Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna uppfattning bar gjort sig gällande i den nyare sjörätten (boll. lag. art. 535, tyska lag. art. 737, jfr. norska lag. § 80) och då till grund för densamma ligger det förhållande att den, som lidit skadan, icke kan göra sin rätt emot honom, som tillfogat den, gällande, alldenstund den förres anspråk kan bemötas med ett dylikt från den sednares sida, så har förslaget äfven anslutit sig dertill och upptagit en bestämmelse af sådant innehåll (§ 172), men med vidfogande af den, såsom nödig ansedda modifikation, att om endera befälhafvaren eller besättningen är mera vållande än den andre, bör den förre ersätta en del af den skada, som blifvit tillfogad det andra fartyget.
Det tredje fallet — när sammanstötning skett af rätt våda — betraktade den äldre sjörätten såsom ett slags gemensamt haveri och anordnade derföre skadans fördelning å fartyg och last; och sålunda anses äfven detta fall i vår nu gällande lagstiftning (Förs.
Stadg.
Art. VIII. § 1).
Den nyare sjörätten har deremot allmänt antagit att i denna händelse, såsom öfverallt annars när skada skett genom våda, hvardera eger att draga sin skada, och denna grundsats är äfven i förslaget erkänd (§ 173).
När man öfvergifvit att betrakta dessa sammanstötningar af våda såsom fall af gemensamt haveri, följer ock att i andra fall lasten ännu mindre kan tagas i anspråk för ersättning af den skada, som genom sammanstötningen uppstått (§ 175); det blir endast fartyget, hvilket, såsom i andra fall af hefälhafvarens försumlighet eller brottslighet, kan komma att subsidiärt häfta för ersättningsanspråk.
Någon särskild regel för ersättningens utgörande i det fall att bevisning ej kan åstadkommas huru skadan timat, innehåller förslaget icke, emedan det följer af sig sjelft att hvar och en måste draga sin skada, när han ej kan öfverbevisa någon annan om att hafva vållat den.
Den vigtigaste nyhet, för hvilken inom den afdelning af förslaget, som handlar om skeppsbrott och skeppsfynd, bör redogöras, är bestämmelsen att bergarelön, om hvilken parterne vid olyckstillfället öfverenskommit, kan af domstol nedsättas (§ 181).
Skälet dertill är utan svårighet insedt; ty mera än ofta begagna strandboar den bestörtning, hvari sjöolyckan försätter befälhafvare, redare eller godsegare, att betinga sig alltför betungande vilkor för sitt biträde och derföre hafva flera länders lagstiftningar (holl. lag. art. 568, tyska lag. art. 743, norska lag. § 91) medgifvit rättighet för domstol att nedsätta bergarens anspråk.
När erfarenheten visat att äfven i Sverige bergare någon gång uppträdt med obilliga fordringar, har man trott skäl förefinnas att införa ett stadgande, sådant som det nyss nämnda.
Afdelningen »Om Försäkring» är, såsom ofvan nämndt är, till största delen bemtad från tyska Handelslagen, hvars XI Titel innehåller samma ämne.
Dertill trodde man sig ega fullt skäl, då tyska lagen i allmänhet tillkommit efter den sorg fälligaste beredning och här lemnar en fullkomligt systematisk framställning af detta 102 ämnet, upptagande sednare tiders erfarenhet i denna materia, framför allt Hamburgs, på hvars försäkringsordning förevarande
Titel af tyska lagen i sin ordning är grundad.
Detta utgjorde ett ytterligare skäl att bringa svenska försäkringsrätten i likhet med den tyska; ty Hamburgs försäkringsrätt är, genom de många försäkringar för svensk räkning, som ske i Hamburg, här i landet ingalunda okänd, och trodde man äfven att den svenska försäkringsrättens öfverensstämmelse med den tyska skulle väsentligen befordra lättheten att i Hamburg erhålla återförsäkringar å föremål, försäkrade af svenska bolag.
Ofvannämnda Titel af tyska Handelslagboken utmärker sig för mycken fullständighet, ja till och med vidlyftighet.
Man har dock ej bemödat sig att allt för mycket förkorta densamma, ty i ett land, der försäkringsrätten är så litet känd som i Sverige, och der dess utbildning genom en utförlig jurisprudens icke är sannolik, ansåg man att lagen borde i viss mån fylla denna brist, och alt den fördel, som derigenom vanns, uppvägde olägenheten af lagens måhända nog stora vidlyftighet.
