ni går ifrån mig, då jag är fattig och olycklig!
gick då och gömde sig?
Jag går nu af helt andra grunder!
Hvem stannade, när olyckan kom?
Och hvem
Derför att ni älskar en annan?
har lagen gifvit mig frihet!
Ja! -- Dertill har ni varit anledning och dertill
Rum utanför sofkammaren.
Samma dekoration som i andra akten.
LAGMANSKAN. EN RÄTTSOKANDE QVINNA sitta och vänta på företräde.
QVINNAN.
Fogaten har mycket folk hos sig i dag.
LAGMANSKAN. för tiden.
Ja, det är så mycket rättstvister i görningen nu QVINNAN.
dra.
Herr Bengts hustru, för att nu bara tala om den saken, det är just en vacker historia!
Ja, Gud nåde; och det ena är icke likt det an-
Hon sökte skilnad i äktenskapet.
var ju ett rigtigt vidunder; man påstår, kan man tänka, att hon slagit sin man, den beskedlige herr Bengt, och
Det var han som körde bort henne!
89 så var hon otrogen till.
Det är visserligen sant, att det inte är ens fel, när två gräla, men i det här fallet så är det ensamt hennes fel.
det vet man icke, men fasligt är det, tycker jag, att hon kan vara i stånd att gå ifrån hus och hem och make och barn; man skall vara ett dåligt stycke under sådana förhållanden.
Hvems felet är, och hur mycket som är sant,
reda på det alltid!
Man har till exempel reda på att att hon skulle få utsigt åt sjön och så lät hon på
Hur mycket som är sant!
Nog har man
hon lät hugga ner alla ekarne i trädgården, bara för elakhet alla rosbuskarna stå och torka bort, medan ska jag säga; och det vet jag, för jag kände henne
mannen låg sjuk!
Det var en rigtigt elak menniska, när hon var barn, och då kunde hon sitta och pina
flugor hela eftermiddagen i rötmånaden, medan vi skalade äpplen; och så hade hon historier i klostret också; der både ljög hon och stal andras bref; stal är kanske för mycket sagdt, men hon läste åtminstone andras bref.
Så att nog har man ordning på henne alltid!
Åhja, men nu ljuger man också bra mycket.
rök utan eld!
Det skall vi inte tala om, fru lagmanska; ingen LAGMANSKAN.
att man får eld.
Säg inte det, man kan nog få rök i spisen utan
DE FÖRRA.
MARGIT stannar i dörren och talar vid någon utanför.
på; som om ingenting skulle ha händt!
Rakt in till Ni skall få se att hon vågar helsa på oss!
Nej se, nej se!
Hon blygs inte utan går rakt
fogaten, som man nu vet har lagt sig ut för henne.
MARGIT in, frimodigt.
(till qvinnan:) God
God afton, fru lagmanska; vi träffas här igen. afton, min vän!
QVINNAN vänder sig bort och ser på väggarne.
MARGIT räcker handen åt lagmanskan, men denna vägrar att mottaga den.
Ni blef väl inte vred på mig?
Vred? -- Nej! -- Jag kan bara beklaga er!
föreställer visst Capernaum!
Har lagmanskan sett den här vackra taflan?
Den MARGIT till lagmanskan.
Är det någon inne hos fogaten?
Ja, det är det; ni söker också honom?
Han väntar mitt besök!
91 QVINNAN.
besök är oväntadt, och våra angelägenheter kanske icke äro så bråda som -- hennes.
Då är det kanske bäst att vi gå, efter som vårt
har tid att vänta!
Jag ber er för all del icke låta mig störa, jag
VITTNET. VITTNET.
ber sina klienter vara välkomna tillbaka i morgon.
Fogatens mottagning är slut för i dag, och han
Fogaten väntar mig:
Säg honom att jag är här!
VITTNET aktningslöst.
rummet här bredvid!
Det är en annan sak!
Vår god och stig in i MARGIT.
Hvarför icke i detta rum?
VITTNET dröjande.
Derför att det skall skuras.
QVINNAN går.
Hvilket sällskap, hvilket näste!
jag icke min fot.
Nu tvår jag mina händer och i detta hus sätter
92 MARGIT.
Hvadan detta föraktfulla beteende?
Fru lagmanska!
