Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Arilds Iage &amp; r skönt i alla dagrar, vare sig luften ar gr&amp; och tung och gAr i ett med hafvet, som d&amp; ocksh ligger blytungt och orörligt, eller om de af Wirsén sil mycket omtyckta och besjungna " blha dagrarna " bilda " slöjor af eterisk tylln öfver Arilds hafsidyll, eller till slut om, som nu p&amp; denna morgon, haf och himmel &amp; ro blil, ej eteriskt beslöjade, utan friskt kraftigt blil med solfyld luft och skarp nordvestvind, som piska branningarna i hvita skumhvirflar emot Kullabergs trasiga hallar; strandviporna skriade, medan smA bleka sandblommor drogo h i t a fjarilar till sig; ute pA klipporna lekte lagets barn, lekte strandning, stodo karlavulet längst ute pA skaret och pekade utAt de upprörda vtigorna pA det 1Atsade vraket, med hiillning som deras fader, d&amp; desse btirga de " förloradefi som kommit Kullaberg för nara; plötsligt slogo ett par stora sjöftiglar ned i vattnet, döko i böljorna, leken var glömd, och hela skaran barn störtade plumsande öfver stenar och klippor för att skramma upp de ovanliga faglarna och fA se dem flyga: " det ar ' mAger " ', sade mig en liten andtruten ifrig tös i lintygsarmar och oredigt blAntottsh&amp;r, ' och de komma aldrig utan emot storm. "
Men annu blAste vinden endast frisk och sval, och jag fortsatte min fard langs stranden bort &amp; t TAngahallar till; der ofvan i skogs-.
brynet lilg ett hus, en liten gArd, den jag hade gömt i mitt minne sedan Ar tillbaka och nu garna ville hterse.
Vagen gick förbi vilda klippartier, der den gröna Akern n8dde ut till branten och der sten- gardesg8rden föijde en rad af stormen piskade sneda almar; djupt ne- danför hördes branningens sorl; vildrosor, " snarjebarn, ormbunkar klangde mellan stenarna, och hassel vaxte i skrefvorna.
Hvilken farg- prakt!
Lkerrenarna lyste klart gröna tatt intill den hvassa bjartröda Izlippan; bakom det mörka sn8ret uppstack en röd husgafvel med hvita knutar, Kullabergsvaggen sköt fram kal, nastan mörkviolett, och den högbl8 Schelderviken " Kastar langa böljor Iatt mot Tangahallar.
- - - e _ - Fiskarns tös, som trafvar jamt 6 strafsam backe,.
kannes val igen p8 liton lingul nacken - - - om tösen var densamma ar temligen ovisst, men lingult h8r hade hon, och muntert blickade hon, d8 hon visade mig ghgstigen upp för bran- ten till bokskogen deruppe, hög och tat.
Och har I8g girden, alldeles sig lik, som d8 jag sist stig den, sasom jag sedan sett den i mina tankar, sett den, ej med denna klara höstliga dager, utan i det ve- modstöcken, som lagt sig öfver all naturens fagring har uppe, ett vemod, som jag sett skymta i de manniskors ögon, som d&amp; bodde har och som val annu finnas kvar: en aldrig helad sorg öfver den skara af tre am8 ijushhriga alsklingar, som döden tog en vinterdag, d&amp; den vackra frun derinne ensam stred med förtviflan.och hennes man förde sitt skepp 18ngt p&amp; fjarran haf.
Vacker I8g nu g8rden der, alldeles sig lik; flaggstiingen stod kvar vid gafveln bakom stengiirdesg8rden med den lilla gröna grinden; sko- gen var fuktig af regn, höga bokar skuggade in öfver ghrden; - har uppe ser man ej den 18ga stranden nedanför; det gröna hafrefaltet men man ser hela vikens rundning tyckes g&amp; i ett med hafvet; bort At Engelholm, man ser klipporna p8 lagets andra sida, men af laget ser man endast en och annan skorsten.
Har ar ensligt, friskt och stilla; ej ett ljud annat an skogeng sus och branningens dan; hafvet &amp; r det .enda, det eviga saliskapet för Inne p&amp; den lilla girden ar en blomrik dem, som bo hlir uppe.
