Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Medelpunkten i en stor släkt, som med innerligaste kärlek är fäst vid henne, och föremål för den mest oskrymtade tacksamhet från dem, som hen- nes goda hjärta hulpit, ser fru Rhodin sin lefnadsafton komma, ljus och fridfull.
Och en lång och lycklig och säll lefnadsafton har hon framför sig, mänskligt att döma.
Hon har också väl förtjänat den.
Den så tidigt bortgångne diktaren Curt Thelander har skrifvit ett par vers, som jag tycker passa så väl in på originalet till Iduns dagsbild.
Jag meddelar dem här såsom afslutning på min anspråkslösa teck- ning af fru Olivia Rhodin.
» Du äger hjärtats snille, du, och vacker är du äfven.
Den andestarka husets fru vid sländan och i väfven af ålder mötts med vördnad stor som mannens maka, barnens mor och hemmets vårdarinna.
I sagan och i sången bor en bild af nordens kvinna.
Och är väl detta intet värdt, att kära munnar mätta, att allt du håller dyrt och kärt få hjälpa ömt tillrätta, att vara så i fröjd och ve det egna hemmets goda fe, med bot för hvarje skada, att kunna mot de sorgsna le, och glädjas med de glada? » Hugo Falk.
€n landsplåga ".
V anligen prisar man sig lycklig, för det man lefver i ett lagbundet samhälle och menar därmed, att den ena individen ej saklöst får missbruka sin frihet till för- fång för den andra.
1 det moderna samhället förekomma dock missbruk, som förnärma enskildas rätt utan laga påföljd — emedan lagstiftarne icke följt med sin tid.
Bland dylika missbruk är det öfverallt förekommande pianoklin- kandet ett af de svåraste.
Det har ingått i allmänna föreställningen, att till kvinno- uppfostran ovillkorligen hör pianoklink, utan afseende på o m benägenhet för musik eller musikalisk begåfning förefinnas hos dem som uppfostras.
Därför klinkas också öf- verallt inom alla klasser, ja äfven hos port- vakter, vaktmästare, innehafvare af mjölk- magasin, andra handelsidkare, handtverkare o. s. v., så snart barn finnas, och exempel förekomma ofta nog därpå, att pianoklinket göres till något hufvudsakligt, så att vä- sentlig och nyttig undervisning åsidosattes.
Denna villfarelse eller dårskap, som har sin grund i förväxling af fingerfärdighet och musikalisk begåfning, medför naturligtvis skada för den kvinnliga ungdomen, och det oändliga öfvandet med oupphörliga omtag- ningar af samma klink dagligen, år ut och år in, oräkneliga gånger, har till följd, att den som bor så nära dylikt oväsen, att detta ej kan undvikas, är urståndsatt att utföra tankearbete och att söka hvila samt följaktligen genom störd grannfrid är verk- ligen olycklig.
Kvinnorna lefva i den föreställningen ' att de utan afseende på andras rätt, opå- taldt böra när som helst få föra så myc- ket oväsen på piano, som de behaga, och tycka helt visst, att då man betalar hyran, så har man ock rättighet att lefva huru man vill i sin våning.
Att icke-piano- sjuka personer, som också betala hyra, äga någon rätt, det kommer aldrig i fråga, och därför kan man också få höra piano- klink icke blott hela dagarna, utan ock långt in på nätterna.
Ordentligt folk an- ser natten börja, då husporten klockan 10 stänges, men för pianotokiga människor äro dag och natt ett.
De anse att de » göra musik », och att hvar och en bör vara tacksam för att få höra på allde- les gratis.
Men den som från morgon till afton och kanske inpå natten i åratal nöd- gas höra antingen enahanda öfningar af elever eller musikstycken af mer eller min- * Visserligen torde författaren till denna upp sats synas mången allt för radikal, och skarp i sin fördömelse af » pianosjukan ».
