Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
r. ung, anspråkslös önskar åtaga handarbete.
20659) En är alla i n o m H o n har dessutom ge- handarbeten skulle gon I D e n sö- särskilda k u r s e r i k o n s t v ä f n a d, att (G. ä Stora Vattugatan 2, Mottagning: fruntim- p l.
till h ö s t e n.
finare sig l s o m i flere år förestått e t t större hushåll, och n [3 1 2] Bostad: mer 10 — 11.
Barnsjuk- Behandlar företrädesvis vivre.
a f g o d familj husliga till [314] ett b ä t t r e h e m p å l a n d e t en o hösten att undervisa i vanl.
å r », N o r r t e l j e, p.
Uti j [153] s o m genomgått läroverk, i b i l d a d familj » 19 sinnadt i vanl.
skoläm- t r e s p r å k (franska talas), m u s i k o.
vid o.
lättare försigkomna o c h allvarligt H o n undervisar handarb.
h e r r e f ö r a t t föreläsa, b i t r.
a f god familj, med u n d e r v i s n i n g s v a n a, ö n s k a r plats set, ö n s k a r n u e r h.
plats h o s äldre p e r s o - språken.
N:r 23 (546) Fredagen den 10 juni 1898.
Byrå: Prenumerationspris pr å r: Idun ensam _ Iduns M o d e t.
&gt; &gt; » 5 5 3 3 Redaktör och utgifvare: Klara södra kyrkog.
1 6, 1 AlTm fplof FRITHIOF HELLBERG.
Hiksfolof.
: .7 " Nordlivc].
L ö s n u m m e r p r i s 15 ö r e (] Ösn:r e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r.)
Rosalie Olivecrona.
Just nyss har ett dödsbud ingått, som i vida kretsar sprider sorg, saknad och förstämning: fru Rosalie Olivecrona har efter en lång, tärande sjukdom den 4 juni detta år slutat sitt rika, verksamma lif.
Otaligt många enskilda stå i en varm, djup tacksamhetsskuld till henne och skola alltid minnas hennes allt omfattande intresse och hennes lifliga deltagande i andras glädje och sorg.
Men äfven i det offentliga har hon gjort en betydande insats, och sär- skildt ifrade hon med sitt skarpa förstånd och sin vakna blick för att höja kvinnans ställning här i vårt land.
Kvinnorörelsen hos oss har haft många varma förkämpar, och bland dessa intog fru Olivecrona en framstående plats.
Rosalie Olivecrona var född den 9:e dec.
1823 i Stock- holm, hvarest hon äfven fram- lefde sina första barnaår.
Re- dan vid denna tid visade hon stor håg för studier och klädde ofta sina tankar i en poetisk form.
Då professor A.
Fryxell, år 1831, grundade den s. k.
» Wallinska skolan », och den kvinnliga undervisningen så att säga fördes in på nya banor, inträdde den unga flickan i denna skola såsom en af dess första lärjungar.
Till sin stora sorg måste hon redan 1839 afbryta sin skol- gång, emedan hennes föräld- rar lämnade staden och flyt- tade till en landtegendom, där den unga flickan alldeles på egen hand fick försöka utvidga sina kunskaper.
Till all lycka ägde fadern ett myc- ket stort bibliotek, ur hvilket hon hämtade näring för sin vetgirighet.
Hon svärmade för na- turen och ströfvade helst ensam omkring i skogen, öfverlämnande sig ål sina ungdomliga, djärfva drömmar och tankar; en inner- lig önskan att en gång utföra något verkligt godt föresväfvade henne ständigt som ett mål att sträfva efter.
Utan att hafva rönt något yttre inflytande, kom hon till insikt om de stora brister som vidlådde den kvinnliga under- visningen.
Hela hennes inre upprördes vid tanken på don orättvisa skillnaden som rådde mellan gossens och flickans uppfostran, och hon fick klart för sig, att hennes sträfvan skulle gå ut på att höja kvin- nans ställning i vårt land.
