Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Motionären har derföre, utan tvifvel, valt den klokaste utvägen för att undanrödja alla anmärkningar så väl i ena som andra syftningen, då han allena begärt, att genom en af Konung och Ständer gemensamt beslutad författning skulle stadgas, att det i lagen för brott utsatta dödsstraff icke skulle under viss tid gå i verkställighet, utan det straff i stället tillämpas, sorn vore, näst dödsstraffet, ansedt såsom det svåraste, d. ä. straffarbete på lifstid. Lag-Utskottets Betänkande N:o 25.
Så vidt jag kan finna, äro grunderna för motionärens förslag förtjenta af uppmärksamhet och de skäl, Lag-Utskottets pluralitet andragit, för afstyrkande af bifall icke hållbara.
Då en lång tids erfarenhet visat, att, sedan sådana grymma straff sorn stegel och hjul, rådbråkning, högra handens afhuggande, skampåle, spö och ris m. m. ur lagen borttagits och att, sedan genom flera författningar och sist genom 1864 års strafflag dödsstraffets användning blifvit betydligt inskränkt, de grofva brottens antal långt ifrån att ökas tvärtom, år efter år, minskats, förefinnes ock största sannolikhet för antagandet att ett inställande af alla afråttningar icke skulle medföra den allra minsta förändring i allmänna rättstillståndet.
Någon fullständig visshet, grundad pä verklig erfarenhet, kan likväl icke vinnas pä annat sätt, än att dödsstraffets exeqverande under någon längre tid upphör, vare sig i anledning af något af den lagstiftande magten fattadt beslut, eller derigenom att Konungen, i hvarje särskildt förekommande fall, icke förordnar att dödsdom verkställas skall.
Motionärens förslag synes också gå ut pä att vinna följande fördelar, nemligen: 1:0) att icke behöfva ändra en bokstaf i lagtexten på de 23 ställen i 1864 års strafflag, der dödsstraff finnes stadgadt, i händelse, emot förmodan, erfarenheten skulle bevisa, att en återgång till dödsstraffets verkställande framdeles vore nödvändig; 2:o) att en säker erfarenhet kunde vinnas, huruvida ett inställande af alla afrättningar skulle medföra någon rubbning i den allmänna rättssäkerheten, hvilken erfarenhet skulle, om någon sådan rubbning icke inträdde, sedermera vara ett tillförlitligt stöd för dödsstraffets fullständiga borttagande ur den allmänna lagen; samt •i:o) att lindra det för Konungen på en gång tyngsta och mest grannlaga åliggande, som kronan medför, nemligen att i sista hand afgöra om lif eller död, da nådansökningar inkomma från brottslingar, hvilka blifvit dömde till dödsstraff.
Om mången, icke utan skäl, kan känna en viss tvekan att, efter så kort tid som ett är, våga föreslå en ändring i texten på icke mindre än 23 särskilda ställen i den nya strafflagen, så erbjuder onekligen den af motionären föreslagna utvägen ett närmande till en tillfredsställande lösning af den -tora frågan om dödsstraffets totala upphäfvande, hvilken synes vara förtjent af ett aktningsfullt erkännande.
Den rubbar icke lagbudens ordalydelse; den lemnar möjlighet öppen att återgå, om så behöfves, till lagens stränghet, utan att ånyo ändra en enda § i lagen; den söker vinna det stöd af erfarenheten, som man sagt böra föregå dödsstraffets fullständiga borttagande ur allmänna lagen.
Såsom motionären riktigt anmärker, har i Finland, der 1734 års lagbok ännu är gällande, icke någon afrättning egt rum under en tid af 40 år.
Detta har skett pa. grund af tvänne författningar af den 21 April 1826 och den 24 Februari 1848, hvilka förklara, att icke någon dödsdom skall gä i verkställighet, utan dödsstraffet förvandlas till allmänt arbete antingen ä fästning eller i Siberien.
Och motionären har med skäl kunnat fråga, om det svenska folket är i ett sämre sedligt tillstånd än det finska, om icke det svenska folket skulle kunna undslippa afrättningar, pär värt grannfolk i fyratio år utan olägenhet varit befriad! frän de här hos oss är efter år återkommande blodiga skådespelen af delinqventers halshug - 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. gande — i rättvisans namn, säger man, men egentligen för att afskräcka andra, sorn möjligen skulle umgås med tankar på brott.
