Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derför behöfver likväl någon förändring i nu brukliga värfningsförbindelser, hvarigenom manskapet vid anvärfvandet skulle tillförbinda sig att arbeta vid sådana företag och anläggningar, der anställning kunde förskaffas dem; hvarjemte stadganden borde utfärdas angående bruket af arbetskläder vid sådana tillfällen, samt om befälets skyldighet att söka bereda manskapet arbetsförtjenst och hålla tillsyn öfver, att manskapet verkligen begagnade sig af de dem beredda tillfällen att erhålla arbete.
Som således alla de förhållanden, hvilka beröra förevarande fråga, falla helt och hållet inom den ekonomiska lagstiftningens område, får jag föreslå, att Rikets Ständer måtte aflåta underdånig skrifvelse i ämnet till Kongl.
Maj:t med hemställan: att som otvifvelaktig! stort gagn och nytta skulle uppkomma derigenom, att manskapet vid rikets värfvade regementen, då tjensten sådant tilläte, användes vid förefallande större arbeten och derigenom bereddes en jemn sysselsättning och förtjenst, och hvarigenom äfven mycken arbetskraft kunde vinnas för landet i allmänhet, hvilken nu för det mesta utan gagn förslösas; så täcktes Kongl. Maj:t, om sådant efter en noggrannare granskning af förevarande förhållanden
Annes lämpligt och dermed onekligen förenade svårigheter skulle kunna undvikas eller förekommas, i nåder utlärda befallning om vidtagandet af sådana åtgärder, hvarigenom en jemn och ständig sysselsättning och dermed förenad arbetsförtjenst skulle kunna beredas manskapet vid landets värfvade och kasernerade trupper, då tjenstgöringen sådant medgåfve.
Anhålles om remiss till Ekonomi-Utskottet.
Stockholm den 29 November 1862. L. Gustaf Paijkull.
N:o 19t.
N:ris 191 och 192. 481 J»:o 191.
Af Grefve Kjörnstjeritft» Carl Magnus, angående förhöjd ulförsels-tull å omoget virke.
Utförsels-tullar kunna blott då vara rigtiga, när dermed afses att förhindra en för landet skadlig exportrörelse.
Det är just ur denna synpunkt jag vågar föreslå en förhöjd afgift på utförseln af omoget virke.
Den oerhörda skada, som drabbar landet genom nu pågående sköfling af hela traktens ungskog, för att utskeppa t. ex. grufstöd (»pitprops») eller stakelstolpar, är så i ögonen fallande, så allmänt öfverklagad, att någonting måste göras för att stäfja det onda.
Jag hemställer derföre att tariffen för utförsels-tullen, artikeln trävaror, mom. 2, erhåller följande förändrade lydelse:
Furu- och grantimmer, otilihugget af mindre än 8,3 tums diameter i lilländan, master, bogspröten, spiror, stolpar af alla slag, samt pumpträd, oborrade, äfvensom sparrar och virke af furu och gran af mindre tjocklek än 6,c tum midtpå.
Ett stycke: 20 öre.
Stockholm den 29 November 1862. C. M. Björnstjerna.
M:o 192.
Af Grefve liiljeiicrante, dustaf Fredrlk * angående tillägg af ett nytt moment i 15 § af Förordningen om bränvins försäljning.
I sammanhang med den motion, jag väckt rörande ordnandet af gästgifveri-, håll- och reservskjutsen, hvilken motion blifvit till Stats-Utskottet remitterad, får jag föreslå, lith. till R.
Prol. 1862 & 1863. 11 Sami. 1 Afd. 61 482 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1SC2.
N:o 193. att till 15 § i gällande
Förordning om vilkoren för försäljning af bränvin m. m. eller den § i blifvande Förordning, som kan komma att emotsvara nämnde §, ett moment mä tilläggas af efterskrifne lydelse.