Hvad tänker ni om mig?
varelse!
Jag känner er inte mera; ni är en föraktlig MARGIT.
mig fri.
Ni vet då icke att jag är fri?
Lagen har gjort LAGMANSKAN.
väl en lös qvinna!
Och det är ni!
Ni har frihet att besöka hvilken man ni vill, ja!
En fri qvinna har jag aldrig hört talas om, men
ni också besöker, fastän ni icke är fri!
Vet ni icke att lagen upplöst mitt äktenskap?
Ni känner icke mitt ärende till denne man, som
kan befria en olycklig make från en dålig qvinna!
Lagen kan icke upplösa det oupplösliga, men den
den svagare; och lagen är en brottsling som ställer som stiftat lagen!
Då är lagen en stackare som icke kan skydda
sig på den starkares sida; men det är också de starkare, LAGMANSKAN.
Jag kan icke svara er, men jag kan gå min väg! (Går.)
93 MARGIT.
sanningen!
Säg: fly, fru lagmanska, så kommer ni nära
VITTNET förtroligt.
Stig hu in här bredvid, så kommer snart fogaten!
Jag tycker inte om detta!
när det är en sådan guldfogel som fogaten.
Åh, se så!
Det var inte värdt att vara nödbjuden,
Jag förstår inte ett ord af hvad ni sade.
Guldfogel, sad' jag! -- Stig på, stig på!
MARGIT betraktar honom forskande.
att jag skall vänta.
(Går in i rummen.)
Bed fogaten komma mycket, snart, om han vill
Scen V. VITTNET.
FOGATEN ut från fonden, som om han stått bakom dörren och väntat.
94 VITTNET stänger efter Margit.
Sätt ull i nyckelhålet!
stället!
Det behöfs inte, när man sätter nyckeln på rätta FOGATEN.
Är det bäddadt?
Duka då!
Det är dukadt!
Bär in bordet hit!
VITTNET går till dörren och gör ett tecken; två tjenare bära in ett dukadt bord.
FOGATEN öfverskådar bordet.
Rosor!
Är det starkt vin?
Både starkt och svagt!
FOGATEN som förut.
Lindblommor!
Hvar är lutan?
VITTNET bär fram en luta.
FOGATEN ställer lutan mot en stol på golfvet.
Står hon bra der?
95 VITTNET.
Rigtigt smäktande!
Allting färdigt?
Allting färdigt!
fäster vid bröstet.)
(Går fram till bordet och bryter en ros, som han VITTNET.
Fogaten förstår sig bra på!
sedan ut och passa!
Känner folket!
-- Öppna dörren!
Gå VITTNET öppnar dörren och släpper ut Margit, hvarpå han aflägsnar sig på tå.
Icke fru, längre!
Margit då!
96 MARGIT.
du vill vara min vän och hjelpa mig med råd och dåd för den närmaste framtiden!
Din vän?
Din träl, älskade!
Som förr, i ungdomen! -- Erik, du har sagt att
för att höra, huru det förhåller sig med de gamla FOGATEN.
Tack, men spar på det senare! -- Jag kommer
klostergodsens återställande till deras forne egare.
Sitt ner, min vän, och hvila dig; du kan vara MARGIT.
trött efter alla dessa vedermödor! --
krafter icke räckte längre än till morgondagen.
Derför vill jag tala med dig redan i denna qväll FOGATEN.
Jag känner mig verkligen som om mina
Jag stod just i begrepp att sätta mig till bords.
Vill du icke göra mig sällskap?
Du kanske hvarken haft tid att äta eller dricka!
tala, medan du spisar.
Tack, nej!
Men låt mig icke störa; jag skall FOGATEN.
när vi lekte trolofvade som barn?
Fruktar du att sitta vid min sida?
Mins du icke,
97 MARGIT.
också om felslagna drömmar; här är pinsamt att vara!
Jag mins, jag mins!
Men detta rum erinrar mig
innan de sannas.
Drömmar kunna sannas, fastän det dröjer en tid, MARGIT.
och gör mig ängslig.
En sådan tillfällighet som att tänka på vår första tvist.
Allting härinne påminner mig om det förflutna
du också tycker om rosor på bordet kommer mig att FOGATEN.
att allt, som ligger emellan den och detta nu, blott
Kan du aldrig älska mig?
