Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nämnda opera kommer under säsongen alt upptagas å härvarande kungl.
opera jämte en repris af » Nurnbergerdockan » med en ung dansk sångerska som debutant i Bertas parti.
detta sitt åt- gick.
en fiende till lek o c h Filharmoniska sällskapet har nu börjat sitt nya arbetsår.
Under den nya säsongen ämnar säll- skapet bland annat uppföra » Den heliga familjens flykt till Egypten » af Max Bruch, » Brudfärd » af Karl Valentin, » Jephtas dotter », legend ur gamla testamentet, af Ad.
Jensen, » Requiem » med svensk text, af Johannes Brahms, samt flere nyare körer ä capella.
Sällskapet kommer att vid sina kon- serter erhålla biträde af en stor orkester, som längre fram på hösten börjar sin verksamhet här- städes under ledning af kapellmästaren Andr-ects Hallen.
Liksom under sällskapets föregående ar- betsår kommer abonnementsteckning äfven nu att ega rum.
att j a g aldrig sett någon skratta så hejdlöst som hon, då vi på frikvarten lekte » vattna gåsen ».
Jag kan se henne, när jag vill, där hon i sin gungstol satt och med ifver för det ena eller andra partiet följde gång o c h hennes bländhvita tandrader och hennes svarta vår tur hon Att var det att hon framlyste ögon blixtrade af nöje.
deltog i leken humor och mimik lekens Och ligga dubbla a f skratt, då o c h m e d en oefterhärmlig » bjöd till kattens bröllop ».
någongång, då eleverna föllo på den idéen att bock, sade, att dant, är icke hon midt under arbetstiden leka blind- hon ej kunde tillåta något så- väl ej så besynnerligt; jag tror skulle gjort det, om visst det skett på fritimmarne.
operan gaf i måndags för första gången under det nya spelåret Mozarts härliga opera » Fi- garos bröllop ».
Rollbesättningen var med ett un- dantag densamma s o m i våras.
Figaros parti, som då uppbars af hr Nygren, hade nu öfvertagits af hr Edberg, hvilken o m ock ännu en viss tung- het hvilar öfver hans spel o c h den talade dia- logen, dock i sångpartiets utförande gaf mycket goda löften för framtiden.
Den vackra o c h klang- fulla rösten är ännu ej fullt utvecklad, men gjorde sig i detta parti bättre gällande än i något af de föregående, som den unge sångaren härstädes ut- fört.
Fraseringen är i allmänhet god.
Priset för aftonen togs naturligtvis på kvinno- sidan.
Såväl fruarna Östberg och Edling, som frö- ken Jungstedt skördade det lifligaste och mest väl- förtjänta bifall.
Beträffande de båda förstnämnda är man nu i allmänhet van att såväl i sång som spel finna det bästa presteras.
Och en mera skalkaktig och liffull Cherubin än fröken Jungstedt kunna vi knappast tänka oss.
Enligt vår åsigt är hennes uppfattning af rollen fullt riktig, och i vokalt hänseende var hennes utfö- rande af partiet ännu bättre än i våras.
Grefve Almaviva hade i hr Johanson fått en föga tillfredsställande representant, och hr Rund- berg gjorde alldeles för mycket väsen af sin lilla roll.
Öfriga partiinnehafvare skötte sina platser oklanderligt.
I sin helhet gick operan mycket bra under hr Hennebergs ledning, Såväl solisten- sembler s o m kör och orkesternummer gingo för- träffligt.
Den nästan fulltaliga publiken gaf upp- repade gånger sitt lifliga bifall tillkänna.
Blom- mor saknades ej heller.
Operan gafs för 246:te gången — det högsta antal s o m någon opera uppnått härstädes.
Literatur och konst.
Det heliga landet och bibeln; af teol. d:r Cun- ningham Geikie.
På Tortsten Hedlunds förlag i Göteborg utgifves för närvaranee häftesvis en svenk upplaga af detta engelska arbete, s o m i sitt hem- land rönt ett stort och välförtjänt erkännande.