Den st&amp;tliga, sorgbundna husmodern alskar blommorna, som vore de hennes barn; hon vhrdar dem och vakar öfver dem, hon har - -
ej hjarta att bryta en enda, vill ej se dem hastigt vissna - det ar, som om hon d&amp; tankte p i de tre, som sjukdomen och döden s&amp; plöts- ligt tog.
Men dessa biida ensamma här uppe kanna sig dock ej allena: de ha ju hafvet och, som husfrun stilla, yttrade, d&amp; hon f6ljde mig ett streke p&amp; vag, %B far man ju Ilra att vara tBlig! "
- " T&amp;lig, ja tilig, ' han sade s&amp; med, gamle Knut Laveson nere i laget.
Och honom har tiden hunnit likra den eljes s i svara konsten: att vara Mig, n6got som dock tyckes utmgrka denna förnöjsamma, hederliga fiskarbefolkning, frain den fattige fiskaren till den eget skepp förande kaptenen.
Men gamle Knut ar lägets aldste, ar 81 Ar.
Han &amp; r farbror och .morbror till m h g a äldre och, om ej direkt s&amp; dock i figurlig mening " bestefar " för en hel skara af lagets yngre invainare.
Han bodde tlnnu i den stuga, der större delen af hans lif förrunnit: stugan och b&amp;ten, utom dessa har han knappast varit.
Neri han &amp; r mer &amp; n e5zdast 1G gets lldste: val ä r han bara en tmrfiig ganmal fiskare, nedtjarad och rödögd, men ur blicken lyser just detta tAlamod, som af mabnga onda dagar lart sig bli bofast der, det lyser en gammal mans erfarenhet; visserligen en tarflig gammal fiskare - men som mycket ttbnkt och mycket pröfvat, och som till slutbehillning sunnit en fromhet och för- nöjsamhet, som griper och förödmjukar, p&amp; samma ging som han i sitt enkla tal iit en hvar förmar gifvis lärdomar, ofta bhde sanna och djupa.
Han äger intet af den djarfva barskhet, som företriidesvis karaktlsi- serar Skagens och Drtachmanns hjalte, den gamle fiskasen Lars Kruse; lian har ej utfört hjlltebragder som denae, neni han ingifver en kiinslra, som aldrig Lars Kruse med sina medaljer Byckas v a c h, hur stor be- undran och hur lifligt intresse man hyser för honom; han viicker vördnad.
DB jag skulle söka upp honom i hans stuga, voro p&amp; den lilla garden ett par kvinnor i ifrigt arbete med att laga niat och fAlla hvitc lappar till de " bagare, " de i kobbarna fastsatta kappar, som skulle utmarka stallet, der nlringarne nedstinkts.
" Goddag, " sade jag till en af kvinnorna, " jag kommer med hiils- ni ng frain B. "
och jag nämde namnet pP en af v4ra yngre förfittaïe.
som legat p&amp; Arild en sommar och d&amp; mycket sallskapat med Knut Laveson, hvars hela bjlrta ban runnit.
" Far, far! "
ropade kvinnan, " htrr a r &amp; t Pierskap, som ha11stw friin B.
. "
Smil korta, hastiga steg, utmarkande för gammalt folk, som iiro böjda och stela i knana, hördes emot stenliPggningen i en liten bakgárd,.
och fram kom Knut Laveson med ' den stora bl&amp; mössan nilgot ner i nacken, med sjömansylletröja, och stora beckbyxor ofvanpa ett par andra af vadmal, och s&amp; brildt fick den gamle vid att höra det honom s&amp; kara namnet, att han ej ga.f sig tid helt afdraga beckplaggen, dem lian endast anvande vid sitt arbete att tjara naringar, utan kom med dem till htllften afdragna.
MAnget af de samtal, jag haft med Knut Laveson, stAr lifligt för mitt minne; han ar i sitt ofta med ordstaf, smilvers och bibelsprhk fyndigt inflickade tal liksom i sitt vasen, der han trots de röda ögon- locken annu klarögd vänligt blickar p&amp; oas genom de stora massings- glasögonen, en hel personlighet, trofast och minnesgod, som folket har i allmanhet, val vard b&amp;de att lara känna och aftaga hatten för.
