Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna blefve t. ex. att belasta sökanden med skyldighet att inom viss tid ingifva communicationsbevis eller uttryckligen frånträda sin talan; och med detta ökade besvär vore dock för sökanden ingenting vunnet, och den gräns, som derigenom sattes för Landskansliets ökade besvär, afhulpe dock icke på långt när hela den onödiga tillökningen.
I 66 § är den nya makt Landshöfdingen uppdragen, att vid åtals förordnande mot Landssekreterare eller Landskamererare äfven skilja dem från embetets utöfning, der omständigheterna sådant påkalla.
I uppkommande tvister, . som öfvergå till misshällighet emellan Landshöfdinge och dess Embetsbiträden, lärer val lika lätt hända, att Landshöfdingen, §om att Biträdet har orätt.
Om nu på Landshöfdingens anmälan ett åtal skall anställas, och han imellertid skiljer den angifne Landssekreteraren eller Landskamereraren från tjenstens utöfning, men det vid åtalets utförande eller förberedelserna dertill befinnes, att den angifne ej begått något straffbart fel; så följer häraf dock ej alltid full upprättelse för den skada och oförrätt, som den angifne genom suspensionen lidit; och för Landshöfdingen blir det svårare, men icke lättare, att återtaga honom i tjenst, än det hade varit att imellertid fördraga bois.
Emb.-Berättelse lill 1856 års riksdag. 2 — 10 — norn i ostörd utöfning deraf.
Utan tvifvel är det också olämpligt, att en oafsättlig tjensteman skall af någon annan, än domaren, under hvilken han lyder för sin tjensteutöfning, kunna derifrån skiljas, under det frågan om ansvar för fel i denna utöfning beror af laglig pröfning.
Hvad som i stället för en sådan obegränsad suspensionsmakt kan synas verkligen behöfligt, torde vara hvad som redan finnes uti 1734 års instruktion, nemligen den Landshöfdingarne uppdragna myndighet till Landskamererares, Fogdars och Häradsskrifvares skiljande från tjensteutöfningen i de fall, der anmälan skulle göras hos Kammar-revisionen, d. v. s. der det gällde uppbördens redovisande, och således behof kunde förekomma att genom skyndsam och kraftig åtgärd undanrycka det allmännas medel en osäker uppbördsmans vård, för att hindra deras förskingrande.
Men det ögonblickliga skiljande från tjensten, som härtill kunde erfordras, behöfde icke sträcka sig till Landskamererare i alla de fall, der fråga icke var om uppbörd, och var derföre ej heller användbart i andra fall mera mot honom än mot Landssekreteraren, hvilken nu först blifvit en sådan behandling underkastad.
I afseende på bestämningen af omfånget för Konungens Befallningshafvandes verksamhet hafva företett sig ett par anmärkningar, hvilka jag slutligen ansett böra här få plats.
Hit hörer först den i 19 § af instruktionen gifna föreskrift, att Konungens Befallningshafvande skall vaka deröfver, att de i afseende å lots- och båkinrättningen gällande stadganden varda behörigen efterlefde samt pröfva frågor derom och om lotshemman, deras skyldigheter och förmåner jemte lotsars rättigheter.
Denna föreskrift öfverensstämmer med gällande författningar, endast i det som angår frågor om lotshemman, deras skyldigheter och förmåner jemte lotsars rättigheter i afseende å anslagne hemman eller lägenheter; och uppdraget att i öfrigt pröfva de till lots- och båkinrättningen hörande frågor innebär en ny Konungens Befallningshafvande uppdragen befattning, vid hvars utöfvande skulle kunna uppkomma missförstånd om rätta gränsen imellan denna och de befattningar, som enligt Kongl. Instruktionen den 16
Maj 1827 tillhöra lotsofficerarne under lotsdirektören, samt dem, som enligt Instruk tionen den 18 Januari 1841 åligga Kongl. Förvaltningen af Sjöärendena.
Likaså förekommer i 27 § 2 morn., det Konungens Befallningshafvande tillhörer att upptaga och pröfva frågor om rättighet att å skog och utmark hämta väglagningsämnen, då icke tvist derom uppstår, som bör till domstols behandling hänvisas.
