Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fiskalen fästade ytterligare uppmärksamheten derpå, att omkostnaderna för lånehandlmgarna och deras kompletterande endast i högst ringa mån och, i fråga om så kallade namnlån, icke i någon mån varit beroende af det sökta lånebeloppet, äfvensom att i alla de fall, då lånet tillhörde blott en enda person, någon fördelning af nämnde kostnader ej kunnat ega rum, på grund hvaraf Advokat-Fiskalen tillsporde Ola Månsson, huruvida han fortfarande påstod, att ifrågavarabde provisionsafdrag, som alltid utgått med visst belopp för hvarje hundra af hela lånet, kunde af dessa kostnader och nödvändigheten att dem fördela vinna någon förnuftig förklaring.
Härå genmälde Ola Månsson, att uppenbart vore, det kostnader för lånens anskaffande måste hafva uppstått, och att det naturligtvis berott på låntagarne, huru mycket de till detta ändamål ville anslå och huru stor ersättning de velat lemna åt de personer, som på ett eller annat sätt varit dem härvid behjelplige; och då Advokat-Fiskalen nu anmärkte, att denna Ola Månssons förklaring ej öfverensstämde 37 med Ola Månssons skriftliga anförande, yttrade Ola Månsson vidare, det han ej insåg någon skyldighet för sig att förklara, hvartill låntagarne användt sina penningar eller huru de sig emellan uppgjort sina liqvider.
Advokat-Fiskalen förmenade dock, att, då Ola Månsson erkänt, att han med sina råd gått de lånebehöfvande tillhanda, samt äfven offentligen låtit tacka sig för den lättnad han skulle infört i liqviderna med och emellan låntagarne, det ock var Ola Månssons skyldighet att visa, att det sålunda af honom sjelf uppfunna liqvidationssätt hvilade pä någon förnuftig grund samt huru detsamma tillämpades.
Ola Månsson förklarade åter, att det berott på låntagarne sjelfve att bestämma om de ville låta afdraga omkostnadsbeloppet eller dertill lemna andra penningar, men att Ola Månsson ansett det förra sättet beqvämare och derför föreslagit detsamma; att afdraget icke vid alla lånen uppgått till tre fjerdededels utan understundom blott till en half procent; samt att, då detta afdrag öfverskjuta kostnadsbeloppet, öfverskott lemnats såsom ersättning till den, som författat de särskilda förbindelserna emellan låntagare och löftesmän, då lånen delades; hvarjemte Ola Månsson uppgaf, att icke obetydliga kostnader stundom erfordrats för erhållande af värdering å fast egendom.
I anledning af sistnämnda uppgift tillfrågad, om Ola Månsson kunde uppgifva något lån, i och för hvilket fastighetsvärdering egt rum, förmälde dock Ola Månsson, det han i detta hänseende nu erinrade sig endast, att Anders Jeppson i Borrby varit försedd med landtmätares intyg angående hans fasta egendom.
Enär Ola Månsson förklarat, det han vid liqviderna med låntagarne låtit desse å de från Kommisionären i Lånekontoret medförda douplette-liqvidationerna teckna qvitto, att Ola Månson rätteligen aflemnat medlen till hela de belopp han från Kommissionären uppburit, men Ola Månsson endast företett sex sådana, nemligen de vid förra förhöret ingifna, som funnos undertecknade med Wigrens, Gumme Perssons, Striddes, Hans Olssons och Jöns Perssons i Onslunda samt Anders Isakssons i Glemminge namn, samt i afseende på de öfriga douplette-liqvidationerna uppgifvit, att de skulle under hans bortvaro från hemmet blifvit förstörda, men denna uppgift, så vidt icke förlusten tillkommit genom vådeld eller stöld, icke stod att förena med Ola Månssons kända ordningssinne i skötandet såväl af egna som andras angelägenheter, dertill och väsendtligen hörde att förvara angelägna handlingar sådana som förrberörde qvittenser, de der angått Hundratusentals Riksdaler, ansåg Advokat-Fiskalen det böra vara för Ola Månsson angeläget att, genom närmare redogörelse i denna del, söka gifva någon trovärdighet åt sin berörda uppgift.
