Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
och tydligen höll — Nej, och dig, orden: tillber vi dansade mig, — glömmer sedan ett par lära de en kvinna hon och Och i ögon om ej det räckte mö, bäcken, fjäll från lifl klart flnhglt mig från jag hon dig! » varm, på jorden jördrifver kring kvällen.
En och arm, — minne.
hviskcd sammet den så djup fick älskar var inne älskar kårlek, byggt där snart väl hon juveler, — visst ett kvinnan — hade färden.
gömdes dagar alltför hvad jag en kårlek unga flykt världen ifrån en koja en skatt Då Ej ensam gömma! » i rastlös öfver drömmar min Jag fjällen, så muntert dag jag — sorglös till ej », — * nej, trofast tiden fram af vackra att — mig * en liten minne; vår, stal glömma, hjärtat som svek din tro vårar, i lifvet ro, tårar-, unga bröst fjällen, blott ägde flarn ma från höst hällen?
ensam sluten, gick slut.
JSTURZEN-J 3 ECKER.
Viss procent af affärens af^ kastning " åt arbetstagande kvinnor!
fick, sig ned öfver hon vingar ch cd — en tår ur ögat från gosseår ett om sol och en gång, med från hon minuten.
skälfde Jag förde ?^Jff ' rån forna på Så sommarn En kväll e — tvärt bort snart för En gammal, gammal historia ... kom och flydde f- enna sats h a r helt nyligen i pressen förts å bane i bref från en korrespon- dent i utlandet.
Brefskrifvaren berättar, att han besökt en mönsterfabrik och af dennes egare erhållit de mest intressanta meddelanden.
De kvin- nor, som, emot en ringa, bestämd aflöning, skulle uppfinna nya mönster, gjorde detta mycket intresselöst och upprepade sig ide- ligen själfva.
Fabriksegaren misströstade redan om sin affärs fortgång i publikens ynnest, då en tanke rann upp i hans hjärna.
Denna tan- ke realiserades såmedels, att han tillkänna- gaf, att kvinnorna skulle, utom den vanliga, bestämda lönen, enhålla viss procent i af- färens afkastning kvartalsvis, allt beroende på visadt nit och skicklighet.
Och, berättar han, det var ett sällsamt ögonblick att bli vittne till deras förtjusning vid den första utdelningen.
De inkommo med den vanliga, trötta minen, vissa om att löftet, som förut gifvits, men ej hållits, äfven denna gång skulle gå om intet; — men när de så hade penningarne i sina händer, ömsom skrattade och ömsom gräto de af glädje, liksom barn, försäkrande, att så mycket penningar hade ej på en gång funnits i det tarfliga hemmet.
De mest storartade framsteg i uppfin- ningsförmåga, skicklighet, flit och ihärdighet gjordes sedermera, hela fabriken höjdes, och det konstaterades, att en kvinna, som åtnjöt procent af fabrikens inkomst, var i stånd att bringa ett nyss eländigt hem in i ett efter förhållandena godt välstånd.
Äfven som gift hade hon samma rättighet.
Så långt korrespondenten, som meddelat detta i afsikt, att vederbörande i vårt eget land ville, om möjligt, äfven härstädes söka vidtaga anordningar i samma riktning.
Se vi oss här hemma omkring här och där, så finna vi visserligen, att idéen del- vis ej ä r alldeles ny.
Våra kvinliga biträ- den t. ex. i de större manufakturaffärerna erhålla i särskilda fall viss procent af hvad de sälja.
Den, som skrifver dessa rader, känner personligen en kvinna i manufak- turaffär med dylik förmån, förutom den fixa lönen.
Äfven i andra branscher torde dylika fall finnas, men tvifvelsutan återstår oänd- ligt mycket att göra i denna fråga, som, därest den rätt fattas och tillämpas, skall bidraga till att fylla klyftan emellan ar- betsgifvare och arbetstagare, samtidigt som grunden lägges till ett allmännare social!
välstånd och till ett lefnadsmodigt arbete, som mer och mer förenas i gemensamt in- tresse; sist, men icke minst, bör den kunna verka, att vi måhända k o m m a till en tid, då kvinnan kan påräkna s a m m a betalning som mannen för s a m m a arbete, därest skickligheten är lika.
