Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här är djurlifvet så långt menniskan lyckats framtränga mot den yttersta norden ytterligt rikt.
Nästan vid hvarje draggning upphemtar skrapan från hafsbottnen massor af kräftdjur, snäckor, musslor, sjöstjernor, sjöborrar82 m. m. i vexlande former, och sjelfva hafsytan vimlar en solklar dag af pteropoder, beroider, yt-krustaceer m. fl. En skildring af denna på vexling mest rika sidan af djurlifvet i den höga norden kommer dr Stuxberg framdeles att lemna.
Tills vidare kan jag blott hänvisa till den mängd i detta ämne offentliggjorda afhandlingar, som finnas intagna i Vetenskaps-akademiens skrifter.
Äfven de högre djurformerna förekomma inom polarområdet i större antal i hafvet än på land.
Det vida öfvervägande antalet af de foglar, jag ofvanför anfört, tillhöra sålunda hafvet, ej landet, och detsamma är förhållandet med nästan alla de djur, hvilka sedan tre eller fyra hundra år tillbaka utgjort föremål för »ishafsfångsten».
Denna näring, som under hvalfångstens tid lemnade ett utbyte kanske jemförligt med inkomsten från Amerikas bergoljekällor i vår tid, har numera ej i ringaste mån samma betydelse, som den fordom hade.
Det djur, hvars fångst lemnade detta rika byte, nordhvalen (Balæna mysticetus L.), är nämligen numera så utrotadt i de farvatten, hvarom här är fråga, att hvalfångarne länge sedan nödgats söka sig nya fångstplatser i andra delar af polarhafven.
Det är derför ej mer hvalen, utan andra djurarter, som locka fångstmannen till Spetsbergens och Novaja Semljas kuster.
Hvalrossar.
Efter en teckning af G. von Yhlen (1861).
Det vigtigaste fångstdjuret har under de senaste femtio åren varit hvalrossen, men äfven denna håller nu på att blifva utrotad.
Den träffas numera sällan om sommaren vid vestkusten af Novaja Semlja söder om Matotschkin Schar.
Under våra besök på denna ö åren 1875, 1876 och 1878 hafva vi t. ex. ej derstädes sett ett enda af dessa djur.
Men i Kariska porten, vid Novaja Semljas ostkust och på vissa ställen i Kariska hafvet kan man ännu erhålla en riklig fångst.
Tidigare på året skall hvalrossen äfven träffas bland drifisen på vestkusten och söder ut mot mynningen af Petschora, ehuru antalet af de djur, som fångas af samojederna vid Chabarowa, tyckes vara ytterligt ringa.
Deremot sågo holländarne vid de första resorna hit ett betydligt antal af detta sällskapliga djur.
Ej heller då förekommo dock hvalrossarne härstädes i sådan mängd som vid samma tid på Spetsbergen och Beeren Eiland, hvilka tydligen utgjort deras hufvudhemvist.
Under Stephen Bennets fjerde resa till Beeren Eiland år 1606 dödades derstädes 700 till 800 hvalrossar på sex timmar och år 1608 nära tusen på sju timmar.
De på stränderna qvarlemnade kropparne lockade björnar dit i sådan mängd, att t. ex. år 1609 närmare 50 sådana dödades af manskapet från ett enda fartyg.
På ett ställe såg man 18 björnar på en gång (Purchas, III s. 560).
En norsk skeppare kunde ännu under en öfvervintring på Beeren Eiland 1824–25 döda 677 hvalrossar.
Men då Tobiesen öfvervintrade derstädes 1865–66, fångade han endast en hvalross, och de båda gånger, jag varit i land på ön, har jag der ej sett en enda.
Förr träffade fångstmännen nästan hvarje år under senhösten, då drifisen försvunnit, »hvalross på land», d. v. s. flockar af flere hundra hvalrossar, som krupit upp på någon låg, jemn sandstrand för att der nästan orörliga tillbringa dagar och veckor.