Aren gingo emellertid, och vid 28 års ålder hade hon ännu ej kunnat utföra något, då en plötslig förändring in- trädde i hennes lif.
En af hennes väninnor hade åtföljt en familj till Syd-Karolina och trifdes där mycket bra.
R. Olivecrona, som städse längtat efter att få komma ut i världen, tänkte sig nu äfven möjligheten att få resa, i synnerhet då väninnan upp- manade henne att komma.
Efter inånga strider fick hon ändtligen 1851 sina föräldrars tillåtelse att resa till Amerika för att där förtjäria sitt uppe- hälle.
Vid den tiden väckte det ett oerhördt uppseende, att en ung flicka ensam an- trädde en så lång resa, men • detta afskräckte henne ej, ty hennes själfständiga, frihets- älskande sinne ingaf henne mod, hopp och tillförsikt.
Efter en rätt besvärlig resa landsteg hon i Charlestown,
1898 IDUN 178 O, vill du komma till den högsta s a n n i n g?
V a r barnsligt from och slut dig till naturen, F ö r s ö k att stafva hennes blomsterbibel, Dess första mening rörer tro och kärlek.
vid hvilket tillfälle en af fru Olivecrona författad uppsats öfver Mary Carpenter upp- lästes.
Är 1859 utkom det första häftet af » Tid- skrift för h e m m e t », den första i sitt slag här i Sverige.
Fru Olivecrona och frn Adlersparre redigerade densamma, och un- der två år lyckades de bibehålla sin ano- nymitet.
Denna tidskrift, som utkommit under en tidrymd af 27 år, har utan tvif- vel mycket bidragit till att föra kvinnorö- relsen in på en god och sund v ä g; men många svårigheter hade man att bekämpa, innan tidskriften lyckades förvärfva sig an- seende.
Fru Olivecrona, hvars hushåll hade blifvit större och som till följd däraf var mycket upptagen i sitt hem, kunde ej utan fara för öfveransträngning fortsätta med detta henne så kära arbete.
Hon hade upp- ställt för sig den lefnadsregel att alltid låta familjen och hemmet intaga första platsen; blott de korta fristunderna finge ägnas åt annat arbete.
» Charity begins at home » var alltid ledtråden för hennes handlingar, och den följde hon troget till d ' et sista.
kvinnans utställning på expositionen i Chi " cago, men sedan hon hjälpt att organisera arbetet, och lyckats bilda en komité för detta ändamål, drog hon sig tillbaka; vissa fa- miljeförhållanden jämte hennes framskrid- na ålder förmådde henne att taga detta steg.
Ännu hösten 1896 bevistade hon den internationella Kvinnokongressen i Ber- lin och tog med lifligt sinne del i alla dess förhandlingar.
Ända in i det sista följde hon med glädje och vaket intresse hvarje sträfvan på detta område; och mången, som nu står sörjande vid hennes bår, skall med varm tacksamhet minnas henne, som genom sitt energiska ingripande, sitt varma hjärta och sitt innerliga deltagande gjort så oänd- ligt mycket godt.
Kort efter sin hemkomst lärde hon känna Fredrika Bremer och Sophie Leijonhufvud, sedermera friherrinnan Adlersparre, i hvilken hon fann den vän, som hon så länge läng- tat efter.
V i d denna tid framkallade det på många håll mycken ovilja, att det fanns kvinnor, som ville göra allt för att förbättra kvinnans ställning, och i flere tidningar blefvo de och deras sträfvanden häftigt an- gripna.
R. Olivecrona kände djupt det så- rande i detta tillvägagående och skref där- för en uppsats, som utkom i en då mycket spridd tidning.
Ingen, med undantag af hennes mor, hade en aning om, hvem som hade författat denna artikel, och först myc- ket senare blef detta allmänt kändt.
Emel- lertid var denna förträffliga uppsats den första anledningen till de båda vännernas företag att tillsammans utgifva en tidskrift, hvars syfte skulle vara att verka för nyss- nämnda ändamål.
