Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hofkapellet spelar uvertyren till Wagners » Tannhäuser », orkesterpartiet till den af Hallen tonsatta balladen » Sten Sture », hvilken deklameras af hr Engelbrecht, m m. Idealerna.
Berättelse af C. O. Gttmoelius.
(Forts.) f ur var det nu med den tillkämpade likgiltigheten?
B o r t b l å s t.
försvunnen som en dimma för kärlekens sol.
Ty hon kände nu, att hon älskade honom, o c h att denna känsla var starkare än allt hvad hon hittills erfarit.
Hur gärna skulle hon ej i detta ögonblick velat bortgifva hela den lärdomsapparat, som i så många år varit hennes stolthet, blott för att hafva den älskade bredvid sig, veta honom skyddad för dödsfaran.
Under dessa ångestfulla timmar blef det henne mer o c h mer klart, att ett lif utan honom vore såsom en vandring i öknen.
Hade hon fordom genom sitt inbilska högmod sårat sina jämnåriga, led hon nu ett mer än tillräckligt straff därför.
Det uppbådade folket från granngården hade an- kommit, och då man nu var försedd med lämp- liga verktyg o c h hade skicklig ledning, gick arbe- tet raskt och med större trygghet.
Gång efter annan upphäfdes höga rop för att möjligen fram- kalla ett svar, men därinne var tyst s o m i grafven.
Slutligen kom man till en sort vägg, där ste- narne tycktes vara upplagda med en viss ordning.
Axel erinrade sig då Öskars uttryck, att han hade byggt upp en vall af stenar omkring sig, och man började därför att med stor försiktighet uppifrån bortröja väggen.
Efter en stund hördes ett utrop från en af arbetarne.
Då denne skulle gripa o m en sten, hade den fallit inåt o c h sålunda öppnat ett hål i väggen.
Mannen trädde in armen, men kunde ej känna något åt någon sida.
Man var således utan tvifvel vid den håla, däri Oskar blif- vit innestängd.
Skulle man träffa honom vid lif?
Sinnesrörelsen började blifva outhärdlig o c h för- ökades ännu mera genom den ytterliga vaksam- het, med hvilken man måste gå till väga.
Ingen sten borttogs, utan att man förvissat sig o m, att detta ej medförde någon rubbning bland de öfriga, och så snart öppningen blifvit tillräckligt stor, in- skötos däri stolparne från det nedbrutna tältet för att understödja taket.
Ryktet o m den gjorda upptäckten spred sig blix- snabbt till de utanför stående grupperna, o c h alla vä .tade nu i andlös tystnad på vidare nyheter.
Till och med fru Broms kom sig ej för med mer än att brumma för sig själf: » En treflig lustfärd det här!
Skall inte den välsignade Linden ur huset efter detta, vill jag inte heta Hilda Broms. » Och så gick en rörelse genom mängden, som ifrigt närmade sig platsen, så nära de kunde komma för de utsatta posternas skull.
» Han är funnen! » ljöd det.
Ja, man såg därinne i skymningen hans ena hand o c h ett stycke af armen framsticka under en sten.
Ännu en stund förflöt under ljudlös stillhet, och så syntes männen komma ut ur hå- lan, bärande den återfunne emellan sig.
Lefde han? '
Kroppen hade nedlagts på gräsmattan, och dok- torn började sin undersökning.
Efter en stund steg han upp o c h drog ett djupt andetag.
» Han lefver, » sade han högt, men tillade där- efter sakta till notarien: » Ännu lefver han, men jag fruktar att han är illa skadad.
Han måste genast transporteras hem. » Axel hade knappt hört tillägget: » H a n lefver, » förrän han upprepade det så högt, att det hördes långt bort, och kastade sig därpå i sin fars armar.
Den starke mannen snyftade som ett barn.
Han lugnade sig likväl genast och såg sig omkring.
» Hvar äro systrarna? » frågade han därefter.
