Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottets hemställan blifvit gillad af Preste-och BondeStånden, har Utskottet ansett sig icke böra frånträda sitt i denna fråga afgifna yttrande, utan hemställer, att Borgare-Ståndet måtte, i öfverensstämmelse dermed, fatta beslut.
4 Sami 1 Afd. 2 Band. 17 Iläft. 10 Stats-Utskottets Memorial JV? lid.
Reservationer mot Utskottets beslut i fråga om jernvägs-anlåggningen från Herrljunga öfver Wenersborg till Uddevalla: af Herr J.
Grenander samt af Riksdagsfullmägtigen Bengt Johan Holmlin][från G öteborgs och Bohus län. 11».
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 Juni 1863, kl. 3 e. m.
Memorial, med förslag till voterings-proposition, i anledning af liiksStåndens skiljaktiga beslut, i fråga om aflöningen för den hos Stats-Utskottets Riksgälds-afdelning anställde Sekreterare, (R. A.) Enligt Stats-Utskottet tillhandakomma protokolls-utdrag, hafva samtliga Riks-Stånden bifallit hvad Utskottet uti sitt den 25 sistlidne April afgifna Memorial JW 94, angående bestämmandet af aflöningen för Riks-Ståndens och Utskottens kansli- och vaktbetjening, föreslagit, med undantag endast af Utskottets hemställan, att arfvodet för den hos Utskottets Riksgälds-afdelning anställde Sekreterare mätte bestämmas till 500 Riksdaler i månaden.
Denna hemställan har nemligen blifvit bifallen endast af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, hvaremot Borgareoch Bonde-Stånden bestämt arfvodet för bemälde tjensteman till 400 Riksdaler i månaden.
Då således i denna fråga två Stånd stadnat mot två, måste, för den händelse intetdera af sistnämnda Riks-Stånd skulle vilja antaga Utskottets härmed framställda inbjudning att förena sig med de Riks-Stånd, hvilka gillat Utskottets förslag, frågan, jemlikt 73 § Riksdags-ordningen, afgöras genom omröstning i förstärkt Stats-Utskott; och får Utskottet, för sådan händelse, föreslå följande voteringsproposition :
Den som, med godkännande af Stats-Utskottets utaf Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet gillade förslag, vill, att arfvodet för den hos Stats-Utskottets Afdelning för Riksgälds - Stats-TJtskottets Utlåtande JV2 120.
11 verket rörande ärenden anställde Sekreterare skall utgå med 500 Riksdaler i månaden, röstar Ja; den, det ej vill, röstar Nej; vinner nej, kommer berörda arfvode att utgå med 400 Riksdaler i månaden.
Stockholm den 12 Juni 1863. JW 120.
Utlåtande, angående beviljandet af anslag till fortsättning af reparationen å Linköpings domkyrka. (R. A.) Sedan Domkapitlet i Linköping uti underdånig skrifvelse af den 20 Juni 1859 anmält, att åtskilliga reparationer å Linköpings domkyrka blifvit för en kostnadssumma af 90,630 Ridr R:mt verkställda, dels med lån å 30,000 R:dr samt ett anslag, utan återbetalningsskyldighet, af 37,500 R:dr, dels med kyrkans egna tillgångar, men att för återstående, af behofvet påkallade reparationer erfordrades, enligt uppgjordt kostnadsförslag, ytterligare ett belopp af 100,586 R:dr, till hvars anskaffande kyrkan saknade medel, samt Domkapitlet, på sådan grund, anhållit, att Kongl. Majit måtte hos Rikets Ständer göra nådig proposition derom, att ett anslag till förenämnda belopp, 100,586 R:dr, måtte för reparations-arbetenas fullbordande beviljas att utgå antingen på en gång eller fördeladt på 10 år med en tiondedel under hvartdera; föreslog Kongl. Majit uti nådig Proposition af den 17 November nämnda är, att Rikets Ständer för berörda ändamål måtte för statsreglerings-perioden 1861—1863 bevilja ett årligt anslag af 10,000 R:dr, hvilket anslag jemväl blef af Rikets sednast församlade Ständer anvisadt att från ,Riksgälds-kontoret utgå.
Arbetet har sedermera, efter det Kongl. Majit gillat en af öfver-intendents-embetet, på grund af anställd undersökning, uppgjord plan för utförandet af de reparationer, som närmast borde å kyrkan företagas, blifvit i enlighet med samma plan fortsatt; men då, sedan sistberörda anslagsmedel hinna användas, ännu 70,586
R:dr erfordras till fyllande af den summa, som i ofvannämnda kostnadsförslag blifvit för kyrkans iståndsättande beräknad, hafva Kongl.
