Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagsfullrnäktigen Johan Johansson från Östergöthland har, uti en af Hedervärda Bondeståndet till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet remitterad motion, anfört, att, ehuru fyra mantal vanligast, synnerligen i Östergöthland, utgjorde en båtsmans-rote, och dessa hemman alltså borde åligga, att gemensamt förse sin båtsman med de rättigheter, nemligen ett halft tunnland åker, äng till två lass hö, och mulbete för dess kreatur, jemte vedbrand och stängsel virke, som han af roten hade att påräkna, eller ock att derefter lemna ersättning till den hemmans-innehafvare, eller egare af så kallad stamrote, som dessa förmåner af sina enskilda egor bestode; samt fastän Kongl.
Cirkuläret af den 13 Oktober 1812 antydde, att hjelprotarne borde deltaga efter hemmantalet uti bestridandet af alla de förmåner, berörde manskap egde rätt att af rotarne fordra, hvaribland äfven skulle räknas jordlega för torpet, mulbete, vedbrand och gärdslefång; så hadedikväl, sedan Stats-samt Allm.
Betänkande, N:o 8. 19 genom Kongl. Brefvet ilen 28 Oktober 1817 planpenningar blifvit bestämde till 5J kappar spanmål årligen, en del strö-roteintressenter vid båtsmanshållet ansett, att ersättningen till stamroten, i ett för allt, endast skulle utgöras med nämnde spanmål efter hvars och ens andel uti roten; och har motionären, för att få ett närmare bestämmande af strö-rotes skyldighet att till stam-rote vid båtsmanshållet lemna ersättning, lämpad efter de förmåner, manskapet egde att af roten fordra, och med fästadt afseende derå, alt den redan fastställda jordlegan endast vöre att anse såsom ersättning för den mark, hvaruppå husen blifvit uppförda, föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att den eller de delegare uti båtsmans-rote, som till större eller mindre del bestode de karlen tillkommande förmåner i åker, äng, mulbete, vedbrand och stängselvirke, måtte berättigas att derför jemte planlegan undfå ersättning af strö-rotedelegarne, efter hvars och ens andel i roten, antingen in natura eller efter hvarje års markegångspris.
Efter det Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet för behandling af detta ämne sammanträdt med Siats—utskottet, hafva Utskotten tagit kännedom af Kongl.
Cirkulärbrefvet till samtliga Landshöfdingarna, utom i Skåne, af den 13 Oktober 1812 och Kongl. Brefvet till Krigs- och Kammar-kollegierna af den 28 Oktober 1817, samt af det förra inhemtat: att sedan Rikets Ständer vid 1812 års riksdag, i anledning af väckt fråga om ett efter liderna mera lämpadt stadgande, rörande planpenningar, eller sä kallade hjelp- och strörotars skyldighet att med stam-rotarne deltaga uti anskaffande af torp, mulbete, vedbrand och gärdslefång för indelta manskapet, funnit med billighet och rättvisa öfverensstämma, att hjelprotar vidkändes ett emot hemmantalet svarande deltagande uti alla de förmåners utgörande, berörde manskap egde rätt att af rotarne fordra, och fördenskull i detta ämne hos Kongl. Majit gjort underdånig hemställan, Kongl.
Majit nyssnämnde den 13 Oktober 1812 anbefallt Sine Befallningshafvande uti de län, der indelte infanteri-regementer voro förlagde, att söka befordra frivilliga överenskommelser emellan stam- och hjelp-rotarna om förberörde förmåners utgörande efter ortens förhållanden och kontrakten, så att ersättningen till stam-roten utsattes i spanmål och andra varor, med nådig föreskrift tillika, att, derest icke frivilliga överenskommelser kunde träffas, Kongl. Majits Befallningshafvande skulle ega att, efter vid vederbörlig
Domstol föregången undersökning, sådana ersättningar stam- och hjelp-rotar emellan bestämma.
Utaf kongl, brefvet den 28 Oktober 1817 upplyses vidare, att hos Rikets Ständer vid 20 Stats- samt Allm.
