Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den ursäkt för Kgens Bfhdes försummelse, hvilken sålunda uppkommit från missförstånd af Kongl. Hofrättens skrifvelse, hade varit undanröjd, antingen samma skrifvelse innehållit uttrycklig anmodan att föranstalta, i hvad på Kgens Bfhde ankom, om verkställighet äfven af föreskriften i utslaget angående ny ransakning hos Häradsrätten, eller ock alldeles ingen skrifvelse med utslaget varit allåten.
Och ännu ett tredje sätt att förebygga uppehåll i verkställigheten af denna föreskrift hade varit det i nådiga Utslaget antydda, att Kongl. Hofrätten låtit sitt utslag särskildt komma Domhafvanden tillhanda, sorn hade att den förnyade ransakningcn anställa.
Ibland dessa tre sätt att afhjelpa oordningen torde det enklaste, likasom det lättaste, vara att återförvisningsutslag i brottmål, sorn röra häktade, så väl från Hofrätten sorn Justitiärevisionen till Kgens Billdé alsändas utan särskilda föreskrifter i missifven om hvad Kgens Bfhde till utslagens verkställande hafva att iakttaga, så vida detta ej är något annat, än hvad dessa myndigheter i allt läll och utan särskild påminnelse åligger att veta och besörja.
Sådant var förhållandet i förevarande fall.
Lemnäs den ursäkten å sido, som uppkommer från »antagandet, att Hofrätten låtit sitt utslag särskildt komma Domhafvanden tillhanda»; så var Kgens Bfhde ofelbart skyldig att opåmint underrätta
Domhafvanden 0111 återförvisningen och begära ransakningens återlöretagande.
Fången, som skulle den undergå, satt ej iner för Hofrättens räkning qvar i häktet; och med antagande af den motsatta möjligheten, hvilken också hade skäl för sig, att nemligen Kgens Bfhde icke genom särskild åtgärd af Hofrätten blifvit befriad från sin skyldighet, måste Kgens
Bfhde veta sig stå i ansvar för fångens onödiga qvarhållande i häktet, tilldess detta ansvar öfverllyttades på Domhafvanden genom underrättelse till honom derom, att ny ransakning borde företagas.
Imedlertid är saken icke hulpen dermed, att Hofrätterne och Justitiärevisionen hädanefter upphöra att gifva Kgens Bfhde öfverllödiga föreskrifter i förevarande ämne, så framt icke derjemte vederbörlig underrättelse varder Kgens Bfhde meddelad, att dylika föreskrifter ej mer äro att förvänta.
Ty det blir eljest alltid hädanefter såsom hittills miijligt att antaga, det utslaget genom särskild försorg kommit den domare tillhanda, som har att saken i följd af återförvisningen handlägga.
Så länge ej något meddelande af dylik underrättelse till Kgens Bfhde ägt rum, synes mig försummelse och fångars onödiga qvarhållande ej kunna annorlunda förebyggas, än att genom Ilofrätternes och Revisionens försorg återförvisningsutslagen komma vederbörande Underdomare tillhanda.
Uti begge de sista berättelserna förekommer det uppå angifvelse af förre Riksdagsmannen Erik Andersson i Nya Dahla anställda åtal emot en tillförordnad
Domhafvande i Gudhems Häradsrätt för vidtagna domstolsåtgärder på grund af ogiltig stämning; och inhämtas af 1831 års berättelse, att sedan Kongl. Majit genom nådigt utslag den 10 April s. å. funnit Häradsrätten vid målets handläggning den 8 Maj och den 18 Juni 1817 hafva felat deruti, att Häradsrätten ansett Erik Andersson hafva varit behörigen stämd och den 18 Juni fällt honom till böter för uteblifvande samt vid vite af 3 R:dr 10 sk. förelagt honom att å nästa ting sig inställa, men Kongl. Majit förklarat vice Häradshöfdingen Stedt, hvilken vid sistnämnde ting icke varit ordförande i Häradsrätten, ej stå i ansvar för Häradsrättens då gifna — 29 — beslut i vidsträcktare mån, än detsamma innefattade tillämpning af omförmälte utslag, samt således i Nåder väl fällt Stedt till böter, men ej dömt honom att till Erik Andersson ersätta mer, än de fyra R:dr banco, som till följd af Häradsrättens ogillade åtgärd blifvit honom i böter och vite alfordrade; nytt åtal blifvit af mig förordnadt emot den Domhafvande, som förrättat 1847 års hösteting med (iudhems härad, med påstående om laga ansvar samt skyldighet för honom att gifva klaganden Erik Andersson ersättning för de 10 R:dr banco, denne ytterligare förlorat i vitesbot, som vid sistnämnde ting blifvit honom förelagd och vid följande vinterting ådömd.