Ola Månsson förmenade, att då större delen af lånen redan vore inbetald och för öfrigt icke någon af låntagarne klagat deröfver, att de icke skulle fått sina penningar, utan Ola Månsson deremot till Kongl.
Hoträtten redan ingifva skriftliga bevis från samtlige låntagarne, alt de blifvit förnöjde, Ola Månsson väl icke behöfde vidare redogöra för dessa helt och hållet enskilda angelägenheter.
På ytterligare 38 rågor i detta hänseende förklarade dock Ola Månsson, att omförmälda douplette-liqvidationer, som skalle hafva i hans ram legat framme uti ett öppet brädspelsbord, hvarken uppbrunnit eller blifvit bortstulna, äfvensom att Ola Månsson, då han saknade dessa qvittenser, icke i anledning deraf gjort några efterfrågningar utan endast förmodat, att de änvändts, som han uttryckte sig, till vissa ändamål, Advokat-Fiskalen tick häruppå till Ola Månsson framställa den frågan: om det emellertid kunde styrkas, att Ola Månsson vid liqviderna med nyssnämnde låntagare aflört, under rubriken ((provision», vida större belopp än som funnos i deras ofvanberörda, af Ola Månsson företedda liqvidationsräkningar, hvilken betydelse finge tilläggas dessa räkningar och de under dem tecknade låntagares och vittnens namn?
Härtill genmälde Ola Månsson, att, då han företett qvittenser och bevis aflåntagarne och han till dem redovisat lånen, han ansåg sig hafva uppfyllt alla skyldigheter i detta afseende Efter särskild fråga, huruvida denna Ola Månssons förklaring äfven afsåg lånen till Hans Olsson och Jöns Persson i Onslunda samt Anders Isaksson i Glemminge, hvilken fråga af Ola Månsson jakande besvarades, tillspördes ytterligare Ola Månsson, om liqviden med låntagarne blifvit uppgjord på sätt de af honom företedde handlingarna utvisade; och genmälde i anledning häraf Ola Månsson, att liqviden verkligen blifvit uppgjord på sätt af samma handlingar inhämtades, men att, då Ola Månsson skrifvit någon särskild förbindelse emellan låntagare och löftesmän, hade han understundom derför erhållit särskild ersättning, hvilken dock varit inbegripen i de tre fjerdedéls procent, som afdragits från lånesumman.
Sedan Ola Månsson uppå ytterligare framställd fråga, huruvida liqviden med Hans Olsson och Jöns Persson i nslunda samt Anders Isaksson i Glemminge verkligen blifvit uppgjord i enlighet med de af Ola Månsson inlemnade douplette-liqvidationerna, val vidblifvit, att så vöre förhållandet, men medgifvit, att, i händelse Ola Månsson skrifvit särskilda förbindelser emellan desse låntagare och deras löftesmän, hvilket han icke med visshet kunde draga sig till minnes, han derföre erhållit särskild godtgörelse, anhöll Advokat-Fiskalen, att Oia Månssons i protokollet vid förra förhöret intagna yttrande om sistnämnde tre låntagarne, hvilket stod i strid med hvad Ola Månsson nu anfört, måtte blifva uppläst
Sedan den begärda uppläsningen försiggått, förklarade Ola Månsson, att han hellre än att underkasta sig vidare undersökning, och på det målet ej måtte längre utdragas, ville medgifva, dock endast med nu anförda reservation, att han uppburit provision för de flesta lånen, på sätt de af honom uppgjorda särskilde liqvider innehölle, hvilken provision, efter afdrag för arfvode! åt Kommissionären i Låneköntoret och kostnadérna för låneafhandhngarnas anskaffande, skulle utgjort ersättning för Ola Månssons besvär med uppgörande af liqvider och skrifvande af särskilda förbindelser emellan låntagarne och löftésmännen samt ansvaret för vården af handlingarna och penningarne, som Ola Månsson anförtrotts. 39
Men då Ola Månsson ålåg att, oberoende af bans antydda önskan att förkorta rättegången äfvensom af andra biafsigter, afgifva en möd verkliga förhållandet fullt öfverensstämmande förklaring, erinrades Ola Månsson örn detta sitt åliggande; hvarefter Ola Månsson erkände, att förhållandet verkligen vore sådant, som han nyss medgifvit.
