Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller skola de klagande vara tvungne att med tredje värderingen, eller den Konungens befallningshafvande tillförordnat sig åtnöja?
Då dessa omständigheter verkat till olika öfvertygelse, och ämnet är af hög vigt, för att en gång för alla få med säkerhet afgjordt till framtida efterrättelse, torde detsamma böra öfverlemnas till Rikets Höglofl.
Ständers Lagutskott, för att undergå vederbörlig beredning och sedermera af Rikets församlade Ständer behörigen pröfvas.» Utskottet, som till granskning förehaft detta memorial, har deraf ej kunnat hemta anledning att föreslå någon åtgärd å lagstiftningens sida.
Hvad motionären afser med en nödig och nyttig jemförelse emellan 12 Kap. 7 § Arfdabaiken samt 6 Kap. Utsökningsbalken, derom lemnar memorialet icke någon klar redogörelse.
Visserligen sammanhänga dessa lagrum i så måtto, att sedan i det förstnämnda är vordet stadgadt att, om en fastighet fallit i arf till flere, utan att kunna delas eller klyfvas, den, som större delen äger, må lösa de andre ut efter laga värdering; så har i 6 Kap. Utsökningsbalken blifvit föreskrifvet huru fast gods värderas skall; men antingen dessa lagrum betraktas hvar för sig eller i sammanhang, kan Utskottet icke deri upptäcka någon sådan otydlighet, som påkallar lagstiftarens mellankomst.
Det måste dock medgifvas att, derest man i samma lagrum vill söka bestämmelser för behandlingen af frågor rörande besutenhet, man ej kan undgå att finna sig otillfredsställd; men sådant härflyter likväl icke från någon lagens ofullständighet, utan derföre att man på orätt ställe sökt ledningen för en dylik behandling.
Rerörde frågor äro till naturen rättstvister och böra följaktligen såsom sådana behandlas.
Inom lagskipningen lärer någon villrådighet derom ej heller uppstått; och endast i så fall vore det behof af ytterligare föreskrifter eller förtydliganden.
I följd häraf och då den, som uppmärksamt vill läsa lag och författningar, ej förgäfves söker ett otvetydigt svar på de frågor, motionären i öfrigt framställt, får Utskottet vördsamt hemställa om icke ifrågavarande framställning må lemnäs utan afseende.
STOCKHOLM, tryckt iios joh. beckman, 1848.
Lag-VIskoileti Betänkande, N-'« 90.
1 N:o 99.
Ank. till Exp. Utsk. den 13 Okt., kl. 1 e. m Betänkande, i ättledning af väckt motion om Magistraternas förstärkning vid handläggningen af mål. som tillförene upptagits af Hall rätterna och Skråembetena.
Uti ett till Vallört.
Borgare-stan det ingifvet memorial har Herr Lagergren .
P. anfört att, sedan ej allenast Hallrätterna utan ock de med dem i i \ isst hänseende analoga Skråembetena numera upphört, syntes det vara angeläget, att de auktoriteter eller städernas magistrater, hvilka fått större delen af förstnämnde myndigheters göromål på sig öfverflyttade, erhålla för dessa göromåls handläggningen förändring i deras sammansättning, den der betryggade uppfyllande af alla de speciella bestyr, som för ett ändamålsenligt handhafvande af ordningen inom näringarne borde vara på ett ställe koncentrerade; och har Herr Lagergren, i anledning häraf, föreslagit: „att magistraterna, för handläggning af de
Hallrätterna tillförene tillhöriga tvistemål samt ordnings- och ekonomiärenden, så ock tor de ordningsmål, som fordom tillhört handtverksembetena, må förstärkas med två eller flere fabriksidkare eller handtverkare, valde af städernas fabriks- och handtverk,sföreningar.
“ Lag-utskottet, till hvars behandling detta memorial blifvit öfverlemnadt, bär tagit deri framställda förslag i öfvervägande, men icke funnit skäl att detsamma understödja.
Något behof deraf att uti ifrågaställde tall med nya ledamöter förstärka magistraterna synes nemligen Utskottet icke vara för banden.
Det är visserligen sannt att ledamöterne i Hallrätt till en del utgjorts af personer, vaide bland städernas handels- och fabrikssocieteter; men då de göromål, som tillhört Hallrätterna, enligt Haliordnirigens 1 Art. 4 §, blifvit besörjda af magistraterna i de städer, der Hallrätter ej funnits, följer att, för behandlingen af dessa göromål, icke oundgängligen erfordras myndigheter med den särskilda sammansättning, som omförmälde Rätter.
