Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Omsider bröt då natten in, dock långe stod jag kvar och kände mig för alltid din, fast molnet borta var.
I DUN 1892 " Rå med dig! "
» j J å med dig, barn! », brukade min far ^ÖV % &gt; då jag i min barndom och qJ] ungdom i något anfall af uppbrus- ning eller förtviflan störtade in till honom för att utgjuta harmen öfver någon oförrätt, som tycktes mig omöjlig att smälta, eller nå- gon barnslig sorg eller grämelse.
Det var stränga ord han mötte mig med, tyckte jag då, och jag hade hellre velat höra några del- tagande.
Men liksom så mycket, hvilket un- der barndomen inpräntats hos oss, har en all- deles särskild förmåga att sitta i, hafva dessa ord sedan under lifvet ständigt genljudit i mina öron.
Nu vet jag, att hans ord voro visa och förestafvade af faderlig kärlek.
Själfbehärskning!
Själfva detta ord tyder på en tvåfald i vår natur.
Här är fråga om en, som skall härska, och en, som bör behär- skas.
» Jag känner en lag i mina lemmar, som strider mot den lag, som är i min håg, » säger Paulus.
Det är vår bättre del, som skall råda öfver vår sämre, vårt förnuft öf- ver djuret inom oss.
Utan själtbehärskning danas aldrig någon verklig karaktär, blifver ingen etisk fullkom- ning tänkbar, ingen skicklighet för ett kall möjlig.
Man har j u många exempel på rikt begåfvade naturer, hvilkas lif blifvit förfeladt genom brist på denna stärkande andliga gym- nastik i barndom och ungdom, under det att andra, på hvilka naturen slösat mindre af sina gåfvor, blifvit skickliga att uträtta stor- verk, därför att de tidigt och flitigt blifvit doppade i själfförsakelsernas och viljeansträng- ningarnas stålsättande bad.
Det gäller kanske att öfvervinna ett häf- tigt lynne.
En häftig människa känner så våldsamt, och det kostar henne icke ringa ansträngning att bekämpa ett utbrott, då hon förorättas.
Hon öfverilar sig lätt, far ut i häftiga ord och blifver så ansedd för elak, och det vanliga förloppet är, att skulden väl- tes öfver på henne från den förorättande par- ten.
Hon drager det kortaste strået och må- ste till sist erkänna, att hon felat, och afbedja sin öfverilning.
Men den, som måste bedja om förlåtelse, är icke skicklig att styra och leda.
H o n förlorar följaktligen det.inflytande hon väl kunde behöfva på en måhända fram- skjuten plats.
s a Förmår hon däremot bemästra sitt vredes- utbrott, har hon lärt att uppträda sansadt, så släpper hon icke sitt öfvertag, där hon har rätt, och projektilerna återstudsa mot den, som utslungat dem.
Hennes vederdeloman måste, om han är ärlig, ödmjuka sig inför henne, och hon står med segern.
Mången sätter sin lit till, att tiden i detta afseende skall kurera honom, och upprepar för sig den raske Mathias ord i Elgskyttarne: » Ty livart hvälfvande år omfjättrar det häftiga lynnet, liksomj spindeln spinner den kufvande tråden om flugan, » men därutinnan kan han bedraga sig.
Det är icke så ovanligt att se gamla pesoner brusa upp och förgå sig lika mycket som unga.
Men felet blifver hos dem mindre ur- säktligt och stöter än mera.
Icke minst beaktansvärd framstår den si- dan af själf behärskningen, som rör vårt sätt att vara och skicka oss bland människor.
Att bevaka sitt tal, sitt minspel, sina känslor bör hvar och en låta sig angeläget vara, där- för att motsatsen kan gifva anledning till mångfaldiga missförstånd.
Vår sorg kan före- falla kalla naturer öfverdrifven, ja, kanske hycklad, vår skrattlust kan föranleda de miss- tänksamma till slutsatser i deras väg, och att vårt tal missförstås, har hvar och en många prof på ur sin egen erfarenhet.