Under denna hvilotid tyckas de flesta vara försänkta i djup sömn, dock ej alla, ty – enligt enstämmig utsago af alla de fångstmän, med hvilka jag talat härom – hålla några vakt för att varna kamraterna, när fara är å färde.
Om nödig försigtighet iakttogs, d. v. s. om man närmade sig stranden, der djuren voro samlade, vid frånlandsvind och med lansstyng dödade först dem, som lågo närmast vattnet, kunde man sedan utan svårighet slagta de öfriga, hvilka genom sina dödade kamraters kroppar hindrades att nå hafvet.
Numera inträffar ett dylikt tillfälle till fångst ytterst sällan, och det finnes berömda hvalrossnäs, på hvilka man fordom hvarje år träffat hundratals djur, i hvilkas granskap man nu ej ser ett enda.
Äfven i hafvet finnas vissa ställen, der hvalrossen företrädesvis uppehåller sig, och som derför af fångstmännen betecknas såsom hvalrossbankar.
En sådan bank finnes i granskapet af ön Moffen, belägen under 80° n. br. vid Spetsbergens nordkust, och i tusental måste de djur räknas, som här dödats.
En annan dylik bank finnes på 72° 15′ n. br. vid kusten af Jalmal.
Orsaken hvarför hvalrossarne med förkärlek uppehålla sig på dessa ställen är helt säkert den, att de der finna en riklig föda, hvilken ej, såsom ofta uppgifvits, består af tång, utan af åtskilliga å hafvets botten lefvande musslor, hufvudsakligast
Mya truncata och Saxicava rugosa.
Dessas köttiga delar befrias, innan de nedsväljas, så utmärkt väl från skalet och rengöras så fullständigt, att innehållet i magsäcken ser ut som en anrättning af omsorgsfullt skalade ostron.
Vid födans insamlande torde hvalrossen använda sina långa betar för att uppgräfva de djupt i leran dolda musslorna och maskarne.83 – Scoresby anger, att han i en hvalrossmage, jemte smärre kräftdjur, funnit stycken af en ung säl.
De största hvalrossbetar jag sett voro ett par hanbetar inköpta sommaren 1879 på St Lawrence-ön i norra delen af Bering-hafvet.
De mätte 830 och 825 millimeter i längd, den största omkretsen var 227 och 280 millimeter, och den sammanlagda vigten utgjorde 6,680 gram.
Äfven betar af honor har jag sett nära lika långa, men dessa skilja sig från
hanbetarne genom en vida smäckrare form.
Betarnes yta är alltid sprickig, men under den finnes ett lager af sprickfritt elfenben, hvilket åter omsluter en grynig, på sina ställen halft genomskinlig, liksom oljedränkt benkärna.
När hvalrossoxen blifvit mycket gammal, simmar han för sig sjelf som en enstöring, men eljest hålla sig djur af samma ålder och kön tillsamman i stora flockar.
Ungen följer länge sin moder och skyddas af henne med synbar ömhet och starkt framträdande moderskärlek.
Hennes första omsorg, då hon är förföljd, är derför att rädda ungen, äfven
Hvalrossbetar. a.
Hantand, utsida. b.
Hantand, insida. c. Hontänder. 1/10 af nat. storl.
om detta måste ske med offer af eget lif.
En hvalrosshona med unge är nästan alltid förlorad, om de upptäckas från en fångstbåt.
Huru ifrigt hon än med stötar och knuffar söker draga ungen undan eller att vilseleda förföljarne genom att dyka ned med honom under framlabben, upphinnes hon dock oftast och dödas.
En dylik jagt är i sanning grym, men fångstmannen känner i sitt yrke ingen skonsamhet.
Hvalrossarne, i synnerhet gamla enstaka hanar, sofva och hvila om hösten, då drifisen försvunnit, äfven i vattnet, med hufvudet än öfver ytan, än under densamma och med så starkt uppblåsta lungor, att kroppen hålles flytande med en del af ryggen uppskjutande öfver vattnet.
Det senare sättet att sofva är väl möjligt endast så lång tid i sänder, som djuret kan hålla andan, men detta lär vara ganska länge.