Bih. IM R.
Fröt. 1847 och 1848. 7 Sami. I 3S Wfh 1 t LuffrUlikottetf Betänkande, N:o 1001 Dessutom må anmärkas att, då man ansett domaren sjelf böra äga kännedom af vissa handteringar och slöjder, för att kunna afgöra tvister» som derifrån härledas» man förblandat begreppen, bevisning och donu
Den speciella kännedom eller upplysning, sorn i berörde hänseende för en saks bedömande kan erfordras, innefattar blott egenskap af bevisning, och det tillhör icke domaren att åstadkomma densamma, utan endast att pröfva dess verkan efter lag..
Och dertill fordras ej andra kunskaper, än dem, som; Sigga inom juridikens område.
I följd häraf får Utskottet vördsamt hemställa,. om icke ifrågavarande förslag, må< lemnäs ut ars afseende*.
»Stockholm den 13 Oktober 1848.. mo root Ank. till Exp. Utsk. ilen 131 Oktober, ku 1 e, nu Betänkande, i anledning af väckt motion om Förlikningskommittéers inrättande* Herr Doktor Sandberg har , uti ett till Högvörd..
Preste-ståndét ingifve memorial, sökt ådagalägga nyttan af ändamålsenligt inrättade förlikning»* kommittéer på landet.
Den, som längre tid hade lefvat i närmare beröring med allmogen, hade ock erfarit hurusom rättegångar esomoftast uppkoinmo af de obetydligaste anledningar, hvilket åter medförde ej allenast förlust af tid och kostnader för, utan äfven split och tvedrägt emellan medborgare.
På flera ställen hade jemväl enskilde personer, till förekommande af dessa olägenheter, sarnmanträdt för att tillvägabringa förlikning emellan tvistande, och deras bemödanden hade visat välgörande verkningar.
Men ändamålet kunde dock icke vinnas så länge de för sin verksamhet saknade en högre auktorisation jemte bestämda föreskrifter, och det syntes derföre nödigt att lagstiftningen härvid mellankom.
I anledning deraf har Herr Doktorn föreslagit, att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla det täcktes Kongl. Maj:t „låta uppgöra reglementariska stagdar för förlikningskommittéer eller förliknings - !Lag Utskottets Betänkande, ,‘N:o 100. 3 nämnder på landet, med dertill hörande lämpliga föreskrifter nm deras inrättande oell om skyldighet för parter att, till förliknings vinnande, inställa sig för dessa kommittéer annan målet instämmes till vederbörlig domstol, så vida saken är af den beskaffenhet, att den kan förlikas; hvarjemte de mål, som icke kunna komma under förlikniugsnämndens behandling, skulle i Nådiga reglementet närmare bestämmas."
Lag-utskottet, till hvars behandling berörda af flere bland Prästeståndets ledamöter understödda förslag blifvit häovisadt, har tagit detsamma •i öfvervägande; och har Utskottet, sorn dervid granskat ej mindre de skäl, hvilka för ådagaläggande af nyttan och ändamålsenligheten utaf ifrågastäilde föiiikningsanstalter, blifvit anförde dels af motionären, dels ock vid de föregående riksmöten, då förevarande fråga varit föremål för Rikets Ständers pröfning, än ock de betänkligheter, sorn emot omförmälde anstalter, så väl vid berörde tillfällen, som af Lagberedningen uti dess rörande detta ämne afgifna underdåniga utlåtande., blifvit framställde., stannat i öfvertygelse» om öfvervigten af de grunder, som tala för senare meningen.