När förslagets afdelning om försäkring sålunda endast är en efterbildning af tyska försäkringsrätten, så kunde det måhända vara nog att för de närmare grunderna hänvisa till den tyska Handelslagbokens motiver; men att här redogöra för de allmänna ledande principerna torde i alla fall icke vara öfverflödigt.
Redan Försäkrings-stadgan den 2 Okt.
1750 är ganska liberal i fråga om de föremål, å hvilka försäkring tillätes (Art. lil, §§ 1 och ff'.).
En tendens att utvidga antalet af dessa, måste ligga i handelns interesse.
Det är derföfe som man i förslaget helt allmänt tillåtit att taga försäkring å hvarje interesse, som kan i penningar uppskattas och löper fara att. gå förloradt genom förlust af fartyg, frakt eller gods, eller genom skada, som kan åkomma dessa föremål (§ 186).
Fastän föremålet för försäkring genom ett dylikt allmänt stadgande blifvit angifvet, vidfogar förslaget likväl derefter en uppräkning af vissa föremål (§ 187), hvilka till försäkring allmännast förekomma, men naturligtvis utan mening att denna uppräkning skall anses uttömmande.
Några få föremål äro från försäkring uttryckligen undantagna (§ 188), deribland sådana, som redan till sitt hela värde äro 'för— bodmade, emedan egaren af ett dylikt föremål skulle hafva en alltför påtaglig förde! af dess undergång, hvilken befriade honom från bodmerilånet på samma gång, sorn den gaf honom ersättning hos försäkringsgifvareri.
Denna uppenbara fördel skulle sannolikt mången gång förleda honom att försumma de förpligtelser i afseende på föremålets vård hans förbindelse, såväl till bodmeristen som försäkringsgilvaren, ålägger.
I afseende på personen ger förslaget fullkomlig frihet til! försäkrings afslutande (§ 189); men då detta kunde någon gång lända till försök ringsgifvarens skada, har man genom att göra giltighet af försäkringar, tagna för annans rökning utan uppdrag, beroende af uppgift om detta förhållande (§ 190), sökt att skydda försäkringsgifvareri för bedrägeri.
Det måste nemligen alltid bero på honom, för hvars räkning, men utan hvars uppdrag, försäkringen afslutes, att 103 godkänna aftalet eller icke.
Bestämmes nu ingen tid, innan detta godkännande afgifves, är fara värdt att han, för hvars räkning försäkringen slöts, väntar med godkännandet till dess utgången af den resa, för hvilken försäkringen skulle gälla, blifvit bekant och, om den utfallit lyckligt, vägrar detsamma.
Måste deremot vid försäkring utan uppdrag denna omständighet till försäkringsgifvaren meddelas, så beror det på denne att bestämma inom hvad tid hufvudmannens bifall till nfbandlingen bör vara afgifvet, och försäkringsgifvaren har då tillfälle att bevaka sitt interesse bäst han gitter.
Begreppen försäkringsvärde och försäkringssumma äro i lagen bestämda (§ 191) och en regel tillika angifven för försäkringsgifvarens ansvarighet i händelse försäkringssumman ej uppgår till försäkringsvärdet.
Det måste naturligtvis stå parterne fritt ptt genom öfverenskommelse bestämma det värde, hvarefter de försäkrade föremålen skola ersättas (§ 196) Ofta sker detta likväl icke, emedan de omständigheter, efter hvilka värdet skulle bestämmas, icke äro försäkringstagaren bekanta vid den tid försäkringen tages.
I detta fall öfverlemnas bestämmandet af det försäkrade föremålets värde ål en efterföljande bevisning; men då detta bestämmande kan ske efter olika grunder, och parterne derjemte hafva olika interessen vid värdets åsåttande, så måste lagen fastställa de grunder, efter hvilka värdet af det skadade eller förlorade föremålet skall mätas, när detta värde ej är angifvet genom ömsesidig öfverenskommelse.
Härvid måste lagen utgå från den synpunkt, att försäkringens ändamål är att försätta försäkringstagaren i samma läge, som om olycka ej timat, icke att bereda honom någon vinst på försäkringsgifvarens bekostnad; och i enlighet med denria uppfattning äro ock de hit hörande stadganden affuttade (§§ 198—203).
