Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Umeå högre elementar-läroverk ej mindre af en liv byggnad såsom ett komplement till det redan befintliga läroverkshuset, hvilken nya byggnad skulle innefatta minst tvänne om ej fyra lärosalar, ett rum för biblioteket, ett för de naturhistoriska och ett för de fysiska och kemiska samlingarnes förvarande, ett för Kollegii sammanträden, tvänne rum för vaktmästarens inlogerande samt en större gymnastiksal, än ock af ett passande staket kring läroverks-tomten.
Då andra till och med stora, välmående städer, genom Rikets Stär.ders frikostighet fått sig betydliga summor anslagne till uppförande af kostsamma läroverkshus; då inga medel ytterligare kunna motses från Stiftets allmänna byggnadskassa, som i sednare tider, efter hvad kändt är, varit allt för mycket anlitad, och då Umeå stad icke blott redan gjort betydliga uppoffringar, enligt hvad jag ofvan haft äran nämna, utan fortfarande får vidkännas drygare kostnader för läroverkshusets fullbordande än man från början beräknat och med skäl tyckes böra fordra af ett så obetydligt samhälle, så får jag vördsammast föreslå: att Rikets Ständer måtte, för uppförande af ett, ofvannämnda rum och lägenheter innefattande, nytt läroverkshus till komplettering af det redan befintliga äfvensom för läroverks-tomtens nödiga inhägnad medelst passande staket, bevilja ett statsanalag af 39,100 R:dr Runt, till hvilken summa byggnadsföretaget, enligt upprättadt kostnadsförslag, anses stiga.
Stockholm den 12 November 1862 L. A. von Hedenberg. ]f:o 19.
Af Grefve Wll t* Bil Ilie iste r J Hans, angående ändring i gällande Läroverks-stadga i fråga om lärjunges befrielse från läsning af de klassiska språken.
Uti Kongl. Maj:ts nådiga Stadga för rikets elementar-läroverk af den 14 Augusti 1836 medgafs att lärjunge, som begagnade sig af undervisning i latin, måtte, på målsmans anhållan, vara frikallad från läsningen af grekiska språket.
Denna 24 Motioner hos ftidderskapet och Adeln 1862.
N:o 19. frihet är nu, genom Kongl.
Maj:ts förnyade nådiga Stadga af den 29 Januari 1859, upphäfd, till följd hvarutaf den lärjunge, som önskar blifva i latinska språket undervisad, ovilkorligen iir nödsakad att derjemte läsa grekiska.
Under en tid, då de klassiska språkens absoluta företräde såsom bildningsmedel alltmera upphör att vara en trosartikel, synes mig detta vara att taga ett steg tillbaka på den bana, sorn tidsandan utstakat för den allmänna undervisningens utveckling.
Den omständigheten att latinska språket ännu qvarstår såsom en fordran uti embets-examina, gör att mångå ynglingar, uti hvilkas uppfostran de klassiska språken icke äro afsedda att ingå såsom ett egentligt bildningsmedel, måste underkasta sig att läsa ofvannämnde språk, men det synes mig obilligt att för denna omständighets skull, belasta dem med skyldigheten att lära ytterligare ett ämne, hvarutaf de i framtiden icke hafva något gagn; också har mig veterligen detta stadgande, under den korta tid det varit gällande, gjort många målsmän bekymmer och till och med i flere fall varit ett hinder för gossars insättande uti allmänna läroverk.
Det har blifvit anmärkt mot dispenser i allmänhet, att de medföra oreda och svårigheter uti undervisningens ordnande, men mig synes som de vilkor 12:te § af 1856 års Författning fäster vid nu ifrågavarande dispens, borde vara tillräckliga att undanrödja dessa olägenheter, och att dessa åtminstone ingalunda äro nog stora och allvarsamma för att berättiga det tvång, som den sednare Författningen ålägger.
Jag får derföre föreslå, att Rikets Ständer måtte uttrycka den önskan, att det stadgande, som innehölls uti 12:te § af 1856 års Läroverks-stadga, åter mätte erhålla gällande kraft, nemligen att lärjunge, som begagnar sig af undervisningen i latin, vare, på målsmans anhållan, frikallad från grekiska språkets läsning, och må i stället, under de lärotimmar sådan befrielse eger rum, på sätt rektor och lärare, med billigt afseende på målsmans uttryckta önskan, finna för honom lämpligt, undervisas inom den afdelning, der latinska språket icke läses, eller ock utom skolan njuta sådan undervisning, som af rektor godkännes.