Om en fångstbåt möter en på detta sätt sofvande hvalross, så väckes denne först med ett ljudligt »törn upp», innan han harpuneras, »för att han ej i skrämseln skall hugga hål i båten med sina betar».
Hvalrossen sjunker och går förlorad, om han dödas genom ett skott, medan han befinner sig i vattnet, eller om man skjuter honom, medan han ligger på ett isstycke, men utan att döda honom så ögonblickligt, att han ej under de sista dödsryckningarna kan kasta sig i vattnet.
Han fångas derför nästan uteslutande med harpun eller lans.
Harpunen utgöres af en på yttersidan skarpt slipad, med hulling försedd stor och stark jernkrok, löst fästad vid harpunstången, men fastbunden vid ena ändan af en tio famnar lång, smäcker lina, ofta af hvalrosshud.
Med andra ändan är linan fästad i båten, uti hvars främre del den är omsorgsfullt upplagd i en redig bugt.
Fem till tio sådana med harpuner försedda linor finnas i hvarje fångstbåt.
När fångstmännen se en hvalrossflock, antingen på ett drifisstycke eller i vattnet, söka de att tyst och mot vinden komma ett af djuren tillräckligt nära för att kunna harpunera det.
Lyckas detta, dyker hvalrossen först ned och söker sedan simma undan allt hvad den förmår.
Men den är med linan spänd för båten och måste derför släpa denna med sig.
Kamraterna simma till, nyfikna att få reda på orsaken till larmet.
En ny hvalross spännes för med en annan harpun, och så går det undan för undan, tills alla harpunerna äro använda.
Båten drages nu, oaktadt roddarne spjerna emot med årorna, framåt med hvinande fart, men utan någon egentlig fara så länge alla djuren draga åt samma håll.
Om ett af dem söker taga en annan väg än olyckskamraterna, måste dess lina afskäras, eljest kantrar båten.
När hvalrossarne blifvit utmattade af an-
strängning och blodförlust, börjar man hala in linorna.
Det ena djuret efter det andra drages till båtens förstäf och får der vanligen först med flata lansen ett slag i hufvudet och, då det vänder sig för att värja sig häremot, ett lansstyng i hjertat.
Sedan bakladdningsgevär börjat begagnas af fångstmännen, föredraga de ofta att döda den harpunerade hvalrossen med en kula i stället för att »lansa» den.
Att deremot skjuta på en ej harpunerad hvalross betraktade fångstmännen förr som ett oförlåtligt lättsinne, emedan djuret på detta sätt oftast sårades eller dödades utan något gagn.
De yttrade sig derför med stor förbittring mot de turister, som någon gång kommo till Spetsbergen och på detta sätt förderfvade fång- Fångstredskap. 1.
Harpun och 2.
Lans för hvalrossfångst, 3.
Skottel för fångst af hvithval.
1/15 af nat. storl.
Det kan dock ej nekas, att de sjelfva på senare tider ofta följt det dåliga föredömet, och många anse, att häri ligger en af hufvudorsakerna till hvalrossens betydliga förminskning under de senare åren.
Skulle en internationel lagstiftning för ishafsfångsten fastställas, så borde i första rummet allt skjutande af ej harpunerad hvalross förbjudas.
Sällskaplighet och nyfikenhet tyckas vara hufvuddrag hos hvalrossarne.
Dessa deras egenskaper har jag varit i tillfälle att iakttaga, då jag en gång en stilla härlig nordisk sommardag rodde fram på ett spegelblankt, drifisbeströdt haf midt ibland en betydande flock af dessa djur.
En del följde båten långa stycken i all fredlighet, då och då utstötande ett grymtande läte, andra summo helt nära och höjde sig högt öfver vattnet för att taga främlingarne i skärskådande, åter andra lågo så tätt packade på drifisbitar, att dessa voro nedsänkta ända till vattenbrynet, medan de i sjön kringsimmande kamraterna med våld sökte tilltvinga sig plats just på det förut öfverfylda hvilostället, oaktadt en mängd obegagnade isstycken kringdrefvo i granskapet.