Slutligen och på uppmaning af Advokat-Fiskalen att för Kongl. Hofrätten framlägga fulla sanningen jemväl i afseende å rätta meningen med den af Ola Månsson sålunda uppburna provision, erkände Ola Månsson nu äfven, att det belopp, linn med En procent af lånesumman i räkningar med låntagarne såsom provision affart, icke, såsom Ola Månsson hittills förmält, afsett omkostnader för lånehandlingarnas anskaffande, utan, efter afdrag för arfvodet till Kommissionären vid Lånekontoret i Malmö, endast utgjort ersättning till Ola Månsson för besväret med handlingarnas öfverförande till nämnde Kommissionär, penningarnes uttagande och hemförande samt fördelning emellan låntagarne och uppsättning af särskilda förbindelser emellan låntagarne och löftesmännen, äfvensom för det ansvar, som var förenadt med vården om dessa-handlingar och penningar; dock tilläde Ola Månsson, att i de fall, då låntagarne derom hos honom gjort framställning, Ola Månsson godtgjort dem kostnaden för vederhäftighetsbevis.
Härefter och under förklarande att, med afseende å hvad numera i målet förekommit, på utgången af detsamma syntes icke kunna hafva något inflytande hvad som innehölles uti en från Sekreteraren i Rikets Ständers Bank denne dag Advokat-Fiskalen tillhandakommen skrifvelse, men att Advokat-Fiskalen dock ansåg densamma, såsom till saken hörande, böra Kongl. Hofrätten meddelas, uppläste Advokat-Fiskalen följande:
Till Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Maj:ts och Rikets Svea Hofrätt, På Herrar Banko-Fullmäktiges befallning får jag, i det ändamål Advokat-Fiskalsembetets till bemälde Fullmägtige aflåtna skrifvelse af den 4 nästlidne Januari omförmäler, härjemte äran öfverlemna ett från Direktionen öfver Lånekontoret i Malmö, i Memorial af den 26 i nyssberörde månad, inkommet Transsumt af protokollet, hållet samma dag vid nämnda Lånekontor, tillika med de i protokollstranssumtet ordagrannt intagna handlingar, nemligen dels skrifvelse till Kamreraren Fogelklou af den 17 Januari detta år, undertecknad af Ingwar Ericsson och Sven Mårtensson, öch dels liqvid å lån till Ingwar Ericsson, stort 3,500 Rdr.
Stockholm den 10 Februari 1859. C. Ossbahr Banko-Sekreterare. 40 Transsumt af Protokollet, hållet vid Rikets Ständers Lånekontor i Malmö den 26 Januari 1859.
Herr Majoren m. m.
Bennet; Herr Konirakts-Prosten m. m. J.
Pettersson; Herr Borgmästaren L.
Billström; f. d. Riksdags-fullmäktigen Anders Persson och herr t. f. Banko-ombudet P. G. Barkman. § 3.
Lånekontorets Kamrerare, C. Fogelklou, företrädde och tillkännagaf, att han med posten från Ystad den 20 dennes erhållit nedan anmärkte skrifvelse med deri åberopade liqvid, hvilka handlingar han ansett sig böra till Directionen öfverlemna, för den åtgärd
Direktionen kunde finna lämpligt vidtaga, varande dessa handlingar af följande lydelse: »Herr Kamrer- Fogelkou!