Majits Befallningshafvande i Östergötlands 12 Siats-Utskottets Utlåtande JW 120. län och Domkapitlet i Linköpings stift, uti gemensam skrifvelse, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att, enär domkyrkan, såsom en skrifvelsen bifogad uppgift på förhållandet mellan dess inkomster och utgifter ådagalade, fortfarande saknade medel till omförmälda kostnads bestridande, Kongl. Maj:t täcktes hos Rikets Ständer göra nådig framställning om ytterligare anslag till fortsättande och fullbordande af reparationerna å meranämnda kyrka, att, utan återbetalningsskyldighet, antingen utfalla pä en gång till hela det erforderliga beloppet, 70,586
R:dr eller med minst 10,000 R:dr årligen.
Af sådan anledning och då det kunde anses vara en vigtig angelägenhet, att en i arkitektoniskt och konsthistoriskt hänseende så märklig byggnad, som Linköpings domkyrka, icke blott räddades till sitt bestånd, utan äfven i möjligaste måtto fullständigt återställdes i sitt ursprungliga skick, hvartill komme, att det derå redan bekostade arbete, hvilket, enligt Öfver-intendents-einbetets vitsord, blifvit på ett utmärkt sätt utfördt, skulle icke obetydligt förlora i värde, om byggnadens återstående bristfälligheter måste lemnäs oafhjelpta; har Kongl. Maj:t, i öfverensstämmelse med det vid Dess nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof fogade utdrag af Stats-Rådets protokoll för den 14 Oktober 1862 (sidd. 81 och 82 uti Bil.
N:o 7 d.) till Kongl.
Prop. N:o 1), föreslagit Rikets
Ständer att för ifrågavarande ändamål bevilja ett ytterligare anslag af 30,000 R:dr Runt, att under nästkommande statsregleringsperiod med 10,000 R:dr årligen utgå.
Då, enligt hvad de till Utskottet aflemnade handlingar utvisa, Linköpings domkyrkas årliga inkomster, hvilka till betydlig del måste användas till förräntande och amortering af det för kyrkans reparation år 1849 från Riksgälds-kor.toret utgifna lån å 30,000
R:dr, icke lemna någon tillgång till bestridande af kyrkans reparation samt då, efter hvad vid frågans behandling under sistförflutna riksdag blifvit ådagalagdt, församlingarne i allmänhet icke hafva sig ålagd skyldigheten att vidkännas de med domkyrkornas yttre underhåll förenade kostnader, af hvilken anledning jemväl Rikets Ständer vid flerfaldiga tillfällen beviljat bidrag af allmänna medel för verkställigheten af sådana större reparationer, till hvilka domkyrkornas inkomster icke lemnat tillgång; får Utskottet tillstyrka, att Rikets Ständer måtte lemna bifall till hvad Kongl. Maj:t uti ifrågavarande hänseende behagat föreslå.
Reservationer: af Riksdags-fullmägtige Matts Pehrsson från Stockholms län, Eric Ersson från Gefleborgs län samt Per Nilsson från Malmöhus län. STOCKHOLM, tryckt hos a. l. norman, 1863. Ståts-Utskottets Utlåtande N:o i2l 1 Ank tilt Exp.-Uuk. deri 23 Juni 1863, kl. 2 e. tn, Utlåtande, i anledning af väckta motioner, i fråga om grundräntornas kapitalisering.
Uti underdånig skrifvelse af den 18 Dec. 1857 hade RiketsStänder, — med anledning af väckta frågor, dels angående all skattskyldig jords friköpande från grundskatt, dels om rättighet för egare af kronoskattejord att, medelst inlösande af den samma åliggande grundräntor, åt jorden bereda frälsenatur, för att af de härigenom inflytande medlen antingen bereda tillgång till jernvägsarbetenas utförande eller ock bilda en särskild, Statsverket tillhörig fond, och då dessa frågor städse återkomma och syntes tillvinna sig allt större uppmärksamhet, hvaraf kunde slutas till en allmän och fast grundad öfvertygelse hos den skattskyldiga jordens egare om olämpligheten af det nuvarande beskattningssättet, hvilket, om äfven grundskatterna i allmänhet icke numera kunna anses vara så betungande, att de utgjorde ett hinder för jordbrukets framsteg och förkofran, likväl alltid komme att öfverklagas, så läuge dessa skatter, för de olika hemmanen inom riket, kuude vexla emellan 8 och 183 R:dr eller för hemman inom samma ort mellan 31 och 112 R:dr, — hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att, enär för detta ärendes slutliga afgörande ett fullständigt förslag erfordrades, innefattande icke allenast de allmänna grunderna för dessa skatters inlösen, utan afven om framställning af de åtgärder, som för verkställandet vore af behofvet påkallade, men Rikets Ständers tid icke vore för uppgörande af ett dylikt förslag tillräcklig, Kongl.
