Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om remiss till Stats-Utskottet anhålles vördsamligen.
Carl Nettelbladt, från Stockholms län. 324 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
H:o 338.
Af Auders Pehrsson från Christianstads län, om befrielse för rusthällarne vid Skånska indelta kavalleriregementena att anskaffa och underhålla beklädnads-, munderings- och utredningspersedlar.
Rustningsskyldigheten i Skåne har en följd af riksdagar varit framhållen af Skånska riksdagsombuden såsom ett särdeles tryckande onus, uti hvars utgörande lindring allvarligen påkallats.
Detta oaktadt har någon lindring uti denna börda ännu ej blifvit medgifven.
En allmän beklagan i anledning af drygheten utaf detta onus gör likväl att frågan om lindring städse måste återkomma, fastän den hittills rönt så litet behjertande af Rikets Ständer.
Den hör också, efter mitt förmenande, icke eller nu lemnäs åsido.
Om man rått ser på sjelfva frågan samt undersöker orsakerna, kan den påkallade lindringen till någon del ske, utan att sådant åstadkommer Statsverket någon förökad utgift.
Det tryckande för rusthållaren ligger till stor del deruti att munderingspersedlarne handhafvas mer och mindre väl af manskapet, allt efter som sinnelaget genom särskilda kontributioner kan hållas vänskapligt, och att persedlarne, mången gång, oftare än nödigt är, af ett kitsligt befäl kasseras, m. m.
Dessa olägenheter skulle undvikas ifall Staten öfvertoge munderings- och beklädnadspersedlarne, enär nummerkarlarne skulle med mera varsamhet förfara med sin mundering, derest de visste att befälet deröfver egnade en närmare tillsyn, likasom kasseringar ofta skulle uteblifva om Staten skulle bekosta uppsättningen — ett ojäfaktigt bevis härpå har man af det sätt, hvarigenom munderingsoch bekädnadspersedlarne anskaffas och underhållas vid norra Skånska infanterim. fl. regementen.
Derförutom bör man ej förbise, att då Staten gör en uppsättning på en gång, kunna alla munderings- och beklädnadspersedlarne betingas och uppköpas för ett mycket billigare pris, än om de särskilda rusthällarne skola besörja uppsättningen.
Staten kan nemligen uppställa en täflan emellan handtverkare samt fabrikanter, och derigenom åstadkomma en nedsättning i priserna, som den enskilde rusthållaren icke kan, enär han måste anlita de handtverkare, som ho honom närmast och derjemte ega någon vana vid förfärdigandet af sådana persedlar, som erfordras.
Rusthållaren får då betala hvad handtverkaren fordrar, ty han har ej många att välja på.
Med anledning häraf vågar jag vördsamt föreslå, att, mot det att rusthällarne vid Skånska indelta kavalleriregementena öfverlemna nuvarande beklädnads-, munderings- och utredningspersedlar Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
325 i komplett skick samt tillförbinda sig, att derefter betala en efter behörig utredning af frågan genom öfverenskommelse regementsvis bestämd årlig afgift, Statsverket måtte för all framtid öfvertaga anskaffande och underhåll af dylika persedlar, samt rusthållarne endast ansvara för hästar och karlar.
Om remiss häraf (ill vederbörligt Utskott anhålles.
Af Anders Pehrsson från Christianstads lån, om ändring eller förklaring af Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium den 11 September 1856, om lämpligare fördelning emellan socknarne i samma pastorat af den återvunna helgonskylden.
Yid sistlidne riksdag ingaf jag motion och förslag om ändring uti Kongl. Brefvet till Kammar-kollegium den 17 September 1856, om lämpligare fördelning emellan socknarne i samma pastorat af den återvunna klockare-helgonskylden som utgått från socknar, belägna inom två mil från städerna Lund, Malmö, Landskrona, Helsingborg, Ystad, Christianstad, Cimbrishamn och Sölvesborg inom Lunds stift, samt från Halmstad, Warberg och Falkenberg inom provinsen Halland och varit anslagen till inom samma städer befintliga lärdomsskolor.
Denna min motion, som finnes intagen under N:o 200 för år 1862, har af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blifvit behandlad enligt dess Betänkande N:o 56, och på grund af Utskottets hemställan ej till någon Rikets Ständers åtgärd föranledt.
