Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är fara att förolyckadt fartyg eller gods tager ytterligare skada, innan redares eller godsegares eller deras ombuds föreskrift hinner ankomma, vare befälhafvare, der ortens lag ej annorlunda stadgar, skyldig att, efter föregången besigtning, foga anstalt om försäljning deraf å öppen auktion, sedan den blifvit i närmaste kyrkor, eller i ortens tidningar eller på annat brukligt sätt kungjord.
Bergadt gods, som utan äfventyr af förskämning vårdas kan, må befälhafvare icke låta försälja, utan att förut hafva inhcmtat lastemottagarens eller hans ombuds föreskrift, der värdet ej så ringa är, att en större del deraf skulle åtgå i kostnad för godsets längre vård. § 186.
Fartygs befälhafvare ege, der han så nödigt pröfvar, att ombud för fartyget till sitt biträde antaga; vare ändå skyldig att å bergningsort qvarstadna, tills det bergade försåldt är, om han finner sin personliga tillsyn ledande till redares eller godsegares större fördel och rederiet ej annorledes föreskrifvit. . § 187.
Kunna parterne ej förena sig om bergarelön, skall den af domstolen bestämmas.
Den bergarelön, hvarom godsegare eller befälhafvare vid olyckstillfället öfver - 97 öfverenskomroit, äfvensom de af bergarne för deras biträde uppgifna kostnader, skola, när de betydligt öfverstiga billigheten och godsegare eller befälhafvare det yrkar, af den domstol, som öfver bergningen eger att döma, jemkas tili hvad skäligt vara kan.
, Härvid har domstolen att fästa afseende å sig företeende omständigheter såsom: 1. om bergningen varit förenad med särdeles fara och möda för bergarne; 2. om bergarne lidit till sin helsa eller de af dem begagnade redskap tagit skada; 3. om fartyget redan var öfvergifvet af besättningen; 4. om bergningen skett medelst särskilda, af bergarne för detta ändamål anskaffade redskap; 5. det bergade godsets värde.
Besättningen håfve ock, för sitt biträde vid bergningen, rätt till lämplig bergarelön, som, vid tvist, af domstolen bestämmes. § 188.
Bergadt gods må ej af egaren tagas i besittning, innan bergarelön betald, eller borgen eller annan säkerhet derför ställd blifvit. § 189.
Kunna bergare ej komma öfverens om den andel af bergarelöneri, hvardera tillfalla skall, bestämmes detta, med ledning af de i § 187 angifna omständigheter, af domstolen.
Har fartyg i sjön något bergat, tillfaller hälften af bergarelönen rederiet, en Ijerdedel befälhafvare!! och återstoden delas emellan besättningen i förhållande till den lön, de uppbära. § 190.
Hvar som i saltsjön inom Svensk skärgård, eller vid Svensk kust, eller i rikets segelbara insjöar, Höder eller kanaler, bergar af egare öfvergifvet skeppsvrak eller till fartyg hörande redskap eller gods, ehvad sådant från botten upptages eller på vattnet
Hylande eller å strand drif vet anträffas, vare skyldig att fyndet anmäla hos närmaste krono- eller tullbetjent, som derom till distriktets tullkammare ofördröjligen ingifver underrättelse.
Förtiger han bergningen, eller något af hvad bergadt är undandöljer eller förskingrar, håfve förverkat bergarelön och straffes efter allmän lag.
Har fartyg under resa något bergat; allemne befälhafvare!! det till tullstation i den Svenska ort, dit han först anländer.
Anlöpes ej Svensk hamn, gifve han i 13 98 den utländska orten hos Svensk konsul, eller, der sådan ej finnes, hos annan behörig myndighet, bergningen tillkänna och låta del bergade på offentlig auktion försälja; kungöre ock rederiet om förloppet och redovise för detsamma försäljningssumman.
Sedan vare på rederiets omsorg och ansvar, att de insända medlen aflemna till Konungens Befallningshafvande i orten, hvilken derefter förfar, enligt hvad i § 191 stadgas.
Döljer eller förskingrar fartygs befälhafvare eller redare hvad bergadt är eller derför influtna medel; ansvare såsom förut sägs. § 191.
Om angifvet fynd åligge tullkammaren att göra anmälan hos Konungens Befallningshafvande i länet, som om bergningen låter kungörelse tre gånger införas i rikets officiela tidning.
