Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag-utskottet uttalade sin åsigt om den ifrågavarande principens riglighet eller origtighet, enär ingen domare vore pligtig, att ställa sig samma åsigt till efterrättelse.
Sannt är det visserligen att
Lag-utskottets omdöme i detta fall icke kari blifva för domaren till efterrättelse förbindande, men om det icke kan bestridas att denna princips utredande till fullkomlig klarhet är af den mest genomgripande Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 13 vigt för Svenska folkets säkerhet i afseende på dess i grundlagen förbehållna rättighet att deltaga uti lagstiftningen och i afseende på lagskipningens hela gäng, så lärer det ock få medgifvas att
Justitie-ombudsmannen rätteligen förfarit då han lastat upiynärksamheten derpå att denna grundprincip icke är uti Svenska lagfarenhelen nöjaktigt utredd, och att begreppet om sjelfva domstolarnes bestämmelse till följd deraf är vacklande.
Den sålunda lemnade utredningen, öfver hvilken det efter min åsigt ålegat Lagutskottet att meddela utlåtande, skall såsom jag hoppas medföra den stora nytta att domare-korpsens samtelige medlemmar, hvilkas åsigter i frågan ännu äro vacklande, skola finna sig af pligt uppmanade att moget begrunda densamma till dess de derom hunnit fullkomligt stadga sin öfvertygelse, för hvilket ändamål de utan tvifvel skola finna det vara af nytta att läsa och återlösa den af Justitieombudsmannen uti berättelsen för år 1849 i denna fråga meddelade utredning, hvaraf jag ej kunnat underlåta att här citera några strofer.
Sålunda yttras der bland annat: ”Vid domaremakten hvilar samhällets lagbundna trygghet.
Ingenting skyddar allmän och enskild frihet, rätt, säkerhet, om ej denna makt uppfyller sitt kall.
Och med icke mindre fog torde det kunna sägas, att så länge domaremaktens utöfning är ostörd, och dess åligganden fullgöras i undergifvenhet för lagen, och för ingen annan, den samhälls-inrättning, som frambragt och upprätthåller en sådan utöfning af domaremakten derigenom också uppfyllt det vigtigaste af sin bestämmelse.
Han får då icke tvingas att för lag erkänna hvad han ej finner så vara.
— Från lagstiftarens behörighet allena härrörer egenskapen af lag.
— — Har domaren ej behörighet att göra en från obehörig ort utgången befallning kraftlös genom vägran att tillämpa den; så är det ej heller på honom som det ankommer att göra lag gällande, skydda rätt och frihet.
Men ankommer detta ej på honom; då gifves ej heller något sätt att hindra, det lagstridiga befallningar gå i verkställighet, eller att efteråt godtgöra den skada de vållat.”
Dessa af mig här citerade, ur berättelsen lösryckta strofer torde vara tillräckliga för att visa att den utredning, som Justitie-ombudsmannen meddelat öfver 14 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. denna vigtiga principfråga, fortjenar alt allvarligen begrundas af hvarje samvetsgrann domare. 3:o.
Det återstår 1111 att bedöma, huruvida Jiistitie-ombudsmannen, på sätt ifrågasatt blifvit, kan anses hafva trädt utöfver gränsen af det honom lemnade uppdrag derigenom att han uti sin embetsberättelse, efter lemnad redogörelse för 2:ne högsta domstolens uti likartade fall meddelade motsatta beslut, uttalat det omdöme alt det ena af dem vore stridande mot klar lag.
I anledning häraf har Juslilie-ombudsmannen uti sin sednaste berättelse, jemte utvecklande af de skäl, som skulle ådagalägga denna hans behörighet, bland annat, pag. 127, tillkännagifva det han icke visste, huru den honom åliggande utredningen af lagskipningens tillstånd skulle bringas till verkställighet, utan att granska detta tillstånd äfven i lagskipningens högsta instantie; eller huru en sådan granskning borde tillgå, utan alt tillåta sig omdömen öfver högsta domstolens åtgärder.
Då nu Lag-Utskottet ansett Justitie-ombudsmannen, för att kunna behörigen fullgöra sitt åliggande att utreda lagskipningens tillstånd, hufvudsakligen höra med sin uppmärksamhet följa högsta instantiens åtgärder, samt uti berättelsen redogöra för sådana derifrån uti likartade fall emanerade beslut, som slå i uppenbar strid emot hvarandra; så hade Utskottet, efter min åsigt, jemväl bort förklara, att fall kunna gifvas, då, såsom nu ock inträffat, det ej allenast är Justitie-ombudsman- * nens rättighet, utan äfven hans pligt att uttala sitt omdöme, huruvida han linner det ena eller det andra, af de hvarandra motsatta besluten, vara mot klar lag stridande.