Den solida utstyrseln oeh de talrika, synnerligen konstnärliga illustrationerna göra verket redan i yttre måtto till ett praktverk och en prydnad för biblioteket i hvarje hem; komma så därtill de inre, väsendtliga egenskaperna af en liffull och färg- mättad stil o c h framställning, som böra göra fram- gången för d:r Geikies arbete viss äfven här hemma hos oss, där säkerligen icke intresset är svagare än annorstädes för det sagorika Österlandet, där civilisationens vaga stått och hvarifrån utgått den religion, som genomtränger allt hvad i våra dagar bär namn af humanitära sträfvanden och social utveckling.
Arbetet utkommer — med ett häfte ä 25 öre hvar fjortonde dag — i omkring 40 häften.
» De vises sten » eller framtidens läkekonst; af Justus.
R. Biosdel §• C:o. » En bok för alla friska, s o m ej vilja genom sjukdom förlora sin helsa, arbetskraft o c h lif » har förf.
kallat sitt arbete, och han tillegnar det » svenska mödrar ».
Vi anse det för vår del väl värdt att läsas och begrundas.
Det är det från Tyskland utgångna, moderna systemet af en naturenlig läkekonst, synnerligen genom vattenkurer och dietiska åt- gärder, som här varmt förordas.
Och den, som känner de enkla naturliga lagarne för sjukdomars väsen o c h behandling, han skall vid sjuksängen stå lugn och trygg, viss därom, att han i kampen mot döden har på sin sida en bundsförvandt, som är vida mäktigare än alla apotekets droger — naturens egen läkekraft.
Räddad.
ed för byvägen kom en ung flicka.
Hon gick fort för att hålla sig varm i den skarpa köl- den; en rodnad låg öfver kinderna, ögonen glänste, då och då drog ett leende öfver läpparne.
Häradshöfding Berner hade svårt att hinna upp henne, där han fick sikte på henne från stora landsvägen.
Nere på bron öfver ån hann han henne slutligen.
» G o d middag, fröken Elna! » Hon hade icke hört hans steg och spratt ovil- korligen till något litet, men leendet lyste upp hela hennes ansikte, när hon räckte honom handen.
» Fröken har hemtat posten; så många bref », sade han småleende och pekade på packen i hen- nes hand.
» Ja, och icke ett enda till mig, är det icke sorgligt? » Hon mötte hans blick med ett så skälmaktigt ögonkast, att de måste till att skratta båda två.
» Låt mig bära dem åt er, så får ni slicka hän- derna i muffen, det är kallt. » Han tog brefpacken, och så bar det af vägen framåt, under det de pratade och skrattade som två.
glada barn.
Öfver granskogens mörka bälte i vester, där so- len sjunkit, låg ett rödt sken, s o m gaf värme o c h färg åt det gråa landskapet.
Men endast för en kort stund, det fick snart vika för vinterdagens tidiga skymning.
De hade kommit in på allvarsammare ämnen, och nu som alltid kom den gamla bitterhelen o c h hånet öfver världens gång fram h o s Ivar Berner.
Det var lycka, de talade o m.
» Tro mig, fröken, somliga människor äro ska- pade till lycka, andra till olycka », sade han i denna bittra ton, som alltid upprörde henne så.
» Det kan ni icke mena, häradshöfding Berner, ni får inte mena det », svarade Elna häftigt, » huru skulle ni kunna lefva lifvet med tron på en så orättvis Gud? » De voro framme vid grinden.
Berner svarade icke genast.
Så böjde han sig ned för att bättre se hennes ansikte i den tilltagande skymningen.
» Ni blir säkert mycket lycklig. » Han talade så lågt, att hon knappast uppfattade orden, men hans långa, sökande blick gjorde henne så underlig till mods.
Han räckte henne brefven.
» Farväl, fröken Elna! » Hon kände hans varma hand kring sin egen; hvarför släppte han den icke igen?
Hon vågade icke se upp, hon blef så underligt varm, det var s o m o m blodet brände i hennes ådror, men hon kunde icke tänka.
— Så släppte han plötsligt hen- nes hand och gick.
Hon såg h o n o m försvinna nere på vägen.