Man har nemligen hulvudsakligast i denna syftning anmärkt: att den grundsats, hvarpå ifrågavarande anstalter skulle hvila, långt ifrån är att anse, såsom den yppersta i lagskipningsläran, enär förlikning icke vore annat än en nödhjelp, som vanligen tillgripes i ögonblick antingen af tvifvel om rättsenligheten af de anspråk, man å ena sidan förfäktar och å den andra bestrider, eller af fruktan för det obehag, den kostnad och det besvär, en långvarig rättegång medförer; — att förlikningsnitet motverkar sitt eget ändamål, eller rättegångars minskning, och eggar den stridslystnad, det vill hämma, tv då, vid förlikningars ingående, den ene parten vanligen afstår något af sina ovissa rättsanspråk och detta afstående ofta otillbörligen kommer den andre parten till godo, lockas derigenom denne senare eller andre, genom hans exempel., till nya försök att på lika sätt bereda sig lika vinning; — att då en rättvis förlikning icke kan äga rum, utan att vara resultat af en sorgfällig undersökning och mogen pröfning af de tvistiga förhål— ländernas beskaffenhet, till denna undersökning och pröfning fordras insigter och erfarenhet, som icke ägas af livar och en, men sorn sannolikast kunna påräknas hos dem, hvilka gjort lagskipningen till sitt yrke och blifvit af Staten satte att tyda dess rättsgrunder; — att, utom det att skyldighet att vara ledamot i föriikningskommitté ej kan stadgas såsom ett allmänt medborgerligt åliggande, man inom få orter i vårt land torde finna erforderligt antal medborgare, som voro hugade och ägde tillfälle att åt ifrågaställa skiljes - A Lag-UtskoUeft Betänkande, fl:o 101.
Kiannakall egna den tid och den möda, sorn dess uppfyllande klafver, samt att ännu sparsammare tillgång torde vara på män med sådana egenskaper, som kunna ingifva parterne det förtroende, utan hvilket ändamålet nödvändigt måste helt och hållet förfelas j och ändtligen att stiftarne af vår nu gällande lag synas hafva i förevarande hänseende lämpligt och tillfyllest sörjt för befordrandet af fred och försonlighet menniskor emellan, då de ålagt domaren att råda parterne till förlikning.
Flera skäl kunde visserligen anföras till stöd för den af Utskottet hyllade mening; men de nu anförda torde innefatta tillräcklig grund för Utskottets vördsamma tillstyrkande, att Herr Doktor Sandbergs förslag ej måtte bifallas. istockholm den 13 Oktober 1848.
Emot detta Betänkande hafva Herr Doktor Säve och Riksdagsfullmäktigen Pehr Sahlström från Stockholms län sig reserverat.
Nip igl Ant. till Exp. Utsk. d. ?3 Okt. kl. 1 e. m.
Betänkande. i anledning af väckta motioner, angående dels bestämmelser i afseende på Domares och Polismyndigheters rätt att häkta anklagad person, dels ock om skärpta kontroller å häktningsåtgärder.
Till Lag-utskottets behandling har Höglo!!.
Ridderskapet och Adeln dfverlemnat ett af Herr Munck af Rosenschöldj /V. R.} ingifvet memorial, deri blifvit yrkadt, att stadgas måtte: det Domare och Polismyndigheter ej må beröfva en anklagad personlig frihet förr än dom öfver honom fallit, som vunnit laga kraft; hvarjemte Hederv.
Bonde-ståndet till Utskottets yttrande remitterat ett till Ståndet af Riksdagsfullmäktigen Pehr Sahlström, ifrån Stockholms län inlemnadt memorial af följande innehåll:
„Be dryga kostnader, som för närvarande fångvården åtfölja, hafva med skäl vackt de allvarligaste bekymmer och man har sökt orsakerna dertill dels i fångarnes behandling och utspisning, dels i sjelfva förvallningsS3rstemet, utan att, enligt min tanke, utfinna de rätta.
Jag är benägen tro, att dessa orsaker egentligen finnas i våra ransakningshäktet), der, som vi alla veta} en mängd menniskor äro inspärrade för förbrytelser af så obetvd - Lag-UtskotleU Betänkande, N:o 101.
.5 lig art, att de fordom aldrig hemfallit under lagen, utan afdömdes och bestraffades af husbonden, hvarigenom oftast vådliga brottslingar återfördes till förnuft och sedlighet, och utan fläck på sitt namn blefvo hvad de wied en mildare behandling kunde blifva, nemligen: en nyttig och aktad satnhälisinenniska.
Man har i den nyare tiden bibehållit jemnt och rätt så mycket af husbondeväldet som behöfs för att kunna efter behag begagna arbetaren för sina afsigter, men man har frisagt sig från ansvarigheten för deras sedliga och religiösa uppfostran; detta ansvar tillika med straffrätten har man kastat på de publika äuktoriteterna och satt den allmänna lagen med sina skamstraff i stället för husbonderätten med sina vänliga råd och sin välvilja och öfverseende med den utan bestämd afsigt felande.
Emellertid är detta oriktigt; man kan icke genom någon lag eller någon publik anstalt ersätta den kristliga hemvården, denna ansvarighet hos de äldre, de förnuftige, för de yngres, de oerfarnes utveckling till dygd och sedlighet.
