Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var den nyss afblåsta karnevalen, som stått upp i bakrus med inslaget öga, vild i stället för glad, rå i stället för lekfull, oanständig i stället för pikant.
De franska pennorna öfverdrefvo ej:
Pan var uppstånden.
Marken darrade under hans triumfvagn, kyrkorna störtade och boningshusen stodo som sönderbrutna lårar fulla med leksaksmöbler.
Redan andra dagen efter den stormiga morgonen slocknade dock de djerfva färgerna.
Kläderna letades fram och främlingsskaran hade flytt.
Den första spänningen efterträddes af nedslagenhet och trötthet, bullret af ödslig tystnad.
Allt arbete, all handel hade afstannat.
Bodarna voro tillbommade.
Man hörde ekot af sina egna steg, då man genomströfvade de öfvergifna städerna och byarna.
Endast på torg och öppna platser samtalades i ifrigt gestikulerande grupper och med tidningen i hand om hvad hvar och en upplefvat under dessa dagar.
Berättelserna om mångas egendomliga räddning gingo från mun till mun, från grupp till grupp, och man uppläste med entonig röst tidningarnas dödslistor: så och så många döda der, så och så många der.
I Baiardo, en arkadisk liten stad i bergen ofvanför San Remo, 900 meter öfver hafvet, hade 220 menniskor dödats.
Af dem omkommo de flesta i kyrkan.
Ginvägen från San Remo dit upp till den ensliga staden kan endast tillryggaläggas till fots eller med åsna.
Brant och stenig stiger den genom djupa olivskogar – och en väg, som korsar en sådan skog, är vackrare än någon annan.
Olivskogen är ännu oförstådd.
De svarta, förvridna stammarna, de på samma gång graciösa och djerfva kvistarna, de nästan nordiskt gröna gräsmattorna återgifvas af artisterna förvånande illa.
Äppelträdets skönhet, hvilken till någon del erinrar om olivträdets, ha realisterna lyckats att till fullo framhäfva.
Olivträdet har haft sina skalder, men det väntar ännu på sin målare.
Att afbilda olivträdet med den äldre skolans torra färg och tunga hand – det är att kopiera Meissonnier med borstpensel!
Det är att spela Chopin med vantar!
Ju högre vägen klättrar, desto lägre mot marken vrida sig de ädla löfträden för att slutligen ersättas af barrskog, af marskog och ljung.
Efter ännu en halftimmes oafbruten stigning går ridten öfver tomma alpbeten, der herdepojkar i slokhatt och hvita strumpor vakta sina får, hvilkas stora skällor fylla det öde höglandet med sin klang.
Djupt i klyftorna ligger hafvet som blå, tom luft.
På afstånd glimmar en af Col di Tendas hvita tinnar.
Man är midt inne i de gulgröna molnen.
Gräset gulnar; det svaga klirrandet af åsnans små hofvar hörs ej mer; man rider genom famnsdjup snö, som bär friska vargspår.
Med snön följer en obeskriflig tystnad – en tystnad, som är musik.
Med ens stupar den steniga vägen tvärbrant som en af jordbäfningen raserad trappa.
Allt blir grönt; rundt omkring stå stora kastanjer – och man är i Baiardo.
Man skulle i detta landtliga samhälle, som är afstängdt från hela den öfriga verlden, hoppats träffa sorglöshet, säckpipeblåsare samt muntra hustrur och flickor med stickstrumpan och den klassiska sländan.
Man skulle suttit af och ropat på vin och litet ost samt känt sig gladare än någonsin.
Allt detta skulle man ha gjort, om man endast kunnat se bort från två stora, men icke särdeles djupa diken eller grafvar, i hvilka man nedlade i lakan insvepta menniskokroppar.
Sedan de blifvit lagda sida vid sida i långa hvita led, öfvertäcktes de med osläckt kalk och en meter jord.