Stockholm den 12 November 1862. H. Wachtmeister.
Sto »O.
N;o 20. 25 iVo 20, Af Herr Brakel; Manritz, angående ordnandet af Rikets Sjöförsvar.
Det ligger framför oss med alla frukterna af vår omtanka och vårt arbete, af våra sträfvanden och våra krafter.
Det aidel land, i hvilket våra fäder hvila, och öfver hvilket hvilar deras välsignelse.
Ty fädrens välsignelse hvilar öfver ett land, som ostördt och oblodadt med allt snabbare och snabbare steg får gå sin utveckling till mötes; öfver ett land, hvars folk dag från dag bygger sig ljusare boningar och skapar sig större trefnad.
Vår industri och vår handel utvecklar sig mer och mer.
Tusendetals af våra skepp tillföra oss främmande länders rikedomar i utbyte mot egna produkter.
Vi sträfva att knyta närmare och närmare förbindelser med de nationer, som hafva samma frihet, samma intressen och samma rättsb grepp, som vi.
Stundom tyckes äfven känslan hos oss vakna, att vilja vara ett folk bland de Europeiska folken, att vilja träda upp och handla, då pligt och ära bjuda handling.
När så är, och när hafvet kringflyter nästan hela vårt land och sammanbinder det ined den öfriga verlden, böra vi icke kunna sjelfständigt röra oss på hafvet?
Bora vi icke kunna bispringa och utbreda vår handel?
Böra vi icke kunna bidraga att värna all den rikedom, som flyter kring våra stränder eller ligger på dem uppstaplad?
Böra vi icke kunna bekämpa hvar ovän, som vill söka sin väg till våra te gar och våra boningar?
Böra vi icke kunna förflytta oss dit vår rättskänsla och våra fördelar peka?
Eller — skola vi helt och hållet öfverlemna åt främmande Makter att beskydda vår handel och våra kuster?
Skola vi äfven låta Tyskland uttränga oss trän Östersjön?
Skola vi tillintetgöra minnet af en forntid och hoppet om en framtid?
Med ett ord, skola vi för alltid stryka vår flagga?
J tron kanske att dessa mina frågor äro fraser, utan allt innehåll?
De äro ställda till Eder, mine Herrar, på fullt allvar.
Skall Sverige ega eller skall Sverige icke ega en flotta, derom är verkligen frårgan.
Till endera måste vi besluta oss.
På det J mågen kunna tränga in på djupet af denna fråga, vill jag med några korta ord framställa tillståndet inom vår flottas så väl materiel som personal.
Prot. 1862 k 1863.
II Sami. 1 Afd. 4 26 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
I närvarande stund eger Sverige två skepp, försedda med auxiliär ångmachin, 1 mindre ångfregatt om 22 kanoner, 3 bestyckade ångbåtar om tillsammans 24 kanoner och 8 till 10 stycken ångslupar.
Af seglande och rodda fartyg eger Sverige nu 6 stycken, mer eller mindre gamla, skepp, 5 fregatter, 5 korvetter, några briggar och skonertar samt omkring ett par hundrade slupar ocb jollar.
Denna llottas stamtrupp utgöres af 400 matroser och jungman, 200 kanonierer, 3,686 båtsmän; 280 skeppsgossar oberäknade.
Men hurudan är denna materiel och denna personal?
Eller rättare sagdt, hurudan var den, när pansarskeppen uppträdde på håfven och åtminstone för stunden utdömde träskeppen?
Det sunda sjömanna-förståndet hade längesedan kommit till den åsigt, att de seglande fartygen icke mera dugde till strid, icke till blokad af fiendtliga hamnar, icke till hastiga trupptransporter, knappt nog till blockskepp, när Flott-undersökningskommissionen i Carlskrona instämde i samma åsigt.
De båda med auxiliär machin försedda skeppens sjögående duglighet kau bäst bedömas deraf, att Hans Maj:t, Konung Carl XV, år 1861 steg ombord på ett utaf dem lör att afgå till Frankrike, men skeppet kunde icke för motvind fortsätta sin väg, utan nödgades det inlöpa i Themsen, och Hans Majit nödgades gå om bord på en af våra bestyckade ångbåtar för att kunna fullfölja sin färd.
När fullkraftiga ångskepp af trä för några år sedan ännu voro de enda kända dugliga stridsskepp, egde vi således i tidsenligt skick endast en ångfregatt, som stod ännu på stapeln, och i ej fullt tidsenligt skick, ty ångkraften var ej tillräckligt stark, 3:ne bestyckade ångbåtar, förutom några ångslupar till de Stockholm omgifvande vattnens försvar.
