Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
19 maia vi tillika reservation mot 75 §, enär genom den derutinnan åklagare tillagda rätt att åtala de i 14 och 39 §§ omtalade lindrigare förseelser mot skyldemän i rätt uppstigande led, åklagare lemnats en betänklig myndighet att intränga i enskilda familjeförhållanden.
Vi anse derföre ett tillägg till 1 mom.
73 § nödigt, af följande innehåll: »Lag samma vare om sådan förbrytelse, som i 14 och 39 §§ sägs, der den skett emot skyldemän i rätt uppstigande led.» af Itiksdags-fuilmägtige Matts Pehrsson från Stockholms län och Olof Pehrsson från Gefleborgs län, hvilka i fråga om 57 § förenat sig med Herr Olivecrona och bestäffände 75 § åberopat Olof Pehrssons vid Utskottets förra Betänkande fogade reservation.
Rättelse: I Lag-Utskottets Betänkande N:o 35, angående antagande af ny Konkurs-lag m. m., sid. 62, rad.
1 står: gör de sig urarfva:-— läs: gör en sig urarfva:
Rumstedt, i sou. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40.
I N:o 40.
Ank. till Exp.-Utsk. ilen 20 Juli 1800, kl. 2 e. ivt.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkan de N:o 19, i fråga om antagande af ny lag angående skillnad i äktenskap.
Genom nämnde Betänkande hade Utskottet gjort tvä särskilda framställningar, angående förändringar i lagstiftningen om äktenskapsskilnad.
I förra delen af Betänkandet hade nemligen Utskottet föreslagit en förändring af Kongl.
Förordningen den 27 April 1810, rörande rätt för Domstol att döma till skilnad i-iiktenskap jemväl i vissa af de läll, då, enligt nämnde Förordning, skilnad nu må sökas hos Konungen.
Hvad Utskottet derutinnan hemställt, har, enligt till Utskottet ankomna protokolls-utdrag, blifvit godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden, men afslaget af Itidderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, hvadan berörde fråga således förfallit.
I sednare delen af Betänkandet åter hade Utskottet hemställt, att, med upphäfvande af ej mindre 16 Kap. 11 § Kyrkolagen, i hvad den innefattade föreskrift om ransakning och förhör inför
Domkapitlet med äkta makar, än äfven 1 och 2 §§ i 14 Kap.
Giftermåls-Balken, sistnämnde begge lagrum måtte erhålla den förändrade lydelse, Betänkandet utvisar.
Berörde förslag har likaledes blifvit godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden, af hvilka Riks-Stånd det förra jemväl beslutat den förändrade lydelse af 3 § i nyssnämde Kap., som fiunes intagen i Herr Staaffs vid Utskottets Betänkande fogade reservation, hvaremot Preste-Ståndet, med afslag å Utskottets hemställan, för sin del antagit det af Herr Olivecrona, i hans jemväl vid Utskottets Betänkande fogade reservation, framställda förslag till förändrad lydelse af 14 Kap. 1 och 2 §<§ Giftermåls-Balken.
Ridderskapet och Adeln åter har, på grund af gjorda anmärkningar, återremitterat Utskottets förslag i denna del.
Det åligger således Utskottet att ånyo taga denna fråga i öfvervägande och söka sammanjemka de skiljaktiga åsigter, som hos lliks-Stånden sig yppat.
Dervid anser sig Utskottet böra till en början undanrödja det missförstånd i afseende å syftet af Utskottets nu ifrågavarande förslag, som hos några få ledamöter af Ridderskapet och Adeln svncs hafva uppstått, nemligen att förslaget skulle afse att underlätta skilnad i äktenskap emellan makar, hos hvilka ömsesidigt hat och bitterhet uppkommit.
Sådant har så mycket mindre varit Utskottets mening, som, enligt för Bih. till K. Ht.
Prat. 1859 A 1860. 7 Sami. 1 A/d. 21 liäft. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40. slaget, den tid, efter hvars förlopp oeuiga makar skulle kunna vinna skilnad, blefve i de aldra flesta fall, åtminstone der makarna bo i stad, dubbelt längre än enligt nu gällande lag, hvilken icke bestämmer någon viss tid för skilnaden till säng och säte, i anledning hvaraf ock domstolarna vanligast bestämma denna skilnadstid till endast några få månader, under det Utskottet föreslagit densamma till ett år.
