Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter öfvervägande af hvad Konungens befallningshafvande anfört, och som deraf inhämtades, att 1810 års Kongl. Förordning, angående mildring i straffet för lägrad qvinna, ville tydas och tillämpas såsom en allmän, med ändring af 3 kapitlet 6 § Straffbalken, gällande lag för alla de tillfällen, då qvinna, som har spädt barn, skall undergå kroppsplikt, hvilket likväl, efter hvad högstberörde Kongl. Förordning tydligen ådagalade, icke varit lagstiftarens mening, samt de för öfrigt och särskildt angående ifrågavarande person åberopade omständigheter ej heller syntes förtjena uppmärksamhet, enär, just med afseende å sådana eller andra inträffande omständigheter, då häktad qvinna skall undergå kroppsstraff eller till arbetsinrättning försändas, samt till förekommande af ett längre uppskof med bestraffningens verkställighet, som eljest måste äga rum, särskilda stadganden voro meddelade, enligt hvilka det på Konungens befallningshafvande ankomme att bereda utväg för den häktades späda barns upptagande och vård, kunde jag icke underlåta att fullfölja mina anmärkningar vid Konungens befallningshafvandes ofvanberörde förfarande, såsom emot lagens bestämda föreskrifter stridande; hvarföre och på det att rättelse deri för framtiden i lika beskaffade fall måtte iakttagas samt ersättning till den enskilda för bennes lidande, och till Staten för hennes underhåll längre tid än vederbort, i laga ordning beredas, jag, uti skrifvelse den 17 Juni 1844, uppdrog åt advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att inför Kongl.
Hofrätten emot Konungens befallningshafvande anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde. 11
Med anledning af advokatfiskals-embetets, till fullgörande häraf, anställda åtal, har Konungens befallningshafvande, uti afgifven förklaring, såsom ytterligare förment stöd för klandrade tillgörandet, ansett sig böra tillägga, att, om än stadgande funnes, som föreskref skyldighet att under häktad qvinspersons afstraffning bereda utväg för dess späda barns upptagande och vård, berörde stadgande desto mindre kunde lämpas till förevarande fall, som Höckert efter bestraffningens undergående varit pligtig återtaga barnet, hvilket då icke haft att påräkna föda af en genom afstraffningen afsinad moder, utan antingen fått svälta ihjel, eller ock vidare underhållas på bekostnad af allmänna medel: att om jemförelse skett emellan sådan kostnad och den för Höckerts underhåll i häktet, sannolikt frågan både om Statens lidande och om remiss till åtal uteblifvit; samt att en utaf provincialläkare!! utgifven, förklaringen bilagd attest om Höckerts barns sjuklighet borde helt och hållet tillintetgöra de emot Konungens befallningshafvande väckta påståenden; hvarefter, uti afgifvet slutpåstående, advokatfiskals-embetet, utan afseende å hvad Konungens befallningshafvande andragit till ursäkt för omförmälda förfarande, hvilket uppenbarligen härrört från misstydning af Kongl. Förordningen den 10
April 1810 och förbiseende af ännu gällande lagbudet i 3 kapitlet 6 § Straffbalk en, yrkat, att landshöfdingen och landssekreteraren måtte för åtalade felaktigheten, jemlikt grunderna i 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, fällas till ansvar, och dem åläggas att ej allenast hålla Kongl. Maj:t och Kronan skadeslös för fångspis åt Höckert från den 9 December 1842, då lionel.
Hofrätlens den 28 förutgå-nene O O O November angående Höckert gifna utslag varit för Konungens befallningshafvande tillgängligt, och intill den 29 April 1843, då detsammas verkställighet börjat, utan äfven godtgöra Höckert för lidandet af hennes obehöriga qvarhålla nde i fängelse, derest hon på sådan upprättelse gjorde anspråk.
Sedan Konungens befallningshafvande, som häröfver är vorden hörd, i afgifven förklaring, med åberopande af hvad förut blifvit anfördt och på vidare upptagna skäl, yrkat befrielse från åtalet, och derjemte tillkännagifvit, att upplysning om Höckerts nuvarande vistelseort icke kunnat erhållas, så att yttrande, huruvida hon gjorde anspråk på ersättning för det lidande, henne tillskyndats genom den fördröjda fängelsetiden, icke kunnat infordras, har Kongl. Hofrätten, genom utslag den 13 Februari innevarande år, sig utlåtit, att enär lagens föreskrift i 3 kapitlet 6 § Straffbalken icke blifvit ändrad genom Kongl. Förordningen den 10 April 1810, hvilken endast handlade om mildring i straffet för lägrad qvinna, funné Kongl.