Flottundersöknings-kommissionen i Stockholm yttrar visserligen icke något annat om våra båtar än att, om 9 af dem kasseras, en summa af 86,880 R:dr erfordras till de öfrigas iståndsättande och en årlig summa af öfver 100,000 R:dr till deras underhåll.
Kommissionen yttrar ej ett ord om deras krigsduglighet, men, hurudan denna är, torde det sunda förståndet kunna bedöma.
Att de icke kunna hindra eller motsätta sig en landstigning, derom tvistar nu mera ingen.
Att de icke kunna försvara en försänkning mot en fiende, som kan sätta sig i besittning af omgifvande stränder, är klart för en hvar, som vet att det refllade gevärets skottvidd är öfver 1,000 alnar och att den lätta refflade bergkanonens är närmare 3,000 alnar.
Återstår således endast att undersöka, hvilken nytta dessa båtar kunua göra, om vi äro nog dåraktiga att icke göra allt för att bibehålla Stockholm, utah nödgas draga oss inåt landet längs utmed Mälaren.
För en armé, som rörer sig på kortare afstånd från en skärgård, är det en betydlig lättnad att kunna på vattnet föra sina förråder och sin större krigsmateriel.
N:o 20. 27 Det är äfven för denna armé af ganska stor nytta att hastigt kunna kasta trupper i ryggen på fienden för att oroa och uppehålla hans frammarch.
Medföljande fartyg, för det sednare ändamålet ju snabbare desto bättre, äro således af synnerlig vigt.
Dessa fartyg behöfva dock ej annat än undantagsvis vara bestyckade, så vida de ej måste försvara sig och strida mot fiendtliga fartyg.
Dertill skulle våra slupar och jollar vara afsedda, men dertill äro de äfven fullkomligt odugliga.
Jag vill icke tala om den händelsen, att våra båtar skulle få att göra med pansarklädda batterier; jag vill endast föreställa mig att de fingo emot sig de 75 stycken mindre krigstjenliga ångslupar, som Ryssland i närvarande stund eger.
Allt ifrån det 800 alnar smala sundet emellan Ålsten och Hägersten är Mälaren ett 2 till 3 mil bredt skärgårdsbälte.
1 och med detsamma detta sund lemnäs, och det lemnäs i och med detsamma fienden inryckt i Stockholm, kunna våra båtar ej placera sig annorstädes än i sunden emellan den af vår armé innehafda stranden och de närmaste öarna.
Skulle de der kunna hålla stånd så länge armén står vid deras sida, så är det dock dem alldeles omöjligt, att kunna hindra fiendens ångslupar, att på ett par mils afstånd kringgå dem och med samlad eld nedergöra dem, när de, antingen en och en i sender eller på linie med flanken mot fiendens front, måste framros eller frambogseras ur de sund, som de slutligen, till följd af arméns återtåg, måste lemna.
Hvarje fjärd de skulle öfver vore dessutom ett manöverfält, på hvilket de aldrig kunde med framgång strida.
I Mälaren erfordras ovilkorligen fartyg, som med hastighet kunna röra sig och som kunna möta fienden öfverallt, dit han vänder sig.
Roddbåtar äro dertill alldeles odugliga.
De äro dessutom rakt af för vårt försvar skadliga, ty de upptaga en mängd af folk, som kunde vara af stor nytta för armén och det öfriga försvaret.
Det enda hvartill våra båtar numera duga, är att framsläpas till något ställe, hvarifrån de, stödjande sig emot af oss egda stränder, kunna beskjuta framför liggande vatten.
Detta kan till exempel inträffa vid en belägring af Stockholm.
Dertill duga de, ehuru vi, om vi ej egde dem, med lätthet kunde sammanfoga och bestycka timmerflottor, som fullkomligt uppfyllde samma ändamål.
De 34 stycken bombkanonslupar och de 52 stycken jollar, som, enligt Flottundersöknings-kommissionens utlåtande bifogade bilagor, äro i fullgodt och godt skick, torde kanske tills vidare böra bibehållas och nödtorfteligen underhållas; dock så att dem fråntagas segel, master, tackling och större delen af årorna.
Besättningsstvrkan bör reduceras till det antal, som är nödvändigt för kanonens serverande.
Alla de öfriga båtarna böra ovilkorligen slopas eller försäljas.