Då, när han var borta, kom det som ett troll- slag öfver henne, hvad hon stundom dunkelt anat, vissheten o m, att han älskade henne, att han skulle bedja henne blifva hans hustru.
Hon knäppte hop händerna i en ovilkorlig ångest, gång på gång steg upp ur djupet af hennes själ en b ö n till Gud, att det icke skulle hända ännu, icke ännu!
Hon var icke värdig h o n o m; hon kunde icke bära en sådan lycka; den skrämde henne; hon förtjänade den icke.
— Icke än!
Icke än!
Men midt under bönen k o m åter igen öfver henne en känsla af outsäglig lycksalighet öfver att vara hans, hans egen.
Hemma pä sitt rum satt Ivar Berner i mörkret och tänkte.
Det hade kommit en sådan stillhet öfver h o n o m efter de sista veckornas o r o.
Nu måste hon förstå, att han älskade henne, och Theodor Blanchs konstsalong.
Inträdesafgiften bara den tanken gjorde honom lycklig.
Han ha.de till utställningen af italienaren Simonis kolossal-, gifvit sin själ i hennes händer, och hon måste målning » Alexander den store i Persepolis * har, älska honom tillbaka.
för att bereda en större allmänhet tillfälle få se Så k o m det för honom, när han hade sett hen- detta storslagna konstverk, blifvit nedsatt till en- ne för första gången.
Han hade helt hastigt, fram dast SO öre under den korta tid detsamma ännu på våren, blifvit skickad till Ulleryd för att sköta är utställdt.
en kamrats tjänst.
Doktor Ruth bodde alldeles i närheten, och så skulle han naturligtvis göra visit där.
En vacker eftermiddag begaf han sig på väg.
Uppe på Kvarnkullen fick han plötsligt ögonen på en ung flicka.
Det var Elna Ruth.
Hon stod lu- S e n till, att Idun med Modetidning tat mot en björks hvita stam, solen lekte öfver det blonda håret, halmhatten låg i gräset vid hen- finnes h o s alla e d r a b e k a n t a!
nes fötter.
Det var ett egendomligt behag i den smärta, böjliga figuren, men det var uttrycket i ögonen, där hon stod och såg bort i fjärran, s o m
frapperade honom mest.
Det var något så från- varande i dessa mörka, gråa ögon, det var, som om hon Iefde i en egen värld af underliga dröm- mar och tankar, någonstädes långt, långt borta.
Det var ej granskogens mörka linie, där den af- tecknade sig mot den klarblåa aftonhimlen i fjär- ran, icke solens glöd eller trastens sång, som tog hennes sinne fånget, det var en främmande skön- hetsvärld, dit hon drömt sig.
Det låg vemod och längtan i blicken, men den var också så oändligt mild.
Han var nästan rädd för att störa henne och se den blicken vexla uttryck.
Men hon hade redan hört hans steg.
Hon rodnade till, böjde sig ned efler sin hatt och gick så hastigt en stig inåt skogen.
Han skulle aldrig i hela sitt lif kunna glömma henne, så som han då hade sett henne.
När han sedan gjorde hennes bekantskap, fann han henne gladare och lifligare, än han hade tänkt sig, när han först såg henne.
Det var nå- got så elektriserande ungdomligt hos henne, och det drömmande uttrycket i ögonen fick ofia vika för ett ljust, soligt leende.
Men när de talade allvarsamt med hvarandra, som dc så ofta gjorde, då kom det igen detta uttryck af tankfullhet, då var där i ögonen en längtan efter något fjärran, oupphinneligt.
Och det var så han älskade henne varmast, som han helst mindes henne.
Det var då, hon kom hatet och hånet att smälta bort hos honom, det var då, hon bäst kom h o n o m att för stå, att det finns godhet och skönhet i lifvet, myc- ket värdt att lefva för.
Ty det var detta, han tviilade pä i sina mörka stunder.
Det fanns ti- der, när allt stod för honom som uselt och då- ligt, som funnes det intet, som vore värdt en är- lig ansträngning, intet värdt alt älska och lefva för.