Några ord om lektyr.
Kåseri af m Cf©f) c e o c n s m a Karl Benzon.
ty k k kan man icke dispu- tera — denna sentens är gammal som gatan och förekommer i alla lands ordspråks- literatur.
Den gamla satsen tål dock vid litet jämkning.
» Evigt kan ej bli det gamla. » Smaken förändras, den så väl som allt annat under solen, den försämras och förädlas, ja, den inträder ofta i ett skede, som benämnes öfVerförfining.
Och dessa tre stadier kunna iakttagas bredvid hvarandra på alla områden af det moderna samhällslifvet — surströmming, tryfferad fasan, Limburgerost — varieté-ku- pletter, Carmen, wagnerianska parodier — kistbref, Munkaczy, makartska färgorgier — o. s. v. i oändlighet.
Det finnes väl knappast något område, inom hvilket smaken vexlar mera betydligt än just inom lektyrens, förströelseläsningens, och intet område där smaken mera lätt råkar på af- vägar.
Och denna missriktning iakttages ej endast hos hvad man kallar de lägre sam- hällsklasserna.
Tjänstflickans kolportageroman i tunna gula tjugufemöreshäften med » pre- mier » af symaskiner, fotografialbum, oljetrycks- taflor, doffeltyger och nysilfverteskedar slukas ofta med begärlighet af husets unga dotter.
Då jag talar om lektyr, tänker jag natur- ligtvis hufvudsakligen på romanliteraturen.
Diktsamlingarna få gudnås så visst hvila tämligen orörda, utom då man afdammar deras praktband och guldsnitt, eller då man öppnar dem för att afskrifva en strof på bak- sidan af ett gratulationskort.
» Det är icke någon affär att trycka poesi », påstå herrar förläggare.
Hvad nu beträffar romaner, mötes man ännu ofta af en fördom med anor från den gamla goda tiden: det är skadligt för ung- dom att läsa romaner.
Allt svårsmält är skadligt, därom äro läkarne öfverens, och denna åsikt eger äfven härvidlag sin tillämp- ning.
Och äfven det lättsmälta kan medföra sina faror, om det njutes omåttligt.
Det gäller därför att finna en medelväg.
Vår tids literära produktion är obestrid- ligen ymnig.
Viktiga samhällsproblem debat- teras i romanform, historiens personligheter och tilldragelser framställas i lekande kåserier o. s. v. Men i en enda och särdeles viktig riktning har den literära alstringsförmågan betänkligt slappats.
Vår tids produktion af god ung- domsliteratur — eller rättare sagdt: läsning for ung och gammal — är ej, hvad den for- dom varit och nu möjligen kunde vara.
Våra förfader i första och andra led hade lika riklig tillgång som vi till röfvareromaner och slipprigheter, men samtidigt frodades sund och gedigen literär alstring, som gladde så väl ung som gammal.
Hvar äro väl nu en Walter Scott, en Hugo, en Dickens, ro.
fl.?
Hvar finnas de, som skrifva arbeten sådana som en Daniel Defoes Bobinson Crusoe eller en Ga- briel Ferry ' s Skogslöparen?
Hvem skall efter vårt broderlands Topelius alstra något jäm- förligt med » Fältskärns berättelser »?
Hvilka skola i vår egen literatur upptaga mantlarne efter en Emilie Carlén, en August Blanche, andra namn att förtiga?
Då j a g nu nämnde ett par svenska namn, erinrar j a g mig helt plötsligt, att svensk lektyr snart torde komma att räknas till de ting, som varit.
H ö r efter i våra lånbibliotek!
Ni kan där göra intressanta, men smärtsamma statistiska rön.
J a g har trott mig finna, att det i synnerhet är fyra utpräglade romantyper, som dominera inom förströelseläsningens område.
Och då jag nu skisserar dessa typer, så anhåller jag förbindligast om tillgift hos dem af er, mina damer, hvilkas innersta känslor jag sårar.
Först ha vi Marlitt-typen.
Hennes hjältar och hjältinnor tillhöra i allmänhet det borger- liga slaget.
Hjälten är den förkroppsligade ädelheten, en sammanfattning af alla möjliga talanger.