Men enär, efter mitt förmenande, bemälda Utskott troligen misstagit sig, med afseende på uppfattningen af sjelfva frågan, vågar jag ännu en gång återkomma till ämnet samt ber att ytterligare få fästa uppmärksamheten på följande förhållanden.
Helgonskyld utgår inom pastoraten efter bestämd grund af hvarje hemman; men fördelningen för hela pastoratet af denna tionde var före 1854 sådan på åtskilliga ställen, att då en af församlingarne, till större eller mindre del, med der - 326 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 230. ifrån utgående helgonskyld aflönade hela pastoratets klockare, lemnade den andra sin helgonskyld till stadsskolorna, och den ena församlingen hade lika litet någon enskild nytta af helgonskylden som den andra, ty båda honorerade hvar för sig ett onus som för pastoratet var gemensamt.
Sedan helgonskylden numera icke utgår till skolorna, utan skall till församlingarne återställas, eller med andra ord sagdt, icke från församlingarne utgå, är det väl ej billigt eller rättvist att den eller de församlingar af pastoratet som förut levererat till skolorna, ensamt få behålla denna helgonskyld till egna behof, under det annan församling i samma pastorat måste ensamt fortfarande utgifva helgonskyld att dermed aflöna pastoratets klockare.
Då inträffar att den ena församlingen får behålla sitt onus (klockaren), men för den andra försvinner det.
Ej kan det ligga rättvisa deruti att den ena församlingen medgifves fördelar på den andras bekostnad, som påtagligen här eger rum ; utan då helgonskylden utgår efter en bestämd grund af hela pastoratet, bör väl af pastoratets hela qvantum först tagas till det gemensamma onuset (klockaren) och öfverskottet, eller det som förut ingått till stadsskolorna, derefter fördelas församlingarne emellan efter samma fördelningsgrunder som helgonskylden utgår.
Till följd häraf och för att rätta i administrativ väg skedda samt förekomna framtida misstag vid fördelning af helgonskylden inom samma pastorat, får jag vördsamt föreslå: att orden i omnämnda nådiga Bref “återställas till församlingarne1*, erhålla den tolkning, att helgonskyld, som återgått från stadsskolorna, tillfaller pastoratet gemensamt, efter samma grund som hela helgonskylden för pastoratet utgår.
Vo 330.
Af Carl Johan Leonard Lön uberg från Ostergötlands län, att af Riksbankens medel måtte för jordbruksnäringens understödjande afsättas en fond af Fem millioner R:dr Rimt till utlåning mot realsäkerhet.
Att den Svenske jordbrukaren på sednaste åren befunnit och fortfarande befinner sig i en ganska bekymmersam ställning, torde svårligen kunna förnekas.
N:o 230. 327
Denna hans förlägenhet har ingalunda minskats deraf, att lian med ett i utveckling stigande jordbruk numera behöfver ett ojemförligt större rörelsekapital emot förr.
En af de källor, som lemnat sin hjelp i sådant fall — hypoteksföreningarne — hafva nu, såvidt det afser utlåning, inställt sin verksamhet för en tid, hvars begränsning knappast kan anas i ett aflägset fjerran.
För att till någon del afhjelpa det allt kännbarare betrycket hafva många planer blifvit framkastade, bland annat inrättande af s. k. jordbruksbanker, — med hvad framgång är ännu icke till alla delar kändt.
Men oafsedt dessa försök af enskilde väckes helt naturligt förhoppningen, att Rikets Stander på det sätt de kunna, skola behjerta det betryck, hvari landets modernäring är försatt och hvaraf hela samhällskroppen lider.
Denna förhoppning vinner möjligen styrka vid tanken, att i det land af Europa, hvarest Staten öfverlemnar åt den enskilda verksamheten en myckenhet af det som öfverallt annorstädes anses vara en Statens pligt att vårda sig om, likväl anslogs 1846 en summa af cirka 54 millioner R:dr R:mt till jordbrukets understöd, då samtidigt spanmålstullarne nedsattes i samma land.
Något i den aflägsnaste mån dermed jemförligt inträffade icke här vid det fullständiga borttagandet af tullar på alla landtmannaprodukter, ehuru den Svenske jordbrukaren sträfvar under ogynnsammare förhållanden än nästan öfverallt annorstädes.