Men hon öppnade hans ögon för mycket, som han hade gått förbi utan att se, så mycken ädel offervillighet, så mycken kärlek, så mycken godhet.
När hon talade, var det som en mjuk hand strukit öfver hans brännande panna, strukit bort oro och tvifvel och gjort allt ljust och gladt.
Han kände, att hon räddade allt det bästa i hans själ, att utan henne skulle han hjälplöst gå till botten.
* Borta i kyrkbacken var kälkåkningen i full gång.
Det gick i svindlande fart ned för backen, och nere i svängen vid ån var det som roligast, när det gällde att ej falla.
Småflickorna kommo där, två o c h tvä på sina små kälkar, i stor ån- gest, när de fingo bakom sig någon af gossarne, som lågo rak långa framlänges på kälkarne och kilade förbi äfven de bästa af flickornas.
Men allra muntrast lät det borta hos flickorna Strömmer osh Elna Ruth.
Häradshöfding Berner och löjtnant Rude hade skaffat sig en stor drag- kälke, och där voro de nu på allesammans; hä- radshöfdingen styrde, och de andra sutto och stodb bäst de fingo rum.
Lisa Strömmer och löjtnant Rude kommo alltid bredvid hvarandra, och alltid kräfde situationens faror, att hans arm beskyd- dande lades kring hennes lif.
Kurtisen var i full gång.
Lisas blåa ögon spelade .uppsluppet om- kring, och hennes skratt hördes ända långt ned på landsvägen.
Anna Strömmer och Elna voro betydligt tystare, och häradshöfdingen måste nä- stan uteslutande gifva akt på, huru han styrde; svängen där nere var ej så lätt att komma till rätta med.
Elna hade ej råkat Berner ensam, sedan den eftermiddagen de skilts nere vid grinden.
Hon var nästan glad däröfver; det var något så lugnt nu, när de råkades.
Det var som två vanliga bekanta rätt och slätt, och ändå var det detta lyckliga medvetande, att hon var mer för honom än alla, alla de andra.
Det låg där i hans blick, den gled som en smekning öfver henne, det låg där i tonfallet, så lågt och innerligt, när han ta- lade till henne.
Hon var riktigt rädd för, när detta förhållande skulle brytas; när det skulle komma till ord och löften emellan dem.
Det var så härligt som det var nu.
Det var henne, som om hennes kärlek dag för dag växte sig mera.
stark just i denna frihet — och hon var så gräns- löst lycklig.
Nu njöt hon i fulla drag af att sitta där tyst, medan det bar af ned för höjden med en fart, så hon nästan kunde haft lust att känna sig litet rädd, om ej Ivar Berner hade styrt kälken så lugnt och säkert.
Då o c h då måste hon skratta åt Li- sas och löjtnantens tokprat, och då det blef allt för galet, måste hon o c h Anna lugna dem.
Så skulle löjtnant Rude styra, och Lisa skulle stå bakom och hålla honom i rockkragen för att icke falla af, och så bar det af igen med Berner bredvid Elna.
I svängen glömde löjtnanten att passa på, o c h så körde de fast i en drifva, så snön yrde o m dem.
Rude råkade värst ut och så Lisa, som förlorade balansen och föll hufvud- stupa i en drifva, sä hon säg ut som en snögum- ma, när hon kom upp igen.
Duktigt vät var hon, men åka skulle de ändå, och så höllo de på, ända till det blef mörkt.
På hemvägen voro Lisa och löjtnanten långt i förväg med kälken, som de drogo som parhästar, medan Elna, Anna och hä- radshöfding Berner kommo långsammare efter.
Elna tog afsked vid sin grind.
Rude och Berner följde flickorna Strömmer ned till Bjärseby.
Som vanligt skulle man råkas dagen därpå på kälk- backen.
Hvad detta var härliga dagar för dem bägge.
Den klara, friska vinterluften, den vackra, hvita snön, rimfrosten på granarne, som glittrade i sol- skenet, o c h denna outsägliga, hemliga lycka.
De kände båda så lugnt och helt, att de tillhörde hvarandra, fast aldrig ett ord af kärlek uttalats.
