Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Först år 1875, då de äldre barnen redan började flyga ur boet, försökte Vilma Lindhé att skrift- ligen gifva uttryck åt det rika, varma själs- lif, som rörde sig inom henne.
» Hvad som dref mig till att skrifva var sorg och själanöd, » har Vilma Lindhé en gång själf yttrat om denna tid.
Det första för- söket, en lång roman, underställdes Viktor Rydbergs omdöme, som blef det allra vän- ligaste.
» Jag nekar ej, att jag började läs- ningen med motvilja, » så löd hans dom, » men redan vid andra sidan blef det mig ett nöje. » Göteborgs Handelstidnings redaktör var min- dre mild.
» Låt det ligga i tre år och arbeta sedan om det, » så lydde hans råd.
Det fick ligga, och nu är det längesedan — brändt.
Vid denna tid fick emellertid den nybörjande författarinnan plats för en mängd smärre skis- ser i Handelstidningen, så ock i andra tid- ningar och tidskrifter.
Snart kommo dock hårda år, oeh författa- rinnan måste släppa pennan för att på ett verksammare sätt arbeta för sitt hems bestånd.
— Familjen flyttade till Göteborg, och hus- frun började där mottaga inackorderingar.
Ännu i dag har hon huset fullt — knappast en vrå för sig själf.
För att ock på annat sätt hjälpa under, började hon utföra fina broderier, dyrbara fanor, standar, kyrko- prydnader, utstyrslar, lyx- och fantasisaker.
Nu kommo hennes artistiska anlag till utveck- ling och hjälp, så att hon snart nog intog rangen af en af vårt lands allra skickligaste brodöser.
Ögonen stodo dock i längden icke ut, och nålen måste läggas undan — för penseln.
Ty för denna verksamma natur är ett rast- löst arbete lifvets första vilkor.
Vid 50 års ålder, utan en timmes undervisning, blef Vilma Lindhé målarinna.
Det blef egent- ligen åt blomster- och dekorationsmålningen hon riktade sin talang, och att hon äfven här snart nådde långt öfver dilettantismens gräns, därom bar den helt enkelt utmärkta och för- undransvärdt rika utställning, med hvilken hon förlidne sommar deltog i Göteborgsexpo- sitionerna, ett tydligt vittnesbörd, som ock stadfästes af en välförtjänt prismedalj.
Det hufvudsakliga — sitt skriftställarskap — kunde hon dock icke släppa.
Därtill låg detta intresse hennes hjärta för nära.
Hvarje nytt arbete har burit vittne om en utveckling, som i denna dag fört henne fram i första ledet bland våra kvinliga pennor, och som ännu ingalunda torde ha sett sitt slut.
Och än mer måste beundran för denna begåfning, buren fram af en vilja af järn, stegras, då man betänker, under hvilket tryck och hvilka ogynsamma omständigheter den måst kämpa sig fram.
Skriftställeriet har för Vilma Lindhé aldrig fått vara annat än en sysselsättning på » lediga stunder » i ett arbetslif, som ej känner ordet sysslolöshet.
På skilda förläggares förlag ha hennes arbeten, romaner och noveller, gått ut att beständigt förvärfva nya vänner.
Senast i årets julbokmarknad gör hon en vacker in- sats med sin bok » Motvind », åt hvilken re- dan kritiken hunnit gifva lofvande erkännan- den.
Äfven för scenen har hon med framgång lämpat sin penna.
V i ha härom i de senaste dagarne haft en påminnelse genom hennes proverb » En ny roll » å Dramatiska teatern.
Hennes treakts-skådespel » Mödrar » gjorde i fjor stor lycka i Göteborg, där det upplefde många representationer.
Meningen var, att det skulle uppföras å Svenska teatern i Stock- holm vintern 1 8 9 0 — 1 8 9 1, men fru Skottes död lade hinder i vägen.
En af hennes bästa roller var nämligen fru Dahl i denna pjäs.
