Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni träffas strykas på afvigsidan på mjukt ylle för att behålla i afton på byråchefens bal.
Du törs ej tala sin upphöjda ställning.
till hans öra, han vågar ej tro ditt öga.
Dina 4) Stärk ej mera, än som kan medhinnas att läppar äro stumma, men hans näsa är fin — strykas på dagen.
En droppe, en hundradels droppe blott in- 5) Öfverblifven stärkelse kan gömmas till nästa gång.
sprutad under din hvita arms sammetslena skinn 6) Då strykningen är slut, så göras järnen rena — en hundradels droppe af bouquet Wamour, och omlindas med ylle och förvaras på torrt ställe och han vet allt!
Han vet allt, och midt i för att inte rosta.
7) Om järnet, oaktadt det är väl varmt, kännes en af Waldteufels gudomliga valser framhviskar trögt, då man stryker, kan man smörja det med han, berusad af kärlekens doft, sin ömma fråga, litet vax eller stearin och stryka af detta på en den fråga du så länge väntat på, längtat ef- trasa, innan man sätter järnet på plagget.
ter — — — 8) Om stärkelsen fäster vid järnet, bör man Dagen därpå byter du bouquet.
Icke för att slipa bort denna med smergelduk hellre än att skrapa bort den med knif.
du ej mera älskar, utan därför att du jublar.
9) Tillse noga, att ingen smuts under stryknin- Och när han gör sin förmiddagsvisit, doftar gen kommer på plagget; om detta händer, så torka hela din boudoir, hela din varelse af segerjubel bort det med en ren linnelapp, doppad i vatten, af — Victoria Essence!
hvilket man alltid bör hafva tillhands.
Jag afslutar härmed min lilla- anvisning och är fullt öfvertygad, att om den noga följes, den skall tillfredsställa rätt stora anspråk.
Parfymernas revolution.
fjl|ära Ellen!
jlJp^ Du lilla oförnöjsamma varelse!
Du vill, att jag ständigt skall berätta dig något nytt, något pikant — och du vet ju ändå, att det ej finnes något nytt under solen.
I dag kanske jag kan ge dig en nyhet, en verklig nyhet — någonting riktigt extra uppfriskande nytt.
Du ser misstrogen ut!
Nåväl, så h ö r — man har uppfunnit en ny sorts — parfymflaconer!!
Bahj!
— Var det något att berätta — — Vänta, vänta, min lilla!
Det är icke hela nyheten.
De nya parfymflaskorna öfverträffa alla hittills kända — de äro lefvande!
Prat — Tst!
Inga förhastanden, lilla Ellen.
Idun narras aldrig.
De äro lefvande, de kunna gå, Hvilken triumf för naturen, hvilket nederlag modisterna!
Det är nu ej blott med och i dräkten kvin- nan uttrycker sin karaktär, sina sympatier.
Den högvälborna damen behöfver ej juveler- nas glans och sidenets fras för att pointera sin höga börd.
Hon behöfver mera i en tid, då, som redan Shakespeare sade, » bondens tåspets snuddar vid adelsmannens häl. » Hon sprutar i sitt blåa blod en droppe Exelsior, Parfum de la Noblesse, och du vet, hvem hon är.
Den unga° svärmiskt anlagda flickan doftar af Parfum de Myosotis eller Liljeconvalj.
Den eldiga varmblodiga kvinnan väljer Essence d ' Héliotrope, den österländskt svartsjuka sjuder af Ylang-Ylang.
Den smått koketta — - som redan hunnit öfver den tid, då hon hade rätt att representera » Spring Flowers », doftar ännu af » Bouquet fleurs de Mai » som ingen tror på mer än hon själf.
Den djärfva kvinnan väljer den kraftiga Cedrat eller den berusande Jasmin, och den blyga för
landtliga skönheten fyller allt omkring sig me&lt;i doften af New-Mown-Hay — — — Det är säsongens stora hal hos grefve X.
Juveler, siden, sammet.