Kommer egare inom år och dag, sedan sist kungjordt var och viser sin rätt; tage han sitt åter, emot det att han till den, som bergat, utbetalar kostnaden för gödsets bergande, kungörande och vård, samt den bergarelön, som domstol kan pröfva skäligt att bestämma.
Kan hvad bergadt och angifvet är ej vårdas utan fara för försämring; skall det vid offentligt utrop försäljas och de influtna medlen i länets ränteri nedsättas.
Om Försäkring.
Föremål för försäkring är hvarje interesse, som kan i penningar uppskattas och är beroende deraf att fartyg eller last icke förloras eller i värde förminskas till följd af de faror, som under sjöfart kunna uppkomma.
Aftal, som innefattar egenskap af vad om sjöresos utgång, vare ogildt. % 193.
Isynnerhet kunna följande föremål försäkras: fartyg med allt dess tillbehör och utredning; frakt; gods och varor; 99 bodmeripenningar jemte premieo, haveribidrag, och för fartygs behof eller för haveri utbetalda eller förskjutna medel; andra fordringar, hvilka efter lag eller till följd af särskildt aftal böra gäldas ur fartyg, frakt och gods; förmodad vinst å varor; provision å varor; den fara, försäkringsgifvaren åtagit sig (återförsäkring) Försäkring af ett bland dessa föremål inbegriper icke försäkring af ett annat. § 194.
Ej må dispacheur, mäklare eller skeppsklarerare sluta afhandling som försäkringsgifvare, eller i bolag till försäkrings gifvande ingå.
Sker det, vare premien eller hans vinst af bolaget till fattigkassan vid närmaste sjömanshus förverkad. § 195.
Försäkring må ej slutas: 1. af fartygs befälhafvare eller besättning å kaplake, hyra eller lön; men hafva de för egen räkning köpmannavaror ombord må de dem försäkra; 2. å krigsföruödenhetcr och lifsmedel, tillhörande eller bestämda att föras till rikets förklarade fiende; 3. å föremål, som redan till sitt hela värde är förbodmadt; uppgår bodmerilånet endast till en del af föremålets värde, må återstoden deraf försäkras. § 196.
Försäkring kan tagas: för egen räkning; för annans räkning, och då med eiler utan uppgift af den, för hvars räkning försäkringen slutes; samt utan tillkännagifvande om försäkring tages för egen eller annans räkning (»för vederbörandes räkning» eller dylikt). § 197.
Försäkring för annans räkning kan tagas med eller utan uppdrag af den, för hvilken den slutes.
Underlåter han det; då är, ehvad den, för hvars räkning försäkringen sluten är, densamma godkänner eller icke, försäkringen ogiltig och försäkringsgifvaren lika väl berättigad att premien behålla. 100 § 198.
Det försäkrade föremålets fulla värde är dess försäkringsvärde; den summa, hvartill det blifvit försäkradt, är försäkringssumman.
Understiger försäkringssumman försäkringsvärdet, då betalar, vid skedd skada, försäkringsgifvaren endast så stor del af skada och kostnader, som svarar emot försäkringssummans förhållande till försäkringsvärdet. § 199.
Har samma föremål blifvit, i god tro, lör samma lära samtidigt försäkradt till belopp, hvilka sammanräknade öfverstiga försäkringsvärdet; då svara samtlige försäkringsgifvarne endast för försäkringsvärdet och hvardera i del förhållande, som den af honom tecknade försäkringssumma står till samtliga försäkringssummornas belopp.
Försäkringar, innehållna i en och samma police eller afslutua å en och samma dag, anses såsom samtidiga. § 200.
Ar ett och samma föremål genom flera, icke samtidiga, försäkringar försäkradt för samma fara och för samma tid; då gäller en sednare försäkring endast för så stor del af försäkringsvärdet, som icke genom en tidigare försäkring blifvit betäckt. § 201.
En sednare försäkring gäller dock, om 1. vid dess ingående, försäkringstagaren förbundit sig att till försäkringsgifvaren afstå sina, till följd af en tidigare försäkring, tillkommande rättigheter; 2. vid dess ingående försäkringstagaren förbehållit sig att göra den gällande såvida han, till följd af en äldre försäkringsgifvares obestånd, eller till följd af den äldre försäkringens ogiltighet, ej blifver betäckt genom denna; 3. den tidigare försäkringen är tagen för annans räkning utan uppdrag, den sednare deremot af försäkringstagaren sjelf, såvida denne, vid den sednare försäkringens ingående, antingen varit om den tidigare försäkringen okunnig eller förklarat sig vilja från densamma afstå. § 202.