Midt i det vackra landskapet kände man hat mot detta obegripliga och hjertlösa vidunder, som kallas naturen.
Man glömde, att detta vidunder i sjelfva verket alldeles icke behöfver vara elakt och förhatligt derför, att det ibland slår till en smula hårdt.
Mulåsnan är icke något grymt djur, men hon dödar utan tvekan en fluga.
Som sagdt, i Baiardo och på flere andra orter var det kyrkan, som blef de flestas graf.
Presten stod just för altaret med ryggen vänd mot församlingen.
Han utförde den del af gudstjensten, då enligt bruket åhörarna halfhögt eftersäga hans bön.
Kyrkan var alltså fyld af ett sakta surrande och mumlande.
Med ens hördes ett doft dån, hvarefter allt blef fullkomligt tyst.
Då presten vände sig om, var hans församling försvunnen.
Han såg endast några trasiga stolar och hattar kringkastade på en stor grushög.
Några få räddade sutto, mållösa af förskräckelse, vid ett sidoaltare, som i likhet med det altare, vid hvilket presten bad, blifvit oberördt.
I Ceriana frälste en död de lefvande från ett liknande öde.
Strax före katastrofen hade nämligen församlingen lemnat kyrkan för att följa en död till grafven.
Om man från Baiardo går vester ut, får man snart Bussana i sigte.
Äfven här föll kyrkan och dödade många, ehuru icke presten.
Han besteg just i jordskalfvets ögonblick predikstolen, hvilken stjelptes öfver honom som en låda – och räddade honom.
Medan madonnans kyrkor störtade, föll knappast en gipsflaga från mammons lysande kyrka vid Monte Carlo.
Kring hans åtta gröna altaren var spelet i full gång, som om ingenting inträffat.
Il Secolo beklagade, att jordbäfningen icke gjorde hvad de civiliserade nationerna lemnat ogjordt.
Berättelserna om mångas egendomliga räddning var i sanning det enda, som i dessa olyckans dagar erbjöd
Rivieran någon tröst.
I Taggia låg ett äldre par i sin stora ärbara säng af jern.
Då nu mannen och hustrun samtidigt väcktes af bullret, sågo de väggarna öppna sig samt kände sig och sängen slungade ned på gatan.
Der blef sängen stående på sina fyra fötter, och i sängen lågo de sjelfva oskadade.
I San Remo hade en ung rucklare gjort sig en glad karnevalsnatt.
Hemkommen från danslokalernas hetta, fann han den källaraktiga kölden i sitt rum så outhärdlig, att han kröp ned mellan bolstret och madrassen.
Efter en stund sjönk han och hans bädd ned i undre våningen och taket föll öfver honom – men mellan bolstret och madrassen låg han oskadd.
I Castellaro sökte en kvinna fly ut på gatan.
I det samma föll porten igen om hennes arm.
En nedfallande bjelke gjorde snart samma tjenst som en regel och hindrade henne att rycka upp porten.
Sjelf kunde hon lika litet komma ut som de, hvilka följde henne.
Detta räddade henne och dem, ty under tiden störtade huset – öfver gatan utanför porten.
Två dygn efter olyckan framgräfdes ur en cantina i Bussana två ännu lefvande kvinnor, mor och dotter.
Då karabinierernas spadar öppnade deras fängelse, ropade den äldre, medan hon grät af glädje:
Sono gli angeli del paradiso che vengono in nostro aiuto!...
Bländad af dagsljuset, upprepade hon detta flere gånger och märkte ej, att englarna hade blanklädershattar och blå byxor.
Det hade varit af stort intresse, af psykologiskt intresse, att ha varit närvarande och sett, om den gamla kvinnans glädje minskades eller hundradubblades, då hon erfor, att hon icke hemtades till himlen utan till lifvet.
Jag törs ej säga, hvad jag tror!
Den franska sidan af Rivieran kom i det hela undan för godt köp – om man frånsåg Mentone, som liknade en bombarderad stad.