Vi se således tjenaren vårdslösas, och om han bryter, genast utan skonsmål ställas under allmänna lagen och sålunda på en gång ohjelpligt utskjutas ur samhället, derhän kunnat bli en gagnelig medlem, om han ej saknat den kristliga hemvård, han haft rätt att fordra och den skonsamhet, som hans oerfarenhet påkallat.
Bland de exempel på delta skoningslösa begär att häkta och anklaga, som senare tiders erfarenhet framställer, vill jag nu åberopa blott några få, nemligen: att icke längesedan ej mindre än 40 personer, mest barn, på en gång varit inmanade å Kalmar häkte för potatisstöld.
De hade tagit omkring ett kok potatis hvardera från åkern, dertill bingta af nöd och elände.
Jag vill ingalunda ursäkta tjufven eller brottet, men jag får öppet erkänna, att om de alla 40 stulit tillsammans sina 40 kappar från min potatisåker, så hade jag ej påkallat
Länsmannen för beifrande af ett brott, hvarå straffet utgör 3 skill ingar och uppenbar kyrkoplikt, utan försökt att med godo eller ondo på enskild väg vänja dem från fortsättningen deraf; ty att ställa så till, att 40 menniskor i hela sin lefnad skola i prestberget stå med vanära, det är icke att leka med, när man en gång sjelf skall stå till doms för dem, som man genom sin oförsonlighet kastat i vanära och förderf.
Vid detta tillfälle var väl häktningen laglig, men högst okristlig, helst det synes utgöra en ofullkomlighet i vår lag, att tjufnad ute på marken af omförmälte ringa värde anses vida högre än snatteri.
Tidningarne hafva omförmält, att en gumma som på åkern klippt rågbrodd till nödbröd, och hvilken brodd värderades till en skilling, blifvit dömd sorn tjuf; och att en annan, som under CAHL XiV:s tid fick nåd, sattes på lifstids tukthus för 3:ne stölder, hvil - 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 101. ka sammanlagda gingo lill, — om jag icke missminner mig — 27 *k. b:ko och af hvilka den si>ta var en stäfver; den värderades till 2 sk. oell kostade (jvinnan friheten för lifstiden.
Att dylika läll belasta ifångvården och kosta Staten betydliga summor, är lätt att inse; men lägga vi härtill alla olagliga eller blott skenbart lagliga häktningar, sorn nästan dagligen verkställas, detta oupphörliga jagande efter .en förut straffad person, så att denne ej får -skaffa sig ärlig sörjning, är en olycka sorn kostar Staten allramest och som fyller våra fängelser och kostar stora penningesummor, utan -att hittills hafva burit andra 1 rukter än utlärda tjufvar och skälmar.
Det är af dessa anledningar jag härmed vördsamt anmäler den motion: att Rikets Ständer måtte inför Kongl.
Majit framställa det insedda behof vet af skärpt kontroll öfver häktnings-åtgärderna i allmänhet samt en i detta afseende bestämd och tydlig polislag, sorn ej under några förhållanden finge öfverträdas Utskottet, som i ett sammanhang behandlat dessa särskilda men gemenskap ägande motioner, får nu i anledning deraf sitt utlåtande afgifva.
Hvad dervid först angår Herr Munck af Rosenschölds yrkande; så enär allmänna säkerheten ej vöre tillräckligen bevarad, derest det stadgades, att ingen brottslig må i häkte inmanas förr än dom öfver honom fallit, sorn vunnit laga kraft, torde ett dylikt stadgande ej heller böra komma i fråga; hvadan Utskottet vördsamligen hemställer att omförmälta yrkande md lemnäs utan afseende.
Beträffande sedermera den af Riksdagsfullmäktige» Pehr Sahlström gjorda framställning; så har Utskottet deraf icke kunnat öfvertygas om beliofvet af skärpta kontroller öfver häktningsåtgärder.
Då med dylika kontroller ej kan förstås annat, än en uppsigt eller tillsyn deröfver, att personer icke häktas i andra fall än lagen medgifver, är svårt att inse huruledes den af motionären öfverklagade inskränkning i husbondeväldet, eller husbönders förmenta åsidosättande af deras pligter emot tjenare, eller de ur brottmålsannalerna hemtade särskilda exempel kunnat åberopas såsom skäl för den väckta motionen.