I Cimbrishamnsbladet JV3 2 för innevarande år är en artikel införd, under rubrik »Cimbrishamn,» som låter påskina, det Ola Månsson för sitt handlingssätt vid Lånekontoret i Malmö, vid Svea Hofrätt, der han är ställd under tilltal, skulle kunna förete sådana intyg och bevis, som frikände honom från påståendet, det han skulle för de lån, han såsom kommissionär från Lånekontoret i Malmö åt oss reqvirerat sistlidet år, icke beräknat sig någon provision utöfver den kommissionärerne redan från lånesumman afdragit.
Genom detta påstående har det blifvit för oss begripligt hvad den skriften innefattade, under hvilken vi för några dagar sedan tecknade våra namn, hvars innehåll vi då icke rätt kunde fatta eller förstå, helst den af en f. d. Inspektor A. Härstedt, troligen af Ola Månsson utsänd, för oss upplästes och sades innehålla den meningen, att vi med våra namns underskrift skulle gifva tillkänna, det vi af Ola Månsson riktigt bekommit våra lånesummor.
— Skulle emellertid någon annan mening än den sistnämnda i ofvanberörda skrift vara inbegripen, hvilken skrift nu lärer vara i Ola Månssons händer, så, för att icke med våra namns underskrift gifva styrka åt de osanningar, som möjligen deri kunna vara innefattade, vilja vi lemna föjande upplysningar.
Under våren nästlidet år blef genom tidningar och rykten kunnigt, att i Malmö Lånekontor vore penningar att få låna emot åtta procent, och att Ola Månsson, såsom Direktör derstädes, medtog till Malmö lånehandlingar, och i stället för dessa hade tillbaka de beviljade lånesummorna, för hvilket allt han i provision af primitiva lånesumman beräknade sig en procent.
— Yi voro i behof af penningar, kände ingen person i Malmö eller hade någon kommissionär derstädes, fördenskull, sedan lånehandlingarna 41 lånehandlingarna voro iordningställda, vände vi oss till Ola Månsson i Gårdlösa med anhållan, det han vilie desamma till Lånekontoret inlemna eller draga försorg derom och så fort möjligt i dess ställe anskaffa penningar, utan att på minsta sätt omnämndes, att annan person än han eller hvem, som skulle till vederbörande dem inlemna
En kort tid derefter utföllo lånen, nemi. ett till mig Sven Mårtensson den 12 sistlidne Maj Ettusen fyrahundra Rdr Riksmynt och ett till mig Ingvar Ericsson 3,500 Rdr Rmt den 24 April 1858, och straxt derpå hlefvo vi underrättade om deras afhemtning hos Ola Månsson, dervid liqviden emellan honom och oss så uppgjordes, att sedan Atta procent såsom ränta för 6 månader å hela lånebeloppet afdragits, ytterligare en procent å hela nämnde belopp tillgodoräknades Ola Månsson för sitt besvär.
Att nedpruta detta arfvode försökte vi icke, så mycket mindre som detta var en stående taxa, för alla hans kunder, dermed äfven vi lingö finna oss nöjde, ehuru den tycktes vara dryg.
Skulle en annan mening än denna af oss vara undertecknad, vilja vi härmed förklara, att den är sanningslös, och åtaga vi oss villigt, om så fordras, med ed fästa riktigheten af denna vår uppgift.
Borrby och Hofby den 17 Januari 1859.
Ingvar Eriksson.
Sven Mårtensson.
P. S. Att Ola Månsson beräknade sig en procent synes af bifogade original liqvid, der han å mitt lån, såsom provision, affört 35 Rdr nyssberörde mynt — sorn ofvan.
Ingvar Ericsson.
Liqvid för det lån, som vid Rikets Ständers Lånekontor i Malmö blifvit beviljadt Ingvar Ericsson i Hofby den 24 April 1858.
Det sökta lånet Rmt Rdr 3,500.
Förskottsränta
Rdr 140.
Lösen för vederhäftighetsbetyg ........