När fångstmännen dödat hvalrosshonan, händer det ofta, att de fånga ungen lefvande.
Denna blir lätt tämd och omfattar snart sin väktare med stor kärlighet.
Han söker efter bästa förmåga med sina för vandring på det torra klent utrustade fortskaffningsorganer följa de på däcket gående sjömännen och ger sig ej någon ro, om han blir lemnad ensam.
Beklagligen lyckas man ej länge hålla den vid lif, förmodligen emedan man ej kan förse den med tjenlig föda.
Exempel finnas dock, att lefvande hvalrossungar blifvit förda till Europa.
Sålunda omtalas (Purchas, III s. 560), att Master Welden och Stephen Bennet den 22/12 juli 1608 fångade två lefvande ungar, den ena hane och den andra hona.
Honan dog innan man kom till England, men hanen lefde tio veckor.
Han fördes till hofvet, förevisades för konungen och mången hedervärd gentleman samt väckte allmän beundran för sin besynnerliga form och stora läraktighet.
En ung hvalross, som 1829–30 fördes till Petersburg, dog äfven innan kort.
Den gaf anledning till K. E. v.
Baers berömda afhandling: »Anatomische und zoologische Untersuchungen über das Wallross», tryckt i Mémoires de l’Académie Impériale des Sciences de S:t Pétersbourg, Sér.
VI, T. IV 2, 1838, s. 97.
Hvalrossen fångas för hudens, späckets och tranens skull.
Värdet af en fullvuxen hvalross beräknades i Tromsö vid uppgörelsen mellan redarne och fångstmännen 1868 till 80 kronor, men sjönk 1871 till endast 48 kronor.
Köttet är groft och tranigt och spisas af fångstmännen endast i nödfall.
Af egen erfarenhet kan jag dock intyga, att dess jemförelsevis lilla tunga är ganska välsmakande.
Af eskimåerna och tschuktscherna betraktas köttet som en läckerhet.
Hvalrossen har helt säkert långt före den historiska tiden varit föremål för fångst bland polarfolken,84 men i skrift omtalas den första gången i skildringen af Otheres nordhafsfärd.
Det framgår af berättelsen, att den då fångades vid Skandinaviens nordkust.
Detta synes så mycket mindre osannolikt, som en eller annan hvalross t. o. m. i våra dagar drifvit i land vid Norges kuster, och som hvalrossar ännu årligen dödas utanför Swjatoinos på Kola-halfön.85 Ganska riktigt beskrifves hvalrossen i den bekanta, på slutet af elfvahundratalet författade norska skriften »Konungs skuggsjá» (konungaspegeln) såsom ett djur liknande sälen 86 på det när att den, utom åtskilliga mindre tänder, har tvänne stora betar, hvilka stå ut från öfverkäken.
Denna tydliga och från öfverdrift fria skildring ersättes dock i senare medeltidsskrifter af de mest äfventyrliga berättelser om djurets utseende och fångst.
Sålunda säger Albertus Magnus († 1280)87, att hvalrossen fångas på det sätt, att man, under det djuret sofvande hänger på sina stora betar i en klippremna, utskär en bit af huden och fäster ett starkt tåg deri, hvars andra ända är bunden vid träd, pålar eller stora i klipphällen fästade ringar.
Derpå väckes hvalrossen genom att man slungar stenar på dess hufvud.
Under sina bemödanden att komma undan lemnar den huden qvar.
Sjelf omkommer den snart derpå eller uppkastas halfdöd på stranden.
Vidare nämner han, att hvalrosslinor äro till följd af sin styrka mycket lämpliga för lyftande af stora tyngder, och att de alltid finnas till salu i Köln.
Förmodligen användes de der vid domkyrkobyggnaden.
Likartade äfventyrliga föreställningar om hvalrossens utseende och om dess lefnadsvanor upprepas i en mer eller mindre förändrad form till och med af Olaus Magnus, hvars föreställning om hvalrossen framgår af ofvanstående träsnitt.