«Talet är till för att dölja tankarne », för att citera Talleyrand.
Detta är visst icke vackert sagdt, men å andra sidan är det alls icke rådligt att likna en uppslagen bok, då man icke är bland pröfvade vänner; och huru många missämjor och ledsamheter uppstå ej t. ex. genom den odrägliga vanan att prata » bred- vid munnen »?
Nej, orden skola vägas på guldvikt, och framförallt har man att iakt- taga stor försiktighet i fråga om att föra vi- dare uppsnappade hörsagor om medmänniskor och motstå frestelsen, om den infinner sig, att yppa en anförtrodd hemlighet.
Röj icke genom ditt ansiktsuttryck ett obehag, du er- far, dölj dina tårar, betvinga din skrattlust, när du är ute i världen, och du skall ri- skera mindre!
Utbrott af förtviflan vid en öppen graf, fnissande och hviskande i ett sällskap och annat dylikt verka icke heller behagligt på utanför stående.
Lugn måste här utmärka hela vårt väsende.
Då först får det prägeln af harmonisk skönhet.
Hvad är det i den antika plastiken, så väl som i all äkta konst, som fängslar oss, om icke just denna svala måtta, denna karaktär af något dämpadt och återhållet?
Du känner ett starkt begär att njuta.
Njuta af lifvet under antingen den ena eller andra formen.
Men j u mera du tömmer njut- ningens bägare, ju törstigare skall du blifva, till dess slutligen ditt begär blifver osläckligt och förvandlar dig till en ofri varelse.
» En slaf är den, som usla lustar jaga, Fast kedjan aldrig slamrat kring hans fot. » För hvar gång däremot, du öfvervinner en uppstickande lust, tager du ett steg mot din egen frigörelse.
Och för hvar nästa gång blifver segern lättare.
Jag känner en ung kvinna, hvilken tyckte mycket om att om förmiddagarne, enligt frun- timmers sed, gå in på något konditori och äta bakelse.
H o n behöfde till något ända- mål en summa penningar, dem hon icke ville bedja sina föräldrar om.
» Försaka bakelserna! », tänkte hon.
I början föreföll det henne både svårt och tråkigt; rätt snart gick hon likväl förbi nämnda ställen utan åtrå, och till sist fann hon underligt, att hon förut kännt drag- ning dit in.
Sedan hennes mål var vunnet, berättade hon själf, kunde hon både hafva och undvara denna njutning.
Det är att märka, att i striden mot våra begärelser kom- mer vanan oss till hjälp på halfva vägen.
En passionerad rökare märkte, då han var uppe vid tio cigarrer om dagen, att både hans hälsa och kassa ledo däraf.
Med beundrans- värd viljekraft upphörde han på en gång all- deles att röka.
Nåon längre tid därefter såg jag honom en dag med cigarren i munnen.
» Huru har det nu gått med din föresats? » vågade jag fråga.
» N u gör jag, som jag be- hagar, » svarade han, » jag kan röka, och jag kan låta bli; och mer än en cigarr om dagen tillåter jag mig aldrig. » Att vara måttlig och återhållsam, då man i sin natur, som en och annan, ej känner fre- stelse till omåttlighet, är godt och väl, men alls icke ärofullt.
Att däremot som Augu- stinus hafva att kämpa med sitt afrikanska blod, men tygla sig såsom han och framstå genom alla tider som en sedligt hög personlig- het, se där en hjältebedrift, som måste väcka beundran.
283 Hvar och en har fel och svagheter, öfver hvilka han måste göra sig till herre.
Men han måste känna rebellerna för att kunna underkufva dem.
Själf behärskning betingar själfkännedom.
Atavismen, eller på ren sven- ska påb ?-åt, har gjort mycket buller af sig i vår tid, och man har gått ut för att bevisa, att människan är slaf under ärftligheten.