Härvid bör dock anmärkas att, enligt den grund för bestämmandet af fartygets värde, förslaget stadgar vid öppen police, den minskning i värde fartyget undergått genom slitage, sedan det lemnade den hamn. der läran började, kommer att af försäkringsgifvaren vid total skada ersättas, och blir försäkringstagaren sålunda derigenom försatt i ett bättre läge än han förut var; men denna inkonseqvens torde näppeligen kunna undvikas, emedan någon annan grund för fartygets värde vid öppen police knappast står att finna (jfr Beneeke-Nolte, System des SeeAssekurans- und Bodmerei-Wesens, 1 Del. sid. 280).
Det skali dessutom, i de flesta fall, öfverensstämma med den grund för fartygets värde, hvilken af nu gällande Försäkrings-stadga (Art. lil, g 2) bestämmes.
Hvad godset beträffar, så blir här det värde, hvarefter det skall ersättas, dess värde å afskeppningsorten, den tid afsändningeu skedde, icke, såsom vid gemensamt haveri och andra dylika tillfällen, värdet å aflastningsorten.
Skälet dertill är, att försäkringsgifvaren mäste känna omfånget af de förbindelser han ikläder sig.
Skulle han ersätta förgånget eller skadadt gods efter prisen å destinationsorten, kunde det lätteligen hända, om dessa under tiden stigit, att han funne sin ersättningsskyldighet betydligt 104 ökad, och hans ansvarighet kom sålunda alt omfatta icke blott sjöns faror, utan äfven handelns vexlingar.
Det har ansetts ligga i försäkringsaftalets natur att försäkringstagaren skall ega rätt att direkte vända sig till försäkringsgifvaren för att få en liden skada ersatt, afven om denna uppkommit på sådant sätt att en ersättningsskyldighet på grund af vållande eller uppsåt kunde tredje man åläggas.
Ett stadgande, ut tryckande denna grundsats, har blifvit i förslaget upptaget (§ 206), och som en naturlig följd häraf tillika föreskrifvet att, oro försäkringsgifvaren godtgjort sådan skada, skall han inträda i försäkringstagarens rättigheter emot den, som till skadeersättningen, på grund af sitt vållande, är förpligtad.
Den i alla försäkringslagar antagna grundsats, att det åligger försäkringstagaren eller den, som på hans vägnar handlar, att uppgifva, icke försäkringsgifvaren att utfråga, de omständigheter, sorn för den sednare äro nödvändiga att känna för att bedöma den fara han ikläder sig och de vilkor under hvilka han vill göra detta, har förslaget antagit (§ 209).
De särskilda omständigheter, som i hvarje fall kunna förekomma, måste vara försäkringstagaren bekanta, och möjligheten att lemna fullständig upplysning om de förhållanden, under hvilka försäkring tages, således större hos honom än hos försäkringsgifvaren, hvilken endast kunde skydda sig genom att gissningsvis framställa frågor om alla möjliga eventualiteter, och det utan den ringaste säkerhet att hafva träffat på den rätta.
Att på något sätt försöka genom lag stadga hvilka uppgifter det åligger försäkringstagaren att meddela, är utom möjlighetens gräns; och man har derföre inskränkt sig till att gifva en allmän föreskrift om försäkringstagarens skyldighet i detta hänseende, öfverlemnande åt hans eget omdöme hvad sorn är hans skyldighet i hvarje särskildt fall.
Huruvida han uppfyllt densamma blir sedan domarens sak att pröfva.
Det kan ofta ligga i försäkringstagarens interesse att försätta sig i en frivillig okunnighet om dylika, försäkringen rörande, vigtiga omstäudigheter.
För att hindra ett sådant förfarande att lända till försäkringsgifvarens skada, har ett stadgande blifvit infördt, som förklarar att hvarje omständighet, sorn försäkringstagaren bort veta, men underlåtit att förskaffa sig kännedom om, länder till aftalets återgång (§ 209).
Har försäkringsgifvaren blifvit missledd genom en, äfven i god tro gjord origtig uppgift, så fordrar billigheten att icke han, utan försäkringstagaren, ansvarar för följderna af densamma (§ 210).
Ehuru försäkringstagarens skyldighet alt meddela aila -uppgifter, som för försäkringsgifvaren kunna vara nödvändiga, blifvit i allmänhet angifven, har man dock icke ansett öfverflödigt att lemna en påminnelse om hvad försäkringstagaren har att tillkännagifva i de fall, der försäkringen innebär ett särdeles stort äfventyr för den, som åtager sig densamma (§ 216).