Men huru ytterst ringa denna afskräckning i sjelfva verket är, torde vara för en livar klart, om man betänker, att den nya strafflagen öfverallt (med blott ett enda undantag) stadgar alternativt dödsstraff och straffarbete på lifstid för de allra grofsta brotten, och att det ojemförligt största antalet till döden dömde brottslingar alltid benådas, sä att knappt en bland tio af dem behöfver frukta dödsstraffet.
År 1865 egde icke någon afsättning rum i Sverige; år 1864 deremot frenne afrättningar.
Likväl torde icke någon med skäl kunna påstå att större osäkerhet till lif och egendom varit rådande torlidet är, än det nästföregående, ehuru allmänheten icke vetat af någon bila och stupstock.
Det enda egentliga skäl, som Lag-Utskottet, åberopat för sitt afstyrkande a! bifall till motionärens förslag, är det, att en gällande lags verkan icke, enligt Utskottets mening, skulle annorledes kunna suspenderas, än genom den i 25 5; Regeringsformen ät
Konungen förbehållna benådningsmagt och att följaktligen ”ett Ri”kets Ständers beslut om suspension af strafflagens bestämmelser angående dödsstraff icke skulle stå i öfverensstämmelse med stadgandena i nämnda § och i 90 § Regeringsformen”.
Emot en sådan tolkning af grundlagen måste jag nedlägga min reservation och tillika erinra att Utskottet icke synes tillräckligt gifvit akt pä motionens innehåll, då Utskottet kommit till ett sådant resultat.
Dä motionären föreslagit att Rikets Ständer för sin del skulle besluta en förlamning, hvarigenom stadgandena angående dödsstraff skulle varda suspenderade under en tid af åtminstone 10 är, har motionären förnuftigt vis dermed icke kunnat afse annat, än att Rikets Ständer och Konungen gemensamt skulle stifta en lag, hvarigenom förklarades att dödsstraffet under loppet af en viss tid icke skulle gå i verkställighet, utan förvandlas till det straff, som, näst dödsstraffet, år det svåraste.
Eldigt 87 och 88 §§ Regeringsformen ega Rikets Ständer att gemensamt med Konungen stifta, bland annat, kriminallag och sådan förut stiftad lag förändra, upphäfva och förklara; och vid sådant förhållande synes icke något hinder af grundlagen möta för beslutandet af en författning, hvarigenom förordnades, att det i strafflagen utsatta dödsstraff för vissa brott skulle, under en tid af 10 år, anses upphäfvet och samma straff i stället förvandlas till straffarbete för lifstiden.
Kunna Rikets Ständer, för sin del, grundlagsenligt besluta att för alltid förändra eller upphäfva något, som till kriminallagen hörer, mäste de ock grundlagsenligt kunna besluta att förändra eller upphäfva för viss tid sådana kriminallagens stadganden, hvilka af vissa orsaker icke synas ändamålsenliga att tillämpa, men som man af andra orsaker äter icke heller vill, under för handen varande förhållanden, för alltid ur lagen borttaga.
I hvilketdera fallet sorn helst är det en ändring eller ett upphälvande af kriminallag, som hemfaller under Rikets Ständers med Konungen gemensamma lagstiftningsrätt; och att bestämmandet af straff samt sättet för deras verkställande eller borttagandet af ett alternativt i lagen utsatt straff, eller vissa straffs förvandling till andra, hörer till kriminal-lagstiftningen, har icke hittills varit ifrågasatt.
Då Lag-Utskottet förklarat att ”en gällande lags verkan icke, enligt grund”lagens innehåll, kan annorledes suspenderas än genom den i 25 § Regeringsformen ”Konungen förbehållna benådningsmagt”, sä mäste jag bestrida en sådan grundsats.
Konungens i grundlagen stadgade rätt ”att i brottmål göra nåd och mildra ”lifsstraff” är ingalunda till för att suspendera, d. ä. för längre eller kortare tid förtaga - Lag-Utskottets Betänkande N;o ‘25, taga all kraft och verkan af gällande lag.