Frackar, kraschaner, uniformer.
Blixtrande kvinnoögon, bländhvita skuldror — vridna, vaxade mustascher, vadderade uniformsbröst.
Det är jubel, glädje och cham- pagne.
Blott den oförliknelige löjtnant Z.
går om- kring, grubblande, nervös — — Hvad är åt löjtnant Z.
, balsalens Napoleon, kotiljongernas Moltke?
Hans rykte hänger på en tråd!
Hans storhet, hans ära, hans snille skall pröfvas i afton.
Han skall, han måste göra en ny kotil- jongstur!
Han darrar af ångest och bekymmer.
Stun- den nalkas!
Då — i sista ögonblicket får han en idé, en lysande idé.
Kotiljong!
Löjtnant Z.
fram, ge- neralen, nu med segerviss min.
Hans befallningar lydas under stum förvå- ning.
Balsalen utrymmes!
Alla dansande må gå i angränsande rum.
De icke dansande pla- ceras på stolar i fonden, en parkett af åskå- dare.
Så rusar löjtnant Z.
in till de dansande och ordnar dem — med näsan.
Och trium- ferande ropar han ut i salen: Blommornas dans!
Oeh in i den stora salen hvirflar först ett led af doftande rosor.
hvilken doft!
hvilken idé!
De följas af liljeconvalj, förgät mig ej, jasmin och heliotrope.
Det är ett helt orangeri, ett lefvande oran- geri, som hvirflar omkring och försvinner, ersatt efter hand af nya blommor, nya dofter, reseda, geranium, lilas, verveine, wood flowers och wild flowers, mossrose och violette de Parme — — Parketten applåderar, gamla stelbenta bofmän, själfva doftande af bouquet de Boi, diplomater, som andas bouquet impérial, miel dÄngleterre, extrait d ' Esterbazy eller Jockey-Club.
I form- lig entusiasm är Mr le Vicomte som på länga vägar doftar Extrait de Portugal — — — Löjtnant Z.
har vunnit en lysande — eller en doftande seger.
Hans rykte som kotiljongsnille är ännu i zenith — tack vare den fyndige pa- risprofessorn — — — Hvad säger du nu, kära Ellen?
Ack, jag kan icke ens antyda allt nytt, som blir en följd af parisprofessorns sekularuppfinning.
Vi lefva, säger man, i guldets tidehvarf — det skall bli parfymernas.
Vi lefva, säger man också, i en pappersål- der — tidningarnas tidehvarf, men äfven här skall det revolteras, och man skall hädanefter icke tala om tidningarnas färg, utan om deras lukt.
Ty kemisterna skola nog finna medel att tillämpa uppfinningen äfven på pappers- massa — — — Ja, på allt.
På konstens alla områden, tea- ter, måleri, musik.
Bidån går upp — ett skogslandskap, och salongen fylles med ens af en doft af Brise de Mai eller Summer Blossoms.
Eller sce- nen är en trädgård, och allt doftar Extrait triple des fleurs!
Hvilken illusion!
Det svindlar för min näsa — vid blotta tanken.
Hvilken omstörtning på alla områden Men nog, kära Ellen!
Jag känner mig berusad vid tanken på all denna vällukt, dessa näsornas kommande orgier.
Jag måste svalka mig — jag griper efter min gamla kära, ännu ej omoderna Eau de Cologne och tecknar, återväckt från blomsterdrömmen, Din trogne Masque de Fer.
Brudkransen.
©T, vilken Ijuf, poetisk fläkt omsväfvar ej det enda &lt;l0 1 ordet brudkrans, hvilken värld af dolda, in- nerliga önskningar, glada förhoppningar och härliga luftslott innebär icke denna enkla prydnad för det unga, älskande hjärtat, hvilken rikedom af vemodigt glada minnen anknyter sig ej till desamma för den silfverlockiga matronan!
Min brudkrans!