Majit ville i nåder låta vidtaga de åtgärder, som för en fullständig utredning af denna vigtiga angelägenhet funnes lämpliga.
Kammar-kollegium, anbefaldt att yttra sig öfver denna Rikets Ständers framställning, afgaf den 20 Januari 1860 följande underdåniga utlåtande: »Sedan hos Rikets vid sistförflutna riksdag församlade
Ständer följande förslag, angående grundskatterna blifvit framställda: lith. till It.
I Afä, 2 Band. 18 Haft. 1 Stats-Utskottets Utlåtande N:o i2i. а) att dessa skattebördor måtte successivt och sednast inom 40 år kapitaliseras medelst erläggande af lösen till Staten; б) att ali jord, med hänsigt till dess skattskyldighet, borde hänföras till en och samma kategori, nemligen den mest gynnade, som nu funnes, och den privilegierade, mest gynnade jordens alla skatter, efter medelmarkegångspris, uträknas i penningar och fastställas för helt hemman till en summa, som kallades grundskatt, samt att jordegare, hvars egendom vore belastad med större skatt än grundskattens sålunda bestämda belopp, skulle berättigas att friköpa jorden från det öfverskjutande skattebeloppet genom inbetalning af deremot svarande kapital, under de vilkor, bland andra, att denna kapitalisering skulle verkställas efter 5 procent, och jordegare, som ville detta belopp infria, årligen erlägga 6 procent af kapitalet, deraf 5 procent såsom ränta och 4 procent till kapitalets amortering, hvartill ansågs skola åtgå en tid af 40 år; c) att egare af kronoskattejord måtte berättigas lösa jorden till frälsenatur, emot erläggande af en löseskilling, utgörande tjugu gånger det belopp, hvartill hemmanets grundskatt, efter medium af de 10 sista årens markegångspris, årligen uppginge, hvilken löseskilling borde till Riksgiilds—kontoret öfverleinnas för att emot pant i fast egendom utlånas, i ändamål att inflytande räntan blefve Statsverket oförryckt tillhandahållen; och d) att då grundskatten endast vore att anse såsom ränta å en på jorden hvilande ouppsägbar skuld till Staten, samt, genom jordegaren lemnad rättighet att medelst kapitalafbetalningar minska denna skuld, ej allenast hans egen ställning i be tydlig mån skulle förbättras utan äfven en önskvärd jemnlikhet i rättigheter och skyldigheter emellan all jordegendom i landet beredas, frihet måtte lemnäs att till frälse köpa all skattejord sålunda, att, jemte skatten eller den årliga räntan afbetalningar till Kronan å den vid jorden häftande kapitalskulden finge göras, dock ej till mindre belopp än en procent derå, hvarigenom skatten eller den årliga räntan småningom minskades och slutligen, då hela kapitalet blifvit tili Kronan inbetaldt, alldeles försvunne; och borde af de genom berörda lösen in flytande medel bildas en fond, som, ställd under Rikets Ständers kontroll, allt framgent skulle bibehållas vid sitt ursprungliga kapital, hvaraf räntan,
i stället för den förut af jorden utgående grundskatten, kunde dels användas till befordrande af sådana produktiva företag, som erbjöde säker afkastning, dels, insatta i bankrörelsen, befordra lättnad för handeln, manufakturerna och andra industrigrenar; hafva Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 18 December 1857, anfört, att, vid öfvervägande af dessa förslag, Rikets Ständer ej kunnat förbise, att, då de i ämnet tillförene hos Ständerna gjorda framställningar icke vid något riksmöte rönt ett gynnsamt mottagande, men samma fråga städse återkommit och syntes tillvinna sig allt större uppmärksamhet, detta förhållande häntydde på en allmän och fast grundad öfvertygelse hos den skattskyldige jordens egare om olämpligheten af det nuvarande beskattningssättet; att ehuru grundskatterna i allmän - Stals-Utskottets Utlåtande N:o 121. 3 het numera icke kunde anses vara så betungande att de bildade ett hinder för jordbrukets förkofran, den ojemna fördelningen af dessa skatter likväl utgjorde en lätt förklarlig anledning till fortfarande missbelåtenhet hos de skattskyldige; och att, efter hvad Komiterade för Uppbörds- och Redogörelseverkets förenklande uti sitt deu 30 April 1847 afgifna underdåniga betänkande upplyst rörande denna ojemnhet i räntebeloppen, hvilka för ett skattehemman omvexlade emellan 8 R:dr och 183 R:dr, det vore önskvärdt om ett mera billigt och ändamålsenligt sätt för jordens beskattning kunde införas.
