Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapel och Adelil ingifven och derefter till Lag-Utskottet remitterad motion, har Herr Grefve Anckarsvärd, Carl Henrik, anfört, hurusom allas likhet inför lagen utgjorde det lörsta vilkoret för elt fritt och lagbudet samhällsskick.
Detta vilkor vore likväl förbisedt i Kongl.
Förbudet emot dueller och slagsmål af den 22 Augusti 1682, sorn, under det en del af folket deri benämndes såsom ”nedrige folk’’ och ”gemena man”, deremot för en annan del deraf, i afseende på vissa brott och deras bestraffning, innefattade en undantagslag, hvars bibehållande under närvarande samhällsform vore origtigt.
Man hade jemväl i senare tider haft bevis derpå, att föreskrifterne i nämnde förbud helt och hållet blifvit åsidosatte; och det vore vådligt att ega lagar, hvilka icke mera inneburo något allmänt skydd, men vål kunde "lemna tillfälle till förföljelse.
Motionären föreslog derföre, att omförmålde Kongl.
Förbud och alla dermed sammanhang egande Kongl. Bref och Författningar måtte upphåfvas, samt 24 Cap. 11 § Missgernings- Balken ändras till likhet med 55 och 54 §§ i 16 Cap. af Lag-Comiféens förslag till StraffBalk, hvilka §§ lyda sålunda: ”Hafva tvånne, efter aftal, sig i envig med hvarannan inlåtit, och varder någon deri dödad; straffes gerningsmannen 12 Lag-Utskottets Betankandej JY',o 172. som för dråp af hastigt mod efter 6 §: var det aftal gjordt, att envig ej skulle utan enderas död slutas, och följer död derå; vare lag som i 5 § sågs.
Får någon i envig kroppsskada; straffes gerningsmannen, såsom hade den skada genom misshandel af hastigt mod tillkommit.
Förfar någon vid envig försåtligen, och får den andre deraf död eller annan skada, vare lag som om mord eller misshandel med berådt mod.’* Ifrågavarande Kongl. Förbud innefattar hufvudsakligen följande stadganden: ”att alla dueller och frivilliga samt utan rått lifsnöd och emot lag tillbudne och antagne slagsmål åro förbjudne; att derunder icke åro begripne de slagsmål, som ske, såsom orden lyda, af ^nedrige folk eller gemene man”, och att påbudet isynnerhet, har afseende på Ridderskap och Adel samt Krigsbefälet och dess vederlikar; att de för utmaning till envig skola straffas med förlust af tjenst, 2000 Daler Silfvermynts böter och 2 års fängelse, hvilket straff jemväl träffar dem, som antaga och följa sådan utmaning eller låta bruka sig lill secutider eller utmaningsmån, samt går i fullbordan, ehuru det ej kommer till verkligt slagsmål; att den, som draper annan i envig, skall mista lifvet; att, om den brottslige begifver sig på flykten, böterne ändå skola af hans egendom utmätas och han vara fallen i Kongl. Maj:ts onåd, intilldess straffet blifvit undergånget, och att den, sorn reser ur Riket, för att fullfölja slagsmålet, skall vara biltog, så långe han lefver, äfvensom böterne skela af hans egendom utgå; att alla förgripelser, såsom skymfliga ord, föraktligt skuffande, hugg och slag, hotande med käpp, hand eller annat, hvarmed, bland Ridderskap* t och Adeln, Krigsbefälet och dess vederlikar, den ene öfverfaller den andra, och hvilka kunna till envig gifva anledning, likaledes straffas med tjenstens förlust samt ofvanberörde fängelse och böter; att, om den brottslige ej kan böla, fängelsestraffet ökes till 3 år; att dock ett års fängelse får lösas med 2000 Daler Silfvermynt; att den af Ridderskapet och Adeln, Krigsbefälet eller dess vederlikar, som genom baktalande söker med skamfläck belägga en annans goda namn och åra, skall första gången inför
Råtta göra offentlig afbön och andra gången dertill plikta med ett halft års fängelse; att den, som för brott emot någon punkt i påbudet döines till fängelse, skall likaledes inför Råtta offentligen afbedja sitt brott; att då någon på hvarjehanda sått förebrår antingen den, som undergått straff för brott emot påbudet, eller den, som blifvit skymfad, skall en sådan dömas till samma straff; att Hof-Rått skall döma i mål af berörde beskaffenhet; och att ingen må hos Kongl.