Den har ett högre ändamål, nemligen att i de speciela fall, der Konungen finnér att en tillämpning af lagbuden skulle, med fästadt afseende på förekomna omständigheter, leda till orättvisa, utjemna en sådan orättvisa genom mildring af straffet öller straffets efter.-känkande, alltså att förhindra att icke högsta rätt genom tagens stränghet rihl öfvergå till högsta orätt.
Detta är emellertid något helt arnat än att suspendera verkan af en gällande lag.
Då Lag-Utskottet ändtligen åberopa' 90 § Regeringsformen såsom ett hinder för att grundlagsenligt kunna behandla let af motionären väckta förslaget, angående en lag om dödsstraffets suspenderande eller icke-verkställande under en tid al 10 år, så mäste dervid erinras att ifrågavarande § allena innehåller att ”un ”der Riksens Ständers eller deras Utskotts öfverläggning^ och pröfning tnå icke ”uti något annat fall eller pä något annat säd, än grundlagarna bokstafligen föreskrifva, komma frågor om embets- och tjenst'mäns till- och afsättande etc. ”eller verkställigheten af någon lag, författning eller inrättning”.
Af ordalydelsen följer tydligen, att hvad här säges om ”verkställigheten af någon lag” åsyftar något, helt annat, nemligen huru en lag blifvit verkställd. ^Dermed må Rikets Ständer eller Rikets Ständers Utskott icke sysselsätta tig.
E,h tolkning af 90 § Regeringsformen, sådan som Lag-Utskottet tillåtit sig, t ulle, enligt, min tanke, konseqvent leda till det resultat, att Rikets Ständer aldrig skulle kunna stifta lag, eller ändra eller upphäfva sådan, så snart saken anginge bestämmelser huru straff skulle komma att exeqveras eller huru en straffart skulle till en annan kunna förvandlas.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, får jag hos Rikets Ständer vördsamt föreslå, det behagade Rikets Ständer pä det sätt bifalla Riksdagsman Sven Rosenbergs motion, att Rikets Ständer för sin del besluta och sedermera till godkännande af Konungen öfverlemna en författning af följande lydelse:
Med uppliäfvande för en tid af tio år af allt hvad Strafflagen af den 16 Februari 1864 innehåller angående dödsstraff, förordnas som följer:
För brott, sorn. enligt strafflagen, med dödsstraff belagdt är, skall till straffarbete på lifstid dömas”.
Hvarjemte Riksdagsfullmäktige Josef Smedberg frän Elfsborgs län och Pehr Tjernlund frän Wester-Norrlands län begärt att få antecknadt, att de ej deltagit i ärendets behandling hos Utskottet. lith. till R.
7 Sami 1 Afd. 10 Haft. 2 6 Lag-V tittets Betänkande N:o 26. \ \ V.o Alik. till Exp.-Utsk. den 23 Febr. 1666, kl. 11 i', m.
Betänkande, A anledning af väckt motion om dödsstraffs verkställande medelst fallbila Genom remiss frän Höglofliga Ridderskapet och Adein har Lag-Utskottets utlåtande blifvit infordradt öfver en motion (N:o 107), hvari Herr Treffenberg, Gurry, föreslagit att lörsta punkten af 2 g i 2 Kapitlet Strafflagen skall erhålla följande förändrade lydelse: ”Dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning medelst fallbila eller sä kallad guillotine”.
Då nämnda lagrum i afseende på sättet för dödsstraffs verkställande endast stadgar, att det skall ske offentligen och genom halshuggning; så erfordras ingen lagförändring, för att s. k. guillotine skall kunna dertill användas, hvarom alltså beslut kan i administrativ väg meddelas; och då, till följd af den nya strafflagens tillämpning, dödsstraffs verkställande torde blifva alltmera sällsynt, så lärer ej anledning vara för handen att Rikets Ständer nu skulle medelst underdånig framställning till Kongl. Maj:t vidtaga någon åtgärd i den af motionären angifna syftningen.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte lemna den ifrågavarande motionen utan vidare afseende.
\ Lag-Utskottets Betänkande N:o 27. 1 \:o 27.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 6 Febr. t S66. kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrade bestämmelser i afseende på universiteternas disciplinära domsrätt öfver de studerande.
Då, i sammanhang med utfärdande af nya statuter för rikets universiteter, den af de akademiska konsistorierna dittills utöfvade domsrätten genom Kongl. Förordningen den 2 April 1852 upphäfdes, bibehölls för universiteternas rektorer och konsistorier en disciplinär myndighet öfver de studerande.