Vilma Lindhé, hör ej till de författarinnor, som företrädesvis skattas af dem, som fråssa af nattsvarta skildringar, där aldrig en ljus- stråle förmildrar de dystra skuggorna.
» F å de ej hvarandra » i fru Lindhés små fina skis- ser, så låter hon dock éj de handlande per- sonerna skjuta sig för pannan eller på något annat mindre bullersamt sätt taga afsked af en värld, som naturligtvis » ej förstått dem », utan hon låter pliktuppfyllelse och undergif- venhet för en högre vilja hjälpa dem fram genom lifvets pröfningar.
Hon har själf gifvit en förebild, huru långt dessa krafter] mäkta bära en människa framåt.
Heder åt hvarje sådan kvinna!
Efter afskedet.
föran det i kylig vidt ut bangårdens mänskovimmel rasslande tåget gled vinterafton öfver järnsmidd led.
I dallrande, klara ljuset, som öfver perrongen låg, jag dina drag, du kära, så småningom svinna såg.
Oeh när jag ej mer dig skönjde, det var dock, som hade jag kännt, hur än dina fagra ögon mig värmande blickar sändt.
Det var, som än hade ljudit djupast uti min själ ett eko af blida stämman, som nyss mig sade farväl.
Men tåget ilade framåt med våldsam, hvinande fart långt bort öfver hvita marker, som skeno i månglans klart, Ej kände jag vinterkylan, som is öfver fönstret drog — mig tycktes, att Soft af rosor från rutan emot mig slog ... G.
&lt;Jf.
GODERLWG.
Blind moderskärlek.
och » kärleken först gör rått seende » — kan med sanning sägas.
Ty å ena sidan gör kärleken den älskande blind för det älskade föremålets svagheter och brister — å andra sidan klarseende för dess förtjänster och dyg- der.
Ja, en människas rätta värde, dess per- sonlighets innersta kärna, ser kärleken ensamt.
Vi känna ej den person rätt, som vi icke äl- ska rätt, ty i hvarje människohjärta, äfven det obetydligaste, finns det en förborgad skattkam- mare, till hvilken blott en nyckel passar — och den nyckeln heter » kärlek ».
Sålunda för- våna vi oss ofta med orätt, då vi se, att män- niskor, hos hvilka vi ej finna det ringaste älsk- värdt, kunna vara så hjärtligt afhållna af an- dra, oeh likväl borde vi hellre antaga detta som ett säkert bevis för, att äfven hos den skenbart dålige och föraktlige slumrar något godt.
Äfven den sämste har helt visst varit älskad åtminstone af en människa — af sin moder.
Hur föga älskvärd, ja, frånstötande han ännu kan förefalla dig, så är han likväl annorlunda i sin moders ögon, ty hon älskar honom.
Blott i sällsynta fall finna vi häri ett skenbart undantag.
Jag säger skenbart, ty jag är öfver- tygad om, att hvarje normal moder L grund och botten älskar sitt barn.
Ja, ofta älsk-ar hon det för mycket, och hvad som gäller om all kärlek, gäller i första rummet om moders- kärleken — nämligen att den gör blind.
» Ä r han inte söt?
— Är han inte förtju- sande?
— - Har du någonsin sett ett vackrare barn? » frågar den UDga modern och räcker med ett af lycka strålande leende fram sin förstfödde mot sin väninna.
Men förtjusande eller vacker är inte alls den lille, som ligger där på spetskudden med det rynkiga lilla an- siktet, de hopknipta små ögonen och det kala hufvudet, så vida man ej finner något förtju- sande i dess hjälplöshet och litenhet, som all- tid har något rörande och tilldragande.
Men modern finner i alla fall sitt barn förtjusande och alldeles olikt alla andra.
Och hennes högljudda eller tysta beundran för den lille skrikhalsen gör ju tills vidare ingen skada.
Men barnet blir större.