I sådant hänseende hade väl ofta blifvit framstäldt att ifrågavarande ändamål skulle kunna vinnas genom en så beskaffad skattejemkning, hvarigenom de jordegendomar, som nu hade lägre räntebelopp sig åsatte, skulle påläggas en tillökning i skatt emot skälig ersättning för den derigenom uppkommande minskning i egendomens värde, hvaremot de högst beskattade skulle erhålla nedsättning i grundräntan emot erläggande af en kapital-ersättning, motsvarande värdet af den efterskänkta räntan; men utom de svårigheter, som skulle möta vid verkställandet af en dylik liqvidation, hvaribland utfinnandet af en rättvis grund för skatternas jemnlika fördelning å samtliga jordegendomar ej skulle blifva den minsta, läge det i sakens natur, att, äfven om en sådan fullt rättvis fördelning af alla skatter å jorden kunde för närvarande åstadkommas, skulle likväl, till följd af ol.ka bördighet och odiingstillfällen, dessa sednares mer eller mindre kloka begagnande, nya elier lättade utvägar till afsättning, med flera omständigheter, som verka på egendomars afkastning och värde, inom en icke aflägsen tiderymd åter hafva uppstått ganska betydliga missförhållanden i skattebeloppen vid jemförelse emellan särskilda egendomar; i betraktande hvaraf Rikets Ständer instämde i den af bemälde Komiterade yttrade åsigt, att det icke läte sig göra att med fix skatt å jordegendom åstadkomma dess ständigt fortfarande jemnlika förhållande till hvarje skattdragandes inkomster, som likväl utgjorde rätta grunden för all beskattning.
Om således de städse upprepade klagomålen öfver grundskatternas ojemna fördelning och de vid hvarje riksmöte i detta hänseende förnyade framställningar skola förtjena behjertande, skulle något annat sätt att för framtiden afhjelpa dessa olägenheter — så framt Staten icke skulle helt och hållet efterskänka denna inkomst — ej finnas, än att medgifva de skattskyldige rättigheten att, genom erläggande till Staten af räntornas efter vissa grunder bestämda kapitalvärde, friköpa jorden från grundskatt, eller med andra ord, grundskatternas kapitalisering.
Af de emot detta förslag vid föregående tillfällen framställda anmärkningar hade den, som hemtats från Statens financiela förhållanden, i främsta rummet tdldragit sig uppmärksamhet i det den åsyftade att framhålla omöjligheten för Staten att undvara grundskatterna, som utgjorde icke allenast en till beloppet ganska betydlig, utan äfven den under alla omständigheter säkraste af dess inkomstkällor, då deremot de indirekta skatterna kunde, till följd af tillfälliga förhållanden, vara underkastade betydliga omvexlingar.
Härvid syntes dock, enligt Rikets Ständers mening, åtskilligt vara att erinra.
Då nemligen Statsverkets ordinarie inkomster, på hvilka statsregle - 4 Stats-Utskotte.ts Utlåtande N:o 121. ringen tillförene hufvudsakligen grundat sig, under sednare tider, i anseende till de städse vexande statsbehofven, blifvit mer och mer otillräckliga, hade deraf blifvit en följd, att de extraordinarie inkomsterna fått en allt större betydelse och numera måste anses såsom den hufvudsakligaste af Statens inkomstkällor, utgörande de ordinarie inkomsterna, enligt då gällande Riksstat, ej fullt 351, procent af hela budgeten, hvaraf de ännu vid 1835 års riksmöte uppgått till omkring 50 procent.