Vi begåfvo oss dit en eftermiddag.
Främlingarna voro försvunna.
Några hade visserligen försökt att stanna kvar ett par dygn samt betalat ända till 200 francs för en vagn att sofva i.
Men dessa sista begåfvo sig nu åstad i ett tillstånd, hvilket, hvad det yttre angår, erinrade om de sinnessjuka trasfröknar, som man understundom möter i större städer.
Kam och borste hade de ej sett sedan katastrofen.
Deras dyrbara spetsklädningar voro rifna samt gråa af dam; deras hår var som pudradt.
Hvarje ansigtets veck eller skrynkla framhäfdes så skarpt af dammet och smutsen, att tjuguåriga flickor lätt kunde råka ut för det fatala misstaget att tagas för fyrtioåriga.
Alla bodar, alla luckor voro stängda, vissa gator afspärrade.
Från promenaderna, som icke längre vattnades, och från de rasade husen dref en våldsam blåst besvärande moln af dam, som täpte ögonen och hvitmenade de svartaste föremål.
Då man beträdde den nästan menniskotomma staden, erfor man samma känsla af beklämning som vid ett besök i Pompeji.
Hvar det fans ett luftigt torn eller ornament, låg det på gatan.
Några villor voro klufna i profil som dockskåp.
Man kunde se in i de olika våningarnas rum.
Borden och stolarna stodo sneda och brutna, sängarna och sofforna rågade med stenar.
Öfver ruinerna fläktade de långa trefärgade vimplarna från karnevalens flaggstänger.
De äldre kvarteren, hvilka äro uppförda efter italienskt mönster och alltså mycket trånga, tycktes, ehuru öfvergifna, fullständigt oskadda.
Den största förödelsen hade träffat den moderna stadsdelen, i synnerhet villorna rundt omkring bangården.
Man påstod att 250 byggnader gjorts obeboeliga.
Längs hafvet hade man rest tält af segel och täcken, på ett ställe af teaterkulisser.
I ett stort tält vårdades sårade af barmhertighetssystrar.
I strandbädden lekte en svärm solbrynta barn, hvilka, då de bli gamla, helt säkert komma att berätta för sina efterkommande om den askonsdag, den »mercredi des Cendres», som blef deras födelsestad så ödesdiger.
På flera italienska orter blef nöden obeskriflig under de första dagarna efter jordbäfningen.
Om nätterna väcktes vi icke sällan af högljudd jämmer.
Stackars husvilla menniskor gräto i nattens tystnad i vingårdarna omkring oss.
Den offentliga barmhertigheten kom dock till hjelp i rättan tid.
Lyckligtvis tycktes emellertid inga insamlingslistor hitta vägen upp till Sverige, som fallet var vid jordbäfningen i Grekland.
Den, som har nöd inom egen hank och stör, skall ej hjelpa den som jemförelsevis är lyckligt lottad.
Det hade icke varit barmhertigt utan obarmhertigt att taga vällingen från Petter för att räcka den åt Pietro.
Men stackars Pietro!
Nog bar han äfven under denna tillfälliga pröfning sin hatt lika flott och sin slängkappa lika pittoreskt, såvida han ej hade förlorat båda under den äfventyrliga morgonen, men hans bekymmerslösa glädtighet var försvunnen.
Dessutom såg man på Pietro, att han just icke var någon hjelte.
Det låg något af nervös, kvinlig rädsla i hans sätt.
Under koleran på Sicilien rymde hals öfver hufvud 31 läkare och 18 apotekare och 27 medlemmar af kommunalrådet i Biancavilla från sin pligt.
Deras beteende var äkta italienskt, och om också icke något dylikt inträffade under jordbäfningen på Rivieran var det dock en påfallande skilnad mellan den franska och den italienska befolkningens stämning under de ängsliga dagarna.