Det 105 Del ligger i sakens natur att hvarje, genom försäkringstagarens vållande eller med hans begifvande, uppkommen förändring af de vilkor, under hvilka försäkringen blifvit ingången, skall lända till dess upphäfvande; men å den andra sidan bör han ej heller lida genom följderna af en förändring af dessa vilkor, när hau i densamma är utan skuld (§ 218).
Att i sednare fallet försäkringsgifvarens risk kan blifva betydligt förökad, är en oundviklig följd af denna grundsats; men möjligheten af detta ökade ansvar ingår i det äfventyr han åtager sig, och får han således rätta premien derefter.
Befälhafvarens personliga egenskaper äro en omständighet, å hvilken med rätta fästes ett ganska betydligt afseende vid lörsäkringars afslulande.
Har nu en viss man blifvit uppgifven såsom befälhafvare, så kan detta icke oväsentligen bestämma de vilkor, hvarunder försäkringen afslutes.
Emellertid kan det hända att denne man blir skiljd frän sin befattning af orsaker, fullkomligt oberoende af försäkringstagarens vilja, såsom förhållandet nästan alltid måste vara, när försäkringen angår lasten; och då detta i alla fall är en väsentlig förändring af försäkringens vilkor, bar man geuom ett uttryckligl stadgande (§ 219) förklarat att denna omständighet, förutsatt att försäkringstagaren är dertill utan skuld, ej verkar till försäkringens återgång.
Försäkringstagaren har endast blifvit ålagd att gifva denna förändring försäkringsgifvaren tillkänna, på det att denne, om han vill se sin säkerhet till godo medelst återlörsäkring, må komma i tillfälle dertill.
Ett undantag från den allmänna regeln att försäkringstagare ej får vidtaga någon åtgärd, hvarigenom försäkringsgifvarens fara ändras eller ökas, är medgifvet för det fall att resan blifvit fördröjd till en sednare årstid (§ 220).
Omständigheter kunna nemligen förekomma, som göra det för försäkringstagaren nödvändigt att uppskjuta den öfverenskomna resan och, i likhet med nu gällande Försäkringsstadga (Art.
V § 21), har man låtit försäkringen bestå, men tillagt försäkringsgifvaren rätt till förhöjd premie, såsom en billig ersättning för det större äfventyr han sålunda kommer att ikläda sig.
Skulle försäkringstagaren befinnas hafva förfarit bedrägligt vid resans uppskjutande, ega skiljomännen i sin makt att sätta tillskottspremien så högt, att han icke eger någon fördel af sitt oredliga handlingssätt.
I denna skiljomännens pröfning af omständigheterna vid ett dylikt fall har man ansett ligga korrektivet emot de missbruk lill försäkringsgifvarens skada, som möjligen kunna uppkomma af detta stadgande, hvilket annars är afFattadt att skydda försäkringsgifvarens interesse.
En viss latitud förefinnes alltid vid bestämmandet af försäkringsgifvarens ansvar.
Vissa slags faror måste han, enligt aftalets natur, öfvertaga; från andra måste han vara fri.
Men emellan dessa håda slag af faror ligga åtskilliga, hvilka han kan åläggas att bära eller icke, alltefter en vidsträcktare eller inskränktare uppfattning af hvad öfvertagandet af en sjöfara innebär.
Det riktigaste synes vara att bestämma dessa gränser efter hvad haudelsverldens bruk stadgat, och derföre 14 v 106 har förslaget upptagit tyska lagens stadganden i denna punkt, hvilken lag utan tvifvel innehåller de allmännast erkända reglorna för försäkringsgifvarens ansvarighet (§§ 223 och 224).
Efter att sålunda hafva angifvit hvad slags fara, som begripes under försäkringsgifvarens äfventyr, öfvergår förslaget till föreskrifterna om hans ansvarighet för den olika slags skada, som i dylik fara timat (§<§ 226 —232).
Denna skada kan nemligen vara dels gemensamt, dels enskildt haveri.
Förslaget ålägger nu försäkringsgifvaren att gälda de bidrag, som försäkringstagaren bör i gemensamt haveri gälda, enligt den uppgjorda dispachens bestämmelser, och tillägger dervid, i enlighet med allmänt bruk, äfven i utlandet upprättad dispache full giltighet (§ 226).
Men ehuru i formelt afseende riktig, kan dispachen likväl innehålla materiella fel.