Hur mycken ljuf, hemlighetsfull lycka innebära ej dessa ord för den unga varelse, som står i begrepp att träda öfver barndomens, flicktidens tröskel » för att lefva för honom, för att helt och hållet tillhöra honom- », och hvilket obeskrifligt förklarande ungdoms- skimmer breder sig ej öfver mormors skrynkliga an- sikte, huru stråla ej de lefnadströtta ögonen åter vid minnet af den skönaste, den lyckligaste dagen i hen- nes lif!
Skilsmessan från fädernehemmet, från för- äldrar och syskon, afskedet af alla kära förtrogna platser i hembygden, huru förljufvas och förmildras ej alla dessa smärtor af den oemotståndliga troll- kraft, som bruddräkten, brudsmyckningen utöfvar och skall utöfva på hvarje kvinna, så länge världen består.
ver pa hans bröllopsdag och på hans bjärtas fröjds- dag », heter det i Salomos Höga Visa, kap. 3, v. 11.
(Corona natalica), födelsedagskransen, har ' liksom brudkransen vidmakthållit sina traditioner ända till våra dagar.
Det var i början af fjärde århundradet, som brud- kransen småningom accepterades af den kristna be- folkningen och med den brudslöjan, som likaledes är af hedniskt ursprung.
Likväi valde man af de tre förut brukliga färgerna, rödt, citrongult och hvitt endast den sista.
I allra äldsta tider saknades slöjan nästan helt och hållet.
Löst utslaget, långt nedåt ryggen hängande hår, den bevarade renhetens sym- bol, ersatte då denna.
Medan israeliterne bekransade brudgummen, gre- kerne och romarne både brudgum och brud, är det hos oss blott bruden, som på sin bröllopsdag prv- des med kransen.
Blommorna i brudkransen äro olika pa olika trakter.
Hos oss liksom i Tyskland ar det särskildt myrten- och myrtenblommor, som användas till denna prydnad, orangeblommor äro särskildt omtyckta i England och Frankrike, medan ater i Spanien och Italien mera brukas rosor, röda och hvita, samt nejlikor.
På många trakter bäres i stället för brudkrans afven krona af guld eller silfver.
I Alten burg i Tyskland bära bondkvinnorna en rund sammets- mössa, som allt efter brudens förmögenhetsvilkor be- sattes med mer eller mindre dyrbara sifverknappar.
I Schweiz äro på vissa trakter kransar af konst- gjorda blommor med långa brokiga band mycket omtyckta.
Bruden i Athen bär en med ädelstenar och pärlor rikt prydd filigramskrona, medan i det gamla Grekland den gröna kransen mera användes.
Likväl väljes vinranka i stället för myrten.
Halfårs- o. kvartalsprenumeranter Likväl är det ej den glänsande atlasen eller det mjuka sidenet, icke de dyrbara brudsmyckena, som påminnas att nu ofördröjligen förnya pre- af kvinnans största hedersdag lemna ett sådant out- numerationen, på det att intet af brott i plånligt intryck i hennes hjärta — nej, det är den ordentliga expedition må be- enkla, gröna kransen, brudkransen, som blott en tidningens höfva ega rum.
Sent ankommande pre- gång i lifvet omger ungmöns panna.
Må silfver- krans eller guldkrona pryda det hvitnande håret, numeranter löpa risk att gå miste om minnet af brudens myrtenkrans kan hvarken tid el- ett eller annat af de första numren i det ler rum utplåna ur den åldrades sinne.
nya kvartalet, alldenstund tipplagans Den vackra seden att på brudens hedersdag trycka bestämmes efter antalet abonnen- denna doftande, lätta prydnad på hennes panna har storlek sig vid utgång en af näst gått i arf till oss från hednatiden.
Länge stred det ter, som tecknat kristliga samvetet mot detta såsom hedniskt föraktade föregående kvartal.
bruk, och de gamla kyrkofäderne ifrade med all makt mot dess införande.
De gingo till och med så långt, att de nitiskt förklarade bärandet af en krans för afguderi.
Kransen i och för sig var redan i allra gråaste forntid en mycket bruklig prydnad, ett hederstecken för sin bärare.