Till att börja med är han förälskad i en skön och talangfull kvinna med förhatlig karaktär samt utan spår af huslighet.
Hjäl- tinnan nummer 2 är äfven hon skön, men hennes karaktär är idealistiskt upphöjd.
Dess- utom är hon i själfva verket betydligt mera talangfull än den andra, och ingen annan kvinna förstår att så genialiskt som hon märka linne, excellera i patentstickning och inlägga surkål.
Hon älskar hjälten i tysthet.
Men den andra, den utvalda, hon föraktar honom, ända tills han erhållit en orden eller på något annat sätt höjt sig i societetens ögon.
D å vet hjälten, hvar han skall finna sin verkliga lycka.
Den husliga afgår med segern.
Linneskåpens, ylletröjornas och köksvetenskapens triumf är beseglad.
Sådana äro anrättningens huvudingredi- enser.
Nere i trakten af Firenze bor en dam vid namn Louise de la Ramée, känd under sig- naturen Ouida.
Hennes talang är obestridlig, men hennes arbeten äro nästan alltjämt scha- blonmässiga.
Om Marlitts hjältar i allmänhet tillhöra det borgerliga slaget, så älskar Ouida däre- mot stora välvuxna karlar ur den engelska högaristokratien.
Hennes romaner, som egent- ligen tyckas vara skrifna för boxare och cir- kusatleter, mottagas med förtjusning af dam- världen.
J a g har tagit mig friheten att göra en koncentrerad parodi, som måhända mången med mig skall anse känneteckna Ouidas skrift- ställarskap: Hjälten och hjältinnan ha på ett eller an- nat sätt råkat i en förtvinad belägenhet.
Un- gefär följande dialog utspinner sig: » Är du icke trött, min älskade? » » Trött?
J a g!
P å Australiens slätter för- följde jag under tjugufyra timmar en snabb- fotad känguru! » » Är du fortfarande lika modig, du, min ljufve Herkules? » » Modig?
I Klippiga bergen höll jag, väpnad endast med en en tons cas, stången mot ett hundratal rasande Sioux-indianer! » » Och du är icke hungrig eller törstig, du mitt lifs beherskare? » » Hungrig?
Törstig?
P å Sibi- riens ändlösa stepper lefde jag fyra dagar på två bröstkarameller och ett hälft kvarter gé- never! » » Ja, jag tror, att du är stark, du min själs afgud. » » Om jag är stark?
I Madagaskars yppiga vegetation krossade jag med en boa constric- tor, som j a g egenhändigt strypt, ryggraden på en rasande elefanthona! » En romantyp som på det sista årtiondet tillvällat sig en dominerande plats inom vår öfversättningsliteratur är Molly Baimi jämte vederlikar.
Receptet för anrättningen är un- gefär följande: I ett magnifikt palats i engelska landsorten samlas ett hundratal damer och herrar (med betjäning) för att under ett par månader jaga, dinera etc. på den förnäme egarens bekostnad.
Bland de manliga gästerna finnes en lord med så eller så många tusen pund sterlings årlig inkomst.
I denne äro alla damerna mer eller mindre betagna, men i synnerhet två: den ena skön, kall och majestätisk, den andra vacker, skämtsam och omedvetet (naturligtvis) kokett.
Under räfjagter, middagsbjudningar, tedrickning, garden parties, baler, tableaux vi- vants och lawn tennis har intrigen hunnit så långt, att den sköna, kalla och majestätiska lider ett förkrosande nederlag, medan däremot den vackra, skämtsamma och (omedvetet) ko- ketta, sedan en yngre, merendels rödhårig officer några gånger trasslat hop härfvan, firar en lysande triumf.
Sedan denna anrättning utspädts med toaletter från Worth i Paris, diamantkollierer, knäckta refben vid hinder- ridter, älskliga motton ur gamla romanser etc. etc. serveras den i sin egen sås och vinner i allmänhet bifall hos de konsumenter, som sätta värde på lättsmälta saker.
Den fjärde typen är den oförbränneliga bofromanen, hvars framtid sannolikt är tryg- gad, ända tills mänskligheten inträdt i det rena naturtillståndet.
