Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Undrar just hur det mänskliga umgänges- och samhällslifvet då komme att ge- stalta sig!
Endast en genombiten egoist, eller en af få- fänga genompyrd människa, fordrar mera af nä- stan, än hon själf förmår att gifva; därför anta- ga vi ju i allmänhet, att hvarje slags gåfva — i hvilken form den än gifves — åtföljes af en vänlig önskan att göra oss en glädje.
Hvarför skulle skulle vi då icke äfven kunna emottaga några afskurna blommor, utan att närmare be- höfva granska gifvarues känslor för oss?
Och så har saken en rent ekonomisk sida, som ej får glömmas, då man talar om blomstergåf- vor.
r 0 e Om man lyckades slå ihjäl seden att uppvakta med blommor, hur ginge det då med vår blom- sterkultur och trädgårdsskötsel i det hela?
Huru många af landets arbetare, män och kvinnor, hafva icke erhållit arbete genom till- komsten af denna så ofta klandrade sed?
Våra trädgårdsmästare skulle nödgas afskeda en stor mängd arbetare, ifall de ej längre kunde sälja afskurna blommor i större partier, och den upp- lifvande synen af städernas doftande, färgskim- rande blomsterbodar skulle ej längre fröjda ögat under våra långa, vanligen färglösa vintrar; Bland de nya vägar, som unga kvinnor nu slå in på för att vinna ekonomiskt oberoende, är ju äfven trädgårdsskötseln.
Skulle ej denna för- lora mycket af sin dragningskraft och mycket af utsikt till vinning, ifall blomsterodlingen må- ste slopas?
Grönsaksodling är en välsignad sak, men vi människor lefva icke blott af grönsaker — icke ens vegetarianerna — blommor äro en lifsförnödenhet för många och borde blifva det för ännu flere, ty en vaknande kärlek till dessa naturens vana barn utöfvar ett mäktigt inflytan- de på det sedliga lifvet.
Den mildrar råheten och väcker hågen för ädlare ting än de rent ma- teriela.
Och skall denna kärlek kunna näras och tillfredsställas, måste blommorna kunna säljas billigt, synnerligast i de stora städerna, där be- folkningen har långt ut till skog och mark, så att icke ens under vår och sommar de vikit väx- ande blommorna äro lätt tillgängliga utom på sa- lutorgen.
Dessutom, ju strängare fridlysningen för skog och fält i våra dagar tillämpas, dess svårare blir det för dem, som ej äga egen torfva, att plocka sig^en handfull vilda blommor.
Är det därför ej rent af en fosterländsk gärning att skänka vänner afskurna blommor och att uppvakta bekanta med dylika gåfvor?
Men de flesta af dessa blommor, som under vintern äro till salu, komma från utlandet, och dit gå då våra penningar, invänder man vanli- gen.
Låt så vara, att detta till en del sker ännu, men äfven vid detta slags handelsaffärer förtjä- nar en del af våra städers invånare sin ut- komst, och ju mera allmänt seden att köpa blom- mor utbreder sig, dess mera sporrar det våra egna trädgårdsmästare att öfvervinna de svårig- heter, som de ha att bekämpa till följd af vårt klimat.
Redan under det senaste årtiondet ha vi sett prof på hvad våra blomsterodlare kunna bjuda oss äfven under vintrarne.
Nå, blommor uppträdda på ståltråd då; är det också en förädlande syn, frågas?
Nej, men det är ett nödvändigt ondt, en rent ekonomisk sida af saken, som uppstår genom en — alltför ringa af sättning.
Ännu måste blomsterlumdlarne spara starkt; de ha ej råd att kasta bort en stjälklös rosen- knopp, de kunna i en bukett eller krans ej an- vända t. ex. ett helt knippe aurikler eller priinu- lor; blommorna måste särskiljas, och då nödgas man tillgripa ståltråden.
Få vi bara en lifligare blomsterhandel i gång, så försvinner nog stål- tråden från våra blomstergåfvor.