Om denna min åsigt vid första påseendet kan synas besynnerlig, hoppas jagdock, att man vid närmare granskning deraf, skall finna den vara riktig, ty 0111 det, såsom jag tror, är omöjligt att två hvarandra rakt motsatta beslut, båda kunna vara med klar lag öfverensstämmande, så lärer häraf tydligt följa ett af två:
Antingen är intetdera af de hvarandra motsatta hesluten, eller ock endast det éna af dem med lag öfverensstämmande.
I förra fallet måste, såvida ej båda besluten uppenbart strida mot lag, del antagas att lagen är otydlig; i det sednare åter att ettdera af de hvarandra motsatta besluten är mot lag stridande.
Lag-Utskotlets Utlåtande N:o 1. 15 Skulle Justitie-orabudsmannen vid redogörelsen för 2:ne högsta instantiens nlot hvarandra stridande beslut finna det förra fallet inträffa, det vill säga att intetdera beslutet är med lag öfverensstämmande och att lagen således är otydlig, sa är det hans pligt att, jemte uttalande af denna åsigt, yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring af en sådan lag.
Finner han .åter det sednare fallet vara för handen, eller att det ena af de motsatta besluten är öfverensstämmande med, och att det andra således är stridande mot klar lag; sä är det ock hans pligt att uttala denna sin åsigt, enär det just är derpå han skall grunda sitt omdöme om, och i hvad man det är behöfligt att framställa yrkande om lagens förklaring eller icke.
Sannt är det visserligen, att Justi tie-ombudsmannens åsigt om beslutets stridighet mot klar lag här kunnat uttalas på ett behagligare sätt för dem, som fattat detsamma, derigenom att han uttryckt sin mening i negativ forin.
Om han sålunda, i stället för att säga att det sednare beslutet stod i strid mot klar lag, hade sagt att det förra beslutet vore med klar lag öfverensstämmande, så skulle säkerligen ingen hafva stött sig vid ett så beskaffadt uttryck, och likväl skulle Justitie-ombudsmannen, äfven genom detta uttryck, fastän på ett negativt sätt, hafva bestämdt uttalat den honom nu till last förda åsigten, att det sednare beslutet vore mot klar lag stridande.
Skillnaden hade endast varit, alt, den af Justitie-ombudsmannen uttalade åsigten om det sednare beslutets stridighet mot klar lag, derest han begagnat sig af det negativa uttrycket, sannolikt fattats af ganska fa, då samma åsigt nu deremot blifvit pä ett för alla begripligt sätt tydligt uttalad; — och synes således frågan, huruvida Justitie-ombudsmannen, genom det sätt, hvarpå han uttryckt sig, har förfarit felaktigt, ytterst bero på be- - svarandet af den frågan, huruvida Rikets Ständer anse såsom en förtjenst hos deras ombudsman alt han begagnar sådana talesätt, som endast af fåtalet fattas, men deremot vilja tillräkna honom såsom fel att han uttrycker sig sä tydligt, att de åsigter han vill uttala, begripas af alla ?
Det har blifvit påslådt, att Justitie-ombudsmannen hade bordt anställa laga åtal mot högsta domstolen, derföre att han funnit dess beslut stridande mot klar lag.
Att detta påstående innefattar ett misstag, inhemtas af 101 § Regeringsformen, samt 4 § af Justitie-ombudsmannens instruktion, hvarigenom honom såsom pligt ålägges, att inför Riks-rält, tilltala den eller de af högsta domstolens ledamöter, som ”af egennytta, vrangvisa eller försumlighet så orätt dömt, att derigenom någon emot tydlig lag och sakens utredda och behörigen styrkta förhållande ”mistal, eller kunnat mista lif, personlig finhet, ära och egendom.” 16 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4.
Då, såsom nu inträffat, den anklagade blifvit genom högsta domstolens beslut frikänd, var således icke något af de fall för hand, då det ålåg Justilie-ombudsmannen att, mot den, som fattat beslutet, anställa laga åtal.
En sådan åtgärd bör ock, efter mitt omdöme, endast uti yttersta nödfall tillgripas, emedan blotta anställandet af åtal emot högsta domstolens ledamöter, äfven i den händelse att de tilltalade frikännas, alltid skall bidraga att minska den aktning och det förtroende, som böra vara med högsta domstolens beslut oskiljaktigt förenade.