Sedan detta åtal blifvit hos Kongl. Göta Hofrätt utfördt emot ständige Domhafvanden Häradshöfdingen J. E. Svalander, hvilken förrättat i fråga varande hösteting; så har Hofrätten medelst utslag den 13 Januari 1852 sig deröfver yttrat, att emedan Häradsrätten redan å 1847 års sommarting under Stedts ordförandeskap ansett Erik Andersson hafva blifvit behörigen stämd, samt Häradsrätten således å höstetinget 1847 icke varit berättigad eller pligtig att å nyo ingå i bedömande af stämningens giltighet, utan endast haft att vidtaga ytterligare kraftigare åtgärd, för att åt stämningen bereda hörsamhet, och ej heller ägt att, emot uttryckliga innehållet af 41 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, meddela föreskrift om kommunikation med Erik Andersson af Häradsrättens då gifna uppskofsbeslut med lörhöjdt vites föreläggande; ty och som följaktligen Häradsrätten under Häradshöfdingen Svalanders ordförande i anmärkta hänseendet rätteligen förfarit, blefve Svalander från all ansvars- och ersättningsskyldighet i åtalet befriad.
Vid detta utslag har jag icke kunnat låta bero, utan i underdånighet deröfver besvärat mig, ined fullföljande af min talan.
Jag kunde nemligen icke förena den utgång, saken hos Hofrätten fått, med det anspråk på rättvisa, som blifvit en förfördelad klagande part tillerkänd genom nådiga Utslaget den 10 April 1851.
Häradsrättens i fr. v. åtgärder dels vid sommartinget och dels vid höstetinget 1847 hade tillskyndat denna part den oförskylda förlust, hvilken, då den icke kunnat hel och hållen föras den vid sommartinget tjenstgörande
Domhafvanden till last, antingen måste för den återstående delen drabba höstetingets
Domhafvande, eller ock förblifva ogulden.
Så vida jag nu icke borde antaga, att laglig utväg skulle saknas till vinnande af skadeslöshet för en förlust, hvilken genom domares förvållande blifvit tillskyndad, och alldeles oförskyld träffat den förfördelade; hade jag ej heller kunnat föreställa mig, att Hofrättens utslag vore välgrundadt, hvarigenom för denne tillstängdes all öfrig utväg att lagligen erhålla det skadestånd, hvarå han ägde anspråk.
Jag anmärkte, hurusom den af Kongl. Hofrätten åberopade 41 punkten i 1807 års Kongl. Förklaring handlade om revisionssökande, och upphäfde föreskriften i 1775 års Kongl. Bref rörande dessas skyldighet att om erhållet beneficium revisionis underrätta deras vederparter, hvilkas förklaring ej varit infordrad vid sakens afgörande hos hofrätt, samt slutade med det tillägg, att den som en gång fått njuta sig till godo laga stämning eller eljest blifvit lagligen hörd, bör uti allt, hvad sedan förelöper i saken, iakttaga, hvad lag i allmänhet stadgar samt han eljest kan till bevakande af sin rätt finna för sig vara nödigt.
Men om ock detta stadgande, utöfver dess till revisionssaker inskränkta föremål, borde tillämpas på sådana fall i allmänhet, der stämningars och kallelsers åtlydande är i fråga; så trodde jag dock innehållet af samma stadgande visserligen icke vara af den beskaffenhet, att derigenom »uttryckligen» förbjudes att vid ett måls uppskjutande hos Underrätt, i anledning af svarandens uteblifvande, meddela föreskrift om kommunikation med honom af uppskofsbeslutet.
Att sådan föreskrift hos många, troligen de liesta underrätter är ganska vanlig, förmodade jag vara allmänt kändt; och om den skulle vara så stridande mot uttryckliga innehållet af gällande lag, som Hofrätten här densamma ansett; så syntes det mig ej ens försvarligt, att den kännedom af denna lags öfverträdande, som dagligen bibringas hvarje hofrätt vid rättegångsärendens behandling, aldrig föranlåtit en sådan olaglighets beifrande.
Härmed toge jag ingalunda i försvar det missförstånd al lagen, som ofta röjer sig vid meddelande af de i fråga varande föreskrifterna, hvilka i allmänhet utan tvifvel sakna giltig anledning, och då innefatta ett oskäligt betungande för den part, som skall desamma efter - komma; oell jag förmodade, att man rätteligen anser den Åberopade punkten i 1807 ars Kongl.