Alla blommor vissna ju, och ingenstädes kräf- ver vare sig vänskap eller höfiighet att bevara de döda.
Det är nog att vara tacksam för, om en blomstergåfva fröjdat sinnet en dag eller så.
Det är långt ifrån händelsen med alla andra gåfvor.
Skulle man af en eller annan anledning blifva hedrad med en så rik gärd, att man af utrym- mes- eller hälsoskäl måste säga: » För mycket blommor! » så finnas alltid sjuklingar eller glöm- da åldringar att dela med af sitt öfverflöd, och ingen af våra vänner, ännu mindre de, som blott uppvakta med blomstergåfvor, skola misstycka ett så vackert bruk af dessa.
Och skulle ändå någon envis tanke vilja haka sig fast vid gifvare, som sträckt sig öfver sina tillgångar, så kunna vi likväl med godt samvete glädja oss öfver vår » blomsterlyx », såsom ut- görande en länk af hela den stora kedja, som kallas arbete.
Vi lära oss då äfven inse, att od- landet af denna » lyx » gif ver bröd åt många munnar, som kanske eljes skulle nödgas bedja samhället om lifvets nödtorft.
Det gamla — mest vanliga — angreppet på vår blomsterhandel riktas mot grafkransarne, och med hvad skäl?
Onödigt, onyttigt slöseri af rika och fattiga — grymt att mylla ned blommor.
Den döde har ingen glädje af blomsterprakten — heter det.
Om den rike slösar med grafkransar, kominer det våra arbetare och blomsterhandlare till godo, om den fattige lägger en krans på en väns graf, blir det hans ensak, ifall han får köpa den ge- nom någon försakelse.
Och det må vara en oaf- gjord fråga, huruvida någon har rättighet, mo- ralisk rättighet nämligen, att dekretera: » Inga kransar eller blommor på min likkista eller graf! » Det är ju både möjligt och troligt, att den, som så bjuder, beröfvar sina efterlefvande kära en lindring och tröst i sorgen, som han helt enkelt för sin del ej mäktat i lefvande lifvet uppfatta eller uppskatta.
Att dölja det förgängliga mänskliga stoftet med blommor, dessa naturens ännu mera förgängliga barn, tyckes för de flesta af oss vara ett lika stort behof som att plantera blommor gå, graf- kullen, och det fåtal, för hvilket det är motbju- dande, tvingas ju ej till att lägga blommor, vare sig i kistan eller på densamma, när den sänkes ned i jordens mull.
Om man skulle önska någon förändring i de rådande sederna att pryda våra döda samt vid likbegängelser, så skulle möjligen de nu brukliga likdräkterna samt de många, stun- dom kanske tomma, vagnarne i liktåget kunna fresta åskådaren.
Men både de, som handla med likklädslar och göra dyrbara likkistor, skola lef va, så ock hyrkuskarne.
Mången människas meningar och tycken blifva förändrade, när lifvet griper tag i dem och upp- manar att omsätta teorierna i handling.
Undertecknad har känt personer, som irrat starkt emot grafkransar och all slags ståt vid likbegängelser samt till och med gått sa långt, att de sade sig tycka det vore mer än nog, om liket lades i en ohyflad och färglös kista samt utan alla ceremonier antingen nedgräfdes eller ock uppbrändes.
Kom så döden och ryckte bort någon af deras närmaste.
Ja, då voro alla dessa teorier rent som bortblåsta, och de aflidna smyc- kades på öfligt vis.
Det har likaledes inträffat, att en person, som offentligen tagit till ordet mot både grafkransar och storståtliga begrafnin- gar, själf under flygande fanor, vajande standar och klingande musik fördes till sin graf i en kista, dold under kransar och med ytterligare en vagn fylld af dylika i liktåget.
Helt visst utgjorde denna blomstergärd en droppe glädje i den efterlefvande familjens sor- gekalk, och icke föll det någon af de sörjande in att spörja, om dessa blomstergåfvor voro, från alla håll, ett uttryck för uppriktigt deltagande för de efterlefvande eller af ren personlig vänskap för den bortgångne, som — ej undanbedt sig en dylik ståt, när han kände döden nalkas.