Riitta sättet alt förskaffa ökad aktning och förtroende för högsta domstolen är således, efter mitt förmenande, icke det, att inför Riks-rält anställa laga åtal för de mer eller mindre lagstridiga åtgärder, som af samma domstols ledamöter vidtagas, utan deremot att, på sätt förut nämndt blifvit, bereda opinions-nämnden tillfälle att med fullkomlig oväld kunna utöfva den makt, grundiagarne ät densamme uppdragit.
Det har blifvit invändt, alt Justitie-ombudsmannen, derest han tillerkändes den ifrågavarande rättigheten, skulle hafva fått makt att uppträda både såsom åklagare och domare, ulan att den tilltalade blifvit hörd och fått sig förklara.
Den, som framställt denna invändning, synes hafva förbisett, att det endast är inför domstol, som Justitie-ombudsmannen kan uppträda såsom åklagare, samt att någon domsrätt uti intet fall honom tillkommer.
Del af Justitie-ombudsmannen meddelade yttrande, angående det sednare beslutets stridighet mot klar lag, innefattar endast ett uttryck af hans individuella åsigt, men som Justitie-ombudsmannen, lika med hvarje annan dödlig, kan misstaga sig i sitt omdöme, så följer häraf, att det alldeles icke är afgjordt, att det sednare beslutet är stridande mot klar lag, derföre att Justitie-ombudsmannen ansett det så vara, lika litet som det skulle hafva varit afgjordt, att det vore med klar lag öfverensstämmande, derföre att
Justitie-ombudsmannen derom fällt ett sådant omdöme.
Hvad som deremot är alldeles afgjordt, det är, att af 2:ne hvarandra rakt motsatta beslut, elidera måste vara mot klar lag stridande, så vida nemligen riogo
Ider a af dem är med klar lag öfverensstämmande.
Vore det nu sannt, att Justitie-ombudsmannen, derigenom att han förklarar sig anse det sednare af 2:ne motsatta beslut vara stridande mot klar lag, begår någon förnärmelse mot de högsta domstolens ledamöter,som fattat samma beslut,så skulle härafobestridligen följa, att desse ledamöter, så vida de anse sitt beslut vara med lag öfverensstämmande, Lag-Utskottets Ullätande N:o 4. 17 mande, genom detsammas afkunnande, sjelfve mot dem bland deras kolleger, som förut fattat det motsatta beslutet, redan begått en lika beskaffad förnärmelse, fastän af vida svårare beskaffenhet för dem den träffat, emedan omdömet att hafva dömt mot klar lag då icke inskränker sig till alt vara Justitie-ombudsmanneus enskilda åsigt, utan deremot blifvit, ehuru på ett indirekt sätt, uttalad genom ett formligt beslut af llere bland de demandes kolleger.
Men, frågar man slutligen, hvarföre skall Justitie-ombudsmannen yttra sitt omdöme om det ena eller andra af de motsatta beslutens stridighet mot klar lag, när någon domsrätt deröfver ej tillkommer honom?
Derföre svarar jag, att Rikets Ständers Justitie-ombudsman, ej mer än någon annan ombudsman, är fri tagen från skyldigheten, att för sina principaler uppgifva de skäl, som förmått honom att åsidosätta en honom åliggande pligt.
Då nu Justitie-ombudsmannen, derest han funnit någon otydlighet uti sjelfva lagen hafva gifvit anledning till de motsatta besluten, på sätt förut nämndt är, varit ovilkorligen pligtig, alt i sin berättelse, jemte tillkännagivande häraf, yrka en till enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring af en sådan lag, så synes det mig ock vara obestridligt, att Justitie-ombudsmannen, dä han underlåtit att framställa yrkande om lagens förklaring, tillika bordt för Rikets Ständer uppgifva motivet dertill, på det att desse bans principaler måtte blifva i till fälle, alt kunna bedöma, huruvida detsamma utgjort ett tillfyllestgörande skäl för nämnda underlåtenhet.