Hofrätten, det Konungens befallningshafvande icke bort, på sätt som skett, utöfver den i ofvannämnda 12 lagens runi stadgade lid, uppskjuta verkställigheten af det Sophia Charlotta Höckert ådönida fängelsestraff vid vatten och bröd; men då Konungens hefallningshafvaudes klandrade tillgörande syntes hafva tillkommit af missförstånd om rätta tydningen af Kongl. Förordningen den 10 April 1810, ansåg Kongl. Hofrätten annan påföljd icke böra äga rum, än att landshöfdingen och landssekreteraren förpligtades ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Höckerts underhåll i häktet från den 9 December 1842 till och med den 28 April 1843, uppgående, enligt inkommen vederbörlig uppgift, lill fjorton Riksdaler 28 sk. banko; Och ägde Höckert, i händelse hon funne sig dertill befogad, att i behörig ordning emot Konungens befallningshafvande anställa talan om godtgörelse för det lidande, henne genom obehörigen fördröjda fängelsetiden tillskyndats.
Öfver detta Kongl. Hofrättens utslag, dervid jag för min del låtit bero, äro deremot af Konungens befallningshafvande hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär anförda, hvilka ännu icke till pröfning förekommit.
Genom beslut den 12 December 1840 hade Konungens befallningshafvande i Blekinge län, uppå anmälan, att drängen Petter Holmstedt från Kallstorp saknade tillgång till honom vid Blekinge läns Landskansli den 27 Februari 1839 ådömda böter för första resan dryckenskap 3 R:dr 16 sk., för sabbatsbrott 3 Rrdr 16 sk. och för oljud å öppen gata 1 R:dr 32 sk., under åberopande af 5 kapitlet 4 § Straffbal ken, ålagt Holmstedt att, i brist af tillgång till berörde böter, undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd; hvilken bestraffning ock, efter hvad af Carlskrona länshäktes fånglista för Januari månad 1841 inhämtades, kommit till verkställighet; Och emedan, jemlikt åberopade lagrum, såsom det lydde, innan förändring deri genom Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 stadgades, omförmälda böter, som motsvarade tjugufem daler silfvermynt, rätteligen skolat förvandlas till kroppsplikt af åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, samt följaktligen i detta mål den anmärkning ägde rum, alt Landshöfdinge-embetets förvandlingsbeslut, hvarigenom en svårare kroppsplikt blifvit den sakfällde ålagd, vore stridande emot tydlig lag och, medelst bestraffningens verkställighet, tillskyndat honom ett otillbörligt lidande, fann jag mig föranlåten alt, genom skrifvelse den 10 Oktober 1842, anmoda advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att derstädes emot landskamererare!! och tillförordnade landssekreteraren, 13 hvilka fattat berörde olaga beslut, anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet kunde föranleda, med iakttagande derjemte, att Holrasted ts rätt till ersättning, så vida han, i saken hörd, ville göra anspråk derom gällande, samt Kongl. Majit och Kronans godtgörelse för hans underhåll längre tid i häktet, än vederbort, varda befordrade.
Uti förklaring öfver advokatfiskals-embetets, i öfverensstämmelse härmed afgifna anmärkningsmemorial hafva landskamererare!! och tillförordnade landssekreteraren medgifvit ifrågavarande bötesförvandlings oriktighet och underkastat sig laga ansvar derför, med hemställning, om icke detta borde drabba tillförordnade landssekreteraren ensam, då ärendet varit vid Landskansli-afdelningen handlagd t, och landskamererare!! icke haft annan befattning dermed än att underskrifva expeditionen; hvarjemte tillförordnade landssekreteraren, såsom ursäkt, åberopat den mängd af öfverhopande göromål, som ständigt sysselsätta landssekreteraren oell icke tillåta honom alt utan biträde sjelf handlägga alla förekommande ärenden.