Öfver tankar, känslor och afsikter kan blott en döma; vi kortsynta jordens barn göra bäst mot oss själfva, om vi antaga, att hvarje oss bevisad vänlighet är utsprungen af ett vänligt sinne, och så med uppriktig tacksamhet emottaga hvarje artig uppmärksamhet, icke minst om den har form af en blomsterbukett, äfven om däri skulle finnas några bitar ståltråd.
• Eget förvärf.
» Wffilär fäxte oti Hildings gard Tva plantor pifder fåstrarns fard.
Aj nårrden — » » Nej, nej, nej, för all del, ingeniör Rum- mel, det där är alldeles på tok! » » Tok — was ist das? » » T o k?
Jo, det är.
det är —.
Det är för resten alldeles detsamma. » » Detsammer — was ist denn das? » » Nej men, söta goa rara, lugna sig litet! » utbrast Kerstin Yggberg hälft gråtfärdig.
» Vi komma j u ingen vart på det här sät- tet.
» » Här sättet?
Förstår igge.
Wie heisst, här sätter ' på tisk? » » Du milde! » mumlade Kerstin, under det små fina svettpärlor trängde sig fram i hennes krusiga hårfäste, » jag tror, att jag tagit mig vatten öfver hufvudet!
Al- drig kunde jag tänka, att det skulle vara så svårt att undervisa i svenska.
De där nedriga förklaringarna!
— Vanten Sie ein wenig, vanten Sie! » skrek hon utom sig, då hon såg, att hennes elev ånyo öppnade W&amp;jh
munnen till en fråga.
» Jag måste — » här snurrade hon häftigt om på taburetten och ropade ut i andra rummet: » Agnes, japag ståpår ipintepe uput!
Ru- pummepel äpär topokopig.
Hapan — » » Jag har hört allt; det är så man kan skratta ihjäl sig, » skrek Agnes Stolpe och trummade uppsluppet med fötterna under skrifbordet.
» P-språket! » strängt.
förehöll henne Kerstin » Stapackapars dupu! » fnittrade Agnes.
» Jag skulle inte för allt » smöpör » i Små- land vilja vara i dina kläder. » » Du har det på det » toporropa », du med din öfversättning, » yttrade Kerstin i mod- fälld ton.
» Ska vi » b y p y t a p a »?
» » Jag tror vi dröjer! » » Aber, frögen Scherstin, aber — » blan- dade sig Rummel med förebrående ton i samtalet och kastade en menande blick på sin klocka.
» Tid är penninger in Sverige ogg, nicht wahr?
1 und 25 — » Det klack till i Kerstin.
Ingeniören hade rätt: det var hans tid, som gick.
Men han generade sig också inte.
Till och med priset påminte han henne om.
» Entschuldigen Sie! » bad hon med en vältalig blick.
» Nu ska vi ta itu med det på allvar. » » På allvar — was ist denn — » » Sehen Sie, Herr Rummel, » afklippte ho- nom Kerstin beslutsamt, visade i boken med sitt lilla pekfinger, » det där ordet he- ter inte oti, utan uti.
Sägen Sie es: uti. » » Yti. » Rummel sköt ut läpparna som brämet på en gullvifva.
» Nej, nej, n e j!
Uti, uti, uti!
Noch ein- mal! » » Sjyti, sjyti, sjyti! » Rummel snörpte hop mumien som en arbetspåse.
Kerstin tog sig åt hufvudet.
Det gick omkring i hennes nittonåriga hjärna.
1 detta kritiska moment kom Agnes som en hälsosam affedare med förtroendet, att Rum- mel skref » ypynklipigapa » kråkfötter.
» Was sagt frögen Aggnes? » frågade Rummel, misstänksamt spetsande öronen.