Det namn, jag niimt, löste genast Knut Lavesons tunga; till den, som kom med en sidan halsning, kutide han för visst ha tillit och tala fritt inför, p&amp; samma ging som minnen f r h en hel sommars m h g a samsprhk strömmade p&amp; honom och tvungo honom att riktigt tala ut.
Han talar ocks&amp; garna langa stunder, och d&amp; liksom i sin ghng kort, afbrutet, följande sin egen tankeghng, men oftast förunder- ligt rikt; hans inre lif rör sig annu friskt och varmt.
" Det var mig en stor gladje att höra fr&amp; honom, " sade gamle Knut Laveson, halft upprörd, helt glad, " det var den baste karl, som n8osiii va ' t p&amp; laget - en sikdan kommer det aldrig mera hit - - " ' " Ja hanv - - sade kvinnan, som band garn p&amp; garden, i det.
hon vande sig om och lat niitet sjunka, " han var med oss, nar det brann här - och han sparde sig inte - han stod bland oss och rir- betade som en af oss - - - " " Jag har m&amp;nga ganger önskat se honom igen, innan jag dör, men nu ii ' jag li ' aval sh gla ' att ha ' hört frh ' n.
Han mins nock sin gamle Kuut Laveson, - - jag har ttlnkt skrifva till ' en - nu skalk jag minsann ocksi göra det.
- - Jag hade en gammal bok, en po- etisk bok, som jag arft; den var fr&amp; 17 16, och den ville han s&amp; gama ha - - men jag kunde inte ge hoiiom den, förran jag frigat dött- rarna - fast, " tillade gubben sm&amp;tt förlagen, " jag gör nog som jag vill, - men s&amp; fick han den, emot att jag skulle f&amp; nigon af hans egna backer - och jag fick tv&amp; stycken; ja, jag kände s&amp; godt igen mig sjalf i den: han g&amp;r mellan husen och vankar i sina egna tankar - ja, det ar jag det - och s&amp; han, den tullige i triiskorna, han som tog tonen f r i ' klockaren - han g&amp;r der oppe i läget annu - " " Är Knut Laveson alldeles ensam nu? "
" Nej - jag har nu denna dottren min - men alla mina pAgar ii ' borta; den aldste gaf sig ut me det skepp, som hette Arild, liksom,.
laget har, nien s i rymde han fr&amp; ' det och har aldrig hörts &amp; t sedan det &amp; r nu 22 ar se ' n; en ar död och begrafven i en stad, som heter Eivorna, en annan föll i sydamerikanska kriget, och den fjlrde, han ja, " sade gubben med graten i Iialsen - " det hor händt mig s i underbart - han, min yngste, reste ut för 16 Ar sedan, och har aldrig litit höra i f sig, och jag trodde honom död för langese ' n - och s&amp; nu i sommar kommer det ett bref med hans portratt han var er; vacker pöjk, s&amp; klar i synen - pengar va ' det inte i brefvet, jag t ' dnkte inte hlller p&amp; det., inte p&amp; en enda skelling, jag blef bara gla ', " sade Knut Laveson, i det han upprörd torkade sig i Qonen, nbrefvet skall jag visa; svaret skref jag sjalf, men se utanskrifteu, den skref jag s&amp; fAkunnigt; det skulle till San Francisko, och barr var d&amp; en sidan god herre, en reda ' tör h g t oppe fral landet, som var nygift och bodde der henne p&amp; krogen hos mor Cilla, der herskagerna, som bada, Bta middag; och han hjalpte mig, och han till och med betalte post- portot - det var nu hans godhet.
Ja, det kom ju i tidningen se ' n, " gubben sag rakt framfar sig under den breda mössktirmen och me4 ett uttryck af förlrgen stolthet: att ha ' statt i tidningen " var den största ara, som ntigonsin vederfarits honom; " och s&amp; skref jag och tacka, " harmed uppdrog han med mycken svirighet ur byxfickan ett hoprulladt, nedtjaradt papper, virade kring en blyerts: " jag skref &amp; h t tag det nu och skicka det till B.