Äfven deraf torde den antydda förhoppningen finna skäl till befogenhet, att Staten på fördelaktiga vilkor understödjer andra näringsgrenar, såsom manufakturerna och fabrikerna med ett kreditiv af 2,250,000 R:dr R:mt emot 3 procent ränta och Jernkontoret äfvenledes med ett kreditiv af 900,000 R:dr också emot 3 procent ränta, för att icke tala om filialbankerna, hvilka hugnats med en försträckning af omkring 10 millioner, som innehafvas på 10 års tid och för hvilka riksbanken icke ens åtnjuter 2,3 9 procent ränta.
(Se Banko-Utskottets Betänkande N:o 35, pag. 11, vid sistlidne riksdag.)
Det är emellertid mindre svårigheten för jordbrukaren att erhålla peningar, än erhålla dem på sådan tid, att han kan deraf vara betjent, som väcker bekymmer.
De öfverallt framspirande privatbankerna föredraga ganska naturligt s. k. korta papper.
Men då man besinnar att jordbrukaren t. ex. af en odling, äfven den fördelaktigaste, sällan har någon inkomst förrän efter två år och derutöfver, inses också att jordbrukaren endast är ringa betjent med ett lån på tre månader.
Man har hänvisat jordbrukaren till sparbankerna, såsom de der lämpligen kunde meddela förlagslån på längre tid än öfriga banker.
Det är också bekant att flera sparbanker utlemna sådana lån.
Men detta är en frivillig åtgärd, hvarom reglementet nämner ingenting.
För närvarande kan sålunda jordbrukaren icke med säkerhet påräkna någorstädes ett passande förlagslån till förbättrande af sin egendom, såsom till odlingar, grunddikningar m. m.
På jordbrukets höjande beror emellertid alla öfriga näringars välbefinnande, ja hela samhällskroppens styrka.
Det bör sålunda utgöra ett icke ovärdigt föremål för Rikets
Ständers allvarliga omtanka att taga i öfvervägande de åtgärder, hvilka böra vidtagas att mildra, om det också icke är möjligt undanrödja det öfverklagade onda.
Närmast till hands ligger föreställningen att den bankinstitution, som befinnes “under Riksens Ständers egen garanti och vård“, lättast skulle vara i tillfälle att komma jordbrukaren till hjelp i hans betryck och meddela honom nödiga förlagslån på längre, t. ex. fem års tid, med årlig inbetalning af minst en femtedel af ursprungliga lånebeloppet.
Stipulerades för utlåningen företrädesvis sådan realsäkerhet, som efter gällande lag kan ingå såsom grundfondshypotek i en privatbank, kan för Riksbanken ej gerna ifrågakomma någon förlust.
Ville man dessutom förbehålla Fullmägtige rättighet att, då de pröfva Riksbankens säkerhet sådant fordra, uppsäga lånet eller delar deraf till betalning efter sex måna - 328 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 231. ders förlopp, synes i alla händelser Riksbanken vara betryggad.
Deremot torde lånen kunna utlemnas emot fem procent ränta.
För att dessutom den afsedda fonden, exempelvis föreslagen till Fem millioner R:dr R:mt, skulle kunna bispringa ett så stort antal lånebehöfvande, som möjligt, vore kanhända skäligt föreskrifva ett visst maximum i låneväg ur densamma.
Med stöd af hvad jag nu anfört vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer behagade besluta, att af Riksbankens varande eller blifvande disponibla medel till jordbruksnäringens understödjande afsätta en fond, stor Fem millioner R:dr R:mt, hvarifrån lån emot nöjaktig realsäkerhet utlemnades på högst fem års tid och med årlig inbetalning af minst en femtedel af ursprungliga lånebeloppet.
Om remiss till'
Banko-Utskottet anhålles.
Stockholm den 14 November 1865. C. J. L.
Lönnberg, från Östergötlands län. *':0 931.
Af Carl Johan Leonard Lönnberg från Östergötlands län, om anslag för aflöning af en ytterligare lärare vid Veterinärinrättningen i Stochholm.
Sedan på sednare åren det lyckliga förhållandet inträffat, att boskapsskötseln omfattats med allt större benägenhet af landets jordbrukare, och, såsom en följd deraf, boskapshjordarne vunnit ett allt högre värde, hafva äfven större fordringar blifvit ställda på veterinären, hvilken jordbrukaren behöfver rådfråga icke endast vid inträffande olycksfall och sjukdomar bland boskapen, utan äfven i och för afvel och skötsel i öfrigt.