Det utvecklar sig som alla andra barn, endast i moderns ögon är det något helt annat, mycket klokare och älskligare än alla hon förut sett.
— » Han är så märkvärdigt förståndig för sin ålder! » — » Han utvecklar sig mycket fortare än andra barn! » — » Se, hur han redan förstår sätta de små fötterna! » — » Har du någonsin sett nå- gon så klar panna, tro mig, han förstår redan allt! » — Ocb barnet börjar med tiden verk- ligen förstå, det är ingen baby längre, det kan springa och prata och börjar tänka själft.
Mo- dern är liksom förut förtjust öfver hvarje ord från den lilles mun, och endast alltför snart märker han det och tycker det är roligt att behaga henne.
Den lille i sin nya söndagskolt figurerar redan gärna framför spegeln och hör gärna, att man talar om honom, ja, han blir snart bråkig eller näsvis, om man ej ger akt till honom.
Nu borde uppfostran börja, men ofta börjar den icke, åtminstone ej från mo- derns sida.
Hon finner, liksom förut, allt hvad barnet talar och gör utmärkt och vill ej tro och förstå, att hennes barn äfven kan vara vanartigt och uppföra sig illa.
Tjänstflickan, som beklagar sig öfver barnet, blir afsnäst med: » Du begriper dig bara inte på att behandla honom. » — Och senare går det icke stort bättre med uppfostrare och lä- rare, d. v. s. om barnet har svårt att lära och gör det ogärna, så få dessa — ofta så att barnet hör det — uppbära hela skulden därför.
» De ge sig icke nog möda, » — » de förstå icke att taga den lille rätt, » — » de föredra andra » — o. s. v. För hvarje aga han får i skolan, beklagas han af modern.
Hos henne finner han alltid undseende och skydd.
Till och med om han senare begår riktigt elaka .pojkstreck, om han börjar slags- mål och tillfogar andra verklig skada, hyser hon medlidande med honom och döljer hans dåliga uppförande eller rent af elakhet så myc- ket som möjligt under moderskärlekens vida mantel.
Ja, denna mantel är stor, mjuk och varm, och lycklig den, som ännu kan få skydd un- der densamma, om det ute i världen stundom blir honom för kallt!
Men olycklig den, som gör den till täckmantel för sina fel och dårskaper!
— Inför världens ögon oeh det egna samvetet skyddar den iDgen.
Världen utskrattar, hånar och föraktar med rätta morsgrisen och skakar på hufvudet åt den blinda moderskärleken.
» Hur kan hon ensam vara så blind och icke se sin sons fel, icke tro, att hon uppfostrat en odågal » Denna anmärknig har jag redan ofta hört och vidare af de välmenande, förståndiga: » Om modern endast haft ögonen öppna för sin sons onda anlag, skulle hon kanske ha kunnat kväft mycket i dess frö och därigenom bespa- rat sig själf, honom och andra många lidan- den. » — En människa, som aldrig lärt sig själfbeherskning, kan göra många människor olyckliga.
En moder, som fått ett barn att uppfostra, .borde väl betänka, att hon därmed kan bereda mångas lycka eller olycka.
Hon får ej låta sig förblindas af sin öfverdrifna moderskärlek, utan hålla ögonen öppna äfven för sin älsklings fel.
Äfven ett barn med de allra bästa förutsättningar oeh anlag kan genom för mycken beundrande kärlek bli egenkärt, inbilskt, högmodigt och pockande och därige- nom ej behagligt för någon.
Men om det nu en gång för alla är svårt för en mor att med egna ögon se sitt barns svagheter, så vill jag råda henne att tro andra.
— I främmande personers ögon skall hon all- deles visst då och då läsa ett ogillande; eller framför allt bör hon tro sin man, och om han förnuftigt kommer och straffar barnet, åtmin- stone ej i barnets närvaro urskulda det eller taga dess försvar.
Fadern är i allmänhet ej så blind för sitt barns fel som modern.