Efter ett nioårigt samarbete med fru Ad- lersparre drog fru Olivecrona sig således till- baka, ehuru hon kvarstod som medarbetare i tidskriften; flere af henne författade upp- satser hafva förekommit i densamma, som t. ex. » O m kvinnans religiösa uppfostran », » Kvinnan och välgörenheten », » Ett ord i skolfrågan », » Kvinnan och sjukvården », » O m hushållsskolor », » Kvinnan som läkare » m. fl.
Dessutom har fru Olivecrona skrif- vit flere uppsatser i äfven andra tidskrifter.
Genom den mängd statistiska uppgifter öf- ver kvinnans arbete i Sverige, som hon gjorde för väldsutställningarna i Wien och Filadelfla, har hon lämnat ett ytterst viktigt bidrag till litteraturen på detta område.
Hennes mångsidiga intresse gjorde sig äfven gällande på flere andra områden och har lämnat djupa spår efter sig såväl i Upsala som framför allt här i Stockholm.
I » För- eningen för sinnesslöa barns vård » var hon allt ifrån dennas stiftelse till det sista en verksam medlem; med samma ifver ägnade hon sig åt de intressen, som omfattas af » Sällskapet för arbetsflitens befrämjande », hvarjämte hon på ett mycket verksamt sätt deltog i stiftandet och underhållet af ett arbetshem för idioter.
Men det dröjde ej länge, innan Rosalie Roos — detta var fru Olivecronas flick- namn — fann ett verksamhetsfält i sitt eget hem.
Hon gifte sig nämligen år 1857 med professorn i juridiska fakulteten i Up- sala K.
Olivecrona och åtog sig vår- den o m hans fyra barn i ett tidigare äk- tenskap.
Då prof. Olivecrona längre fram utnämndes till justitieråd, flyttade familjen till Stockholm, där den sedan bott.
Med honom, som åtnjuter stort anseende bland de rättslärde i Europa, gjorde hon flere gånger vidsträckta resor, och öfverallt fann hon material, somJ kunde gagna hennes sträfvan.
Hon bevistade äfven tillsammans med honom flere kongresser, t. ex. i Dublin (1861), i Köpenhamn (1869), i Brässel (1872), i Stockholm (1874), Budapest (1876) och Penitentiärkongressen i Stockholm (1878), Tillsammans med 11 andra fruntimmer verkade hon med största intresse för an- skaffandet af en försäljningslokal, där obe- medlade kvinnor kunde inlämna sina arbe- ten till försäljning.
En sådan lokal öpp- nades år 1890 under namn af » Bikupan », och det visade sig snart, att ett djupt kändt behof härmed blifvit tillfredsställdt.
Denna försäljningslokal har ständigt blifvit utvid- gad och åtnjuter stort anseende.
Fru Olive- crona var från första början af detta före- tag ordförande i » Bikupans » styrelse, och i denna egenskap åtog hon sig äfven den högsta ledningen af exponerandet af de svenska kvinnliga arbetena vid utställningen i " Wien 1873, vid hvilket tillfälle dessa ar- beten för första gången voro systematiskt representerade.
A r 1893 erhöll hon äfven i uppdrag att leda och ordna den svenska där hon på det hjärtligaste mottogs af en svensk familj, genom hvilkens förmedling hon snart erhöll plats som lärarinna vid Limestone-seminariet.
Där, liksom på en annan plats, som hon senare antog, var hennes tid strängt upptagen; men hon fann dock alltid tillfälle att ägna sig åt egna studier.
Energi, flit och uthållighet voro städse utmärkande drag hos henne.
Efter ett par års vistelse i Amerika greps hon af hemlängtan och beslöt sig för att an- träda återresan.
Som hon var ekonomiskt oberoende, kunde hon tillfredsställa sitt be- gär att se mera af världen, hvarför hon under sin hemfärd tog en mängd omvägar, dels i Amerika och dels i Europa.