Erfarenheten hade dessutom visat, att grundskatterna just till följd af det ojemna sätt, hvarpå de å den skattskyldiga jorden vore fördelade, ej kunnat bibehållas vid sitt ursprungliga belopp, och nästan vid hvarje riksmöte hade Rikets Ständer, i anledning af derom gjorda framställningar, funnit sig föranlåtne att för sin del efterskänka en eller annan af de skattebördor, som ansetts mest betungande; och utgjorde för närvarande sammanlagda beloppet af den minskning uti de ordinarie inkomsterna, som från införandet af nuvarande statsskick uppkommit genom sådana skattenedsättningar, nära En Million Riksdaler Banko årligen.
Så länge de från äldre tider bihehållna invecklade grunderna för beskattningsväsendet ännu icke undergått någon väsendtlig förenkling, skulle likväl, enligt Rikets Ständers förmenande, utförandet af en i jordbeskattningen så genomgripande förändring, som grundskatternas inlösning, hafva medfört en alltför häftig rubbning i de af ålder befintliga förhållanden; men sedan i följd af de vid sednaste riksmöten i detta ämne fattade beslut, räntepersedlarne blifvit reducerade från ett antal af flera hundra till endast sju inom hela riket, och då hvarje hemmans grundränta, vid skatteförenklingens genomförande, komme att särskildt uträknas och fastställas till ett visst belopp, ansågo Rikets Ständer de sålunda redan verkställda åtgärderna otvifvelaktigt skola i väsendtlig mån underlätta utförandet af grundskatternas kapitalisering; men, då för denna frågas slutliga afgörande hos Rikets Ständer nödigt vore, att ett fullständigt förslag uppgjordes, innefattande icke allenast de allmänna grunderna för dessa skatters inlösning, utan äfven en framställning af de särskilda åtgärder, som för verkställandet skulle erfordras, och Rikets Ständer icke varit i tillfälle att åt denna fråga egna den tid och det arbete, som för uppgörande af ett dylikt förslag behöfdes, samt för öfrigt någon verkställighet deraf icke kunde ifrågakomma förr än efter påföljande riksmöte, enär de rörande skatteförenklingen meddelade beslut, åtminstone icke före nämnda tid, kunde hafva vunnit allmän tillämpning, anhöllo Rikets Ständer, med anmälan af olvanberörda framställningar om rättighet för den skattskyldiga jordens egare att friköpa jorden från grundskatt, emot erläggande på en gång eller under loppet af flera år af ett kontant belopp, motsvarande dessa skatters efter vissa grunder bestämda kapitalvärde, att Kongl. Majit täcktes vidtaga de åtgärder, som för en fullständig utredning af denna vigtiga fråga kunde finnas lämpliga.
Då Kammar-kollegium, som medelst Kongl. Majits nådiga Remiss den 22 Januari 1858 erhållit befallning att häröfver afgifva underdånigt utlåtande, nu går att fullgöra denna nådiga föreskrift, må det tillåtas Kollegium att till en början taga i betraktande grunden och ändamålet för Rikets Ständers förevarande underdåniga Stats-Utskoltets Utlåtande N:o 121. 5 framställning.
Dervid synes, att Rikets Ständer, under föreställning om en rådande missbelåtenhet hos den skattskyldiga jordens egare med nuvarande beskattningssätt, — en missbelåtenhet, som egentligen skulle härflyta af skatternas ojemna fördelning, — men likväl med erkännande både af svårigheten att med rättvisa jemka emellan de deraf mer och mindre betungade jordegendomar, och omöjligheten att, om en sådan jemkning än kunde ske, fortfarande genom fix skatt bibehålla den jemna fördelningen, åsyftat att på nu föreslagna sätt medelst tillåtelse till grundskatternas inlösande från Staten bereda den skattskyldiga jorden en lindring i dess bördor.
Det ligger då icke utom ämnet att granska befogenheten af det uppgifna missnöjet med grundskatternas olika belopp.
Ofta öfverklagad, har denna olikhet till sina orsaker och verkningar lika ofta blifvit undersökt och utredd, men frågan, ånyo väckt, bör ånyo besvaras.
Om än, å ena sidan, det icke kan nekas att grundskatterna, för sig sjelfva betraktade, äro å den skattskyldiga jorden ojemnt fördelade, måste likväl, å den andra, medgifvas att dessa skatter, tillkomna i gamla tider och efter gifna grunder fastställda, hafva så att säga vuxit samman med värdet af jorden, så att vid allt förvärfvande af jordegendom, der värdet deraf skall mätas, detta minskas eller ökas efter som grundskatten å egendomen är större eller mindre.