De anlagen böra emellertid blott betraktas såsom ett material, hvilket jag fått att bearbeta.
Mig tillkommer det att undersöka, hurudant detta material är beskaffadt, och sedan är det min fria rätt att däraf göra, hvad jag finner bäst.
Ibland är materialet lösare och lättare att arbeta; ibland är det hårdare och fordrar större ansträngning, men så blifver alstret ock dess ädlare.
A l l a veta, att Sok- rates ansåg sig vara född till bof, och veta, att han blef hedendomens kanske upphöjdaste gestalt.
Att vid mogen ålder med framgång börja tillvälla sig detta herravälde öfver sina kän- slor, sina lidelser, sina fel blifver emellertid vanskligt.
Början måste ske redan i vaggan.
Må vi därför tidigt räcka hjälpsamma händer åt de små!
Jo, när det lilla barnet skriker i häftighet, hvilket verk- ligen händer, bör det få aga, så det känner och minnes den.
Nästa gång skall det taga sig i akt.
När tioåringen knyter näfven och stampar i golfvet, bör han få se sitt beteende i det rätta ljuset, så att hans afsky väckes för det fula, ja, löjliga däri.
Om ett utbrott af häftigt lynne visserligen icke kommer i jämnbredd med en lögn eller stöld, är det likväl icke något vackert fel, som barn nästan äro benägna att anse det för.
Medgifves dock, att det finns en sedlig indignation, hvilken är berättigad hos barnet så väl som hos den vuxne.
— Några nyttiga andliga gymnastik- öfningar, så till sågandes, äro att låta barnet någon gång sluta midt uppe i ett nöje, låta någon favoriträtt gå förbi, gifva bort nå- gon leksak, tiga, när det får en tillrättavis- ning, tåla, om något vedervärdigt möter, öf- vervinna mötande svårigheter i en lexa eller på annat håll samt bevara ett förtroende.
Vidare har man att lära det gifva akt på sig själft, så att det vet mot utbrotten af hvilka fel det har att stå på sin vakt, hjälpa det till rätta och äfven uppmuntra dess bemö- danden och små segrar.
Och när det slutligen går ut i lifvet och på egen hand måste reda sig i kinkiga lägen och med icke alltid så kärleksfullt öfverse- ende människor, då är det godt, om något sådant ord som: » Rå med dig, barn! » af fa- der eller moder blifvit skickadt med på vägen, ty » likt den skrift, som med sympatetiskt bläck du har tecknat, hvilar i papperet gömd, tills den blir hållen för eld: så hvad ditt barn du tidigt har lärt, det göms i dess hjärta, tills det för pröfningens eld hålles; då träder det fram. » Ellen Bergström.
Det säkraste resultat, som de filantroper upp- nå, hvilka drömma om att lyckliggöra mänsk- ligheten, är att göra sina fruar mycket olyck- liga.
Otto Neumann-Hofer.
E n hemlighet.
En skildring ur För Idun lifvet.
af S — g.
© vanligt lugnt bredde sig i dag vesterhaf- vet kring den Marstrandska klippön — hafvet, detta ofattligt stora, som aldrig hvilar.
I dag tycktes dock titanen hämta sig och pusta ut.
Den väldige, som med sitt blotta rytande förmår skrämma människobarn till vanvett, hade förändrat sin tordönsstämma till en ljuf, smekande hviskning.
Har ni hört hafvet sjunga?
Månget sjukt sinne har så tjusats af den dårande sången, att det ej kunnat besegra frestelsen att kasta sig i dess svala, vidöppna famn.
De mysti- ska djupen, där hafsguden bor i korallgemak bland däjeliga nymfer med kransar af sjögräs i sitt slingrande hår — hvem ville ej gärna en gång tränga dit ned att lyssna på närmare håll till de förföriska tonerna?