J a g vill ej uppehålla mig vid alla dessa falluckor, alla dessa un- derjordiska gångar, alla dessa betitlade skurkar och intelligenta detektiver, alla dessa hemliga fjädrar att trycka (märk väl: icke vrida) på.
» Ännu är icke Rocambole död! » heter det någonstädes i ett arbete, som är typiskt för genren.
Ännu är bofromanen icke död.
Gift- svamparna frodas midt ibland de njutbara, och deras vegetation förkväfver de senares.
Den röda rosen.
V e r k l i g h e t s b i l d a f Mox.
k a n s a t t d ä r, d y s t e r o c h e n s a m i s i n tarfliga k a m m a r e, i u t a d öfver m a n u s k r i p t e t till öf- v e r s ä t t n i n g e n af e n f r a n s k r o m a n, e h u r u h a n ej v a r n å g o n ö f v e r s ä t t a r e e x p r o f e s s o.
H ö g r a h a n d e n nedskref m e d säker, korrekt och v å r d a d stil de fraser, s o m d e t g a m l a s k o l l e x i k o n e t s k ä n k t e h o n o m.
I b l a n d l ä t h a n d o c k p e n n a n falla, h a n - d e n blef n e r v ö s, o c h h a n f a m l a d e efter e t t k a b i - nettsporträtt, infattadt i r a m, hvarvid v a r fästad en p r e s s a d r ö d ros, s o m ä n n u icke h a d e g u l n a t.
Allt v a r v å r s o l o c h l i t för h o n o m, o c h d å h a n lidelsefullt m e d ö g o n e n s l u k a d e d e n k v i n l i g a bil- d e n, l i k s o m h a d e h a n för evigt v e l a t r o t f a s t a d e n i sitt h j ä r t a, o c h d ä r e f t e r s å i n n e r l i g t v a r m t t r y c k t e d e n till l ä p p a r n e, u t a n a t t k ä n n a t a g g a r n e m e l l a n b l a d e n, s å v a r d e t i n t e t tvifvel o m, a t t h a n v a r kär o c h ä l s k a d e m e d den första kärlekens v a r m a o c h r e n a p a s s i o n.
D e t v a r, s o m om h a n v e l a t s ä g a: » Svik m i g a l d r i g.
D u h a r m i n l y c k a i d i n hand, m e n du har också m i n olycka.
Gör mig lycklig, t y j a g s e r e n d a s t i d i g m i t t lifs ä n g e l!
» Så högg h a n åter i lexikonet o c h svettades m e d d e t för h o n o m o v a n a o c h t i d s ö d a n d e a r b e t e t, b a r a för a t t skaffa s i g e n t i l l ö k n i n g i k a s s a n, för a t t tillfredsställa h e n n e s s e n a s t e halfförstådda ö n s k a n om e t t b r i l j a n t e r a d t h a l s s m y c k e, s o m fallit h e n n e i ögonen o c h tilltalat henne, ty h a n s hjärtans k ä r v a r fåfäng, m e n för h o n o m b l ä n d a n d e o c h o m i s t l i g.
S v a l t g j o r d e h a n till h ä l f t e n o c k s å, lefde p å t o r r s k a f f n i n g o c h m a g e r kost, n e k a d e sig h v a r j e n ö j e, h v a r j e n y k o s t y m o c h m y c k e t a n n a t — allt för d e v ä l s i g n a d e p e n g a r n e s s k u l l.
N ä t t e r n a ige- n o m l y s t e l a m p a n i h a n s k a m m a r e, o c h fliten täljde i v a s s e n p i p o r, h v i l k a d å för t i d e n s p e l a d e g l ä d j e t o n e r.
T ä n k, h v i l k e n h ö j d af s a l i g h e t a t t en g å n g få e g a h e n n e h e l o c h h å l l e n, lefva ett f r i d s a m t o c h lyckligt lif, s m e k a g u l d g u l a l o c k a r, hvilkas späde egare en vacker dag skulle rida ranka p å bästa pappas k n ä och rosenkindad sprin- g a h o n o m i f a m n e n, i n n a n m a m m a h u n n i t gifva h o n o m v ä l k o m s t k y s s e n för a t t b l å s a b o r t m o l n e n p å h a n s p a n n a, ifall h v a r d a g s l i f v e t s b e k y m m e r i k a m p e n för t i l l v a r o n s k u l l e k ä n n a s h o n o m för t u n g a o c h t r y c k a n d e.