Att åt slupar och jollar under fredstid afse och inöfva befäl och stamtrupp är ej allenast militäriskt onödigt, utan ock att misshushålla med flottans tillgångar.
Flytande positions-batterier, till hvilka slupar och jollar nu mera och endast undantagsvis böra användas, kunna blott komma i fråga under fortgången af ett krig. 28 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 20 Den korta tid af 8 till 10 dagar, som erfordras att inöfva laddning och riktning, förefinnes således alltid.
Befäl och folk, bör tagas derifrån för tillfallet lämpligast är.
Det enda, som under fredstid kunde göras, vore att låta en del af sjöbevänngen öfvas i en positions-slups riktning och dess kanons rengöring och laddning.
Jag har kanske, mine Herrar, för länge uppehållit mig med de rodda fartygen, men det har varit derföre, att
Sjö-ministern vill åtminstone ad interim bibehålla dem.
För min del vill jag icke ad interim utsätta Sveriges söner för en säker död och Sveriges ära för en oundviklig nesa, och, så vidt jag förstår, blef död och nesa den ovilkorliga följden af att nu mera använda rodda båtar till rörlig strid.
Kastom nu en blick på vår Ilottas personal.
Vi ega, förutom kunonierer och skeppsgossar, endast 400 matroser, som aro begripligt och kunnigt sjöfolk.
Detta är allt, ty båtsmännen äro alldeles odugliga att utgöra kärna och förhandsmän för vår sjöbeväring.
De äro sjelfva endast en tarfligt öfvad beväring.
De kunna på långt när icke hvad en sjöman bör kunna.
De äro i allmänhet lydiga, villiga, lätthandterliga; men utan håg lör — och vana vid —- sjön, sakna de all förmåga af sjelfhandliug.
Vid hvarje mindre ofta förekommande fall måste de af matrosen undervisas.
Ett örlogsskepp, som utgick med bara båtsmän, skulle icke kunna handtera sig.
Och detta, mine Herrar, är helt naturligt.
Båtsmannen kan antagas ända in i 30:de året, då sjöbildning är för sen och oftast omöjlig.
Han låter värfva sig, ej för att njuta sitt lif på hafvet, utan för att njuta af sin stuga och sin jordlapp.
Det år, som han är i tjenstgöring vid Ilottans stationer, är för honom ett nödvändigt ondt.
Och hvartill användes han hufvudsakligen detta år?
Till släparbeten på varfven och till andra, för sjötjensten alldeles främmande, sysselsättningar.
Vår sjöbudget uppgår till fyra och en half million R:dr, de extra ordinarie statsbidragen och det årliga värdet af båtsmanshållet inberäknade.
Och hvad är väl i närvarande stund resultatet af denna budget?
En mindre ångfregatt; 3 bestyckade ångfartyg, underlägsna nutidens erforderliga; 8 till 10 ångslupar; 6*00 matroser och kanonierer, och slutligen en stor skara oöfvade båtsmän; marin-regementet oberäknadt.
Men kan det väl vara annorlunda när vår Ilotta egt en förvaltning, som, ulan djupare blick in i framtiden och utan förtröstan till densamma, af representationen slutligen måste slitas från de gamla skeppen och de gamla, kära åsigterna?
Och hvem är i sista hand läder till denna förvaltning om icke Svenska folket sjelft, som så länge med liknöjdhet sett tidens steg framåt och sin llottas steg tillbaka?
Slutligen blef dock uppmärksamheten väckt på tillståndet inom vår marin och eu Kommitté blef tillsatt
För att utarbeta förslag till dess upphjelpande.
Det är lätt afl klandra och ogerna uppträder jag mot frukterna af redlige mäns bemödanden.
N:o 20. 29 Men dertill tvingas jag dock af min pligt som representant och en fast öfvertygelse, barn af skicklige sjöofficerares mig meddelade åsigter.
Mot den af Kommitterade föreslagna flottans storhet och beskaffenhet ar visserligen något att anmärka, men hufvudsakligast är att beklaga att intet blifvit föreslaget, som visar en klar uppfattning af huru en llottas personal skall skötas och ordnas, lifvas och dugliggöras.
Kommitterade hafva föreslagit ti pansarfregatter, 4 ångkorvetter, 4 ångskonertar, pansarklädda mindre fartyg och bestvckade mindre ångbåtar till ett värde af 6 millioner R:dr R:mt.
Denna flotta är visserligen den minsta Sverige bör ega, men den ar dock tillräcklig att utgöra den kärna, kring hvilken i en framtid, när välstånd och tillgångar ökats, en större marin kan bildas.