Med sitt klara, skarpa förstånd förstod hon att i sig upptaga allt det bästa, hon påträffade under sina resor; genom sitt fina, intelli- genta väsen och sin älskvärda personlighet tillvann hon sig vänner, hvart hon kom, och med tungt hjärta skildes hon ifrån dem.
Under sin långa vistelse utomlands hade hon läst och sett åtskilligt samt ut- vecklat sig mycket, i det hon nått en dju- pare själfkännedom och betydligt vidgat sin lifserfarenhet; hon hyste nu en innerlig ön- skan att skaffa sig en verkningskrets, som skulle skänka henne glädje och tillfreds- ställelse.
Hennes föräldrar hade under ti- den flyttat till Stockholm, hvilket mycket underlättade denna hennes sträfvan.
Anna Lindhagen.
* Kvinnofrågorna vid 1898 års riksdag, (Forts. o.
om bekant upprätthålles tjänstgöringen inom postverket till stor del genom en mängd e. o. postexpeditörer, hvilka under många och långa år icke kunna få någon förbättring i sin knappa ekonomiska existens, enär antalet ordinarie befattningar är så ytterst ringa i jämförelse med behofvet.
Dessa extra ordinarie befattningar uppe- hållas, som vi veta, till stor del af kvin- nor.
I år förelåg vid riksdagen förslag att råda bot på nämnda missförhållande genom inrättande af flere ordinarie postexpeditörs- befattningar.
Detta afslogs visserligen nu af riksdagen, men finansministern erkände behofvet af en ändring och lofvade att nästa riksdag framlägga förslag i ämnet.
Märk- ligt var, att vid frågans behandling fram- kom från ett par prästerliga senatorer sam- ma tal som domkapiteln fört i fråga om lärarinnorna.
De ville vara med om den gärd af rättvisa, som låg i en förbätt- ring af postexpeditörernas ställning, men denna borde tillkomma endast de manliga tjänstemännen, ty kvinnans inträngande på dessa arbetsområden vore till skada för fa- miljelifvet.
Skola då dessa herrar aldrig lära sig inse, att familjelifvet bäst gagnas genom att bereda kvinnan själfständighet, så i hemmen som i det offentliga lifvet, och att familjelifvet af intet neddrages så myc- ket, som då den unga kvinnan för sitt uppe- hälle måste taga till godo första bästa äk- tenskapskandidat, som anmäler sig?
Och om ingen man anmäler sig, hvad har fa- miljelifvet då för gagn af att kvinnan vägras begagna sig af de förmögenheter, som gif- vits henne af samma försyn, till hvars vis- het äfven männen måste lita?
Det är att hoppas, att då frågan nästa år återkommer, regering och riksdag härutinnan skola visa sig mera fördomsfria, än hänsynen till stel- nade dogmer tillåter vördig prästerskapet.
de En gammal fråga, nämligen om beredan- af ålderdomsunderstöd åt barnmorskor,
1898 har i år ryckt mycket nära sin lösning.
Frågan om ålderdomsunderstöd åt barn- morskor berör j u på grund af sitt samband med allmänna hälsovården ett verkligt stats- intresse, och skall man kunna begära ett fullt tillfredsställande utöfvande af med denna tjänst förenade plikter och ej afskräcka för yrket lämpliga kvinnor att ägna sig däråt, måste man ock sörja för, att barn- morskorna blifva bättre tillgodosedda i eko- nomiskt hänseende och ej behöfva motse en ålderdom i nöd.
Denna fråga har ock gång efter annan förekommit i riksdagen, men hittills fallit, hufvudsakligen därför att man begärt ålderdomsunderstöd åt hela den legitimerade barnmorskekåren, omkring 2,500 personer.
I år inskränkte man sig till att begära sådant understöd endast åt barn- morskor, som äro anställda i någon kom- muns tjänst, alltså omkring tre fjärdedelar af hela kåren.