A r b e t e t s k u l l e g å s o m en d a n s o c h h a n s krafter v ä x a, f a m i l j e n s v ä l s t å n d ö k a s o c h h a n s l e f n a d s afton f ö r g y l l a s af l y c k a n s s o l — b l o t t h a n eger h e n n e.
En k u l e n v i n t e r k v ä l l fick h a n h e n n e p å a l l v a r.
Somliga påstodo, a t t h a n gjorde en m e s s a l l i a n s o c h e n d u m h e t, t y h e n n e s k a r a k t ä r h a d e h a n föga p r ö f v a t, o c h själf v a r h a n för silt o b ä n d i g a l y n n e s skull f ö r s k j u t e n af s i n egen f a m i l j.
H a n s fram- gång p å ä m b e t s m a n n a b a n a n skulle lida skepps- b r o t t, s å r a s k t d e n i a n n a t fall k u n n a t s k j u t a f r a m.
M e n h a n v a r b l i n d, döf, b e d å r a d o c h t r o - g e n d e f ö r s t a i n t r y c k e n, gifna m e d s i l k e s l e n a ar- m a r, eldig m u n, h e l i g a f ö r s ä k r i n g a r o c h e t t s å ' n t d ä r trollöga, s o m f ö r v i r r a r d e n, s o m ej ä r v a n — och h a n var ovan.
* * Smekmånaden var passerad, så att j a g ansåg mig u t a n o g r a n n l a g e n h e t k u n n a göra d e m e n visit.
De b o d d e n ä t t o c h hemtrefligt i e n liten v i n d s - v å n i n g p å e n af m a l m a r n e.
M i d d a g e n v a r e n k e l, g o d h u s m a n s k o s t, o c h v i d kaffet g u n g a d e i d e a l e t på s i n s å k a l l a d e ä l s k l i n g s k n ä, o c h ä l s k l i n g e n s å g s å öfverlycklig u t, s o m o m a l l a h i m m e l r i k e t s p o r t a r h a d e ö p p n a t s i g för h o n o m.
» H ö r d u, lilla ä l s k l i n g e n, » t r i u m f e r a d e h o n m e d b l i n k a n d e ögon, » ä ' vi icke lyckliga?
Skulle d u ö n s k a ditt u n g k a r l s l i f å t e r?
» » Nej, i n t e för n å g o t p r i s i v ä r l d e n!
» Och h a n k y s s t e h e n n e l i k a v a r m t, s o m h a n förut k y s s t rosen.
H o n gaf h o n o m s t o r a f a m n e n o c h g j o r d e m i g villrådig om, h v a d j a g skulle tänka, t y ungkarlar ä r o p e s s i m i s t e r i fråga o m ä k t a s ä l l h e t.
Voro k ä r l e k s b e v i s e n a l l v a r l i g t m e n a d e, eller v a r d e t b l o t t e n k o m e d i inför v ä r l d e n s ö g o n?
J a g t y c k t e i n t e rikligt o m d e t d ä r b l i n k a n d e t o c h k o k e t t e r a n d e t m e d ö g o n f r a n s a r n e, m e n h e j d a d e s i m i n t a n k e g å n g af h e n n e, h a n s lilla t r o l l s l ä n d a, s o m h a n s m e k s a m t b e n ä m n d e h e n n e, d å h o n h o t a d e m e d fingret å t mig och småleende s a d e: » Usch, n i g a m l a u n g k a r l a r, n i h a d å i n t e e t t s p å r af h j ä r t a.
» » T v ä r t o m p å s t å r m i n l ä k a r e m i g l i d a af för stort hjärta. » » Aldrig s v a r s l ö s!
» » N e j, h v a r f ö r s k u l l e j a g gifva m i g m e d e n s e t t så- d a n t andligt fattigdomsbevis?
J a g inser dessutom i n t e, h v a d h j ä r t l ö s h e t k a n ligga i a t t l å t a förnuf- tet r å d a, k ä n s l a n m å s t e k u l l k a s t a s, t y a t t gifta sig u t a n p e n g a r eller till p e n g a r, o m n i s å vill, det a n s e r j a g för ett h e l g e r å n p å e r o t i k e n s o s k u l d s - r e n a altare. » » Gud, h v a d d e t d ä r l ä t v a c k e r t!