De täljde i dag helt sakta en lång saga om godt och ondt, som den omätlige verkat: hur han med hvar- andra sammanbinder aflägsna världsdelar, bär ståtliga skepp på sin starka rygg och tryggt gömmer, djupast i sitt sköte, språkröret — människoundret.
De berättade äfven, hur han föder millioner människor och milliarder djur — hur många sargade hjärtan i hans famn sökt och funnit evig ro.
Men där voro äfven molltoner i sången, toner om smygande försåt och blodiga dåd.
Om hur den fruktansvärde i sitt raseri slagit i spillror de stoltaste fartyg oeh bräckt pansar, hårdare än järn — djärfva, obändiga människoviljor; stulit egendom, kros- sat lifsglädje.
Alla förstå ej sången, som bäres kring af vågorna.
Sjömannen, bafvets son, förstår den.
För honom är hafvet allt.
Det förtrollar honom, detta nyckfulla element, så skönt i sin skenbara hvila; skönare ännu i sin majestäti- ska vrede.
Det lär honom känna hans egen ringhet — det lär honom fatta lifvet och Gud.
Ej vet jag, om dessa voro de betraktelser, som för stunden sysselsatte det illustra säll- skapet i en liten flottilj, hvilken nyss lagt ut från Marstrandsön och styrde kurs bortåt skä- ren.
De glada skrattsalfvorna, som af vinden spredos vidt omkring, kommo mig att tvifla därpå.
Det var ett sorglöst sällskap, som njöt af solens praktfulla strålspel mot den mörk- gröna hafsytan, njöt af det sakta vågskvalpet, luftens renhet och det nöje, umgärjget beredde.
Redan för flere dagar sedan hade officerarne på fästningen inbjudit den fashionabla bad- societetens damer till en liten lustfärd.
Oeh aldrig kunde man ha valt en vackrare dag.
Fästningens kommendant, den humane och che- valereske gamle militären, anförde själf det lilla » sjötåget » ocb hade för denna enda gång låtit beveka sig att permittera nästan hela officerskåren, i strid mot det stränga regle- mentet.
Att en så oerhörd eftergift skulle bi- draga till en munter sinnesstämning i laget, där knappast en enda god kamrat saknades, är naturligt.
Och damerna klappade i sina händer af förtjusning.
Färden artade sig att bli mer än angenäm!
Ändtligen angjordes land eller rättare skär, och landstigningen företogs.
Så alldeles utan äfventyr aflopp den väl ej, om till sådana får hänföras en eller annan något för varm hand- tryckning, åtföljd af en eldig blick och besva- rad af en förrädisk rodnad på finhylta kinder.
Medförda förfriskningar intogos, fiskredska- pen ordnades — • dock fruktar jag, ej med det allvar, en dylik förrättning kräfver — och sällskapet spred sig i små kotterier längs strän- derna.
Kommendantens son, en vacker adertonårig officersaspirant med käcka, hurtiga drag och djupa ögon, tycktes ej se mer än en af de många damerna.
Föremålet för hans uppmärk- samhet var en flicka om femton vårar, täck och behaglig.
Med den nonchalance, som är kännetecknande blott för den utstuderade koket - ten och — det oskuldsfulla barnet, upptog hon hans » galanteri » och föreföll honom så mycket mera förtjusande just i sin naiva omedvetenhet.
Hans prat roade henne; hon trifdes godt i hans sällskap.
Och ej må det förvåna någon, att de bägge barnen, de yngsta i hela samlin- gen, så småningom skilde sig från det öfriga sällskapet och ett, tu, tre, de visste knappt huru, befunno sig vid holmens motsatta sida.
Här, utmed stranden af det trånga sund, som kallas » Halsen », roade de sig med att fånga krabbor och snäckor, hvilka funnos där i rikare mängd än annorstädes, enligt hvad den unga damen med viktig min försäkrade.
Och hennes kavaljer, som njöt af att få ha henne så där för sig själf, aktade sig att mot- säga henne.