Och denna gång vanns riks- dagens bifall; visserligen hade det mäktiga statsutskottet afstyrkt motionen, men då de erinrades om den viktiga roll barnmorskor- na spela vid herrar statsutskottsledamöters första framträdande i lifvet, gåfvo äfven de efter, och resultatet blef en skrifvelse till k. mit i ämnet.
Dessutom anvisades 3,000 kr.
till anordnande af repetitionskurser för äldre barnmorskor och till beredande af fri bostad eller hyresbidrag åt deltagarinnorna däri, uuder den tid de genomgå dessa kur- ser.
En kvinnofråga.
med sorglig bakgrund har äfven varit föremål för riksdagens be- handling.
Den gäller de barn, som döpas i okända föräldrars namn.
Under Gustaf den tredjes njutningslystna dagar vidtogs i syfte att minska antalet barnamord den humanitära åtgärden, att kvinna, som ville vara okänd, kunde få sitt barn döpt och autecknadt i kyrkoboken, utan att hon be- höfde uppgifva sitt namn.
Tidsomständig- heterna ha emellertid under de gångna 120 åren, som detta stadgande ägt bestånd, ska- pat något helt annat än hvartill det ur- sprungligen var ämnadt.
I stället för att vara en nödfallsåtgärd, som afsågs att mera sällan anlitas, har den numera blifvit un- derlaget för, kan man säga, en hel indu- stri.
Endast i Stockholms territoriella för- samlingar uppgår antalet barn, som döpas i okända föräldrars namn, till i medel- tal 530 för år, år 1894 steg antalet till 750 barn.
Tager man i betraktande barn- morskornas verksamhet och i tidnings- annonser alltid synliga omsorger för de barnaföderskor, som » vilja vara okända », kan man icke värja sig för den tanken, att dessa vederbörande bygga på denna tillå- telse som ett godt medel att skaffa sig goda inkomster.
Af flere tecken att döma torde det ock ofta bero på barnmorskorna att barnaföderskorna blifva i kyrkböckerna an- tecknade såsom okända mödrar, ehuru det måhända från början icke varit deras af- sikt.
Barnmorskorna äro nämligen skyldi- ga att vid hemlig förlossning uppmana modern att uppteckna sitt namn och hem- vist å ett papper, hvilket försegladt sedan förses med dopförrättande prästens sigill och bör af-modern för hennes egen såväl som barnets framtida säkerhet noga förvaras.
Men denna skyldighet synes en del barn- morskor icke uppfylla och i åtskilliga fall tyc- kes det till och med vara från barnmorskan, som modern erhåller impulsen till att låta barnet döpas i okända föräldrars namn.
Härigenom kan emellertid barnet lätt för- IDUN lora sin arfsrätt, ty sådan tillkommer det, endast om modern låtit anteckna det i kyrkboken som sitt.
För att afhjälpa detta och andra härmed följande missförhållan- den, men ändock icke beröfva den olyck- liga modern nödigt skydd, har riksdagen tänkt sig att barnaföderskorna borde lämna förseglad uppgift om sig och barnet och att denna uppgift, sedan den vitsordats af barnmorskan, skulle med föreskrift om dess hemlighållande aflämnas till förvar å en för riket gemensam plats, t. ex. statistiska centralbyrån.
En skrifvelse i detta syfte till k. m:t antogs af båda kamrarne.
Pä tal om dop må nämnas, att lektor Waldenström ville hafva förbud för veder- börande präst att som faddrar anteckna andra än som verkligen varit vittnen till dopet, men detta afslogs af riksdagen, som ej kunde finna att något missbruk skett härutinnan.
Enär antalet barn, som aldrig vaccineras, är stadt i starkt stigande, och en del okun- niga vaccinatörer fuska i yrket, hade rege- ringen framlagt ett förslag till ny förordning om skyddskoppympning, men detta afslogs lyckligtvis af riksdagen.
Lyckligtvis, säga vi, ty visserligen bör icke faran af okunniga eller vårdslösa vaccinatörer underkännas, men de stränga bestämmelser och dryga bötesbelopp, hvarmed förslaget var rikt ra- stadt, skulle säkerligen å andra sidan orsa- kat våra husmödrar stora olägenheter och svårigheter, vida öfvervägande fördelarna.