» — Provision » 35.
Postporto, Rekomd. och Assurans-afgift » » 175.
Återstoden lemnäs med kontant Rmt Rdr 3,325.
Förestående penningesumma har jag bekommit.»
Efter uppläsande häraf, och sedan Kamreraren Fogelklou, på framställd fråga, upplyst', att bland de till Herrar Bahko-Fullmäktige redan insände, af Ola Månsson qvitterade liqvider, jemväl funnits den för Sven Mårtenssons här ofvan omförmälda lån, uppgjord af Fogelklou, och att Andre Bokhållaren Himmelman, såsom ombud här R.
Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag. 6 4
St städes lyftat den till Ingvar Ericsson utfallna lånesumman, hördes bemälde Himmelman, hvilken uppgaf, att bland förberörde till Stockholm uppskickade liqvider äfven varit den för Ingvar Ericssons lån, som Ola Månsson hos Himmelman uppburit och qvitterat.
Direktionen beslöt, att med anmälan om hvad sålunda förekommit, till Herrar
Fullmäktige öfverlemna ej mindre förestående skrifvelse och liqvid, än äfven utdrag af detta Protokoll.
Efter befallning C. O. Malmros.
Efter uppläsningen häraf och då Advokat-Fiskaien nu till Ola Månsson hemstälde, om icke förhållandet i afseende å provisionsbeloppet vore sådant, som uti Ingvar Ericssons och Sven Mårtenssons skrift funnes omförmäldt, förklarade Ola Månsson, att desses uppgift härutinnan icke af honom uti annan mening vitsordades, än att af den afdragna hela procenten en fjerdedel utgått till Kommissionären i Lånekontoret.
Beträffande åtalade dröjsmålet med redovisningen af P. Wigrens lån, anmärkte härefter Advokat-Fiskaien, att enär Ola Månsson uppgifvit, att han kort efter sin återkomst ifrån Stockholm i medlet af Juli månad personligen till Wigren aflemnat penningarne, men Wigren det oaktadt nära tre månader derefter skriftligen till Lånekontorets Direktion anmält, att han då ännu icke fått emottaga penningarne.
Ola Månsson borde närmare förklara, när och hvar liqviden med Wigren ägt rum, huru dervid tillgått och hvilka dervid närvarit.
Härtill svarade Ola Månsson, att ifrågavarande liqvid ägt rum i Ola Månssons hemvist i slutet af Juli eller början af Augusti månad 1858, i närvaro af Ola Wahl qvist i Onslunda; att Wigren dervid icke beklagat sig öfver något dröjsmål med utbekommande af lånet, och att Wigren sedermera utgifvit det i Kongl.
Hofrätten företedda qvitto, att han bekommit lånesumman.
Vidare yttrade Advokat-Fiskaien: om Wigren verkligen saknat anledning till missnöje med Ola Månssons åtgärder i afseende å Wigrens lån, huru ville Ola Månsson finna någon förklaringsgrund för tillkomsten af hans berörda skrift till Lånekontoret eller, om den skulle vara i Wigrens namn falskeligen författad, hvilken kunde i sådant fall vara att misstänka eller möjligen att tilltala?
Utan tvifvel hade Ola Månsson, med kännedom om tillvaron af denna handling, låtit sig högst angeläget vara, då han nyligen besökte sin hemort, att söka utforska sanningen i denna honom så nära rörande sak och derutinnan äfven inhämtat upplysningar af Wigren, likasom Ola Månsson, beträffande enahanda honom gjorda beskyllning i afseende på Gumme Perssons i Onslunda lån, vid sitt nämnda besök icke underlåtit att affordra denne förklaring.