Denna myndighet finnes bestämd: dels genom det i nämnda författning åberopade Kongl. Brefvet den 1 Mars 1750, enligt hvilket konsistorierna ega att summario processu döma öfver vissa uppräknade "mindre brott och förseelser, som egentligen röra en god disciplin och politie vid akademierna och af den studerande ungdomen dersammastädes begås“, nemligen hvarjehanda oljud och andras förolämpande, slagsmål emellan do studerande sjelfva eller emellan dem och andra utom akademistaten, jemte annat dylikt, dels ock genom 3 § af den ofvanförstnämnda dag utfärdade Kongl.
Förordningen angående den universiteterna tillkommande disciplinära myndighet öfver de studerande, enligt hvilken denna omfattar äfven förseelser, som icke äro af allmänna lagen med straff belagda, såsom om studerande gör sig känd för osedligt och förargligt lefverne, benägenhet för starka drycker, skadligt umgänge och tidsfördrif, trätgirighet och illvilja mot kamrater eller försumlighet i studier, eller visar ohörsamhet mot förmän och lärare, med mera dylikt.
Med afseende på utsträckningen och utöfningen af denna disciplinärmyndighet har Herr Sundvallson, uti en hos Yällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (Nio 28), förnyat ett af honom viii sisthållna riksdag framlagdt förslag, hvilket alser dels att, med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 1 Mars 1750, den disciplinära myndigheten skulle inskränkas till de föremål, som finnas omförmälda i 3 § af sistnämnda Kongl. Förordning, dels att den i sammanhang härmed stående och genom ofvanförstnämnda Kongl. Förordning meddelade föreskriften, “att studerande Bih. till Ii.
Prot. 1865 £ 1866. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. 1 Lag-Utskottets Betänkande N:o 27. ej må för brott, begånget i universitetsstaden eller inom en mil deromkring, tilltalad vid domstol, innan saken blifvit dit utaf vederbörande konsistorium öfverlemnad®, skulle sålunda ändras, att åtal emot studerande väl finge vid domstol, utan rektors eller konsistorii hörande, anställas, mea rektor alltid derom underrättas lör förordnande af universitetsfullmägtig, som skulle ega att göra de påminnelser vid rättegången, hvilka å universitetets vägnar vore nödiga, och vara skyldig att underrätta rektor om den brottsliges förhållande.
Universiteternas disciplinära myndighet öfver de studerande är icke, såsom motionären förmenat, en qvarlefva af medeltidens skråanda, utan har sin grund i naturliga förhållanden, hvilka torde komma att fortfara, så länge universiteterna äro samlingsplatser för ett större antal bildningssökande ungdom, och denna ungdoms välfärd utgör ett vigtigt föremål för Statens omsorger.
Den är derföre icke någon egenhet för de Svenska universiteterna, utan förekommer, så vidt Utskottet kändt är, vid alla dylika institutioner.
Den har icke till ändamål att gynna laglösheten, utan att upprätthålla ordningen; den sträcker sig i detta afseende vida längre ån den allmänna straffrätten, i det den omfattar jemväl sådana handlingar, sorn, ehuru moraliskt klandervärda, likväl falla utom strafflagens område; men dess former äro lämpade efter de egendomliga förhållanden, som förekomma der en bildad, men af lif vet oerfaren, ungdom finnes till större antal samlad.
Der kan den ungdomliga obetänksamheten föranleda uppträden, hvilka — i sig sjelfva ganska oskyldiga — likväl störa den allmänna ordningen, och derföre äro straffbara.
Men straffets beskaffenhet bör lämpas både efter den felandes bildningsgrad och de förhållanden, under hvilka förseelsen blifvit begången, samt vidden af den oordning, som genom bestraffningen skall undertryckas.
I synnerhet hör man undvika sådana straff för en jemförelsevis mindre förseelse, som kunde menligt inverka på den felandes hela framtid; hvilket kunde blifva följden af den allmänna strafflagens tillämpning äfven på mindre förseelser, begångna af den vid universiteterna studerande ungdomen.
Det ligger åtminstone icke i Statens intresse att genom användande af straff, hvars följder komme att vidlåda den bestraffade utöfver strafftiden, afstänga den bildade ynglingen från den bana han valt.