Ett sådant stadgande har förut icke funnits, och synes svårligen kunna leda till annat än missförstånd, då förut är förordnadt, att domstol skall anlitas i alla de fall, der någon myndighets åtgärd kan blifva af nöden, och Konungens Befallningshafvandes anlitande, när tvist derom icke uppstår, som bör till domstols behandling hänvisas, således svårligen lärer kunna inträda, derest icke tvekan skulle uppstå, huruvida parterne vid godvilligt åsämjande äga att sjelfve sin angelägenhet uppgöra.
Dessa anmärkningar, jemte hvad här särskildt är yttradt angående 10 § i fråga om vite, innefatta allt hvad jag för närvarande har att såsom väsendtligt vid Landshöfdingeinstruktionens innehåll erinra.
Deremot har jag funnit vissa obefogade anmärkningar vara utaf publicister med mycket eftertryck framhållna och troligen, såsom icke vederlagda, ej saknande inflytelse på mängdens tänkesätt.
Dertill hörer föregifvandet om Landshöfdingarnes i allmänhet förökade makt och förmenta suveränitet öfver de tjenstemän, som jemte dem utgöra Konungens Befallningshafvande.
Man har stödt detta föregifvande på den förutsättningen, att nämnde tjenstemän skulle förut ägt något för Landshöfdingens verksamhet (underligt veto, såsom att
Landskamererare kunnat vägra att kontrasignera anordningar, eller Landträntmästare att utbetala anordnade summor; och att sådan vägran nu icke mer kan äga rum, har man framställt såsom en införd nyhet.
Ingenting är likväl säkrare, än att Landshöfdingarne härutinnan alltid ägt hvarken större eller mindre makt, än dem ännu tillkommer, och att Landskamererares eller Landssekreterares protest aldrig upphäft giltigheten af Landshöfdingens beslut.
En annorlunda beskaffad fördelning af makten imellan Landshöfdinge och dess biträden har säkerligen ej heller varit afsedd af den store Rikskautsleren Oxenstjerna uti dess åbero - — 11 — pade yttrande till förmyndare-regeringens protokoll 1636, nemligen att Sekreteraren och Kamereraren icke borde dependera af Landshöfdingen, utan immediate af regeringen.
I detta yttrande ligger väl den mening, att Sekreterare och Kamererare ej borde kunna af Landshöfdingen af- och tillsättas, hvilket också icke varit eller är medgifvet; men omöjligen har det varit Oxenstjernas mening, eller låter det sig någonsin göra, att Landshöfdingen skulle blifva beroende af Sekreterare eller Kamererare, så att vid skiljaktighet med dem antingen intet beslut kunde fattas, eller ock Landshöfdingen kunna öfverröstas af sin Landssekreterare eller Landskamererare.
Den lilla afhandlingen om Skogarna uti 1850 års berättelse innehåller en hänvisning till skiftesverket (landtmäteriet) såsom stående i samband med skogshushållningen.
Men skifteslagstiftningen är ej blott skogarnes, utan hela landtmannayrkets förderf, om den skulle befinnas vara rätt olämpligen inrättad.
Den bör betraktas i hela omfånget af sitt inflytande.
Läsaren skall svårligen tröttna att följa denna betraktelse, om dess utförande icke alltför mycket misslyckas.
Redan vid landets första besittningstagande måtte det hafva handt, att icke alla odlare sökte sig enstaka bosättningar.
Vänner och bekanta slogo sig troligen ofta ned bredvid hvarandra, der de funno ett för flera tillräckligt utrymme till odling.
Under fortgående folkökning tillväxte åboernas antal ej blott på dessa från början mångbebodda byar, utan ock på de ursprungligen enstaka.
Att imellan delägarne i hvarje by fördela byns jord, blef en angelägenhet, för hvars besörjande anstalter icke länge kunde dröja att finnas oundgängliga.
När sådana anstalter först vidtogos, skulle de naturligtvis blifva högst bristfälliga, då deras ändamålsenliga skick endast kan blifva en frukt af långlig erfarenhet i landtmannayrket och mycken vetenskaplig odling.
Också hafva de författningar, som förordna om dessa anstalter, tid efter annan undergått stora förändringar; och hvad som svårast är, dessa ändringar hafva, om jag ej bedrager mig, på långt när icke alltid varit förbättringar.
Det tillstånd, hvari de slädnät och vi för närvarande befinna oss, torde sålunda, noga betraktadt, vara något sämre än det, som rådde före detta århundrades början; men om ock annorlunda vore och tillståndet förut varit underlägset; skulle det dock åtminstone deruti hafva ägt en fördel, att en förbättring deraf kunnat lättare äga rum, än en förbättring af det nuvarande.