Åtskillig san- ning ligger dock otvifvelaktigt i det sagda, och har någon en afvikande eller mildare mening och vill göra den gällande — ja, då stå Iduns spalter, som alltid, gärna öppna!
IDUN 1898 dre tvif velaktigt värde, utförda utan talang af dem, som inöfvat ett och annat dylikt, kan icke finna annat, än att det är en modern tortyr han undergår.
Som bevis på, huru föga fruktbringande pianoklink kan vara och säkerligen i de flesta fall är, må anföras, att en fru, som bodde i våningen öfver en äldre man, hvarje dag under tre år spelade på piano samma musikstycke och aldrig något annat, påtag- ligen det enda hon med möda i sin barn- dom lyckats inöfva.
Han kunde emellertid undandraga sig tortyren att höra på ge- nom att gå in i ett aflägset beläget rum, men en sådan förmån står endast få till buds.
Andra nödgas med feberaktig ån- gest afvakta, att oväsendet skall bryta lös, och när det börjar, höres natur- ligtvis genast hvad som komma skall, näm- ligen detsamma man hört tusentals gånger förut.
Sådan tortyr vankas öfver allt, ty pianogalenskapen är j u allmän, oaktadt den öfver allt följes af förbannelser.
När man besinnar, att pianotillverkarne med all makt sträfva att öka pianots ljud- styrka, så kan med skäl frågas: hvart skall man taga vägen för att undgå ett oväsen, som redan nu fyller hela hus, emedan lju- det genomtränger flere väggar och tross- bottnar?
Men oväsendet stannar ej alltid inomhus, ty under den blida årstiden kan man ej ens utomhus undgå detsamma.
Då klinkas piano för öppna fönster lika ogene- radt, som om verklig musik utfördes för allmänheten.
Hela grannskapet måste åhöra hvad som borde stanna inom musikrum- met.
En framstående utländsk musikkriti- ker, som med skärpa uttalat sig om den nya tidens landsplåga, har särskildt an- fört anmärkning mot oskicket att i pri- vatbostäder utföra musik för öppna fön- ster.
Sådan musikprostitution vittnar dels - o m tanklöshet, dels o m brist på omdöme i fråga om musik.
Fingerfärdighet på ett instrument och förmåga att skrika höga toner efter noter äro icke, såsom allmänt tros, bevis på musikalisk kallelse eller ta- lang.
I följd af villfarelse i detta afse- ende händer det emellanåt, att man genom öppet fönster får höra hemska nödrop, åt- följda af förfärligt buller på piano, och man förstår att det är någon stackars kvinna, som föreställer sig, att hon har röst och som vill öfvertyga otacksamma åhörare i trakten eller på gatan att så förhåller sig.
Sådant framkallar endast skämtsam kritik af publiken utomhus, men de som bo i eller nära hus, däri skrik och piano- buller dagligen förekomma, de taga saken allvarligt, ty deras hemfrid är förstörd.
I utlandet, särdeles i Tyskland, hafva framstående förf.
inom musiklitteraturens område uppträdt mot pianoklinkarnes tyran- niskt hänsynslösa framfart och, liksom här ofvan skett, kallat detta missbruk af frihe- ten för pianosjuka och landsplåga, hvar- emot de lidande böra göra sin rättighet till hus- och hemfrid gällande.
Men de hafva icke hyst stor förhoppning om fram- gång.
Man bör, heter det, vädja till för- äldrars förnuft, så att de må inse, att tid och kostnad för pianoklinkande äro för- spillda, då på några sällsynta undantag när de oräkneliga offren för pianosjukan fåfängt tillsätta sina bästa ungdomsår för ett onyt- tigt syftemål och samtidigt försumma od- lingen för sina viktigaste lifsuppgifter.
Fin- gerfärdighet är allt, som vinnes, under det vinsten för musiken som konst blir ingen.
Detta är en naturlig följd däraf att pianot är ett mekaniskt hjälpmedel i musik med uppgift att tjänstgöra vid komponering, ackompagnering och dans.