I San Remo herskade pinsam stillhet, som endast afbröts af de med barackers uppförande sysselsatta snickrarnas hammarslag.
Det stora flacka hafvet och det italienska landskapet, som i likhet med hvarje sydländskt landskap lätt framkallar melankoli genom sin tystnad och sin skenbara ödslighet, ökade endast sinnets beklämning.
Dag gick efter dag utan att någon ännu vågade flytta under tak, ty svaga jordstötar förnummos ännu.
För utländingen hade lägerlifvet äfven det lilla obehaget med sig i längden att han – mars var ju ännu ej ingången – lätt förkylde sin vid Nordeuropas kakelugnar bortskämda kropp.
Den som lefvat några år i Italien vet hvad det vill säga att råka ut för de italienska apoteken, det må nu vara för helsans eller andra orsakers skull.
Det har händt att man köpt cacao – och fått pulveriseradt tegel!
Man begär persiskt insektpulver och bränner det för att döda myggorna och strör det öfver säng och mattor.
Man märker dock att insekterna det oaktadt må förträffligt.
Man ser myggorna sitta i taket; man stiger yrvaken, förargad och i blotta linnet upp på ett bord med det glödande pulvret i en sked och svänger den tätt under myggorna som en korgosse svänger rökelsekaret under messhaken på en abbé.
Men myggorna bekymra sig icke det minsta om de uppstigande rökmolnen.
Fullt öfvertygad att den glödande askan icke innehåller ett milligram persiskt insektpulver kastar man den slutligen i handfatet och bereder sig på en sömnlös natt.
Man är ibland nästan benägen tro, att en glimt af det gamla italienska banditlynnet, som för några kopparmynt offrade en menniskas väl och ve, lefver kvar bakom Italiens apoteksdisk.
– Nå, det här om apoteken hör ju egentligen liksom så mycket annat som influtit på dessa sidor icke just till skildringen af jordbäfningen; men fins det något roligare, då man rider, än att lemna den utstakade vägen och sätta öfver diket!
Min hustru och jag hade inrättat oss så godt vi kunde i ett uthus i vår trädgård och tillbragte der en vecka eller mer.
En koffertsgafvel fick tjena till skrifbord, och på den blef dikten Glada Gudars hjelp nu ändtligen afslutad.
Men det var kvaft der inne i kyffet och nattens sömn orolig.
Att på något sätt vara andra till nytta lät sig icke göra.
Allt var förslappande dåsighet.
Då om söndagen nyfikna från alla håll strömmade till messan, som förrättades i det fria framför ett provisoriskt altare på trappan till en villa, upptäcktes icke längre de bekanta tyska och engelska typer, som man dagligen varit van att möta.
Inga rödskägg, inga blonda Margareta-flätor, endast svarta och hvita ansigten, hvilka liknade begrafningskonfekt.
Undra då på, om äfven vi slutligen packade vår koffert!
Vi reste norr om Alperna för att borsta oss och ömsa kläder.
BLAND ALPER OCH FRUKTTRÄDSSKOGAR.
Schweizaren och schweiziskt landtlif.
Wer nie sein Brod mit Butter ass,
Der kennt euch nicht, ihr himmlischen Mächte!
Den som beskrifver schweizaren får icke glömma, att denna har tre ansigten liksom Dantes satan.
Det svartmuskiga italienska ansigtet, med hvilket han möter oss söder om Gotthardpasset har ingen likhet med det mer finhylta franska eller det gemytliga tyska, som nickar mot oss ur de nordliga kantonernas alpstugor och gammalmodiga källarsalar.
Det fins, hvad schweizarens yttre angår, endast ett genomgående nationaldrag, som han aldrig blir kvitt, han må vara rik eller fattig; det är hans småborgareaktiga sätt att vara, hans korta ben och klumpiga öfverkropp.