Slut- ligen har ju barnet äfven i de flesta fall lä- rare, af hvilka hon kan få höra sanningen, om hon uppriktigt önskar det, i stället för att i en sådan sanning se en förolämpning mot sig själf.
Tyvärr finns det många mödrar, som tänka så, oeh många begagna sig äfven af denna svaghet för att säga något vackert om barnet, då de vilja vinna modern.
Jag önskar just uppriktigt, att hvarje moder kunde veta, hvad hennes utomordentligt älskvärda vänner tänka inom sig själfva, under det de ställa sig in hos henne med smickrande ord om hennes älskling.
» Det är då odrägligt, att man aldrig kan få höra talas om annat än honom! » — beklagar sig den ene — » de äro lika alla andra barn, men man måste förstås göra sig angenäm för modern » — säger en annan — eller rent af: » de äro rakt inte söta oeh till på köpet rätt illa uppfostrade. » — Jag har ofta hört dylika och ännu skarpare yttranden efter ett besök hos en öfverdrifvet öm moder.
Enligt min erfarenhet borde en moder med missnöje be- trakta hvar och en, som midt i ansiktet säger henne något smickrande om hennes barn, och om någon gör det i barnets närvaro, bör hon helst undvika denna person.
• Moderskärleken är helt visst den största och bästa egodel, emedan den kommer alla till del, emedan den omsluter alla — äfven de fatti- gaste, de eländigaste, de fulaste, krymplingarne såväl till kropp och själ — äfven de djupt fallna.
Det är dess plikt, dess lycka, och det är just detta, som ställer den högre än all annan jordisk kärlek.
Men med denna känsla låter sig mycket väl förenas, att modern, så länge barnet står under hennes inflytande, gör allt för att uppfostra det till en frisk, duktig och nyttig människa, ty därigenom befordrar hon kanske många personers lycka och fram- för allt sitt eget barns.
» Den, som är lyck- lig, är äfven god, » säger en författare, och en annan skrifver omvändt: » Den gode år äfven lycklig. » Ja, emedan den gode är lyckligare och belåtnare äfven i torftiga förhållanden, äf- ven kämpande med allehanda vedervärdigheter, som ju ingen undgår.
Uppfostra därför ditt barn med aldrig trött- nande omsorg.
Var icke blind för dess sken- bara små svagheter och fel, ty af fröet blir ett träd; var klarseende för dess särskilda be- gäfning och alla goda anlag, väck och utbilda dem dagligen alltmera genom s^rgfällig vård.
Glöm icke, att ju större dess begåfning är, desto större blir äfven din uppgift.
Egna de dina gärna din bästa tid, dina bästa krafter.
Lyckas du ändå ej, eller om rent af oöfver- vinneliga hinder uppresa sig mot dig, skall likväl en belöning återstå dig i ditt barns kär- lek, hvilket, hur vanlottadt det för öfrigt kän- ner sig i världen, likväl alltid tröstadt skall säga och tänka: » Min moder älskar mig dock. » Ja, kårlek, beståndande kårlek, som blott tänker på det älskade barnets väl, det är en moders rätt och plikt, det är en moders lycka.
M n i n e n och intryck tecknade för Idun af Vilh.
Drömmerskan vid Wesijärvi.
e f c |ffil) båtar till intet att för den, som icke fsä^i sett en tavastländsk insjö i sjunkande julisols trolska skimmer, söka beskrifva denna tafla, hvars underbara, tjusande skönhet i alla fall icke låter sig beskrifvas.
Och den, som en gång skådat densamma, han behöfver ingen be- skrifning för att bibehålla dess drag i minnet — han glömmer dem aldrig.
Står man på Kangasalas » Kejsarås » och skådar ut öfver landskapet, som likt en karta ligger utbredt djupt under åskådaren, med alla sina fjärdar, holmar och uddar, fästes blicken oemotståndligt vid Wesijärvis leende stränder och otaliga öar.
