Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då detta senare beräkningssätt funnits böra användas, har såsom allmän grundsats uppställts, att tullafgiften ej borde öfverstiga 20 k 25, högst 30 procent af nämnda tillverkningskostnad; varande Komiterade af den åsigten, att ett högre skydd, äfven der det hittills åt - 15 njutits, och jemnväl, åtminstone för den närmaste framtiden, möjligen påräknats, icke billigtvis kan hvarken begäras eller medgifvas.
Afven från synpunkten af skyddets giltighet, kan detta ej gerna afse annat eller mera än uppvägandet af skilnaden emellan tillverkningskostnaden inom landet och utom detsamma; och der denna på förra stället öfverstiger den på senare med mera än nämnda procentbelopp, lärer väl ej skäl förefinnas att producera varan hemma, i stället för att köpa den utifrån.
Det har ofta anmärkts, att de största svårigheter, den Svenska industrien har att bekämpa för produktionskostnadens minskande och konkurrensen med den utländska, är bristen på kapital och afsättningsfältets ringhet.
Utan gensägelse äro dessa svårigheter både en verklighet och ganska stora.
Men frågar man, huru de skola afhjelpas, och varaktigt afhjelpas, så synes derpå icke kunna gifvas mera än ett svar, nemligen genom att tillse, det landets arbetskraft må varda så produktiv, sorn möjligt, och låta afnämarne på verldsmarknaden veta om, att den blifvit det.
Allt kapital är i denna mening produkt af arbete, och enda medlet att komma i besittning deråt är, för så vidt man ej får det såsom gåfva, att arbeta sig till det.
Framgången härvid beror först af arbetets iner eller mindre ändamålsenliga o o ...
. riktning, och sedan af det sätt, hvarpå arbetet i den valda riktningen utvecklar sin inneboende kraft.
I den mån den förra är den jemnförelsevis mest ändamålsenliga och det senare egnadt att göra kraften mest gällande, blir arbetet gifvande och produktivt.
Och i den mån detta sker, blir naturligen produktionen större.
Det är af dennas öfverskott öfver konsumtionen, sorn kapitalet bildas eller består.
Ju större arbetets produktivitet derföre är, ju större äro ock utsigterna att samla kapital, hvadan det säkraste medlet att förskaffa sig detta till behöfligt belopp är att arbeta med det, som bäst lönar sig, och göra det så, att det bäst lönar sig.
Nu är det en sanning, att, å andra sidan, möjligheten att göra arbetet produktivt och kapitalalstrande i väsentlig mån betingas af tillgången på kapital; och detta mera, ju större dimensioner industrien antager.
Men dels blir behofvet af nytt kapital jemnförelsevis mindre, ju bättre det, som är att tillgå, användes, dels finnes det alltid egare af sådant, som se sin uträkning vid att upplåta det till nyttjande åt andra, i stället för att sjelfva använda det.
De länder, som redan samlat en större kapitalstyrka, än deras arbete för tillfället behöfver, finna det i sitt eget intresse att lemna öfverskottet dit, der det bäst behöfves, och sålunda afkastar mest, förutsatt, att den säkerhet, som erbjudes, synes dem nöjaktig; och denna åter är beroende af, att det eftersökes för produktiva ändamål och för sådana klokt användes.
Dessutom låter sig ej bestridas, att, i hvad Sverige angår, dess kapitaltillgång på senare tider ganska betydligt ökats.
Och särskildt i associationen, denna för vår tid så utmärkande företeelse, ligger en makt att underlätta anskaffandet af behöfligt kapital, genom att uppsamla detta från flera händer, der det, så länge det är spridt, antingen hålles jemnförelsevis ofruktbart, eller ock är otillräckligt för större företag.
Erfarenheten har visat hvad genom denna äfven i vårt land kan uträttas; och det vill sålunda af allt detta synas, som det bästa sättet att afhjelpa den ifrågavarande bristen vore att väl använda hvad man har, hvilket ej kan sägas ske, om man drager det åt håll, der produktionen drifves med en förlust af mera än 20, 25 å 30 procent. 16 Vidkommande åter behofvet af större afsättningsfält, så beror dettas afhjelpande icke endast af varans godhet, utan ock af, att den varder känd.
I detta fall återstår för den Svenske näringsidkaren mycket och för den Svenske köpmannen ännu mera att göra.