., han för att ha det och lasa d&amp; skulle nock bli gla9, om lian fick se det. "
- - Brefvet var riktigt bro skrifvet med stor redig stil, och gubben bar det alltid p&amp; sig, det var hans stolthet.
P&amp; hans önskan afskref jag det.
I all sin originella naivitet bar det prageln af Knut Lave- sons bAde styrka och svaghet: trofast tacksamhet och da och d&amp; en flaska " birn nere i " mor Gillas " krogstuge, jamte stoltheten öfver att v ara en " observeradR person: Min goda herr Redatör!
Min blygsel &amp; r ganska stor, om jag vigade eller ej, att skrifva nigra rader till Herr Redatbren; ena dagen bom efter den saiidra alts8 n&amp;r jag gick för mig själf tyktes det liksom ropa i örat skrif till den Goda Herrn, och tacka Honom s&amp; godt du kan far den glad- jefulla annonsen i tidningen n: o 80; jag trodde ej att jag p % gamla dagar sidan heder skulle f&amp; erfara, ty sar tidningen kom till mor Sella blef intet litet uppst&amp;ndelse bland Berrskaperna, alla ville lasa den bide Herrar och fruar ifrln en till en annan, SA att jag sjtllf knappast fick tid att lasa den.
till slut fick var klockare veta om tidningen och (med önskan) f&amp; lasa den ho h e t, om intet Prestem med fick I ' dsa den och s&amp; ar jag genom detsame Mde kand och halsad - - -.
af alla, m&amp;ngon sager till mor Sella gif den gamle en half bir och alt. a r val.
FörsmA nu ej min enfaldiga tusengBnger tack för all god- het mig a r bevist: ty s&amp; har jag läst och s&amp; star det skrifvet: har ni- gon bevist dig ara och godt förglömmer du det ar dig stor spott; ty det a r báde för gammal och ung, att tacklös garning ar alltid tung - för ro skull, om jag fBr litet plasera, s&amp; .ar min önskan den att den första handvärkare som behöfves i Edert hus mBtte.vara vaggemakaren, all annan godhet &amp; r ock bra, men denna önskan är alt god och väl- kommen af sBta makar.
Lefven väl, Lefven val!
Gud valsigne Eder säger den gamle.
Knut Laveson.
D&amp; vi last brefvet, rackte oss gubben sitt eget till sonen samt dennes, som innehöll redogörelsen om, huru.hans lif förflutit dessa 1 6 hr, en enkel bertittelse om ett hhrdt och strafsamt lif i frammande land, der nu langtan efter att höra frBn hemmet gripit honom.
Lavesons svar visade, liksom nyss Btergifna bref, att han praktiserar sin teori angsende brefskrifning, den han vid ett annat tillfalle medde- lade mig: " vir gamle skolmästare sa ' alltid: iiar ni skrifver, pöjkar, s&amp; sitt aldrig och fundera, utan IBtsa, som om den, du vill skrifva tell, sitter vid din sida - och skrif s&amp;som du skulle tala tell ' en - det gBr bast - - " " Kom.
nu: med, Knut Laveson, och drick en half bir hos " mor Cilla " - Drick!
Skal! "
Gubben tog ett litet hopp af gliidje: " d&amp; a ' det nock bäst, jag tar byxorna &amp; f mig - " dottern halp honom helt och hillet af med bedrplaggen, och med smA latta steg skyndade hau in i huset, att tvatta bort tjhran.
Sedan han satt sig tillratta i lagets krogstuga, styrd af ' mor lagt Cilla - lagets myndigaste kvinna., alla badgasters värdinna sin stora mössa p&amp; ena knat, strukit upp sitt annu rika gr&amp; h&amp;r och f i t t sin halfva ö1 framför sig, var Knut Laveson en fullkomligt Jyck- lig nian.
- - " Gud har nu alltid varit min hjhlp: min och allas förtröstan vare till honom, sil g&amp;r allt val, och inte har jag behöft bettla an, och inte haller har jag behöft att begara hjalp Af församlingen och g&amp; i vtigen för nhgon annan, som kunde behöfva det bättre &amp; n jag, för annu kan jag arbeta, ' och det a r d&amp; inte förbjudet.
har bara tre sin&amp; yöjkar med i biten, men vi manövrerar oss and&amp;; beratta det s&amp; blir han gla '; mins han rnanne annu den visan, jag larde ' n?
för B.