Och Ivar Berner dröjde att tala.
Han ville vänta, till han med säkerhet visste, att han skulle få den plats, han nu skötte som tillförordnad.
Det visste han ju för öfrigt så säkert; det var in- gen möjlighet, att någon annan skulle gå före ho- nom.
Med sådana inkomster kunde han när som helst bjuda Elna ett hem.
Han hade ofta förr tänkt sig möjligheten af att, själf fattig, förälska sig i en fattig flicka.
Han hade alltid sagt sig själf, att som en man af he- der måste han då döda sin kärlek, gå sin egen väg i ensamhet och icke draga ned den kvinna han älskade i fattigdom och elände.
Gud vare lof, att när han mötte Elna, var hans ställning sådan, att han aldrig behöfde komma till denna förfärliga konflikt.
För öfrigt väntade han hvarje dag bref, om att han blifvit utnämnd, och räknade timmarne, till dess han skulle kunna bedja Elna blifva sin hustru.
Ivar Berners barndom hade förflutit under sorg- liga förhållanden.
Han hade aldrig vetat, hvad ett hem var, aldrig kännt en moders kärlek.
Nu skulie Elna gifva honom allt, hvad han måst sakna.
Hon var den första kvinna, som någon- sin fängslat hans tankar, och nu bodde hon där- inne som ensam herrskariuna.
Han gaf sig helt åt henne, som få män kunna göra det.
Hon var för honom personifikationen af allt rent och godt, hon kunde gifva honom allt, som fattades i hans ensliga, glädjefattiga lif.
Hennes inflytande öfver honom var så stort, att på djupet af hans själ jäste o c h arbetade det, tills han efter hand allt mer och mer kände sig böjd och dragen till allt, hvad hon älskade och satte högst.
Hans starka natur hade blifvit vek och böjlig genom en ren och innerlig kärlek.
När Elna kom in i salen, satt doktor Ruth som vanligt och spelade i skymningen.
Men nu var det Elna som måste spela för honom, medan han satt i gungstolen och lyssnade till de drömmande, smekande tonerna.
Musik hade varit doktorns stora passion hela hans lif, och hans dotter hade också ärft en mer än vanlig begåfning.
Det var, som om hon kunde lägga hela sin själ i tonerna, de kunde bäfva af längtan, vemod och sorg, de kunde jubla i ungdomsglädje, de kunde bära med sig sol och vår, blomdoft och sprickande löf; det var en tonvärld, så rik och vexlande som ungdo- mens skönaste drömmar.
(Forts.) Till Iduns läsarinnor!
Barnatiggeriet.
|S|en välvilliga allmänheten, som så ofta skän- 1| / ker en skärf till tiggande och säljande barn, ®&gt; uppmanas vänligen att vid sådana tillfällen alltid taga reda på barnets namn o c h bostad samt därom personligen, skriftligen eller per telefon (82 08) göra anmälan på föreningen för Välgören- hetens ordnande Centralbyrå, Lilla Nygatan 10. l:sta oktober flyttas Centralbyrån till Stora Ny- gatan 36.
Centralbyrån vill då icke blott omedelbart låta anställa undersökning om barnens förhållanden, i fall af nöd o c h last söka förmedla hjälp åt fa- miljen o c h om möjligt vård af barnen, samt i händelse af yrkestiggeri med familjen efter om ständigheterna förfara, utan äfven underrätta den meddelande om sanningsenligheten utaf de af bar- nen uppgifna förhållanden.
ö o m jag på inga vilkor kan gå in på eller in- stämma i Laurentias påståenden angående kvinnor med blond hårfärg, kan jag ej ur- aktlåta att i denna, för resten föga viktiga fråga yttra några ord emot dessa nämnda påståenden.
Med afseende på att flere brunetter än blondi- ner blifva gifta, så vill jag endast säga, att ifall äktenskapens tillkomst beror af kvinnans energi, det är: » förstånd, skarpsinnighet, uthållighet och kraft att handla i det rätta ögonblickets (ordagrannt anfördt ur Laurentias artikel i Idun), så anser jag det böra räknas till blondinernas heder, att de ej, såsom brunetterna, genom sin energi så att säga truga sig in i äktenskapet.