» Nichts, » svarade Kerstin, med en infö- dings hela öfversitteri gent emot en barba- risk utländing.
Efter att ha lugnat sitt samvete med att ännu en gång fila litet på Rummels » sjyti » grep hon sig an med de öfriga uttalsfelen, hvilkas korrigerande gick jämförelsevis has- tigt och lätt.
» Aber, » började därpå Rummel betänk- samt, » hvat bedyder eigentlich ' Där fäxte onder fåstrarns fard '? » Germanens yfviga lugg sväfvade ett ögon- blick i allvarsam fara.
Men så erinrade sig Kerstin det vackra, noppiga flor hon beslutat köpa för sina första själfförvärfvade 1,25, och så — höll hon sina fingrar och sin tunga i styr, tröstande sig med att Kummel i fråga om uttalet var ohjälplig.
Efter ett intensivt letande i svensk-tyska lexikonet flck Rummel innehållet i första strofen af Fritiofs saga någorlunda klart för sig.
» Aber, frögen Sjerstin, » utbrast han därpå med ett uttryck af sviken förvän- tan, » aber — jack kan igge till mine ar- beteren så talen! » » Ne-ej, » medgaf Kerstin uppriktigt.
» Men jag trodde — » tillade hon osäkert.
» Teg- nér är ju Sveriges ", jag menar Europas stör- ste skald, wissen Sie!
Der grösste Poet der Welt, » öfversatte hon djärft, mod återvun- nen fattning.
» Schön, schön, » nickade Rummel otåligt.
» Aber jack muss lernen att met mine ar- beteren talen.
Jack muss wissen, wie Teuf- fel, Donnerwetter, Potz tausend, Schlingel, Lumpenkerl und Frosch heten på svensk. » Nu blef det fart i tysk-svenska ordboken.
Ohågad att besudla sina läppar med mot- svarande svenska kraftuttryck, förmildrade Kerstin Teuffel till » fanken »; Donnerwetter blef » det var huggar ' n » och Potz tausend » för sjutton »; men Schlingel och Lumpen- kerl återgåfvos fördomsfritt med » slyngel » och » skojare », hvarjämte Frosch förstärktes till » padda ».
» Men padda säger man på svenska inte gärna till en karl, » upplyste Kerstin god- hetsfullt.
Lektionen, som dittills förefallit henne odräglig, hade nu fått en anstryk- ning af intresse.
» På sin höjd till ett fruntimmer, » tillade hon ytterligare.
» Nun denn, om frögen Aggnes dumm- heiten skrifven, kaller jack henne padder? » Rummel plirade skälmaktigt med ögonen.
» A nej, jag ber, ni paddar inte dit! » inföll Agnes eftertryckligt.
» Ska det nöd- vändigt vara skällsord, så anhåller jag, att de bli något så när anständiga. » Efter ett liffigt meningsutbyte antecknade Rummel i sin annotationsbok orden » höna » och » gås » som de för fruntimmer i all- mänhet och Agnes i synnerhet under vissa omständigheter lämpligaste titlarna.
Ett par minuter senare förkunnade Agnes, att nu var hennes öfversättning färdig.
Genom en blick på klockan öfvertygade man sig, att äfven lektionstiden var ute.
Flickorna togo afsked.
Men då ingeniören » yti i tambyren » fått klart för sig, att hans unga hjälpredor icke hade » prattom him », nödgade han dem att stiga in igen för att dricka » eine Tasse Chokolade » med honom och hans värdinna, » fry » Holm.
Med upp- maning till Agnes att under väntan skrifva räkning till aktiebolaget Valund på den af henne nyss fullbordade öEversättn ingen jämte en förut aflämnad, af direktören högeligen lofordad, försvann han för att göra nödiga förberedelser till kalaset.
» Hur mycket ska jag ta ', tycker d u?
» frågade Agnes och stödde eftersinnande pennan mot näsan.
» Hugg för dig så mycket du kan! » ljöd.
Kerstins välmenta råd.