I fråga åter härom, så mäste det tvifvelsutan medgifvas, att den, som, lika med Justitie-ombudsmannen, uti ifrågavarande fall, linner en af domaren åberopad lag redan vara tydlig och klar, för sin enskilda del saknar anledning alt framställa yrkande om lagens förklarande; men då Justitie-ombudsmannens åsigt, lika väl som domarens, kan vara felaktig, samt det dessutom ej är för någonderas enskilda del, utan för medborgares säkerhet i allmänhet, som förklaringen erfordras, så kan jag ej antaga den omständigheten, att
Justitie-ombudsmannen finner det ena af de hvarandra motsatta besluten vara stridande mot klar lag, såsom ett tillfyllestgörande skäl för underlåtenheten alt begära lagförklaring; utan bör Justitie-ombudsmannen hädanefter, då han finner, att uti lika beskaffade frågor, med tillämpning af samma lag, hvarandra rakt motsatta beslut ifrån högsta instansen emanerat, alltid ”i sin berättelse till Rikets Ständer yrka en tili enhet och sammanhang i lagskipningen verkande förklaring af en sådan lag,” samt dervid tillika uppgifva, huruvida, efter hans åsigt, båda, intetdera eller endast ettdera af de Bill. till II St-s Prat. 1850 & 1851 7 Sami. 1 AJd. % Hafi. 3 18 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. hvarandra motsatta hesluten äro mot klar lag- stridande, till hvilket omdömes uttalande jag anser Justitie-ombudsmannen desto heldre vara pligtig, som det är Rikets Ständers rättighet, att, innan förklaringen af dem meddelas, hafva inhemlat sin ombudsmans yttrande, om huru beskaffad lian anser förklaringen böra blifva.
Justitie-ombudsmannen bifoga detta sitt omdöme med tillvitelser af smädlig och skymflig beskaffenhet, sä ligger det i sakens natur, alt lian derföre mäste vara laga ansvar underkastad.
1 afseende härå förekommer likväl, att nuvarande
Justitie-ombudsmannen tydligen uttalat det bestämda omdöme, att han funnit en oegennyttig och välvillig anda vara i lagskipningen allmänt rädande.
Efter att salunda hafva yttrat mina åsigter, rörande de vigtigaste delarnc af Justitic-ombudsmannens embetsberättelse!-, återstär nu att meddela ullätande om det sätt, hvarpå han förvaltat det honom anförtrodda maktpåliggande embete.
Härvid anser jag mig först böra såsom en egenhet anmärka, att pluraliteten af Lag-utskottets ledamöter vid afgifvandet af detta utlåtande befinner sig uti ett slags jälåktighetstillstånd, enär vi till ett antal af icke mindre än 12 bland 16 såsom embetsman kunna vara blottställde för åtal af Justitie-ombudsmannen, och det således för oss personligen kunde vara mest fördelaktigt, om embelets innehafvare vore i möjligaste måtto passiv.
För min enskilda del tror jag mig dock ej kunna tydligare afgifva detta milt utlåtande, än då jag säger, att den nuvarande Justitie-ombudsmannen, efter mitt omdöme, alldeles icke är pä sin plats, så vida nemligen detta embete egentligen blifvit inrättadt endast för skenet, samt meningen varit och är, att dess innehafvare skall inskränka sin verksamhet till att anställa åtal mot en eller annan underdomare, men deremot lala den högre lagskipningen ostördt hafva sin gäng.
Om åter meningen med detta embetes inrättande, såsom den af mig blifvit uppfattad, varit och är, alt dess innehafvare skall med allvarlig och oafbruten uppmärksamhet följa lagskipningen i sin helhet, samt utreda dess verkliga tillstånd och anmärka bristerna deruti, utan afseende derpå, om sanningens uttalande derom kan vara mer eller mindre behagligt för dem, som på ett eller annat sätt kunnat hafva varit orsaken till samma brister, sä skulle Svenska folket, Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4.
19 enligt min innerligaste öfvertygelse, vara högeligen att lyckönska, om det kunde påräkna att afven hädanefter se
Justilie-ombudsmansplatsen besatt med sådane män, som, med embetets nuvarande innehafvares outtröttliga nit och oförminskade sjelfständighet, rastlöst framgingo på den af hagarne derföre utstakade bana, helst man då hade förhoppning, att inom en ej alltför aflägsen framtid få se enhet och. sanni ian hav" i lagskipningen, så att ali dom komma att grundas pä klar lag, och en allmän säkerhet att beredas för medborgares rättigheter.” Af Herr Doktor Wallin: som instämt i Herr Grefve Sparres serskilda mening och tredje mom. af Herr Cederschiölds reservation.