Äro flera försäkringar slutna samtidigt eller elier hvarandra, och sker efter - 101 gift i endera forsäkringsgifvarens förbindelser, är sådant utan inverkan pä de öfriges rättigheter. § 203.
Hafva försäkringstagare och försäkringsgifvare uttryckligen bestämt ett visst värde å det försäkrade föremålet att dem emellan gälla, utgör detta dess försäkringsvärde (taxerad eller sluten police). •
Försäkringsgifvaren vare dock berättigad att erhålla nedsättning af det öfverenskomua värdet, om han viser att detta, vid aftalets ingående, betydligt öfverstigit det verkliga värdet. § 204.
Ar värdet ej bestämdt genom uttrycklig öfverenskommelse, då bestämmes det på sött följande §§ stadga (öppen police). § 205.
Fartygets försäkringsvärde utgöres af det värde det hade, när försäkringsgifvarens fara började.
Till delta värde kan, genom uttrycklig öfverenskommelse, läggas kostnaden för utrustningen, besättningens hyror och försäkringskostnaden, såvida ej dessa kostnader redan äro försäkrade genom försäkring af bruttofrakten. § 206.
Frakten kan til! sitt bruttobelopp försäkras, såvida ej utrustnings- och försäkringskostnad samt besättningens hyror äro särskildt försäkrade, i hvilket fall försäkring får tagas endast å fraktens nettobelopp.
För bestämmande af försäkringsvärdet å frakt, gäller fraktaftal eller kon nossement.
Är frakt hvarken i fraktaftal eller konnossement utsatt, varde då såsom för säkringsvärde beräknad den, i laslpingsorten, för dylik resa, gångbara frakt eller, der denna ej utrönas kan, det belopp, som. i följd af fraktslut i angränsande hamnar, under likartade förhållanden, må skäligt anses. § 207.
Är ej bestämdt om försäkringen gäller brutto- eller nettobeloppet af frakten, anses den gälla bruttobeloppet. 109 Vid försäkring af frakt, betingad för fram- och återresa, anses, der annorledes ej aftaldt är, hälften belöpa på hvardera resan. § 208.
Försäkringsvärdet å gods och varor bestämmes efter deras värde vid afskeppningen, utrönt genom faktura eller börspris, eller, der sådana pris saknas, på annai lämpligt sätt, med tillägg af tull och alla omkostnader vid deras inköp, försäkring och afskeppning.
Till detta värde må äfven, genom uttrycklig öfverenskommelse, läggas frakt, kostnader under resan, tull och öfriga utgifter i bestämmelseorten. § 209.
Ar försäkring tagen å utruStningskostnader eller hyror, eller, vid försäkring af gods, å frakt och andra kostnader för detsamma, och kommer någon del af dessa utgifter att. till följd af olyckshändelse, icke utgå, vare försäkringen å denna del af den försäkrade summan förfallen. § 210.
Förmodad vinst och provision anses försäkrade, endast då uttrycklig öfverenskommelse derom blifvit i policen införd.
Vid försäkring af varor, mod tillägg af förmodad vinst och provision, upp gifve försäkringstagaren vinsten och provisionen till vissa procent.
Äro procenten ej utsatte i försäkringsbrefvet, må till grund för ersättningen antagas, af förmodad vinst högst tio, af provision högst två, procent af de varors försäkringsvärde, af hvilka vinsten eller provisionen beräknas. § 211.
Försäkringsbref eller så kallad police bör,' der ej aftalets förbehåll och vilkor annorlunda föranleda, innehålla : 1. försäkringstagarens eller hans ombuds namn: 2. det försäkrade föremålet; 3. fartygets och dess befälhafvares namn; 4. in- och utlastningsorterna; 5. bestämdt tillkännagifvande när fartyget ej är bygdt på krafvel eller ej är hel— däckadt, så ock, när gods försäkras, om det ej är lastadt under däck; 6. tiden, när fartyget kommer att afsegla eller redan afseglat; 105 7. huruvida försäkringen gäller för resa, eller för bestämd tid, för fram- och återresa, eller för ettdera; 8. försäkringssumman i Svenskt mynt; 9. den betingade försäkringsafgiftens belopp.