» Ja — men — jag får inte vara allt för oförskämd heller, » invände Agnes be- tänksamt med ett uttryck af försakelse i tonen, » för ser du jag funderar på att ge- nom ingeniören få plats på Valunds kontor.
Det vore etwas besser än att gå frun till hända och i alla tiders tider steka kött- bullar och strömming i sitt anletes svett.
Rummel kommer aldrig att kunna reda sig mig förutan, och har jag bara en gång lärt mig hans kråkfötter, så — Nej, mer än tre kronor vågar jag inte ta för kostnads- förslaget, för där är så många siffror, som man inte behöfver öfversätta, och kontrak- tet — ja, det får jag väl med svidande hjärta låta gå för tio.
Ahå ja ja, du tunga värld, som så en usling pressar!
Das war das. » Agnes kastade pennan ifrån sig, så bläck- plumpar yrde på läskpapperet.
» Hurra! » ropade hon ögonblicket därpå och sprang upp samt sträckte på sig, så det knäckte i lederna.
» Hela tretton kro- nor, och det i ett nafs!
Med dem kan jag ju klä opp mig från topp till tå.
Den väl- signade tant Holm, som skaffade mig det här!
Hon kunde ju ha annonserat, som ingeniören bad henne göra, och då hade det kanske rakat min näsa förbi.
Du, din stackars krake, flck ju också på det här sättet en släng af s l e f v e n.
På 2,50 i veckan lefver man visserligen inte, men det kan ju bli mera med tiden.
Jag tänker säga åt ingeniören, att han bör ta minst fyra lektioner i veckan.
När man är så där renons på allt hvad språksinne heter — » » Nej, söta, för all del låt bli.
Mer än två står jag rakt inte ut med.
Han jäk- tar mig ju till döds. » Kerstins flegmatiska anlete uttryckte den största fasa.
» Nå, som du vill då.
Men jag för min del är himlaglad öfver den här födkroken.
Det är det gräsligaste jag vet, » fortsatte Agnes och krökte sig som under en stört- dusch, » att behöfva gå och tigga hvart- eviga öre af mamma.
Jag drar mig och drar mig, innan jag kan förmå mig att tala om för henne, att min klädningsfåll är uppsliten och mina kängor trasiga.
För ett kantband kostar sina modiga femton öre, och en halfsulning med klackning går till en hel förmögenhet.
Men jag kan inte hjälpa, att jag sliter!
Innan jag vet ordet af, är kjolen som en frans i kanten och baklädren uppspruckna.
Kan du tänka dig, att härom dagen flck vi en räkning, från skomakare Lindeberg, där det stod orda- grant så här: » Ett par kängor halfsulade, lappade, klackade, förskodda och sydda i bind till fröken Agneta » — det var just icke mycket kvar af det gamla då.
För resten heter jag inte Agneta, och det har jag sagt Lindeberg sina femtio gånger; men ändå kan han inte få ur sin skalle, att Agnes är en förkortning af Agneta.
— Och så har mamma en så förfärligt otref- lig vana att säga: Se så, ä ' vi nu där igen!
När var det de sist lagades?
Köpte vi våra kängor på olika ställen, skulle jag tro, att det var skodonens fel.
Se på mina!
Dem bar jag haft dag ut och dag in i nio må- nader, och ändå ä ' sulorna bara litet tun- nare i kanten '.
— Och du kan föreställa dig, hur det ska vara med handskar och tocke där, när det sitter så hårdt inne mod det allra nödvändigaste. » » Men jag, arma anka, har det ändå värre, » klagade Kerstin, » för pappa — » » Pappor borde aldrig finnas till, » åtgjorde Agnes bistert.
» Ja, det är godt och väl; men när de nu ändå olyckligtvis finnas?
Jo, ser du, han — » I detsamma öppnades dörren, och Rum- mel inträdde strålande, åtföljd af fru Holm, som bar en under läckerheter dignande bricka.
Medan den fryntliga värdinnan, biträdd af Kerstin, ordnade bordet, läm- nade Agnes räkningen åt Rummel.
