Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom det nu anförda, i förening dermed, alt ringaste skymt till bevisning icke blifvit förebragt derom, att det för Kungsöhrs fögderi nu gällande indelningsverk är detsamma, som var lill efterrättelse påbjudet år 1680, då löftet lemnades om soulagement, hvilket skulle beredas icke genom befrielse från dagsverksskyldigheten, utan på annat sätt, har jag, för min del, funnit grundad anledning att fortfarande vidhålla den åsigt, som Kongl. Maj:t, i förening med vederbörande embets-myndigheter, förut en gång uttalat, och som Rikets Ständer vid sistlidne riksdag gillat.”
Uti denna reservation instämde till alla delar: friherre Klinckowström 11 M. doktor Stenhammar och prosten Arosenius. af Friherre Stjernstedt, A. JV. amnältes, att han vid beslutets fattande
I denna fråga icke varit i Utskottets plenum tillstädes. STOCKHOLM, tryckt HOS ISAAC MARCUS, 1851. Stats-Utskottels Utlåtande, iV.o 274.
1 Nio 274.
\ Ank. till Exp.“Utsk. den 24 Juli 1851, kl. 2 e. m.
Utlåtande i anledning af Kongl* Majds Nådiga Skrifvelse angående bildande af en fond till understöd för afskedade Folkskolelärare. (U. A.)
Uti förenämnde ämne har Kongl. Maj:t under den 7 sistlidne Maj till Statsutskottet aflåtit nådig skrifvelse, deruti anföres, hurusom folkundervisningen visserligen under de sednare åren blifvit af Rikets Ständer befrämjad med en frikostighet och en omtanka, som obestridligen bure vittne om en sann och ädel uppfattning af denna vigtiga angelägenhet; men att folkskolan, som af dessa gynnande tänkesätt redan vunnit betydliga fördelar, likvist påkallade fortsatta prof af en hägnande omvårdnad, så vida den unga planteringen i framtiden skulle kunna utveckla sig till en fruktbärande mognad.
Ett förhållande, som för undervisningens framgång vöre af Bilt. till It.
Fröt. iS50 ff iS5i. 4 Samt., i Afd., 2 Band., 35 Hä/t. 1 g Stals-Utshottets Utlåtande, N:o 274. synnerlig vigt och hvarpå uppmärksamheten derföre i tid måste fästas, vöre folk» skolelärarens så val framtida, som närvarande vilkor, och hans deraf beroende ställning till både skolan och folket.
Vore dessa vilkor icke förenade med vissheten om en tarflig utkomst ej blott under mannaårens pligteniiga arbete utan äfven under ålderdomens välförtjenta hvila, så löpte undervisningen fara att antingen förlamas genom lärarens aftynande håg för sitt kall, eller ock att försummas genom hans nödtvungna försök att med lärarebefattningen] förena andra sysselsättningar.
Såsom bidrag till den ännu tjenstgörande folkskolelärarens lönevilkor hade visserligen Rikets Ständer vid föregående riksmöte anvisat icke obetydliga anslag; men för den afskedade, den af ålderdom eller sjuklighet orkeslöse läraren, vore vilkoren i de flesta fall inskränkta till det hårda och föga uppmuntrande valet emellan nöden och fattigvården.
Väl innehölle nådiga stadgan angående folkundervisningen i riket af den 18 Juni 1842, uti 11 §:s 2 morn., att då skollärare, som sin tjenst oförvitliga förestått, genom ålderdom eller sjuklighet blir urståndsatt alt den ytterligare bestrida, och af sådant skäl måste entledigas, det af församlingen och skolstyrelsen måtte bero, att, i naån af behof eller den längre och kortare tid han tjenstgjort, såsom pension tillägga honom större elier mindre del af den utaf församlingen anslagna lösen; men då iönevilkoren vid ifrågavarande befattningar vanligen vore alltför ringa för att medgifva någon delning, och mången församling, utan tvifvel, skulle finna det serdeles tryckande att, utan lönen till tjenstgörande läraren, äfven utbetala pension åt en redan afgången, kunde ofvanberörde medgifvande, under en af dessa tvingande omständigheter ofta beroende pröfning, icke skäligen anses innebära en för skollärarens framtid nog säker elier nog lofvande utsigt.