Hvaremot advokatfiskals-embetet, under förmenande, att det af tillförordnade landssekreteraren anförda försvarsskal icke försenade synnerligt afseende, och att landskamereraren, såsom ledamot af Landshöfdinge-embetet, måste anses hafva gemensamt med landssekreteraren bidragit till det förvandlingsbeslut, Ilvars felaktighet blifvit af dem erkänd, yrkat, att landskamererare!! och tillförordnade landssekreteraren måtte ådömas ett efter grunderna i 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken lämpad t bötesansvar oell åläggas att gemensamt godtgöra så väl Kongl. Maj:t och Kronan för kostnaden till Holmsteds utspisning med bröd i fyra dagar, som ock den sistnämnde för hans lidande af den otillbörligt förlängda bestraffningstiden; hvarefter och sedan af vederbörande blifvit dels anmäldt, att drängen Petter Holmstedt icke kunnat anträffas, för att, på sätt Kongl.
Hofrätten föreskrifvit, i ämnet höras, dels upplyst^ att kostnaderna år 1841 för en fånge, som med vatten och bröd afspisats, efter 2 U. bröd om dagen, utgjort under fyra dagar 6 sk. 4 rst. banko, Kongl.
Hofrätten, genom utslag den '7 Oktober 1844, sig utlåtit, att emedan Petter Holmstedt, vid saknad tillgäng till gäldande af de honom för fylleri, oljud å allmän gata och sabbatsbrott ådömda böter åtta R:dr 16 sk., på sätt anmärkt blifvit, rätteligen skolat afstraffas med endast åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, men i stället, i följd af Landshöfdinge-embetets beslut, kommit att undergå tolf dagars så beskaffadt fängelse, pröfvade Kongl. Hofrätten, ulan afseende å livad Landshöfdinge-embetet till sitt urskuldande obefogadt anfört, rättvist, i förmågo af 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, döma tillförordnade landssekreteraren och landskamereraren att för berörde lagskipnings - 14 fel Löta hvardera sex R:dr 32 sk., samt att gemensamt med sex skillingar 4 rst banko godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan för
Holmsteds bespisning med bröd under den obehörigen utsträckta strafftiden; hvarjemte det lemnades Holmstedt öppet, att särskildt i laga ordning emot vederbörande anställa den talan om ersättning för honom tillskyndadt lidande, hvartill han kunde finna sig befogad.
Sedan vid granskning af Landskrona kronohäktes fånglista för Januari månad 1841 befunnits, att Luggude Häradsrätts den 18 November 1840 fällda utslag, hvarigenom förre hussaren Ingel
Qvick blifvit för stöld dömd att, i brist af böter, undergå tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd jemte uppenbar kyrkoplikt, oaktadt Qvick blifvit påföljde dag till häktet insänd, likväl icke förr än den 13 i förstnämnda månad Konungens befallningshafvande i länet tillhandakommit, hvadan med verkställigheten af det Qvick ålagda kroppsstraff måst intill den dagen uppskjutas, anmodade jag advokatfiskalsembetet i Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att affordra Häradsrättens vid ifrågavarande tillfälle särskildt tillförordnade ordförande förklaring öfver anledningen till det dröjsmål, som med expedierande af Häradsrättens berörde utslag ägt rum, och att, efter förekommande omständigheter, talan emot t. f. domhafvanden utföra.