Det är sålunda af största vigt att den blifvande veterinären erhåller all möjlig utbildning för sin magtpåliggande befattning.
Att detta icke alltid kunnat ega rum, framför allt hvad angår behandlingen af nötboskapens sjukdomar, härrör till hufvudsaklig del från det inskränkta antalet lärare och särskilt åtminstone för Veterinärinrättningen i Stockholm att det utom inrätt - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
329 inrättningen på landsbygden befintliga material för undervisning i nötboskapens sjukdomar går för eleverna i allmänhet förloradt.
Funnes medel tillgängliga för aflöning al en lärare, som kunde utom inrättningen på ort och ställe undervisa eleverna i praktisk sjukdomsbehandling, skulle den ölverklagade bristen i undervisningen på ett tillfredsställande sätt afhjelpas.
I likhet med hvad komiterade för veterinärväsendets ordnande föreslagit, får undertecknad sålunda vördsamt hemställa, att Rikets Ständer ville anslå ett årligt belopp af 3,000 R:dr
R:mt för aflöning al en ny lärare vid Yeterinärinrättningen i Stockholm, med hufvudsaklig befattning af elevernas handledning i praktisk sjukvård utom inrättningen.
Stockholm den 15 November 1865. C. J. L.
Lönnberg, från Östergötlands län.
No 939.
Af Carl Johan Leonard Lönnberg från Östergötlands län, om anslag till inrättande af åtta stipendier för att sätta stude rande vid universiteten i tillfälle att idka studier vid Norges, Danmarks eller Finlands högskolor.
Om man jemför de svenska högskolorna med sådana i folkrikare och mera välmående länder, så finner man, att de förra städse arbeta under mera inskränkta förhållanden.
I länder med större folkmängd erfordras äfven ett större antal al högsta undervisningsanstalter, oell hvarje sådan blifver der också talrikare besökt.
Mängden af dessa undervisningsverk föranleder vidare en lifligare vexelverkan emellan dem inbördes, samt — hvad som är af stor vigt — en större tillgång på lärareämnen, så att den ena högskolan stundom kan aflemna af sina öfver behofvet talrikare lärarekrafter till den andra, som i någon viss rigtning emellanåt kan lida brist på dylika.
De olägenheter, som merendels åtfölja ett mindre rikt Bih. till R St.
Prat. 1865 $■ 1866. 11 Sami. 4 Åfd. 42 330 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
!S:o '232. lands fåtaligare och smärre högskolor, kunna visserligen i någon mån förminskas, om rikligare medel till deras fullkomnande anslås, men helt och hållet aflägsnas kunna de aldrig.
Det torde likväl kunna antagas, att något mera och bättre i åtskilliga rigtningar, och det utan allt för stora tillägg i kostnader, äfven hos oss skulle kunna åstadkommas, om ett och annat inrättades på fullt ändamålsenligt sätt, och särdeles om vi noggrannare studerade och gjorde oss till nytta det, hvaruti våra närmaste grannar och folkfränder i sådant afseende stå framför oss.
Kasta vi nemligen blicken på dessa våra stamfränder, Finnar, Norrmän och Danskar, så se vi, att de i afseende på det högre undervisningsväsendet visserligen befinna sig i ungefärligen samma ställning som vi; men att de dock derutinnan hafva åtskilligt, som vi borde söka att tillegna oss.
Detta hindrar likväl icke att det ju icke äfven hos oss finnes ett och annat, hvaruti vi hafva fördelen å vår sida.
Härtill måste i främsta rummet räknas, att vi äro så lyckliga att ega tvänne högskolor, under det att i Norge, Danmark och Finland blott finnes en enda i hvarje.
Följden af detta förhållande har varit, att när tillfällig brist eller minskning i lärarekrafter uti något visst läroämne förefunnits vid någondera af de svenska högskolorna, så hår hjelp erhållits från den andra, hvadan Lund i dylikt afseende mer än en gång hulpit Upsala och Upsala har bistått Lund.
Deremot har man vid dylika tillfällen uti Köpenhamn, Helsingfors och Christiania ej sällan nödgats hemta lärare utrikes ifrån, vanligen från Tyskland, stundom till ringa båtnad.
Inom hvarje under längre tid bestående högskola utbildar sig efter hand vissa egenheter, vare sig till det bättre eller sämre.
Stora vetenskapliga personligheter rycka både vetenskapen, de studerande och samtiden med sig, så att deras vetenskap företrädesvis blifver odlad.