Förklaring, ehuru icke såsom uttryckligen föreskrifvande, likväl såsom tillförlitligen upplysande om lagstiftarens mening i de lagställen, som för ämnet gälla.
Men jag kunde ej annat finna, än att v ii! förhållanden af den art, hvarom här var fråga, der nemligen saken blifvit upptagen, ehuru fullgiltig bevisning saknades på sjelfva stämningens tillställande, den domare, som ser svaranden flir andra gången uteblifva, är både berättigad och skyldig att fästa afseende på den anledning, som härigenom uppstår, till tvifvelsmål om stämningens framkomst, och föreskrifva uppskofsbeslutets kungörande för svaranden.
.lag glömde icke, att Gudhems Häradsrätt å sommartinget 1847 ansett Erik Andersson hafva blifvit behörigen stämd (fastän del sedan blifvit af Hofrätten sjelf förklaradt, stt han icke bordt så anses).
Men om ock Hofrätten häraf rätteligen slutat, att
Häradsrätten å höstetinget 1847 icke varit berättigad eller pligtig att å nyo ingå i bedömande af stämningens giltighet; så kunde jag dock derifrån för ingen del härleda den följd, att Häradsrätten å höstetinget ej skulle kunnat och bordt gifva en föreskrift, tjenlig att förebygga äfventvret af en verkligen ostämd persons förnärmade rätt.
Om en domstol onekligen vöre skyldig att hålla i helgd sina en gång lättade beslut; så kunde dock icke i denna skyldighet innefattas äfven den, nit af ett origtigt beslut göra sådana tillämpningar, hvarigenom dess menliga verkningar försvåras, då antingen alla vidare tillämpningar deraf kunna undvikas, eller ock sådana göras, som afböja eller förminska de menliga verkningarna.
Såsom ©tvifvelaktigt ansåg jag, att Häradsrätten lagligen och klanderfritt och utan afvikelse från föregående beslut förfarit, om den uppskjutit saken, med föreläggande af talans förlust och förbehåll att med hufvudsaken utlåta sig om fällande lill det förelagda vitet, samt föreskrifva, att detta beslut borrie svaranden kungöras.
Någon annan till ändamålet ledande och vid förevarande förhållande lämplig utväg kunde jag icke föreställa mig, så vida moddi lande af tredskodom genast vid höstetinget kunnat anses stridande mot det förut fattade uppskofsbeslutet.
Att nu intetdera skett, kunde jag oj annorlunda betrakta, än såsom ett fel i domareembetots utöfning.
Och en omtänksam domare skulle, efter mitt begrepp, ej kunnat undgå att inse olämpligheten af hvad som i släliet skedde, så framt han, med skyldig kännedom af hvad som föregått, gjort sig behörig reda för de följder, som voro att vänta af ett konseqvent framhärdande i den vidtagna utvägen med vitén.
Vid det förhållande, som i brist af fullständigt stämningsbevis alltid var att befara, och som här också bekräftat sig, att svaranden i sjelfva verket ej var rätteligen stämd, kunde nemligen den åsyftade verkan al vitena icke påräknas, när ingen särskild underrättelse om deras föreläggande svaranden lemnades; och med alla ideligen förnyade och förhöjda vitén hade således något lagligt slut i saken icke någonsin varit att med erforderlig visshet elier annorlunda än tillfälligtvis förvänta.
Afven om jag likväl antoge, att förnyadt vite nödvändigt skulle vara, sedan en gång vite var stadgadt, och att föreskrift om uppskofsbeslutets kommunicerande med svaranden ej borde äga rum, kunde jag icke derföre finna antagligt, att vitet borrie förhöjas eller, såsom det skett, tredubblas, åled någon uppmärksamhet på det ögonskenliga äfventvret af den vederläggning, sorn verkligen drabbade stämningens origtigt godkända giltighet, hade en omtänksam domare skäl nog att vid vitets förnyande förfara varsamt, hvarken fördubbla eller tredubbla det, utan helst lemna det oförändradt, eller åtminstone så litet som möjligt förhöja det.
Att annorlunda ssett, syntes mig utan tvifvel vara, om icke ett brott mot bestämdt lagbud, likväl ett till olagliga löljder ledande fel i domareembetets utöfning.