Församlingens välvilja för en skollärare, som deraf gjort sig förtjent borde väl icke betviflas, men om förmågan af ökade uppoffringar icke alltid vore med denna välvilja förenad, så kunde möjligen inträffa, att församlingen, i valet mellan en föråldrad lärares bibehållande vid tjensten och de Skade utgifter, som blefvo en följd af hans afsked, icke alltid fästade tillbörligt afseende på undervisningens behof af yngre och friskare krafter; gjorde sig åter denna fordran gällande, så torde den afskedade läraren med sin familj icke sällan från åen möjligen fruktlösa välviljan blifva hänvisad till den i fattigvårdsstadgan lagbestämda välgörenheten.
Alt dessa, å ena eller andra sidan, mötande olägenheter icke kunde undgå, att på folkskolan och folkundervisningen utöfva ett högst menligt Sfols-Ulsltotlels Utlåtande, h':o 27i. 3 inflytande, kunde svårligen bestridas-, roen i detta medgifvande lage tillika en uppmaning, att i tid vara betänkt på medel och utvägar att förekomma dessa missförhållanden.
Under sist förflutna riksdag hade också Kongl. Majit fästat Rikets Ständers uppmärksamhet på den synnerliga vigten deraf, att någon åtgärd blefve vidtagen, hvarigenom folkskolelärare, efter viss tjenstetid och viss upphunnen lefnadsålder, kunde tillförsäkras bestämd rättighet till understöd för deras återstående lifstid, och för att befrämja detta ändamål, hvartill besparingarne af de till folkskolelärares aflöning beviljade anslag i förening med serskilda bidrag af församlingarne, syntes lämpligen kunna användas, behagade jemväl Kongl. Majit, under den 7 December 1847, till Rikets då församlade
Ständer aflåta nådig proposition af hufvudsakligt innehåll: l:o att af besparingarne å de anslag, som vid föregående riksdagar blifvit af Rikets Ständer ställda till Kongl. Majits disposition, till understöd för folkskolelärares aflöning, måtte bildas en fond till pensionering af dylika lärare, som upphunnit en ålder af minst 55 år, och, efter fulländad examen vid seminarium, minst 30 år varit ordinarie lärare; samt 2:o att hvarje församling måtte åläggas att till denna fond årligen inbetala en afgift af 3 ridr b:ko, mot befrielse från skyldigheten att lemna pension åt skollärare, som enligt första punkten vore dertill af fonden be-ättigad.
Till svar å nyssnämnde proposition anförde Rikets Ständei uti underdånig skrifvelse af den 18 Maj 1848: att Rikets Ständer, efter behörigt öfvervägande af hvad i denna fråga förekommit, visserligen insett nyttan och behofvet af sådana åtgärders vidtagande, hvarigenom å ena sidan skicklige personer, villige att egua sig åt folkskolelärarens mödosamma kall, uppmuntrades dertill genom vissheten, att, vid inträffande ålderdom eller sjuklighet och deraf föranledd oförmåga att dylik tjenst fortfarande bestrida, icke komma i saknad af nödigt uppehälle för sin återstående lefnad, och skolstyrelserna å andra sidan kunde sättas i tillfälle, att från undervisningen skilja ålderstigna och dertill ej vidare tjenliga personer, men att Rikets Ständer deremot, beträffande sättet för dylika pensions-inrättningars tillvägabringande, icke funnit sig kunna biträda de åsigter, hvilka legat till gruud för Kongl. Majits nådiga proposition.