Ändamålet med Utskottets förslag var deremot, dels att ur lagen utmönstra några onödiga och för makarna kostsamma formaliteter, i hvilket hänseende samtlige Riks-Stånden jemväl synas ansett en lagförändring vara af behofvet påkallad, dels ock att, under det skilnaden till säng och säte varade, betrygga den ena makens person mot våldsamheter af den andra.
Beskaffenheten af varningsgraderna och det personliga skyddet äro således de begge framstående momenterna i detta förslag.
I förra hänseendet hade Utskottet föreslagit först en varning inför Kyrkoherden, derefter en ytterligare varning inför Kyrkorådet och slutligen ett års skilnad till säng och säte.
Utskottet utgick dervid från den princip, att tiden var den verksammaste väckaren till sjelfbesinning, och denna var bestämd så lång att Utskottet ansåg densamma vara en tillräcklig motvigt mot lättsinnet och den tillfälliga missämjan emellan makar.
Men Utskottet förbisåg ej heller vigten af en varning, gifven af makarnas egen själasörjare, som borde förutsättas känna dem personligen och deras husliga förhållanden samt just derföre kunna utöfva på dem det största inflytandet, hvarförutom, af likartade skäl, Utskottet ansåg varningen inför Kyrkorådet böra bibehållas.
Deremot fann Utskottet de nu stadgade böter för oenighet böra försvinna, — en åsigt, om hvars riktighet några skiljaktiga meningar inom Riks-Stånden icke försports, — äfvensom Utskottet ansåg Kyrkolagens föreskrift om varning, eller rättare »ransakning och förhör» inför Domkapitlet, vara mindre lämplig.
Derutinnan är dock Utskottets åsigt jäfvad af Preste-Ståndet genom dess, såsom ofvan är nämndt, redan fattade beslut, hvarjemte några ledamöter af Ridderskapet och Adeln jemväl synas hafva hyst betänklighet vid att borttaga denna varningsgrad.
Utskottet kan dock icke frångå sin af andra ledamöter inom Ridderskapet och Adeln, äfvensom af Borgareoch Bonde-Stånden understödda mening härutinnan, hvilken jemväl delats af Lagkommitléen, — af Högsta Domstolen vid granskning af nämnde Kommittés förslag, — af Lag-beredningen och jemväl, såsom det vill synas, af den Kyrkolags-kommitté, som år 1846 afslutade sina arbeten och hvars samtlige ledamöter, med undantag af en enda, voro representanter för kyrkan.
Skulle derföre någonsin en auktoritetstro i lagstiftningen böra gälla, så vore det väl här; men det är icke en sådan, som grundlagt Utskottets förslag.
Det är i sakens egen natur, som Utskottet hemlat stöd för sin åsigt att denna varningsgrad vore mindre verksam och i följd deraf samt jemväl i öfrigt olämplig.
Man bör nemligen besinna, att de varningsord, som ifrån sittande
Domkapitel siällas till oeniga makar, väl ändock i de Hesta fall endast utgå från en enda individ, nemligen ordföranden, hvilken i allmänhet icke kan antagas vara närmare bekant med makarnas förhållanden och som kanske ser makarna för första gången i sin lefnad.
Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40.
Men afven om man antager att Domkapitlets samtlige ledamöter på förhand medverkat till varningens uppsättande, så lärer dock någon större garanti för dess verkan på de kanske förut okänka makarna icke dermed vara vunnen.
Det är icke det konstrikt uppställda föredraget, det är hjerlats enkla språk, som lättast utplånar hatet och bitterheten emellan makarna samt verkar en varaktig försoning, —- och den inre värman i ett föredrag ökas icke genom Heres medverkan.
Den kan af
Domkapitlets ordförande inläggas i hans varning, och Utskottet antager villigt att delta alltid varit förhållandet.
Men bör man icke jemväl antaga samma förhållande i afseende å den närmaste själasörjarens varningsord?
Bör icke lian bättre förstå att lämpa varningen efter makarnas olika lynnen?
Och bör icke han antagas i högre grad äga makarnas förtroende och bättre känna skiftningarna af deras husliga förhållanden?
Och allt detta lärer icke genom några skriftliga relationer kunna öfverllyttas på Domkapitlen.
Utskottet befarar icke att dessa åsigter vederläggas af erfarenheten, hvars vittnesbörd dock i detta fall, af skäl, som i Utskottets förra Betänkande blifvit antydda, torde vara svårare än eljest att åberopa.