Reifrandet af dessa, i de sista underdåniga besvären omhandlade tjenstefel hade blifvit nödvändigt, sedan min första tanka, alt Vice Häradshöfdingen Stedt genom det felaktiga första beslutet i saken gjort sig delaktig i hela den påföljande origtiga behandlingen deraf, och således skyldig att gälda den deraf härrörande skada, icke vunnit Kongl. Majits nådiga bifall.
Jag yrkade nu intet annat ansvar, än förpligtande alt sålunda gifva skadestånd; men jemte skyldigheten att detta påyrka borde jag äfven hafva i åtanka det vigligare allmänna ändamålet att utreda en rättegångsfråga, i hvilken jag trott mig (inna att Hofrätten icke nog inträngt, och hvarom jag således befarade att någon oreda i begreppen mera allmänt rådde. — lil — På dessa underdåniga besvär har jag erhållit nådigt Utslag af den 20 sisth Oktober, deruti Kongl. Majit väl anser Häradsrätten, då den vid höstetinget 1847 föreläde Erik
Andersson förhöjdt vite af tio R:dr banco, rätteligen hafva bordt i sammanhang dermed förordna om beslutets kungörande för honom; men dock finner, att lag och författningar i förevarande ämne ej innefatta så bestämda föreskrifter, att för det anmärkta förfarandet ansvar eller ersättningsskyldighet kunde Svalander såsom Häradsrättens ordförande ådömas; hvarföre och på de af Hofrätten anförda skäl i fråga derom, huruvida Erik Andersson bordt anses hafva varit lagligen stämd, Kongl. Majit pröfvar skäligt fastställa det slut, hvari Hofrätten Öfver det af Kongl. Svea Hofrätt den 20 December 1850 gifua, i sista berättelsen upptagna utslag, hvarigenom Häradshöfdingen P. F. Arling, såsom tillförordnad
Domhafvande i Ramsele tingslag, blifvit ådömdt ansvar och återbärlngsskyldighet för ådömda utgifter till omkostnaderna vid hållna undersökningar med Ertriks och Gagnets samt
Odens byemäri om sökt flyttning af skjutsningsskyldighet, hafva, enligt hvad i samma berättelse äfven förmäles, ej allenast Häradshöfdingen Arling, utan ock ordinarie Domhafvanden i orten, Herr Protokollssekreteraren och Häradshöfdingen C. M. Schönmeyr anfört underdåniga besvär; Och har Kongl. Majit vid pröfning deraf nu meddelat nådigt Utslag den 29 sisth September samt, hvad den sistnämnde af de klagande angår, förklarat, att då han icke varit part i förevarande mål och ej visadt blifvit, att hans rätt vore derunder beroende, Kongl. Majit funne, hvad han till vinnande af ändring i Hofrättens utslag anfört, icke kunna till pröfning upptagas.
Beträffande åter Häradsh.
Arlings underd. besvär; så enär de af Ertriks och Ödens byemän väckta frågor om förändrad reglering af reserveskjuIsens utgörande inom nämnde byar varit af Kgens Befallningshafvande hänskjutna till Domhafvanden i orten, för att efter föregången behörig undersökning betänkande i ämnet afgifva; alltså och då, orri än Arling, med afseende å målens beskaffenhet samt Hofrättens honom meddelade särskilda förordnande, icke saknat anledning att de erforderliga undersökningarna till företagande å stället utsätta, byemännen likväl uti dessa mål, såsom varande af allmänna hushållnitigsmåls egenskap, icke lagligen kunnat, på sätt som genom det anmärkta beslutet skett, åläggas att ersätta kostnaden för Häradsrättens sammanträden; prölvade Kongl. Majit, som dock funne Häradsrättens nyssberörde beslut icke kunna anses innefatta sådant fel uti domareembetets utöfning, att det skäligen borde med särskildt ansvar beläggas, rättvist att, med Arlings befriande från de honom ådömda böter, fastställa det slut, hvaruti Hofrätten stadnat i fråga om
Arlings skyldighet att dels hålla byemännen skadeslösa för hvad de af den genom åtalade beslutet dem ålagda ersättning fått utgifva, dels ock godtgöra byemännens utgifter i målet; varande, vid sådan utgång, de kostnader, parterne genom detsammas fullföljd hos Kongl. Majit fatt vidkännas, dem imellan qvittade.