Maj:t fålla förbön för den, som emot förbudet sig förbrutit/’
I öfrigt år förordnadt genom serskilda Författningar, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 172. 13 nemligen: ”Kongl.
Resolutionen den 3 Januari i683, att hvad i duellsrnåi kan förefalla, ej sträcker sig till allmogen eller andre händelser ån de, som inträffa emellan Adeln och Krigsbefälet samt deras vederlikar inbördes; Kongl. Brefvet den i5 Mars samma år, att, om någon främmande kommer i Riket och förbryter sig emot
Duellsplacatet, skall han dömas lika med Rikets undersåtare efter Lag och Förordningar; Kongl. Förklaringen den 19 November itigö, att med förgripelser, som i Förbudets 5 § omtalas och bestraffas, förstås då någon efteråt af långö väckt eller berådt mode söker sig sjelf att hämnas, men ej om någon, som, först retad och oförrättad af den andra, med hvarjehanda föraktliga ord och åtbörder, af hastig ifver i samma stund det med skymfliga eller oqvädinsord retorqnerar eller eljest laga nödvärn brukar, i hvilket fall han för straff bör vara fri; Kongl.
Brefvet den 20 November i6g5, att om af två, som förbryta sig emot Duellsplacatet, den ene år i tjenst, men icke den andre, den senare skall för sin förbrytelse böta 3ooo daler silfvermynt och sitta 3 år i fängelse; Kongl.
Brefvet den 2 December sistnämnde år, att eder och svordomar, hvilka de för duell anklagade personer emot hvarannan utgjuta, ej skola hänföras till de i 5 § af
Duellsplacatet omförmålde injurier; Kongl.
Brefvet den 26 Juni 1696, att borgen för den brottslige ej tillåtes i duellsmål; Kongl.
Brefvet den 5 October 1704, att de, sorn förbryta sig emot Duellsplacatet, böra serskildt dömas, så vål för duellsmålet, som för de sår och åkommor den ene kan hafva tillfogat den andre, och det senare brottet uti det förra således icke absorberas; Kongl. Brefvet den 1 Februari 1716, jemfördt med Kongl. Brefvet den 12 Juli 1711, att en ofrålseman, som företrådt sådan beställning, i anseende till hvilken han kunnat hållas för adelig vederlike, men ej uppå fullmagten erhållit Konungens confirmafion, utan trådt ur samma beställning, anses ej i Duellsmål för adelig vederlike, med mindre han uppå den erhållne fullmagten står i Konungens verkliga tjenst; Kongl. Brefvet den 16 Januari 1712, att, om den dör, som blifvit fålld för duellsbrott, enkan är fri från utbetalning af de penningeböter, som varit mannen ädöinde och han, der han lefvat, kunnat med ett års fängelse försona.”
Efter att hafva redogjort för innehållet af ej mindre motionen, ån den deri omförmålde, till upphåfvande föreslagne, Förordning, får Utskottet afgifva följande utlåtande i ämnet.
Bruket att genom envig söka återställa den ära och det anseende, som någon, genom förolämpning af annan, i allmänna omdömet tror sig hafva förlorat, grundar sig, utan tvifvel, på den föreställning, att lagen 14 Lag-Utskottets Betänkande j N\o 172. icke förmår lemna tillräcklig upprättelse i dylika fall.
Bevekelsegrunden kan således i oell för sig sjelf vara mindre tadelvärd, men gerning<m, sorn deraf föranledes, hlifver dock alltid straffbar inför lagen, såsom stridande emot samhällsordningen.