Men hvad deremot icke kan vara något tvifvel underkastadt, det är de känbara olägenheter och kostnader för makarna, som deras inställelse inför Domkapitlet, kanske ofta residerande ganska långt från deras bostad, nästan alltid måste medföra, synnerligen i mera vidsträckta stift, der makarna nödgas kanske för veckor öfvergifva hem och barn samt måhända offra allt det lilla, de äga, på en resa, hvars ändamålsenlighet åtminstone torde få betviflas.
Den af en talare åberopade omständighet, att makarna ändock måste göra en resa till Domstolen, — hvilket Utskottet ansett icke kunna undvikas, — lärer väl icke utgöra någon giltig ursäkt för att belasta dem med en ytterligare resa och deraf föranledda ytterligare kostnader.
Att välja sådana medel för sammanhållande af äktenskapets band, anser Utskottet icke vara lagstiftaren värdigt; och Utskottet tror fortfarande, att en längre tids skilnad till säng och säte är ett tillfyllestgörande surrogat för varningen inför Domkapitlet.
I fråga åter om det andra momentet af Utskottets förslag, eller det personliga skyddet för den ena makan under det skilnaden till säng och säte fortfar, så hade Utskottet föreslagit, att då till sådan skilnad dömes, Rätten skulle, vid vite af fängelse, förbjuda makarna att hvarandra under den tid besöka.
Jemväl i denna de! och, som det synes, förnämligast derutinnan hafva anmärkningar inom Ridderskapet och Adeln blifvit framställda.
Innan Utskottet besvarar dessa, torde det dock vara nödigt att undanrödja en betänklighet, som inom Utskottet förnummits, nemligen den, huruvida dessa anmärkningar kunna grundlagsenlig! blifva föremål lör Utskottets pröfning.
Borgare- och Bonde-Stånden hafva nemligen, såsom ofvan är angifvet, godkänt Utskottets förslag i denna del, och i den lydelse, som Preste-Ståndet beslutat alt I § i 14 Kap.
Giftermåls-Balken skall erhålla, förekommer mot slutet, ehuru §:os öfriga stadganden äro väsendtligen afvikande, likväl samma föreskrilt som j Utskottets förslag, — uttryckt i detta sednare med orden; »förbjude ock, vid vite af fängelse, h Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40. makarne att hvarandra under den tid hesöka,» samt, enligt Preste-Ståndets beslut, med orden: »[örbjude ock då makarne, vid vite af fängelse, alt hvarandra under tiden hesöka.» Härvid har nu (Väga uppståt t, huruvida ej nämnde tre Riks-Stånds beslut hindrade vidare pröfning af anmärkningarne i denna del.
Men om man också icke fäster sig vid den visserligen obetydliga, men dock verkligen befintliga skilnad i ordställningen, som förefinnes i Borgare- och Bonde-Ståndens beslut, å ena sidan, samt i Preste-Ståndets. å den andra, — en skiljaktighet, som dock icke får förbises, då fråga är om stiftande af en Civil-lag, — så förekommer likväl härvid, att väl ingen lärer vilja påstå att anförda föreskrift, genom de tre Ståndens beslnt derutinnan, redan blifvit Rikets Ständers beslut, då §:ns innehåll i öfrigt icke är på enahanda sätt af de tre Stånden bestämd.
Hyllade man en sådan åsigt, då skulle ock Rikets Ständer, om t. ex. riksmötet nu genast upphörde och vidare åtgärder med denna fråga icke kunde vidtagas, hafva för sin del beslutat en författning, hvarigenom förklarades, att, »med upphäfvande af 14 Kap. 1 § Giftermåls-Balken,» — ty äfven om ett sådant upphäfvande äro de tre Riks-Stånden anse, — »nämnde lagrum skulle erhålla följande förändrade lydelse: förbjude ock, vid vite af fängelse, makarne att hvarandra under den lid besöka.»
Detta vore åter en uppenbar orimlighet, hvilket bevisar, att en mening ej kan på detta sätt lösryckas ur sitt sammanhang, utan är beroende af detta.
Ehuru således, genom de tre Ståndens beslut, frågan inträdt i ett sådant stadium att den, enligt 73 § Riksdags-ordningen, icke kan falla, så är dock något Rikets Ständers beslut derutinnan icke fattadt, och det är först genom ett sådant, som Utskottets pligt att till besvarande upptaga gjorda anmärkningar upphör.