Efter det advokatfiskals-embetet, till fullgörande häraf, äskat t. f. domliafvandens förklaring angående anmärkta förhållandet, har denne dels tili svar derå uppgifvet, att Häradsrättens utslag i detta, såsom ofta tillförne i andra, brottmål troligen hade genast efter afkunnandet, men utan qvitto, delgifvits åklagaren, för att till verkställighet befordras, helst Qvick dermed förklarade sig nöjd, och att åtminstone en del af den tid, hvarförinnan utslaget sedermera blef Konungens befallningshafvande tillstäldt, syntes hafva åtgått för undersökning, huruvida Qvick, som ej haft stadigt hemvist, saknade Lötestillgång, derefter först kroppsstraffet kunnat å honom verkställas; dels ock sedermera, uppå uppmaning af advokatfiskals-embetet att närmare styrka dessa sina uppgifter, tilikännagifvit, att hans bemödande i det afseendet icke velat lyckas, eftersom åklagaren hvarken kunnat erinra sig, eller ägde någon anteckning om utslagets emottagande; hvarefter och då t. f. domhafvanden slutligen afsagt sig all vidare förklaringsrätt i målet samt underkastat sig den påföljd, som för anmärkta försummelsen kunde honom åläggas, advokatfiskals-embetet framställt 15 det slutpåstående, att, som vid ofvanomförmälda förhållande måste antagas, att dröjsmålet med verkställigheten af Qvick ådömda kroppsstraff^ härrört derifrån att t. f. domhafvanden bevisligen icke i behörig tid och ordning lemnat
Konungens befallningshafvande del af Häradsrättens förrberörda utslag, t. f. domhafvanden härför måtte fällas till böter enligt 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken och honom åläggas ej mindre godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan för Qvicks underhåll i häktet ifrån den 8 December 1840, då tiden till besvärs anförande emot Häradsrättens utslag tilländagick, och intill den 13 Januari 1841, då straffverkställigheten börjat, än äfven lemna
Qvick skälig upprättelse eller ersättning för bans lidande af otillständigt förlängda fängelsetiden; varande från Konungens befallningshafvande i Malmöhus län insänd uppgift på kostnaderne för Qvicks underhåll under tretiofem dagars förlängd fängelsetid, uppgående till tre R:dr 32 sk. 4 rst. banko, med tillkännagifvande derjemte, att Qvicks vistelseort vore okänd, hvadan något yttrande från honom icke kunnat anskaffas.
Genom utslag den 26 Juli 1844 har Kongl Hofrätten sig utlåtit och, med tillämpning af 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, pröfvat rättvist fälla t. f. domhafvanden att, för anmärkta dröjsmålet att till verkställighet aflemna Luggude Häradsrätts ofvannämnda utslag, böta sex R:dr 32 sk. samt ersätta Kongl Maj:t och Kronan kostnaden för Qvicks underhåll i häktet från den 8 December 1S40, då tiden till besvärs anförande emot samma utslag tilländagick, och intill den 13 Januari 1841, då straffverkställigheten börjat, med tre R:dr 32 sk. 4 rst. banko; Och skulle
Qvick äga öppet att särskildt i laga ordning emot domhafvanden anställa den talan om upprättelse för honom tillskyndadt obehörigt lidande, hvartill han kunde finna sig befogad.
På sätt Luggude Häradsrätts den 25 Februari 1841 meddelade, af mig OO # 7 o infordrade utslag utvisade, hade bemälde Rätt, som ansett hussaren Jöns Jönsson Lindström förvunnen att hafva olofligen tillgripit annans egendom, skattad till ett värde af tre R:dr 16 sk. banko, derför, under åberopande af 40 kap. 1 § Missgerningsbalken och Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt Lindström, tillförne icke för stöld straffad, att stånda tjufsrätt och böta tredubbla beloppet med tio R:dr nämnde mynt eller, vid bristande tillgång dertill, straffas med åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, samt en söndag undergå 16 uppenbar kyrkoplikt; hvilket kroppstraff, jemte kyrkoplikten, Lindström, efter hvad Landskrona kronolnikles fånglista innehöll, utstått.
Emot oraförinälda utslag förekom den hufvudsakliga anmärkning, att, ehuru värdet af det utaf Lindström tillgripna gods uppgått endast till tre R:dr 16 sk. banko eller tio daler silfvermynt, samt Lindström, hvilken, enligt hvad i utslaget uttryckligen förmältes, icke tillförne för ljufuadsbrott lidit straff, följaktligen och derest han icke förut plikiat för första och andra resan snatteri, hvartill åter handlingarne ej gåfvo någon anledning, bort, jemlikt 47 kapitlet Missgerningsbalken, åtalade tillgreppet med snatteribot försona och således umgälla detsamma med en R:dr 32 sk. böter eller, i brist deraf, tre dagars häkte samt enskild skrift, Häradsrätten likväl dömt honom att derför ansvara såsom för första resan stöld.
Men utom det uppenbart lagstridiga härutinnan och om än tillämpning af 40 kapitlet 1 § Missgerningsbalken lagligen kunnat äga rum, var i allt fall, vid förvandling af tjufvaböterna till kroppsstraff, det väsentliga misstag af Häradsrätten begånget, att Lindström blifvit ålagdt åtta dagars fängelse vid vatten och bröd i stället, för fyra dagars sådant fängelse, hvilket sistnämnda kroppsstraff, beräknadt efter stöldens värde, i händelse utslaget i öfrigt varit lagenligt, skolat, jemlikt 5 kapitlet 4 § Straffbalken, vid bristande bötestillgång Lindström ådömas; hvadan, genom sistberörda felaktighet i Häradsrättens utslag, den sakfälldes ändock obehöriga lidande blifvit ytterligare ökadt.