Ett par timmar eller mer hade förflutit, hvarunder vår hjälte bestämdt ägnat flere för- tjusta blickar åt sin lilla söta, pladdrande väninna än åt krabborna; och redan började den lilla älfvan fundera på, om det kunde vara riktigt comme il faut att längre hålla sig skild från de andra, då med ens en eka, raskt fram- drifven af tvänne roddare, blef synlig vid myn- ningen af passet.
Ett ögonblick ryckte båtens passagerare till vid åsynen af de bägge unga och syntes tvek- samma, huruvida de skulle vända om eller fortsätta.
Ynglingen fixerade dem skarpt och var därefter med ett språng på benen.
Hans bruna kinder färgades i hast röda af förtry- telse, när han utropade: » Lifstidsfångar som rymma .... ' » Redan hade ett nytt språng praktiserat ho- nom ett duktigt stycke väg i riktning åt säll- skapet vid holmens andra sida, då en liten mjuk hand med oväntad kraft grep honom i rocken och en ängslig, flämtande röst hviskade: » Hvad tänker ni göra? » » Naturligtvis ropa min far! » » Ack, nej!
Gör inte det, hör ni, jag ber er.
. » » Hvad tänker ni på?
Lifstidsfångar.
» » Låt de olyckliga fara!
För barmhärtighets s k u l l.
för min skull! » Var det kvinnan, som hos barnet i detta ögonblick instinktlikt vaknade till medvetande af sin makt?
Nu först gaf han sig tid att se på henne.
En tår hängde i de långa ögon- håren — en tår, född af den ädlaste bland känslor.
Hon hade ju läst i deras ögon en stum, förtviflad bön om hjälp.
Kvinnor och barn äro lika i mycket.
De dagtiDga ej med samvetet, där kärlek och med- lidande föra ordet.
» För er skull då!
— Min stackars far !.
» » Tack! » Och så en handtryckning af små späda fingrar.
* * * Pang "!
dånade det en halftimme senare från fästningens kanongluggar.
Om ljungelden sla- git ned bland lustfararne, skulle den knappt kunnat åstadkomma en mera fullständig förvir- ring än de fyra skotten, den välkända signalen att fångar rymt.
En hvar visste ju, att fäst- ningen denna eftermiddag blifvit lämnad utan fullt reglementsenlig bevakning, och att ansva- ret för det, som skett, tungt skulle drabba chefen.
Likblek stirrade denne ett ögonblick på de röda eldtungor, som skottgluggarne ut- spydde, men sprang därpå upp.
» Raskt — - mine herrar — i båtarne!
Hem., för brinnande lifvet! » — Vänd till sällskapet fortfor han: » Om förlåtelse, mina damer 1 Men min ära står på spel.
Ett par af herrarne stanna för att eskortera eder till ön. » * * * Att söka skildra den måleriska tafla, Mar- strands omgifvande vatten företer nästan ome- delbart efter den betydelsefulla kanonaden, med hundratals hvita segel, som begifva sig af i alla möjliga riktningar, åtager jag mig ej.
Af de bägge rymlingarne kunde, så vidt jag erinrar mig, åtminstone den ene aldrig upp- spåras — ett förhållande, så mycket egendom- ligare, som det på långliga tider lär varit ena- stående.
Dock blef kommendantens ära räddad, enär vederbörande vid anställd undersökning togo rättvis hänsyn till den gamle omtyckte herrns duglighet och förtjänster i öfrigt.
Men aldrig vågade heller våra unga medbrottslingar, på hvilka fångarnes gripande kunnat bero, yppa sin hemlighet, utan bevarade den troget.
Hvem som då berättat mig den lilla episo- den?
Jag har den af vågorna.
De sjöngo den för mig en afton.
Det var i tidiga år, hjälten i min lilla hi- storia offrade det, han betraktade som sin plikt, för att uppfylla en flickas bön.
