Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kronprinsen Adolf Fredrik, utnämnd till Generalissimus, fästade Rikets Ständers uppmärksamhet på angelägenheten att snart vidtaga flera hufvudsakliga förbättringar i försvarsverket; alla medgåfvo nödvändigheten och berömde förslaget, men verkställigheten uteblef.
Det erfordrades ännu ett för svenska vapnen nära lika litet hedrande krig som det sednast öfverståndna, för att öppna mängdens ögon och framtvinga åtminstone de nödvändigaste förbättringarne.
Ett sådant krig var öfverståndet, då krigsbefälet vid 1761 års Riksdag till Kongl. Maj:t afgaf ett underdånigt betänkande rörande arméens angelägenheter, hvilket, såsom utgånget från armeens ypperste män och grundadt på en bitter erfarenhet, förvärfvad under tvänne på hvarandra följande krig, förtjenar serdeles uppmärksamhet
Ibland annat nyttigt, samma betänkande innehåller, förekommer äfven ett förslag rörande arméens regements-möten.
Deli yrkas, att kompagni-mötena skulle afskaffas och regements-mötenas längd blifva 32 dagar.
Transport 32 dagar. 20 Transport 32 dagar, Marche-dagar 6 „
Besparade marche-dagar genom kompani-mötenas indragning . 18 „ Summa 56 dagar. hvarigenom manskapet i 38 dagar årligen skulle vara uppkalladt samt i tillfälle att under befälets hand vinna nödig skicklighet i tjensten.
* Om större Öfnings-Läger.
En olycklig fördom har i sednare tider hos oss gifvit dessa namnet Lustläger, och derigenom hos mängden, som ty värr oftare dömer efter ytan än efter sakens inre beskaffenhet och värde, uppväckt och rotfästat den föreställningen, att dessa större truppsamlingar icke annat äro än en militärisk lek och lustbarhet, en onödig och fåfänglig lyx, som förorsakar landet kostnader utan motsvarande gagn och nytta.
Denna falska föreställning måste höfvas och ett upplystare tänkesätt rörande denna vigtiga angelägenhet göra sig gällande, emedan önskan att se fäderneslandets försvarsverk tillbörligen ordnadt och viljan att härtill lemna nödiga anslag måste förutsättas hos hvarje fosterländskt sinnad man.
Större öfningsläger, dervid trupper af alla vapen lemnäs tillfälle att under samfälda vapenöfningar lära sig använda och tillämpa den serskilda kunskap, hvarje vapen tillhör, äro icke ett nyare tiders påfund, eller tillfälliga huggskott, utan en urgammal godkänd militärisk inrättning, som i alla tider och hos alla folk, som förstått att vårda sin krigsmakt och derigenom trygga sin sjelfständighet, ansetts som ett hufvudvilkor för krigsmaktens behöriga daning, och historien intygar, att nederlag och olyckor blifvit det folks sorgliga lott, som af okunnighet förbisett, eller af likgiltighet försummat denna angelägna del af sin krigsbildning; och beklagligen äro fäderneslandets egna tideböcker i detta fall icke de minst varnande.
Redan 1735 den 11 Februari yttrades af Riksens Ständer, i anledning af Secreta-Commissionens föreställning, ”det vara mycket godt och nyttigt att på ett ställe låta sammandraga och mönstra flere regementen, nemligen ett af kavalleriet och ett eller tvänne af infanteriet, hvarest det låter sig göra, att öfva sig uti de stycken, som i fält vid kamperingar böra iakttagas, samt att officerare af de närmast gränsande regementer måga få befallning vid sådana mönstringar och regementsmöten vara tillstädes, såvida utan deras alltför stora olägenhet kan ske, emedan vederbörande mycket lära uppmuntras, att med större åhåga och flit förrätta sina sysslor, när de veta sig hafva många sådane åskådare, som förstå sig derpå och derom kunna döma”. 21 Af Krigs-kollegii riksdagsberättelse den 12 Juni 1756 inhemtas, att 14,000 D:lr S:mt årligen voro beräknade för att bestrida kostnaderne för ”några Regementers sammandragande årligen”.