Beträffande således de inom Ridderskapet och Adeln i denna del framställda erinringar, så bestå de hufvudsakligen deri, att ett sådant ovilkorligt förbud för makarna att besöka hvarandra, som Utskottet uppställt, vore allt för strängt och kunde motverka makarnas försoning och äktenskapets fortsättning efter skilnadstidens slut, samt att det åtminstone icke borde stadgas i lagen såsom ovilkorligt, utan endast såsom vilkorligt eller beroende af Domarens pröfning.
Lämpligheten för öfrigt af ett sådant förbud, såsom skydd för en svag qvinna emot en våldsam man, den der under skilnaden till säng och säte kunde få lust att fortsätta misshandlingen emot hustrun, har dock icke blifvit bestridd, och beklagligen visar erfarenheten alltför ofta, att ett sådant stadgande är af högsta behof påkalladt.
Nu ehuru Utskottet visserligen finner de gjorda anmärkningarne till någon del hvila på en oriktig uppfattning af det utaf Utskottet föreslagna stadgande, hvilket icke innebar hinder för makarna alt träffa tillsammans hos andra personer och på detta sätt öfverenskomma om mölen, de der å ömse sidor voro fullt frivilliga, så har dock Utskottet, under förhoppning alt kunna sammanjemka Ridderskapets och Adelns samt Borgare- och BondeStåndens meningar, hvarigenom frågans hänskjutande till förstärkt Lag-Utskott undvekes, trott sig böra föreslå den inom lörstnämnde Riks-Stånd yrkade modifikation i förslaget, att meddelande af ett sådant förbud, som är i fråga, må bero af Do - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40. o marens pröfning tor hvarje förekommande fall.
Utskottet har så mycket heldre vidtagit denna förändring, som Utskottet inser att vissa makars förhållanden kunna göra ett dylikt förbud alldeles öfverflödigt, hvilket Domstolen i orten bäst är i tillfälle att bedöma, — och betviflar Utskottet icke alt samtlige Riks—Stånden skola i denna fråga kunna blifva ense.
Det lörslag, Utskottet här nedan framställer, är i öfrige delar alldeles enahanda med Utskottets förra.
Om den 2 §, som är beroende af den lista, hafva me ningarne icke varit delade, och Preste-, Borgare- och Bonde-Ståndens beslut är i den delen alldeles enahanda.
Orsaken, hvarföre Utskottet icke trott sig kunna framställa det af Preste-Ståndet redan fattade beslut såsom sammanjemkningsförslag, är dels ofvan antydda omständighet att varningen inför
Domkapitlet derigenom är bibehållen, dels ock det förhållande att i följd af den långa tid, som efter nämnde varning skulle förflyta innan förbudet för makarna att besöka hvarandra finge af
Domstolen meddelas, ett af de vigtigaste ändamålen med hela förslaget, nemligen qvinnans skydd emot misshandling, i ganska väsendtlig mån förfelades.
Utskottet hemställer alltså vördsamt, (let måtte Rikets Ständer, — Preste-, Borgare- och Bunde-Stånden med frångående af sina redan fattade beslut, så vidt de afse Igdelsen af ifrå gakomne
I — för sin del besluta en författning af detta innehåll: »Med upphäfvande af ej mindre 16 Kap. II § Kyrkolagen, i hvad den innefattar föreskrift om ransakning och förhör inför
Domkapitlet med äkta makar, än äfven 1 och 2 i 14 Kap. Giftermåls-Balken, förordnas att sistnämnde begge lagrum hädanefter lyda sorn följer: 1 %■
Der hal och bitterhet emellan man och hustru uppkommit, och endera derom hos Presterskapet gör anmälan eller det eljest kunnigt varder; då skola makarna af Kyrkoherden i församlingen varnas, efter ihy i Kyrkolagen säges.
Låta de sig ej heller deraf rätta; döme då Rätten till skilnad på ett år till säng och säte: åge ock, der sä nödigt pröfvas, förbjuda makarna, vid vite af fängelse, att hvarandra under den tid besöka. * %■
Sk, Iger mannen sig sjelf ifrån hustrun, eller hustrun ifrån mannen, till säng och säte, af hal eller illvilja, och hålter sig i landet uppe, fran hem och hustru, eller drifver man hustrun, eller hustru mannen ur hus och bo, och nyttjar iler begges gods och egendom: för jares sorn i förra § sagd t är, och fylle den brottsliga skadan.» Stockholm den 19 Juli 1860. 6 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40, Reservationer; af FJerr Olivecrona, K.: »Då Utskottet, allena meri en obetydlig förändring, vidhållit sitt i Betänkandet
N:o 19 framställda förslag till ny redaktion af !4 Kap. t § Giftermåls-Balken, måste jag tnig deremot reservera.