Dessa exempel uppenbara ingen brist på kontroll i omförmälta hänseende, utan tvertom att personer, hvilka efter gällande lag gjort sig friheten förlustige, jemväl blifvit beröfvade densamma; och följderna af den underlåtenhet, sorn motionären, enligt hvad nämndt är, lagt husbönder i allmänhet till last, lära ej kunna afhjelpas genom de skärpta kontroller motionären påyrkat.
LagrVtskottets BetänkandeN:o 101.
t Går marn emellertid vidare i motionärens framställning, så uppgifves hurusom „olagIiga eller blott skenbart lagliga häktningar nästan dagligen, skola verkställasoch vöre detta förhållandet, så kan icke förnekas att nödvändigheten påkallade kraftiga medel deremot, äfvensom! att?
de kontroller, som för närvarande finnas,, i sådant fall skulle vara alldeles otillräckliga.
Men lyckligtvis är ej förhållandet sådant, som det uppgifna.
Visserligen har erfarenheten visat att personer en och annan gång blifvit utan fog och således olagligen häktade;: men sådant hörer likväl, efter livad Utskottet inhemtat, till sällsyntlieterna;. och hvilka kontroller än må upptänkas, lärer det vara lika fåfängt att söka: helt och hållet förekomma dylika olagliglreter, som att hindra brott i allmänhet..
Den stränga påföljd , sorn lagern bestämmer för olaga häktning, synes likväl innebära ett temligen verksamt korrektiv, och den noggranna tillsyny som genom Justitiekansleren och Rikets Ständers Justitieombudsman utöfvas öfver häktningsåtgärder utgör ett ytterligare värn emot öfverträdelser af ifrågaställdé art.
I olaga häktningar finnes ej heller anledningen till den stora fångpersonalen ; och då ändamålet med motionärens förslag hufvudsakligen är åstadkommande af minskning i antalet af häktade personer, följer deraf att det medel, motionären föreslagit, ej skulle löda till samma ändamål..
Detta ändamål måste nemligen sökas på annan väg än genom skärpning af kontrollerna öfver häktningsåtgärder.
Men då: motionären ej anvisat någon annan väg, än berörde, och Utskottets verksamhet uti ifrågaställde hänseende är af det framställda förslaget begränsad, torde
Utskottet hafva tiltlyllestgörande anledning till sitt vördsamma tillstyrkande, att Pehr Sahlströms motion ej heller må till någon Miketa Stäffrders åtgärd föranleda.
Stockholm^ den 13 Oktober 1848- E eservationi af Riksdagsfullmäktigen Pehr Sahlström från Stockholms län:
Emot Utskottets fattade beslut, att min motion om skärpt kontroll å häktningsåtgärder, skall förfalla,, föranlåtes jag mig reservera.
Sedan jag i motionen sökt ådagalägga, hurusom dels underlåten husbondetillsyn och åsidosatt begagnande s Lag-Utskottets Betänkande, N:o 101. al mildare medel för att återföra den tjenande och ringare folkklassen till moralitet och känsla af dess pligt, dels den i senare tider sig alltmera ökande benägenheten att, afven för mindre felsteg och förseelser hos denna klass» genast anlita lagens straffande biträde, gemensamt och öfver all höfva ökar antalet af fängelsernas beklagansvärda innevånare, och dermed icke allenast de kostnader, sorn i sådant afseende erfordras, utan ock den vanmakt, som samhället häraf får vidkännas, samt då Utskottet behagat erkänna motionens rättsenliga syftning samt behofvet att söka förebygga den olikhet i förfaringssätt vid häktningsåtgärder, som i olika orter äger rum; har det varit oväntadt att Utskottet funnit det ingen åtgärd (iil afböjande af dessa olägenheter kunde för det närvarande vidtagas.
De skäl, som härtill föranledt, eller att bestämda stadganden angående olaga häktning redan finnas i nu gäilande lag: att det beror på den förfördelade att söka upprättelse derest honom något orättvist öfvergått: att det varit med formerna för Utskottets verksamhet oförenligt att föreslå och framställa nödvändigheten af ifrågavarande lagbestämmelsers ordentligare iakttagande, och att, i den under utarbetning varande nya kriminallagen, ännu mera bestämda föreskrifter i detta afseende komma att intagas, synas mig icke nog klara och tillfyllestgörande, särdeles med hänsigt till den stora och som jag förmodar mera allmänt insedda svårigheten för en olaga — för obetydligt brott och sålunda onödigtvis, häktad person, att mot en nyckfull och godtycklig polismakt åstadkomma den bevisning och anklagelse, hvarigenom den förres ställning kan restitueras och ersättning vinnas för det oförskyldta lidande, han härigenom tillskyndas och hvars följder vanligast medföra förlusten af hela haus timliga välfärd.