Hvalrossfångst efter Olaus Magnus (1555).
Den 11/1 augusti 1556, året efter offentliggörandet af Olai Magni arbete, såg en vest-europe för första gången några verkliga hvalrossar, som dödats af ryska fångstmän vid Waigatsch-ön.
Någon beskrifning på djuret lemnas dock icke, men från den tiden blefvo alla deltagare i engelska och holländska nordostfärderna i tillfälle att se hvalrossar i hundra- och tusental.
Det var först nu som man lärde verkligen känna detta märkliga, med så många fabler utsmyckade djur.
Från denna tid härrör ock den vackra och naturtrogna afbildning af hvalrossen, som här meddelas.
Hvalrossar (hona med unge).Gammal holländsk bild.88 En egenhet hos hvalrossen må ännu omnämnas.
Huden, i synnerhet hos gamla hanar, är ofta full med sår och skråmor, hvilka dels tyckas härröra från strider och skrapning mot skarpa isstycken, dels från någon svår hudåkomma.
Detsamma har Mr H. W.
Elliott anmärkt i af-
Japansk bild af hvalross.90 seende å hvalrossen i Beringhafvet.89 Hvalrossen är äfven plågad af löss, hvilket, så vidt jag vet, icke är förhållandet med sälarterna; i stället träffar man massor af intestinalmaskar i sälarnes magsäck, då deremot inga
sådana förekomma i hvalrossens.
Rörande de öfriga fångstdjuren i Ishafvet nödgas jag fatta mig ganska kort, då jag om dem knappast har att
Ungar af grönlands-säl.
Efter en teckning af A. W. Quennerstedt (1864). anföra några iakttagelser, som ej redan genom talrika skrifter äro tillräckligt kända.
Af sälar finnas vid Novaja Semlja tre arter.
Storsälen (Phoca barbata Fabr.) förekommer temligen allmänt äfven vid
Spetsbergens kuster, ehuru aldrig i stora hjordar.
Jagten på detta djur är den vigtigaste delen af sälfångsten i dessa farvatten, och storsälen dödas ännu årligen i tusental.
Dess värde beräknas vid redarens uppgörelse med fångstmannen till 20 à 25 kronor.
Storsäl.
(Phoca barbata Fabr.)
Snadd.
(Phoca hispida Erxl.) Grönlands- eller Jan-Mayen-sälen (Phoca Grœnlandica, Müller), som vid Jan Mayen ger anledning till en så gifvande fångst, förekommer äfven allmänt bland drifisen i Murmanska och Kariska hafven.
Snadden (Phoca hispida Erxl.) är äfven allmän vid kusten, i synnerhet ser man dessa djur ligga, hvart vid sitt sälhål, på isen af fjordar, som ännu ej uppbrutit.
Mången gång följer äfven den nyfiket fartygets kölvatten långa sträckor och kan då lätt skjutas, emedan den ofta är så fet, att den ej i likhet med de tvenne andra sälarterna sjunker, då den blifvit dödsskjuten i vattnet.
Klapmytsen (Cystophora eristata Erxl.) säga sig fångstmännen aldrig hafva sett vid Novaja Semlja, men den lär årligen förekomma i temligen stort antal bland isen VSV. om Sydkap på Spetsbergen.
Blott en enda gång har under våra många resor i Ishafvet en klapmyts blifvit iakttagen, nämligen ett ungt djur som 1858 dödades i granskapet af Beeren Eiland.
Af hvalarter förekommer den genom sin långa och dyrbara, rätt ut i kroppens längdriktning från öfverkäken utstående tand utmärkta narhvalen numera så sällan vid Novaja Semljas kuster, att de norska fångstmännen aldrig der sett till den.
Allmännare skall den vara vid Hopen Eiland, och Witsen omtalar (s. 903), att någon gång stora hjordar af narhvalar blifvit sedda mellan Spetsbergen och Novaja Semlja.