Men att de sex egentliga stridsskeppen, pansarfregatterna, endast skola göra en lärt af 10 till 11 knop och endast skola ega besättningar af 289 man, tror jag vara ett misstag af farligaste beskaffenhet.
Det har städse varit ansedt att ett örlogsfartyg bör göra så stark fart som möjligt, lör att begagna sig af de gynnsamma och undvika de ogynnsamma tillfällena till strid och detta så mycket angelägnare, ju mindre fartyget är och flottan, till hvilken det hörer.
Dessutom bör besättningen å en pansarfregatt vara så stor att den är tillräcklig, vare sig att göra eller tillbakaslå en äntring.
Fransmännen, hvilka, så vidt jag vet, i närvarande stund ega de mest lyckade pansarskeppen, hafva ansett att ett sådant, som t. ex. La Gloire, bör göra 13 till 14 knops fart och ega en besättning af 570 man, befäl och machinister inberäknade, och det ehuru så stor besättning är obehöflig för fartygets och kanonernas skötande.
Bygga vi oss pansarfregatter så tror jag att de böra vara af La Gloires storhet och beskaffenhet, eller obetydligt mindre, och då komma de att kosta omkring 3,000,000 R:dr R:mt.
Jag måste på det högsta motsätta mig anskaffande af sämre skepp derföre att de äro billigare och i synnerhet under en tid, då sjökrigs-materielen gör framsteg på framsteg.
Kommitterade hafva endast tillstyrkt ett förhöjdt nybyggnads-anslag af 738,000 R:dr årligen.
Emedan Kommitterade uppfört detta anslag på extra stat, så synes det nästan som de skulle vilja komma Svenska folkets ombud att tro, att en sådan flotta som den föreslagna, en gång anskaffad, kunde underhållas af de närvarande ordinarie anslagen.
Kommitterade hade kunnat, med kännedom om huru marinerna, om de skola hållas i tidsenligt skick, år från år fördyras, oell huru angeläget det för Sverige är att underhålls- och nybyggnads-anslagen blifva så stadiga som möjligt, tillstyrka nämnda summas uppförande på ordinarie stat, utan fruktan att hon någonsin skulle blifva för stor för sitt ändamål.
Men äfven med den föreslagna summan på ordinarie stat skulle nära nog £dels sekel förgå till ofvannämnda flottas nybyggnader.
För att bemanna denna flotta, men med pansarfregatternas besättningar beräknade till 450 man, förutom befäl och machinister, erfordras omkring 4,500 man.
Men ej 30 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 20. allenast fäderneslandets trygghet och ära, utan ock skeppens ytterliga dyrhet kräfva, att närmare |:delar af denna bemanning utgöres af en sjövan, kraftig och skicklig trupp, så lönad, att den med belåtenhet omfattar sitt yrke, och så öfvad, att den med skicklighet utför detsamma.
Huru hafva Kommitterade sökt lösa denna uppgift?
Genom att bibehålla en illa organiserad, illa proportionerad, otillräckligt allönad och otillräckligt öfvad stam; genom att bibehålla nästan hela båtsmansindelningen och således en stam af närmare 6,000 man för besättningar, som endast uppgå till 4,500 man.
Kommitterade hafva visserligen föreslagit exercis-anslagets ökande med 190,000 R:dr, men detta skall sönderplottras på ett obehöfligt stort antal folk, som till sistone ej blifver stort bättre öfvadt hädanefter än hitintills.
Kommitterade tyckas hafva ansett, att båtsmännen ännu en längre tid skola ro båtarna; ett kall, som ej en dsg längre bör finnas.
De tyckas äfven hafva afsett, att båtsmännen fortfarande skola användas till släparbeten å varfven; ett kall, som mördar all håg för — och oduglighet i — sjötjensten, och som dessutom kostar mer än att antaga ordinarie varfsarbetare.
En båtsman, som ej kan något handtverk, använd på varfvet, kostar Staten årligen 456
R:dr förutom beklädnad, när i beräkningen intages att för ett års båtsmansarbete 5:ne båtsmansnummer skola vara besatta, och att vakansafgiften för dessa båtsmansnummer uppgå till minst 100 R:dr hvardera.
En ordinarie varfsarbetare, som kan ett handtverk, t. ex. en lådmakaregesäll, kostar Staten i närvarande stund endast 90 öre hvar arbets-, 45 öre hvar helgdag, 12 R:dr i inqvartering och 4 tunnor spanmål, eller omkring 368 R:dr årligen.