Låt dem nu betyda att ungdomen återvänder och
var en elak dröm.
Margit, du vet att jag älskar dig!
till herskare; den andre var född till träl.
Möjligen, derför att du är en man.
Du är född
Nåväl, hvad är det som hindrar dig?
Du är ju fri! MARGIT.
göra ett hederligt slut på det förra.
Låt oss icke tala om detta nu!
Jag vill först
Det förra är slut.
Börja på nytt!
sann och du är stark, och jag känner att mina krafter ej räcka till att vandra ensam.
Med dig skulle jag kunna väga det, ty du är
98 FOGATEN.
så kall, Margit!
Säg om det!
Men säg det med värme!
Du är MARGIT.
Jag är som en frostbiten blomma!
FOGATEN räcker henne en bägare vin.
Den kan tinas upp!
ditt vin!
Endast för att dö! -- Jag vill icke dricka FOGATEN.
varma själ och hon skall lefva.
(Lägger armen om lifvet på Margit och kysser henne.)
MARGIT ryggar.
Jag skall andas på blomman med min unga,
låg min bruddrägt om morgonen; här stod bordet, der i fönstret satt korpen.
Det är brott i luften!
Jag är fri, jag vet ju det, men jag känner mig bunden! till mig: brott, brott!
Icke här, icke i detta hus, icke i detta rum!
Minnena binda mig.
Röster, som du ej kan höra, ropa
upp mot fonden och slår upp dörren.)
Låt oss gå härifrån, i ett annat rum!
(Leder henne MARGIT.
Dit in?
I sofrummet?
-- Hvad betyder detta?
Du älskar mig, Margit! -- Jag älskar dig!
99 MARGIT.
Och derför?
Derför blir du min!
Din maka, ja, möjligen!
Derför skola vi blifva fria.
Ja, fria!
Giftermålet är kärlekens död; icke sant, Margit?
Och älska hvarandra ändå?
dålighet i dag?
Hvarför varnar ni mig inte nu för en djefvul?
Hvarför skryter ni inte med er
era onda planer?
Hvarför vidgår ni icke nu att ni är FOGATEN.
Derför att jag älskar er så outsägligt.
älskade er, derför att ni var sann; nu, när ni ljuger, hatar jag er.
Derför börjar ni att ljuga.
Kom ihåg att jag
vill göra allt för er; tro att endast er egen vilja att vara fri ingaf mig den tanken att bjuda er mitt hjerta fritt!
Tro att jag tänker hvad jag säger; tro att jag
100 MARGIT.
Här skulle talas allvarliga saker för lifvet, och här bjudes vin.
Tag bort den oskuldens bild, ni bär vid ert svarta hjerta:
ni är en simpel förförare!
FOGATEN på knä.
Här skulle nyss skuras, och här bars in ett dukadt
att bli lycklig vid min sida, icke som min trälinna utan som min herskarinna, och när ni vill sjunka armar. under minnenas börda, då skall jag bära er på mina MARGIT.
Ja, jag är en förförare!
Jag vill förföra er till
vid mina fötter och jemrar fram samma visa.
FOGATEN upp.
Nu är ni lika liten som den andre, der ni ligger
Vill du bli min maka, Margit?
Nej! FOGATEN.
icke mer på mannens kärlek.
Jag kom hit och sökte stöda min, och jag träffar ett djur som vrider sig i stoftet under lidelsernas vanvett.
Jag föraktar er!
Och för öfrigt, jag tror
er vänskap; jag kom för att finna en själ, som kunde
för mig ni, som nyss brutit band som äro heliga för alla!
Ni stiger upp i predikstolen och predikar dygd
101 MARGIT.
Utom för lagen, herr fogat!
man på en så sen timme, kommer för att lära honom dygd och seder!
När fick ni dessa vackra tankar, att MARGIT.
Ni, som lemnar ert hem för att besöka en ogift
giftermålets fångenskap är bättre än kärlekens frihet?
Nyss!
Medan jag väntade på er, fick jag lära
att det fins lagar i menniskohjertat som gå öfver edra skrifna.
Lagen gaf mig fri, men menniskorna som stiftat lagen göra det icke.