- det var en ssdan utmiirkt visa, " och dcrxned.började Knut Laveson med ett visst rytmiskt fall i tonen och med Atskilliga afvikelser frán originalet föredraga följande:.
Ack, hur hastigt flyktar ej menuteii ingen dödlig hindra kan dess lopp, knapt den börjad ar, förrn den är sluten, knapt den hinner öppna rosens knopp, men likvit1 kan p % den samma komma bhde karleken och hatets agg, mkngen liten eldig laga flamma, mhgen s&amp;ras utaf sm8rtans tagg.
SA njut d&amp; gladjen hvar menut af lifvet gör det goda, gör det nyttiga, gif en skarf af det, som dig iir gifvet &amp; t den usla och den torftiga, d&amp; skall du i dödsmenuten smaka lugn och styrka, och i döden säll kasta nbjd en tacksam blick tillbaka, slumra roligt in den s i s t kval1 - - - " " Stod den visan i boken, han fick? "
" Ah nej ", sade en medelilders krinina, som satt och band not vid fönstret, " den boken var &amp; f vara förfader. "
" den " Den var %f en som hette Runius, " sade Knut Laveson sto1 i boken; det var en utmarkt bok.
- Det tir s i för- underligt, att en manniska kan komma med sadana anstalter; poet ar nagot, som ' skall komme regnande ned i hufvudet.
kardom vill nog till, men inte alla larda it ' poeter - -; den har visan liirde B.
&amp; f mig; men melodien, den fick han inte med, fast jag garria sjöng den, för jug har varit b %de med lustigt och olustigt folk, sjungit med dem som har sjungit, och gr&amp;tit med dem har gr&amp;tit.D nDet a r en utmarkt melodi till den visan, ' afbröt kvinnani vid fönstret, Catrina, krogvardinnans, mor Gillbas syster och gubbens syster- dotter, och började sjunga första versen; att vara beslagtad med mor Cilla, som hgrskar öfver s&amp; mAnga fina badherskaper, a r en stor he- der p % Arilds läge, och gamle Xnut ser visst p % en och säger med sjalfkiinsla: nae, jag a r hinnas morbror, mor Cillas der. "
Med klar ehuru nagot svag st#mms tog s&amp; Knut upp andra v&amp;- set och sjöng visan ut.
E n och annan af de i mor Cillas stuga bo- ende " herskapernen, som undrade öfves den ovanliga duetten, tittadc in genom dörren, meii Knut lat ej störa sig; han hade nu kommit rik- tigt i tagen - han ar lagets sagoförtaijare och berlttar val - och gaf mig efter visans slut till biista Itskilliga bertittelser om nförlornin- garn p&amp; den tid, d % ilnnu inte " rackettskjatning " brukades.
Men han -.
hade lart mig att med vissa förbehall lyssna till dessa hans glansnum- mer, " ty, " hade han en gAng anförtrott mig; " har var en gAng en fru frk ' Helsingbörg, som reste omkring och ville ha historier - jag visste inte, jag skulle hitta pi, och SA matte jag ljuga ' na s8 full .med historier - och se ' n har jag last deni tryckta i bok!
- - n. Vanskapen mellan mig och Knut Laveson stadfastes &amp; n ytterli- .gam under de följande dagarna geuom nAgra rullar tobak till hans vinterförrAd och en och annan flaska ö1 hos mor Cilla, Ofta nog van- kade gubben.ovanligt fundersam omkring; brehet., som skulle skrifvas - och sändas med mig till B.
., 18g honom i tankarna: " han ska ' nock ble, gla9 och f&amp; bref frA7 mig, " sade gubben med tillförsigt, hvarje ging vi.
möttes i nilgon af lagets smA tr8nga gator.
Dagen f&amp;e min afresa tittade jag tidigt p8 morgonen in i Knuts stuga för att f&amp; det markvardiga brefvet; han satt vid det öppna fön- stret, med glasögon p8 niisan och fördjupad i sin skrifning.