Försäkringsbrefvet förses slutligen med dag och årtal samt försäkringsgifvarens underskrift. § 212.
Annars vare återförsäkringen ogiltig och premien förverkad.
S 213.
Har försäkringsgifvaren ersatt skada eller förlust, som varit vållad af tredje man; då inträder han i försäkringstagarens rättigheter emot den, som skadan eller förlusten vållat.
Ar försäkring tagen å en fordran, till hvars gäldande ett, för sjöfartens faror utsatt, föremål varit afsedt, då inträder ock, i händelse detta föremål skadas eller förgås, försäkringsgifvaren i försäkringstagarens rättigheter emot gäldenären, såvidt de blifvit af försäkringsgifvaren godtgjorda.
I de fall, denna § omtalar, vare försäkringstagaren ej förbunden att först göra sitt anspråk gällande emot den, som skadan vållat eller emot gäldenären, utan eger att genast fordra sin ersättning ut af försäkringsgifvaren. § 214.
Vill försäkringstagare till annan öfverlåta sitt försäkringsbref, gore det skriftligen med namnets undertecknande. § 215. 1 de fall, der denna lag ålägger försäkringstagare att, efter försäkringsaftolets ingående, någon, försäkringen angående, underrättelse försäkringsgifvaren meddela, anses han hafva denna skyldighet fullgjort, då han, genom allmänt begagnad befordringsanstalt, till försäkringsgifvaren meddelandet afsändt, under dennes vanliga adress. § 216.
De, enskilde emellan, ingångna försäkringsaftal varén ej ogiltige, ändå 104 att de blifvit under andra vilkor afslutna, än denna lag föreskrifver, såvida aftalet grundar sig på sådant försäkringsbart interesse, sora § 192 omförmäler.
Försäkringstagarens förbindelser. § 217.
Försäkringstagaren, den som för hans räkning försäkringen afsluter, samt hvar och en annan, sora med försäkringens afslutande tager befattning, vare skyldig att, vid aftalets ingående, fullständigt och sannfärdigt uppgifva alla de omständigheter, hvarom försäkringstagaren sjelf, såväl som de, hvilka, i afseende på samma försäkring, handla för hans räkning, å den tid ega kännedom, såvidt samma omständigheter äro försäkringsgifvaren nödvändiga att känna till bedömande af den fara, han öfvertager oell af vilkoren för detta öfvertagande.
Sker det ej, och kan sedan visas att samma omständigheter varit eller bort vara försäkringstagaren eller dem, som å hans vägnar handlat, bekanta, vare försäkringen ogiltig och pre mien förverkad.
Försäkring, sluten för annans räkning, ege dock bestånd, om en omständighet, som kunnat inverka på försäkringsgifvarens beslut att försäkringen ingå, blifvit försäkringstagaren så sent bekant, att han icke, utan vidtagande af utomordentliga åtgärder, kunnat, vid försäkringens afslutande, derom meddela underrättelse; äf vensom, då försäkring skett utan dens vetskap, för hvars räkning den tagen är, bristande uppgift af någon omständighet, som han, men icke den, som försäkringen slöt, afvetat, icke verkar till försäkringens återgång. § 218.
Har den, som försäkringen afslöt, äfven i god tro, gjort en oriktig uppgift i afseende på en försäkringen rörande väsendtlig omständighet, vare försäkringen ogild och premien förverkad. § 219.
Har man tagit försäkring efter den tid, då skada å det försäkrade föremålet inträffat, vare aftalet ändock gildt, der den, som försäkringen tagit, med ed eller annan bevisning kan styrka att han, vid försäkringens afslutande, varit i god tro. § 220. 105 § 220.
Vill man sluta försäkring att gälla från ort, dit fartyget ännu icke anländt, eller å varor, som icke oförtöfvadt blifva inlastade, angifve försäkringstagaren, vid försäkringens afslutande, denna omständighet eller sin bristande kunskap derom.
Sker det ej, vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. § 221.
Å fartyg och gods må ock försäkring tagas sedan det från lastningsorten algått; dock skall försäkiingstagaren tillkännagifva tiden, när fartyget afseglade, eller sin bristande kunskap derom, så ock all den underrättelse, han sist om fartyget erhållit och låta sådant i försäkringsbrefvet anteckna. § 222.
Vill man taga försäkring å fartyg eller gods från ort, dit fartyget under resa redan anländt, uppgifva försäkringstagare tiden, när fartyget från aflastningsorlen afgått och när det kommer alt lemna den hamn, derifrån faran skall börja. § 225.