Ni sjelf, som är lagens behandlar ju mig som en fallen qvinna, och er handhafvare och tolkare, ni tror ju icke på den; ni tjenare bemötte mig som en sköka!
Och när ni sjelf giftermålet; då upphörde jag att tro, det Gud låtit midt i lifvets öken ett paradis stå öppet, oaktadt
nyss öppet visade era afsigter, då återfick jag tron på
syndafallet drifvit oss ur det samma, då förstod jag och att kärleken var en himlens gåfva af nåd som
att giftermålet var en pligt bland många andra pligter, skulle göra den pligten lättare, men icke ensam vara till för sin skull, ty himlen har icke skickat oss till men för sent!
Hvarför ha ni ljugit för mig ända jorden för att vi skulle roa oss!
Detta har jag insett, sedan min barndom och sagt att lifvet var en lustgård, der kärlekens rosor utan törnen evigt skulle blomstra?
Hvarför har ni ljugit och sagt, att vi voro englar, hvilka ni endast ville dyrka på afstånd och som ni likväl endast vänta på att få rycka ner och trampa?
Hvarför sade ni icke, att jorden var en
jemmerdal, att kärleken var ett ljuft bedrägeri, att giftermålet var en tung pligt, att vi svaga qvinnor voro barnaföderskor och att männen voro arbetare, som
102 i sitt anletes svett skulle skaffa bröd åt barnet och barnaföderskan?
Om ni sagt detta, då skulle vi nu FOGATEN.
ha böjt oss under ödet, ty vi hade inte väntat bättre.
Det der ha ju presterna sagt hvarenda dag; hvarMARGIT.
för tror man icke hvad de säga?
ni icke! -- Jag kommer åter att tro på presterna:
(Går åt venster.) FOGATEN.
Presterna ha sagt det hvarenda dag!
Nu ljög
Ett ord!
Jag följer mitt öde!
lif och vill föra henne med sig åt fonden.)
Jag är ditt öde.
(Lägger armen om hennes MARGIT söker göra sig lös.
Släpp mig eller ropar jag på hjelp!
Hvem skulle hjelpa dig?
vill förbarma sig!
Ingen menniska, det tror jag nu, men kanske Gud FOGATEN.
MARGIT gör sig lös och springer till vapnen i venstra hörnet; fattar ett svärd.
Då får jag hjelpa mig sjelf!
103 FOGATEN.
Hinden gör motvärn.
(Hvisslar i händerna.)
VITTNET från fonden; drar sig genast tillbaka.
BIKTFADERN från venster genom en tapetdörr.
är galen.
Det betyder, om ni skall veta det, att denna qvinna MARGIT.
När jag trodde era ord, var jag från förståndet.
Pater, skydda mig för denne man!
säkerligen er närvaro på annat håll.
Fogat, lemna detta hus!
Er trolofvade väntar
Han är trolofvad?
Och han bjöd mig sin hand!
Herr fogat, ert embete skyddar er icke för lagens FOGATEN.
fri från henne.
Har hon fått en lexa, så må hon lära af den!
Denna qvinna förföljde mig; jag kunde icke bli
Ni ljuger, förförare!
104 FOGATEN.
förförare, ty jag varnade henne från första stunden.
Jag är en förförare, ja, men jag är en hederlig
i sin ordning.
Ställ er predikan till henne, ty hon tror åter på presterna.
Åtelen var utlagd.
Örnarne kommo.
Allting var
BIKTFADERN med boken.
Hit skulle det gå!
Till brädden af afgrunden!
Hvilket steg?
Att stiga ned i afgrunden, de mörka djupen.
Beröfva er lifvet?
Ni har sjelf visat mig vägen!
straffas för den!
Låt mig icke MARGIT.
Det är svårt att följa er; ni går icke stadigt, pater!
105 BIKTFADERN.
har jag spåret: följ mig!
Men jag går framåt; jag kämpar och söker.
Nu MARGIT.
hvart går er?
Min väg skiljer sig då vid er; den går nedåt; BIKTFADERN.
som alla, men de ord jag talar äro icke mina, derför kan ni tro dem.
Jag ledde er ungdom; jag lärde er kasta bort en mängd sanningar; jag var med och öppnade klostret.