Stugan var s8dan han innehaft den jämt i 60 Ar; liten och trilng, med en tyrspis, en bank, en sang och ett slagbord vid fönstret, som stod öp- get, s&amp; att den friska hafsvinden flagtade in i rummet.
Fiskare eller kust- befolkningen i allmanhet skiljer sig fr8n den öfriga allmogen ej minst .deri, a.tt de veta satta pris p&amp; den friska luften, och d8 man eljes p8 landet sallan om ens nhgonsin ser ett öppet fönster, s8 ä r förh8llandet - ett annat i lägena.
Sjöfolk, som aro vana att fylla sina lungor med .den friska hafsluften, tycka sig i fara att kvafvas i den intapta stugan, derför: upp med fönstren och vinden in!
Som helt ung, 22 Ar gammal, hade Knut Laveson flyttat in i - denna stuga med sin 20 Ariga hustru, bhda fr8n eu af .de öfre Kulla- gArdarna.
" Hon var nock en grann tös, " kan man f8 höra Knut be- ratta, " men hon var bra arg; jag hade d8 inte mycket ondt Af7et, för jag 1Ag s8 mycket ute: en och hvar m8 skiljas,ilt, men aldrig uti sinne, .som det heter; men: kör ut naturen med en stiing, den kommer nock igen en gAng, och fast det var fasligt väl, strax jag kom bem, SA r&amp;ckt.e - aldrig den glädjen länge - nar jag hade varit hemma ett par dar, var och barnen, dem tukta hon, s8 det small i, d e t slut med det igen arken.
- - Jag försökte nock att vara Mig, för det skall man ju, men: aldrig SA uselt jiirn, s8 a r det and8 n8 ' t stal i ' et, och om man .spottar Iiinge p s stenen, SA blir den vilt till sist.
Och man kan inte, lefva s8 efter skriften, fast det stAr ju, att man skall vanda den andra # kinden till, d8 man fAr en örfil.
- - - Hur det kan bli i en an- .nan varld, det vet man inte, men det a r alltid bast att vara ödmjuk, - för Herren st8r emot de högfärdiga; det sthr SA i den boken B.
fick: -.
jtiittar kunna intet komma in i himmelriket, ty dörrea &amp; s för lag ock de vilja intet bocka sig.
- - Men nar hon Mg i de sista tagen, s&amp; sa ' hon: " du ska ' förlhta mig, Knut, för jag har inte varit rekti ' emot dig, " och det va ' ord, jag aldrig vantat f&amp; hOra a h a, s&amp; jag sa ': ng&amp; du i Herrans frid till hvile, n8got on&amp; skall aldrig jag ttlnka p&amp; dia graf.
n Denna berattelse stod för mig, d&amp; jag nu satt sgngkanten i gubbens kammare och vantade, att hen skulle skrifva ut sitt bref.
P i bordet lhgo diktböckerna, som B.
gifvit honom: samt nbgra af Val- denstrbms skrifter.
Sjalf hade han nyss hemkommit fr&amp;n sjön efter att ha ensam dragit in 20 ngringar med en fattig faingst af ej fullt en sal sill, men " man far vara tklig, " och gubben klagade ej öfver det Mrda slitet .för en knapp föda.
Och oaktadt det b h d a arbetet darrade ej hanis kro- kiga, nedtjarade hand, bans handstil vas lika redig, som bans tanke a var klar.
Sextio &amp; r i denna lilla stuga!
Under dessa sextio &amp; r hade det ena dygnet varit det andra likt: om dagen ute i viken att shetta ngringar, och om natten ute i s m m c vik att draga dem in; hemma en knapp ' rivila och en Wkig hustru.
Och s$ smhingom hade stugan blihit fgld af sm&amp; som efterhand vuxit upp och ater försvunnit, somliga alldeles sp&amp;rlbst.i kammande land; och den sn g&amp;ng " granna tösenn hade blifvit gammal och, som kvin- norna vid kusten, filrad och vaderbiten i anisigtet, och Knut Lavesoni sjalf l i k a d; men till slut hade de dock skilts i frid och forsoning, utan mariga ord, men dock nog för att allt bittert och straft för alltid skulle vara utplhadt ur den efterlefvandes minne och hjiirta.