I Kronprinsens, sedermera Konung Adolf Fredriks, krigsmakten till lands och sjös omfattande utmärkta Promemoria till Rikets Ständer af den 18 November 1743, förekommer rörande sådane större öfningar följande: ”vid mötens hållande skulle det ock skaffa en god nytta, om flere Regementer, der det utan Allmogens och landets alltför stora känning ske kan, stötte tillsammans på sina mötesplatser, helst Cavallen och Infanteri tillhopa, ty då kunde de exerceras uti attaque emot hvarandra samt chargerande och flere nödiga stycken.
Derigenom kunde ock en egalité erhållas i Armeens excercicg, helst om ifrån andra Regementer sig der då Officerare ville infinna; och till att vinna redigt begrepp om sysslorna i fält, så kunde Infanterie och Cavallen tillsammans formera små läger till undervisning, icke allenast uti sådane Krigs-operationer, som vid en Annee dagligen förefalla, utair ock i sådana, sorn annars vid hvar och en Situations ombyte sig ändra.
En sådan öfning skulle ändå verka en större nytta, om någon del af fält-artilleriet och infanteriet derigenom finge begrepp om styckens göromål och effekt i fält.”
I Krigs-befälets ofvanämnda underdåniga memorial till Kongl. Maj:t den 18 April 1761, föreslås ibland öfrige hufvudgrunder för armeens organisation, att. bestämmas borde: huru regementena uti fördelning kunna med beqvämlighet inrättas, Generaler dem tilldelas, som hafva inseende öfver excercicen, och huru regementena i dessa fördelningar ej allenast årligen kunde tillräckligen blifva excercerade, utan ock vissa år måga kunna stöta tillsammans, med hvad mera dertill hörer.
Brefvet den 12 November 1766, föranledt af Militär-Gonseillens och Secreta-Utskojttets hemställan, yttrar: ”att som regementernas vanliga möten icke äro tillräckliga till deras öfvande i exercis och de ej heller der sammansträffa med flere Regementer af andra vapen, hvilket är lika angeläget för att kunna vinna öfning i gemensam tjenstgöring, och som vid alla öfriga Armeer brukas, och äfven af Carl XI befunnits nödigt; skall, när medels-tillgångarne sådant medgifva, större öfningsmöten årligen efter en viss ordning hållas på sådana orter, som äro dertill bäst lämpliga med afseende å truppernas marche m. m., och höra dessa större öfningsmöten icke göra någon förändring i de vanliga Regementsmötena.” Uti Secreta-Utskottets underdåniga skrifvelse den 23 Februari 1770, med aflemnande af fastställelse af Armeens styrka till efterrättelse för Krigs-kollegium, förekommer följande: 22 ”Till befordran af likhet i excercicen och öfning i flerahanda manövrer, anser Secreta-Utskottet högst nödigt, att ej allenast regementsmöten möjligast hållas, på ett ställe, utan ock att de af Rikets Ständer allt från 1756 underdånigst påyrkade exercice-läger och möten måga, så snart någonsin möjligt är, verkställas.
Flera regementer böra ock mönstras af en Generalsperson, som då kan anställa jemnförelse dem emellan, och inberätta förhållandet till Kongl. Maj:t, en båtnad för Riket af långt högre värde än den ringa besparing, som deraf vinnes, att hvart Regemente mönstras af närmaste Generalsperson.”
Stödjande mig sålunda på hvad som i andra länder i detta fall anses nödvändigt, på nyss anförde äldre förslag, på de af Konung och Ständer redan i förra århundradet fattade beslut, samt på den erfarenhet sednaste tid lemnat om större öfningslägers stora nytta för armeen, då medels-tillgångarne medgifvit sådana lägers sammankallande, anser jag följande härom för framtiden böra stadgas: l:o att större öfningsläger, sammansatte af alla vapensorter, årligen böra ega rum; 2:o att hvarje regemente och korps hvart 4:de år deltager i dessa öfningsläger, i bestämd ordning, på det undervisningen vid regementsmötena raå kunna ordnas med större säkerhet och omsorg, regementenas förkofran sedan sednaste läger lättare varseblifvas, samt rättelser ega rum, der sådane af behofvet påkallas; 3:o att öfuingslägrens längd blifver minst 12 dagar på stället; 4:o att arméen fördelas i 4 bestämda läger-afdelningar, med iakttatagande af möjligaste besparing i marche- och andra kostnader; 5:o att lägerplatsen för en iäger-afdelning blifver Ljungbfhed i Skåne; för den andra, Axevalla hed i Westergöthland, samt för de tvänne öfriga, Ladugårdsgärdet vid Stockholm.