Dennes uppsyn mörknade.
Med en häf- tig sväng förfogade han si^j bort till skrif- bordet och grep den därstädes liggande pennan samt gjorde ett par öfverkorsningar och anteckningar på papperet.
» För micke, för micke! » framstötte han.
» Dette kan jack dem herrn direktor nicht wisen. » Agnes blef likblek.
Hon kastade en dö- ende blick omkring sig liksom för att ut- grunda, om hon skulle dölja sin nesa under soffan eller bordet.
Fru Holm och Kerstin stodo handfallna.
I detsamma slog Kummel till ett skallande skratt.
» Nicht för micke, » ropade han stoj ande, » för liter, för liter, kleine gås, die Sie sind! » Och därmed stack han räkningen under näsan på Agnes.
Priset var höjdt, för kost- nadsförslaget till fem, för kontraktet till femton kronor.
» Fem till femton är tjugu, » adderade Agnes kvickt i hufvudet.
Men trots denna glädjande stegring hade hon att börja med svårt att återvinna fattningen.
När cho- koladen väl var serverad, tog hon emeller- tid skeden i vackra hand och sväljde det starka skämtet med den söta drycken.
Snart var hon åter den gladaste bland de glada, och när slutligen Rummel drack » min skål, dia skål och alla vackra flickors skål! » klämde hon fram med sin önskan om anställning som hans biträde å Valunds kontor.
Och Rummel lofvade henne med hand och mun, att anställd skulle hon bli, om så hela kontorspersonalen med direktö- ren i spetsen satte sig emot det.
Därpå vände han sig till Kerstin, öfver hvars blida, finhyllta ansikte hans små gnistrande ögon irrade som lyktgubbar, och lade henne på hjärtat att nästa gång lära honom fria på svenska, för i Sverige ville han bosätta sig för alltid och en svenska skulle han ha till brud.
T y de svenska flickorna voro » förtjysende », de » samma bästa, de samma stiligste » han någonsin sett.
Med en förtärande blick klargjorde han slutligen för sällskapet, att det sålunda uteslutande berodde på » frögen Soherstin », om han lifvet igenom skulle få » schleppe » pä en » korb », eller om han skulle bli den » glyckligste » af dödliga.
När de unga flickorna en stund senare, glada och upprymda, kommo ut på gatan, stack Agnes sin arm djupt under Kerstins och utbrast skälmaktigt: » Hör du du du!
Det ser ut, som om Rummelpelle funderade på att engagera oss båda två — mig på obestämd tid och dig för lifvet. » Men då bad Kerstin bevekande: » Kära du, kalla houom inte för Rummelpelle!
För ser du, det kan j u hända — i värsta fall — Jag måste j u tänka på min fram- tid.
Pappa är så otreflig, och du sa ' j u själf, att man lefver inte på 2,50 i veckan.
Ocli så — och så — är det kanske min- dre tråkigt att vara gift med Rummel än att lära honom svenska. » * När man skall hålla gästabud ... Några praktiska vinkar för unga husmödrar.
Inbjudningarna.
" •Sjjpiedaii matsalen nu blifvit vederbörligen Jhk-fj iordningställd, och, som väl får anta- gas, äfven salongen, antichambren och köks- afdelningen, — • ehuru det faller utom ramen för dessa uppsatser att ingå på några förslag rörande möbleringen af den förstnämnda eller en tidsenlig anordning af de senare — stå vi på den punkt att vi kunna bedja våra vänner göra oss äran och nöjet af ett middagsbesök.
Jag sade afsiktligt våra vän- ner, ty på redan i det föregående antydda grunder gör man klokast i att göra början med de mindre, intima middagsbjudningar- na, vid hvilka gästernas antal ej » får un- derstiga gracernas och ej öfverstiga muser- nas », och först så småningom öfvergå till de stora festmiddagarna, till hvilka höra talen, fracken och den stora toaletten, och som i allmänhet bära en mer eller mindre officiell prägel.