Om, innan aktningen och förtroendet för borgerlig lag ännu vunnit tillbörlig styrka i ett samhälle, förbrytelser af nämnde beskaffenhet äro talrika och vidtagandet af stränga åtgärder till deras hämmande derföre fordras, måste likväl antalet af de förra och beliofvet af de senare minskas, i flen mon öfvertygelsen hunnit stadgas derom, att godtgörelse för lidna oförrätter bör sökas allenast genom lagens anlitande.
På den tid, för mera ån ett och ett halft århundrade tillbaka, då ifrågavarande, vid stiftandet af 1754 års lag, bibehållna serskilda Förordning emot dueller utfärdades, voro dessa oordningar mycket vanliga.
Den ytterliga stränghet, som uppenbarar sig i de flesta af Förordningens stadganden, synes bevisa, att kraftiga åtgärder till envigens hämmande då voro nödige.
E11 annat förhållande har likväl sedermera, i följd af förändrade seder och tänkesätt, inträdt; och envigen äro numera så sällsynta, att någon anledning icke lärer vara för handen att bibehålla de öfverdrifvet höga straff, som berörde Förordning utsätter, och hvilka dessutom ej öfverensstämma med nu rådande mildare grundsatser i brott målslagsiiftningen.
För öfrigt kan emot denna Förordning anmärkas, dels alt derigenom end.st bestraffas dueller emellan ledamöter af en ståndsklass och vissa tjenstemän inbördes, dels ock att
Förordningen emellan dem och andre samhällsmedlemmar uppdrager en, med nu varande statsskick och seder oförenlig, skillnad inför lagen.
Således, och ehuru den föreslagna lagförändringen, vid det förhållande, att 1682 års påbud nu sällan behöfver tillämpas, skulle ulan olägenhet kunna uppskjutas, intilldess förslaget till ny Criminaliag kommer under pröfning, anser sig likväl Utskottet, sedan motion om påbudets upphåfvande blifvit väckt, böra densamma biträda.
I fråga om den lag, som bör sättas i stället för nämnde påbud, och hvilken, efter hvad Utskottet redan antydt, bör gälla för alia samhällsmedlemmar ultin undantag, får Utskottet upplysa, att det af motionären åberopade Capitel i StralF-Balken af Lag-Comiteens förslag till ny Criminallag innehåller följande straffbestämmelser, nemligen: i 1 §: lifvets förlust för mord, eller då någon, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet: i 5 §: straffarbete på lifstid för dråp, verkstäldt med uppsåt att döda, men af hastigt mod: samt i 6 §: sådant arbete från tre till nio år för dråp, tillkommet genom uppsåtlig misshandel på lifsfarligt sätt, men utan vilja att dräpa; hvaremot nu gällande lag dels stadgar halshugg - Lag-Utskottets Betänkande, N',o 172.
15 ning, jemte troppens slegling och förbränning, för mord eller då någon dräper annan försåtligen och i londoni, dels med enkelt dödsstraff belägger dråp, antingen det sker med vilja, utan rätt lifsnöd, eller i bråd skilnad.
Då det skulle alltför mycket störa enheten i brottmålslagen att, på sätt motionären yrkat, serskildt för mord och dråp i envig antaga det i nya lagförslaget följda system, i fråga om dylika brott i allmänhet; och dessutom det för dråp i samma förslag bestämda straff ej skulle, i brist af tjenlige fängelser, kunna verkställas; anser Utskottet, alt bestraffningen för den, som dödar annan i envig, bör tillämpas elter nu gällande straffsystem samt bestämmas till lifvets förlust; lärande någon skillnad i bestraffningen för de olika händelser, att brottet kan hänföras till mord eller till dråp, ej böra utmärkas, sedan Rikets Ständer under innevarande Riksdag beslutat, att qvalificationer af dödsstraff skola upphöra.