Sedan nu anfördt blifvit hvad som erfordrades att försätta stående arméen i skick att kunna utgöra pålitlig stam för national-beväringen, föijer i ordningen att uppgifva, hvilka åtgärder böra vidtagas för att på ett ändamålsenligt sätt ordna:
Bevärings-manskapets vapenöjningar.
Ofvanföre är den grundsatsen uttalad, att, om ock stam-trupperne äro tillräckligt talrika samt väl bildade, bevärings-manskapet likväl måste ega en sådan jörberedande bildning, att det med stammen kan införlifvas, utan att der åstadkomma ett allrnänneligt rekryt-tillstånd, hvaraf i farans stund de 23 vådligaste följder ©tvifvelaktigt skulle uppstå; följer således nu att närmare bestämma, huru denna förberedande bildning må tillvägabringas.
Den första frågan, som härvid framställer sig, är: om bevärings-manskapet bör till vapenöfning uppkallas under tvänne på hvarandra följande år, eller om ändamålet kan vinnas genom vapeuöfuingens inskränkning till blott Första bevärings-klasse n ?
Otvifvelaktigt är, att frågan , betraktad utur rent militärisk synpunkt, måste besvaras med gillande af förra alternativet, emedan uppbådning tvänne gånger till vapenöfning onekligen är, synnerligen i disciplinäriskt hänseende, ojemförligt mera bildande, än om beväringsynglingen blott en gång kallas under gevär.
Men som bevärings-pligten, genom uppbåd till vapenöfning tvänne gånger, skulle förändras från hvad hittills öfligt varit och ansenligen förtyngas, samt summan behöfliga excercis- och marche-dagar derigenom skulle förökas, och således äfven förökad kostnad föranledas, så torde man på dessa förenade skäl vara nödsakad att låta den militäriskt riktigare åsigten vika, samt således antaga såsom hufvudgrund för Beväringens vapenöfningar: att de böra inskränkas till Första Bevärings~klassen.
Hvad dernäst längden af dessa öfningar vidkommer, så synes väl, med sträng tillämpning af hvad ofvanföre, rörande längden af indelda infanteriets rekryt-undervisning vid Instructions-kompanierna är anfördt, som skulle bevärings-manskapets vapenöfning äfven böra bestämmas till trenne månader.
Men denna tid torde likväl tåla någon inskränkning, då i öfvervägande tages, att den undervisning, som vid Instruclions-kompaguiet gifves indelda rekryten, är afsedd att meddela honom fulländad soldatbildning, sådan den nödvändigt måste vara för att utgöra en fullständig grund för stående arméens fortgående daning till pålitlig stam och ledare för bevärings-manskapet, hvaremot beväringens öfningar endast afse att meddela bevärings-manskapet en någorlunda god förberedande daning_, som sätter detsamma i stånd att vid påkommande behof, då arméen skall sättas på krigsfot, kunna ofördröjligen förstärka stående arméen och inom dess leder hastigt emottaga nödig vidare utbildning, hvilket icke utan högst vådlig tidsutdrägt blefve möjligt, om denna förberedande daning under freden vore försummad, och stående arméen derigenom nödsakad att i farans stund, då dess snara verksamhet emot fienden påkallas, först företaga en allmän rekryt-exercice roed hela beväringen.
Att bestämma det antal exercice-dagar, som erfordras för att meddela bevärings-manskapet en så beskaffad förberedande daning, är likväl förknippadt med svårighet, såsom väsendtligen beroende af framtida erfarenhet. 14 Alt öfningstidens
Sängd icke utan fara för misstag kan nedsättas under 6 veckor, är min öfvertygelse.
Men då vid denna frågas afgörande, å ena sidan, måste tillses, att kostnaderna för dessa öfningar icke blifva alltför höga emot de nuvarande och beväi ings-pligten icke allt för mycket förtyngd i jemnförelse med hvad hittills egt rum, samt, å den andra, förekommer, attskjutöfningars införande i form af folknöje småningom kunna och böra införas —• äfvensom vissa s. k.