Ett ämne, som vid dessa författningars uppgörande antingen icke eller åtminstone alltför litet kommit i betraktande, är den gren af landthushållningen, som består i boskapsskötsel, för hvilken sommarbete är ett så stort behof.
Man tyckes föga hafva gjort sig den frågan, huru en betesmark, gemensam för ett byelag, bäst begagnas: om det är möjligt, att af denna mark hvarje delägare afstänger sin lilla lott; om det icke är bättre, att betet nyttjas samfäldt, och den myckna stängseln imellan lotterna sparas.
Hvarje delägare har således fått rätt att vinna skifte så väl i betesmark, som andra ägor.
Icke alla byar i vårt omvexlande land hafva ägor af skiljaktig natur, till en del tjenliga för odling, och i öfrigt användbara endast till bete eller skogsväxt.
Men få äro de byar, som härifrån göra undantag, och der all jord är tjenlig att användas till åker och äng.
Vid dessa få undantag kan fråga vara, om någon mark bör anslås till bete eller skogsväxt, och icke alltsammans odlas att bära säd, jordfrukter och gräs, skogsbehofven köpas och annat bete ej begagnas, än det som kan blifva att tillgå på träde, men boskapen för öfrigt endast med stallfodring försörjas.
Svårligen har väl imellertid någon samfällighet blifvit i sådan af sigt skiftad, hvad bete beträffar, utan man har fortfarit att beta, antingen samfäldt eller i sina särskildt inhägnade utmarkslotter.
Utom dessa få undantag äro Sveriges byar så beskaffade, att en större del af deras mark ej duger till annat bruk, än skogsväxt och bete.
Att sådan mark ej kan gå i delning med den odlingsbara, har väl alltid varit i skifteslagarna iakttaget; men det har ej derföre blifvit delägare förmenadt alt äfven å den icke odlingsbara marken erhålla skifte och med — 12 — grannarnes biträde instänga sin lott från deras.
Sällan torde väl en sådan rättighet i all dess vidd begagnas; och till annat än missbruk är den icke användbar.
Vid betande är i allt fall vallgång med kreaturen nödvändig, om än stängseln kunde blifva så fullkomlig, att ingen ofred vore att befara.
Betande kreatur utan tillsyn äro nemligen blottställda för skador af hvarjehanda slag, genom inbördes oenighet, anfall af rofdjur, tjufvars tillgrepp.
Så få kunna djuren knappast vara, att icke äfventyret häraf öfverstiger kostnaden af ett vallhjons tillsyn.
Men håller man dugligt vallhjon, så bör stängseln ofta kunna blifva öfverflödig, och betet nyttjas samfäldt med desto större fördel, som hela samfällighetens kreatur kunna af ett gemensamt vallhjon vårdas.
Huruvida derigenom, på utländskt vis, äfven all stängsel för inägor må blifva umbärlig, lemnar jag derhän; men dels bör man kunna hjelpa sig med mindre kostbar hägnad, och dels lita på ägornes fredande, hvilket eljest med ingen hägnadens fullkomlighet står att påräkna, i anseende till lättheten för okynnes fä eller menniskor att derå göra åverkan, och till den alltid förevarande vådan, att vårdslösa vandrare eller vägfarande lemna grindar öppna.
Ett annat ämne, sorn för våra skifteslagstiftare varit föga utredt, är skogshushållningen.
Man har väl icke misstagit sig deruti, att samfäld skog i allmänhet illa vårdas; men när man väntat sig bättre vård om skiftad skog, då har man misstagit sig.
Den samfälda vanvårdas, emedan hvarje delegare icke vet, om hans sparsamhet kommer honom sjelf lill godo, och den skiftade vårdas icke bättre, enär erfarenheten visar, att skiftet ej fredar från -grannars åverkan.
Men härtill kommer, att efter de flesta skiften måste försiggå ståndskogs delningar, hvarigenom skog, som delägare tillägges på annan delägares grund, upplåtes honom med det vilkor, att vara inom kort tid albrukad; och följden deraf biifver, att den, som fått tillåtelsen att afbruka, vanligen erhåller större tillgång al skogseffekter, än hans behof påkallar, och således nödsakas att föryttra, änskönt hans tillgång för framtiden är otillräcklig.
Också har jag hört de ifrigaste försvarare af vårt skiftesverk medgifva, att skogens undergång är en bland skiftenas oundvikliga följder.