I öfrigt äro ej mindre utmaning till envig eller antagande af sådan utmaning, utan att envig derpå följer, än envig, som slutas med eller ulan kroppsskada, men ulan att lif spiiies, brottsliga företag, för hvilka ansvar bör utsättas, men hvarom de i motionen uppräknade §§ i iG Cap. af förslaget till Straff-Balk icke något förmäla, af orsak, att samma förslag i 3 Cap. upptager straffbestämmelser för försök till brott i allmänhet.
För kroppsskada, som i envig tillfogas, synes serskildt plikt efter lag böra föreskrifvas; och i afseende på den, hvilken frambär utmaning tili envig eller såsom vittne vid envig biträder, lärer en hänvisning till hvad lagen, angående deläg tighet i missgeiningar, stadgar, blifva nödig.
På grund af sådant allt, hemställer Utskottet vördsamt, det matte Kongl.
Förbudet den 22 Augusti 168st, angående dueller och slagsmål, jemte de, i anledning deraf utkomne tillägg och förklaringar, upphäfvas, samt en Förordning emot envig utfärdas, sä lydande:
Den, som sjelf eller genom annan utmanar någon till envig, eller sådan utmaning antager, straffes, ändå att det ej till envig kom, med fängelse frän Tre till Sex månader.
Nu hafva två, efter aftal, sig i envig med hvarannan inlåtit: sker deri ej skada till lif; straffes hvardera med fängelse från Sex månader till
Ett är.
Får någon i det envig sär eller lyte; plikte gerningsmannen derför serskildt efter lag Hvar, som dödar annan i envig; miste lif vet.
För delagtighet i envig eller utmaning dertill vare straff, som i allmänna lagen utsatt är.
Stockholm den i5 December 1840.
Lag-Utslottets Utlåtande, N:o 175. 1 N:o 178, Ant. till Exp.-Utsk. den 14 Januari, kl. n f. m.
Utlåtande, i anledning af återremisser utaf åtskillige från Lag- Utskottet afgifne Betänkanden.
Enligt erhallne Protocolls-Utdrag, hafva följande Betänkanden blifvit till Lag-Ulskollet återremitterade, nemligen: ifrån Högloft.
Iiidderskåpet och Adeln: N.o i35, i anledning af väckte motioner, 0111 ändring af beräkningsgrunden för Magistratei nes boupptecknings-at Ivoden; IVo [45, i anledning af väckt motion, om ersättning af allmänna medel till villnen, sorn i brottmål åberopas; N:o ioq, i anledning af väckt motion, om ett Lagstadgande, som berättigar fordrings-egare att hos Konungens Befallningshafvande erhålla så kalladt promotorial i lagsökningsmål; ifrån IVällofl.
Borgare-Ståndets N:o 13 r, i anledning al väckt motion, om rättighet för den, som till försäljning emoltagit varor och derpå lem nät egaren förskott, alt derför njuta, framför andre borgenärer, företräde till betalning ur samma vara; samt , ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet: N:ö 125, i anledning af väckta motioner om ändring i 5 Capitlet Missgernings-Balken; Men som dessa Betänkanden blifvit af tre
Stånd bifallna, nemligen: N:o i35. af Preste-Ståndet elen 19, samt Borgare- och Bonde-Stånden den 7 sistlidne October; N:o i45, af Preste- och Borgare-Stånden den 16 och af BondeStåndet den 4 nästlidne November; N:o 159, af Preste-Ståndet den 14» Borgare-Ståndet den 21 och Bonde-Ståndet den 11 sistlidne December; Bi/i. till R.
Prot. 1840 och 1841. 7 Sami. 1 A/cl. 43 Hiijtct.
a Lag - Ulsio i tets Letänkanäe, ISr:o vy i.
N:o 131, af Ridderskapet och Adeln den i4, Preste-Slåndet den ig och Bonde-Ståndet den 7 sistlidne October; samt N:o 135, af Ridderskapet och Adeln den 4 sistlidne November samt af Preste-Ståndet den ig och Borgare-Ståndet den 7 förutgångne October; Så, enär, enligt 87 §•
Regerings-Förmen samt 3 punkten af 4g §•
Piiksdags-Ordningen, tre Stånds mening i dylika frågor utgör Rikets Ständers beslut, samt återförvisning från eli Stånd i dessa mål, således ej betager samma beslut deras kraft och verkan; anser Utskottet, vid delta förhållande, något Utlåtande öfver de gjorda anmärkningarne icke erfordras, hvilket Utskottet härmedelst får hos de Réspective Riks-Stånd, sora återremisserne meddelat, vördsamt anmäla.