Den med narhvalen jemnstora hvithvalen91 eller belugan förekommer deremot i stora stim vid Spetsbergens och Novaja Semljas kuster, i synnerhet på ställen der sötvattenselfvar utfalla.
Den fångades förr, men ej med synnerlig framgång, medelst en egen art harpun, af fångstmännen kallad »skottel».
Numera sker fångsten med ofantligt stora och starka nät, som läggas ut vid stranden på ställen, der hvithvalarne pläga gå fram.
På detta sätt fångades ensamt å fartyg utgångna från Tromsö år 1871, då fångsten tyckes hafva lemnat det största utbytet, 2,167 hvithvalar.
Värdet beräknades då till 54 kronor stycket.
Fångsten är, ehuru lockande, dock mycket osäker; stundom utfaller den utomordentligt riklig, såsom våren 1880, då en skeppare genast vid ankomsten till Magdalena bay fångade 300 af dessa djur i ett notkast.
Af de dödade hvalarne tillvaratagas ej allenast späck och hud, utan äfven, när så ske kan, kropparne, hvilka, då billig transportlägenhet finnes, användas vid guanofabriker i nordliga Norge.
Utan allt för stor olägenhet kunna de tagas om bord på fartyg efter att hafva legat ett helt år upplagda på Spetsbergens strand, ett bevis att förruttnelsen i polartrakterna försiggår ytterst långsamt.
Hvithval (Delphinapterus lecuas Pallas).
Efter teckning af A. W. Quennerstedt (1864).
Med sin bländande mjölkhvita hud, å hvilken man sällan kan upptäcka en fläck, skrynkla eller skråma, är den fullvuxna hvithvalen ett utomordentligt vackert djur.
De yngre hvalarne äro ej hvita, utan mycket ljust gråbruna.
Hvithvalen tages med nät ej allenast af norrmännen vid Spetsbergen, utan äfven af ryssar och samojeder vid Chabarowa.
Fordom tyckes den hafva fångats i stor skala äfven vid Jenisejs mynning, att döma af den mängd kotor af hvithval, som man träffar vid de nu öde lemnade boningsplatserna derstädes.
Den går der flere hundra kilometer uppför floden.
Stora stim af denna lilla hvalart har jag äfven sett vid Spetsbergens och Taimurhalföns nordkust.
Andra hvalarter förekomma sällan vid Novaja Semlja.
Endast två små hvalar sågos sålunda denna gång vid vår öfverresa från Tromsö, och jag erinrar mig icke, att mer än en enda blifvit sedd i hafvet kring Novaja Semlja under mina båda föregående resor till Jenisej.
Äfven vid öns norra del förekomma dessa hafsdjur så sällan, att en fångstman berättade mig såsom något märkligt, att han 1873 i slutet af juli VNV. om vestra inloppet till Matotschkin Schar 20–30′ från land sett en mängd hvalar, tillhörande tvenne arter, af hvilka den ena var en »släthval», den andra hade liksom en topp i stället för en fena på ryggen.
Det är ganska märkligt, att hvalar fortfarande förekomma ganska rikligt vid
Norges kuster, ehuru de der sedan ett årtusende tillbaka varit föremål för fångst, men deremot, om man undantager den lilla hvithvalen, endast tillfälligtvis öster om Hvita hafvet.
Hvalfångsten, som i så storartad skala bedrefs vid Spetsbergens vestkust, har derför aldrig i någon större utsträckning bedrifvits vid Novaja Semlja, och skelettdelar af hval, som i sådan mängd finnas uppkastade på Spetsbergens stränder och på stränderna af hafvet å ömse sidor om Beringssund, träffas ej heller, så vidt min erfarenhet sträcker sig, hvarken på stränderna af Novaja Semlja, på kusterna af Kara-hafvet eller på de ställen af Sibiriens nordkust mellan Jenisej och Lena, der vi landstigit.
De uppoffringar, som så länge förgäfves gjordes för att denna väg försöka framtränga till Kina, blefvo således ej här såsom på Spetsbergen ersatta genom uppkomsten af en vinstbringande hvalfångst.