Den uppbådade båtsmannen är fortfarande så illa aflönad och så illa använd, att man ej kan begära att vår kustbefolkning skall med förkärlek omfatta flottans tjenst och införlifva sig med densamma, dess framgångar och dess ära och, mine Herrar, en marin, som ej omfattas och älskas af nationens sjöfarande och kustbefolkning, är och förblifver, huru stor den än må vara, en usel marin.
Kommitterade hafva visserligen föreslagit
Carlskrona stations bibehållande; men ej med den styrka i ord och bevisning, som vederbort.
Carlskrona eger en hamn, som rymmer hvarje nordens flotta, om än aldrig så stor; en hamn, som större delen af året går öppen och som fordrar öfverlägsna stridskrafter för att blokera; en hamn, som är så belägen att vår flotta med lätthet kan förenas med vesterns flottor, mot österns och tvärtom; en hamn, som genom jernväg lätteligen kan sättas i förbindelse med det inre af landet; och slutligen en hamn, som lätt kan befästas både å sjö- och landsidan.
Det är sannt alt denna hamns fullständiga befästande kostar 2,700,000 R:dr, en summa som vis serligen är stor, men som dock är en obetydlighet, jemnförd med kostnaden för utländska örlogshamnars befästande.
Kommitterade hafva äfven föreslagit bibehållande af Stockholms station.
Stockholms hamn är fullkomligt oduglig till örlogshamu och derför behöfver blott anföras Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
3i ett enda skäl, oell detta skäl är, att inloppet till densamma är under 4 till 8 mänader stängdt af is och att detta inlopp under den öfriga tiden af året kan af en fiende stängas förmedelst försänkande af några gamla skepp i Kodjupet.
Det är för öfrigt militäriskt origtigt att splittra en icke öfverlägsen flottas stridskrafter och detta, desto origtigare, ju mindre flottan är.
Stockholm bör endast vara en depot för de ångbåtar och flytande batterier, som äro afsedda att understödja försvaret af försänkningarne kring Waxholm och af inloppet förbi Södertelge till Mälaren.
Stockholms depots arbetarepersonal och verkstäder böra och kunne inskränkas till den största obetydlighet och de till denna depot kommenderade officerare likaså.
Genom att förändra Stockholms station till en depot under Carlskronas station, till hvilken depot flottans officerare turvis kommenderades, borttogs äfven all näring för de parti-intressen och den parti-ensidighet, sorn så länge sönderdelat flottans officerare i tvänne skilda läger.
Dessa officerare komme att känna sig tillhöra ett enda vapen, som fället är inom alla andra mariner.
Kommitterades förslag följdes snart af en ny Sjö-minister.
Af denna var ej att förvänta något försök att ingjuta i vår marin något af den lefvande sjömannakraft, som uppenbarar sig vid våra kuster; något förslag till omorganisering af flottans stamtrupp eller af arbetarepersonalen å varfven.
De kända åsigterna gåfvo ej löfte derom.
Likaledes var ej att förvänta någo förslag till förenkling och förbättring af redogörelsesättet, hvilken förbättring dock är af behofvet så högt påkallad.
Den korta tiden lade derför hinder i vägen.
Något förslag till byggande af en tillräckligt stor docka, så att vi åtminstone kunde erbjuda en allierad Makts skepp att ingå i vår örlogshamn och reparera, har ej heller blifvit framstäldt.
Deremot har blifvit föreslaget ett vidt och obestämdt utsträckt kustförsvar med gruudgående fartyg, som är fullkomligt otillämpligt på Sverige med sina långt skilda och djupa farleder och hamnar.
Sverige, likasom hvarje land med hafsgräns, behöfver ett kustförsvar; men ett kustförsvar består deruti, att genom befästningar och bestyckade, rörliga fartyg, försvara vissa bestämda ställen af kusten.
Sker detta försvar genom fartyg, så böra dessa nu mera vara, så vidt möjligt är, osårbara, och de kunna endast vara afsedda att röra sig inom ett ytterst inskränkt område.
Sä till exempel kunna försänkningarne öster och vester om Waxholm försvaras af samma fartyg, så kan möjligtvis Sandhamns-inloppet och farleden förbi Dalarön försvaras af fartyg, som intagit sin ställning emellan dessa trängre vatten och äro uppmärksamma på mot hvilket ett anfall riktas.
För ett sådant kustförsvar behöfver
Sverige flytande batterier af den beskaffenhet, som erfarenheten gifver vid hand, men dessa batterier behöfva endast ett ringa antal folk.