Nro 174.
Ani. till Exp. tltsk. den i4 Januari, 11. n f. n» Betänkande, i anledning af väckte motioner, angående dels förklaring af 88 §. i Concurs-Lagen den 12 Mars 1830, dels ock upphäfvcinde af hvad genom ser skilde reglementen och beslut stadgadt är, till inskränkning i rättigheten för köpare af fast egendom, deri vissa inrättningar hafva intecknTng, att erhålla tredje uppbudet.
Sedan Banco- och Lag-Utskotlen, genom Betänkandet N:o 4> dels tillstyrkt uppbäfvande af Kongl.
Brefvet den 5 Februari 1768, kungjordt genom Svea Hof-Rälts Circulär den g
Mars samma år, hvarigenom stadgas, att 3:dje uppbudet å inköpt fast egendom, sorn finnes vara intecknad lör lån från Banken, icke må meddelas innan köparen hos domaren styrkt, att lånet antingen blifvit belaldt eller å köparens namn omsatt; dels ock yttrat, alt enär, i händelse berörde hemställan aP Rikets Ständer godkändes, ändamålet med en serskildt väckt motion om skyldighet för
Banken att årligen tillsända vederbörande domare förteckningar öfver Bankens in - Lag-Utslottets Betänkande, N:o 17A. 3 teckningar derigenom undanröjdes, funno
Utskotten nämnde motion 'böra förfalla; så hafva, uti motioner, som bos Wällofl.
Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit väckte och derefter lill Lag-Utskottets behandling öfverlemnade, Herr Hegardt, J., och Riksdagsfullmägtigen iF. von. Zweigbergk från Skaraborgs Län, under åberopande af de inämnde Betänkande anförde skäl, hemställt, att beslutas måtte, det alla föreskrifter af omförmälde beskaffenhet, hvilka blifvit meddelade till förmon för allmänna inrättningars och enskilde bolags cassör-, upphört alt gälla; i sammanhang hvarmed Herr Hegardt, enär 88 §. i Concurs-lagen den 12 Mars j83o, genom otydlighet i redactionen, lemnade rum för den , emot Lagstiftarens mening stridande tolkning, atl borgenär, som eger intecknad t löpande skuldebref, skulle genom underlåten bevakning förlora al! rätt lill betalning, änskönt han e,j blifvit serskildt kallad; och det alltså kunde inträffa, att, uti concurser, allmänna Låne-inrättningar kommo, i anseende till bristande kunskap om ny egare till intecknad fastighet och uteblifven kallelse, samt, i följd deraf, uraktlåten bevakning, att gå miste om sina fordringar, föreslagit, att, lill förekommande af de olägenheter i detta afseende, hvartill ofvanberörde föreskrifters undanrödjande kunde gifva anledning, öfver nämnde §. i Concurs-lagen måtte meddelas den förklaring, ”att det deruti gifna stadgande, i enlighet hvarmed inteckningskafvare, som icke erhållit serskild underrättelse om offentlig stämning i concurs, skall hafva sin rätt förvarad, derest han icke försa t i t tiden til! inteckningens förnyande, rätteligen bör sålunda förstås och tillämpas, att inteckningsrätten i der nämnda fall skall anses på enahanda sätt förvarad , ehvad d-en intecknade fordran är grundad å handling eller förskrifning, ställd lill viss man, eller å handling eller förskrifning, utgifven Lill innehafvaren eller till viss man eller ordres.”
Med tillkännagifvande, att Banco- och Lag-Ulskoltens Betänkande, N:o 4, blifvit af Högvördige Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet bifallet, af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln återremRteradt i sin helhet, samt af Wällofl. Borgare-Ståndet afslaget, i fråga om upphafvandet af Kongl.