Kyrkoparader bestämmas att årligen hållas med det i rullorne stående bevärings-mauskapet, och ytterligare i beräkning tages Svenskens redan anmärkta synnerliga fallenhet for krigsyrket, bevärings-manskapets hittills visade särdeles håg och mottaglighet för undervisning, samt slutligen svenska befälets, ända från hevärings-inrättningens början, ådagalagda fortfarande berömliga nit, ömhet och omtankai vid bevärings-manskapets daning, så långt den nuvarande alldeles .för inskränkta öfningstiden dertill lemnat tillfälle, så tilltror jag mig kunna, på grund af alla dessa sammanlagda skäl, våga underdånigst tillstyrka: att Bevärings-manskapets öfningstid hädanefter blifver bestämd till 31 dagar in- och utrycknings-dagarne inberäknade 3 sålunda fördelade_, att minst 14 dagar användas till förberedande rekryt-excerciee och de öfriga ty dagarne i förening med stammen•
Under förutsättning, att längden af bevärings-manskapets öfningstid blefve sålunda bestämd, återstår en lika vigtig fråga att taga i öfvervägande, den nemi.: om det är nödvändigt, att hela Första bevärings-klassen årligen uppbådas till vapenöfning, eller om icke, till vinnande af besparing så väl i arbetsdagar som i statsutgifter, möjl gt vore att, utan fara för rikets säkerhet, kunna häruti göra någon inskränkning, så att blott en viss bestämd del af första klassen blefve till vapenöfning inkallad, och den öfriga delen qvarstående i reserv, att i fall af ytterligare behof af armeens förstärkande, till vapenöfning uppbådas, hvilket allt, oberäknadt redan anförd besparing, äfven medförde den fördel, att hvarje regemente och corps derigenom erhölle ett på förhand bestämdt, efter stammens styrka lämpadt, antal bevävarings-manskap alt årligen vapenofva, hvarigenom icke allenast vunnes nödig öfverensstämmelse i regementenas och corpsernas styrka, jemte säkerhet vid alla kostnads-beräkuingar för erforderlig beväpning, beklädnad, utredning, underhåll, fältlross, sjukvård, marche-kostnader, m. m., utan äfven öfverflödigt blefve, att, såsom nu måste ske, vid hvarje regemente och corps, med betydlig kostnad, underhålla ett reserv-upplag af hvarjehanda persedlar att begagnas för bevärings-raanskapet, hvilka reserv-upplags behöfliga storlek dessutom icke kan på förhand beräknas och bestämmas i anseende till den fort - 25 fortgående folkökningen och deraf följande vexling i de be väringsskyldiges anta I.
Men om onekligt är, att en sådan inskränkning skulle medföra alla dessa nämnda ekonomiska fördelar, måste likväl frågan i första rummet skärskådas utur militärisk synpunkt, innan densamma till slutligt afgörande foi etages.
Härvid måste först ihågkommas, att Femte bevärings-klassen vid slutet »f hvarje år afgår från de till krigstjenst skyldiges antal, och att alltså, från början af följande året ända tills den nya Första be värings-klassen hinner inmönstras och vapenöfvas, således under hela förra half-året, blott f vapenöfvade beväring* -klasser äro att tillgå; hvaremot under sednare haltåret, eller från Julli månad, då Forsta klassens öfningar böra vara' slutade, 5 vapenöfvade bevärings-klasser finnas att påräkna till armeens förstärkande och flottans bemanning.
Om ock antagas kan, att faran för fiendtliga anfall vintertiden i allmänhet är mindre, återstå likväl af den tid, då blott 4 vapenöfvade bevärings-klasser finnas att tillgå, trenne månader, nemi.
April, Maji och Junii, under hvilka denna fara måste anses lika stor, som under de påföljande sista 6 månaderna af året; hvaraf följer: att man vid bestämmandet af den del af Första bevärings-klassen ^ som ärligen vapenöfvas, måste beräkna densamma efter den tillgång vapenöfvadt manskap, som fyra beväringsklasser lemna.