Med kransen såsom höghetens och Kvinliga läkare i England.
Icke mindre än 73 da- oförgänglighetens symbol smyckade hedningarne sina mer äro i England redan berättigade att verka som gudar.
Afrodite, skönhetens och kärlekens gudinna, läkare.
Af dessa bo 22 i London, 16 på andra orter pryddes med myrtenkransen, medan Apollo hyllades af de förenade konungarikena, 17 i Indien och resten med lager- oeh palmbladskransar.
Hos de gamla spridda i olika länder.
Den H * est framstående är grekerne ansågs myrtenkransen dels som ett tecken Mrs Scharlieb, en kvinna på omkring 40 år, till osårbarhet, dels som en utmärkelse af ämbets- hvilken tog doktorsgraden vid universitetet i Lon- mannavärdigheten, medan åt borgare, som utmärkt don, 1883 grundade i Indien lloyal-Victorial-Hospi- sig genom särskilda förtjänster, eller åt krigare, som tal för kvinnosjukdomar och sedan återvände till vunnit ära i fält, räcktes kransar af olivträdets gre- London, där bon innehar lärarstolen i medicin vid nar.
Äfven hos de gamla romarne var kransen det nya kvinnosjukhuset.
Bredvid henne har Mrs ärans, glädjens och lyckans tecken.
Då ett barn Garett-Andersson tillkämpat sig ett vida kändt namn.
föddes, hängdes på dörren till föräldrarnes hus en Hon tog doktorsgraden i Paris 1870 och har i Lon- krans af olivkvistar, om det var en gosse, af lin, don inlagt stora förtjänster för grundandet af det om det var en flicka.
Vid stora gästabud och an- nya kvinnosjukhuset.
Vid detta verka endast damer dra festliga samkväm buros kransar, icke blott på såom jourhafvande läkare, under det manliga läkare hufvudet, utan äfven om hals och bröst, så att man endast tillkallas för konsultation.
Äfven apoteket äfven kunde fröjda sig åt blommornas doft.
Men förestås af en ung fröken.
Den medicinska skolan framför allt var det likväl hos de gamla egyptierne, har 18 lärare, däribland 4 kvinliga.
Eleverna måste som kransflätningskonsten stod i högt anseende och vid inträdet vara fyllda 18 år.
1888 studerade bär uppnådde en betydande fulländning.
Hos dem gälide 91 damer, af hvilka de flesta med utomordentlig icke blott bestämda regler för kransarnes form, framgång aflagt examen vid universitetet i London.
utan äfven beträffande blommornas färg och doft.
De öfvervinna alla hinder för att kunna egna sig Den naturliga kransen af blad och blommor till- åt sin själfvalda bana.
De kvinliga läkarne kunna fredsställde likväl snart ej längre våra förfäder, och uträtta mycket godt icke blott i England, utan äfven man började då imitera den af guld och andra me- och framförallt i Indien, där omkring 40 millioner taller.
Af den gyllne kransen (corona), som många af befolkningen utgöras af kvinnor, hvilka det är gånger betingade ett högt värde och mycket vex- förbjudet att taga en manlig läkares tjänst i anspråk.
lade till formen, har äfven under tidernas lopp uppstått furstekronan.
Den gyllne lagerkransen (Corona Iriumphalis) gafs åt den segrande triumfa- torn.
Likaså belönades vapenbragden med gyllne kransar.
Framstående skådespelare smyckades liksom De kvinnor, som hafva förmånen att ännu i våra dagar med blommor och äfven med gyllne kransar.
Gästabudskransen (Corona convivalisj bars vara unga, tala om de andra så, som om ål- vid glada måltider och festsamkväm.
Äfven i bibeln finnes den gyllne kransen, kronan omnämnd: » Gån derdomen vore en synd.
Det är ej hvar ut, I Zions döttrar, och skåden konung Salomo i och en gifvet att dö lägligt.
den krona, där hans moder honom med krönt haf- Comlesse Diane.