Brefvet den 5 Februari 1768 och Svea Hof-Rätts Universal den (7 Mars samma år, men ålerförvisadt, i hvad det angår motionen 0111 Bankens skyldighet att tillsända domare uppgift om Bankens inteckningar, och att Lagutskottet följaktligen kommer att, gemensamt med Banco-Utskoltet, å nyo behandla frågan om upphäfvande af berörde Kongl. Bref och Hof-Rältscircular, får Utskottet, sorn, vid pröfningen af hvad i öfrigt utgör föremål 4 Bag-Tjtslcottets Betänkande, N:o 174. för Herr Flegardts och von Zweigbergk.? molioner, hafi tillfälle laga kännedom om ett i samma ämnen afgifvet och uti Kongl.
Majlis Ilögsle
Domstol granskadt förslag till förändrade Lag-stadganden, 1111 i hufvudsaklig öfverensstämmelse med detta förslag meddela följande Utlåtande:
Uti 4 raom. af 7 §. i Concurs-stadgan af den 28 Juni 1798 föreskrefs, att den å inställelsedagen i concursmål uteblifne borgenär, som varit af gäldenären känd, men ej af honom blifvit uppgifven och ej eller serskild kallelse erhållit, skulle näst efter de borgenärer, hvilkas fordringar blifvit lagligen bevakade, njuta betalning för sin fordran, utom i de fall, då fordringen grundade sig på skuldsedel, ställd till innehafvare».
Sedermera blef öfver nämnde Conours-stadgande förklaring meddelad under den 15 Januari 1806, hvarest, i 5 inom., förändrades: att när till borgenärer aflräddes sådant bo, deri fast egendom funnes, domaren borde infordra bevis, huruvida samma fastighet vore med inteckning besvärad, samt, i sådan händelse, låta hvarje inteckningshafvare undfå serskild kallelse; att, emedan den säkerhet, hvarmed intecknad fordran vore förvarad, icke borde, utan borgenärs eget förvållande, honom frångå, borgenär ej skulle anses förlustig af sådan sin rätt, då det icke visas kunde, att han, till iakttagande deraf, blifvit behörigen kallad; alt derföre,, om under concursens lopp yppades, att någon inlecknings-egare om den offentliga stämningen ej erhållit underrättelse, det ålåge domaren att honom lill förhör i vederbörandes närvaro förekalla, och, efter det han fått tillfälle att sin rätt uppgifva och behörigen st}'rka samt med ed fästa, deröfver på en gång med öfrige borgenärers fordringar sig utlåta, och att, om äfven detta blefve af domaren åsidosatt , inteckningshafvarens rätt ändock skulle vara honom förbehållen, så länge tiden lill inteckningens förnyelse ej lupit till ända.
Dessa två stadganden, af hvilka det senare härieder sig frän den,, enligt Utskottets tanka, med intecknings-rätlens natur öfverensstämmande och för densammas betryggande högst vigtiga grundsalts alt den i concursmål uteblifna inteckningsegaren skall, oberoende af inteckningens löpande egenskap, hafva sin rätt förvarad. då han ej blifvit om coucursen serskildt underrättad, och att således någon skillnad ej bör ega rum, ehvad den intecknade handlingen iir ställd till viss man eller lill innehafvarenj eller till viss man eller ordres, hafva sedermera influtit i Concurs-lagen den 13 Juli 1818, 5 Capitlet 3i samt slutligen i nu gällande Concurs - Lag-Utskottets Betänkande, N:0 i 74» 5 lag af den 12 Mars j83o, men blifvit der sammanställde på det sätt, alt tvetydighet numera kan anses hafva uppkommit, huruvida den borgenär, som eger inleeknadt löpande skuldebref, genom underlåten bevakning förlorar all rätt, änskönt han icke blifvit serskildt kallad, eller 0111 han i sådant fall har sin rätt qvar» Utskottet anser denna tvetydighet böra undanrödjas och hemställer derföre vördsamt, det Rikets Ständer måtte, för deras del, besluta, att en förklaring varder utfärdad af det innehåll: att det uti 88 di', af Concurs-lagen den 13 Mars i83o meddeldta stadgande, enligt hvilket intecknings-egare, som ej erhållit serskild underrättelse om offentlig stämning i concurs, skall hafva sin rätt för varad, der han ej försutit tiden till inteckningens förnyande g rätteligen bör sålunda förstås och tillämpas , att in t e c k n in g srätt en , uti der nämnda fall, skall anses på enahanda sätt förvarad, ehvad den intecknade fordran är grundad å handling eller förskrifning, som blifvit till viss man ut gifven, eller å handling eller förskrifning, som blifvit till innehafvarén eller till viss man eller ordres ställd.