Till sist återstår att nämna, att general- direktör Wieselgren fann lämpligt att i För- sta kammaren i ytterst hårda ordalag för- döma Stockholmsdamernas » afguderi » af Henrik Ibsen och alldeles särskildt fröken Ellen Key ' s hyllningstal till skalden.
Men då denna sak afhandlats på annat ställe i Idun, nöja vi oss ' här med att uttala, att det j u alltid är godt och bra att kvinno- rörelsens yttringar i ena eller andra afseen- det numera väcka genljud och uppmärk- samhet i riksförsamlingen, och att vi må hoppas, att de därstädes skola mötas af ett allt insiktsfullare och noblare förstående.
- X XI v. Vid min sekretär.
Vid min gamV sekretär blicka så många por- trätt emot mig.
Än dröjer jag vid en grupp af fyra barn, två gossar och två flickor, än vid den lille minste, som ännu ej var kommen när grup- pen logs.
Den äldste är nu tjugo, den yngste fem år.
Huru mycket oförstånd, huru många missgrepp ha ej gjort hvarje erfarenhet dyr- köpt!
Vi se hur omsorgsfullt trädgårdsmästaren bereder jorden om våren.
Han gräfver upp ogräs- rötterna och gifver den rik näring.
Den unga moder, som känner det späda lifvet spritta in- om sig, må ej glömma, att det behöfver god jord för att växa och trifvas.
Hon måste gifva akt på sina känslor och böjelser, gå till rätta med sig själf och rensa bort allt, som ej är sundt och rent.
Hon tvingas att försaka åtskilliga af sällskapslifvets nöjen; naturen vill därmed lik- som taga henne litet afsides, på det att hon må uppfostra sig till sitt ansvarsfulla kall.
Modern, som bäst känner till barnets kropp och själ, bör med stöd af den starka kärleks- fulla fadersmyndigheten ha full frihet vid dess uppfostran.
Utan aga ger denna oftast klena resultat.
Afven jag hyllar den gamla satsen: » Böj vidjan, medan hon är grön, så blir hon bå- de smidig och skön!
; Straffet bör följa omedel- bart på förseelsen och må bestå i en ordentlig risbastu, gifven mod lugn och eftertryck.
Örfilar, ruskningar o. d. göra barnet trotsigt och för- 17!)
svaga föräldrarnes auktoritet.
Lofva aldrig nå- got, utan att hålla det, förbjud och befall så litet som möjligt, skilj noga på drumlighet och olyd- nad, och låt bli att » gnata ».
Framför allt, gif akt på er själf va!
Exemplets makt är större än någon annan.
Känner modern sig ur jämnvikt, så måste hon vara ensam en stund, till dess det dåliga lynnet eller retligheten försvunnit.
Jag plågas ofta af huf vudvärk och är då oduglig för allt arbete samt måste tillbringa hela dagar i mörkt rum.
En dag då jag ej det minsta hade huf.vudvärk, men alla små förtretligheter tyck- tes ha stämt möte, blef jag retlig och lät det gå ut öfver min omgifning.
Min äldsta dotter betraktade mig uppmärksamt och sade med det varmaste deltagande: » Stackars lilla mamma, som har hufvudvärk!
Jag skall släppa ner rull- gardinerna i sängkammaren och hålla syskonen tysta, så att mamma får hvila. » Jag rodnade af blygsel, och inne i sängkammaren bad jag en varm bön om större uppmärksamhrt på mig själf.
- Barnet, det lilla som det stora, älskar glädjen.
Gör den bofast i ditt hus, men bannlys öfver- flöd och stora tillställningar.
Hvarje högtidsdag bär på sin särskilda festprägel, men firas inom familjekretsen.
Duka bord med blommor och ljus, » bulla upp » som för det raraste främman- de, men gästerna vare endast husets folk.