Betänkande, N:o 8. 1815 års riksdag blifvet föreslaget ett närmare bestämmande af de afgifter, hjelp-rotarna vid indelta regementerna borde betala till stam-rotarna, eller planpenningarnas jemkning till ett efter dåvarande tids varupris lämpadt belopp, och att Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse, i afseende på jordlegans förvandling och ersättningarnes bestämmande, funnit endast indelningsverket och knektekontrakten böra tjena till grund derför och ersättningen ej böra fastställas i annat än spannemål eller deremot svarande penningar efter länets markegång, så att i de orter der kneckte-kontrakten berättigade stamrotarne till någon vedergällning af hjelprotarne, denna ersättning skulle utgå till samma belopp, som knektekontrakten och indelningsverket utstakade, förvandladt i så mycket spannemål, hälften råg och hälften korn, som efter det årets markegång, då hvarje regementes knecktekontrakt efter indelningsverket upprättades, belöpt emot de i kontraktet utsatte penningar; dervid borde iakttagas dels att de stainrotar, hvilka enligt indelningsverket förklarats skyldige att, ulan ersättning- af hjelp-rotarne, bestå de soldaten tillerkände förmåner, eller de rotar, hvilkas torp vid fastställda stor- eller enskiften blifvit utbrutne och planlagde på sådan gemensam mark, hvilken förut tillhört både stam- och hjelp-rotarne, och i allmänhet de stamrolar, hvilka något ständigt vederlag erhållit, vore till all ersättnings åtnjutande oberättigade, och dels att rättighet till ersättning för den jordrymd, sorn tilläfventyrs, utöfver hvad knecktekontrakten utsatte, vid soldattorpen befunnes, icke borde ega rum.
Häröfver och sedan ej mindre Kongl. Majtts befallningshafvande än krigs- och kammar-kollegierna blifvit hörde, har Kongl. Maj:t i nåder förklarat: — att hvad anginge Westmanlands och Nerikes inom Westerås och Örebro län förlagde regementer, det borde förblifva vid hvad redan i anledning af Kongl, brefvet dep 13 Oktober 1812 blifvit tillgjordt; att då uti Wermlands län och vid de derstädes förlagde Wermlands och en del af Nerikes regementen knektekontrakten väl icke innehölle något bestämdt stadgande om soldattorps anläggning, utan endast, alt soldaten antingen skulle med uthus och stuga förses eller hos rotebonden på gården inrymmas och derjemte erhålla visst i spannemål och matvaror årligen; men torp, med egor dertill, sedermera blifvit anlagde och till följd af 1812 års cirkulärbref öfverenskommelse för tre års tid eller till 1815 års slut blifvit trätTade rotehållarne emellan om utrotarnes ersättningsskyldighet till stamrotarne, och all annan eller så beskaffad grund för ersättningens bestämmande, som Rikets Ständer tillstyrkt, saknades, Kongl. Maj:t ansåge bäst att. derest ej redan någon allmän öfverenskommelse blifvit träffad och af Kongl. Majtts befallningshafvande gillad, de rotehållare, hvilkas nummer voro med soldattorp oell dertill hörande Stats- samt Allm.
Besvärs- och Ékon -Ulsk.
Betänkande, N:o 8. 21 jord försedde, sammankallades, för alt höras oin ett framtida bestämmande af den ersättning, delegarne i roten borde utgöra till den, å hvars egor soldattorpet vore anlagdt; att någon ersättning åt stamrotarne för jordlega ej kunde ega rum eller ifrågakomma inom Skaraborgs och Elfsborgs
Ian med Dahlsland vid inom dessa län inroterade Skaraborgs, Weslgötha-Dahls och Elfsborgs regementen, inom Gefleborgs län vid Helsinge regemente, inom Stora Kopparbergs län vid Dalregementet, inom Wester- och Norrbottens län vid Westerbottens regemente samt vid Jemtlands regemente, emedan inom dessa orter antingen de hemman, på hvilkas egor torp blifvit anlagde, vid roteringen fått sig mindre andel påförde; eller inga hjelprotar blifvit stamrotarne anslagne eller planpenningar genom kneckte-konlrakt utstakade; eller inga soldat-torp voro anlagde eller hjelprotar funnos; eller torpen voro upptagne antingen på allmänning eller ock på rotens samfälta mark; eller ock ej flera än en hemmansdel om hvarje soldat deltoge och således inga utrotar funnos; — att för Bohus läns regementes båda bataljoner finge förblifva vid hvad om hjelprotarnes ersättning till stamroten redan vore förordnadt; — samt att i följd häraf Rikets Ständers framställning om planpenningar endast kunde medgifvas vid Uplands regemente inom Stockholms och Upsala län, vid Södermanlands regemente inom Nyköpings län, vid första Lifgrenadier-regementet inom Linköpings län, vid Jönköpings regemente inom Jönköpings län, vid Kronobergs regemente inom Kronobergs län, samt vid Calrnare regemente inom Calmar och Kronobergs län, hvilka sex regementers kneckte-konlrakler öfverensstämde ej allenast deruti, att till kneckte-torpet skulle, utom husen, finnas en kåltäppa, ett spannland eller ett halft tunnland åker, hälften till hvart års utsäde samt äng till två sommarlass hö, men i Östergöthland till l,j lass hö årligen, utan ock deri, att det hemman i roten, på hvars egor knektetorpet med ofvannämnde lägenheter lage, skulle af sina lote-intressenter erhålla tre daler kopparmynt elier en daler silfvermynt samt i Östergöthland sex mark silfvermynt om året i vederlag, likväl med förbehåll, inom Stockholms, Upsala och Nyköpings län, att så vida det hemman, der kneckte-stugan vore uppbyggd, bestode af bättre och märkliga förmåner, något vederlag för torpet ej egde rum, och derjemte i Nyköpings län, att, om ett helt och ett halft hemman stöde tillsammans i roten, det hela icke eller finge åtnjuta något vederlag; hvadan Kongl.