Och det vore alltså nu lika angeläget för Ola Månsson att, till sitt rättfärdigande, för Domaren framlägga denna sanning och dessa upplysningar, sådana han dem erfarit. 43 I anledning häraf afgaf Ola Månsson det svar, att Wigren i ämnet tillspord för Ola Månsson uppgifvit, att han visserligen författat en sådan skrift som den ifrågavarande, utan att han dock erinrade sig tiden derför eller ens trodde, att den vore daterad, samt att emedan Wigren icke velat lemna en af hans löftesmän Ola Persson i Onslunda af denne fordrad andel af lånesumman, för honom icke allenast föregifvit, att Wigren icke utbekommit penningarne, utan ock till stöd för denna uppgift förevisat berörda skrift med förklarande, att så snart penningarne utfölle, Ola Persson skulle erhålla andel deri, Wigren förmodade, att Ola Persson samma skrift till Malmö insändt.
Sedan Advokat-Fiskalen fästat Ola Månssons uppmärksamhet derå, att Wigrens ifrågavarande skrift icke saknade datum utan vore daterad den 13 October 1858, och uppfordrat Ola Månsson att ingå i närmare svaromål på den nyss gjorda framställningen, förklarade Kongl. Hofrätten, att enär den af Advokat-Fiskalen i nyssberörde hänseende åsyftade utredning ej kunde äga inflytande på utgången af det åtal, som utgjorde föremål för Kongl. Hofrättens pröfning, ansåge Kongl. Hofrätten en så beskaffad utredning icke nu böra äga rum, hvarefter Advokat-Fiskalen anhöll, att då Ola Månsson afgifvit en förklaring i ämnet, denna dock måtte blifva i Protokollet intagen. Advokat-Fiskalen Billbergh förklarade häruppå, det han för närvarande icke hade något vidare att andraga; och utställdes målets vidare behandling till Tisdagen den 15 innevarande månad, då parterne hade att åter sig infinna.
Aflrädde.
Ar och dag, sorn förr skrifvet står.
Efter befallning, C. O. Törnebladh.
Utdrag af Kongl.'
Majlis och Rikets Svea Hofrätts Protokoll, hållet i Stockholm den H) Februari 1859. S. D. I enlighet med Kongl. Hofrättens den 10 innevarande månad meddelade beslut uti målet emellan Advokat-Fiskalen här vid Kongl Hofrätten Thure Arvid Billbergh, å Advokatfiskals-embetets vägnar, och förre Biksdagsfullmäktigen Ola Månsson i Gårdlösa, företogs nu detta mål; dervid Åklagaren och Ola Månsson personligen tillstädeskommo. Sedan Protokollet för sista rättegångstillfället blifvit, i vanlig ordning, för parterne till justering uppläst och, efter några deri genast införda rättelser och förändringar, af parterne jemväl till riktigheten godkändt, anförde Advokat-Fiskalen Billberg: att, genom hvad i målet numera förekommit, de förhållanden, hvilka utgjorde föremål för åtalet, voro i det närmaste till fullo utredda, men att några omständigheter dock återstodo, 44 hvilka påkallade vidare granskning.
En af dessa, rörde beskaffenheten af den auktorisation eller det bemyndigande, på grund hvaraf Ola Månsson med ifrågavarande lån kunnat taga befattning, på sätt som skett.
Advokat-Fiskalen föreställde sig nemligen, att om ock blotta innehafvandet af annan mans till Lånekontoret ställda skuldförbindelse ansetts berättiga att söka det med förbindelsen afsedda lån, Kontorets
Direktion eller för dess kassa ansvarige tjensteman likväl icke thltrott sig att till annan man än låntagaren sjelf utlemna det beviljade lånet, eller med någon annan än låntagaren uppgöra liqvid om detsamma, med mindre denne tredje person visat sig i dessa hänseenden vara af låntagaren behörigen befullmäktigad.
Om derföre, hvilket Advokat-Fiskalen ock med säkerhet ansåg hafva varit förhållandet, de af Ola Månsson emottagna skuldförbindelser till Lånekontoret varit åtföljde af fullmakter, äskade alltså Advokat-Fiskalen, det Ola Månsson måtte lemna upplysning om innehållet af dessa fullmakter.