Tänk dig ett litet renligt men mycket lågt rum i hvilket en oansenlig kvinna, som hvarken är värdinna eller tjenarinna, ung eller gammal, ful eller vacker, passar upp en gemytlig småborgare, som räknar pengar – och du ser en genomsnittsbild af schweizaren i hans hvardagslif på landet.
Kälkborgerligheten ligger som ett töcken öfver hela alprepubliken.
Den intränger lika tryckande i förbundsrådets sal som i prestfruns ärbara sängkammare.
Den förkväfver hvarje frö till en personlighet, hvarje individuell sträfvan, hvarje talang och är derför också orsaken till att Schweiz icke har någon stor konst eller litteratur.
Den är samma här till samhällsordning upphöjda och i minsta detaljer konsekvent utvecklade, allt nivellerande kälkborgerlighet, som hvar begåfvad och sjelfständig menniska hatar och förlöjligar.
Och likväl uppnår den här en sådan grad af fullkomlighet, att den rent af väcker sympati.
Man ser icke till några oböjliga andar, som pusta under dess tryck.
Man hör inga skärande jämmerrop.
Den har så ätit sig in i hela nationen, så fullkomligt uppfylt den, att den icke lemnat rum för något annat.
Gemytligt, lidelsefritt lugn tittar ut ur hvart fönster, och stundtals känner man sig nästan benägen att ställa schweizaren på piedestal och kalla honom idealmenniskan.
Liksom de tyska urkantonerna förtjena att kallas det egentliga Schweiz, kan dessa kantoners inföding kallas den egentliga schweizaren.
Det är också egentligen endast om den tyska schweizaren som jag nu talar.
Den breda och klangfulla men litet skrytsamma tyskan förvandlas på hans tunga till en tonlös och saktmodig dialekt, hvilken enkom tycks passa för ett folk af små välmående sidenfabrikörer och värdshusegare.
Bredvid sin militäriskt bredaxlade sex fot långe broder norr om
Rhen förefaller han som en liten beskedlig diversehandlare i en småstad.
Hans godhjertade ansigte är ofta trivialt, hans skägg tvinsotaktigt tunt.
Hans kläder äro lika anspråkslösa som hans lefnadsvanor.
Hans outtröttliga sparsamhet, hvilken ej står i förhållande till hans ofta stora förmögenhet, är på samma gång hans största fel och hans största förtjenst.
I de tyska kantonernas mest undangömda småbyar påträffar man ofta millionärer, hvars enkla, nästan torftiga hem hos oss på sin höjd skulle tillfredsställa en inspektors fordringar.
Vi slösaktiga svenskar veta ej hvad sparsamhet vill säga.
När vi komma i besittning af ett kapital, hvilket fransmannen på sin höjd skulle kalla »en liten sou», härma vi genast en lords lefnadssätt.
När man möter en mycket rik svensk, ser man hans rikedom; den förråder sig i hans sätt och trycker till och med en viss pregel på hans anletsdrag.
Svensken förmår ej dölja sin rikedom och schweizaren förmår ej visa den.
Den parisiske småborgarens rörande sparsamhet upphör samma dag hans kapital blifvit nog stort att bereda honom en sorgfri ålderdom.
Då sätter han sig framför sin cheminée och äter upp räntorna.
För detta klandrar honom säkerligen ingen, – ingen om icke schweizaren.
Dennes sparsamhet upphör aldrig; den är utan något bestämdt mål.
Generation efter generation vårdar han sitt arf och håller på hvart femcentimesstycke.
Derför är det också nära nog en sanning, att Schweiz har samhällen, der det icke fins någon fattig.
Han är emellertid icke tillfredsstäld med att endast spara; han vill också förtjena.
Rår han endast om en bortskymd liten alpstuga, så tvekar han likväl aldrig att på gafveln upphänga en stor skylt med ordet: »Wirthschaft!»
Stiger man dit in, står oftast ingenting att få, om icke på sin höjd litet cider, Most, som det här kallas.