Uppvuxen eller växande skog kan aldrig utan sorgfällig tillsyn vårdas.
En skog, som man vill hafva i fred, bör vara så stor, att den lönar en sådan tillsyn.
Dessförutan är skogen utsatt för sköfling, den må vara skiftad, enstaka eller samfäld.
Man tyckes hafva antagit, att tillsynen blir omöjlig eller försvårad derigenom, att skogen tillhörer flera gemensamma ägare.
Det må vara sannt, att nitet om vårdande af en samfäld egendom blir hos hvarje delägare mindre, än nitet att vårda hvars och ens enskilda egendom.
Tillsynens lätthet måste deremot vara större för flera, än för en enda.
Men till vården om en samfäld skog hörer en rättvis fördelning af dess afkastning delägarna imellan; och härom bör lagen innehålla föreskrifter, som hittills saknas.
Det blir lättare att meddela dem, i fall man derjemte införer en skogshushållning, sådan den utomlands brukas, och som man börjat att äfven bos oss införa, och hvarigenom ej blott erhålies den största afkastning, som ulan skogens förstöring kan vinnas, utan ock ålerväxten vårdas och afkastningen för framtiden ökas.
Den uppskattning af skogen, som dertill erfordras, bereder utväg att bestämma äfven hvarje delägares lott i den afkastning, skogen rätteligen kan gifva; och då kan med fog stadgas,att ingenderas anspråk får derutöfver sträckas, ehvad utdelningen förslår för hvars och ens behof eller ej.
Utan en sådan reglering och med ingen annan föreskrift, än att bys skog får nyttjas till husbehof, och ej till afsalu, har man saknat all måttstock för detta husbehof, hvilket ingen tänkt på att inskränka, utan en hvar efter behag, och så till sägandes i kapp, utsträckt så långt, som hans nyck eller beqvämlighet fordrat.
Vid sådant förhållande har samfällighet i skog ej stått att förena med en rätt skogshushållning.
Lagens bud, att skatteman, vid äfventyr af sin skatterätt, skall vårda hemmanets skog, har troligen aldrig medfört förlusten af någon skatterätt.
Vid den tillsyn härå, som kronobetjeningen åligger, blir det icke lätt att utröna, huru länge en illa medfaren skog varit vanvårdad och huru stor del i skulden dertill drabbar den varande jordägaren.
Honom har aldrig varit föreskrifvet, huru mycket han årligen borde af skogen använda.
Han har icke öfverskridit sitt husbehof, och ej förstått att beräkna, huru den fortfarande tillgången deremot — 13 — svarade.
Skulle han ock någon gång kunna om verklig misshushållning öfvertygas; så lärer han väl dock icke derföre kunna dömas från hemmanet, utan allt afseende på måttet af denna misshushållning; och så vida någon måttstock ej finnes, torde väl en sådan döm också svårligen vara att förvänta.
Allmän tillsyn öfver vården af hemmans skog blir icke verksam annorlunda, än genom införande af en rationell skogshushållning af den här antydda beskaffenhet.
Med en sådan kan det bestämmas, hvad årlig albrukning skogen medgifver; och den vård om återväxten föreskrifvas, som till hushållningssättet- hörer.
Att kontrollera huru alltsammans iakttages, möter ingen svårighet; och det ansvar för vanvård, som lagen kan finna lämpligt, låter utan hinder tillämpa sig.
I vår skifteslagstiftning har hela denna lära om skogshushållningens förbättrande ej kunnat komma i fråga, så lange läran ännu icke varit bekant.
Nu, sedan den är det, får lagstiftaren ej underlåta att lägga den tili grund för öfvervägande af frågan, huruvida och i hvilka fall skifte af samfäld skog kan med skäl och till allmänt gagn äga rum.
Det förnämsta motivet för skiftande, den förut gångbara misshushållningen med samfäld skog, försvinner genom upphörande af all annan afbrukning än trakthuggning och hjelpgallring, i hvilkas afkastning hvarje delägare lätteligen tilldelas hans lott.
Skogens vårdande, som försvåras genom skiftandet i små lotter, öfver hvilka hvarje ägare ej kan hålla särskild tillsyn, blir deremot lättare på en samfäld skog, ju större denna är, då man med desto mindre afsaknad kan af skogsmarken och skogens afkastning upplåta boställe och aflöning åt skogvaktare.