De internationella utställningar, som under senare tider egt rum, visa, både att de stora fabriks- och industriländerna i detta hänseende uppfattat hvad som är ett bland produktionens och handelns vigtigaste intressen, och att Sverige med heder kunnat uppträda såsom täflande vid dessa utställningar.
Sakkunnige yrkesmän, som varit inför Komiterade i ämnet hörda, hafva ock förklarat sig anse, att Svensk vara af åtskilliga slag alltför väl skulle kunna på den utländska marknaden bestå i täflan med enahanda varor, tillverkade i länder med högst uppdrifven industri, allenast den blefve å sagda marknad på ändamålsenligt sätt införd och framhållen; och att den största svårigheten att bereda nämnda vara vidgad efterfrågan i detta hänseende vore bristen på tillfälle att få den till bedömande lämpligt spridd.
Det ligger i sakens natur, att mången köpare vinnes genom att förevisa honom varan.
Med kännedom härom, begagnar sig ock så väl den utländske fabrikanten som isynnerhet den utländske köpmannen med uppfinningsrik ihärdighet af hvarje tillfälle att på detta sätt förvärfva afnämare för de artiklar, med hvilkas tillverkande eller afyttrande de sysselsätta sig; och med säkerhet kan påstås, att, detta förutan, en högst betydlig del af de effekter, som nu hit införas, icke skulle kunnat här afsättas.
Det är ett exempel att följa för den Svenske tillverkaren och handelsidkaren, och ett medel, som utan tvifvel skall hafva önskad påföljd; isynnerhet om det förbindes med den naturliga verkan af ett rationelt tullsystem, utgående derifrån, att, i samma mån som landet öppnar sin marknad för andra länders produkter, det skall finna ökad afsättning för sina egna.
Då det med afseende på hvad dels ofvan blifvit i allmänhet antydt angående tullskyddets förkastlighet ur principiell synpunkt, dels derefter omförmälts rörande de förändringar till en friare tullagstiftning, som tid efter annan inom landet vidtagits, dels ock här senast blifvit anförd t beträffande de grunder, som ansetts böra uppställas för åvägabringandet af ytterligare lättnad i tullbeskattningen, måste för nu förevarande frågas rätta bedömande vara af vigt att få ådagalagdt, huru produktionen inom den inhemska industrien gestaltat sig, i den mån skyddet för densamma minskats, och täflan med utlandet sålunda mer och mer öppnats, hafva Komiterade låtit, på grund af officiella uppgifter i detta hänseende, upprätta tablåer, å ena sidan öfver införseln, å andra sidan öfver tillverkningen inom landet af de förnämsta hithörande förbrukningsartiklar, hvilka tablåer under Litt. B och C här i underdånighet bifogas.
Af dessa tablåer, som omfatta tiden från och med år 1831 till och med år 1863, samt äro anordnade efter de perioder, för hvilka de under denna tid tillämpade tulltaxor varit gällande, visar sig, att nämnda industri, med de smärre förändringar för vissa grenar deraf, som af tidsomständigheterna och de särskilda handteringarnes natur varit betingade, på det hela alltjemnt fortgått och utvecklat sig till större produktionskraft, allt efter som tullskyddet minskats och i sammanhang dermed införseln, i behöfliga delar, ökats.
Att här ingå 17 i en omständlig redogörelse för de iner eller mindre väsentliga detaljvexlingarna inom de särskilda näringarna kan icke vara hvarken af behofvet påkalladt eller med uppgiften för denna öfversigt förenligt; och Komiterade tillåta sig derföre endast att härvid antydningsvis omnämna ett och annat förhållande, egnadt att tjena såsom ledning för omdömet i dess helhet.
Så hade tillverkningsvärdet under tiden från och med den först upptagna perioden 1831—35 till och med den sist angifna 186.1—63 ökats: vid mekaniska Bomullsgarnspinnerierna, från 444,446 rdr till 8,214,763 rdr, hvilket sistnämnda belopp dock, till följd af allmänt kända orsaker, betydligt understeg det för nästföregående period, utgörande 9,811,606 rdr; vid Glasbruken, från 454,109 rdr till 1,555,453 rdr; vid Läderfabrikerna, från 801,483 rdr till 4,312,392 rdr; vid Mekaniska verkstäderna, från 298,932 rdr till 5,307,243 rdr; vid Oljeslagerierna, från 205,536 rdr till 1,432,929 rdr; vid Pappersbruken, från 856,637 rdr till 2,906,543 rdr; vid Porterbryggerierna, från 145,661 rdr till 485,997 rdr; vid Repslagerierna, från 95,670 rdr till 302,968 rdr; vid Sockerraffineringsverken, från 2,917,293 rdr till 12,794,476 rdr; vid Såpfabrikerna från 161,648 rdr till 950,282 rdr; vid Tobaksfabrikerna, från 1,315,259 rdr till 5,570,115 rdr; vid Klädesväfverierna, från 4,994,768 rdr till 10,433,840 rdr; vid Bomulls- och Linneväfverierna, från 550,016 rdr till 4,352,283 rdr.