Endast ett yt- terst ringa fåtal af piauospelare ha den musikaliska begåfning, som i förening med stor färdighet, erfordras för själfständig konstutöfning af sådan art, att den medför någon tillfredsställelse hos åhöraren.
Piano- spelaren som utöfvande konstnär står där- för i allmänhet lågt på rangskalan och vin- ner mest framgång hos damerna, hvilka själfva klinkat piano och anse allt piano- spel för musik.
Under sådana omständig- heter kan man säga, att pianot är ett me- kaniskt-gymnastiskt medel för att bereda medelmåttor triumfer.
Det vore sannerligen väl, om i vårt land föräldrar kunde förmås besinna, att deras barn kunna och böra bättre använda den ungdomstid, som nu uppoffras på piano- klink, och därjämte inse, att de, som nu i sina hem förnärmas af ett olidligt ovä- sen, icke böra behandlas som rättslösa.
De anse sig själfva som sådana, då de ej hafva lagligt skydd, men borde icke un- derlåta att opponera sig mot ett allmänt missbruk.
• Några blad ur min dagbok.
Af Gerda lileyersson.
ör ett par veckor sedan berättade vår hjälpgumma, att hennes dotter, som var kappsömmerska, hade fått arbete på en större atelier.
Då var hon glad, men i dag kom hon helt bedröfvad och talade om, att flickan hade fått så många idéer i hufvu- det, sedan hon börjat på sin nya plats.
Häromdagen hade hon varit på ett möte, där det talats om att kappsömmerskorna skulle strejka för att få högre löner, och hon hade blifvit så elak och oförnöjd, att modern ej kände igen henne.
Den stac- kars gumman, som bara hade denna dotter, grät och beklagade sig; förut hade flickan varit så snäll och anspråkslös, sade hon, men nu var hon aldrig nöjd m e d någon- ting och jämt grälade hon på modern.
I kväll skulle hon på ett sådant där möte igen, det var fråga om något slags före- ning, som skulle bildas, alla sömmerskorna på atelieren skulle gå dit, de ville ha högre aflöning och tänkte visst strejka.
Jag försökte trösta gumman, så godt jag kunde, tog reda på hvar mötet skulle hål- las och gick dit i god tid på kvällen.
Det var Sömmerskeförbundet, som sammankal- lat Stockholms kappsömmerskor för att söka förmå dem att bilda en fackförening och nu, innan vårbrådskan började, sätta upp en prislista att föreläggas arbetsgif- varne.
Mötet var utsatt till kl. 8, men redan en halftimme tidigare började bänkarna fyllas af äldre och yngre kvinnor.
De flesta voro enkelt, men snyggt klädda.
Några voro dock påfallande fina i granna hattar med plymer, flor och friserade luggar, me- dan andra åter buro ytterst tarfliga kläder.
Några helt unga flickor med hängande flä- tor slogo sig ner på en af de främsta bän- 59 karne och samspråkade tämligen högljudt, de väntade sig säkert stort nöje af mötet.
Bakom dem satt en kvinna med en liten gosse, hvars upprepade frågor om hvad det skulle bli af hon förgäfves sökte tysta ner, men för öfrigt samtalade man endast hvi- skande.
Kl. 8 tågade en manskör upp på estra- den, det var arbetare, hvilka välvilligt lof- vat att illustrera mötet med några sång- nummer.
De stämde upp en sång om fri- het och jämnlikhet, hvars något släpiga tempo icke passade till de hurtiga orden.
När de sista tonerna förklingat, lämnade sångarne estraden och en af Sömmerske- förbundets styrelsemedlemmar öppnade mö- tet genom att helt kort omnämna dess syfte.
Så öfverlämnades ordet åt en smärt, täm- ligen lång dam med kortklippt ljust hår, ungdomligt utseende och en ytterst välsit- tande mörk dräkt.
Med snabba steg skyn- dade hon upp i talarstolen.
» Mina damer, » började hon.