I detta afseende hade hufvudsakligen blifvit anmärkt, att de statsmedel, hvilka till pensionsfondens bildande blifvit afsedda,^ursprungligen af Ri - 4 Stals-Utskollets Utlåtande, K\a 279. bets Ständer anvisats till folkskolelärares aflöning, och att följaktligen medgifvande^ af den föreslagna dispositionen skulle i sjelfva verket innebära anvisning af ett nytt statsanslag till förstnämnde ändamål, hvilken åtgärd, vid dåvarande inskränkta medel-tillgång ansågs mindre lämplig; att beträffande det från kommunernas sida på-, räknade årliga bidrag, pensionsafgiftens bestämmande till enahanda belopp för hvarje församling i riket, i betraktande af olikheten i folkmängd och välmåga, icke vore med billighet fullt öfverensstämmande; att missförhållandet i detta afseende visser-, ligen komme att minskas eller försvinna, om §fgiften beräknades efter folkskolornas antal, och till lika belopp på hvarje skola ; men att anledning likväl vöre att befara, det stadgandet om en från menigheternas sida till pensionsfonden ingående viss årlig afgift icke i allmänhet skulle af församlingarne med belåtenhet emottagas;. att med hänsigt till folkskolelärare-befattningens egenskap af kommunalbestyr, omsorgen om dessa lärares pensionerande, äfvensom bildandet af serskilda, för detta ändamål afSedda fonder, lämpligen borde öfverlemnas åt församlingarne sjelfva, från hvilka, i sådant fall, frivilliga bidrag, möjligen öfverstigande den föreslagna årsafgiften, sannolikt kunde påräknas..
Sedan under innevarande riksdag denna angelägenhet genom enskild motion blifvit gjord till föremål för Rikets Ständers ytterligare ompröfning och någon benägenhet för sakens framgång dervid blifvit ådagalagd, men, i motsatt syftning, det sist anförda skälet ånyo gjort sig gällande i förening med farhågan, att den ifrågasatta pensioneringen skulle föranleda till en högst betydande utgift för statsverket, som i allmänhet ej borde belastas med sådana kostnader, hvilka af kommunala förhållanden vore beroende; så har Kongl. Majit, som fortfarande ansåge denna fråda vara af synnerlig vigt, enär saken således ännu icke vunnit en önskvärd utgång,, men formenligt måste komma under förnyad öfverläggning, uti förstomförmäkla nådiga skrifvelse till Rikets nu församlade
Ständers ompröfning öfverlemnat en förnyad framställning i ämnet, med iakttagande af de jernkningar, sorn af Rikets Ständers uttalade åsigter föranledas och som enligt Kongl. Majits tanka, möjligen torde i någon mån kunna undanrödja de betänkligheter, hvilka emot den föreslagna åtgärden hittills förekommit.
Hvad således angingc det i förenämnde nådiga proposition af Kongl.
Majit påräknade bidraget från kommunernas sida, har Kpngl. Majit, vid det af Rikets Stals-Ulskotlels Utlåtande, K:o 274., 5j Ständer anmärkta förhållande alt församlingarne i allmänhet torde dertill vara mindre benägna, förklarat sig icke vidare vilja föreslå, att någon skyldighet i detta afseende vare sig församlingarne eller skoldistrikten skall åläggas, lika som Kongl. Maj:t ansett någon förbindelse för skollärarne att genom årliga afgifter lemna bidrag till ifrågavarande ändamål icke eller böra komma i fråga, enär sådan förbindelse icke billigtvis vore förenlig med de knappa lönevilkor dessa lärare för. närvarande åtnjuta.