» Nere vid elfven, » svarade fadern, » Elsa.
Mera hörde ej Axel.
Utan rock o c h hatt, den eleganta sommardräkten fläckig o c h sönderrifven samt själf nästan oigenkännelig af den smuts, som tatuerade hans vackra ansikte, flög han som en pil öfver planen o c h stod snart nere vid land- ningsplatsen.
Där satt Anna fortfarande orörlig, försjunken i sina tankar.
Elsa låg utsträckt på en af sofforna, stilla och med slutna ögon, medan Siri långsamt gick fram o c h åter på stranden.
De hade under dessa ångestens timmar ej talat ett ord.
Stockholm, N:r 24 (391) Prenumerationspris Fredagen den 14 juni 1895. pr år: Idun ensam.
„ _ kr.
» Iduns Modetidn., mänadsuppl.
&gt; Baragarderoben &gt; 5 5 3 3 Byrå: Elära Södra K y r k o g.
P r e n u m e r a t i o n sker å alla post- anatalter i riket.
Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG- Träffas säkrast kl. 2 — 3.
helgfri Tryckeri Akthbolng.
Utgifningstid: hvarje Muns fredag.
Lösnummerprls 1 5 öre (lösn:r endast för kompletteringar.)
Anna Boberg.
• var och en, som under de senaste veckorna besökt Saltsjöbaden och inträdt i det palatslika hotellets storartade, ge- nom smakfull arkitektur utmärkta förstuga, har där öfverraskats af en rad dekorativa bilder, som helt hastigt växt upp omkring denna präktiga försals väggar.
Det är ljusa och glada färger, som le emot den inträdande och genast väcka behagliga käns- lor.
Första intrycket är af oblandadt angenäm art och således i full öfverensstämmelse med Saltsjöbadens intagande natur.
Till den natu- ren passa dessa målnin- gar alldeles förträffligt, och om man nu öfver - raskas af att se dem, tycker man kanske ock- så det vara förvånande, att de icke förr funnits där.
Så nära höra de ihop med själfva stället.
Taflorna äro utförda på duk i olja, de ha sedan uppsatts på väggfälten och där spants, så att de verka som målade på muren.
Hvem har målat d e m?
Någon pro- fessor med stadgadt namn inom konsten?
Nej, en ung fru, som aldrig förr vågat sig ut på sådana äfventyr.
Det är sannerligen icke mån- ga här i landet, som drista sig att framställa dekorativa figurmålnin- gar.
Ej heller detta unga fruntimmer har förr frestat på vågstyc- ket!
Men så tog hon mod till sig en dag, sökte och fann, hvad hon sökte: det rätta konstnärliga uttrycket för en lika konstnärlig uppfattning.
Hennes namn är Anna Boberg, oeh hon är gift med den grundlige ar- kitekten och talangfulle etsaren Ferdinand Bo- berg samt dotter till en af Sveriges snillrikaste män, F. " W. Scholander, byggkonstnären, måla- ren och skalden.
Om några af faderns stora egenskaper gått i arf till dottern, har hon dock icke egentligen va- rit hans lärjunge i kon- sten.
Då F. W.
Scho- lander afled, var denna dotter endast sjutton år och hade då ännu al- drig gjort några konst- studier.
Det var först år 1887, således vid tjugutre års ålder, som hon började måla något akvarell, men omedel- bart efter naturen.
Ett och annat af detta vardt sedan synligt på utställ-
__fe______ff^_____aa_|g_^ Lidelser äro som ystra fålar, Framför din lefnads hjuldon spända, Få de i sken din tygel slita, Snart de i vägens stoft dig vända.
ningar, vann bifall oeh köptes.
Bland an- nat såldes några sådana akvareller till konst- föreningen.
Fru Boberg stannade dock icke vid akva- rellmålning.