Värdesumman för tillverkningen i dess helhet åter, hvilken utan undantag, period från period, varit i stigande och från en period till den nästföljande tillväxt med ända till 20,772,852 rdr, hade ökats från 16,590,765 till 70,522,763 rdr, eller med 3 2 5,07 procent.
Och då medelfolkmängden i riket under de båda här afsedda perioderna utgjorde respektive 2,958,295 och 3,968,600, hade värdet af det inom ifrågavarande näringar producerade beloppet sålunda ökats från 5 rdr 60 öre till 17 rdr 77 öre på hvarje person i landet.
Införseln af de särskilda artiklarna i fråga, hade dels och i allmänhet, af lätt insedda skäl, ökats, dels ock i ett och annat fall minskats; och torde Komiterade, enär det till följd af de under olika perioder tillämpade, delvis olika, grunderna för beräknandet af införselsbeloppen, hvilka för vissa artiklar linnas angifna dels efter värde, dels efter vigt, dels efter rymdmått, dels efter stycketal, möter svårighet att uppställa några bestämda jemnförelsesiffror härutinnan, få jemnväl för de artikelslag, som, i hvad angår den inhemska tillverkningen, här ofvan särskildt omförmälts, i detta afseende hänvisa till sjelfva tablåen, hvaraf ej sällan är att finna, att, äfven under samma period, införseln af en artikel starkt ökat sig i jemnbredd med en likaledes stark tillväxt i tillverkningen deraf inom landet, och i allmänhet framgår, att en ökad införsel af en vara väl förlikar sig med en ökad inhemsk produktion deraf. Tull-Komité ens Betänkande. 3 18 I afseende dernäst på frågan, om hvilka artiklar, som böra vara från införselstull fria, och som böra med sådan tull beläggas, hafva Komiterade följt de grunder, som, i detta hänseende, mer och mer allmänt börjat göra sig gällande inom tull-lagstiftningen och äfven i Sverige redan blifvit såsom regel tillämpade.
Komiterade hafva sålunda utgått från den förutsättningen, att tullfrihet bör ega rum för: artiklar, som utgöra föremål för vetenskap och skön konst; ädla metaller och sådana dyrbarare ämnen, som i världshandeln ega ett mera fast och allmänt lika gällande värde, såsom guld och silfver, platina, ädla stenar, äkta perlor och koraller samt mynt; råämnen till förädling och dermed jemnförliga naturalster och effekter, äfvensom i viss mån beredningsämnen till användande vid näringarna och för konstfliten samt till en del äfven viss materiel, behöflig för åstadkommande af allmännyttiga företag, jemnte åtskilliga andra hit hänförliga förnödenheter ; maskiner, redskap och verktyg för vetenskaperna och näringarna, med de smärre inskränkningar, som af vissa särskilda omständigheter kunna vara betingade; djur och växter, som kunna till införsel förekomma; och födoämnen af egenskap att böra anses såsom nödvändighetsvaror, äfvensom dermed jemnförliga foderämnen; samt att tullafgifterna för öfriga inkommande varor böra bestämmas, allteftersom varorna äro mer eller mindre bearbetade, och med ledning af de grunder, som i detta hänseende ofvan blifvit angifna.
Undantag från dessa reglor hafva likväl, ur finansiell synpunkt, ansetts kunna och böra ega rum, å ena sidan, med hänsigt till vissa större förbrukningsartiklar, hvilka, ehuru de antagit egenskapen af förnödenhetsvaror, dock icke äro att hänföra till de för det stora flertalet af befolkningen oundgängligen nödvändiga, å andra sidan, med afseende på en och annan artikel, som till följd af den ytterst ringa införsel, för hvilken den varit föremål, icke visat sig egnad att genom att tullbeskattas lemna staten någon nämnvärd inkomst.