Tages dervid i öfvervägande, att Första bevärings-klassen, sedan alla till krigstjenst oduglige blifvit afräknade, nu öfverstiger 21,000 man, och att detta antal årligen växer, i mån af stigande folkmängd, så skulle, om hela Första bevärings-klassen årligen till vapenöfning uppkallades, Fyra beväringsklasser kunna lemna öfver 84,000 man till fyllande af landt-armeens och flottans behof under loppet af årets förra hälft, samt Fem klasser, öfver 105,000 man till samma behofs fyllande under sednare balfåret, sedau årets Första bevärings-klass hunnitj vapenöfvas.
Att denna styrka betydligt öfverstiger behofvet, faller sig klart, hvarföre det ock, under sådant förhållande, vore med god hushållning oförenligt att sträcka årliga vapenöfningarne till liela Första klassen, och derigenom, i oträngdt mål, föranleda ökad årlig utgift för stats-verket, samt ökad förlust af dagsverken för landet i det hela, de olägenheter oberäknade, som vid sjelfva vapenöfningarnes verkställande, deraf uppkommc och redan ofvanföre blifvit antydda.
Bil N.-o 1 till Kongl. Majas Prop, 1847* Höft. i.
4 2ti Om denna, i stats-ekonomiskt hänseende, gagneliga åsigt skulle godkännas, ■vunnes äfven i militäriskt hänseende en väsendtlig fördel, emedan man då sattes i tillfälle att till egentlig vapenöfning blott uppkalla dem, sorn vid inträdet i den stadgade beväringsåldren ega tillbörlig kroppslig utbildning och styrka, under det de öfriga, som vid mönstringarne väl blifvit approberade, men ännu icke vunnit nödig kroppsstadga , skulle, på sätt förut är antydt, utgöra arméens reserv-manskap _, som i fredstid blott kom me att undergå inskränktare vapenöfning vid vissa bestämda så kallade kyrkoparader, samt först vid infallande krig uppbådades till ordentlig vapenöfning, i den måra de hunnit blifva vapenföra och i fall, till stående arméens förstärkande, större styrka erfordrades, än de under freden vapenöfvade utgöra.
Sålunda vore ock ett medel funnet att i betydlig mån afhjelpa de ofta anmärkta betänkliga följderna af nu gällande bevärings-lag, som bestämmer, alt bevärings-skyldigheten redan vid 20:de årets utgång skall inträda, ehuru erfarenheten nogsamt bekräftat, att nordens folk i allmänhet icke uppnår sin kroppsliga utbildning och fulla mannakraft förr än ett elier tväDne år sednare, och hvilket förhållande föranledt Norriges lagstiftning att bestämma fyllda 22 år för Yasrnepligtens början.
Då emellertid, enligt hvad ofvanföre är anfördt och utredt, landets betydliga vidd och långsträckta läge hindrar eller betydligt försvårar hjelpsändning emellan dess serskilda hufvuddelar, samt deraf nödvändigt följer, att dessa således inom sig sjelfva måste ega en städse stridsfärdig styrka, tillräcklig att mota faran, hvarhelst den ock må visa sig, samt att uppehålla och hejda fiendens framgång, tills förstärkningar från landets närmast belägna hufvuddelar hinna anlända, så måste den önskliga inskränkningen i antalet af dem, som årligen böra vapenofvas, af denna nödvändighet bestämmas och begränsas.
Denna vigtiga fråga har, enligt Eders Kongl.
Maj:ts derom gifna nådiga befallning, ibland andra, utgjort föremål för gemensamma öfverläggningar inom landt- och sjö-försvars-departementen, dervid den öfvertygelse gjort sig gällande: att antalet beväringsskyldig» af Första klassen, som till vapenöfnings undergående bör inkallas, kan inskränkas till 14,525 man, deraf: för Arméen » 11,181 man för Flottan 3,344 „ Tillsammans 14,525 nian.
Härigenom blefve hela styrkan (5 klasser) vapenöfvadt manskap 72,625 man, deraf; för Arméen ......
55,905 man för Flottan ...... 16,720 „ Tillsammans 72,625 man. samt, då endast 4 klasser beräknas, 58,100 man, deraf: för Arméen 44,724 man för Flottan 13,376 „
Tillsammans 58,100 man.