Den af Rikets, Ständer yttrade åsigt," att folkskolelärare-befattningen vöre att anse som ett kommunalbestyr egde utan tvifvel siu rigtighet och borde i lagstiftningen för folkskolan framgent såsom hittills, ega sin tillämpning; men Kongl. Maj:t har funnit denna grundsats, sorn icke ansetts utgöra hinder för Ridets Ständers åtgärd att genom statsanslag underlätta menigheternas bemödanden för folkundervisningens tiilvägabringande, icke heller i förevarande fall blifva från (rädd genom I, miladt understöd för ett. ändamål, sorn hufvudsakligen afscr undervisningens fördel, då det i lärarens förbättrade vilkor och församlingens minskade tunga, vill finna en borgen för den enes fortfarande kärlek och nitälskan för sitt kall, oph för den andres benägenhet och välvilja för en inrättning, som genom nämnde understöd blir satt i tillfälle, att framgent och oafbrutet fortsätta sin gagnande verksamhet,. u-. tan att från menigheternas sida fordra nya eller ökade uppoffringar.
Att förenämnde besparingars anvisning till ifrågavarande ändamål i sjelfva; verket vöre detsamma, som att dertill bevilja nytt stats-anslag, måste visserligen medgifvas, ehuru något afseende dervid måhända torde böra fästas på den omständigheten, att frågan egentligen blott anginge en i viss mån förändrad disposition af ett redan förut beviljadt anslag, för så vidt det änuu vore odisponeradt.
Det medgåfves, att anmärkningen, det oaktadt, egde sin fulla giltighet, om dem nya dispositionen vore främmande för anslagets ursprungliga bestämmelse; men då detta anslag åsyftade en förbättring i lärarens vilkor, utan församlingens vidare betungande, och den nu väck-, ta frågan hufvudsakligen ginge ut på samma: ändamål, så syntes förändringen i formen icke vara af betydenhet att kunna utgöra hinder för att bibehålla sjelfva saken vid en redan förunnad förmån, om än denna för tillfället skulle föranleda en annars, icke ifrågakommande statsutgift.
Under förutsättning att någon folkskollärare icke borde, roed rättighet tiiii 0 Stals-Utskoltels Utlåtande, N:o 274. understöd, afskedas, innan han, efter genomgången seminariikurs enligt gällande föreskrifter, tjenstgjort minst 30 år och upphunnit en lefnadsålder af minst 55, skulle understöd i omförmälde afseende icke erfordras förr än omkring 20 år härefter, och torde de fall, då ett af fortfarande sjuklighet föranledt afsked kunde framkalla tidigare behof, jemförelsevis blifva mera fåtaliga.
Om således redan nu en fond kunde afsättas i ändamål att framdeles använda räntan deraf till ifrågavarande föremål, så skulle fonden under tiden, genom räntans årliga läggande till kapitalet, uppbringas till ett icke obetydligt belopp.
Enligt uppgift hade besparingarne å de vid föregående riksdagar till folkunder visning ens befrämjande anvisade medel vid innevarande års böljan uppgått till 111,588 r:dr 34 sk. 1 r:st, banko och torde desamma vid årets slut utgöra omkring 116,000 r:dr samma mynt, så framt icke, innan dess, ännu opåräknade utbetalningar af årets anslag komme att ega rum.
Sistnämnda summa borde likväl icke till hela sitt belopp tagas i anspråk för nu ifrågavarande ändamål, dels emedan deruti inginge, utom besparingarne å anslaget till folkskolelärares aflöning, äfven, ehuru till ringare belopp, andra för folkundervisningen bestämda anslag, hvilkas användande till bemäldc lärares understöd nu icke sattes i fråga, dels ock emedan det såsom besparing vid förstnämnde tidpunkt uppgifna beloppet väl vore vid den tiden ouftaget, men icke derföre helt och hållet odisponeradt.
Emellertid har Kongl. Maj:t ansett de till aflöning bestämda anslag, vid innevarande års slut, kunna lemna en besparing af minst 80,000 r:dr banko.