Skulle, uti en blifvande Förordning, nuvarande § 14 fä en annan nummer, mäste mitt förslag, deruti sistnämnde § åberopas, rättas derefter: § 15 mom. 5.
Skulle så inträffa att, till befordrande af entreprenadskjuts utgörande på fördelaktigaste vilkor inom ett skjutslag, vederbörande pröfva nödigt flytta det gästgifveri, skjutslaget då ar underlagdt, tili annat ställe, skall rättigheten att utskänka bränvin och andra spirituösa drycker, upphöra ifrån den dag förflyttningen egt rum, dock må det vara, såväl förstnämnda gästgifveris innehafvare, som ock den person till hvilkens egendom gästgifveriet varder öyttadt, att, i den ordning § 14 stadgar, söka bereda sig sådan rätt, sorn i sagde § omförmäles.
Stockholm den SJÖ November 1862. G. F. Liljencrants.
Ä:o Af Friherre AritlfeM, JMfftgiinaig; angående antagande af ett stadgande om parters förpligtande att vid sina besvärsskrifter och inlagor hos Rikets Hoj-ratter och Kongl. Majit foga de öfverklagade utslagen rn. fl. handlingar.
Bland brister i vårt rättegångsväsende torde några af dem, sorn vidlåda processordningen i Ofver-rätt icke vara de minst framstående.
Jag tillåter mig att i särskilda motioner fästa uppmärksamhet å två, hvaraf olägenheterna förspörjas dagligen och der lagstiftningens mellankomst synes mig högeligen af behofvet påkallad.
Den första gäller saknaden af ett stadgande till hämmande af det alltmer öfverhandtagande oskicket af parter att icke vid sina klagoskrifter foga det öfverklagade Motioner hos Riddersimpct och Adeln 1862.
N:o 104 483 beslutet eller dertill hörande protokoll.
Det trassel och det dröjsmål i afseende 8 målens handläggning, som af dessa så kallade reservationsskrifter blifva en följd, äro nogsamt bekanta; och då dertill kommer att i Ofver-rätterna olika tankar försports angående rätta behandlingen af dessa, i lag icke förutsedda skrifter, äfvensom att meningarne inom Högste
Domstolen äro delade angående rätta förfaringssättet för det fall, att, sedan Hof-rätt lemnat utan afseende en derstädes på detta sätt förd klagan, fullständiga handlingar sedermera vid målets fullföljd hos Kongl. Maj:t (öretes, så lä rer jag icke kunna anses sakna fog för min vördsamma hemställan, att genom särskildt stadgande måtte föreskrifvas, att den, som i Hof-rätt fullföljer talan emot Under-rätts, Konungens Befallningshafvandes, eller annan Embetsmyndighets beslut, bör, inom klagotidens utgång, till Hofrätten ingifva det öfverklagade beslutet, äfvensom, derest vädjadt blifvit, vade-bevis, så ock alla protokoll i målet och de andra handlingar, hvarå han sig beropar, vid äfventyr att underlåtenhet deraf ej hindrar målets vidare handläggning eller afgörande, der klaganden ej visar laga för fall; att samma princip jemväl måtte stadgas i afseende å rättegångsmåls fullföljd från Hof-rätt till Kongl. Maj:t; samt att, i händelse protokoll, utslag eller vade-bevis i målet ej varit hos Hof-rätt i laga tid företedt, Konungens pröfning af målet ej må sträcka sig vidare än att tillse, huruvida Hof-rätten i det skick målet sig der befann, rätteligen förfarit.
Och får jag härjemte, för den händelse att det af mig nu väckta förslag skulle anses stå i oskiljaktigt sammanhang med andra lagrum och stadganden, motionera om förändring derutinnan.
Anhållande om remiss häraf till Lag-Utskottet.
Ä:o 194.
Af Friherre A riis felt.
IfS&grilGlS; angående förändring i sättet för utfärdande af Hof-rätts utslag i understtillnings-mål.