Striden o m hjärtan.
U r ett k v i n n o l i f s h i s t o r i a af Johan Nordling.
55 Den behagliga promenaden i den ljumma som- markvällen satte hans blod i friskt omlopp.
Han andades djupt och tog ut stegen.
Luften var mättad af den söta doften från klöf- verfälten, som, rodnande af blom, bredde sin matta på ömse sidor om vägen.
Då och då mötte han en ensam vandrande, all- mogekvinnor mest och barn, som helsade med ett vänligt guten Abend.
Han började gnola för sig själf; så glad och lätt till sinnes hade han ej känt sig på länge.
Skogsäfventyr.
IlF^lere dagar gingo, under hvilka Karl Stjärne tjjnlr ej återsåg sin bror.
Sonjas redan förut starkt frestade krafter hade efter det upp- skakande mötet med Käthe Bentson alldeles svi- kit henne, och hon hade måst intaga sängen.
Fadern vek knappast en timme från hennes sida.
Hon led icke af någon särskild sorts sjukdom, hade läkaren sagt; hon behöfde blott sinnesro och hvila, och han hade på det strängaste förbjudit grefve Stjärne att föra något på tal, som det min- sta kunde irritera henne.
Ehuru således Karl Stjärne inom sig brann af otålighet att lära i detalj känna den scen, som utspelats mellan den främmande kvinnan och Sonja, bekämpade han sig därhän, att han till och med ängsligt afböjde ämnet, när Sonja själf ett par gånger sökte föra det på tal.
Emellertid gjorde denna absoluta hvila Sonja godt, och på den femte dagen förklarade läkaren, att, om vädret hölle i sig, hon dagen därpå kunde försöka lemna sängen och till ocb med göra nå- gon kortare promenad i vagn.
Karl Stjärne hade under dessa långa sjukvakts- dagar beständigt haft mötet med brodern i tan- karne och det edliga löfte, han därvid gifvit ho- nom.
Det låge ju dock ett hopp häri!
Kunde han blott, därom var han viss, för en tid förmå bro- dern att skiljas från den kvinna, han hotade att göre till sin hustru, skulle nog förtrollningen bry- tas, Axel Stjärne glömma, komma på bättre tan- kar, allt blifva godt igen!
Och om verkligen hon älskade — åh, då skulle hon ej kunna neka; hon skulle ej lida att se ho- nom förlustig ställning, gods, fränder — allt!
Han skulle bestorma henne, han skulle tala till hennes hjärta, han skulle i så vägande ord måla det tunga lif, ett äktenskap måste bereda dem båda, att hon måste inse det enda rätta.
Och gång efter gång planlade han för sig själf hela sitt tal, vägde hvarje ord, formade och for- made åter om bvarje mening.
Han tyckte dock aldrig, att han fick det nog öfvertygande, nog genomtänkt.
Med många och långa böner hade Sonja ändt- ligen förmått fadern att den sista aftonen för ett par timmar lemna hennes bädd för att taga sig en uppfriskande promenad i det strålande glada som- marvädret.
Han hade först gått ned i societetsparken, där de ståtliga franska alléerna hvimlade af prome- nerande och konverserande skaror: uppvaktande, redingotklädda herrar, unga damer i ljusa som- martoaletter och lekande barn, som likt yra fågel- flockar spriddes och samlades i kapplopp öfver de sammetsmjuka gräsmattorna efter rullande bol- lar och band.
Rundt om honom brusade det glada lifvet; otaliga skiftande tungomål nådde i hvar sekund hans öra som det oafbrutna surret från ett jätte- likt fluster.
Men detta oroliga lif behagade honom ej i dag, alla dessa främmande, likgiltiga ansikten plågade honom.
Utanför staden, en fjärdingsväg vid pass utom södra tullen, låg vid en uttorkad ravin med yp- pig vegation ett litet anspråkslöst utvärdshus, som bar det klingande namnet Kaiserschloss; det var en förtjusande, fast litet enslig promenad dit ut, och han hade vid föregående besök å orten alltid plägat göra en visit därute.