Dit flyger också i kulen vin- terdag hänryckt min tanke, och medan snön därute faller i täta flockar, låt oss sitta ned kring flammande brasa och lyssna till en saga ur lifvet, en saga som jag första gången hörde af en finsk väninna en sådan där underbar juli- kväll på Wesijärvis strand.
Öfver en af dessa härliga skogsåsar, pä hvilka Tavastland är så rikt, hade vi en afton företagit en promenad.
I den vackra villan på höjden, där vi såsom gäster hade samman- träffat, väntade man oss icke ännu med supén, och då vi just befunno oss pä en af dessa många smala uddar, som skjuta ut i Wesijärvi, beslöto vi att slå oss ned på stranden oeh en stund njuta af det tjusande naturseeneriet, medan solen långt i nordvest sjönk mot hori- sonten och med sitt skimmer förgyllde Wesijärvis glittrande vågor och Kangasalas mörka, skogiga åsar i fjärran.
Min följeslagerska var en smärt, ljuslett flicka på ett par och tjugu år med dessa egendomliga, vemodiga anletsdrag, som man så ofta möter hos finska kvinnor.
Vi hade ej länge varit be- kanta, förrän vi blifvit förtroliga vänner — vi visste knappt själfva, huru eller hvarför.
Aldrig förrän under min vistelse i finska byg- der hade jag lärt mig förstå den fulla innebör- den i den finska skaldens ord: » Har du på lifvets stigar märkt nå ' n gång Ibland de tusende, du där sett vandra, Hur af en okänd makt, ett inre tvång, En människa kan dragas till den andra?
Man ser ett anlete, en röst man hör Och fängslas, glades, vet ej själf hvarför. » Men då jag nu satt där i julikvällen på den tavastländska insjöns strand och betraktade min finska väninnas karaktäristiska drag, då blef det med ens klart för mig, hvari gåtans lösning bestod: det var Finland, det ljufva, vemodiga Finland med alla dess blåa sjöar och mörka skogar, all dess trohet och all dess sorg, som
jag såg personifieradt hos denna Finlands dot- ter.
En kvällsbris drog öfver insjöns yta och kom vågorna att sorla mot stenarne vid våra fötter.
Min följeslagerska satt tyst, som förtrollad, och betraktade böljornas fantastiska lek.
Då vände hon sig plötsligt till mig och ytt- rade: » Hvar gång jag skådar ned i Weäijärvis vå- gor, minnes jag sägnen om ungmön, som just här från denna udde, tjusad af vågornas trolska locksång, störtade sig i Wesijärvis öppna famn.
O, det var ändå ett skönt, ett härligt slut ...! » Jag betraktade henne förvånad, men hon tycktes icke märka det, utan fortfor: » Ja, hör ni icke, huru de locka och tjusa.
O, jag känner, att när en gång lifsledan blir mig öfvermäktig, då skall jag följa deras maning, söka friden i deras djup.
» Häpen visste jag ett ögonblick icke, hvad jag skulle säga.
Där fanns då i detta hjärta ett doldt rum, hvars tillvaro jag hittills icke anat!
Lifsledan, denna det nittonde århundradets pestsmitta, hade således hunnit ända fram till denna af- lägsna vrå af världen, ända upp till den tavast- ländska insjöns skogiga strand!
» Lifsleda! » utbrast jag slutligen.
» Ni är ung och kraftig och har lifvet framför er — och så talar ni om lifsleda, ni som har så mycket att lefva för!
Där » — j a g pekade på förlofningsringen på hennes hand — » där är ju en tingest, som talar om, att ni icke upp- gifvit hoppet om lefnadslycka.
Nej, väninna, tro mig, lifvet år vårdt att lefva! » Det var, som om hon icke riktigt uppfattat mina ord, då hon återtog: » Jag har i all min tid varit en underlig och inbunden natur.