Min andra anmärkning emot process-ordningen i Ofver-rätt gäller Hof-rättens besvärshänvisningar i underställda mål, äfvensom i andra brottmål, der den tilltalade 484 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1862.
N:o 194. är häktad.
Enligt Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 räknas tiden för underdåniga besvärs anförande i underställnings-mål från den dag part, vare sig att han är på fri fot eller ej, af Hof-rättens utslag bevisligen undfått del; och i andra brottmål, som röra häktad person, har en af rikets Hof-rätter från långliga tider tillbaka, ehuru i min tanke utan stöd af lag, följt och följer ännu den praxis, att förfara på enahanda sätt och meddela alldeles enahanda besvärshänvisning, som i underställningsmål, d. v. s. att utslaget icke anslås, utan sändes till Kongl. Maj:ts Befallningshafvande för att delgifvas äfven målsegarne, hvilka få räkna sin besvärstid från delfåendet.
Följderna häraf äro högst menliga för målens behandling hos Konungen.
Ty då målet ej kan föredragas förr än besvärstiden för alla vederbörande är ute och en mängd målsegare ofta finnas, som äro spridda i olika trakter af riket, måste utslaget tillsändas en hvar af dessa, hvilket alltid, fördröjer målens afgörande hos Kongl. Majit i månader och stundom äfven ett helt år, och under hela denna tid förblifver den tilltalade, om han är häktad, fortfarande i fängelse.
Det obehöriga lidande, som honom härigenom tillskyndas, är dock uppenbart, och då jag ej inser något skäl hvarföre åklagare och målsegare skola ega större privilegier i det fall att målet är af underställnings-egenskap eller att den tilltalade är häktad än eljest, utan det tvärtom torde kunna antagas att deras intresse i dessa fall oftast är ringare, hemställer jag vördsamt, att, med upphäfvande af hvad Kongl. Förordningen den 19 Juli 1815 i ofvanberörda måtto innehåller, stadgas måtte, att Hof-rätts utslag i mål som äro Hof-rättens pröfning underställda, skola utfärdas på enahanda sätt, som angående Hof-rätts utslag i andra brottmål är föreskrifvet, och besvärstiden för part, som vistas på fri fot, således beräknas från den dag, utslaget efter anslag är utgifvet.
Slutligen och för den händelse att det af mig nu väckta förslag skulle anses stå i oskiljaktigt sammanhang med andra lagrum och stadganden, motionerar jag äf ven om ändring derutinnan.
Anhållande om remiss till Lag-Utskottet.
Motioner hos Ridder skåpet och Adeln I8d2.
N:o 195. 485 tt:o 495.
Af Herr liRgerlierg?
Poil(uS) angående upphäfvande af 29 § i 17 Kap. Ilättegångs-Balken.
Öfverallt, der en ny kriminal-lag blifvit i sednare tider antagen, har man äfven underkastat rättegångssättet och framför allt bevisningsläran en mer eller mindre omfattande revision.
De fina skiftningar i brottens karakterer, som den nyare kriminalrätten uppställt, — den vigt, som der blifvit tillagd uppsåtet och afsigten hos den brottslige, — den i hvarje mål nödiga pröfning af mildrande eller försvårande omständigheter, som anbefalles af latitudsystemet, — allt detta har sprängt de äldre bevisningsteorierna och uppkalladt nya, mindre snäfva, mindre strängt formella.
En ny kriminal-lag^och} en jury-institution hafva derföre vanligen gått hand i hand, der ej den sednare gått före.
Men om ock, fastän en ny strafflag nu är på väg att hos oss antagas, hinder för närvarande möter för jury-institutionens införande i vårt land, följer dock icke deraf att den bevisningslära, som är i vår lag uppställd, bör lemnäs orubbad.
Sådant synes mig icke utan våda kunna ske.
Jag syftar härmed närmast på stadgandet i 17 Kap. 29 § Rättegångs-Balken, att «två vittnen öro fullt bevis, hvari de sammanstämma.»