På sätt i motionerne är anmärkt, hafva åtskillige Verk och Inrättningar, der penningar emot inteckning i fast egendom, utlånas tid efter annan, uppå gjorda andei dåniga ansökningar, erhållit enahanda förmon, sorn blifvit Rikets Ständers Rank förunnad, nemligen att tredje uppbudet å inköpt egendom, hvari dessa Veik och Inrättningar hafva inteckning, ej får meddelas förr än köparen hos Rätten nppledt bevis, att han sitt köp hos vederbörande Styrelse anmält och antingen betalt lånet eller angående omsättning deraf öfverenskomma; och är en så beskaffad förmon medgifven: 1:0 Upsala Jcademi Gassa, enligt Kongl. Brefvet den 27 Juli 1798; 2:0 Justitice-Collegium och Förmyndare-Kamm arén i Stockholm, genom Kongl. Brefvet den 27 Februari 1799; 3:o Krigsmanshus- och Militice-Boställs-Cassorne, enligt Kongl.
Reglementet den 23 Maj 18o5, §. 16, samt Kongl. Brefvet den 3/j November 1819, kungjordt genom Svea IIof-Rälts Circulär den 16 December 1819; 6 Lag-Utskottets Betänkande, N'.o ly4. 4-'o Konungens Hospital, enligt Kongl. Brefvet den 20 Augusti 180S och Svea Hof-Rätts Universal den 29 September samma år; 5:o Serafirner-Ordens-Gillet för de under dess förvaltning ställde medel , enligt Kongl.
Brefvet den (6 September 1820 ocb Svea Hof-Rätts Universal den 26 påföljde October; 6:0 Amiralitets-Krigsmanshus-Cassan, i Kongl. Reglementet den 20 December 1825, §. 106; 7:0 Arméens Pensions- samt Enke- och Pupill Cassör, i Kongl. Reglementet den 11 Juli 1827, §. i5; 8:0 Allmänna Enke- och Pupill-Cassan , enligt Kongl. Brefvet den ;3o November 1826 och Svea Hof-Rätts Universal den 18 påföljde December; 9:0 Allmänna Brand för säkrings-verket för byggnader ä landet, i Kongl. Reglementet den 23 December 1828, Artikeln 9, §. 24; 10:0 Civil-Statens Pensions-inrättning, för de under dess förvaltning ställde fonder, i Kongl. Reglementet den 3o Juni i832, §. 21; ii:0 Stockholms Stads Spar-Bank, i Kongl.
Reglementet den 17 Augusti 1833 , §. 7 ; 12:0 Malmö Spar-Bank, enligt Kongl. Brefvet den ii Januari iS34 och Svea Hof-Rätts Circulär den 3i i samma månad ocb år; i3:o Bruksegares Hypotkeks-Cassa, i 25 §. af Kongl. Reglementet den 16
Maj i835; samt 14^o Sällskapet D. B. TV. i Wisby, enligt Kongl. Circuläret den 20 Mars 1839; varande dock Styrelserne öfver dessa Inrättningar A lagd t, att vid hvarje års början till vederbörande domare aflemna uppgift på de inom bans domsaga belägne egendomar, som äro intecknade för lån från ifrågavarande Cassör.