Kanske får man anse denna » kraft att handla i rätta ögonblicket », när fråga blir att skaffa sig en man, såsom en af de många orsaker till att allt färre äktenskap blifva lyckliga?
— Jag bara frågar.
Hvad liknelsen: barndom, ungdom och fullvuxen mognad tillämpade på kvinnor med olika hårfärg angår, så bör den anses temligen naiv.
Blondi- nerna duga ingenting annat till än » smeka och jollra ett uppbrusadt sinne till r o », enligt Lau- rentias åsikt.
Och ändå är det blondinerna, s o m för det mesta utan » stöd » få vandra genom lif- vet.
Hvem handlar för dem och skaffar dem lef- vebrödet under sädana förhållanden?
Hvad åter verkligt stora handlingar, som blif- vit utförda af kvinnor, vidkommer, så tror jag ej att vi behöfva söka länge i historien för att finna, att många sådana blifvit utförda af blondiner.
Och man är väl ej nog djärf att vilja hänföra dessa kvinnor till » barnen »?
Med detta har jag endast velat säga, att en kvinna med blond hårfärg kan vara fullkomligt lika energisk som en brunett, och att ett hufvud, beväxt med de skönaste mörka lockar, lika väl kan innesluta en » hönshjärna » som det, hvilket är täckt med en linfärgad hårmassa — eller kan- ske blott några siripiga testar.
Därför kan det ej häller blifva brunetterna, som » regera världen », såsom Laurentia påstår, om det ej blir i den vidt aflägsna framtid, när blondi- nerna blifva sällsynta, ty pluraliteten vinner j u alltid seger.
Till sist uttalar jag min stora beundran för alla kvinnor med snille o c h energi, de må nu hafva hvilken hårfärg som helst 1 Viva.
Redogörelse för i n s a m l i n g e n till Barnhemmet i Bohuslän.
Onämnd, Tumba 1: —; lnsamladt genom H.
3: 50; Wachtmeister, Kristineholm 2: 60; Kr — n 1: 50; Onämnd, Upsala —: 20; Pauline Rolander 1: —; Onämnd, Skultuna —: 20; Prenumerant i Eliinge —: 50; Iduns läsarinnor i Helsingborg 2: —; Läsarinnor af Idun i Ronneby 1: 50; Ele- ver och lärarinnor vid en högre flickskola i Lund 10 —; genom och från Hulda Erikson 1:50; Prenume- rant, Harg —: 60: A.
5: —; Insamlade genom Caroline Fleetwood 5: —; Astrid och Martha 1: —; Berna B — t 1: 25; Onämnd, Vesterås 5: - -; Hilma —: 20; Onämnd, Karlskrona —: 60; A.
—: 30; Eva Hamilton 2: 38- Barnavänner i Ala, genom A.
S. 2: 20; Från en syförening i Vesterås 6:70; E.
K. Vesterås 1:30; E.A.Björkman 3: —; En af Iduns läsarinnor i Ystad —: 50; » Gurli » —: 50; » Från tomtarnes rike » 1: 40; Ett par af Iduns lä- sarinnor i Lund 1: 40; Insamlade genom Alice Carlsson 10: —; Onämnd, Stockholm —: 50; Pre- numerant i Finland 2: 20; Syförening af bondflic- kor i Anundsjö genom Tullia Bergman 2: —; Lä- sarinna af Idun i Helsingfors —: 35; L. Silfver- svärd 1: —; Fanny Forsström 1: —; Jenny —: 30; Iduns-prenumeranter i Ljung 2: 09; Sigrid —: 75; Onämnd, Gefle 1: —; W. M.
5: 50; M. Wahlström 6: — •; Iduns-läsarinna —: 30; genom » Skolmoster » 2: —; » Två systrar », Stockholm 3: 50; » En af Iduns unga läsarinnor » —: 35; Ada R.
S. 1: 50; B.
1: —; Onämnd, W ä d d ö —: 20.