I anledning häraf förmälde Ola Månsson, att särskild fullmakt för lånehandlingarnas inlemnande till,Lånekontoret icke erfordrats, utan hade vederbörande Kommissionär vid Kontoret endast tecknat sitt namn under en å reversalet tryckt mening, innehållande, att den, som densamma undertecknat, till Kontoret ingifvit handlingarna och ansvarade för deras riktighet; att särskild fullmakt för lånens utbekommande ej heller aflemnats, utan hade likaledes å reversalet funnits tryckt kontexten till fullmakt att lånebeloppet uti Kontoret uppbära och qvittera, börjande med orden: »Fullmakt för» och med derefter lemnadt öppet rum för ifyllandet af ordet »Innehafvaren», eller ock namnet å den person, åt hvilken uppdraget lemnades; att i afseende å de lån, med hvilka Ola Månsson tagit befattning, dessa fullmakter varit ställda än på innehafvaren och än på Kamreraren Fogelklou eller annan Kontorets tjensteman, utan att Ola Månsson numera erinrade sig hvilketdera förfarande i detta hänseende varit det mest vanliga; samt att, sedan Kommissionären vid Lånekontoret, på grund af omförmälda fullmakter, i Kontoret utbekommit ifrågavarande lån, Ola Månsson, utan att för sådant ändamål hafva företett någon ytterligare fullmakt från låntagarne, fått af samma Kommissionär emottaga penningarne, för att vederbörande låntagare tillställas, tilläggande Ola Månsson, dels att Kommissionären desto hellre lemnat medlen till Ola Månsson, som de på sådant sätt fortare och säkrare, än om de blifvit med posten afsönde, kommit låntagarne tillhanda, äfvensom att Kommissionären så mycket mindre haft anledning att af Ola Månsson fordra fullmakt för medlens emottagande, som, derest Ola Månsson skulle hafva underlåtit att till vederbörande aflemna medlen, Kommissionären ganska snart skolut derom erhålla underrättelse genom efterfrågningar af låntagarne; dels ock, uppå särskild fråga af Advokat-Fiskalen Billbergh, att Ola Månsson icke någon gång uti det å lånereversalen tryckta fullmaktsformulär insatt ordet »Innehafvaren» eller viss persons namn, utan att handlingarna, då de till Ola Månsson aflemnades, alltid varit i detta hänseende fullständiga.
Advokat-Fiskalen Billbergh anförde vidare: att han nu återkomme till den visserligen mera underordnade, men dock med denna sak sammanhängande fråga, rörande 45 angifvelsen derom, att Ola Månsson i sin befattning som Direktör vid Lånekontoret i Malmö skulle ådagalagt egennytta jemväl i så måtto, att han obehörigen fördröjt redovisningen för två af honom uppburna lån, nemligen de, som beviljats P. Wigren och Gumme Persson i Onslunda, Advokat-Piskalen vore dock tveksam, huru han skulle uppfatta Kongl. Hofrättens yttrande vid sista rättegångstillfället, i anledning af AdvokatFiskalens i denna del af målet då gjorda framställning.
Denna hade närmast åsyftat att få, genom Ola Månsson, inhämta de upplysningar i ämnet, dem han ansågs böra hafva vunnit vid sitt nyligen gjorda besök i hemorten och sammanträffande derstädes med bemälde låntagare.
Möjligt vore, att Kongl. Hofrättens antydda yttrande innefattade blott en vägran att uti den af Åklagaren då anvisade riktning fortsätta spörjsmålen, men deremot icke afsåg något hinder för honom att på annan laga väg söka erforderlig utredning af anmärkta förhållandet.
Enligt Advokat-Fiskalens tanke, kunde icke något afseende fästas å de af Ola Månsson från nämnde låntagare vid första rättegångstillfället ingifna skriftliga bevis, enär, efter hvad sedermera blifvit ådagalagdt, dessa bevis i väsendtliga delar voro mot sanningen stridande.