Jag är fortfarande af den öfvertygelse, att om man riktigt fattar ändamålet af de varningsgrader, hvilka i lag böra stadgas, såsom åsyftande att söka bringa oeniga makar till försoning med hvarandra, så måste lagstiftaren alse att dessa varningar blifva dels allvarliga, och ej för få till antalet, dels icke allt för hastigt på hvarannan följande, enär liden alltid måste betraktas såsom ett särdeles verksamt försonande element.
På sätt, jag i min reservation vid berörde Betänkande anfört, har jag ansett de i 1734 års lag stadgade böter böra, såsom olämpliga, i egenskap af någon varning för oenighet emellan makar, ur vår lagstiftning utgå.
Deremot anser jag det vara en pligt att, så vidt af mig kan bero, söka förhindra hvarje lagförändring i den syftning att varningen inför Domkapitlet skulle försvinna.
Tvenne varningar af kyrkans tjenare, nemligen först enskildt af Kyrkoherden, sedan af Kyrkoherden inför Kyrkorådet och derefter inför
Domkapitlet böra visst icke anses vara för många omgångar, om ändamålet kan vinnas och ett obetänkt brytande af det heligaste band på jorden förekommas.
Dessutom torde icke någon varning lämpligare kunna meddelas än just af män, hvilkas ställning bjuder vördnad och som med Skriftens ord böra kunna tala både bevekande och varnande, både undervisande om makarnas pligter emot hvarandra och verkande försoning och tillgift i afseende å makarnes ömsesidiga fel.
Om äfven olägenheter och kostnader i anledning af lång resa till
Domkapitlet kunna för makarna någon gång uppstå, äro dessa olägenheter dock af en underordnad vigt och böra visst icke föranleda till hela varningens borttagande; ty man kan ej förneka sanningen af de fakta, som visa, att mångfaldiga gånger har just varningen inför
Domkapitlet bringat makarna till besinning och aflagsnat hos dem tanken på skiljsmessa.
Skall tiden kunna utöfva sin helsosamma verkan på makar, som måhända af en ganska obetydlig anledning blifvit uppretade emot hvarandra, måste icke heller varningarne följa för nära efter hvarandra.
Enligt Utskottets förslag skulle emellertid de 2:ne varningarne inför Kyrkoherden i församlingen och Domstols åtgärd att döma till skilnad till säng och säte för ett år icke åstadkomma längre uppehåll än måhända några veckor öfver året.
Men utsigten på möjligheten att, efter så kort tids förlopp, kunna erhålla fullständig skiljsmessa, torde mången gång snarare stadga makarnas beslut att frivilligt öfverenskomma om äktenskapets upplösande, än leda till det af lagstiftaren åsyftade ändamålet — försoning.
På Rätten må det sedan ankomma, att efter omständigheterna, döma till skilnad från och med ett till och med två år samt att, der så nödigt pröfvas, vid vite af fängelse förbjuda den felaktiga makan att under tiden besöka den andra, eller begge att besöka hvar - Lag-Utskottets Utlåtande N:o 40. andra.
Riktigast vore härvid utan tvifvel att i lag stadga ett bestämdt förbud för makarna att vistas tillsammans, på det att makarna genom en temporär skiljsmessa måtte få erfara en känning af följderna af äktenskapets fullständiga upplösning.
Men som omständigheter kunna inträffa, hvilka göra det för makarna nödvändigt att råkas t. ex. i angelägenheter för deras barns uppfostran, torde det böra åt Domarens pröfning öfverlemnas, att, efter förhållandenas beskaffenhet i hvarje särskildt fall, härom meddela föreskrift.
På grund häraf får jag vördsamt föreslå att 1 § i 14 Kap.
Giftermålsbalken må erhålla följande med det af Högvördiga Preste-Ståndet, i enlighet med min vid Betänkandet N:o 19 vidfogade reservation, antagna förslag, nära öfverensstämmande lydelse: § 1- »Der hat och bitterhet emellan man och hustru uppkommer och en»dera derom hos Kyrkoherden i församlingen gör anmälan, eller det eljest »varder kunnigt, äge då Kyrkoherden kalla makarna och varna dem efter »thy 16 Kap. 11 § Kyrkolagen bestämmer.