Och så följde som inledning en lång förklaring på hvad som menas med » bättre och sämre folk », hur orättvist man kallar de rike » bättre » och de fattige » sämre ».
Samhäl- let var snedvridet.
Det borde icke göras någon skillnad på människor, det behöfde icke finnas fattigdom och rikedom i värl- den.
Den ena människan hade icke rättig- het att lefva i öfverflöd, när den andra svalt.
Den ena hade icke rättighet att lata sig och njuta allt världens goda, medan den andre släpade ut sig med ett ansträn- gande arbete, genom hvilket han dock icke förmådde skaffa sig sitt lifsuppehälle.
Ingen människa vore skapad till slaf.
» Nej, mina damer, » utbrast hon, » ni äro icke skapade bara för att mot en otillräck- lig lön sitta instängda på fabrikerna eller i dåliga bostäder från morgon till kväll och bara sy och sedan gå och lägga er att sofva, utan att ha fått vare sig ordentlig näring för kroppen eller någon andlig för- ströelse till näring för själen!
Hvarför skola ni släpa och slita ondt, medan edra arbets- gifvare lefva i lyx och öfverflöd, kanske i laster?
Det är j u genom ert arbete, som de få sina kapital.
Kapitalen äro mänsk- lighetens olycka, de måste upphöra att fin- nas, vi måste göra slut på kapitalens välde.
Arbetarne måste skaffa sig en bättre ställ- ning, de måste få rådrum att vara männi- skor, att andas frisk luft och njuta af lif- vet, äfven de.
Det finns j u sömmerskor, som med bästa vilja icke kunna förtjäna mer än 80, 90 öre o m dagen, emedan man ej betalar dem mera.
Det är orätt att sälja sin arbetskraft så billigt, nog kunna arbets- gifvama höja prisen en smula.
Men det duger inte att en går och ber om högre aflöning, det kommer man ingen vart med.
I massa måste ni gå.
Ni måste samman- sluta er, bli en makt.
Därför äro ni sam- mankallade här, för att sammansluta er.
Vi vilja ha många namn på listorna, vi vilja ha en stor förening af kappsömmer- skor, som inse att de äro människor, inte skapade att träla dagen igenom för rakt ingenting.
Skrifven edra namn på listorna allesammans!
Det är väl för att uträtta något för ert eget bästa, som ni kommit hit, det är väl för att få lönerna förhöjda, som ni kommit!
Annars ha ni då ingen- ting här att göra? » Talarinnan var i extas.
Hennes kinder glödde, hennes ögon glänste, hennes gester blefvo allt ifrigare, hennes ord allt skarpare.
60 I DU N Det snedvridna samhället, kapitalisterna att man skulle välja en kommitté, som och öfverklassen fingo hugg på hugg, me- skulle sätta upp prislistan.
Namn föreslo- dan underklassens slafveri beskrefs i allt gos och antogos, och så fick man veta, att mörkare färger.
H o n eggade, bad, besvor så snart prislistan vore uppgjord, skulle nytt sina åhörarinnor att vara modiga och stå möte utlysas.
Och sedan upplöstes mötet på sitt eget bästa.
Och när hon slutade och man bröt upp, somliga högt uttalande sitt föredrag, ljödo applåder och bravorop.
sin belåtenhet med att det ändtligen blif- Alla applåderade dock icke.
Vid salens vit något gjordt, andra med trötta, likgil- ena långsida, där det var tämligen mörkt, j tiga miner, som om de icke hade stora för- reste sig några af åhörarinnorna och sökte hoppningar om nyttan af mötet.
bana sig väg mot utgången. '
En af dem, Jag dröjde kvar bland de sista för att en medelålders kvinna, grät, en ung flicka, se, om jag skulle kunna träffa på vår hjälp- som höll henne under armen, såg missnöjd hustrus dotter och få spraka litet med henne.
och ledsen ut.