I min barndom — mina för- äldrar bodde just här på den tiden — medan mina jämnåriga tumlade om på ängen eller man hörde deras glada skratt däruppe på skogsåsen, satt jag här och lyssnade till böljornas sorl och lekte med kiselstenarne på stranden ... Och under de klara, kalla vioterdagarne, när de andra på skidor susade fram öfver fälten eller stojade där- nere på Wesijärvis blanka yta, då satt jag där- uppe vid salsfönstret och betraktade, huru röken från pörtena i byn på sjöns andra strand steg mot skyn och slutligen försvann.
Det var under allt detta, som Finland med all sin stor- artade enformighet väste fast i mitt hjärta.
» Finland stod för min själ, det kulna, mitt torftiga, gömda, heliga fädernesland. » Den ti- den hade jag något att lefva för: än skulle jag blifva en stor författarinna, som skulle träffa mitt folks hjärta, sätta ord till tonerna jag lärt af Wesijärvis böljor.
An skulle jag sprida ljus in i kojornas mörka vrår, låta upp- lysningens fackla låga i det ensliga pörtet på träskets strand.
Än skulle jag blifva den Eridkulla, som enade Finlands båda tvistande nationaliteter, som i sin sång smälte deras båda tungomål till ett enda.
» jag, » men jag kan icke gilla edra skäl.
Skulle lifvet icke vidare hafva något värde, därför att ni i ädla, men oförståndiga barndomsdrömmar ställt för stora kraf på detsamma?
Skulle pr därför icke kunna uträtta något här i världen för det godas sak, för edra medmänniskor, för ert fosterland? » Men med den till ordspråk b lina finska envisheten återtog hon: » Lifvet har värde blott för den, som kan vara till någon nytta, som kan gagna på något sätt.
Men jag kan intet, duger till intet.
, Ah, ni vet icke, huru det känns!
Visst har ju äfven jag ett verksamhetsfält i lifvet — sedan två år tillbaka är jag ju lärarinna, men tusen andra kunde sköta den tjänsten bättre, sam- vetsgrannare än jag.
Och fastän jag vet det, behåller jag min plats, icke af kärlek till kallet, utan därför att jag något skall göra.
Ä r det ej så uselt, som något kan vara?
Och hvad är mitt arbete värdt under sådana förhållanden?
Intet, rakt intet.
Jag går där i skolsalarne och känner mig fången och brottslig på samma gång.
Och så längtar jag bort, långt bort, jag vet icke hvart.
Huru jag grubblar och tänker, kommer jag till ingen klarhet, utan känner blott, att jag är oduglig, allt under det att min själ med alla sina tankar och intressen irrar omkring i främmande rymder, fåfängt sö- kande ett fäste.
» 1 Det var outsägligt gripande att höra denna den upprörda flickans hälft ofrivilliga själsbe- kännelse.
I och för sig är det ju icke något särdeles ovanligt, att ett sinne, som hoppats mycket af lifvet, plötsligt, då dessa förhopp- ningar grusas, känner alla fästen svika och lifvet blifva utan värde.
Men åsynen af denna unga flicka med det specielt finska lynnet, där hon satt på stenhällen vid stranden och med flammande kinder täljde sin själs saga, medan solen långt ned vid horisonten sjönk i blodröda skyar bakom Suinulas höjder — det var en syn, som jag aldrig skall förgäta.
» Och så kommer ångesten öfver mig, och jag kastar mig in bland världslifvets förströelser, blott för att slippa vara ensam med mina tankar.
Men äfven där finner jag endast själfförakt, tomhet, trötthet.
Och så ser jag åter de där glittrande vågorna, som fresta och locka.
Oeh samtidigt har jag en förnimmelse af, att lifvet kunde vara lika fullt, som det är tomt, lika rikt, som det nu är fattigt, om jag blott egde förmåga att tränga in i det.
» Jag ville afbryta hennes stötvis framvällande ordström, men hon tycktes nu nästan hafva glömt min närvaro.
» Efter en sådan Saulsstund kom en gång ett nytt uppslag i mitt öde.