Han styrde nu ock sina steg ditåt.
Vid tullen passerade han den väl kringmurade villan, där brodern hyrt, och han tvekade ett ögonblick utanför Knecht Ruprechts portlucka, om han skulle göra ett besök.
Men nej — det stora, beramade första mötet med Käthe Bentson ville han hafva mellan fyra ögon.
Och nu skulle han helt visst riskera att träffa dem tillsammans.
Han fortsatte utom tullbommen.
— — Han hade väl promenerat vid pass en half- timme och hade ej långt kvar till sitt mål, då han efter en svängning af vägen, som nu skuggades af rik löfskog å ömse sidor, ett stycke framför sig upptäckte en kvinlig gestalt, som ensam promene- rade framåt, Den främmande damen väckte hos honom ge- nast ett visst barnsligt nyfiket intresse.
Det var ej en kvinna af allmogen, det upptäckte han strax.
Den smidiga, eleganta gestalten, hufvudets ledigt käcka hållning, den spänstiga gången — allt berättade hans vana öga, att han hade framför sig en ung dam af värld.
En ensam svärmerska, ute att njuta af den ljumma aftonen liksom han, på denna samma, föga kända väg, liksom han — det var ju alltid något, tyckte han, som förenade dem.
Den unga damen gick raskt, och han vann endast långsamt och obetydligt på henne.
Men han skulle hinna henne.
Han ville se hennes ansikte — hvarför, det kunde han ej rätt klargöra för sig själf, och han log i skägget åt sin egen barnslighet — men det intresserade honom, och han roade sig med att i fantasien göra dess bild.
Var hon vacker eller ful; var hon blond eller mörk?
Det kunde han ej ännu se på detta håll; men en smula kvarglömd romantik i hans gamla hjärta — hur kunde han väl ha tänkt sig, att där fanns något kvar af den varan, — svarade honom, att hon var vacker, mycket vacker till och med, och blond, gyllene blond!
Det var ju så det bäst pas- sade till den ljusa kvällen, till ramen af bokarnes mörkt saftiga grönska, till hela det lilla äfven- tyrets poesi ... Skulle hon då aldrig vända sig om?
Han kom henne allt närmare och närmare; han sökte göra buller med sina steg, sin käpp.
Men nej — hon var omöjlig, hörde intet, gick endast på med denna utsökt spänstiga gäng, dessa hälft dansande och dock graciöst värdiga steg, dem han i hvarje se- kund beundrade.
* Han stannade andlös- Den smala spången vaggade på de kullriga ste- narne.
Allt tycktes dock gå bra, då vid sista ste- get hennes ena fot slant, och med ett förskräckt litet rop gled hon ned i vattnet, som slänkte upp rundt omkring henne.
Karl Stjärne sprang fram.
Men innan han ens hunnit sträcka sin hand till hennes hjälp, var hon med ett vigt språng åter uppe på det torra, våt visserligen till knäen och djupt rodnande vid den oväntade upptäckten af ett manligt vittne.
» Ni skadade er väl ej », frågade han ifrigt.
Hon såg upp på honom med ett par stora blåa ögon af en underbart djup färg; den af sinnes- skakningen ännu skälfvande öfverläppen drogs till ett bedårande, hälft blygt litet leende, och hon svarade med en stämma, full af musikaliskt väl- ljud: » Jag tackar er, min herre, icke alls.
Det är endast rätt åt mig, att jag blir litet våt, när jag kan bära mig så klumpigt åt. » Grefve Stjärne stod slagen af den lifligaste be- undran.
Hon var blond, gyllene blond, han hade rätt; och skön, ja, mer än skön!
Ett så strålande fa- gert ansikte hade han aldrig förr mött i allt sitt lif, det medgaf han inför sig själf, medan han kände sitt blod värmas af en underlig värme.