Fortfar ändock osämja mel»lan makar, då skall Kyrkoherden inför
Kyrkorådet dem ytterligare varna »och genom föreställningar söka till enighet förmå.
Har äfven sådan var»ning fruktlöst aflupit, då skola makarna förvisas till Domkapitlet, som än »ytterligare äger dem varna, på sätt Kyrkolagen innehåller.
Rätta de sig »ej heller deraf, då må, sedan sex månader från den dag, varningen skedade, framflutit, Rätten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den »osämja vålla samt makarna emellan till säng och säte döma från och med »ett till och med två år; förbjude ock makarna, der så nödigt pröfvas, »vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.» *) af Herr Biskopen f. d. Stats-Rådet Anjou, hvilken, med åberopande af sin vid Utskottets Betänkande N:o 19 fogade reservation, hufvudsakligen instämt med Herr Olivecrona, af Herr Professor Sundberg, som yttrade: »Jag instämmer i Herr Olivecronas reservation, så vidt den rörer de varningar, oeniga makar böra undergå, innan deras sak drages inför verldslig rätt.
Deremot kan jag hvarken instämma med honom eller med Utskottet i fråga om den föreslagna skilnadsdomens innehåll.
Att medgifva
Domaren rättighet att tillåta de makar, emellan hvilka skall för viss tid dömas till skilnad tili säng och säte, under samma tid besöka hvarandra i deras hem, d. ä. dela säng och säte, anser jag vara en motsägelse, som ofelbart måste bidraga till att försvaga eller möjligtvis rent af tillintetgöra den med skilnadsdomen afsedda verkan.
Jag tror dessutom, att Utskottet saknat tillräckliga skäl till frångående af sitt förra •)
De med kursiv slil utmärkte orden beteckna skiljaktigheten emelian detta förslag och det af Pre* ste-Ständet förut antagna.
H iLa (/-Utskottets Utlåtande N:o iÖ. beslut i denna del, då endast några anmärkningar hos Ridderskapet och Adeln deremot blifvit gjorda, men de öfriga tre Stånden i hufvudsaken godkänt detsamma.
Ingen annan olikhet förefinnes emellan dessa tre Stånds beslut än den, att Borgareoch Bonde-Stånden, i enlighet med hvad Utskottet föreslagit, bestämt tiden till ett år, Preste-Slåndet till ett å två år.
I alla tre besluten förekommer den välbetänkta satsen: »förbjude ock (Domaren) då makarne, vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.»
Hvad den anmärkta tidsolikheten vidkommer, så kan väl den synas vara af mindre vigt; men då i förevarande fall tiden är beräknad för att verka såsom ett synnerligen mäktigt försonande element, torde rättast äfven den två-åriga skilsmessan böra kunna ådömas.
På dessa och de i Betänkandet N:o 19 förut åbero pade grunder får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, i öfverensstämmelse med Preste-Ståndets redan fattade beslut, måtte för sin del antaga följande förändrade lydelse af 14 Kap. 1 § Giftermåls-Balken:
Der hat och bitterhet emellan man och hustru uppkommer och endera derom hos Kyrkoherden i församlingen gör anmälan, eller det eljest var der kunnigt, åge dä Kyrkoherden kalla makarna och varna dem, efter thy 16 Kap. 11 § Kyrkolagen bestämmer.
Fortfar ändock osämja emellan makar, då skall Kyrkoherden inför Kyrkorådet dem ytterligare varna och genom föreställningar söka till enighet förmå.
Har äfven sådan varning fruktlöst aflupit, då skola makarna förvisas till Domkapitlet, som än ytterligare äger dem varna, på sätt Kyrkolagen innehåller.
Rätta de sig ej heller deraf, då må, sedan sex månader från den dag varningen skedde, framflutit, Rätten efter stämning pröfva hvad endera eller begge den osämja vålla samt makarna emellan till skilnad lill säng och säte döma från och med ett till och med två år; förbjude ock då makarne, vid vite af fängelse, att hvarandra under tiden besöka.» Herr Komministern Malmborg har begärt få antecknadt att hail ej i detta ärende deltagit.
Stock no ni, tryckt bos Sam.
Rimstedt, istia.
Lag-Utskottets Betänkande M 41. 1 N:o 41.
Alik. till Exp.-Utsk. dea 23 Juli 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om upphäfvande af by sättning.