Då Häradsrättens ifrågavarande domslut, i begge nu anmärkta hänseenden, var stridande emot bestämd och tydlig lag samt förthy påkallade laga beifran samt rättelse till undanrödjande af dess verkan, i fall den sakfällde skulle ånyo för tjufnadsbrott tilltalas, uppdrog jag, medelst skrifvelse den 16 Augusti 1842, åt advokatfiskals-embetet i Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att emot tillförordnade domhafvande!!, under hvilkens ordförande Häradsrättens ifrågavarande olaga dom blifvit fattad, inför Kongl. Hofrätten anställa och utföra den talan, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde, samt dervid tillika yrka, alt Häradsrättens utslag mätte, såsom lagstridigt, lill all kraft och påföljd för framtiden undanrödjas; hvarjemte tillfälle borde beredas Lindström att blifva hörd, om han för det honom öfvergångna olagliga lidande gjorde anspråk på upprättelse och ersättning.
Sedan emedlertid Lindström ånyo blifvit vid ofvanbemälde
Häradsrätt för olofligt tillgrepp tilltalad och jemväl, genom utslag den 8 December 1841, dömd för andra resan stöld, men Kongl. Hofrätten, efter underdånig hemställning O - 17 niag hos Kongl. Majit, medelst utslag den 12 April 1842 undanröjt verkan af den högre ansvarsbestämmelsen, som Häradsrätten genom dess sistomförmälda utslag för iteration af tjufnadsbrott tillämpat, har advokatfiskals-embetet, som äfven ifrån Kongl. Hofrätten erhållit remiss a Häradsrättens den 25 Februari 1841 meddelade utslag, börjat sin talan emot t. f. domhafvande!! i öfverensstämmelse med ofvan angifna grunder; hvarförutan emot samme domhafvande åtal äfven blifvit väckt, för det Häradsrätten under hans ordförande dels den 24 April 1841 dömt Jonas Zacharias Stark att, för innehafvaude af stulet gods till värde af 3 R:dr 16 sk., stå tjufsrätt och böta tio R:dr eller i brist af tillgång dertill sträffas med åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, samt en söndag undergå uppenbar kyrkoplikt, dels ock uraktlåtit att Kongl. Hofrattens pröfning underställa Häradsrättens den 3 sistnämnde månad meddelade utslag, angående Åboen Ola Andersson i Lilla Vestregården, tilltalad för svärmoders ofredande; varande, efter det t. f. domhafvande!!, i affordrad förklaring, lillkännagifvit, att han icke hade något skäl att anföra till försvar för klandrade domsluten, af advokatfiskals-embetet uti slutpåstående yrkadt, att t. f. domhafvanden, för de af honom begångna lagskipningsfel, måtte dömas till bötesansvarighet i öfverensstämmelse med stadgandet i 1 kap. i § Rättegångsbalken samt förpligtas godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan för den ökade kostnad, som användts till Lindströms och Starks utspisning hvardera under åtta dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället för kosthållningen under tre dagars enkelt fängelse; att, då, enligt Konungens befallningshafvandes i Malmöhus län skrifvelse, Lindströms och Starks vistelseort vore okänd, det måtte varda dem förbehållet att efter befogenhet särskildt anmäla och utföra deras ersättnings ^ .
O anspråk, samt att förfogande borde vidtagas till kungörande uti Kågeröds och Qvistofta församlingar, att den uppenbara kyrkoplikt, som Lindström och Stark tili följd af Luggude Häradsrätts elen 25 Februari och 24 April 1841 meddelade utslag kommit att undergå, varit dem emot lag ådömd i stället för enskild skrift, som rätteligen skolat för deras snatteriförseelse åläggas.