Hvartill komme approberadt reserv-manskap, som icke blifvit vapenöfvadt, af alla Fem klasserne 32,375 man, deraf: för Arméen 24,780 man för Flottan 7,595 „ Tillsammans 32,375 man.
Fem klasser tillsammans: vapenöfvadt manskap 72,625 man oöfvadt reserv-manskap 32,375 „ Tillsammans 105,000 man, deraf för Arméen vapenöfvadt manskap 55,905 man oöfvadt reserv-manskap 24,780 „
Tillsammans 80,685 man. för Flottan: vapenölvadt manskap ......
16,720 man oölvadt reserv-manskap 7,595 „ Tdlsammans 24,315 man.
Vid detta förslags uppgörande äro följande hufvudgrunder iakttagna: l:o
Att ofvannämda till vapenöfnings undergående beräknade styrka, 14,525 man, som utgör i det närmaste dels procent af rikets folkmängd, sådan denna, med undantag för Gottland och Lappmarkerna, befanns enligt tabellverket vara vid 1840 års slut, må bestämmas såsom stadig blifvande lör en längre tid och intilldess förändrade omständigheter iramdeles kunna föranleda dess förökande; 2:o att vissa områden af landet, med nyssnämnda undantag, bestämmas till utgörande af bevärings-manskap för armeens, vissa för flottans behof, såväl i freds- som krigstid, sålunda: att flottans bevärings områden komme att utgöras af hela Blekinge och Wester-norrlands Län, Öland, Södra Möre fögderi af Kalmare
Län, de socknar i sä väl återstående delen af sist - 28 nämnda län, samt öfriga kustlän, med undantag af Norrbottens och Westerbottens län, hvilka antingen omedelbart gränsa till hafvet eller äro belägna i skärgårdarna; och slutligen alla vid hafvet liggande städer, Stockholm, Götheborg, Umeå, Piteå, Luleå och Haparanda likväl undantagna; samt armeens bevärings områden åter upptaga alla delar af riket, som icke, enligt det föregående, skulle utgöra sjöbevärings-manskap; varandes tabeller uppgjorda, utvisande, serskildt för arméen och flottan, det antal beväringsmanskap, sorn, enligt dessa grunder, skulle inom hvarje län årligen till vapenöfning uttagas, äfvensom likaledes det antal sådant manskap, som belöper på hvarje Stad och Fögderi inom hvarje län, jemte dettas fördelning mellan landt- och sjökrigs-makten, samt jemväl mellan regementer och korpser; 3:o att bevärings-manskapets uttagande, så väl till vapenöfning som till krigstjenst, verkställes efter enahanda hufvudgruuder inom arméens och flottans bevärings områden, hvarvid skulle iakttagas: a) att årliga mönstringar, förrättade på lika sätt som hittills, verkställas serskildt för städerna oeh landet, samt serskildt inom arméens och floltans bevärings områden, hvarvid mönsterrullor öfver be vät ings-manskapet upprättas serskildt for hvarje Stad och hvarje Fögderi, hvilket likväl ej må hindra mönstrings förrättande serskildt med en eiler flera delar af fögderiet ; b) Sedan alla vid mönstringen tillstädeskomna bevärings-skyldige blifvit, på sätt derom särskildt föreskrifvet är, besigtigade, införas de approberade i stadens eller fögderiets mönsterrulla efter manskapets längd sålunda, att den längsta erhåller första rummet, den, sorn står honom närmast i längd, det andra och så vidare, med iakttagande dervid, att, om två eller flera äro af lika läDgd, ordningen dem emellan afgöres efter åldern, så att den äldsta erhåller Irsta rummet, den, som dernäst är äldst, det andra, o. s. v., men om någons födelsedag ej vore känd eller flera af dem vore födda på samma dag, genom lottning; G) De från mönstringen uteblifne bevärings-skyldige böra i serskildt stadgad ordning efter enahanda grunder besigtigas samt de approberade i stadens eller fögderiets mönsterrulla ofördröjligen införas, på sätt ofvanföre nämndt är, dock med iakttagande, att de, som utan styrkt laga förfall från första mönstringen uteblifvit,