Om nu denna summa förräntades till 4 procent, ock räntan, årligen tillagd kapitalet, jemväl gjordes fruktbärande, så uppkomme, efter 20 år, ett belopp af 175,290 r.dr, och, med 5 procent, 212,264 r:dr, hvaraf räntan sedermera, i mån af behof vore att använda till årlig utdelning.
I hvad rnåu denna tillgång allt framgent komme att motsvara behofvet, kunde väl nu på förhand icke med säkerhet bedömas, men det följde af sig sjelf, att beloppen af de blifvande understöden måste bestämmas med afseende å då befintliga tillgångar, äfvensom någon förhoppning om dessa tillgångars framtida förkofran, utan statsverkets vidare betungande, torde kunna grundas på den af Rikets Ständer yttrade förmodan, att frivilliga bidrag från församlingarne kunde i visst fall vara att för ändamålet påräkna.
I öfverensstämmelse med dessa åsigter har Kongl. Majit alltså hos Rikets Ständer föreslagit, att den summa, som vid innevarande års slut finnes besparad
Stats- Utskottets Utlåtande, H:o 274.
7 : af anslagen till folkskolelärares aflöning, måtte under Riksgälds-kontorets vård och förvaltning afsättas till en fond, i ändamål att, på sätt förut blifvit nämndt, bereda medel till understöd åt sådane folkskolelärare som, till följd af ålderdom eller sjuklighet från lärarebefattningen erhållit afsked; hvarjemte Kongl. Maj:t i nåder förklarat sig vilja i samråd med Rikets Ständer, beträffande detta ämne meddela närmare föreskrifter.
Ilvad Kongl.
Maj;t sålunda i nåder täckts föreslå har Utskottet tagit i noga öfvervägande; och ehuru Utskottet erkänner vigten och behofvet deraf att anstalter vidtagas, hvarigenom af ålderdom eller sjuklighet orkeslösa folkskolelärare kunna pensioneras och dymedelst påräkna ett nödtorftigt uppehälle, kan Utskottet likväl icke instämma i de af Kongl. Maj:t uti Dess högslberörda skrifvelse framställda åsigter, angående sättet för dylika pensionsinrättningars åvägabringande.
Den grundsats Rikets Ständer i detta ämne uttalat vid sistlidue riksdag och Utskottet vid nu pågående vidhållit, nemligen att folkskoleväsendet och dermed sammanhang egandefrågor äro en kommunal angelägenhet, hvarmed slaten icke bör taga någon omedelbar befattning, har Utskottet icke funnit sig föranlåtet att nu frånträda.
Med tillämpning häraf, tillkommer det, enligt Utskottets förmenande, foikskoleiärarne sjelfva att i första rummot vara betänkte på att i tid, medelst årliga bidrag bilda anstalter för deras framtida pensionerande, samt dernäst församlingarne att genom årliga tillskott understödja folkskolelärarnes bemödanden i detta hänseende.
Först sedan sådant egt rum, torde billigtvis kunna förväntas att staten mellankommer och underlättar bildandet af dylika pensionsinrättningar, icke med årliga anslag utan med ett statsbidrag för en gång, lämpadt efter de olika ^behofven inom olika stift.
Om på detta sätt en fond för ifrågavarande ändamål bildas inom hvarje serskildt stift, ställes under förvaltning af en utaf folkskoleläraren stiftsvis utsedd direktion, under stiftsstyrelsens öfverinseende och kontroll, reglementen upprättas, byggda på vissa allmänna grunder, samt af Kongl. Majit fastställas, ränteinkomsterne och förenämnde årliga bidrag sammanläggas under de flera år, som förflyta innan en allmännare pensionering lärer ifrågakomma, föreställer sig Utskottet att medel till folkskolelärares framtida pensionerande skola kunna anskaffas utan statsverkets vidare betungande och statsmakternas inblandning uti denna kommunalangelägenhet.