Min väg har gått rakt fram, fastän jag då och då vändt om ett stycke för att taga upp ett och annat som jag tappat -- eller kastat bort!
EURIPIDES' ELEKTRA
Öfversatt
Axel Gabriel Sjöström.
Helsingfors, hos J.C. FRENCKELL &
SON, 1843.
Euripidis Electra.
Svethice redditus cuius Particulam Primam VENIA AMPLISSIMAE FACULTATIS PHILOSOPHICAE AD IMPERIALEM ALEXANDRIALEM IN PENNIA UNIVERSITATEM PRAESIDE AXELIO GABRIELE SJÖSTRÖM Literaturae Graecae Professore Publico et Ordinarie P.P RESPONDENS CAROLUS JOHANNES AUGUSTUS LEIDENIUS Borealis In Auditorio Philos; die 7 Jun. 1843 h.a.m. 10.
HELSINGFORSIAE EX OFFICINA TYPOGRAPHICA FRENCKELLIANA
ELEKTRA.
PERSONERNE:
BONDEN.
ORESTES.
PYLADES, stum.
KLYTAIMNESTRA.
KHOREN. GUBBEN. SÄNDEBUDET.
DIOSKURERNE.
O, gamle Argosland, och du, Inachosflod, Dän fordom på ettusen skepp i härnad drog Mot Troerlandet Agamemnon, konungen; Och se'n han nedgjort herrskarn uti Ilios, Drott Priamos; och tagit stolta staden in, Till samma
Argos återkom, uppställande
I höga templen fiendernas bytesskatt!
Der gick nog allting väl; men hemma i sin borg
Han föll för Klytaimnestras, egen makas, svek, Och för Aigisthos', sonens af Thyestes, hand.
Så Tantalos' urgamla spira lemnande, Han dog, och nu Aigisthos konung är härstäds, Och har till maka dottren utaf Tyndareus.
Af dem, han lemnade, när han till Troia for, Sonen Orestes, och ungtärnan Elektra, Af dessa bortstal fadrens gamle vårdare Orestes, som Aigisthos hade dräpa tänkt, Och gaf åt Strophios, att fostras i Phokensers land, Men i sin faders boning blef Elektra qvar, Och henne strax, såsrnart hon blifvit mogen mö, Begärde uti Hellas' land de förste män.
Af fruktan, att en son hon skulle föda fram Till Agamemnons hämnare, i borgen höll Aigisthos henne, och åt friaren ej gaf, Nu då det mellertid var mycken fara vardt, Att åt ättboren man hon hemligt födde barn, Beslöt han dräpa henne; gryma modren dock Sin dotter räddade utur Aigisthos' våld.
Ty för sin makes dråp ett svepskäl hade hon, Men fruktade, att hatad bli för barnets mord.
Och efter detta stemplade Aigisthos nu Sålunda: ho som dräpte Agamemnons son, Som rymmt ur landet, skulle derför bli betald.
Elektra deremot bortskänkte han åt mig Till maka; mig, som från de Mykenaiers ätt Härstammar, och i sådan hänsigt icke blygs.
Ty glansrik genom börden, jag på egendom
Är arm: och Fattigdom föröder Adelskap; Så att han ringa fruktan bar för ringa man.
Men om en man med värdighet Elektra fått, Förgäten hämd åt Agamemnons dräp helt visst En sådan väckt, ock gett Aigisthos rättvist straff.
Ock har jag aldrig hennes bädd -- det vet Kypris -- Oskära vågat; och för mig hon jungfru är.
Förty jag blygs, att rik mans dotter, som jag fått, I sådant kränka, hvartill jag är oförtjent.
Och honom, som i folkets mund min svåger nämns, Stackars Orestes, ömkar jag, om, hem anländ, Han måste skåda systrens bröllop olyksfullt.
Men skulle någon säga, att en narr jag är, Som fått ung Jungfru i gemak, och nalkas ej, Han vete, att med lätta sinnens alnmått han Det rätta mäter, och är just en sådan sjelf.
Kolsvarta natt, de gyllne stjernors fostreraka, I hvilken, detta embar på mitt hufvud stäldt, Till vattenkällan jag mig hän begifver nu, Visst icke störtad än i sådan uselhet, Men för att visa gudarna Aigisthos' brott, Och upp mot ethern sända suckar till min far!