FÖRSLAG TILL MATORDNING FÖR VECKAN 27 SEPT. — 4 OKT.
S ö n d a g: Kraftsoppa; ragu pä ox- gommar; stekt orre; äppelkroketter.
M å n d a g: Buljong med tapioca; torsk a la noble dame; ragu pä fläsk- korf.
T i s d a g: Julienne; oxstek med grön- saker.
O n s d a g: Puré på jordärtskockor; gös; rapphöns.
T o r s d a g: Hvitkål; kalfkyckling; tunna pannkakor med sylt.
F r e d a g: Soppa på gröna ärter; gädda; syltade päron.
L ö r d a g: Aborrar; bifistek; hafre- soppa.
på en aflång vaxknopp, som omlindas med grönt papper, slutar arbetet.
Bäst är att köpa små knoppar och blad, som jämte de förfärdigade stora rosorna och knopparne ordnas på en passande kvist.
Man erhåller på detta sätt en utmärkt vacker dekoration.
Den mörkare kalken af en gul eller laxfärgad ros kan man, i händelse det erforderliga papperet ej kan erhållas i flere nyanser, mycket lätt framställa därigenom, att man lätt fuktar skar- lakansrödt silkespapper och därmed fär- gar rosens kalkblad.
(Forts.) FÖRLO FVADE.
Ingeniör SOM SALLAD.
Stora SELMA EHRNGREN.
Stockholm den 21 september 1890.
DÖDE.
E N Tillkännagifves att Laura de Brunikowsky, vackra Ragu på oxgommar.
född Torsk å la noble dame.
ROOTH, stilla afled i Linköping den 18 sept.
1890, uti en ålder af 81 år, sörjd och saknad af barn och barnbarn, syster och vänner.
n r 391, v. 4.: [2642J Olga.
UNG, ANSPRÅKSLÖS flicka önskar till hösten plats i godt hem, villig deltaga i alla inom hus före- kommande göromål.
18 år », Mariestad p. r.
[2614] Enkefru lingon urväljas, och man sticker här och där i dem med en fin nål.
En lag kokas af 16 cl.
vinättika, 11 Oxgommarne cl.
vatten och socker, litet hvitpeppar, iorvälias, afputsas och kokas möra i sönderbruten kanel, krossad ingefära, slutet kärl, skäras sedan i den storlek nejlikor och muskotblomma i en påse.
man behagar, blandas med färs af fisk, Skummas väl och slå * kokhet öfver kräftstjärtar, champignoner och hvit bären.
Lagen omkokus med kryddorna sås.
Raguen serveras mycket varm, 2 å 3 gånger och slås åter varm på garnerad med smörbakelser.
bären.
Bisgrynen Körsbär, sköljas helst mörka, och krusbär och kokas med vatten eller mjölk till på samma sätt.
en stadig gröd, som sedan uppblandas ATT INLÄGGA HVIT SYLTLÖK.
Löken läg- med dubbelt så mycket fast äppelmos.
ges i stark saltlake 1 dygn, rensas Häraf formas kroketter af ett äggs sedan och kastas genast i friskt vatten.
storlek, som doppas i rifvet bröd, vi- Sedan den upplagts på linne att torka, spadt ägg och åter i rifvet bröd, hvar- förvälles den litet i en förtennt kastrull; efter de få ligga en stund.
De kokas sedan gulbruna i skirdt smör och ser- lägges därefter åter på linne, men får ej hinna kallna.
Under tiden kokas veras varma.
en lag: Till 425 gr. lök tagas 7 dl.
Torskskif- vinättika eller vacker spritättika, ett vorna läggas med 425 gr. fint salt i (Forts, å följ.
kallt vatten under 6 timmar.
8 liter friskt vatten uppkokas särskildt med 320 gr. salt, skifvorna läggas däri och få uppkoka, hvarefter kastrullen lyftes af elden och får stå fem minuter.
Torskskifvorna uppläggas utan servet och öfverslås med en god holländsk sås.
Garneras med fileter af hafstunga, doppade i ägg och rifvet bröd samt stekta i fiottyr; lösa kvistar af körfvel läggas däröfver.