Såvidt nu dessa lända till försäkringstagarens skada, bör försäkringsgifvaren vara skyldig att ersätta den förlust, sora derigenom uppstår, emot vilkor alt försäkringstagaren afträder sin rätt till talan emot dem, som på hans bekostnad blifvit gynnade, och (enligt § 225) vidtager öfriga åtgärder, som för bevarande af försäkringsgifvarens rätt kunna vara nödiga, t. ex. överklagande af den felaktiga dispachen.
Lända åter den felaktiga dispachens bestämmelser till försäkringstagarens fördel, t, ex. derigenom att en skada, hvilken enligt utredningsortens lag icke vore gemensamt haveri, likväl blifvit behandlad såsom sådant, så anses det följa af sig sjelft, att han för denna skadas godtgörande icke skall kunna med framgång vända sig emot försäkringsgifvaren, emedan denne alltid kan bemöta hans anspråk med den invändning, att skadan redan blifvit försäkringstagaren ersatt.
Den förlust som, till följd af ett gemensamt haveri, drabbar en försäkringstagare. består ej blott deri, att han ålägges att gälda bidrag till en annan, hvars egendom blifvit för det gemensamma bästa uppoffrad; försäkringstagarens egna tillhörigheter kunna vid sådant tillfälle gå förlorade.
Sker detta, så erhåller han ersättning för sin förlust genom bidrag af de öfrige interessenterne i haveriet, och något anspråk på ersättning af försäkringsgifvaren kan således ej uppkomma.
Men uteblifva dessa bidrag af en eller annan anledning, då inträder naturligtvis försäkringsgifvarens ersättningsskyldighet; och elt stadgande derom är i förslaget infördt (§ 228).
Detta stadgande innehåller en inskränkning al den försäkringstagaren i allmänhet medgilna ratt, att, för ersättningens utbekommande, direkte vända sig till försäkringsgifvaren (§ 225).
Det medger nemligen försäkringstagaren regress till försäkringsgifvaren först när han kan visa, att lian icke kunnat utfå haveribidragen, oaktadt han vidtagit de lör detta ändamål nödiga åtgärder.
Detta undantag rättfärdigas dock af den större lätthet försäkringstagaren eger att göra sig betalad al interessenterna i haveriet derigenom, att han på stället har ett ombud, befälhafvaren, hvars rätt och pligt det är, att innehålla godset, till dess haveribidragen af detsamma blifvit guldnu, en utväg, som i de flesta fall icke står försäkringsgifvaren öppen. 107 Ehuru olika länders lagar i de flesta punkter öfverensstämma i föreskrifterna om hvad, som skall såsom gemensamt haveri anses, så finnes dock i en eller annan punkt någon skiljaktighet, och lill följd deraf kari hända, att skada och kostnader, som i ett land upptagas såsom gemensamt haveri, blifva i ett annat räknade såsom enskildt, och tvärtom.
Den allmänt antagna grundsatsen af den utländska dispachens giltighet medförer derföre som följd, att lörsäkringsgifvare måste såsom enskildt haveri gälda kostnader, som i hans land betraktas såsom gemensamt haveri, när de enligt den utländska dispachen finnas uppförda såsom enskildt (<§ 229).
Men deraf följer ock omvändt att han blir fri från ersättning af sådant, som i hans land är enskildt haveri, när det i den främmande dispachen blifvit behandladt såsom gemensamt (§ 230).
Den skada, som uppkommer i en fara, för hvilken lörsäkiingsgifvaren ansvarar, beslår, enligt hvad ofvan blifvit anfördt, ej blott af skada, uppkommen i gemensamt haveri, utan äfven af skada, hvilken skall såsom enskildt haveri anses.
Enligt sakens natur åligger det lörsäkringsgifvare att ersätta skada af sistnämnda slag (§ 230).
På det att försäkringstagaren icke skulle ega ett interesse att svikligen bereda det försäkrade föremålets undergång eller skada, föreskrifva åtskilliga försäkringslagar och deribland nu gällande Försäkrings-stadga (se Formulärerna till försökringsbref), att försäkringsgifvaren icke är skyldig att ersätta fulla skadan, utan eger rätt att derå afdraga vissa procent.
Det har dock ansetts ligga i försäkringsaftalels natur, att den, som lidit skada, bör erhålla full ersättning för densamma, derest ej annat, genom uttrycklig öfverenskommelse, blifvit betingadt, och ett stadgande i detta syfte har derföre blifvit infördt (§ 251).
Det torde visserligen vid första påseendet synas obilligt att ålägga en försök ringsgifvare ansvarighet utöfver försäkringssummans belopp (§ 232).