Af Herr Doktor Nordström: med förklarande, det han ej eller funnit sig kunna gilla det kiander öfver Justitie-ombudsmannens embetsförvaltning, som Utskottet i betänkandet uttalat, äfvensom att han likaledes instämmer i tredje mom. af Herr Cederschiölds reservation.
Af Herr Prosten Melander: som instämde i Herr Cederschiölds reservation.
Af Riksdagsfullmäktigen Ola Mänsson från Skåne: ”Enär jag icke kunnat biträda majoritetens mening, att meddela det strängare uttryck, utlåtandet innehåller öfver ordalag, som Justitie-ombudsmannen vid behandling af lagskipningen om högsta domstolen begagnat, så får jag härmed tillkännagifva, att jag, i denna del, instämmer uti Kansli-ledamoten Cederschiölds reservation, likasom jag delar hans asigier om enhet i lagskipningen, Opinionsnämnden, samt domarens rätt att pröfva lagligheten af sådana författningar, förklaringar och påbud, sorn icke genom båda statsmakternas beslut tillkommit.” Af Riksdagsfullmäktigen A. W. Uhr från Orebro län: ”Med tillkännagif vande, alt jag icke röstat för det af Utskottets pluralitet antagna utlåtande öfver Justitie-ombudsmannens embetsberättelser, derföre, att det innehöll några klandrande uttryck mot Justitie-ombudsmannens förfarande, som jag ej ansåg honom hafva förtjent och derföre ogillade, får jag emot utlåtandet i den delen mig reservera, och tillika förklara, att, som mina åsigter hufvudsakligen öfverensstämma med hvad Herr Cederschiöld i sin reservation anfört, jag uti samma reservation mig förenar.” Af Riksdagsfullmäktigen Eric Malmin från Westerås län: med förklarande att hanj förenade sig i 2 och 3 mom. af den utaf Herr Cederschiöld yttrade serskilda mening.
Af Herr Carleson E. II.:
”På grund af hvad jag vid granskningen af Justitieombudsmannens vid innevarande riksdag afgifne allmänna redogörelse samt serskilda embetsberättelser för år 1848 och 1849, äfvensom hans embetsdiarier 20 Lag-Utskottets Utlåtande S:o i. ock registratur inhemtat, tror jag mig väl hafva funnit, det Justitie-ombudsmannen med nit sökt att fullgöra sina åligganden, men, jemte det jag uttalar denna min åsigt, anser jag mig icke heller höra fördölja de anmärkningar mot sättet, hvarpå han uppfattat och uppfyllt sitt kall, hvilka, efter mitt omdöme, af förenämnde granskning föranledas.
Justitie-ombudsmannen, hvars rättigheter och åligganden äro utstakade i 99, 100, 101 och 102 §§ Regeringsformen samt den för honom utfärdade instruktion af den 1 Mars 1830, har, uti sine embetsberättelser, efter min tanke, i mer än ett hänseende öfverskrida gränsen af den för honom bestämda verkningskrets.
För så vidt han härvid, utan att vidare förnärma någon rätt, vare sig allmän eller enskild, inskränkt sig till att framställa sine tankar öfver ett ämne, liggande utom hans befattning, synes mig Justitie-ombudsmannens förfarande icke vara af den beskaffenhet, att någon serdeles vigt må dervid fästas.
Annorlunda är likväl förhållandet vid det fall, att Justitie-ombudsmannen, med hemtad anled ning af sin skyldighet att utreda lagskipningens tillstånd i riket, företagit sig att i sine embetsberättelser granska och med gillande eller ogillande omdömen beledsaga, eller, såsom Justitie-ombudsmannen sjelf uttryckt sig, häckla domstolarnes och förnämligast högsta domstolens beslut i åtskillige mål.
Visserligen åligger det Justitie-ombudsmannen att utreda lagskipningens tillstånd, jemväl i högsta instantien, men ett häcklande af domstolarnes beslut är hvarken för detta ändamål nödvändigt eller lämpligt och dessutom, på sätt det af Justitie-ombudsmannen blifvit verkstäldt, uppenbart stridande mot rikets lagar.
Om man försökte med Justitieombudsmannen antaga, att han egde att, på sätt som skett, i sine embetsberättelser framdraga och pröfva domstolars beslut i hvarjehanda mål, för att, på det omdöme om beslutens laglighet, han dervid kunde fatta, grunda sitt yttrande öfver lagskipningens tillstånd, skulle man äfven såsom följd deraf komma till den slutsats, att Lag-utskottet, hvilket har till åliggande, bland annat, att granska samma berättelser och med utlåtande deröfver till Rikets Ständer inkomma, vöre, för att kunna bedömma rigtigheten af Justitie-ombudsmannens yttrande, befogadt och pligtigt att ingå i pröfning af den anförda grunden för detsamma och således jemväl af de åberopade domstols-besluten.