Det lider intet tvifvel, attjom man med dessa ord jemför de närmast efterföljande i samma äfvensom den 30 §, lagens mening verkligen är, att den indirekta eller indicii—bevisningen aldrig kan utgöra fullt bevis.
Orimligheten häraf, redan länge insedd af domstolarne, hvilka till och med, åtminstone i vissa slags mål, kastat hela denna bevisningsteori öfver bord, blir än uppenbarare, då^det^gäller att döma öfver uppsåtet och motivet till ett brott.
Teorien är då alldeles ohållbar.
Redan såsom sådan är den skadlig; men den är än vådligare?genom det ovilkorliga bud, den innefattar, att två vittnen alltid utgöra fullt bevis.
Exemplet af falska vittnen är dock beklagligen ingalunda sällsynt.
Falska inför den moraliska öfvertygelsen, men icke för den juridiska vissheten, måste Domaren dock godkänna deras utsagor och derpå grunda, sin dom.
Denna stränga formalism är dock alltför vådlig för ett tryggadt rättstillstånd och måste, i min tanke, brytas.
Och då lagskipningen redan, såsom jag nyss antydt, med förbiseende i vissa fall af ifrågavarande trånga bevisningsteori, redan inom sig utbildat ett system af indicii-bevisning, hvilket ingalunda visat sig vådligt, inser jag ingen fara af att helt enkelt ur vår lagbok utstryka den alltid förvillande, ofta vådliga 29 § af 17 Kap. Kättegångs-Bal - 486 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 196 ken.
Jag framställer sålunda vördsamt yrkande härom, äfvensom, i sammanhang dermed, om den förändring af samma kapitels 30 § samt af öfriga lagrum, som, i händelse af bifall till förstnämnde yrkande, kan finnas nödig; anhållande om remiss till Lag-Utskottet.
Af Herr 1il}grr)>er£> Pontus^ angående antagande af det utaf Rikets sednast församlade Ständer beslutade tillägg till 15 Kap. Q § Rättegångs-Balken, i fråga om fullmägtigskap.
Sedan Rikets Ständer, med godkännande af Lag-Utskottets på grund af enskild motion framställda förslag, uti underdånig skrifvelse den 29 Oktober 1860, föreslagit utfärdandet af en författning, hvarigenom såsom tillägg till 15:de Kapitlet Rättegångs-Balken och med upphäfvande af det i 5:dje § af samma Kapitel stadgade förbud för Öfver-rätts betjent, som årlig lön njuter, att låta bruka sig till fullmägtig, blefve stadgadt, att vid hvarje allmän domstol skulle minst två skicklige män förordnade vara att såsom fullmägtige de parter tillhandagå, som dem anlitade, hvilka fuilmägtige borde nämnas, vid Hof-rätt och Under-rätt af Rätten sjelf och vid Högsta Domstolen af Konungens Nedra Justitie-revision, har Kongl. Maj:t, uti nådig Skrifvelse till Rikets Ständer den 21 nästlidne Oktober, under åberopande dels af svårigheten att till nämnda befattning allestädes finna skicklige ämnen, och dels deraf, att då förslaget syntes lemna obestämdt, huruvida de allmänne fullmägtige skulle betraktas såsom offentlige tjenstemän eller ej, det i förra fallet saknades i flera hänseenden erforderliga föreskrifter, och att, i det sednare, förslaget, i betraktande af lagens stadgande i 15:de Kapitlet Rättegångs-Balken, ansåges öfverflödigt, funnit
Sig icke kunna till omförmälda förslag lemna bifall.
Då emellertid ett uttryckligt tillkännagifvande d' raf, att ifrågavarande ombud icke borde såsom offentlige tjenstemän anses, torde häfva den af Kongl. Majit i sådant hänseende emot förslaget uttalade betänklighet, samt de för rättsökande genom saknad af kännedom om pålitlige sakförare högst kännbara olägenheter, dem erfaren - Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 18(12.