Ett par andra följde tätt Jag såg henne också: arm i arm med en efter dessa två, men innan de hunnit dör- annan flicka trängde hon sig, högljudt pra- ren, hade sångkören åter kommit upp på tande, rakt förbi mig vid dörren.
Jag min- estraden och stämt upp » Jänta å j a ' ».
des henne sedan förra året som en liten Då stannade den lilla gruppen, alldeles blyg varelse med stripigt, ovårdadt hår och bredvid mig.
» Sången kan man väl höra, » urvuxen klädning.
Nu såg hon helt själf- medveten ut, hade håret friseradt efter sista menade en, » den är väl ingenting ondt i! » » Usch, hade jag vetat att vi skulle få modet, flor, handskar och en hatt af röd höra sådant där socialistprat, hade jag inte sammet.
Jag kom mig icke för att tala gått hit, » sade en annan, » det gör mig med henne, och jag antar att det ej lönat bara så upprörd.
Och hvad tjänar det sig att fråga efter hennes tankar om.
mö- Hon hörde helt säkert till de många, egentligen till?
Inte få vi det bättre ändå! » tet.
Nedanför estraden vid styrelsens bord som gått dit af nyfikenhet eller emedan de var det lifligt.
Man hade redan börjat trott sig skola få roligt.
teckna namn på listorna och stod i rader och väntade att komma dit fram.
Många • aflägsnade sig, sedan detta var gjordt, andra gingo sin väg, utan att ha skrifvit på.
Jag gick ut i förstugan för att svalka mig.
Där stod ett par äldre kvinnor och samtalade.
» Det är syndigt att predika sådana där II.
upproriska läror, » sade den ena.
» Vår Herre styr det nog till det bästa för oss, 1 ag ingen fruktan bär, att ämnen skola sina utan att vi behöfva bråka och ställa till t / I koi nnofrågan nu, se ' n nyligen jag sport, oreda. » Hur själfva damerna i Kina » Ja, man får allt vara ödmjuk och nöjd, » En liten början gjort.
medgaf den andra.
» Jag skulle vilja säga När i så högst förstockadt land den där fröken hvad det står i Skriften.
En kvinna vaga kan sa hädiskt tal att föra, ' Söken inte fåfänglig ära genom att reta Som att man kunde lite grand hvarandra och.
afundas hvarandra ', står det.
Få lossa vissa hårda band, Och det står också: ' du skall älska din nästa Att fötter och att tår ej samman nian vill snöra, som dig s j ä l f.
» Hvad kan man då ej vänta höra?
» Nå men gäller inte det för öfverklass- Jag nästan börjar få den tron mänskorna också? » inföll en arbeterska i — Man vet ju icke alls, hvar det kan sluta — mycket slitna kläder, som stått och hört Att kanske de en gång vår civilisation på de andra.
» Älska de oss som sig själfva Få bli så lyckliga att njuta; kanske?
De unna oss j u inte att äta oss Och uti andanom, det tyckes mig, jag ser mätta en gång!
Gå och predika för dem, Den dag de nått den höjd som vi i Europa, så får ni se, om det hjälper!
Säg till någon Att icke snöra föttren mer, af de där kappfabrikanterna, som betala Men midjorna tillhopa.
90 öre i arbetslön för en kappa, att de Och i det glada hopp att så en gång må ske skola älska sina arbeterskor som sig själfva, Vi lämna dem i ro att smutta på sitt te så betala de kanske mer! » Hon skrattade, Och så i största hast en titt till Tyskland göra, flere andra, som stodo omkring, skrattade Ty underliga ting man därifrån får höra.
En lärd professor där med sällspord energi » Ja, » fortfor samma kvinna, i det hon, Experiment har gjort af konstigaste slaget kanske af en händelse, vände sig till mig, Och sagt — ja, hvad han sagt mig vållar » jag sade något sådant där åt vår gross- bryderi, handlare en gång — • han har elektrisk sy- Ty säger jag det ut, ni kunde stötta bli, fabrik och betalar 60 öre dussinet i arbets- Men hvad jag syftar på ni ana nog i draget, lön för skjortor utan knapphål.