Så kommer också stundom en och annan vetenskap för längre tid att drifvas med mindre ifver, om en gång fullkomlig brist på skickliga lärare yppats.
Då det sålunda ligger i sakens natur, att vid smärre högskolor, stundom den ena, stundom den andra vetenskapen tidvis kan komma att lefva ett mindre kraftigt lif, så skulle do derutaf möjligen beroende olägenheterna antagligen uti icke ringa grad förminskas och deras upphörande påskjmdas, om tillfälle gåfves, antingen att från främmande nordiska högskolor för någon tid hitkalla skickliga lärare till föreläsningars hållande i sådana ämnen, som jemförelsevis stöde lägre, — eller ock att till andra högskolor årligen utsända några af våra egna studenter.
Af dessa tvänne utvägar torde dock den sednare böra obetingadt föredragas.
Skulle man nemligen inbjuda unge lärde (ty äldre vetenskapens stormän kunde man väl icke påräkna) att hos oss mot bestämdt arfvode offentligen föreläsa, så blefve det dervid ofta ganska svårt att afgöra, hvilken vetenskap, som för tillfället kunde behöfva upphjelpas, och sedan vore det långt ifrån säkert, att det mest passande biträde annorstädes ifrån stöde att erhålla just i den vetenskapsgren, der det bäst behöfdes.
Ej heller kunde det gerna gå an att antaga den förste, som erbjöde sig.
Deremot skulle det säkerligen lända till största fördel för alla slags högre studier, om vid hvardera af våra högskolor ett efter studentmängden afpassadt antal stipendier för sådana något mognare studerande funnes, som hade lust och pröfvades skickliga att någon tid med framgång idka vetenskapliga studier vid någon Nordisk, d. v. s. Dansk, Norsk eller Finsk högskola.
Sakens eget kraf komme då att af sig sjelft medföra, att undervisning företrädesvis söktes i det mest behöfliga, samt att hon erhölles af de andra högskolornas yppersta lärare.
N:o 233. 331 Det är öfverflödigt påpeka huru bildande det är att besöka och studera andra länder med olika folklynne, seder och inrättningar.
Men hafva dessa andra länder icke endast samma tro med oss, utan derjemte öfverensstämmelse i språk, sedvänjor, lagar och samhällsskick, så skall det ena landets företräde i något afseende desto lättare uppfattas och göra sig gällande till ömsesidig båtnad.
Då' våra högskolor redan förut ega några stipendier för vetenskapliga utrikes resor, utan inskränkning till vistelseorten, så borde de, som här åsyftas, uteslutande bestämmas för vetenskapliga studier vid Norges, Finlands och Danmarks högskolor; och då vidare antalet af studerande under många år varit mer än dubbelt så stort i Upsala, som i Lund, och för närvarande är tre gånger så stort, så torde äfven stipendiernas mängd för de båda högskolorna böra någorlunda bestämmas efter detta förhållande.
Jag får sålunda vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville bevilja en summa af 6,400 R:dr R:mt årligen, till inrättande af åtta stycken stipendier på 800 R:dr R:mt hvartdera, hvaraf fem för Upsala och tre för Lunds högskolor, för att sätta skicklige studerande i stånd att under ett till två år idka studier vid Norges, Danmarks eller Finlands högskolor.
Stockholm deu 15 November 1865. C. J. L.
N>o 933.
Af Petter Anderson från Blekinge län, om förhöjning af tullen d bränvin.
Vid föregående riksdag beslöto Rikets Ständer att förhöja bränvinstullen på utländsk vara från 45 till 55 öre pr Gt alkohol.
Denna af Rikets Ständer beslutade förhöjning i tullen behagade dock Regeringen vägra sin sanktion, hvilket öfver hela landet väckte den största förvåning, enär man alltid ansett och anser, jemlikt grundlagen, att, hvad Rikets Ständer besluta i bevillningsfrågor, också skall blifva lag. 332 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Men icke nog härmed, Regeringen tillsatte en komité, alldeles i motsatt syfte mot Rikets Ständers ofvannämnda beslut, hvilken komité nu förordat bränvinstullens nedsättning från 1 R:dr 10 öre, som den nu utgör per kanna 50 procent, till 75 öre kannan.