487 heten inom alla delar af landet gifver vid handen, ofelbart ådagalägga, att de uti 15:de Kapitlet Rättegångs-Balken i fråga om allmänna sakförare gifna föreskrifter icke liro lör ändamålet tillfyllestgörande, hvarförutan icke ens blifvit ifrågasatt, att ju icke till utöfvande af nämnda befattning antaglige personer vid flertalet af våra domstolar funnes att tillgå, anser jag mig ega full anledning, att förrberörda af sednast församlade Ständer godkända förslag ånyo till antagande föreslå.
Om remiss till Lag-Utskottet af denna min motion anhållcs.
W:© *9?. Af Herr Bildt, Didrik dilles, om understöd till en skola för döfstumma barn.
Den fria undervisning, som i allt vidare utsträckning erbjudes det Svenska folket, och hvilken det har att tacka för den i vissa fall onekligen höga ståndpunkt det intager bland andra civiliserade nationer — denna fria undervisning står väl äfven i viss mån öppen för de af naturen mest vanlottade bland våra landsmän — för blinda och döfstumma — men olyckligtvis, hvad de sistnämnde åtminstone beträffar, blott för ett inskränkt antal.
— (I hela riket funnos vid 1855 års slut, enligt Statistiska Central-hyråns berättelse, 2,678 döfstumma, deraf 608 voro under 15 är gamla.)
Oaktadt nya frikostiga anslag och deraf följande utvidgningar af institutet vid Manilla, måste Styrelsen dock åi ligen bortvisa många olyckliga, som der söka inträde och hvilka sålunda förblifva helt och hållet beröfvade all slags bildning och undervisning, utkastade i verlden utan alla medel till sjelfförsörjnmg. och beröfvade möjligheten att ens göra sig förstådde af sina medmenniskor.
Otillräckligheten af denna läroanstalt, samt de sorgliga följderna deraf insågos redan för 20 år sedan af en ung Hicka, som också redan då uppgjorde planen till framtida grundläggande af en egen liten skola för döfstumma.
— Under ett mångårigt vistande på Manilla i dåvarande föreståndarens och sedermera i en af lärarnes familj, och under den dagliga beröringen med de olyckliga barnen mognade planen till 488 Motioner ho* Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 197. verkställighet.
— Hon hade dels genom hopsparade löner, dels genom arf, samlat 400 R:dr R:mt och började, vid 42 års ålder, med denna ringa grundpenning sitt menniskovänliga företag.
— Oaktadt alla vänners afrådan och många pröfvande motgångar innan det tillämnade hemmet och skolan för döfstumma kunde komma till stånd, lät hon sig icke afskräckas, utan fullföljde sin plan i fast tillit till den goda sakens framgång och fromt förtröstande på Herrans hjelp, äfven då, för menniskor att se, ingen utväg och ingen förhoppning fanns.
— Hon hade en mindre lokal på Norrmalm i Stockholm och använde större delen af sitt lilla kapital till inköp af bohag och skolmaterialier och öppnade för något öfver 2| år sedan sin skola.
Lärjungarne skulle erlägga en viss årsafgift, högre för helpensionärer, lägre för halfpensionärer; meu flertalet voro fattigmans barn och förestånderska!) hade ej hjerta att bortvisa de medellösa små; följden blef att många betalade blott half eller fjerdedel afgift.
— Till lärare antog hon en ung, döfstum artist, som nyligen utgått från Manilla, hvilken ock lifvades af varmt nit för skolan och åtog sig att undervisa barnen utan annan ersättning för sin möda än fri bostad och föda.
— Hyra och lefnadskostnader öfverstego snart inkomsterna och alla tillrådde att upplösa den nya skolan.