Jag sad ' Det är — ja, ni förstår — just Schenk ' ens honom, att jag skulle svälta ihjäl, för jag teori.
var alldeles förtvinad.
Och han svarade, Visst är det rätt förstås att med sitt snille lysa, att det kunde han inte hjälpa, han kunde Men rent ut sagdt ändå, snart nog jag för inte betala mera och kunde få flere arbe- vår värld terskor, än han behöfde, så om jag inte var — Jag tillstår det — den fruktan börjar hysa, nöjd, kunde jag ju gå till någon annan.
Att den kanske till sist blir alldeles för lärd.
Jag sad ' honom verkligen, att han skulle Och så ponera se ' n, att herr professorns pappa älska sin nästa som sig själf, och då blef Den samma upptäckt gjort, som nu hans vise jag utkörd från kontoret. » son, Hon skrattade åter vid de sista orden, Månn ej professorn själf i någon ringa mån ett hårdt, bittert skratt.
Vi andra stodo På saken kunnat tappa.
Då vände hon oss ryggen med en I stället för den man oss slår med häpnad nu, föraktfull axelryckning och gick åter in i Det sig så eget kunnat skicka, salen.
Jag följde efter.
Klubban slogs Att pappan önskat sig en liten älsklig fliclza, just i bordet därinne, och det tillkännagafs, Som kanske varit nu en tjock, bornerad fru.
1898 Så — med ett skutt inom de egna landa- mären!
Se ' n krönikan sist skrefs, hvad har här händt se ' n dess?
Jo, allra först vi haft en kvinnlig fredskongress: Protester därifrån man läst i landets press Mot krig och våld, mot rätt, som skipas med gevären, Och man har rätt däri, jag håller gärna med, Ty ljufligt är det tal, som bådar evig fred.
Men slopas militärn, jag tror, jag mig betackar, Och bland de unga mör det växer upp en storm, Ty kuslig blir vår värld med idel svarta frackar, Om den ej lyses upp af någon uniform.
Och så en kinkig sak, om spridd blir denna läran, Hvem i all världens da ' r ska se ' n ta hand om — » äran »?
Vi hälsa så med fröjd den kvinnliga kvartetten, Som nyss sitt lärdomsprof bestått i Fyris stad, Ej glåmig och förläst, men kraftig, frisk och glad, Det vet jag allra bäst, som varit med och setfen.
De visa fädren där ha nyligt gjort ett rön, Som myror grundligt satt i deras lärda hjässor, Det stuckit upp en lärd utaf vårt svaga kön, Som icke skäms en smul att duga till professor, Ur detta bryderi man sist den utväg fann: Hon far professor bli, så snart hon blifvit — man.
Så öppnats än ett fält, som dock har sina faror, Nu få vi fara kring som » probisar » med varor, Affärer göra upp i hvarje stad och by, Och kvinnan bör ju ej ett hyggligt yrke sky;, Men tänkom litet på vår hy, På faktum, allmänt kändt, jag vill min var- ning stöda; De manliga, jag sett af detta kända slag, Ha liksom varit, tycker jag, En smula blossande och röda.
Och sist i landet ut har nått oss som en fläkt Utaf den jubelstorm, som upprört hufvudstaden.
Har ha för Ödmanns skull vi inga handskar spräckt, Men vi ha läst hvar smul om honom uti bladen, Och om vi i hans lif ej » spela få en roll », Så få vi ändå ha — &gt; förnuftet i behåll.
Vilhelm Von Braun.
H vad kan von Braun ha skrifvit om kvinnor- na, som de själfva kunna ta del af?
Jo, ärade läsarinna, hans arbeten innehålla så mycket vackert, som skulle kunna in- tressera dig och tala till ditt hjärta; jag önskar lifligt, att det funnes en liten sam- ling af hans dikter, som upptoge blott de bästa, ej de andra, de, som ibland äro anstöt- liga.