Men innan vi sysselsätta oss med några detaljer rörande den ena eller andra, vilja vi förutskicka några allmänna regler.
Hvars och ens skyldighet är att på bästa vis mottaga och undfägna sina gäster.
Där- med får ej förstås, att man skall göra mer än man kan, men att man, tack vare sin uppodlade smak och sin takt, med de me- del, som stå en till buds, framlockar en trefnad, som en okultiverad eller för grann- lagenhetens fina skiftningar okänslig person ej skulle förmå åstadkomma med enahanda resurser.
» På bästa vis » får ej heller fattas så, som skulle man under en månads tid med sin familj lefva på sill och pannkaka för att för sitt främmande kunna ståta med rysk kaviar och strassburgergåslefver på smörgåsbordet m. m. m. m.
Dina gäster skulle bättre än du anar genomskåda dina ansträngningar, hvilka ej stode i jämnvikts- förhållande med dina lefnadsvillkor, och ej allenast din af sikt att imponera skulle för- felas, utan du skulle måhända rent af före- falla dem en smula komisk, för att icke säga — tragikomisk.
Hvar bjudning kräfver med nödvändig- het en återbjudning, hvadan försiktigheten bör mana oss att af böj a hvar och en sådan, som vi allt för dyrt komma att betala.
— Hvilken form ett af böj ande bör taga eller huru en biljett vid ett tillälie af denna art bör affattas, varierar allt efter de särskilda omständigheterna och må af hvars ens egen takt och omdöme afgöras.
— Undantag gifvas från denna som från alla regler.
Man kan mottaga inbjudning till en bröllopsmål- tid eller en bal äfven i de rikaste familjer, ty det är en gång för alla fastslagen ord- ning, att en fest af nämnda slag ej behöf- ver återgäldas; släktingar emellan, där för- hållandet är allt för intimt för att det kan blif- va fråga om ceremonier, har regeln naturligt- vis ej sin tillämpning; likaledes dinerar en tjänsteman hos sin chef, utan aut detta åläg- ger honom någon skyldighet att gifva mid- dag för denne.
Apropos kan en liten anek- dot från andra kejsardömet anföras: Marskalk Pélissior såg sig nödsakad till- rättavisa en ung militär, som af egenkärlek låtit sig förleda att för regementschefen och andra höga officerare gifva en splendid supé, för hvilken depenserna ej stodo i rim- ligt förhållande till hans inkomster.
Till sitt försvar anförde löjtnanten, att dessa herrar förut bjudit honom och att höflighe- teu fordrade, att han i sin tur såg dem hos sig.
» Har man hört på maken? » utbrast mar- skalken; » jag var befalld till middag hos kejsaren för fjorton dagar sedan, skall jag kanhända också bjuda igen? » — Men utom i nu nämnda fall råder i detta afseende ett ömsesidighetsförhållande.
Det finns en del folk, som förblandar ett belefvadt väsen med ett stelt sätt.
Rädda att säga eller göra något, som kunde anses ej fullt passande, omgifva de sig med ett lager af kyla, som verkar i högsta grad obehagligt och frånstötande.
De, som känna dem närmare, förklara att de i den förtro- lig kretsen kunna vara trefliga, ja, rent af kvicka och underhållande, men — när de visa sig ute i världen, skrufva de upp sig till onatur.
Ett naturligt och obesväradt, ehuru aldrig i själf svald urartande sätt att vara kännetecknar damen af god ton.
Älsk- värd naturlighet, adlad af den takt, som utvecklar sig under umgänget med bildade medmänniskor, bör kunna betraktas som gradmätaren på en persons världsvana och belefvenhet, såväl när det gäller bordet som salongen.
Hvad nu angår den hälft förtroliga mid- dagen för den närmaste umgängeskretsen — la demi intimité som fransmannen säger — så framföres bjudningen till den, dels muntligt af värdinnan, eller af värden i sin hustrus namn, dels skriftligt genom en bil- jett från värdinnan.