— Men förestånderskan förtröttades icke, utan fortgick med osvikligt mod och trygg förtröstan på den utstakade banan, och med henne en ung Hicka, som vavit hennes trogna biträde från början, samt den döfstumme läraren i skolan, alla utan tanke på annan lön för sin möda än tak öfver hufvudet och det mången gång knappa brödet för dagen.
— I trots af denna beundransvärda sjelfförsakelse och ihärdighet, skulle det vackra företaget dock snart hafva ramlat, om ej den enskilda välgörenheten kraftigt understödt detsamma.
Under vexlande motgång och medgång har det lilla hemmet och skolan för döfstumma barn, under uppsigt af sina trogna ledare, sålunda fortgått i snart 5:ne år, derunder det lemnat undervisning och vård åt 13 döfstumma barn, deribland 7 helpensionärer.
Af barnen äro 6 från landsorten, de öfriga från hufvudstaden.
Sedan den nu inflyttat i en rymlig och särdeles lämplig lokal på en malmgård, N:o 25 Gråbergsgatau, samt erhållit ännu en lärare, kan läroanstalten anses fullt ändamålsenligt ordnad, och, enligt bifogadt intyg af föreståndaren pä Manilla, motsvara en förberedande skola för döfstumma.
— Då institutet på Manilla årligen måste vägra inträde åt ett stort antal sökande, ådagalägges obestridligen att skolan är i högsta grad behöflig, och onekligen gäller ock här att undervisningen blir mer fruktbringande om den i tid får börja, äfvensom vården ändamålsenligare i en mindre hemskola, der ej 50- å 100-tals barn kaserneras tillsammans.
Men företaget är icke af dem, som kunna bära sig sjelfva, och kan ej heller fortgå om det ej har någon annan grundj för sitt ekonomiska bestånd, än den enskilda välgörenhetens tillfälliga bidrag.
— Den i Svenska Staten, så för densamma hedrande grundsatsen af fri undervisning åt alla dess barn, bör väl också kunna, utan allt för stora inskränkningar, tillämpas på de olyckliga och vanlottade!
För att skolan må kunna framgent Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
489 fortgå i ostörd verksamhet, bildande till nyttiga och arbetsamma medlemmar många af dessa vanlottade barn, hvilka eljest torde förblifva okunniga varelser, lika onyttiga som olyckliga, en börda för sig sjelfva och Staten, föreslår jag derföre, att Rikets
Ständer måtte bevilja ett årligt anslag af .3,000 R:dr Runt lill understöd för Mamsell Berglinds barnhem och skola för döfstumma.
— Denna summa bör åtminstone kunna betacka utgifterna för skolans lokal och ved, samt medgifva fri värd, underhåll och undervisning åt 4 stycken fattiga, döfstumma barn.
Understödd af Staten bör skolan också stå under offentlig kontroll, så att Staten eger garanti för att dess medel användas väl till det med dem afsedda ändamål.
— Jag föreslår derföre såsom vilkor för beviljandet af de här ofvan föreslagna ,3,000 R:dr R:mt, det skolan ställes under Folkskole-styrelsens i Stockholm inspektion.
Med anhållan om remiss till Stats-Utskottet af denna min motion, förenar jag den att få till Stats-Utskottet inlemna åtskilliga denna fråga belysande handlingar.
Gillis Bildt. W: o 19».
Af Grefve iåS»rein»v»r«l, Albert, angående anslag till pensioner och stipendier åt Vitterhets-idhare.
Genom åtskilliga anslag, ställda till Kongl. Maj:ts förfogande att i bestämda syftemål användas, hafva Rikets Ständer erkännt Statens pligt att äfven med dess understöd uppmuntra och stödja samt till fortsatt verksamhet egga dem af landets söner, hvilka egnat sig vare sig åt vetenskapliga forskningar eller åt konstnärlig verksamhet; och tack vare de understöd Kongl. Majit sålunda egt att utdela, har månget gryende anlag blifvit i tid räddadt undan kampen med näringsomsorger* mången lofvande förmåga erhållit medel att utbilda sig för att sedermera, på en gång, gagna och hedra fäderneslandet.