S ä g o m d e t en g å n g till, » a f b r ö t h o n r e t s a m t.
F l e r e å r v o r o g å n g n a.
H a n h a d e öfvergifvit drömmen o m ä r a och rykte och antagit en an- språkslös befattning, d ä r h a n s gedigna k u n s k a p e r och med d e m förenade dryga omkostnader n u v o r o s o m b o r t k a s t a d e.
D e n n a g r ä m a n d e försa- k e l s e h a d e e g a n d e t af h a n s t r o l l s l ä n d a k o s t a t h o - nom.
Den gamla v ä n - och kamratkretsen hade h a n m å s t öfvergifva, t y t r o l l s l ä n d a n a n s å g s i g ej tillräckligt u p p m ä r k s a m m a d af d e n o c h l a d e oför- tydbart i dagen, att det var h o n s o m v a r herre i h u s e t o c h hon, s o m g j o r t e t t b a r m h e r t i g h e t s v e r k, d å hon t r o t s a t d e n s t o r a s k i l n a d e n i å l d e r d e m emellan och kedjat sin ungdom vid h a n s gubb- å l d e r.
H u r u l ä t t h a d e i n t e hon k u n n a t få e n sti- lig m a n m e d b å d e n a m n o c h f ö r m ö g e n h e t, s å v i d a hon icke h y s t m e d l i d a n d e m e d h o n o m.
D e t v a r b a r a hon o c h hon o c h icke han!
Allt d e t t a o c h m y c k e t m e r till m å s t e h a n s m ä l t a, t y h a n v a r ö m o m sitt r y k t e o c h r ä d d för s k a n d a l.
— O c h m å h ä n d a h a d e ej h e l l e r d e n r ö d a r o s e n b l e k n a t för h o n o m, e h u r u h a n s h å r g r å n a t på allvar.
N u v a r det v å r, o c h n a t u r e n bjöd m ä n n i s k a n a t t n j u t a o c h fröjda s i g å t d e t u p p v a k n a n d e lifvet.
J a g s a t t i m i t t fridfulla u n g k a r l s b o m e d afton- t i d n i n g e n i h a n d o c h e n liten s e x a p å K a s t e l l h o l - m e n i gemytligt perspektiv.
Det k n a c k a d e p å d ö r r e n.
» N e j, m e n v a r d e t v e r k l i g e n h a n, d e n af v ä n n e r - n a s å högaktade och m i n n e s v ä r d a älsklingen?!
Hvad h a n hade åldrats, och så sorgbunden h a n s å g u t, h a n, d e n förr s å l e f n a d s g l a d e o c h för- hoppningsfulle m a n n e n! '
B l i c k e n s p e j a d e oroligt o m k r i n g i r u m m e t för att öfvertyga sig om, a t t vi voro ostörda, m u n n e n f o r m a d e s i g till t a l, m e n s t a n n a d e v i d s p a s m o d i - s k a r y c k n i n g a r, o c h d e n f e b e r h e t a h a n d e n gaf m i g ett b r o d e r l i g t h a n d s l a g, m e n i n t e t o r d k o m öfver h a n s l ä p p a r, o c h äfven j a g blef för ö g o n b l i c k e t stum.
» S e s å, s ä t t d i g o c h l u g n a dig, » h e m t a d e j a g mig.
» Du är upprörd.
Hvad h a r h ä n d t?
» » O, h v a d j a g ä r o l y c k l i g!
J a g s k ä m s för m i g själf, öfver m i n v a n m a k t.
Allt a n n a t, m e n detta k a n j a g ej u t h ä r d a, o c h d ä r f ö r s ö k e r j a g d i g s o m en v ä n.
Kroppsligt sjuk h a r j a g länge varit, m e n nu, n u ä r j a g också andligt sjuk.
Att j a g kun- n a t o c h ä n n u k a n lefva i e t t s å d a n t h e l v e t e!
» » K ä r a b r o r, s e i n t e allt i s v a r t.
Äfven s o l e n h a r s i n a fläckar. » » S o l e n!
J a, d e n k a n du t a l a o m.