Öfver de ofvan upptagna särskilda åtalen har Kongl. Hofrätten genom utslag den 13
Maj 1844 sig utlåtit, att, enär hvarken det gods, som Lindström tillgripit, eller det af Stark innehafda tjufgods uppgått till det belopp, att, enligt stadgandena i 40 kap. 1 § och 47 kap. 1 § Missgerningsbalken, jemförda med 41 kap. 3 § samma balk, Lindström och Stark för de förbrytelser, hvartill de voro för vunne, bort ådömas ansvarspåföljd såsom för stöld; hvadan t. f. domhafvanden till last läge att, genom Luggude Häradsrätts under hans Just.-Ombudsmans Emb.-Berätt. för uren 1844 och i845. 3 18 ordförande beslutade särskilda utslag, Lindström och Stark blifvit ansedde skyldige att stå tjufsrätt och alltså dömde till svårare bestraffning, än hvartill deras berörde förbrytelser, hvilka rätteligen varit att hänföra till egenskapen af snatteri, lagligen kunnat föranleda; äfvensom Lindström och Stark, vid saknad tillgång till dem hvardera ådömda böter 10 R:dr, under förutsättning, att desamma varit riktigt uträknade, icke hort, enligt 40 kap. 1 § ofvanberörde balk, jemförd med 5 kap. 4 § Straffbalken, ådömas högre ansvar, än fyra dagars fängelse vid vatten och bröd i stället för af Häradsrätten vid böternas förvandling utsatta samt af Lindström och Stark undergångna åtta dagars enahanda fängelse; alltså, och då t. f. domhafvanden, hvilken, enligt 25 kap. 5 § Rättegångsbalken, bort till Kongl. Hofrättens pröfning hemställa Luggude Häradsrätts den 3 April 1841 gifna utslag, angående Ola Andersson, tilltalad för ofredande mot svärmoder, underlåtit sådant fullgöra; pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist på det sätt bifalla advokatfiskaIs-embetets påstående, att t. f. domhafvanden, för dess omförmälda felaktiga förfarande under domare-embetets utöfning, fälldes att höta tretiotre R:dr 16 sk. och att med 20 sk. gälda Kongl. Maj:t och Kronan ersättning för Lindströms och Starks utspisning under den obehörigen utsträckta strafftiden; hvarjemte från predikstolen i Kågeröds och Qvistofta församlingar skulle kungöras, att den uppenbara kyrkoplikt, hvilken, för ofvannämnda snatteribrott, Lindström i Kågeröds kyrka och Stark i Qvistofta kyrka undergått, varit dem emot lag ådömd i stället för enskild skrift, som de hort undergå; och lemnades det slutligen Lindström och Stark öppet att särskildt i laga ordning emot t. f. domhafvanden anställa talan om ersätt a ö ning för det dem tillskyndade lidande.
Enligt hvad infordradt utdrag af domboken vid lagtima böstetinget med Ölands södra Mot den 30 September 1841 utvisade, hade Häradsrätten genom utslag samma dag, med åberopande af 40 kap. 3 § Missgerningsbalken, Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779 och Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, dömt inhyses Lars Larsson i Stenåsa att, för andra resan stöld till värde af 12 R:dr banko, böta tjufnadens fyradubbla värde med 48 R:dr, samt undergå uppenbar kyrkoplikt en söndag, men, om han saknade tillgång till böterna, i stället straffas med sjutton par spö; hvilken bestraffning, såsom fånglistan från häradshäktet utvisade, äfven kommit till verkställighet. 19
Vid granskning af detta utslag, anmärkte jag, att Häradsrätten, som ådömt den sakfällde spöstraff vid bristande tillgång till böterna, således ej tillämpat Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, angående kroppspliktens utsättande i fängelse vid vatten oell bröd, då förvandling sker i brist af tillgång till böter.
— Om denna underlåtenhet ägt rum i den föreställning, att Förordningen icke skulle vara tillämplig i fråga om andra resan stöld, så vida 40 kap. 3 § Missgerningsbalken för sådant brott, när böter saknades, stadgade en särskild förvandlingsgrund, med bestämmelse af straffet i spö eller ris, behöfde endast erinras om högstberörde Kongl. Förordnings ordalydelse: ’’Äro efter lag eller särskilda författningar böter ådömda, i stället för hvilka, vid bristande tillgång hos den sakfällde, kroppsplikt, enligt 5 kap.
Straffbalken stadgas bör, då må icke spö eller ris ådömas, utan skall, i sådana fall, kroppsplikten alltid utsättas till fängelse vid vatten och bröd efter de grunder, 4 § i nyss åberopade kapitel innehåller.”