Å en annan sida torde de för studerandes disciplinära förseelser stadgade straffgrader — föreställning och varning: föreställning och varning jemte förlust af akademiskt stipendium eller annan sådan förmån för viss tid eller för alltid, eller jemte förklarande af obehörighet framdeles för viss tid eller för alltid att af sådan förmån komma i åtnjutande: skiljande från universitetet för viss tid af minst ett halft, högst två år: skiljande från universitetet för alltid — vara tillräckligt verksamma medel emot förnyande af uppkomna mindre oordningar; och alla åtal för gröfre brott hänvisas till allmän domstol samt bedömas efter allmän lag.
Särskildt torde böra anmärkas, att vid vära i jemförelsevis obetydliga städer förlagda universiteter, der ungdomen saknar det band på sitt uppförande, som ligger i påtryckningen af en allmän bildad opinion, en origtig uppfattning af de goda sedernas och allmänna ordningens fordringar lätt kan göra sig gällande hos den oerfarna ungdomen, och att, till rättande af en sådan missrigtning, lagen heldre bör använda disciplinära medel, än böter och fängelse.
Den akademiska disciplinärmyndigheten har också otvifvelaktigt gjort mycket godt, om man får döma efter den närvarande ställningen vid rikets universiteter, och icke ens motionären, som representerar det borgerliga elementet inom en af universitetsstäderna, har kunnat påstå, att den någonsin missbrukats till förfång för den allmänna rättskipningen.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 28.
3 Utskottet har alltså icke funnit sig kunna understödja motionärens förslag, utan får vördsamt hemställa, att motionen må lemnäs utan vidare afseende.
Reservationer: af Herr Henschen; af Herr Bovin; af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län. X o 38.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 6 Febr. 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning Wening s-komitéer. 1 en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 317), har Riksdagsfullmägtigen Anders Wilhelm Uhr från Nerikes län väckt förslag om inrättande af iörlikuings-komitéer i hvarje församling eller härad, och äfven uppgifvit vissa grunder för sådana komitéers verksamhet.
Utskottet är långt ifrån att vilja bestrida önskvärdheten och nyttan af förlikningar.
Lagen har åt dem egnat ett helt kapitel, det 20:de i RättegårigsBalken, samt dessutom genom 14 och 15 §§ af 4 Kapitlet Utsöknings-Balken lemnat föreskrifter om deras exekutiva kraft.
Men lagen har dervid fasthållit den grundsats, att förlikningen skulle vara frivillig och de lemnade föreskrifterna hafva derföre till sitt ändamål endast att genom förekommande af missförstånd och otydlighet vid förlikningars ingående bereda visshet om de ömsesidiga parternas frivilliga samtycke, samt att med afseende på tredje mans eller samhällets rätt begränsa rättigheten att träffa förlikning.
Det frivilliga samtycket kan härleda sig från en tredje persons, förlikningsmans eller kompromissariers medlande verksamhet; och — ehuru man härvid kunde göra en skilnad emellan en verksamhet, som har till ändamål att öfvertyga parterna om hvarderas rätt och en medlares bemödanden att öfvertala ena parten till eftergifvande af sin rätt, i hvilket sednare fäll rättvisans fordringar ej alltid tillfredsställas — så har dock lagen grundat förlikningens verkan endast på vissheten om det frivilliga samtycket, utan allt afseende på motiverna för detsamma, och dermed gynnat förliknings - af väckt motion om inrättande af för - Lag-Utskottets Betänkande N:o 28. mäns verksamhet så mycket som skäligen kan begäras.
Följden har också blifvit, att förlikningsinstitutioner i åtskilliga orter uppkommit.
Men gåfvan att med framgång verka såsom förlikningsman är icke alla gifven; den torde snarare få anses såsom ett sällsynt undantag.
Ehvad förlikningsmannen begagnar endast de öfvertygande skälen eller äfven anlitar öfvertalningsförmågan, så fordras dock alltid hos honom en öfverlägsenhet, hvilken ingifver förtroende hos dem, som skola inför honom framlägga sina stridiga anspråk.
Det ligger i sakens natur att, der en dylik förmåga finnes, der gör den sig gällande; men der den saknas, der kan den icke heller genom några lagbud eller någon organisation framkallas.