M"j:t, som vid bestämmandet af planpenningarnes lätta värde den tiden de utsattes och vid jordlegans hänförande dertill, funnit de; vid indelningen, i planpenningar föreskrifva tre daler i det närmaste svara emot tio och tva tredjedels kappar spannemål, alltså förordnat, atl vid nämnde regementer planpenningar, i de händel - 22 Stats- samt Allm.
Betänkande, N:o 8. ser de enligt kneckte-kontrakten borde utgå, eller behöriga öfverenskommelser icke för-- anledde till ett annat förhållande, skulle af hjelp- eller ut-rotarne samfällt och i mån af deras andel i rolen, till stamroten erläggas med tio och två tredjedels kappar säd, hälften råg och hälften korn, eller med penningar efter markegång, men i Östergöthland endast med hälften deraf eller fem och en tredjedela kappe spannemål. — Derjemte har Kongl. Majit, vidkommande Krigs- och Kammar-kollegiernas hemställan om bestämmande af ett visst vederlag i spannemål åt stamroten för åt soldaten lemnade gärdslefång, vedbrand och mulbete för hans kreatur, ansett att, enär Rikets
Ständers framställning i detta ämne ej innehölle, att soldatens förmåner borde ingå i den af Ständerna önskade föreskrift för jordlegans förvandling till spannemål, det vore så mycket mindre lämpligt att härutinnan något förordnande meddela, som i allmänhet stamroten icke ensam dessa förnödenheter för soldaten tillsläppte -—- och slutligen har Kongl. Majit ej funnit af nöden att utfärda något o vilk orligt påbud, att den jord soldat-torpen utöfver kneckte-kontraktet innehade borde utläggas, emedan derigenom en rubbning uti de emellan rote och soldat möjligen träffade öfverenskommelser eller afhandlingar skulle åstadkommas.
Ytterligare har Kongl. Majit uti Nådigt B ef af den 10 Februari 1824 angående nya roteböckers fastställande för hela båtsmanshållet i riket, med ändring för båtsmanshållet af hvad i 3 § i Kongl.
Förordningen af den 23
Maj 1690 i hvad vederlaget för torpet samt gärdslefång, vedbrand och mulbete besräffar, stadgat, att i händelse rotebönder, på hvilkas hemmanseger torpet vore anlagdt, skulle yrka ersättning derför af öfrige rotedelegare och derom med dem ej träffa öfverenskommelser, Kongl. Majlis Befallnig-shafvande egde att, efter vederbörandes hörande, pröfva och genom utslag sig utlåta om och i hvad mån en sådan ersättning, jemförelsevis till knecktehållet, skulle af de sednare utgöras; — och slutligen har Kongl. Majit, i anledning af Rikets Ständers vid 1823 års riksdag gjorda under-, dåniga anhållan, att Kongl. Majit ville låta förständiga dess Befallningshafvande i de län, der stridighet om planpenningars utgörande ännu kunde uppstå, att i likhet med hvad Kongl.
Majit under den 13 Oktober 1812 i nåder föreskrifvit, söka befordra frivilliga öfverenskommelser emellan stam-och ut-rotarna om de ifrågaställde, soldaten eller båtsmannen inkommande, förmåner af torp, mulbete, vedbrand och gärdslefång, utgörande efter ortens förhållande och kontrakten m. m., eller der sådana öfverenskommelser icke kunna träffas, i nader påbjuda, att vid soldatens eller båtsmannens afgång, den jord torpet utöfver kneckte-kontraktet innehade, borde utläggas och till hemmansegareus disposition åter - Stais- samt Allm.