Försäkringsbref å varor må ock utfärdas, ändå att fartygets och dess befäl— hafvares namn obekant är; dock skal! denna bristande kännedom i försäkringsbrefvet tillkännagifvas, så ock allastnings- och lossningsort, allastarens namn och, då emottagaren känd är, äfven dennes.
Sedan försäkringstagaren om fartygets och dess befälhafvares namn kunskap erhållit, vare han skyldig att genast försäkringsgifvaren derom underrätta, och desamma i försäkringsbrefvet införa låta.
Underlåter försäkringstagare alt lemna de uppgifter, sorn i denna och §§ 221 och 222 föreskrifvas, vare försäkringen ogiltig och premien förverkad. § 224.
Finnas bland försäkrade varor penningar, dyrbarheter och värdepapper, konstsaker, kanoner eller mörsare, skjut- eller sidogevär, krut, kulor, bly, eller annan krigsredskap, eller sådana varor, som äro lätt underkastade skada; böra dessa föremål vid försäkringen bestämdt uppgifvas och under sina rätta namn i försäkringsbrefvet införas.
Vill man försäkra gods, som till krigsredskap icke egentligen hörer, men af krigande makter är förklaradt förbjudet, vare skyldig att godset under sitt rätta namn uppgifva eller åtminstone dess egenskap af förbjudet i för— 14 106 säkringsbrefvet införa; allt vid äfventyr af försäkringens ogiltighet och premiens förverkande. § 228.
Vid försäkring af bodmeri skall, der lånet i nödhamn taget är, försäkringstagaren uppgifva första afseglingsorten, så ock om fartyg, frakt och last, samfäldt eller hvar för sig, eller endast delar deraf, blifvit för lånet pantförskrifna.
1 brist af sistnämnde uppgift anses bodmeripenuigarne försäkrade på fartyg, frakt och last, så alt, vid inträffad olycka, försäkringsgifvaren endast betalar hvad som till lånets gäldande icke hade kunnat utgå, om alla tre föremålen varit för lånet pantförskrifna; dock eger endast försäkringsgifvaren att göra sig denna bestämmelse till godo. § 226.
Om, innan försäkringsgifvarens fara börjat, resan förändras, då är, vid försäkring af fartyg och frakt, försäkringsgifvaren från sin förbindelse fri; och, vid annan försäkring, fortfar hans förbindelse endast såvida resans förändring skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande.
Sker ändring af resan eller faran annorledes förändras eller förökes, sedan försäkringsgifvarens äfventyr börjat, upphör hans ansvar för hvarje efter förändringen inträffad olyckshändelse, såvida ej farans förändring eller förökande skett utan försäkringstagarens vållande eller begifvande eller varit utan inflytande på den sednare inträffade olyckshändelsen oller skett af nödfall, föranledt af en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 227.
Ombyte af befälhafvare å fartyg verkar icke till försäkrings återgång; dock bör sådant, vid det äfventyr § 223 bestämmer, för försäkringsgifvaren kungöras. § 228.
Har resan utöfver den tid, som i försäkiingsaftalet varit förutsatt, blifvit fördröjd till en farligare årstid, vare försäkringstagaren skyldig att, så fort det honom kunnigt blifvit, försäkringsgifvaren om dröjsmålet underrätta och med honom om en motsvarande förhöjning i premien öfverenskomma.
Gör han det ej; bafve sin försäkringsrätt, jemte premien, föi verkat.
Kan öfverenskommelse om förhöjningens belopp ej träffas, varde det bestämdt genom skiljomän, om hvilkas väljande och beslutanderätt vare lag, som i <§ 334 sägs. 107 § 229.
Vid forsla tidning försäkringstagare erhåller om sjöskada eller annan olycka, som träffat försäkradt föremål, kungöre han det lörsäkringsgilvaren och öfverenskomma med honom om nödiga åtgärder till de försäkrade föremålens bergning, vård eller försäljning; besörje ock sjelf, till dess försäkringsgilvarens svar ankommit, hvad som i dessa hänseenden nödigt vara kan.
Underlåter försäkringstagare, utan laga förfall, att oförtöfvadt underrätta försäkringsgilvaren om olyckan och att under tiden bevaka hans rätt, vare han förlustig sin rätt till ersättning för hvad som genom hans försumlighet blifvit skadadt eller gått förloradt. § 250.