Det var én kväll lik denna, som just här nere vid Wesijärvis strand en röst hviskade i mitt öra, att jag var oum- bärlig för en annan varelses lycka.
Väckt ur mina drömmar, skådade jag upp och såg ett Jag betraktade med oförställd beundran svär- par trofasta ögon kärleksfullt blicka in i mina.
Jag vet icke, huru det kom sig: jag kände för merskan vid min sida, men hon fortsatte: » Men där kommo snart andra dagar.
Jag ett ögonblick en ny kraft fylla mitt hjärta och växte upp och blef äldre; tiden började komma, lifvet åter få värde och mål.
I nästa se- då jag skulle förverkliga mina stolta barndoms- kund kände jag mig famnas af ett par starka drömmar.
Jag gick där och väntade på armar.
Sedan dess glänser den gyllene tro- Det var en inspirationens gudagåfva, men den kom icke.
hetspanten på mitt finger.
Kraften, som jag så säkert trott mig ega, ville härlig tid, den första, som nu följde.
Ett aldrig icke framträda.
Det blef mig för hvarje anadt lugn rådde i mitt hjärta, jag började åter dag allt mera klart, att jag icke ens var en duglig att drömma som i barndomens dagar.
Men medelmåtta.
Med fasa såg jag alla mina det varade icke länge; de gamla, allt för be- drömmar gäckade, mitt lifs mål förfeladt.
rättigade tviflen på mig själf döko åter upp.
Förstår ni nu, hvarför lifvet icke har något Och till dem sällade sig nu ett nytt kval; i värde, hvarför Wesijärvis vågor äro så under- början som en stilla hviskning, men snart allt högre och högre hördes där en röst, som sade: bart lockande.
» » Ja, jag kan måhända förstå det, » återtog hvad har du gjort, huru vågade du taga steget Otto LincivallS SyTooJbLÖI-SJtL£ta2LOLol H a m n g a t a n 14, ut på ett område, ' det du icke är värd att be- träda?
SS,- " blef den stund, då jag trott mig finna frigörelsen från min oro, i stället en källa - fcrVr ' nytt lidande.
Säg, är det underligt då, att jag kan som det högsta goda önska mig döden?
Den skulle ju rädda mig från att göra en människa, kanske flere olyckliga.
» Hon såg upp och betraktade mig med sina klara strålande ögon.
Jag mötte så lugnt jag kunde hennes blick och svarade: » Ni talar syndigt, väninna! » » Syndigt! » ropade hon.
» Kan jag rå för, att slika tankar uppstå i mitt hufvud?
Eller kan jag hjälpa, att de mörka tviflen icke vilja vika?
» » Ja, delvis åtminstone.
Ty först och främst underskattar ni er egen förmåga och vill ej använda de krafter, skaparen gifvit eder.
Ly d mitt råd, sätt in i edert kall det bästa ert väsen eger, och ni skall se, att under arbetet mycket skall klarna, att, om också på annat sätt, edra barndomsdrömmar skola fullbordas.
Och så, när allt synes som mörkast, när hjärtat vill krympa samman, fly till Honom, som är all god gåfvas gifvare.
Bed! » Det var en dödlig blekhet, som drog sig öfver hennes kinder, då hon försagd svarade: » D e t.
» » Så försök dock, och ni skall erfara, att ni kan det.
Och så, väninna, kan det vara eder till någon tröst om en medmänniska vill bedja med och för eder.
» Hon vidrörde lätt min hand, och ur hennes ögon lyste en tacksam blick.
I detsamma ringde klockan däruppe i villan till supén, och vi gingo tysta uppför höjden.
Men för hvarje steg, vi vandrade uppåt, hördes det lockande sorlet från Wesijärvis böljor allt längre i fjärran.
* * * Andra dagen var min finska väninna, sken- bart åtminstone, sig åter lik.
Om det som förefallit kvällen förut, yttrades icke ett ord.