Från Kgens Bfhde i Vester Norrlands län hade uti skrifvelse den 9 Juli 1851 inkommit en af en derstädes häktad person Smeden Jacob Frisk till mig ställd skrift, hvari klagades öfver långsamhet i ransakning vid Gudmundrå Häradsrätt angående ett mot klaganden angifvet förfalskningsbrott; och sedan jag i anledning häraf underrättat mig om förhållandet, samt erfarit, att frågan om obehörigt dröjsmål i samma ransakning blifvit af Kongl. Svea Hofrätt till Advokatfiskalsembetet remitterad; så har jag uti skrifvelse den 8 ltec. s. å. anmodat nämnde Embete att äfven för min räkning i detta mål föra talan emot vederbörande
Domhafvande; hvarefter åtalet blifvit behörigen utiördt, och Kongl.
Hofrättens utslag deruppå gifvet den 25 sist).
November, uti hvilket Domhafvanden, på anförda skäl, till last föres, att genom olagligt dröjsmål med ransakningen vållats, det Jacob Frisk hållits i häkte sextioen dagar längre än vederbordt, och
Domhafvanden derföre dömes att med anledning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken böta ett hundrade daler silfvermynt med trettiotre ltidr 10 sk. banco. äfvensom att ersätta Kongl. Maj:t oell Kronan för Jacob Frisks underhall i häktet under berörde sextioen dagar med åtta It:dr 22 sk. 8 rst. banco; varande underdåniga besvär öfver detta utslag anförde af Domhafvanden, och af nådig pröfning beroende.
Sedan jag genom den inventering af Rådstufvurättens i Alingsås arkif, som efter Borgmästaren Ungers skiljande från embetet var förrättad den 10 November 1848, erhållit kännedom derom, att domböckerna för åren 1843, 1844 och 1846 blifvit aflemnade till arkifvet i så ofullständigt skick, att under liera numer rum varit lemnadt för mål och ärenden, som syntes hafva varit ämnade att der införas; så har jag förordnat åtal derför emot bemälte Borgmästare samt de Rådstufvurättens öfriga Ledamöter, hvilka vore för domböckerna ansvarige; och har, efter behörigt utförande af detta åtal, Kongl. Göta Hofrätt deruppå gifvit utslag den 16 sisth November, hvaruti Kongl.
Hofrätten väl ansett det ligga förre Borgmästaren Unger till Jast, ej allenast att han försummat att inom föreskrifven tid till Hofrätten insända renoverade exemplar af Rådst.rättens domböcker för åren 1843, 1844, 1845 och 1846 (hvarför han särskildt af Adv.fiskalsemb. var tilltalad), utan äfven att han till Rådst.rättens arkif allemnat domböckerna för åren 1843, 1844 och 1846 i ofullständigt skick; men då Unger, efter det de af honom sålunda begångna tjenstefel ägt rum, blifvit för embetsförbrytelse genom Kongl. Maj:ts nådiga Utslag dömd den af honom innehafda borgmästaretjenst Förlustig; funne Kongl.
Hofrätten, att särskildt ansvar för hvad Unger, innan samma nådiga Utslag hill, under utöfningen af nämnde tjenst underlåtit eller felaktigt tillgjort, icke kunde honom ådömas; hvaremot och enär Rådstufvurättens öfrige tilltalade Ledamöter haft åliggande att tillse, det de protokoller, som, då de i egenskap af Ledamöter i Rådst.rätten närvarit, blifvit förda, och de beslut, hvartill de bidragit, blifvit ordentligen uppsatta och justerade, men sådant underlåtit, bemälte Ledamöter jemlikt I kap. 12 § Itätteg.balken dömdes att derföre böta hvardera sex lf:dr 32 sk.; Dock förpligtades Unger, vid vite al' trettiotre R:dr 16 sk. att inom tre månader uppsätta de saknade delarna af Rådst.rättens domböcker för åren 1843, 1844 och 1846, samt de sålunda i ordning ställda domböcker till Rådst.rättens arkil aflemna och genparter deraf till Hofrätten insända, äfvensom inom samma tid öfriga anmärkta brister i domböckerna afhjelpa.
Detta utslag har hos Kongl. Maj:t blifvit af förre Borgmästaren Unger i underdånighet öfverklagadt; och afvaktas derå nådigt Utslag.