Den unga damen kunde helt visst ej undgå alt läsa den stumma beundran, som så lifligt lyste ur grefve Stjärnes ögon, ty hon rodnade på nytt och böjde ned sitt hufvud, medan hon slätade de våta vecken af sin tunna spetsklädning med en handskkläcld liten hand.
» Min fröken, ty jag får väl säga fröken » — (hon nickar lätt till svar), » det duger på intet vis, att ni går vidare, så våt som ni nu är.
Ni skulle ovilkorligen förkyla er », sade Stjärne och steg ett steg närmare.
» Ah, min klädning torkar snart, och fötterna håller jag nog varma, så länge jag går.
Jag tac- kar för ert vänliga intresse, men det är alls intet att tala om. » sJag tillåter det ej, ej på vilkor, min unga frö- ken, att ni begår något så oförståndigt.
Jag är en gammal man, och ni får därför förlåta mig; jag kunde ju godt vara er far.
Värdshuset ligger här nedanför; jag springer dit, medan ni tar af edra våta strumpor och skor.
Ett par torra sko- don står väl alltid att få låna, om de ock ej komma att såväl passa er fot, som de ni nu bär », sade han med en blick ned på de högvristade små fötter, som stucko fram nedom den våta klädningsfållen.
Den unga skogsvandrerskan sökte ännu göra motstånd, men grefve Stjärne var redan långt iväg på utförssluttningen, mellan hvars blågröna bokkronor man på litet afstånd skönjde Kaiser- schloss, röda tegeltak.
Tio minuter voro knappast gångna, då han, åt- följd af en ung tjänstflicka från värdshuset, på nytt triumferande stod inför henne.
(Forts.) o Till sist vek hon plötsligt af från stora vägen och tog upp på en smal, föga upptrampad gång- stig, som slingrade sig in mellan skogens stammar.
Hvart ämnade hon väl sig?
Hans intresse växte för hvarje steg.
Han vek ock i sin tur af och följde henne.
Skulle hon icke vredgas, bli skrämd, tro sig Familjen är i närvarande brytning af mänsk- förföljd, när hon till sist upptäckte honom?
Ack liga samhällens fall oeh återbyggnad åter det bevars; han log — han såg väl dock icke ut som en stigman med onda planer, och en ung flicka viktigaste element, på hvilket allt beror, lik- borde väl kunna upptäcka detta, vore det så ock som all odling med den begynte; hvarför alla midt i en sjumilaskog.
jordens nationer ock vördat den såsom en gu- Den oländiga stigen var allt annat bekväm, där domlig stiftelse.
Och roten af denna rot är den klättrade upp för den tätt trädbevuxna höjden åter äktenskapets helgd, modern för all sedlig- mellan snaror af försåtligt slingrande rötter, mellan ogenomträngliga busksnår och mossbelupna sten- het på jorden.
Där äktenskapet är förderfvadt, är allt förderfvadt hos ett folk.
Där det är block.
Detta måste vara en genväg till ravinen, som rent, eller renar sig, där befäster sig, genom de han förut icke kännt; på andra sidan höjden, om ljufvaste, heligaste band, mänsklig ordning, midt ej hans lokalminne bedroge honom, borde man under den hotande upplösningen af alla bor- skymta Kaiserschloss.
Lyss — ett plaskande, ett brus!
Från den täm- gerliga förhållanden.
ligen höga bergvägg, som styrde lodrätt ned åt- Dagen uppgår öfver kvinnans lif på jorden, minstone till en god manshöjd, kastade en oför- vägen liten fjällbäck sig ned i sandbädden nedan- den trånga dalen vidgas och stigarne bli allt för, kringyrd af ett stoftfint, i solskenet skimrande flere; det skall bli rum, arbete, lefnadsglädje skum.
Där nedom ledde en spång öfver, en enda smal, vacklande planka, som låg tämligen osäkert nog för alla, som redligt söka och vilja.
Fr. Bremer.
uppgillrad från sten till sten.
a: * Han var nu blott några alnar bakom henne, men den mjuka mossan förtog ljudet af hans steg.