Komiterade torde ej behöfva närmare redogöra för de grunder, på hvilka dessa förutsättningar stödja sig, då de äro allmänt kända och äfven blifva mer och mer erkända.
Men i afseende på de vigtigaste af dem, anhålla dock Komiterade att i korthet få erinra om hvad i detta hänseende är i första rummet oförtjent af att uppmärksammas.
Ett nödvändigt vilkor för hvarje näring är att ega tillgång på råämnen.
Och som ett lands förmåga att köpa dessa är beroende af det pris, hvartill de kunna erhållas, samt industriens utveckling i sin ordning är beroende af det belopp råvaror, som kunna anskaffas, måste hvarje beskattning af dessa varor verka till minskande af landets produktion och följaktligen äfven till minskande af förmågan att öka landets kapital, då denna förmåga, såsom af enhvar inses och redan blifvit anmärkt, bestämmes af produktionens öfverskott öfver konsumtionen.
Att genom beskattning försvåra åtkomsten af artiklar, som erfordra arbete, för att gifva dem förbrukningsvärde, måste likaledes minska tillfället att använda arbete, som söker användning.
En sådan beskattning verkar ock särdeles hinderligt på landets han - I 19 del med andra länder, ty genom att öka råvarupriset och dermed produktionskostnaden, bidrager den att minska förmågan hos landets näringar att uthålla täflan med utlandets.
Bördan häraf har man visserligen, redan sedan lång tid tillbaka, sökt minska genom att vid återutförsel af råvarorna eller utförsel af den produkt, som deraf blifvit tillverkad, restituera den uppburna tullafgiften; men då detta, andra olägenheter att förtiga, medför en kostnad för staten, utan att lemna den någon inkomst, har ifrågavarande beskattning befunnits allt mer otjenlig.
Det är af denna anledning, som man också mer och mer, isynnerhet i den mån konkurrensen blifvit frigifven, stadgat sitt omdöme om det nödvändiga i att från råämnena aflyfta tullskatten, seende i denna åtgärd ett lämpligare medel att gynna den inhemska industrien än i att med höga tullsatser belägga de slags förädlade varor, som inom den tillverkas.
Afven för beredningsämnen gäller till en del samma förhållande; och detta i den mån de äro mindre bearbetade.
Öfriga i samma moment angifna eller antydda föremål äro att betrakta såsom omedelbart afsedda för det allmännas båtnad eller främjande af produktionen, och synas derföre böra åtnjuta enahanda afgiftsfrihet.
Maskiner, redskap och verktyg äro att anse såsom ett kapital till direkt underlättande af arbetet och böra derföre ej genom beskattning fördyras.
Af detta skäl hafva ock Komiterade till tullfrihet föreslagit artikeln Verktyg, som förut varit med införselsafgift belagd, enär den afdelning af industrien, inom hvilken denna artikel hufvudsakligen användes, har desto rättmätigare fordran på att undfå samma förmån i detta hänseende, som redan kommit de öfriga till del, då den lika med dessa är utsatt för täflan, och arbetet inom densamma mera omedelbarligen, än inom dem, tager menniskokraften i direkt anspråk.
Ett särskildt skäl af formell beskaffenhet för tillstyrkande af en sådan afgiftsfrihet har äfven förefunnits i den ofta ganska stora svårigheten att skilja artikeln Verktyg från artikeln Redskap.
Att födoämnen, af egenskap att kunna anses såsom nödvändighetsartiklar, böra vara från införselsafgift fria torde bland alla inom tullagstiftningen förekommande sanningar vara den, som minst tarfvar att omständligen bevisas.
De äro oundgängligen nödvändiga för menniskans första behof; och med deras beskattande skulle principen ock fordra beskattandet af alla öfriga artiklar, som kunna blifva föremål för förbrukning.
Då tillgången medgåfve en allmännare afsättning, skulle en tull föga inverka till producentens förmenta förmån, hvaremot, en sådan afgift vid inträffande brist skulle än mera. öka den för konsumenten då redan nog stora svårigheten att erhålla hvad han icke, eller endast med den kännbaraste uppoffring, kan undvara.
Då det dessutom ligger i sakens natur, hvilket ock blifvit genom gjorda iakttagelser tillfullo bekräftadt, att ingen vara är underkastad de starka prisvexlingar, som vissa nödvändighetsartiklar af hithörande art, förefinnes deri ett särskildt skäl att ej ännu mera öka olägenheten af detta förhållande, hvilket kan, så vidt möjligt är, utjemnas endast derigenom, att handeln göres fri, och omsättningen får ostördt tjena såsom förmedling emellan efterfrågan och tillförsel.