Hennes håg hade riktats på att bidraga till konstens och konstindustri- ens samverkan, en af de viktigaste uppgif- terna för smakens utbildning äfven inom våra hvardagsförhållanden, och hon utförde för det ändamålet flere icke obetydande ar- beten.
Så började hon måla efterbildnin- gar af gobelinväfnader och utförde först några mindre sådana i form af afdelnings- skärmar och » pannåer », till dess hon flck beställning på att med samma målning de- korera en matsal i grefve Hallwyls villa vid Ljusne.
Därmed var uppmärksamheten väckt på fru Bobergs betydande konstfärdighet, och nyssnämnda arbete följdes omedelbart af de på väggfälten i hotell Rydbergs matsal målade gobelinsimitationerna, hvilka afslu- tadés vintern 1 8 9 2 — 9 3, allmänt beundra- des och förskaffade den unga målarinnan rättvist erkännande som talangfull konst- närinna.
Strax därefter utförde hon på be- ställning några mindre väggfält i Stock- holms enskilda banks lokal.
Under tiden hade hon också målat en fris för den be- römde etsaren A.
H. Haig (vår landsman Hägg) i London, i hvilket arbete hon för första gången framställde figur, dock i liten skala och anspråkslösa nog.
Frisen illustre- rade en gammal svensk visa, » Den under- bara- harpan », och fullbordades våren 1894.
Men det är j u icke tänkbart, torde in- vändas, att någon kan med framgång slå sig på fignrmålning, utan att ha gjort där- till erforderliga studier?
Sådana hade fru Boberg också verkligen företagit sig, fastän först tämligen sent och endast under kort tid.
Hon gick nämligen sommaren 1893 på Julians bekanta atelier i Paris, en af de stora, fria konstanstalterna, där man tecknar efter lefvande, naken modell.
Detta hade på, den begåfvade konstidkerskan det bästa in- flytande, och redan på nyssnämnda fris kunde man, säga de, som sett detta arbete, märka, hvilka framsteg modellstudiet i Paris framkallat.
Frisen är nämligen icke, såsom hennes föregående arbete, en efterbildning al gobelinsväfnad, utan en själfständig mål- ning, fastän den såsom utförd på väf af gobelinsstruktur i någon mån erinrar om sådan väfnad.
Den Häggska frisen var, såsom sagdt, ett afgjordt framsteg, men det är dock först med det nu vid Saltsjöbaden utförda arbetet, som fru Boberg uppträder som fullt själfständig konstnär.
Det var onekligen ett vågstycke, då hon företog ett sådant arbete, men hon öfverskattade icke sina krafter, utan löste lyckligt den svåra upp- giften, och nu kan man af hennes talang vänta sig de vackraste resultat för fram- tiden.
Den dekorativa konsten bör i fru Boberg ha funnit en intelligent och skicklig utöfverska, hvilken går till sitt arbete med full insikt om hvad uppgiften kräfver.
Men med en stadig hand vid tömmen Blir deras kraft en vinge på färden, Och ju mera de streta och jaga, Desto snabbare lopp genom världen!
H. Mosenihal.
Första intrycket af bilderna i Saltsjöba- dens hotell är, sade jag här ofvan, af oblan- dad angenäm art, men därtill må läggas, att intresset hos åskådaren växer, j u mer han tager enskildheterna i skärskådande, och då han sedan förenar alla dessa en- skildheter till det behagliga hela, som vitt- nar om en ganska betydande kompositions- förmåga, erfar han en känsla af tillfreds- ställelse, isynnerhet öfver att det icke blott är en munter lek af färger, utan också ett uttryck för känsligt innehåll, för sund upp- fattning och ren smak.
Fantasien har fritt spelrum, men inom de gränser, som skön- hetsmåttet utstakat.
Det är originelt, men icke af den originalitet, som föraktar, hvad konstens sanna uppgift kräfver, och som mera älskar att slå med förvåning än att uppväcka deltagande.