Betänkande, N:o 8. 23 så, då all fråga om planpenningar utöfver hvad kneckte-kontraktet bestämde, förfölle, utan rubbning af de emellan rote och soldat eller båtsman möjligen träffade öfverenskomrnelser, genom Nådigt Bref af den 15 Mars 1826 förklarat, att då hvad frågan om frivilliga öfverenskommelsers beredande äfven vid båtsmanshållet vidkomme, Rikets Ständers underdåniga önskan i denna del öfverensstämde med hvad redan genom Nådigt Bref af den 14 Februari 1824 blifvit för båtsmanshållet i allmänhet stadgadt, Kongl.
Maj:t icke ansåge något ytterligare förordnande härom vara af nöden, och att beträffande Rikets Ständers underdåniga hemställan om påbjudande, att der sådana öfverenskomrnelser icke kunde träffas, vid soldats eller båtsmans afgång, den jord torpet utöfver kneckte-kontraktet innehade, boide utläggas och till hemmansegarens disposition återgå, Kongl. Maj:t icke funnit lämpligt eller nödigt, att ett så beskaffadt allmänt påbud låta utfärda, enär redan, i händelse af soldater eller båtsmän inkräktningar till deras boställen blifvit gjorda eller gjordes utöfver det, som i kneckte-kontrakten och förordningarna bestodes, Kongl. Resolutionen på allmogens allmänna besvär af den 28 Juni 1731 uti 5:te punkten föreskrefve, att utläggning af dylika inkräktningar borde ske, och det alltså tillhörde Kongl. Maj:ts Befallningshafvande att då någonstädes klagan öfver sådane obehöriga inkräktningar fördes, deröfver, sedan nödig undersökning föregått, i hvarje fall efter förhållandet och omständigheterna sig lagligen utlåta.
Då sålunda genom ofvan åberopade Kongl.
Bref af den 14 Februari 1824 och den 15 Mars 1826 finnes stadgadt, huru stridigheter emellan stam- och strö-rotar vid båtsmanshållet, angående ersättning till de förre i och för åker, äng, mulbete, vedbrand och gärdslefång skola förekommas eller till slut bringas, anse Utskotten sig böra tillstyrka: att Biksdagsfullmäktigen Johan Johanssons ofvannämnde motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 12 Maj 1851. STOCKHOLM. Östlund &
Bedling, ISSI.
Betänkande, N:o 9.
\ H:o 9.
Betänkande, i anledning af väckt motion om anslag af allmänna medel till ersättning för under gängse smittosamma boskapssjukdomar nedslagtade kreatur.
I Genom remiss från Hedervärda Bondeståndet har till Stats-utskottet blifvit öfverlemnad en motion af Riksdagsfullmäktigen Pehr Nilsson från Christianstads län, med hvilken Riksdagsfullmäktigen Jöns Månsson från Malmöhus län sig förenat, och hvaruti yttras, alt då det icke i allmänhet torde kunna lyckas att stifta bolag för försäkring af boskap, samt man någorlunda allmänt erkände de svårigheter, som deremot mötte och snart sagdt omöjligheten att uppgöra tillfredsställande reglor derför; men erfarenheten visat, att inga säkrare medel funnes mot boskapssjuka i allmänhet och den så kallade lungsjukan isynnerhet, än nedslagtning af de kreatur, som, till följe af beröring med redan insjuknade, för sjukdomar misstänktes, hvilket åter vore en större uppoffring, än man af den enskilte kunde fordra, utan att lemna honom någon ersättning, har motionären, med afseende jemväl derå, att det just vore genom en sådan hastigt vidtagen nedslagtning, som det allmänna befriades från större olyckor och förluster, samt att Statens mellanträdande vore af behofvet påkalladt och det enda medel, som kunde betrygga landets boskapsskötsel, hvilken vore grundvalen för jordbruket och sålunda mäktigt inverkade på alla folkklassers väl, har föreslagit, att ett anslag till ersättning för nedslagtning af boskap under lungsjukans och boskapspests härjande, måtte af Rikets Ständer beviljas. livad sättet och vilkoren för dispositionen deraf anginge, har motionären öfverlemnat sådant till Utskottets bedömande, Bi/i. till B.
Fröt. 1850 $ 1851. 4 Sami. 2 Afd. 2 Haft. 1 2 Stats- samt Allm.