Det är för ett följdriktigt tillämpande af den här angifna grundsats, som Komiterade ock i underdånighet föreslagit, det artiklarne Sill och Salt må varda från införselstull befriade. 20
Främst i detta afseende står dock frågan om de Spanmålsslag, sorn inom landet i största omfattning förbrukas.
Och denna fråga är desto vigtigare, som å ena sidan hithörande artiklar utan all jemnförelse äro de vigtigaste förbrukningsartiklarne inom landet, å andra sidan producerandet af dessa sädesslag utgör föremål för landets modernäring, hvilken, enligt officiella uppgifter derom, sysselsätter 17,20 procent af hela befolkningen, under det antalet öfrige närings- och yrkesidkare utgör blott 5,58 procent af denna befolkning.
Visserligen hafva redan alla slag af Spanmål sedan ett tiotal af år tillbaka varit till införsel tullfria; men då ej sällan tvifvel och tveksamhet om det lämpliga i ett sådant förhållande för ett land, med det läge och klimat som vårt, låtit höra sig äfven från personer med eljest frisinnade åsigter i afseende på handelslagstiftningen, hafva Komiterade ansett sig böra, så vidt ske kunnat, lemna bidrag till frågans bedömande äfven ur praktisk synpunkt.
För sådant ändamål hafva Komiterade låtit för en tid af 25 år upprätta sammandrag öfver prisen å Hvete, Råg, Korn och Hafre, å ena sidan sådana de noterats på Stockholms Börs, å andra sidan efter officiella uppgifter om noteringarna på samtliga de utrikes handelsplatser vid Östersjön, derifrån införsel till landet af dessa artiklar, då sådan ifrågakommer, förnämligast eger rum; hvarjemnte till lättande af öfversigten äfven tabeller öfver skilnaden emellan dessa pris blifvit uppställda.
Jemnför man de prisförhållanden, dessa sammandrag, här bilagda under Litt.
D—P, angifva, så visar sig, att marknadens ställning, för så vidt bemälda platser angår, i allmänhet varit sådan, att den på det hela icke ger anledning att befara någon våda af konkurrensen med utlandet i förevarande hänseende.
Under den period, hvarom här är fråga, har medelpriset å Hvete på den utländska marknaden, för månad räknadt, med undantag endast för Mars och April, flere gånger öfver- än understigit det på den inhemska, nemligen från 18 till 13 gånger af 25.
För år räknadt, har det utländska priset stått högre 14 gånger mot 11 och för femårsperioderna 3 gånger mot 2.
Lägges till det utländska priset fraktkostnaden för vara, från någon af de ifrågavarande platserna hit införd, hvilken fraktkostnad uppgifvits i medeltal utgöra 1 rdr 39 öre pr tunna om 6,3 kubikfot, blir prisställningen för landet ännu gynnsammare, i det att då det utländska medelpriset kommer att visa sig högre för år 17 gånger mot 8 samt för femårsperiod 4 gånger mot 1.
För Råg visar sig månadspriset under Mars, April, Maj och Juni månader lägre flere gånger efter den utländska noteringen än efter den inom landet med 17 till 14 gånger af 25; under de öfriga månaderna åter tvertorn, med 15 till 13 gånger af 25.
Men prisskilnaden till förmån för den utländska marknaden är äfven i förra fallet så ringa, att om fraktkostnaden, i medeltal uppgifven till 1 rdr 26 öre, medtages i beräkningen, det utländska priset ställer sig högre betydligt flere gånger äfven under nämnda fyra månader.
Det utländska medelpriset för år deremot är visserligen lägre 14 gånger mot 11; men prisskilnaden är jeinnväl här så ringa, att om nämnda pris ökas med fraktkostnaden, förhållandet förändras derhän, att bemälda pris för de 25 åren stått lägre endast 5 gånger mot 20, som det varit högre än det inhemska.
Efter femårsperioder räknadt, har det utan tillägg af frakt - 21 kostnaden varit lägre 2 gånger mot 3 och med tillägg af nämnda kostnad 1 gång, mot 4.
För Korn visar sig det utländska månadspriset under 7 månader, nemligen under Januari, Februari, Mars, April, Juni, November och December, flere gånger under- än öfverstiga det inhemska, hvaremot under de återstående 5 månaderna förhållandet är omvändt.