Kompositionen är väl ordnad i de olika grupperna, som alla äga ett gemensamt samband i det svallande ungdomsmod, som uttrycker sin glädje öfver att fritt få tumla om på strandbädden, på glittrande våg eller i de skönaste blomsternejder, således i full öfverensstämmelse med livad on så- dan plats som Saltsjöbaden erbjuder.
De små älskvärda barnfigurerna fram- kalla alla vår glada medkänsla, både den lilla figuren i den lätta utrustningen, som, stående på stranden, i en stor kikare spejar ut öfver vattnet, och de där, som ute på sjön rida på väldiga delfiner, och mest den där småttingen, som med det allvarligaste, men just därför så mycket lustigare ansikts- uttrycket anstränger hela sin kraft för att hålla tömmarne riktigt strama på den del- fin han kör, och de, som idka kappsegling i snäckor, och de andra, som rida på ofant- liga sjöormar och ha största möda att hålla sig kvar på odjuren, och de, som sitta i den långa båten, samma slags besättning som på ormen och delfinema, små, allra som älskvärdasto pysar i naturens egen dräkt, hvar och en med sitt särskilda ut- seende, ingen lik den andre, men alla vackra länkar i den stora, kedjan.
Det är taflor, sprittande glada i färg och i form, hvilka i den nedre delen af den stora försalen äro af nu nämnda innehåll, börjande längst bort till höger från hufvud- ingången och sedan sträckande sig till den motsatta sidans yttersta punkt, där raden slutar med en pys, som på en brygga, hvar- ifrån den långa båten nyss lagt ut, är ifxigt sysselsatt med att meta, nnder det att hans föreh af vande betraktas med största intresse af ett par småvarelser bakom.
Denna serie afbrytes öfver stora ingångs- dörren af en fris med vidsträckt vatten, hög sjö, ejderfåglar och svanor, men af- brottet är så fullkomligt i harmoni med sidofriserna, att det hela verkar fullt har- moniskt.
Det är således bilder från vatten och strand, som upptaga nedre delen af den stora förstugans väggfält.
På trapp- uppgångens väggar är det åter fasta landet, som representeras.
A högra sidan, ned- ifrån räknadt, synes Flora, en fager ung- mö, som sitter i ett äppelträd och håller en blomsterslinga af prästkragar, under det Panna på motsatta sidan, ej mindre fager, med dufvor på sin vänstra hand och buren af en björn, håller högra armen kring hal- sen på en hjort samt, med en stor uggla vid sin ena sida, åtföljes af en hind.
Under de två sistnämnda målningarna sträcker sig en fris med gladlynta småbarn af samma släkte som de ofvan nämnda, men hvart och ett med sitt individuella tycke, och de knoga på blomsterslingor och frukter under lekar bland fältets blommor och skogens djur.
Dessa friser utmynna mot ett altare, som skall mottaga offer af dessa frukter, blommor och djur.
Det hela är lika rikt som harmoniskt, utan några störande toner, fullt af glädje och lefnacls- lust, fint nppfattadt, enkelt och kraftigt ut- fördt, ett vackert prof på äkta konstnärs- skap, ett kanske ännu vackrare löfte o m framtida betydelse inom denna, gren af konsten.
^frandsång.
é oartögd tärna, från Iiqfrel.
kom, Vaggad af salta vågor.
» Nalkas du mig, så vänder jag om, Svarar ej på dina.
frågor! » — Landar på skummande böljerygg; Där kusten ligger öde och stygg.
Lockarne fladdra och xvalla För våsianvindar kalla.
» Strålande oceanens mö, Välkommen var till viken!
Här var så ödsligt, jag kunde dö Af trånad till skönlielsriken.
Na vill jag dig bygga ett kosleliyi bo Af mannakärlek och hjärtetro. » Då sprida de blickar ljufva En solglans på sten och tufva.
Stranden, som, låg så stygg och stel, Glimmar i morgonljuset, Hafvets tritoner stämma till spel Vid söfvande böljebruset.