Då skulle von Braun ha ett bättre anseende bland de tusende, som nu för- döma honom, därför att » det ej passar sig » att ha läst hans skrifter.
IDUN 1898 Kanske var det hans lifs stora kärleks- sorg, som gjorde von Brann till diktare; kanske sjöng han blott för att försöka glöm- ma henne, den Hilma, till hvilken han sjunger: » Du är mig kär!
Från nngdomsdagar du varit solen i mitt lif.
— — — Du är mig kär; må mina öden bli ljusa eller mörka här!
Jag vill dock hviska in i döden: Du är mig kär! » Arme skald, hans öden blefvo mörka, han miste den älskade och var sedan dömd att vara » en lustig poet » och sjunga glada visor till en tanklös publiks fägnad, under det innerst i hans hjärta sorgen satt som herre!
I dikterna Till Hilma, Till den döda och När Hilma dog uttrycker han sin smärta öfver förlusten af henne.
Hon togs ifrån honom och då — sjunger han — » blef en tomhet i mitt sinne, och då blef en dödsköld i mitt hjärta, och min glädje vände aldrig åter. » Det är dock långt ifrån blott i sina dik- ter till Hilma, som han visar sig vara en kvinnans skald.
Han, den » lättsinnige » von Braun, har skrifvit sådana dikter som Kvinnoögat, hvari han uppmanar: » Vill du se en skymt utaf den höga kärleken, som ofvan molnen bor, o, så blicka då i kvinnans öga, och du ser den närmre än du tror.
Eller se, hur modern ögat sänker ned till förstlingen invid sitt bröst, allt hvad hjärtat känner, själen tänker, tolkas här med blickar, ej med röst. » Han har också diktat sådana saker som En syn, Hvad syr hon?
och Den första kär- leken, vackra, oskuldsfulla dikter med äm- nen från kvinnans värld.
Ligger det ej en fars eller en moders va- kande omsorg och fruktan i följande rader ur poemet Fästmön: Det där, — nej, det kan jag ej veta, huru dessa kyssar heta härja i en flickas själ.
Det ett tempel är, som skändas, men hon njuter, hon förbländas af den vilda brand likväl. » Skalden har medkänsla för alla, han ser tjänsteflickans glädjelösa arbete vid spinn- rocken, guvernantens fåfänga försök att vin- na ett eget hem och sjuksköterskans upp- offrande vaka.
I runan öfver Emelie Hög- qvist kallar han henne » liljan, som måste falla »; medan andra i henne blott sågo den begåfvade skådespelerskan, sörjer han öfver kvinnan, hvars renhet fläckats.
Vilhelm von Braun var själf säkert med- veten o m att hans samtid och eftervärld ej skulle uppfatta honom såsom » en skald för kvinnorna », utan snarare som motsatsen; dylika dikter som Kvinnoögat och Du är mig kär berättiga honom dock till ett sådant namn.
* Den lille skrifvaren.
Novell för Idun af Petra H.
H an var det sista och nionde barnet till en fattig fiskare på Backe, liten och förkrympt vid födseln med skelande ögon och det ena benet kortare än det andra.
Alla hans syskon voro storväxta och väl- skapade.
När han k o m till världen, voro redan två af dem gifta och försörjda, de andra alla ute på arbete, några till sjös, en fiskare som fadern, flickorna i tjänst och den yngste gossen, som var femton år, hjälpdräng hos prästen.
Det var denne, som ett år senare högt ut- talade de andras tysta tanke om den, som sist kom till: » Det leda lif vet kunde lika gärna blifvit borta. » Det var icke så illa ment som sagdt, de voro icke sig själf va.
Mor, som alltid varit frisk och stark, kry och lätt till sinnes, hur sträfsamt hon än kunde haft det, blef efter den lilles födelse icke sig lik, utan mager och blek, tung och dyster.