Försäkringsgifvarens egen säkerhet i vissa fall bjuder dock att derhän utsträcka hans ansvarighet; ty vore ej försäkringstagaren förvissad om att få godtgjorda alla de kostnader han i god tro gjort till det försäkrade föremålets bergning och vård, äfven om sedermera total förlust inträffar, så skulle han säkerligen mången gång underlåta att förskjuta hvad i dessa fall kau vara nödigt.
Hvad åter angår haverier, så ligger det i aftalets natur att försäkringsgifvaren mfiste ersätta all skada, som härrörer från den lära, den han öfvertagit, och en inskränkning af hans ansvarighet i detta hänseende till försäkringssummans belopp kan ej tillerkännas honom annorledes än genom ett särskildt, till hans förmån, vid aftalets ingående, gjordt förbehåll i detta syfte.
Också finnes denna grundsats erkänd såväl i nu gällande lag (Försäkrings-st.
Art. XII. § 3, samt Formulärema till försäkringsbref) som i 1847 års Förslag (Försäkrings-Balken 5 kap § 3, jfr.
Motiverna sid- 93); och utlandets theori och lagstiftning hafva allmänt upptagit densamma (BeneckeNolte, o. st. 2 Del. sid. 183 ff. jfr sid. 332 ff.; tyska lagen, art. 844).
P§ 108 dessa grunder har en sädan utsträckt ansvarsskyldighet blifvit i förslaget försäkringsgifvaren älagd (§ 232).
Enligt hvad sakkunnige män anfört om nödvändigheten att i lag bestämma betydelsen af de i policerna vanligast förekommande förbehåll, hafva, med ledning af tyska lagen, nödiga stadganden i detta hänseende blifvit gifna (<§ 240).
De bestämmelser, som angä farans början och slut (§§ 241 — 24?), torde i allmänhet utan någon närmare redovisning förklara sig sjelfva.
Det har ansetts bättre öfverensstämma med såväl försäkringsgifvarens som försäkringstagarens interesse att lata farans slut inträda vid den tid lossningen slutat eller bort kunna sluta, än med en viss bestämd tid, t. ex. vissa dagar.
Ty med en sådan före skrift skulle försäkringsgifvarens äfventyr kunna obehörigen fördröjas genom ett egen villigt förhalande af lossningen, och försäkringstagaren å sin sida skulle löpa fara att ulan ersättning se sin egendom gå förlorad, om han genom oförutsedda binder, hvilka i vissa hamnar, utsatta för långvariga stormar från land, ej äro ovanliga, icke kunde inom den bestämda terminen verkställa lossningen.
Det ovissa i lagens bestämmelse torde endast i ringa mån öka antalet af de många grannlaga omständigheter, domaren i försäkringsmål har att pröfva.
Emot den del af försäkringsrätten, som angår skadans bestämmande, torde måhända kunna riktas anmärkningen af för stor vidlyftighet.
Det ansågs dock nödvändigt att i vissa fall bestämma, när såväl total sorn partiel förlust skall anses ega rum; och då fordrade fullständigheten att angifva när dylik skada skulle anses hafva timat vid öfriga, af förslaget omnämnda, slag af försäkring.
Deraf de mångå' detaljbestämmelserna, af hvilka några kunde synas temligen öfverflödiga.
För öfrigt åberopas här hvad som ofvan blifvit sagdt om behofvet af större fullständighet, hos lagen, der denna måste antagas komma att till en del ersätta en mera utbildad jurisprudens.
Hvad angår skadans bestämmande när partiel skada timat å gods (§ 247), har man valt den numera allmänt antagna methodeu att, genom jemförelse af godsets värde å lossningsorten i skadadt tillstånd med dess värde dersammastädes i oskadadt tillstånd, finna skadans belopp, hvilken sedermera utsiittes i vissa procent af det sednare värdet.
' När skadans proportionerliga belopp till det hela sålunda blifvit bestämdt, tillämpas samma proportion ä försäkringsvärdet, och derigenom visar sig huru stor förlusten efter detta värde skall blifva, d. v. s. huru mycket försäkringsgifvaren skall betala.
Resultaterna af denna method blifva dock olika alltsom .man, vid jemförelsen af det skadade och det oskadade godsets värde i lossningsorten, verkställer jemförelsen efter godsets brutto- eller nettovärde (utan eller med afdrag af frakt, tull, och andra kostnader).
Understundom äro nemligen utgifterna för godset i skadadt tillstånd lika stora som för samma gods i oskadadt tillstånd.