Det går en dallring af lif och lust Genom den klippiga öde kust, Blommorna spira och.
knoppas, Strandgräset gror och hoppas.
Hafsmö ståndar så hög och skön, Lyfter den stolta panna.
» Aldrig jag lyssna skall till din bön.
Fåfängt bjöd du mig stanna.
Sällsamma tankar bo hos mig, Aldrig finna de fäste hos dig.
Sagosinnel från hafvet Ar i min själ begrafoet.
Gåtfulla drömmar i hjärtats schakt Skulle hos dig bli väckta, Af en oändlig trängtans makt Skulle din själ försmäkla.
Nalkas du mig, så Dåtider jag om!
Fråga mig icke, hvadan jag kom, Spörj ej, hvart jag mig ämnar, Når jag din åsyn lämnar. » Strandens enslige, sorgsne son Grubblar i dystert sinne.
» Komme du ån så fjärran ifrån, Väcker du hos mig ett minne.
Var det ej du, som i sljärnlös natt Varnande vid min sida satt, Når mina drifter jag lydde, Når mina drömmar flydde? » Svartögd tärna i hafoets våg Dyker i morgontimma, Gungar så stolt och fri i sin håg Mot horisontens strimma.
Strandens son blir så tung i sin själ, Aldrig glömmer han hennes farväl, Böljan, som svallar och vankar, Kvåder stolts jungfruns tankar.
Sommar i staden.
H^xvad ämnar du ta ' dig till i pingst » » hur tänker du tillbringa din sommar? » Det är under vårens lopp en släkt och vänner emellan ständigt återkommande fråga.
Hvar och en redogör så för sina planer och gläder sig vid blotta tanken på att i sinom tid få realisera dem.
Och under dessa gångna härliga dagar har man också nästan gått man ur buse för att njuta af Guds fria natur i dess första sommarskrud.
Många ha ju redan för länge sedan flyttat ut till landet.
Men alla dessa — ur skilda samhällsklasser —, som med eller utan matsäckskorgar skyn- dat på spårvagnar, ångbåtar eller tåg för att åtminstone få tillbringa sin dag ute i •det gröna, visa de ej samma längtan att komma ut, bort från stadslifvet och dess kvalm?
.Och nog återvända de i de flesta fall med ett tacksamt minne af hvad na- turen gifvit dem, uppfriskade och stärkta så till kropp som själ.
e8s&gt;_ och Också jag skulle få komma på landet, såväl pingstafton till middagen som själfva pingstdagen.
Ville därför dessförinnan passa på att taga reda på en sömmerska långt borta på Kungsholmen — så att dit van- drade jag af lördag förmiddag.
Hur olika ter sig icke denna stadsdel mot vårt eleganta Östermalm, så gladt på ytan.
Ju längre man kommer Fleminggatan fram, desto hopplösare tyckas alla arbetarbostä- dernas tusentals fönsterrutor stirra emot en, och man frågar sig åter och åter, hur myc- ken sorg, nöd och elände väl bor därinom.
Och alla dessa skaror af barn, som leka i de mörka portgångarna eller bland dam- molnen ute på gatan.
O m man blott hade kunnat samla ihop dem lassvis för att få plantera om de stackars små vanvårdade plantorna i en annan, bättre .jordmån och i en renare luft!
En hel del få ju följa med skollofskolonier på landet, — men alla dessa som bli lämnade kvar.
Kan intet göras för d e m?
Du har kanske liksom jag någon fattig hjälphustru, tvätterska eller strykerska med stor familj?
Stor öfverraskning, då jag kom och knackade på deras dörr själfva annan- dagen!
Mannen, en slarfver, som låter hu- strun slita ut sig för att hålla hemmet uppe, låg till sängs midt på blanka förmiddagen, men kom vid mitt besök helt skamsen upp i en hast.
Nyligen hade han varit med bland de strejkande vid ett bygge, hade sedan dess fått gå utan arbete och fresta- des nu desto oftare att taga till glaset.