Oaktadt några åtgärder i den syftning, Utskottet här ofvan antydt, ännu icke blifvit vid - '8 Stats-Utskottels Utlåtande, N:o 274. tagne, och således ovisst är om och i hvad mån folkskolelärarne och försämlingatne kunna vara villige att till ifrågavarande pensionsanstaller bidraga, anser Utskottet sig likväl böra hemställa, att Rikets Ständer medgifva, att af de besparingar, sorn vid innevarande års slut uppkomma å de vid föregående riksdagar anvisade medel till folkundervisningens befrämjande, en summa af 80,000 r:dr må afsättas och i Riksgälds-kontoret tills vidare blifva innestående; samt att, derest inom nästa riksdag åtgärder uti ifrågavarande afseende, på sätt här ofvan blifvit omförmält, varda i ett eller flera stift vidtagne, Kongl. Majit då må ega att, med beräknande af summans billiga fördelning emellan rikets alla stift, af sagde belopp tilldela ett proportionerligt bidrag för en gång till grundfond åt hvarje sålunda tillkommen pensionsanstalt.
Stockholm den %2 Juli 1851. \ % Reservationer:
Äf grefve Mörner, C. G.:
„Emot Utskottets tillstyrkande i ofvanberörde betänkande får jag mig reservera.
De premisser, som förefinnas i Utskottets betänkande, synas mig ej stå väl tillsammans med den konklusion, hvartill Utskottet kommit, och för det åsyftade ändamålet är den föreslagna summan äfven allt för obetydlig för att kunna anses annorlunda, än såsom en aptitsup, hvarigenom kommunernes hunger efter statsbidrag kommer att äggas.
Det är en icke sällsynt företeelse hos oss, alt vid hvarje ny institution förbise huruvida densamma kan sammanlänkas med hvad som förut finnes, ulan i stället söka ordna densamma såsom ett litet helt för sig? — en liten stat i staten, — med sin serskilda styrelse och dyrbara förvaltning.
Genom det nu ifrågasatte anslaget befarar jag, att grunden kommer att läggas till att utbilda folkskolclärare-korpsen till en sådan, från det öfriga samhället afskiljd kast.
Då jag emedlertid anser, att utväg till skollärares pensionerande bör, utan ett så - Stats-V(skottets Utlåtande, Jfto 275. 0 sådant äfventyr, kunna beredas och att på ganska många ställen sådana pensionsoeh försäkrings-anstalter redan förefinnas, hvilka lämpligen kunna, om de derom anlitas af vederbörande kommuner eller skollärare, lemna tillfälle att betrygga skollärarnes framtid, samt dessutom ovisst är, om eller i hvad mån några serskilda pensions-inrättningar för folkskolelärare kunna komma att bildas, har jag trott några medel för ifrågavarande ändamål nu icke behöfva afsättasK; af herr Rappe, C. G. F., herrar Warn och Norin. N:o 275.
Ank. till Exp.-TJfsk. d. 24 Juli 1851, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af Kongl. Majds till Rikets Stän der aflåtna nådiga skrifvelse, angående ingvarierings-skyldigheten i Stockholm. (U. A.) Efter det den vid föregående riksdagar förekomna fråga om inqvarteringsfeesvärets i hufvudstaden ordnande enligt lämpliga grunder, genom Krigs-kollegium och Stats-kontoret, erhållit, jemlikt Kongl. Maj:ts nådiga förklarande, all den utredning, som deråt kunnat gifvas, behagade Kongl. Majit, medelst nådig skrifvelse dea 20 December 1847, åter öfverlemna detta ärende till Rikets sednast församlade Stanli tiU fi, Vrot. i950 $ iS5i. 4 Sami, i A/d., » Band., 35 Hafi 2 10 Släts~Ulskollets Utlåtande, N:o 275. der, på det att, derest omständigheterna det medgåfve, jemväl åt
Stockholms stad måtte beredas en lindring i inqvarteringstungan, hvaraf städerna, utom Stockholm, redan vöre i åtnjutande.