Premien skall, såvida ej annorledes ölverenskommet är, erläggas genast efter aftalets afslutande och emot policens utlemnande.
Är försäkring afsluten för annans räkning, och den, som försäkringen afslöt, råkar på obestånd, då är den, för hvars räkning försäkringen blifvit tagen, för— pligtad att premien betala, såvida han ej redan erlagt den till honom, som försäkringen afslöt.
Försäkringsgifvarens förbindelser. § 231.
Försäkringsgifvaren vare skyldig att, såvidt icke annorledes är aftaldt, vidkännas följden af all den fara, för hvilken fartyg eller last, under det försäkringen räcker, äro utsatte.
I synnerhet svarar han för faran af: 4. naturhändelser och sjöolyckor, äfven uppkomua genom tredje mans vållande såsom: sjövattens inträngande, strandning, skeppsbrott, sjunkning, eld, explosion, blixt, jordbäfning, skada genom isgång, kantring, sjökast o. s. v.; 2. krig och åtgärder af högre hand; 3. arrest och seqvester; 4. stöld, sjöröfveri, plundring och andra våldsamheter; 8. förbodmande af de försäkrade föremålen för resans fortsättning eller deras användning på annat sätt för nämnda ändamål; 6. oredlighet och förseelse af befälhafvaren eller någon af besättningen, såvidt derigenom skada å det försäkrade föremålet uppstår; 7. sammanstötning af fartyg, utan afseende derpå att det försäkrade föremålet omedelbart genom sammanstötningen eller genom dess följder lider skada, eller att 108 den uppstår derigenom att af det försäkrade föremålet ersättning måste utgöras för skada, som tillfogats tredje man. - § 232.
Deremot svarar försäkringsgifvareu icke: 1. vid försäkring al fartyg eller frakt, för den skada, som uppkommer derigenom ali fartyget, vid den tid faran började, icke varit sjövärdigt eller behörigen ulrustadt och bemannadt eller försedt med behöriga skeppshandlingar, ej heller för den skada, som, utom vid sammanstötning, uppstår derigenom att redarne måste utbetala ersättning för den förlust, som genom besättningens förvållande blifvit tredje man tillfogad.
Har försäkringsgifvare, efter tagen kännedom om fartygets beskaffenhet, godkänt detsamma såsom sjövärdigt för viss fara, ege ban ej alt, vid inträffad skada, vägra ersättning på grund af fartygets bristande sjövärdighet, med mindre han viser att denna brist, vid försäkringens afsluiande, varit försäkringstagaren bekant och af honom blifvit fördold.
2. vid försäkring af fartyg, för den skada, sorn uppkommer genom nötning, bruk och ålder; 3. vid försäkring af gods eller frakt, för den skada, som bärrörer af godsetscgen lättf örderflighet, såsom när flytande varor förskämmas, eller, utan att kärilet af yttre orsak skadas, utlaka, när frukt ruttnar eller spanmål sammanbrinner, eller gods af ohyra uppfrätes; blifver dock resan ovanligt länge fördröjd genom en olyckshändelse, för hvilken försäkrings— gifvaren ansvarar, är han skyldig att ersätta den genom dröjsmålet uppkommande skada af det slag, nu sagdt är; 4. vid försäkring af gods eller förmodad vinst, för den skada, som uppstår genom vållande af aflastare eller lastemottagare i denna deras egenskap; 5. för den skada, som uppkommer genom försäkringstagarens vållande, och icke tillfogas det försäkrade föremålet i afsigt att rädda fartyg och last från en fara, för hvilken försäkringsgifvaren ansvarar. § 233.
Försäkringsgifvare vare förpligtad att ersätta timad skada, äfven i det fall, att försäkringstagaren är berättigad att fordra samma skada ersatt af tredje man, emot rättighet att inträda i försäkringstagarens rättigheter emot denne 213).
Försäkringstagaren vare dock förbunden att till dess försäkringsgifvaren kommer i tillfälle att sin rätt bevaka, vidtaga de åtgärder, som i delta hänseende kunna vara af nöden.
109 § 234.
Denna skyldighet åligger honom äfven om det försäkrade föremålet blifvit vid haveriutredningen uppskattadt till ett värde, öfverstigande försäkringsvärdet.
Är ej fulla värdet försäkradt, gälle hvad i § 198 mom. 3 stadgadt är. § 235.