Också hade den bästa dräkten hamnat hos pantlånaren, så att han därför ej ville visa sig ute under helgdagarna.
Men hustrun och de fem småttingarna?
Ja, för dem hade det på så sätt ej heller blifvit någon pingst-glädje af.
Och stora ögon gjorde de, då jag föreslog dem att samma eftermiddag med mig fara ut i det gröna.
Första gången på spårvagn.
första gån- gen på ett tåg.
hvad barnen jublade och hvad de funno det underligt.
Och sedan att få plocka blommor, höra fågelsång — särskildt göken — bli myggbitna — allt var så ofantligt roligt.
Det allra märkvär- digaste var, när jag fotograferade af hela det lilla sällskapet, innan vi återvände hem.
Det ögonblicket tror jag för barnen blir ett minne för lifvet, så djupt högtidligt tycktes de åtminstone då taga det.
Och mig själf föreföll denna afton dub- belt vacker mot sina föregångare.
Blom- morna tycktes mig dofta härligare, fåglarna sjunga klarare; det gick liksom en hvisk- ning genom löfven, då de berördes af en sakta fläkt: » Frid i naturen!
Frid i hjärtat!
Frid Med alla dem, som i det korta lifvet Arbeta, lida här en liten tid På branta vägar och med målet gifvet!
Om vän, om ovän, — fråga icke här, O män ' ska, hvem ban är, den man du möter, Men fråga blott, om han ett hjärta bär För allt det ädlaste, som lifvet lär, Och allt det eviga, som tid ej nöter. » Skulle du eller jag dömas att stanna ännu en månad, eller två, ja, t. o. m. hela som- maren i staden — från morgon till middag bundna vid värt arbete på en bank eller ett kontor — längtande efter hvila och vederkvickelse under eftermiddagens lopp, då vet jag, att vi kunna finna det på sätt jag gjorde det i afton — och vår sommar skall blifva rik på glädje som omväxling.
» Men själf är jag fattig, » hör jag dig svara, » oj minst på mynt. » Sådana där små utflykter behöfva ej bli dyrbara, fastän min nu den här gängen ej blef bland de allra billigaste.
Skogen finns ju så nära för oss Östermalmsbor, och dit kommer man helt lätt med apostlahästarna.
Men det är företagsamhet, som fattas så många af våra fattiga.
De behöfva någon utifrån verkande kraft för att sättas i rörelse, också när det gäller något så enkelt som att för några timmar förflytta sig från det lilla tilltäppta rummet ut i naturen.
Känner du ej till någon enda fattig fa- milj?
Du har då blott att per telefon vända dig till Föreningen för välgörenhetens ord- nande, som med glädje och tacksamhet skall lämna dig adresser så många du ön- skar på familjer, hvilka väl behöfva ett riktigt ljust och gladt minne att gå i vin- terkvarter med.
Själfva bygga vi ju blott allt för gärna våra luftslott för sommaren: att få gå i staden, tyckes oss en hård lott.
Don bör ej bli hård, blott vi fått syn på, huru många glädjeämnen äfven här stå oss till buds, då vi lärt oss inse att: andras glädje är dubbel glädje.
ANNANDAG PINGST ÅR 1 8 9 5.
Den gamle kanonen.
Xalkenhehns borg, tronande däruppe på sin TJL grönskande klippa, afteckuade med slående skärpa konturerna af sina torn och tinnar emot den blanka morgonhimlen, då den unge vand- raren svängde om det sista utsprånget af ören- stoch och styrde sina steg ned emot Ur, hvars klara vatten snabbt ilade fram mellan branta stränder.
Då ban fick sikte på det åldriga slot- tet, var det som om ett lifligt glädjeskimuier öf- verflugit hans solbrända drag.
Han rätade på sig, tog ut stegen och befann sig snart nere på bron, som leder öfver Ur.