Men det är med glädje jag är i tillfälle meddela Iduns lä- sarinnor, som helt visst ej döma honom, att han aldrig som man låtit hjärtats röst tysta pliktens — • om ej möjligen i ett fall likt det beskrifna, där allmän människokärlek varit ena insatses.
Böljorna ha berättat mig äfven det; ty de känna honom väl.
B r e f k o r t från vår Chicagokorrespondent.
id ett besök för några dagar sedan på Dam- komitéens hufvudkontor för » the Worlds Fair » drogs min uppmärksamhet till en mängd där utställda arbeten i träskulptur.
Jag påminde mig nu, att sistlidne vår inbjudning utgått från presidenten för damkomitéen till kvinnor inom hvarje stat af Unionen att med en s. k.
» panel » i träskulptur bidraga till dekoreringen af det inre af » Kvinnornas utställningspalats ».
Att denna inbjud- ning antagits med verklig entusiasm, bevisades af dessa redan inkomna vackra bidrag.
Nästan hvarje stat var här representerad, det nordliga Alaska som det sydliga Florida, guldets förlofvade land Kali- fornien som det stolta Maine.
Med verklig förvåning betraktade jag dessa konst- verk i trä, ty jag ägde ingen aning om, att träskulp- turen hunnit en sådan grad af utveckling bland Ame- rikas kvinnor.
Hvarje stats » panel » är så att säga en liten geografisk eller naturvetenskaplig studie i trä af hembygden.
Alaskas panel till exempel är skulpterad i cypress, på hvilkens hvita, nästan sidenglänsande träyta tvänne ormbunksblad äro mästerligt utförda i sina allra finaste detaljer, vittnande på samma gång om konst- närinnans öfverlägsna skicklighet som om hemlan- dets flora; dessa vackra växter frodas nämligen i mångfald och rikedom i L nionens allra nordvesligaste del.
Alabamas panel, från konstnärlig synpunkt den bäst utförda, prydes af Magnoliablomman i hela dess sydlänska skönhet och yppighet samt leder betraktarens fantasi med sig till söderns tjusande fägring.^ Michigan, granens hemvist, förvånar oss med sin egyptiska Lotusblomma på panelen, men vid när- mare eftersinnande påminna vi oss, att, egendomligt nog, denna tropikernas älskling växer vild i Mon- roe County i nämnda nordliga stat, den enda plats man hittills vet om i hela Förenta staterna.
IDUN 1892 Arkansas panel är utförd i ek, af en helt ung, döfstum flicka.
Detta kommer åskådaren att inse lämpligheten af införande af träskulptur såsom läro- ämne i skolorna för de döfstumma.
Dock, det skulle blifva alltför långt alt beskrifva de många staternas bidrag.
Jag har endast nämnt ofvaustående för att visa, att träskulpturen äfven hos oss redan hunnit mycket långt, ja måhända längre än man föreställer sig på andra sidan haf- vet.
Emellertid synes » Kvinnoutställningen » i Chicago omfattas med det lifligaste intresse t. o. m från jordens mest aflägsna länder.
Genom Miss Frances Dryden, förestånderska för lutherska missionen i Gunton, Indien, pågå underhandligar för utställning af handarbeten tillverkade af indiska kvinnor inom hennes distrikt.
Dessa arbeten lära vara mycket dyrbara och ovanliga, utförda som de äro i silke, guld och silfver.
Italiens vänsälla drottning har gifvit sitt bifall till utställning af den samling dyrbara spetsar, som under namn af » kronspetsarne » äro hennes egen- dom.
Grefvinna Brezza har från Venedig hos här- varande damkomité anhållit om en förmånlig plats för denna värderika samling, bland hvilken lära finnas spetsar, som räkna sina anor ända från Egyp- tens pharaoner.
Detta blir första gången, som denna intressanta spetssamling exponerats utom Italiens gränser.