- Och nu p&amp; sistone hade denna ovantade fröjd h h d t honom, brefcet friin sonen, " ett svar, " som han trodde, " p&amp; all8 de stackar ban höjt med bön om n&amp;gon underrattelse fr&amp;n den saknade. "
Och i sammanhang harmed detta nya intresse, denna brefskrifo~n~, som Mr den gamles lifligs ande blef som en bro öfver till en rikare vadd.
Och inom denna enkla ram, Pivilket lif rikt p&amp; gligetroget arbete, p&amp; sjalftappfostrande kraft att vajr undan för ett hetsigt sinne, hsilken ödmjukhet, fromhet, och först och sist hvilket ttalamod.
Saktmodig och talig och dock en karl för sin hatt, det var Knut Laveson, och med - verklig vördnad blickade jag p i det öfver papperet nedlutade lurfviga gril hufvudet.
Men nu var brefvet flrdigt.
Knut Laveson nedlade pennan, strök upp sin gria lugg och torkade med handens baksida svetten ur pan- nan.
Belaten med sitt verk rtickte han mig brefvet att Iasa högt:.
Min goda R Lef Val!
Ju langre tid desto valkomnare torde det kanhanda vara, jag har flera gtinger tankt att skrifva nigra roder, tag ej till misstycke mina enfaldiga ord: Herrn vet, jag ar en olard man, dock valment, mitt hjklrta a r bundet med mycken förtrolighet till herr B.
och i synnerhet - - " för alla goda htilsningar.
Efter en bertittelse om sonens bref och den gode " redatörens " ingripande lydde slutet: " Nu vitncler jag mig till herr B.
och säger: ungkarlslifvet a r val godt, men en god halft annu biittre, i synnerhet som tiden ilar och kalla vintern tillstundar, hvem vklrmer sangen?
- Nu vill jag sluta.
mitt bref.
Jag vill vara uppriktig och andäktig Gud Vglsigne oss och alla.
Ty Fromhet och dögd, tukt klra ' ocksti, man mer an guldet skatta mti, nar guldet försvinner, man vet ej hvar, s8 stAr dock dögd och Fromhet kvar.
Lef val!
stiger den gamle Knut Laveson.
P, S.
Nu har jag fylt 81 tir Gud!
hvot om jag lefver till ntista vár min darrande hand för mig sptir. "
D&amp; jag kom till " ungkarlslifvet, " skrattade gubben för sig sjiilf, s&amp; ttirarna runno, aftorkade dem sedan med handen och plirade klipskt: " det skall roa honom, det skulle ju vara lite plaser med i det; han var en s&amp; skklmtsam herre! "
" Farval Knut Laveson, sta nu p&amp; sig i vinter! "
" Gud fAr komma, nar han vill, det a r min tröst - " och med klar blick sade lian farviil med m&amp;nga taclrs6tgelser och halsningar t.ill hans kiire herr B.
Men ofta ljuda för mig hans s&amp; ofta upprepade ord: ttilig, ja tA- lig; och jag tycker mig d&amp; se gamle Knut, gr&amp; och böjd, vankande " i sina egna tankar " mellan Arilds ltiges smti hus och kojor, numera en- dast vantande pi, att " Gud skall komma. "
- Och frAn honom vandrar min tanke till den vackra sorgsna kvinnan i gtirden deruppe mellan bokarna, der hon gAr sti vanligt och pysslar och allt emellan&amp; med era; suck tungsint blickar ut öfver Schelderviken, som.
n- kastar 18nga böljor.
latt mot Tslngahallar.
Kristiania har i den senere tid varet mest optaget af fabrikpigernes strike, forsvarsforeningen og livindernes storair- tede tilslutning til den og af de nye böger til jul, fremfor alle da Guds Yeie.
Striken er som bekjendt afsluttet med at de stakliels piger har gjenoptaget sit arbeide paa de gamle betingelser.
Dog kan f i n haabe a t den opsigt og tilslutning sagen har vakt og den generositet som saa mange kulistnere og frem- ragende mamd og kvinder har vist mod de strikende, ikke vi1 vare uden inflydelse paa de arbeidendes fremtidige vilkaar.