Ett ytterligare och vigtigt skäl emot skiftandet är, att den mark, som rätteligen bör till skogsväxt användas, i allmänhet är ganska svår att skifta.
Den är nemligen bergig och stenig, och dess skogsbördighet, i förhållande till vidden, merändels rätt svår att uppskatta, så att i skiftande af sådan skogsmark måste ske tätare och större misstag, än i ali annan jords skiftande.
Skulle dessa reflexioner vara grundade, så blefve ock deraf den slutföljd antaglig, att sådan mark, sorn endast för bete och skogsväxt är tjenlig, aldrig borde i ägoskifte ingå.
Der man vill för dessa behof använda odlingsbar mark, bör äfven denna lemnäs oskiftad.
Endast till den mark, sorn är odlad eller skall odlas till åker och äng, bör skifte sträcka sig.
Till den samfälda betesmarken bör hvarje lott i åker och äng (inägor) angränsa, och detta måste desto heldre bita sig göra, som det i hvarje skifte, der alla arter af mark ingå, fordras en sådan inrättning af lotterna, att hvar och en, bestående af samtliga arterna, inom sig sammanhänger, hvilket icke annorlunda låter sig göra, än att inägorna af hvarje lott också måste tillstöta någon del af betesmarken.
Men det är icke nog, att samtliga lotterna tillstöta betesmarken, för att dertill äga tillgång.
Det är nödigt, att sjelfva bostäderna allesamman ligga invid denna mark.
Det är ett obotligt och svårt fef på en landtgård, om dess åbyggnad ej är eller kan blifva annorlunda belägen, än att vägen derifrån till betesmarken går öfver större eller mindre del af inägorna.
Det ökar besväret af tillsynen till de betande kreaturen, ökar hägnadsbesväret och tillfällen till ofred, och vållar sålunda daglig olägenhet under ali den tid af året, då betet begagnas.
Af ålder hafva derföre våra byar och hemman varit så anlagda, att deras bostäder legat invid betesmarken.
Att i de nyare skifteslagarna, hvilka påbjuda enskiftande och utflyttningar, detta vilkor för ett hemmans rätta anläggande icke blifvit i ali dess vigt afsedt och gällande gjordt, lärer väl få betraktas såsom en väsendtlig brist i dessa författningar.
Ett annat vilkor för vältrefnaden i en menniskoboning är tillgång på drickbart vatten.
Der sådant inom ett stort skifteslag finnes endast på ett ställe, och samtlige delägarnes bostäder äro nära detta ställe anlagda, huru då derifrån utflytta ett antal af dessa bostäder?
Säkerligen är detta en bland de allvarsamma betänkligheterna emot den mångfald af enstaka bostäder, som våra nyare skifteslagar åsyfta att tillvägabringa.
Till detta byarnes upprifvande och hela enskiftessystemet har den hufvudsakliga, om éj enda verksamma driffjädern varit föreställningen om den stora vinst, som skulle uppkomma från hvarje enskild jordägares idoghet, när han visste sig arbeta endast för egen räkning, — 14 — utan att behöfva deraf vänta större gagn åt andra än sig sjelf.
Den sjelfviskhet, man härvid förutsatt, är icke ogrundad, och om lagstiftaren någonsin förbisett den, så har han begått ett groft misstag.
Men hvad som deraf följer, har ock sin gräns.
Om ingenting annat, än ren isolering, hjelper för missunsamheten och bristen på oegennytta, så lärer det blifva svårt att säga, hvar isoleringen skall taga slut.
Skulle menniskor icke hafva med hvarandra att göra; så lefde de ju ej heller i samhälle.
För särskilda individer kan det vara fördelaktigt att få sköta sin landthushållning oberoende af deras grannar.
För andra, och troligen flera, är detta icke fördelaktigt.
1 detta så väl som andra ämnen måtte det rätta vara att göra friheten beroende af ordningen, men icke deri göra någon onödig inskränkning.