Till svar härå tillkännagåfvo Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse den 2 Augusti 1848, att, ehuru det visserligen vore med billighet öfverensstämmande, att Stockholms stads inqvarleringsskyldige finge åtnjuta den af Kongl. Maj:t i nåder antydde lindringen i inqvarteringsbesväret, medel för till vägabringande deraf dock då ej funnos att tillgå, hvadan frågan borde anstå till nästiufallande riksdag.
I anledning häraf har Kongl. Maj:t, med hänvisande till
Dess högstberörde skrifvelse i ämnet, täckts till Rikets nu församlade Ständer, genom nådig skrifvelse af den 17 Januari innevarande år, som är vorden af samtliga Riksstånden till Stats-utskottet remitterad och i sin helhet intagen under N:o 37 i bihanget till Riksståndens protokoll 1850—1851 Irsta. Sami., 1 Afd. och 9 Häftet, å nvo öfverlemna detta ärende, på det att den lindring uti inqvarteringsbördan, hvaraf hufvudstadens inqvarteringsgifvare äro i behof och hvars billighet Rikets Ständer jemväl erkänt, måtte, derest Rikets Ständer skulle finna omständigheterna det medgifva, kunna hufvudstaden beredas; i hvilket afseende Kongl. Maj:t, som till Utskottet låtit aflemna de uppgjorda och Rikets
Ständer förut förelagda förslag till ny inqvarteringsordning för staden, jemte tillhörande handlingar, serskildt fästat Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att den Krigs-kollegii och Stats »kontorets i ämnet afgifna un- , derdåniga betänkande, under Litt. B., bilagde uppgift eller tariff, å inqvaiterings-och servismedel närmast öfverensstämde med redan varande och af hufvudstadens inqvarteringsgifvare godkända förhållanden, äfvensom att, för den händelse hufvudstaden skulle i större eller mindre mån från den egentliga inqvarteringen befrias, angeläget vore, att af det anslag, som för sådant ändamål kunde beviljas, finge tills vidare, till årliga underhållet af lifgardes-regement enås kasern- och stallbyggnader utgå ett belopp, motsvarande hvad derför nu af den manskapet vid dessa regementen af staden bestådda inqvartcrings-ersättning med i allmänhet 2 r:dr banko för hvarje man årligen afsätles, så framt icke för detta behof nödiga medel tillika varda anvisade.
Af de rörande detta ärende Utskottet tillhandakomna handlingar har Utskottet inhemtat, att inqvart elings-skyldighet en är ett af ålder Stockholms stad åliggande besvär.
Sedan den från äldsta lider här i riket brukliga gästningsfriheten, så - Stati-Uiskol/ets Utlåtande, A’:o 275.
11 som vid vapensyner, krigståg m. m. blifvit afskaffad, hade under Gustaf I:s regering ett annat gästningssätt blifvit infördt under namn af borgläger.
Den fordna stadslagen och Stockholms stads privilegier förpligtade borgarne att i stadens vård deltaga, i hvilket afseende redan på 1500:ta!et af dem hölls ett visst antal knektar.
Under klagan öfver den stora tunga, knektehållet och annan gästning medförde, anhöll borgerskapet 1591 om befrielse derifrån, med erbjudande att sjelfve hålla ■vakt och vård i staden, hvartill ock genom resolution den 13 Juli samma år lemnades bifall.
Under Carl IX:s regering besvärades åter Stockholm i hög grad med borgläger, hvarifrån staden befriades derigenom, att af Konung Gustaf Adolf, den 24 Juni 1621, de hus, som hade tillhört Grå-Brödra-klostren, öfverlätos till inrymmande af det krigsfolk, som Konungen kunde finna nödigt att till stadens säkerhet derstädes förlägga, hvaremot staden förpligtades, att från den sista Oktober till den 1 April, årligen hålla soldaterne tillhanda ved och ljus.