Dessutom torde, efter all sannolikhet, tidpunkten för det nya kriminal-lagförslagets antagande icke vara så nära, att de, som olyckligtvis annu måste vara beroende af den behandling jag önskat mera kontrollerad, föga få hugna sig af den närvarande lagstiftningens omtanka och förutseende i denna så vigtiga angelägenhet.
N:o 102. Lag-UtskoUe(s Memorial, N:o 102. 9 N:j 102.
Ank. till Exp. Utsk. d. 13 Okt., kl. 1 «. m.
Memorial, i anledning af dtermiss utaf Utskottets Betänkande JV:'o 86 öfver väckt motion om upphäfvande af den Akademiska Jurisdiktionen.
På grund af deremot framställde anmärkningar, har berörda Betänkande blifvit af Vällofl.
Borgare-ståndet till Lag-utskottet återremittera dt; men som, enligt till Utskottet ankomne protokolls-utdrag, öfrige Riks-stånd samina Betänkande bifallit, och tre Stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande i anledning af omförmälde anmärkningar icke erfordras; hvilket för A^ällofl.
Borgare-ståndet vördsamt lillkännagifves.
Mi. till n. Sl. Prot. 1817 och 1848. 7 Sami 1 Afä. X liäft It STOCKHOLM, w. f. dalman, 1848.
L»$-b'l$h*lltl-\
Memoria./, N t 103.
Ank. till E.ip-Utsk. den IS 0btkl. 2 f. m.
Vördsamt Memorial'.
Sedan Lag-utskollet i dess Betänkande N:o 5y till Rikets Ständers pröfning framlagt elt af Utskottet ntarbetadt förslag till förordning angående inteckning i fast egendom, oell samma förslag blifvit af Rikets Ständer bifallet, hvarefter underdånig skrifvelse i ämnet är vorden under N:o 160 lill Kongl. Majit afbiten; så bar Herr Eklund_, J.
F.j uti ett till Yällofl. Borgare-ståndet förliden gårdag ingifvet ocb till Utskottet remitteradt memorial, fästat uppmärksamheten derpå, hurusom uti ingressen till berörde af Rikets Ständer gillade samt till Kongl Maj:ts nådiga sanktion öfverlemnade förslag lill författning det misstag skall förelupit, att deri åberopade Kongl, förordning angående vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyttjanderätts inteckning, upptagils såsom gifna den 9 November 1844 i stället för den 19 Maj 1845; med anledning hvaraf Herr Eklund hemställt om icke Rikets Ständer böra till nödig rättelse bos Kongl. Maj:t i underdånighet göra anmälan rörande ifrågavarande felaktighet; och som Utskottet, vid granskning af ornförmälda lagförslag, erfarit att det således uppgifna misstag i afseende på åberopade författningens dag och årtal verkligen ägt rum, samt nödigt är alt detsamma i behörig ordning varder af Rikets Ständer rättadt, får Utskottet vordsamligen tillstyrka det måtte Rikets Ständer i underdånighet hos Kongl. Maj:t anmäla förenämnda förhållande, samt att ingressen lill oflanämnda författning, sådan den blifvit af Rikets Ständer beslutad, rätteligen bör lyda som föijer: [lili. tilt Ii. St. hot. 1S47 & 1848. 3 Sami. i Afd. 33 Haft. ■i Luf-fUiolUts Memnrntt, N:t> 10T Med ambing afl kapitlet Rättegångsbalken och Kongl, förordningen den i3 Juli 1818, med deri, genom Kongl, kungörelserna den 18 December 18:13 och 3o Maj i835, gjorda tillägg och förändringar , samt med undanrödjande af 3 ^ i Kongl, förordningen den ig
Maj iS/jl, angående nissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfart och nyttjande rätts inteckning, så vidt densamma ej har afseende ä nyttjanderätts inteckning, kommer förstnämnde kapitel att erhålla följande lydelse:
STOCKHOLM, f. d. Schslties Boktryckeri, 1S48.
Lag-UtskolMi Ullålande N:a 104 1 Ank. till Exp. Utsk. d. 20 Okt. kl. 1 e. ra. JM 104.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande JM 58, öfver Kongl. Majlis
Nådiga proposition om antagande af ny strafflag med flere tillhörande lagbestämmelser.
Sedan Kongl. Maj:t, medelst Nådig proposition, till Rikets