Betänkande, N:o 9. endast antydaDde sin åsigt, att nämnde anslag lämpligast borde anvisas på Riksgäldskontoret; att endast under gångbar smitta de egare af kreatur skulle till ersättning berättigas, som kunde styrka, att de vidtagit nödiga försigtighetsmått för smittans undvikande, samt då sådan smitta inom ladugård förmärkts, genast vidtagit nedslagning och användt all erforderlig försigtighet; att lösen för de dödade kreaturen borde bestämmas genom värdering, och att ersättningen, för att motsvara ändamålet, borde skyndsamt meddelas, så snart förhållandet blifvit vederbörligen styrkt.
Sedan Stats-utskottet ansett sig böra behandla denna fråga gemensamt med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet, hafva Utskotten densamma till pröfning förehaft, och få i anledning deraf upplysa, att sedan Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Malmöhus, Christianstads och Hallands lån i underdånighet anhållit om vidtagandet af ändamålsenliga åtgärder till förekommande af den inom nämnde län yppade förut omförmälde smittosamma och elakartade boskapssjukdoms spridande, för vinnande af hvilket ändamål, enligt hvad upplyst blifvit, något annat tillförlitligt medel icke funnes, än att skyndsamt låta döda de insjuknade kreaturen, så har Kongl. Maj:t, i betraktande deraf, att kreaturens egare rättvisligen icke kunde tillförbindas att förr, än sjukdomens framsteg tillintetgjort allt hopp om vederfående, desamma, utan ersättning för deraf uppkommande förlust, låta slagta; och att, ehuru det i främsta rummet kunde tillhöra de menigheter, som af nämnde olycka mest hotades, att till sådan ersättning lemna nödiga bidrag, Statens skyndsamma mellankomst under då varande omständigheter så mycket mera syntes vara af nöden, som sjukdomen eljest kunde komma att utbreda sig till flera delar af riket, innan enskilta försäkringsbolag hunne att bilda sig, Kongl. Maj:t, som ansett beloppet af en sådan ersättning böra ungefärligen motsvara skillnaden mellan kreaturets verkliga värde och hvad som af kreaturet, då det blifvit slagtadt, för egaren återstode att begagna, men att då kreaturet, genom sjukdomens framsteg, för egaren sjelf förlorat allt värde, någon ersättning för detsammas dödande skäligen icke borde honom tillkomma, under den 28
December 1848 stadgat och förordnat, som följer: \ l:o.
Finnes kreatur vara af smittosam och elakartad lungsjukdom angripet, vare egaren pligtig att låta detsamma slagta. 2:o.
Slägtas sjukt kreatur så tidigt, att köttet deraf, enligt djurläkarens intyg, är Stats- samt Allm.
S användbart, vare egaren oförhindrad att kött och hud använda, dock att köttet icke får från stället afTöras utan att vara insaltadt, och att huden, sedan den blifvit kalkad, till garfveribehandling allemnas ; och vare egaren derjemte berättigad, att, med vilkor, som här nedan stadgas, af allmänna medel njuta ersättning till hälften af det värde, hvartill kreaturet af behöriga värderingsman blifvit uppskattadt. 3:o. Behörige värderingsman äro.- Socknenämndens ordförande, eller, i händelse af hans förfall, någon annan af honom utsedd ledamot af nämnden, den i orten anställde, eller för tillfället der tjenstgörande djurläkaren, samt en af Konungens Befallningshafvande bland församlingens medlemmar utsedd person. 4:o.
Vill egaren njuta ersättning, som i 2:dra punkten sägs, göre då om sjuknadt kreatur skyndsam anmälan hos vederbörande värderingsman; och åligge det desse att utan dröjsmål sig till stället begifva, för att om kreaturens värde och afslagtning meddela skriftligt intyg. 5:o.
Äro värderingsman förhindrade att så skyndsamt, som erfordras, sig inställa, må egaren icke destomindre slagta det sjuka kreaturet, och vare ändå berättigad till ersättning, derest värderingsmännen, vid sedermera skeende besigtning och värdering, intyga, att slagtniugen skett så tidigt, som i 2:dra punkten sagdt är.
Så snart intyg af den beskaffenhet, som i föregående punkter sägs, af egaren till det slagtade kreaturet hos Konungens Befallningshafvande företes, låte Befallningshafvanden till honom utbetala den ersättning, hvartill han finnes vara berättigad. 7:o.
Djurläkaren vare förbunden, att, inom det af Konungens Befallningshafvande honom anvisade område, visitationer, så ofta ske kan, anställa, för att utröna om sjukt kreatur förefinnes.