Emellertid är äfven i förra fallet prisskilnaden till förmån för den utländska marknaden så ringa, att om det för denna noterade pris ökas med fraktkostnaden, i medeltal uppgifven tili 1 rdr 13 öre pr tunna, det utan undantag alla årets månader står betydligt flere gånger öfver än under det inhemska, nemligen från 23 till 17 gånger af 25.
Medelpriset för år står på den utländska marknaden öfver det på den inhemska, utan tillägg af fraktkostnaden, 13 gånger mot 12, och med tillägg af denna kostnad 21 gånger mot 4; hvaremot, för femårsperiod räknadt, det förra priset utan tillägg af fraktkostnaden står 2 gånger öfver, 2 gånger under och 1 gång lika med det senare; men inberäknas fraktkostnaden, står det utländska för alla dessa perioder öfver det inhemska.
För Hafre står medelpriset med ytterst få undantag högre på den utländska marknaden än på den inhemska.
Efter månad räknadt äro de högre noteringarna för alta månaderna vida talrikare på den förra sidan än på den senare, och utgöra från 23 till 19 af 25.
För år räknadt, är det utländska medelpriset högre 23 gånger mot 2, och i hvad angår femårsperioderna, står det för ingen af dessa under det inhemska. ökas det utländska priset med fraktafgiften, i medeltal uppgifven till 1 rdr 13 öre pr tunna, så nedgå undantagen från det nu angifna förhållandet i afseende på detaljnoteringarna till ett antal af blott 15 för alla de 25 åren tillsammans, under det det utländska priset för år, med detta tillägg, ställer sig högre än det inhemska 24 gånger mot 1.
För att ej lemna ur sigte det inflytande, som olikheten i varans vigt kan utöfva på prisställningen, hafva Komiterade i afseende på denna olikhet inhemtat upplysningar af erfarne affärsmän, samt rörande denna omständighet fått sig meddeladt, att medelvigten pr tunna om 6,3 kubik fot utgör af Hvete, för utländsk vara 15 Ls 4 å 5 för inhemsk 15 Ett; af Råg, för utländsk vara 14 Ltt 3 ft, för inhemsk 13 Lfb 18 «; af Korn, för utländsk vara 13 Ltb, för inhemsk 12 Ltt 12 ft; samt af Hafre, för så väl utländsk som inhemsk vara 9 L<ä 17 å 18 och äro dessa vigtförhållanden beräknade såsom ett medium för vara af god och sämre skörd.
Vid en jemnförelse emellan nämnde pristabeller och officiella uppgifter angående införsel och utförsel af ifrågavarande sädesslag under ofvanbemälda 25 år, med inberäknande af så väl till mjöl förmålen som omalen vara, visar sig emellertid, att förhållandet med öfverskottet, å ena sidan, af införsel öfver utförsel, å andra sidan, af utförsel öfver införsel, icke alltid ställer sig så, som vore att förvänta af förhållandet emellan medelprisen å den utländska och inhemska marknaden, enär införseln stundom öfverstiger utförseln, då årets medelpris står högre i utlandet än här, äfven örn priset inom landet ökas med fraktafgiftens belopp.
Detta beror naturligtvis på en mängd omständigheter, som icke låta sig här i hela sin omfattning 22 angifvas.
Men utan tvifvel ingå såsom väsentligt medverkande orsaker härvid, dels, och hvad beträffar omalen spanmål, behofvet af den jemnförelsevis bästa och mest ändamålsenliga vara till utsäde, hvilket behof ej sällan söker sådan vara utifrån, äfven då skörden inom landet varit god eller gifvande, och till omfattningen af hvilket behof man kan sluta deraf, att af de egentliga sädesslagen till utsäde för Sveriges jordbruk beräknas årligen erfordras 2,400,000 tunnor; samt dels, och hvad angår malen spanmål, det ofullständiga skick, i hvilket förmalningsmetoden, med för denna beredning erforderlig materiel, hittills befunnit sig inom landet; hvarjemnte icke heller bör förbises det högst vigtiga inflytandet deraf, att, vid inträdd efterfrågan, marknaden, i följd af kommunikationernas beskaffenhet och bristen på en ordnad spanmålshandel inom landet, mången gång kunnat lättare förses från utlandet än från jemnförelsevis närbelägna platser inom landet sjelft.