Men på försäljningen af ett glas Most förtjenar han alltid några centimer, och det är just denna förtjenst i smått, som är hans rätta lifsluft.
Det är icke något ovanligt att förmögna och bildade damer i smyg taga några centimer eller en half franc i profit då de uträtta någon kommission för en utländsk väninna.
Då en jernvägsolycka inträffade i trakten af Düdingen, en trakt hvars katolska invånare tåga till valurnan under ropet »Tout en Christ!», skyndade en mängd landtfolk till olycksstället samt gåfvo de afsvimmade och förskrämda vatten – mot 20 à 50 centimer pr glas!
Hela volymer skulle kunna skrifvas om schweizarens håg efter mynt.
Lyckligtvis har han emellertid så många och afundsvärda förtjenster, att man icke beundrar honom mindre, om han också har några svagheter.
Det är ett stort fel att icke ha något fel.
De tyska kantonernas kvinna erinrar till sitt yttre oftast om en af Norges många »åndrige» fruar.
Hon har samma i trä skurna statur, samma gammalmodiga guldbrosch öfver det släta till hakan knäppta klädningslifvet.
Hennes blick är asketiskt sträf.
Hon är likväl vanligen alldeles främmande för emancipationen.
Hemmet är hennes verld; hon är husmor framför allt; hon är det i högre grad än kvinnan hos någon annan nation.
Hennes stolthet är att bolstrarna noga vädras, att golf och fönsterlufter noga rengöras hvar lördag och att det ej ligger något dam på pianot.
Då hon besöker sin väninna, är icke hennes första tanke att granska dennas klädning.
I samma ögonblick hon räcker henne sin hand, rullar hennes ögon med hissnande hastighet öfver rummets alla föremål.
Helt visst undgår intet slarf i städningen hennes husmorsblick och ett litet ormsting vid damernas nästa témöte, nästa »Kränzchen».
Hon täflar med sin man i sparsamhet.
Då hon blåst ut en använd stryksticka, lägger hon den försigtigt på ljusmanschetten för att nyttja den för andra gången, om lågan behöfver öfverföras till ett annat ljus.
Äfven större familjer ha vanligen endast en tjenarinna.
Frun och döttrarna lemna sängen i otta, städa sjelfva och gå på visit kl. II f. m.
De se icke ogerna, att man dricker kaffe utan socker, och de sätta aldrig grädde på bordet.
Sällskapslifvet är i de tyska kantonerna mera grundadt på ömsesidig jemlikhet mellan båda könen än i andra land.
Mannen är alldeles för mycket plebej att visa kvinnan vår löjligt chevalereska artighet.
Kommer han på sin söndagspromenad med sina damer till ett Wirthschaft och kommer först, och är allt redan utsåldt utom en sista flaska öl, är han i stånd att tömma denna sista flaska sjelf – och beklaga att det icke fins något mer för damerna.
Emellertid sker detta på ett alltför vänligt och uppriktigt sätt för att verka stötande.
Man känner sig i stället benägen påstå, att just så skall umgänget vara.
Våra kostsamma middagar och massbjudningar känner alpernas enkla befolkning ej till.
Man bjuder sina allra närmaste anhöriga på té och litet kallskuret, det är allt.
Bruket att endast umgås med nära anförvandter är emellertid icke det allra lyckligaste.
Der endast slägtingar äro samlade är en kvaf och tryckande luft.
Hvarför icke hellre lefva inom en trång krets af själsfränder!
Blodsfränder äro hvarandra icke alltid så lika i själen som i ansigtet.
Den solidaritetskänsla, som kommer oss att vara stolta öfver våra blodsfränders anseende och förnedrade af deras förnedring, äro vi äfven i stånd att hysa för våra själsfränder.
Dem borde vi sörja i svart!
Beständigt umgänge med anhöriga framkallar dessutom lätt – och så är just fallet i de tyska kantonerna – att de unga gifta sig inom slägten.