Finnes sjukt kreatur, låte egaren, om han gör anspråk på ersättning., genast tillkalla de personer, sorn. för behörig värdering erfordras, och gånge sedan sorn förut sagdt är. 8:o
Dör kreatur af smittosam och elakartad lungsjukdom, gånge då som i 5:te § af Kongl. Förordningen den 23 Januari 1828 stadgadt är; och ojute egaren, i sådant fall, ingen ersättning.
Lag samma vare, om sjukt kreatur icke dödas förr än sjukdomen så länga fortfarit, att kreaturets kött, enligt djurläkares intyg, icke är användbart. k Stats- samt Albn.
Betänkande, N:o 9. 9:o.
I allt öfrigt lände till efterrättelse Kongl. Förordningen den 23 Januari 1828, i de delar den på denna sjukdom är tillämplig. 10:o.
Hvad om rättighet till ersättning nu stadgadt är, gäller blott i fråga om kreatur, som före den i Juni 1849 blifva i och för smittosam lungsjukdom slagtade; förvändande Kongl. Maj:t att vederbörande menigheter emellertid ingå försäkringsbolag för ersättning af de förluster, som den enskilde möjligen kan komma att vidkännas, i händelse sjukdomen utöfver nämnde tidpunkt kommer att fortfara.
Vidare har Kongl. Maj:t, den 31 Maj 1849, i anledning af förnyad anmälan af samma Dess Befallningshafvande, i nåder beslutat och förordnat: att för kreatur å de ställen, der smittosam lungsjukdom yppat sig före utgången af dåvarande
Maj månad, ersättning af allmänna medel, enligt de i Nådiga Brefvet den 28 December 1848 bestämda grunder, fortfarande komme att utgå intill den 1 påföljande October; att till berörda ställen inga kreatur finge under nämnde tidrymd uppköpas eller införas, vid äfventyr att, om sådant skedde, all rätt till ersättning för derefter slagtade kreatur vore förverkad; samt att tili förekommande af underslef så i ena som andra afseendet, alla å berörda ställen då befintliga kreatur skulle brännmärkas och genom vederbörande kronobetjenings försorg i noggranna förteckningar specificeras.
De ersättningar, sorn, i följd af dessa nådiga föreskrifter, blifvit utbetalde, inom Malmöhus, Christianstads och Hallands län, utgöra, enligt officiella uppgifter af den 1 och 2 April innevarande år, inom Malmöhus län „ Christanstads län „ Hallands län 5,016: 32. — 518: 26. 8. 8,552: 13. — tillsammans R:dr 14,087: 23. 8.
Efter tagen kännedom af dessa förhållanden, få Utskotten yttra, att äfven de, inseende angelägenheten deraf, att den elakartade smittosamma lungsjukan hos nötkreaturen inom landet utrotas eller åtminstone i möjligaste måtto hämmas, och öfvertygade att det bästa Stats- samt Allm.
Besvärs* och Ehon.-Utsk. Betänkande, N:o 9. 5 medlet dertill är en tidig och ändamålsenlig nedslagning af de smittade kreaturen, väl anse det tjenligaste sättet att vinna ett sådant ändamål vara försäkrings-föreningar inom orterna; men då erfarenheten visat, att dylika föreningar blott på få ställen bildat sig, hvartill orsaken i allmänhet varit fruktan att ersättningsbeloppen kunde blifva alltför stora, finna Utskotten af särdeles vigt att Staten mellankommer, för att, genom något understöd vid skadeersättningarnes meddelande, underlätta bildandet af sådane föreningar, hvilka i öfrigt icke skulle blifva fullt ändamålsenliga, om de icke temligen allmänt inginges.
Med ledning af den erfarenhet, som under den tid sjukdomen varit i landet gängse, kunnat inhemtas, anse Utskotten äfven skäligen kunna förmodas, att om nedslagtning af smittade kreatur i tid iakttages, ersättningsbeloppen icke böra blifva särdeles betydliga.
Af alla dessa förenade skäl få Utskotten vördsamt föreslå, att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj.t måtte uti underdånighet anhålla, dels att Kongl.
Maj:t behagade försäkra de bolag, hvilka redan bildat sig eller framdeles, inom den preskriptionstid Kongl. Maj:t kan finna lämpligt i nåder bestämma, bildas till inbördes försäkring emot den elakartade, smittosamma lungsjukan hos nötkreaturen, om
Statens deltagande till hälften uti de ersättningar, som för kreaturs nedslagtning af dem meddelas.