Uti anställd fiskalisk aktion emot Konungens Befallningshafvande i Westmanlands län, angående fördröjd verkställighet af strahl' å 3:ne häktade qvinnor för tjufnadsbrott, hade Kongl. Svea Hofrätt genom skrifvelse den 9 November 1848 till Landsh.embetet i samma län infordrat förklaring rörande anledningen till nämnde dröjsmål samt yttranden och upplysningar så väl i fråga om ersättning till bemälte qvinnor för olagligen dem tillskyndadt lidande, som ock rörande den kostnad, som borde Kongl. Majit och Kronan i målet godtgöras; hvarefter Kgens Bfhde den 22 l)ec. 1848 afgilvit förklaring; och fastän då ännu återstått att verkställa Kongl. Hofrättens i omförmälte skrifvelse gilna förordnande om de enskilda målsägandcrnes hörande samt anskatlände af upplysning om fångtraktamentskostnaden i vissa uppgifna läll; hade Landssekreteraren icke destomindre låtit afföra ärendet ur Landskantsliets diarium samt lägga sjelfva skrifvelsen å sido bland andra till fullo expedierade handlingar, hvarigenom ärendet fallit i glömska och fått ligga neder till slutet af Oktober månad 1849, då påminnelser från Kongl. Hofrätten ankommit.
I anledning af dessa påminnelser hade Kgens Bfhde genom skrifvelse till Kgens Bfhde i Göteborgs och Bohus län den 21 Nov. 1849 begärt den ena bland de i fråga varande qvinnornes efterlysande; hvarefter Landssekreteraren, ehuru längre tid förflutit, utan att svar om efterlysningen inkommit, och fastän genom Kongl.
Hofrättens den II Febr. 1850 gifna, Lands - — 33 — Landssekreteraren den 7 nästföljande Mars tillställda resolution, Kgens Bfhde fått sig särskildt vid vite af tretlio daler silfvermynt ålagdt att inom fjorton dagar derefter fullgöra Kongl. Hofrättens beslut den 9 November 1848 eiler, om hinder derföre mötte, gifva Kongl. Hofrätten sådant tillkänna, likväl icke å nyo föredragit ärendet till åtgärd af Kgens Bfhde, i fråga om så väl den begärda efterlysningen, som den anmälan, hvilken i följd af resolutionen borde till K.
Hofrätten göras, ulan dermed dröjt ända tilldess, efter ytterligare anmaning från Hofrätten, skrifvelse aflåtits angående meranärunde qvinsperson, samt öfriga af K.
Hofrätten äskade upplysningar den 14 Dec. 1850 till Hofrätten inkommit.
Den sålunda inträffade försummelsen har föranlåtit mig att förordna om laga åtal, hvilket blifvit inför K.
Hofrätten utfördt och hvarå följt dess utslag den 20 sisth December, deruti, hvad först angick ett af Hofrätten förelagdt vite, hvartill Adv.fiskalen yrkat Landssekreterarens fällande, på anförda skäl förklaras, det honom icke kunde åläggas omförmälte vite utgifva; men beträtlande åter ansvar å Landssekreteraren för hvad i öfrigt blifvit emot honom anmärkt, det yttrande meddelas, att emedan han medgifvit, att efter det Kgens Bfhde, i anledning af K.
Hofrättens ofvanberörde den 9 Nov. 1848 aflåtne skrifvelse, till Iv.
Flofrätten den 22 påföljande
December insändt förklaring, icke någon åtgärd för infordrande af de genom nämnde skrifvelse jemväl äskade yttranden och upplysningar blifvit vidtagen förr, än sedan påminnelser den 20 Okt. 1849 från K.
Hofrätten ankommit, äfvensom att sedan Kgens Bfhde den 21 derpå följande November anmodat Kgens Bfhde i Göteborgs län att utfärda lysning efter oftanämnde qvinnsperson, Landssekreteraren, ehuru längre tid förflutit, utan att svar härå ankommit, likväl icke å nyo inför Kgens Billdé föredragit ärendet förr, än ytterligare skrifvelse, enlig!
Landssekreterarens först gjorda uppgift, den 10 December och, enligt hans senare förklaring, den 10 November 1850 aflåtits till Kgens Bfhde i Göteborgs län, och det svar med äskade upplysningar och yttranden blifvit afsändt, som den 14 December sistnämnde år till K.
Hofrätten inkommit; ty och då emot Landssekreteraren sålunda förekommit, att han i afseende å omförmälte ärendes handläggning icke iakttagit den uppmärksamhet och drift, honom såsom Landssekreterare ålegat, pröfvade i förmågo af 1 kap. 12 § Itätteg.balken K.
Hofrätten rättvist att härför fälla Landssekreteraren att böta trettio daler silfvermynt, som med tio R:dr banco borde utgå.
De af mig, enligt sista berättelsen, anförda besvär hos Kongl. Svea Hofrätt öfver Domkapitlets i Upsala utslag angående tjenstefel af Komministern Isak