Problemet synes vara, att tillegna sig alla fördelarna af den bästa (kända) jordbruksmethod, eller så många af dessa fördelar som möjligt, utan att förlora dem, man redan ägt under utöfningen af en underlägsen method — att tillegna sig således alla fördelarna af det fullkomligaste (kända) vexelbruk och den ägornes indelning, som dertill erfordras och kan af enstaka jordbrukare verkställas, utan att derföre upprifva byelaget och ådraga sig behofvet af all den stängsel, som uppkommer genom afsöndring af hvarje jordägares lott från de öfriga, utan att öfvergifva tjenliga boningsplatser och få otjenliga i stället, utan att belastas med utflyttningskostnader utöfver egen förmåga o. s. v. Kan detta problem lösas; så följer deraf icke, att hvarje stor, tätt sammanbyggd by måste förblifva orubbad, och icke utflyttningar af hus och äfven bostäder ske, hvarigenom åt de öfriga nödigt utrymme beredes.
Det följer blott, att dessa ulflyttningar böra ske så sparsamt som möjligt, och rättas efter en byggnadsordning, som i allt fall borde vara gällande.
Det följer vidare, att ägare af små hemmansbruk ej böra tvingas till enstaka från byar aflägse bosättningar, hvilka för dem icke underlåta att hafva enahanda olägenheter, som de säkerligen af ålder funnits hafva, och hvaraf följt benägenheten att sammanflytta i byar.
(En af dessa olägenheter ar, att vara mera blottställd för stölder och röfverier, och en annan, att vid utbrytande eldsvåda ej kunna få så hastig hjelp, som när man har närboende grannar.)
Men det följer icke, att ej en ägare af större lott i by, som sjelf önskar att utflytta, må kunna vinna dertill både tillstånd och äfven grannarnes biträde, i mån af det gagn, dem kan derigenom tillskyndas.
Det följer, att byemännen allt framgent kunna komma att hafva längre väg till en del af sina ägor; men icke, att en sådan ägoblandning fortfar, hvarigenom de hindras att på bästa och fördelaktigaste sätt sköta och använda dessa ägor.
Man kan väl alltid få utflytta, för att efter nyck inrätta hela sitt jordbruk, eller dermed anställa rön och försök till vetenskapens båtnad; men sådan utflyttning af liten andel bör ske på egen bekostnad, utan allt betungande för skifteslaget eller understöd af allmänna medel.
I stället att eftersinna alla dessa och dylika förhållanden, med afvägande af ömsesidiga fördelar och olägenheter, synas våre skifteslagstiftare, med den vanliga reformblicken, hafva betraktat i det befintliga endast olägenheterna, och endast fördelarna i de uppgjorda förbättringsförslagen.
Byelaget, sådant det af ålder fanns, och flerastädes ännu finnes med ägoblandning, ofta utan ordentligt trädesbruk, alltid utan en sådan indelning, som kunde till gagneligt vexelbruk användas, lät icke försvara sig inför tidens framsteg i jordbruket.
Och när byelaget således måste förkastas; kom man aldrig på annan tanke, än att fullkomligheten måste ligga i yttersta motsatsen, enskiftet.
Ingen annan utväg kom i fråga.
Alla slags ägor skulle skiftas, och mer än ett skifte till hvarje hemmansdel, så vidt möjligt var, undvikas.
En hvar skulle äga att, på skifteslagets bekostnad, få sin lott omgifven med stängsel, och sina åbyggnader flyttade inom sitt område.
Ouppodlad jord, som erhölls i utbyte mot odlad, skulle uppbrytas och gödas på bekostnad af den, som erhållit den odlade, änskönt denna vore af större vidd, än att han kunde hålla den oppen och af dess odling draga nytta.
För att slutligen vinna ändamålet med hela isoleringen, måste hvar för sig vara omtänkt att inom sitt område med stängsel afskilja inägor från skog och betesmark och, i händelse vexelbruk skulle inrättas, frånstänga hvarje gärde från annat.
Der tillgången på skog icke var rätt ymnig, måste den af all denna stängsel medtagas.
Arbetskrafterne för jordbrukets skötande kommo att kräfva en ganska betydlig tillökning. — 15 — Det mä kanhända icke med skäl väcka förundran, om byarnes mindre bemedlade delägare, hvilka från början ansett landtmätaren såsom en landsplåga, angripas af ytterlig förskräckelse, när de se landtmätaren till sig anlända, för att anställa en så genomgripande hvälfning i hela deras belägenhet.
De mera välmående, i fall de veta att beräkna sina fördelar, kunna hafva skäl alt vara nöjde.
Såsom större delägare, hafva de att erhålla utrymmen, på hvilka ett bättre brukningssätt kan med större fördel användas oell stängselkostnaden blir mindre kännbar; och lätt nog komma de i tillfälle att vinna på sjelfva den nöd, hvari de fattiga råka.