Till dessa af Staten anvisade summor för understöd af lith. till R.
Vrot. 1862 & 1863.
II Sami. 1 A/d. 62 490 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1862.
N:n 108. konstnärer och vetenskapsmän komma ytterligare åtskilliga, af enskilda stiftade donationer, vanligen ställda under inseende af Universiteten, Kongl. Wetenskaps-akademien, Kongl. Vitterhets-, Historie- och Antiqvitets-akademien, Kongl.
Akademien för de Fria Konsterna, Sundhets-kollegium m II.
Och genom en väl afvägd samverkan af dessa myndigheter och med de medel, öfver hvilka Regeringen sålunda eger att förfoga, har vårt land i detta afseende gjort mera än månget annat, bättre lottadt, åstadkommit.
Men den högsinnade omvårdnad Rikets Ständer och många enskilda medborgare sålunda ådagalagt för dem, som inom vetenskapen eller den bildande konsten häfdat, eller visat sig vilja sträfva att häfda det lands ära, som fostrat
Unné och Berzelius, Sergel och Fogelberg, denna samma omvårdnad har dock, besynnerligt nog, icke sträckt sig till dem, som på sångens vingar burit det Svenska namnet till fjerran stränder, som ur den Svenska lyran gripit toner, som utgjort och alltid skola utgöra vårt folks stolthet.
De af vårt lands vitterhetsidkare, hvilka lyckats kämpa sig fram till ryktbarhet, hafva derföre äfven oftast nödgats att söka sig in på andra banor, för att inom embetsverken, inom skolan eller kyrkan vinna den utkomst, som genom ett uteslutande egnande åt vitterhet och litterära arbeten icke af dem skulle kunnat ernås; och de hafva då oftast på bekostnad af den verksamhet, till hvilken de voro kallade, i för dem och deras andes sträfvanden främmande göromål, köpt sig den ekonomiskt oberoende ställning, de annars icke skulle hafva kunnat vinna.
Andra åter, afskräckta af de förras exempel och kännande alltför lifligt att deras själ icke skulle kunna böja sig under oket, hafva föredragit att, så godt sig göra lät, lefva af sitt arbete, visserligen ett bekymmersamt lif, der nöden alltför ofta förjagade sånggudinnan, men dock ett lif i så måtto fritt, att de derunder, ostörda af andra sysselsättningar, fmgo egna sig åt hvad de kände utgöra deras verkliga kallelse.
Men under det arbetet, i den striden med behofvet, med bekymren, har också mången högt begåfvad ande gått under, mången annan har råkat på afvägar, och i ena som andra fället hafva blad, som kunnat blifva en prydnad i Sveriges skaldekrans, för tidigt vissnat och fallit.
— I länder, rikare och mera befolkade än Sverige, har en litteratör vida lättare att arbeta sig igenom de första, svåraste, åren af en författares lif, och sedan han lyckligen genomgått dem och vunnit ryktbarhet, då har han vanligen äfven samtidigt förvärfvat en förmögenhet, som sätter honom i tillfälle att lefva ett oberoende lif samt att fortfarande och uteslutande egna sig åt sin litterära verksamhet.
Men detta oaktadt se vi dock att i dessa länder, England, Frankrike, Belgien, till och med Danmark, Staten ansett det för sin pligt, att med stipendier och rese-undecstöd bispringa unga lefvande litteratörer, funnit det med sin egen ära öfverensstämmande att medelst tilldelande af pension erkänna de förbindelser, i hvilka folken stå till den lullbildade skalden och skriftställaren.
Exempel saknas väl icke alldeles på att man äfven i Sverige, någon gång, visat sig omfatta samma åsigt — vår nyligen bortgångne häfdaforskarc Slrinnltoli:'. åtnjöt nemligen en årlig pension af Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.