Jag påträffade uppe i Appenzell en familj inom hvilken kusinerna gift sig med hvarann i flera generationer.
I småstäderna och de burgnare byarna samlas de bildade klasserna emellertid utan afseende på slägtskap några gånger om året till enkla danstillställningar.
Damerna komma icke dekolleterade och herrarna ytterst sällan i frack.
Det är visserligen vana, att de dansande bära ljusa handskar, men om man händelsevis endast har ett par fläckiga, mörka, illa åtgångna resehandskar, så skall man draga på dem utan att genera sig!
Efter hvar dans skiljas vanligen de båda könen som i en svensk landskyrka.
Herrarna sätta sig längs ena långväggen och flickorna längs den andra.
Vid hvar sin kortvägg sitta fäderna och mödrarna, hvilkas små, kloka, passionslösa ögon stirra öfver salen.
De unga flickorna skulle ofta förtjena att kallas täcka, om de icke redan vid mycket unga år vanstäldes af förstörda tänder.
Mer än en schweiziska bär löständer, då hon går i brudstol.
Hennes stora begär för sötsaker får skulden, men orsaken till det onda är väl också att söka i annat, kanske i dricksvattnet.
Det der, som vi kalla kurtis, vet schweizaren ingenting om; vid utflykter och skridskoåkning bilda herrar och damer för det mesta två skilda grupper.
Deras kälkborgerliga blygsamhet är större än den mest sedesamma gamla fröken någonsin skulle kunna önska.
I Bühler bära damerna simdrägt eller behålla linnet på, då de bada i kar.
Icke ens om de äro ensamma stryka de af det, ty det generar dem att blotta sig inför sig sjelfva.
I herrsällskap våga de icke berätta att de varit och badat, emedan allt samtal om den saken förefaller dem oanständigt.
Småstädernas och byarnas bildade herrar och damer tycka mycket om att visa sig på tiljan – helst i de gamla sorgespelen, der fem akter äro lika obligatoriska som de många liken, då ridån faller.
Vår tid är icke naiv; det är lika oundvikligt att menniskoslägtets sinnelag till sist skall bli mindre barnsligt som att ett svart skägg till sist skall bli grått.
Den som icke är naiv är en förarglig åskådare, då dilettanter gifva sorgespel.
Han tänker under femte akten på sina galoscher.
Schweizaren är emellertid oberörd af sin tid; han är naiv; han gråter under dessa teateraftnar som ett risadt barn.
Dessa enkla och oskyldiga aftonunderhållningar äro de tyska kantonernas enda förlustelser.
Man hängifver sig i öfrigt åt stilla huslighet, arbete och landtlif.
Ingen, som ej tillbragt några år i dessa trakter, förstår, hur fullkomligt de hvardagliga företeelserna inom ett bekymmerslöst hem förstå att göra en menniska lycklig och hur öfverflödigt det är att roa sig.
Landtlifvet är ett nöje, emedan det är utan nöjen.
Man får som sagdt ej tänka sig dessa trakters byar bebodda endast af fattigman.
I hvart eller hvart annat af de höggaflade små hvita husen sitter en förmögen och bildad familj.
Hur beskrifva dessa lyckliga byar, der det patriarkaliska familjelifvet och det storslagna landskapets djupa enslighet samtidigt inverka på sinnet.
Det är annars vanligt att så snart några personer associera sig och bilda byalag, afrödja de platsen närmast sina bostäder och skaffa sig så kalt och soligt som möjligt.
Här sker motsatsen; de saftiga gräsmattorna gå ända upp under fönstren.
Äppel- och päronträden, hvilka växa oomhägnade och otuktade och i storlek och lummighet kunna täfla med kastanjen, tränga sig alldeles in öfver taken och gömma hela byn.
Man ser endast de hvita husknutarna djupt inne mellan stammarna och tror sig midt i en stor skog – en skog af nyttiga fruktträd.