Skulle detta komitéens förslag vinna anklang, skulle genom en slik förvänd och för landet skadlig tullagstiftning, med afseende på bränvinet, hela handteringen blifva tvungen att upphöra, enär det är alldeles omöjligt tillverka bränvin, om tullen blott med 15 öre öfverstiger den inhemska skatten, som nu är 60 öre per kanna.
Man bör nemligen ej förglömma—hvad ledamöterne af den tillsätta komitéen kanske ej ens gjort sig reda för, måhända ej velat, — att utomlands tillverkas flera millioner kannor bränvin af annars i sig sjelf nästan värdelöst affall från hvitbetssockerfabrikerne och hvarigenom det är en ren omöjlighet för dem, som tillverka bränvin af säd och potatis att kunna konkurrera med dem, som tillverka varan af hvitbetsaffallet.
På ett enda ställe i Sverige, nemligen vid Säbyholm nära Landskrona, finnes en sådan hvitbetssockcr-fabrik, Affallet dervid, som endast har gödselvärde, enär kreatur ej kunna förtära det, förvandlas i bränvin, hvarefter dranken på ett eget sätt förvandlas till pottaska och i pulverform återgifves jorden.
Genom denna förvandling verkar affallet, i form af pottaska, mera hastigt på jorden och lemnar således ett bättre gödselresultat än utan förvandlingen.
Det bränvin, som affallet lemnar, kostar på detta sätt tillverkaren nästan ingenting utom skatten och kan säljas huru lågt under vårt bränvin som helst och dock lemna producenten en stor vinst.
Visserligen är detta bränvin till sin qvalité mycket sämre än vårt bränvin af säd och potatis samt odugligt till finare sprit, men då det kan lemnäs till huru lågt pris som helst, kan sådan vara med mycken lätthet uttränga vårt bränvin ur marknaden och utländningen skulle således äfven förtjena på vårt supande.
Såväl i Tyskland som Frankrike vinner sådant af hvitbetsaffäll tillverkadt bränvin obetydlig afsättning, hvadan det mesta af affallet från hvitbetssockerfabrikerne måste i rå form påföras åkern såsom gödningsämne.
Men låt tullen hos oss blifva så låg som komiterade föreslagit och vi skola snart öfversvämmas af hvitbetsaffalls-bränvin, synnerligast som förvandlingen lemnar tillverkaren utom bränvinet ett bättre och verksammare gödselämne än i råa formen.
Det tyckes af det anförda vara tydligt och klart att, såvida det är meningen att tillverka bränvin i Sverige, någon tullnedsättning ej är möjlig eller bör ifrågakomma, tvärtom bör tullen för bränvin ovilkorligen höjas.
Det kan väl icke vara med en förståndig statshushållning öfverensstämmande att stadga en sådan tull att landet derigenom skulle öfversvämmas af utländskt hvitbetsaffalls-bränvin, som ingen tillverkare här kunde konkurrera med.
En hög orättvisa ligger redan deruti att utländningen, som åtnjuter s. k. dravvback, kan hit införa bränvin under dåliga sädesår, men, om vi få aldrig så goda skördar, kunna vi deremot icke exportera och konkurrera med utländningen, så länge den s. k. drawbacken ej är oss medgifven.
Men äfven om drawback skulle vid denna riksdag medgifvas, är det alldeles nödvändigt, sådant oaktadt, bibehålla en skälig tull, för att slippa det utländska hvitbetsbränvinet, som i tillverkning nästan intet kostar.
Meningen har väl egentligen varit att hämma bränvinskonsumtionen genom den ensidiga lagstiftning, vi hittills haft för bränvinstillverkning, men, om de friare åsigt erna skola sträcka sig äfven till tullen på bränvin, skulle genom denna manöver endast det resultat vinnas, att våra supare skulle få förtära en dålig utländsk vara i stället för den inhemska, och som den utländska varan kan säljas Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 234. till ett ojemförligt lågt pris, uppkomme derigenom ett ökadt supande på samma gång
Tår bränvinshandtering blefve totalt förderfvad.
Med ett ord, minskad tull för bränvinet är en bestämd olycka för landet, då deremot en förhöjning kan åstadkomma allmänna fördelar.
Skäligt torde derföre vara att tullen för bränvin böjdes till det belopp föregående riksdag beslutat, eller 1 R:dr 35 öre per kanna 50 procent (motsvarande 55 öre per H alkohol) vid uppmätning, efter samma grunder, som här gälla vid bränvinstillverkning.