F ö r mig finns i n g e n s o l m e r a — b l o t t m ö r k e r o c h k o l s v a r t natt. » » Ah j a g b e r!
G ä r n a, m e n i n t e f r a s e n, u t a n N u b i k t a d e h a n för m i g e t t b i t t e r t ä k t e n s k a p l i g t andemeningen, och d e n lyder p å oförblommeradt lif m e d f ö r ö d m j u k e l s e r, s o r g e r o c h s t r i d i g h e t e r, s p r å k, a t t d å b e k y m m e r eller, l å t o s s s ä g a r e n t a l l t p å g r u n d af t r o l l s l ä n d a n s fåfänga, l y x o c h u t, f a t t i g d o m e n t r ä d e r i n g e n o m d ö r r e n, s å flyger k o k e t t e r i.
N ä r h a n s å f ö r m a n a t h e n n e till s p a r - kärleken u t g e n o m fönstret.
F ö r resten ett gam- s a m h e t o c h t a n k e p å a t t g l ö m m a H ä r d e n för h e m - malt ordspråk, s o m dagligdags besannas. » m e t s t r e f n a d, h a d e s c e n p å s c e n följt o c h h o n » Ni t r o r s å l e d e s, a t t s a n n k ä r l e k ej k a n t r o t s a med hänsynslöshet anlitat krediten.
allt, h v a d b e k y m m e r h e t e r, m e n ä n d o c k l y s a m e d » Det h a d e v ä l g å t t a n, » t i l l a d e h a n, » o m h o n klar och v ä r m a n d e låga? » stannat därvid.
Men i dag p å morgonen, d å j a g » J o, m e n a c k, huru ofta? » » Älsklingen, n u h ö r d u själf!
H v a d ä r d i n m e - f ö r e b r å d d e h e n n e för e n o b e t a l a d r ä k n i n g, s o m j a g d o c k r e d a n t v å g å n g e r förut l e m n a t h e n n e p e n g a r n i n g?
T r o r o c k s å d u p å u n g k a r l a r n e s förnufts- till a t t i n l ö s a, blef h o n giftig s o m e n C o b r a o r m, språk? » sade ingenting, utan lemnade mig och barn och » Jag t r o r b a r a p å dig. » h u s o c h h e m, v i n d för v å g.
J a g k ä n d e m i g gri- O c h h a n slöt h e n n e till s i t t b r ö s t.
p a s af e n h e m l i g å n g e s t, d å h o n ej k o m h e m till » Du ä r snäll, » h v i s k a d e h o n.
» Men h a r d u s e t t, m i d d a g e n.
N o g för a t t j a g v a r v a n v i d, a t t h o n a t t i m o r g o n gifva d e » K o n u n g för e n dag » m e d försummade o s s; men i dag kändes det så be- d e n förtjusande — — — — » s y n n e r l i g t, d å b a r n e n f r å g a d e efter m a m m a.
O c h Aj, a j!
D e t flög e t t m o l n öfver h a n s p a n n a, n u p å k v ä l l e n fick j a g d e n n a biljett s o m efter- då h a n hejdade sig m e d alt det v a r i slutet p å rätt. » m å n a d e n, o c h d e m å s t e s p a r a o c h v a r a förnuftiga.
H a n l e m n a d e m i g en h å r d t h o p k r a m a d, v å r d s - Se s å d ä r!
N u k o m förnuftet för f ö r s t a gån- l ö s t skrifven p a p p e r s l a p p, h v a r p å s t o d: » V ä n t a g e n u r h a n s m u n, o c h till t a c k för d e n k l o k h e t e n m i g ej till k v ä l l e n.
J a g k o m m e r ej h e m i natt. » slungades m o t m i g en basiliskblick, m e d a n h o n lösgjorde sig u r h a n s famn o c h smått förebrådde S v a r t s j u k a n s furie h a d e s å l e d e s g n a g i t s i g i n i h o n o m för, a t t h a n r a m p o n e r a t h e n n e s coiffure.
» Allt a n n a t, m e n icke d e t t a f ö r l å t e r j a g, » u p p - Den u n g a f r u n fick b r å d t o m till s ö m m e r s k a n r e p a d e h a n, s t i r r a n d e framför s i g.