Det är nemligen först sedan grundskatt och värdet af onera samt omkostnad för brukning och skötsel blifvit afdragne från afkastningen, som behållningen af jorden och det derpå beroende värde, efter hvilket den öfvergår från den enes ego till den andres, kan rätteligen bestämmas.
Ett högre beskattadt hemman åtkommes sålunda för mindre kapital, än ett af lika godhet men med mindre skatt; och om egaren af det förra måste utgifva mera i skatt till Staten, så vidkännes han deremot mindre intresse å utlagdt kapital, än egaren af det sednare.
Den enes ställning är således i sjelfva verket icke sämre, än den andres.
Efter ett på lika grunder beräknadt, fastän i allmänhet lågt värde är det äfven som bevillning af jordegendom erlägges till Staten, hvilken utskyld således, i motsats till den fixa grundskatten, stiger och faller med jordvärdet, och häraf följer att den jord, som enligt privilegier är från grundskatt fri, täger relativt större andel i bevilluingars utgörande, än den med grundskatt belagda.
Då härtill kommer, dels att i enskilda fall, der grundskatten verkligen skulle stå i missförhållande till jorden, utväg gifves och synnerligen i förra tider blifvit begagnad att genom förmedling vinna behöflig rättelse, dels ock att hvarje Svensk man, till hvilken klass af medborgare han må räknas, är berättigad att förvärfva och besitta jord af hvad natur som helst, så att i detta afseende ingen större förmån tillkommer den ene än den andre, torde man med skäl våga påstå att den skilnad i grundskatternas belopp, som finnes emellan särskilda jordegendomar, jernnäs genom andra omständigheter och icke gifver skälig anledning till missbelåtenhet med beskattningssättet.
Skulle, det oaktadt, sådan stundom låta sig förnimma, härflyter den oftast af brist på insigt om verkliga förhållandet.
Men om äfven den grund, på hvilken Rikets Ständer egentligen stödt sin underdåniga framställning, således icke eger tillräcklig styrka för att vid noggrann prof - R Stat s-Utskottets Utlåtande N:o 121. ning blifva beståndande, är likväl det af Rikets Ständer åsyftade ändamål, — lindring i jordens bördor, — i och för sig sjelf af nog stor vigt för att påkalla undersökning om och i hvad mån det kunde vinnas på den föreslagna vägen.
Väl kunde man invända, att Rikets Ständer medgifvit att grundskatterna i allmänhet numera icke kunna anses så betungande, att de bilda ett hinder för jordbrukets framsteg och förkofran; att, jemlikt de af Herr Justitie-Statsministern afgifna berättelser om årligen köpt och såld fast egendom, allmogen, som eger största delen af den skattskyldiga jorden, från och med år 1822 till och med år 1838 oaflåtligen köpt jord för högre värde än den sålt, och under denna period af 37 år ökat sin fasta egendom med ett värde af sammanlagdt 29,800,000 R:dr R:mt, eller mera än 800,000
R:dr om året, hvilket, om också icke obetydlig gäld härvid blifvit åsamkad, dock på det hela antyder ett lyckligt framskridande till välstånd; att enär de af Rikets Ständer omförmälda eftergifter i skatter, som frän införandet af nuvarande statsskick egt rum, afsett Salpetergärden, Djeknepenningar, Lagmans- och Iläradshöfdingeräntan samt åtskilliga mindre vigtiga utskylder, men de mera betydande jordeboks- och mantalsräutorna samt kronobonden fortfarande ti vilat på jordegendomen, detta framskridande skett ehuru de hufvudsakligaste grundskatterna förblifvit orubbade; samt att, under sådana omständigheter, det kunde ifrågasättas, huruvida en åtgärd, som skulle gå ut på att lyfta grundskatternas börda från de skattskyldige jordegarne för att i annan form lägga en stor del af dess tyngd på andra medborgareklasser, hvilket mäste inträffa, då statsbehofven på ena eller andra sättet skola fyllas, kunde anses välbetänkt och rättvis, samt om icke den beskattade jordens anspråk på lättnad borde stadna vid att småningom, och så vidt omständigheterna det tillåta, frigöras från sådana servituter, som lika med skjutsning och väghållning påkalla jordbrukarens tid och arbete, och hvarigenom han vida mera än af grundskatternas utgörande hindras från utveckling i sitt näringsyrke.