Derför måste de flesta orter umbära den obestridliga förmånen, att ega lämpliga förlikningsman; och derför kan man icke i detta fäll påstå, att hvad som låter sig verkställas på ett ställe, ej bör vara någon omöjlighet på ett annat.
Det är just emot denna omöjlighet, som alla förslag om en allmän organisation af förlikningskomitéer måste stranda.
Formen kan åstadkommas; men lif vet ligger icke i formen; den sednare skapar icke det förra, utan förhållandet är omvändt, Der elementer till förlikniugsinstitutioner finnas, laar ej heller någonsin förlägenhet beböft uppstå om formen för deras verksamhet, — så länge man hållit sig på frivillighetens grund och sålunda låtit förlikningen bibehålla sitt egentliga väsende.
Det är först när man vill skrida utöfver dessa gränser—när man vill taga organisationen till hjelp emot friheten — som man måste anropa lagstiftningen om hjelp; och hvad man då vinner, blir icke de verkliga förlikningarnes befordrande — utan en ny domstolsinstans, som saknar både lagkunskap och ansvarighet.
Till detta resultat har ett föregående Lag-Utskott kommit, då det, på sätt motionären erinrat, tillmötesgått upprepade framställningar i enahanda syfte med den nu förevarande.
Yid riksdagen 1850—1851 afgaf nemligen Lag-Utskottet ett förslag till författning angående förlikningsman, enligt hvilket part skulle vara skyldig att på vederpartens kallelse inställa sig hos socknens förlikningsman, innan saken komme för Rätten, vid äfventyr att eljest förlora rättigheten till kostnadsersättning vid första domstolen, äfven om han derstädes vunne saken.
Motionären har följdrigtigt kommit till samma åsigt om nödvändigheten af' tvångsmedel emot den part, som ej hörsammar kallelse till förlikningsmannen, och i sådant hänseende föreslagit, att, “om man ej skulle vilja ålägga vitén för försummad inställelse, ena eller andra partens uteblifvande dock borde anses såsom försvårande omständighet,41 Utan en dylik tvångsmagt skulle den föreslagna institutionen uppenbarligen, äfven enligt, dess egna förespråkares uppfattning af förhållandena, blifva overksam; med densamma blefve den egentligen en ny instans, der saken måste behandlas, innan den förekom vid domstolen.
I denna motsägelse emellan förlikningens frivillighet och de ifvågaställda förlikningsinstitutionernas tvångsmagt, ligger ett tillräckligt skäl för Utskottet att afråda från alla tankar på en organisation af förlikning sväsendet; och då härtill kommer, att vid våra domstolar, i motsats till förhållandet inom grannländerna, parterna vanligen sjelfva utföra sin talan, förlikning lättast kan, på sätt äfven i 20 Kap. 2 § Rättegångs-Balken antages, genom domarens råd och förmaningar åstadkommas, får Utskottet vördsamt hemställa, att den ifrågavarande motionen må lemnäs utan vidare afseende. istockholm den 26 Februari 1866.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 29.
5 Reservationer: af He rr Henschen; af Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg från Christianstads län. !t[:o 39.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr. 1866, kl. 2 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i Kyrkolagens föreskrift rörande tiden för barnaqvinnas kyrkogång.
Uti en hos Högvördiga Preste-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 29) har Doktor Säve, på anförda skäl och med åberopande af sednaste kyrkolags-komitéens förslag, hemställt, att i stället för 5 Kap. 1 § af nuvarande Kyrkolag, må intagas ett stadgande af följande lydelse: “Ej må barnaqvinnas kyrkogång tillstädjas förr än fyra veckor efter barnets födelse, såvidt ej giltiga skäl, beroende af pastors och läkares pröfning, föranleda till undantag.*
Enligt 5 Kap. 1 § Kyrkolagen “skola barnaföderskor hålla sig inne vid pass sex veckor efter födseln; emedan*, heter det, “en kristlig sedvana, tukt och ärbarhet, så ock deras egen helsa sådant fordrar*.
Om äfven ärbarheten fordrar någon tids tillbakadragenhet inom familjen, och denna sed äfven ur sanitära grunder torde förtjena att bibehållas, så har dock erfarenheten ådagalagt, att de flesta barnaföderskor, isynnerhet de af arbetsklassen, vida tidigare än sex veckor efter barnets födelse återvinna helsa och arbetsförmåga.