Läs- ning af » roliga böcker » kan med skäl räknas till hemmets nöjen.
De ungas lektyr bör vis- serligen öfvervakas, men censuren får ej vara så sträng, att alla romaner bannlysas.
Vår tid är så fattig på fantasi, att vi må se till, huru vi kunna nära i stället för att undertrycka den.
Barnen växe upp, gossar och flickor tillsammans, friska och härdade till kropp och själ, lekande med hvarandra, afslipande hvarandras kantig- heter och gemensamt deltagande i hemmets små bestyr.
Men så kommer skolan och vill göra sitt inflytande gällande.
Detta är för modern en kritisk tid.
» Jag må- ste läsa min läxa, » svarar flickan, när man ber henne ställa i ordning kaffebrickan eller kläda af lille bror.
» Jag hinner inte för min läxa, » svarar gossen, när han tillsäges att gå ett ären- de.
Modern får ej för denna invändning gifva efter.
Väl må barnen få god tid till skolans arbete, och väl må deras ambition väckas, men framhåll oupphörligt för dem, att de skola lära för lifvet, ej blott för ett vackert terminsbetyg, och att hemmets lärdomar därför äro lika vik- tiga som skolans.
Befaras öfveransträngning, så låt flickan hellre sluta ett ämne än försum- ma hemmets små kärlekstjänster.
Det är mo- derns skuld om barnen blifva ohjälpliga egoister eller pockande främlingar inom familjekretsen.
Flickorna äro ofta smeksamma.
Stora långa, tösen kommer och sätter sig i mammas knä for att » smila litet&gt;.
Gossen vid ungefär samma ålder gör smått narr däraf, men hans ömhets- behof är nog lika djupt.
Han sitter lutad öfver boken och modern går förbi.
Hon stryker ho- nom lätt öfver håret]; han ser upp med en blick, så rik ocli varm som den ömmaste smekning.
Ännu är modern också barnens förtrogna.
Må hon " då aldrig ha så brådtom, att hon ej hinner att deltaga, trösta och framförallt med intresse böra på.
Det är just det personliga intresset barnet fordrar, och hon är närmast att ge det.
Låter hon nu barnet glida ifrån sig, anstränger hon sig sedan förgäfves att återfå det förlorade.
Hon mister icke sin myndighet genom att vara deras kamrat, tvärtom, men hon förblir den le- dande, utan att de känna det.
Ett villkor är dock att hon förstår att mottaga ett förtroende.
Där- till fordras grannlagenhet, kanske mest när det gäller ett barn, en ungmö eller en yngling.
En blick kan störa det.
Ett tonfall kan skorra i det känsliga örat, och förtroendet uteblir.
Ömtåliga ämnen linnas, som barn vid olika ålder börja att länka öfver, och det är moderns plikt att så småningom inviga dem i hvad de härom böra veta.
Det är i hemmet som personligheten danas.
Det är på hemmen det beror, om barnen skola segra eller gå under i den hårda kampen för tillvaron.
Så hjälpe oss Gud att gifva våra barn goda hem!
Ser du, hur en svalemamma korta höstedagar jämt framför den unga flocken genom rymden jagar?
Hör du gälla lystringsropen genom luften skära, när de ungas vingar öfvas att sig jämnvikt lära ~
IDUN 180 Uppåt öfver vida fälten, framåt hon dem tvingar, och hon tål ej veka senor eller svaga vingar.
Är hon då ej samma moder, som i nästets gömma gaf de späda lif och näring och sin vård den ömma?
Har hon glömt, att dunig vinge mjukt dem kunde bädda, eller att sitt lif hon vägat för att deras rädda?
nog är hon än densamma, men hon känner världen, och hon rustar nu de sina till den stora färden.
När mot hösten flyttningståget drager öfver kajven, vill hon icke se sin skara i dess våg hegrafven.
Där kan ingen ömhet lisa, ingen hjälp är nära.
Öfver hafveis böljor måste egna vingar bära.
Fortsätt, lilla svalemamma!