Mötet med en hval omtalas af de första sjöfarande i dessa trakter såsom någonting högeligen märkligt och farligt, t. ex. i berättelsen om Stephen Burroughs resa 1556 med följande ord92: »St James-dagen syntes en hval vid sidan om oss så nära, att vi skulle hafva kunnat stöta ett svärd i den, hvilket vi dock aktade oss för af fruktan att den skulle kantra vårt fartyg.
Jag kallade alla man på däck, och alla skreko, till följd hvaraf den sam bort från oss.
Den syntes så mycket öfver vattnet som en stor båt, och då den föll ned, uppstod ett så förfärligt buller, att man skulle blifvit ytterst förvånad, om man ej känt orsaken dertill.
Men, Herren vare tack, vi blefvo utan vidare olägenhet fria från besten.»
Då Nearchus med Alexander den stores flotta seglade från Indus till Röda hafvet, väckte äfven en hval så stor förskräckelse, att befälhafvaren endast med svårighet kunde återställa ordningen bland de skrämda sjömännen och förmå roddarne att ro till det ställe, der hvalen sprutade vatten och bragte sjön i rörelse liksom af en hvirfvelvind.
Alla man skreko nu, slogo i vattnet med årorna och tutade i sina trumpeter, så att det stora och, enligt de macedoniska hjeltarnes förmodan, så förfärliga odjuret blef skrämdt.
Man synes mig häraf kunna draga den slutsatsen, att stora hvalar på Alexanders tid voro ytterst sällsynta i de haf, som omgifva Grekland, och på Burroughs tid i dem, som skölja Englands kuster.
Annorlunda mottogs hvalen vid Spetsbergen några få år efter Burroughs färd af holländska och engelska fångstmän.
Alla man blefvo vid åsynen af en hval utom sig af glädje och rusade ned i båtarne för att från dem anfalla och döda det dyrbara djuret.
Fångsten skedde med sådan framgång, att, såsom redan är nämndt, den hval (Balæna mysticetus L.), hvars jagt då lemnade full sysselsättning åt hundratals fartyg och flere tiotusental menniskor, numera är vid Spetsbergen så godt som utrotad.
Under våra många färder i dessa farvatten har sålunda endast en enda dylik hval blifvit af oss sedd, nämligen den 23 juni 1864 i drifisen utanför Spetsbergens vestkust vid 78° n. br.
Då nordhvalen fortfarande förekommer i ej ringa mängd i andra delar af polarhafvet, och då den vid Spetsbergen icke varit utsatt för någon jagt under de sista 40 à 50 åren, så visar detta förhållande, huru svårt det är att få en djurform att återvända till en trakt, der den en gång blifvit utrotad eller från hvilken den blifvit bortjagad.
Den hval, som kapten Svend Føyn sedan 1864 så godt som uteslutande jagar vid Finmarkens kust, tillhör en helt annan art, blåhvalen (Balænoptera Sibbaldii Gray); likaså är det andra hvalarter, som fortfarande i temligen stor mängd följa fiskstimmen till Norges kust, vid hvilken de under stundom stranda och dödas i temligen stort antal.
En tandhval (Orca gladiator Desm.) fångades för några år sedan till och med i sjelfva hamnen vid Tromsö.
Hvalen var då redan döende af qväfning, förorsakad deraf att den försökt svälja en ejder, hvilken kommit in i matstrupen ej, som sig borde, med hufvudet, utan med stjerten förut.
Då munsbiten nu skulle glida ned, hindrades detta af de styfva fjädrarne, som utspärrades, och fogeln fastnade i hvalens strupe, hvilket, att döma af de sällsamma hopp och kastningar, denne genast började göra, måtte hafva förorsakat honom mycket obehag, som ökades ännu mer, då invånarne ej försummade att begagna hans redlösa tillstånd för att harpunera honom.
Ursprunget till namnen Jugor Schar och Kara-hafvet.
–Regler för segling genom Jugor Schar.