Strax invid landfästet på andra stranden låg ett litet jgasthaus?, inbäddadt i guldregn, accasia och vinrankor, med skuggiga grottor och bekväma hvilosäten.
Vandraren kastade ännu en lång, orienterande blick omkring sig, därpå öppnade, han grinden till vardshusträdgården och slog sig ned under en lummig accasia.
En i landtdräkt klädd flicka kom och frågade hvad han befallde.
Han beställde en enkel frukost.
Medan han vän- tade på den, satt han och såg upp emot borgen, synbarligen försänkt i djupa tankar.
Plötsligen vaknade han emellertid upp ur sina drömmar, öppnade den lilla rensel, han burit på ryggen, och framtog ur densamma ett bokhäfte, bundet i silfverband, som innehöll en af ålder gulnad och af flitig läsning till hälften utplånad handskrift.
lian satt en stund och vägde voly- men i sin hand och smekte densamma, så som man ibland gör med en dyrbar klenod, men därpå öppnade han boken och började läsa.
Det var en vid pennans bruk ovan hand, som nedskrifvit de sneda raderna, det säg man, och den gamla tyska stilen skulle nog för de flesta varit omöjlig att tyda, men den unge mannen hade för längesedan öfvervunnit denna svårighet och därför ilade hans blickar snabbt öfver &lt;le brungulä bladen, under det hans ögon blixtrade och lians anletsdrag blefvo allt Ulligare.
livad lian läste var följande: ».
Så Sngo vi då af den store konuugen be- fallning att med vårt batteri fatta posto pä norra stranden af Ur och med allt gevalt disputera fien- den passagen öfver denna bro, som där är slagen mellan stränderna; Vi bröto upp i arla morgon- stund, och två timmar senare bröstade vi af pä sluttningen af berget, på hvilket slottet Falken heim ligger.
Dä detta var gjord t, lät major Rentlow, som torde befäl öfver batteriet, kalla mig till sig och befallde mig att i spetsen för tio man rida ned till bron och se till, om vi ej kunde demolera densamma.
Jag gjorde så, men vi hade knap- past hunnit sitta af och gripa oss an med vårt arbete, förrän ett regn af musköt-kulor böljade falla från höjden midt emot, och snart sägo vi en fana knektar i fullt språng rusa ned emot oss.
Jag hade på en liten stund fått två af mina män dödskjutna och tro andra svårt sårade och kunde sålunda icke tänka på att stanna och upp- taga striden med en hundrafaldigt öfverlägsen fiende.
Därför gaf jag order till reträtt.
Vi sprungo tillbaka öfver bron, kastade oss upp på våra hästar och flydde tillbaka till batteriet, som emellertid börjat spela, så snart vi komnut ur skottlinien.
Att börja med höll vår eld fienden pä afstä-nd från bron,somjlifligt sopades af karteschsvärmarne, men snart fingo vi en annan fiende att göra med än [fotfolket, hvars kulor icke nådde oss, förrän de voro utmattade, så att de rullade som bönor på klipphällarna En kanon hade kört upp på Urenstochs krön och snart kom en till och så ytterligare en.
De började lifligt beskjuta oss, och nu måste vi dela vår uppmärksamhet samt vända oss åt två håll.
Men vi försvarade oss med stor bvavour och höllo bron fri från fotfol- ket, som flere gånger i storimnarsch sökte komma (ifver densamma.
Så » maningen började dock fiendens kanoner göra luckor ibland oss och bringa våra stycken ur aktion.
Tre af våra officerare voro redan döda och hälften af manskapet låg blödande eller dödt omkring kanorna, af hvilka två fått lavetterna krossade, så att de blifvit försatta ur stridbart
1895 188 skick.
Då kom en knla från batteriet midt emot, träffade den ytterst till höger stående kanonen i sidan, skenade så i sned direktion och klippte af hufvudet på vår befälhafvare, major Rentlow, som satt på sin häst ett stycke bakom oss.