Afven Capstadens kvinnor ämna deltaga i » Kvinnornas utställning » i Chicago.
Damkomitén i New-York har anhållit om rum för anordnandet af ett bibliotek bestående uteslutade af alster från statens egna kvinnliga litterära förmå- gor.
Önskligt vore, att de svenska kvinnorna i detta afseende följde New-Yorks föredö.me.
Slutligen ett par ord om den härstädes så mycket omtalade » Montanaspiken », hvilken också säker- ligen i sitt slag är ganska märkvärdig.
Då det blef bekant, att mrs Potter Palmer med egen hand skall slå in den sista spiken i Kvinnor- nas utställningspalats såsom tecken af dess slutliga fulländning, beslöto Montanas kvinnor att låta för- färdiga densamma af sin stats rika skatter, guld, silfver, koppar och ädelstenar.
Guldet, som användts till denna spik, är det re- naste, som någonsin blifvit funnet i Montana, silfret är hämtadt från statens rikaste silfvergufva, och kop- paren kommer från en grufva, hvilken redan lämnat nog af denna metall för att däraf göra ett bälte rundt omkring jorden.
Spiken åtföljes af Montanas vapen i miniatyr, fästadt vid densamma genom en hylsa, från hvilken den lätt kan utdragas.
Vapnets sköld föreställer ett bergigt landskap med en brusande bergsflod, belyst af den nedgående solen.
Bergen äro arbetade af ett slags rödaktigt guld, floden af samma metall, men af mycket ljusare färg samt markerad med fina silfverstrimmor.
Sköl- den omgifves af en krans af grönaktigt guld, hvil- ken sammanhålles af en Montanasaphir af utom- ordentlig skönhet.
Vidare uppbäres skölden af tvän- ne figurer, också af guld, den ena föreställande en farmare med sin räfsa, den andra en grufarbetare med sin slägga.
Det hela, utfördt med konstnärlig smak i de olikartade färgade guldsorterna, är ett verkligt litet konstverk.
Såväl spiken som vapnet, hvilket sednare är äm- nadt att begagnas som brosch, äro en gåfva från Mon- tana till Mrs Potter Palmer, såsom ett minne af » the Worlds Fair » i Chicago 1893.
Gömda skatter- och försvunna.
|) et är nu redan sedan många år tillbaka som ett mystiskt skattgräfveri pågått i en liten stad vid namn Triel, belägen ungefär 3 Vä svenska mil i nordvest från Paris invid Seinestranden och den stora kröken, som floden gör på andra sidan S:t Germain-skogen.
I denna lilla stad, där några rika parisare nu hafva sina sommarvillor, fanns fordom ett furst- ligt slott, tillhörigt prinsarne af Conti, men hvilket förstördes under revolutionen.
Detta slott hade på sin tid, d. v. s. omkring två- hundra är före vår egen, den från sitt rike fördrifne konung Jakob I I Stuart fått sig för några år anvisadt till residens af Ludvig X I V, innan han fick flytta in i St. Germain, hvar- 285 Iduns skollofskoloni.
S o m m a r e n 1892. edan Iduns skollofskoloni den 16 augu- sti återvändt från sin sommarvistelse vid Boda, har den framstående barnläkaren d:r Carl Flensburg aflämnat följande rapport, som talar bättre än några som helst långa skildringar.
som sett det med egna ögon, vet alltför väl, hvilket välgörande inflytande vistelsen på lan- det under härliga sommardagar utöfvar på vårt uppväxande släkte.
Gäller detta om de lyckligt lottades barn, i hur mycket högre grad måste det då kunna tillämpas på stac- kars fattiga barn, hvilka, vana vid armod och nöd, så ofta få sakna så mycket af detta lifvets goda.
Liksom förra året har j a g äfven denna sommar varit i tillfälle att undersöka ett tjugutal barn tillhörande Iduns skollofskoloni såväl omedelbart före afresan som vid hem- komsten från sommarkampanjen.