Nu bjuder likväl 00 § i regeringsformen, att ”under Riksens Ständers eller deras Utskotts öfverläggningar och pröfning må icke uti något annat fall elier på något annat sätt, än denna grundlag bokstafligen föreskrifver, komma frågor om embets- eller tjensteinäns till- och afsättande, regerings- och domaremakternas beslut, resolutioner och utslag, enskilde medborgares och korporationers förhållanden, eller verkställigheten af någon lag, Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4. 21 författning eller inrättning.”
Ingenstädes föreskriIVer Regeringsformen bokstafligen, att Lag-utskottet af en eller annan anledning ma taga under öfverläggning och pröfning domaremaklernes eller domstolarncs beslut, resolutioner och utslag, och då Lag-ulskotlct således icke är dertill berättigadt, måste jemväl den antagne grunden, alt Justitie-ombudsmannen egde rätt att i sine embetsberättelser framdraga, och pröfva sådane beslut, förfalla såsom falsk.
Huru ytterst otillforlitlig och ändamålslös måste icke den utredning af lagskipningens allmänna tillstånd i riket blifva, hvilken grundas på en sådan, som den af Justitie-ombudsmannen företagne, granskning af domstolarnes beslut, om ock antalet af dylika beslut vore långt större, än det Justitie-ombudsmannen i sine berättelser framlagt till skärskådande?
Och när nu i betraktande tages, att
Justitie-ombudsmannen på en sådan granskning af några fa eller, om jag ej allt för mycket misstager mig, endast tre mål stödt sine afgifne yttranden om lagskipningens tillstånd i bogsta instantien under den tid, han sitt embete förvaltat, hvilket vitsord kan tilläggas dylika yttranden?
Serskildt bör härvid anmärkas det, efter min tanke, lagstridiga sätt, hvarpå Justitie-ombudsmannen, efter pröfning och ogillande af åtskilliga, af högste domstolen meddelade beslut, uttalat sine åsigter derom, då han t. ex. i fråga om ett beslut, hvarigenom ett af krigs-hofrätten gifvet utslag ändrades, förklarat, bland annat, alt de af krigshofrätten ådömde påföljder hade synts Justitie-ombudsmannen vara klart och tydligen lagliga samt följaktligen upphäfvandet af krigs-hofrättens beslut emot klar lag stridande, och, efter framställning af ett annat beslut, hvilket, enligt Justitieombudsmannens uttryck, ”misshagat” honom, yttrat: ”Den orättvisa, som härmed skett, ifall jag icke misstager mig, träffade en rik man i tvist med en fattig.
Ingen blef deraf olycklig; ingen jemmer hördes.
Man kunde kalla utgången för rättvisa, ifall dennes bestämmelse är uppfylld dermed, att försona den fattige på den rikes bekostnad.
Men då lärer ej heller få förgätas, alt från den stund rik man ej mer kan mot deri fattige utbekomma sin rätt, man ock naturligen i lagen söker en föreskrift, huru fattig det behöfves att vara, för att kunna giira sin rätt gällande,” och ”imedlertid har jag bär, likasom alltid, der jag saknat rät Isenlighet,, sett i dess ställe uti den nådiga domen omisskännelig välmening.” Yttranden af beskaffenhet, som dessa, hvilka icke allenast innefatta det gräfsta klander af högsta domstolens beslut, utan äfven äro för högsta domstolens ledamöter i hög grad kränkande eller, såsom Justitie-ombudsmannen sjelf medgifvit, sårande, böra väl allraminst tillkomma den, som erhållit uppdrag att vaka öfver laga nies efterlefnad af andra.
Mig förefaller det klart, att Justitie-ombudsmannen. 22 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4, i berörde hänseende oriktigt uppfattat sina rättigheter och skyldigheter, och alt, så vidt till de sednare hörer att i allmänna redogörelsen och de ärliga embetsberättelserne utreda lagskipningens tillstånd i riket, Justitie-ombudsmannen icke kan anses hafva sitt åliggande tillfredsställande fullgjort.
Jag tror äfven, att Justitieombudsmannen i ett annat hänseende och på ett åtminstone icke mindre betänkligt sätt felat i utöfningen af sin befattning.