Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I denna Coxes resebeskrifning förekommer följande: »Jag kunde icke få reda på de närmare omständigheterna vid denna bekännelse, blott i allmänhet att Cronstedt försäkrade, att han laddat pistolen och att Stjernros, hvilken dog som generallieutenant och öfverste för lifvakten, varit den, som på nära håll bakom konungen skjutit skottet på honom; man påstår äfvenledes, att Stjernros på dödssängen bekänt sitt brott.»
Detta i förening med den omständigheten, att intet motiv kan uppgifvas, hvarföre någon många år efter Cronstedts död skulle hopdiktat och utspridt en så ohygglig lögn om honom, hvilken under sin lifstid var en för sina uppfinningar i artilleriet högt ansedd militär, som blef erbjuden att bli riksråd, men undanbad sig detta förtroende, gör det svårt att frånkänna Tollstadii berättelse trovärdighet.
Coxe meddelat i nu omförmälda resebeskrifning förringas icke deraf, att Coxe i berättelsen om en senare företagen resa i norden säger sig ha erfarit, att de anekdoter, han anfört i den först utgifna resebeskrifningen, äro osäkra och att berättelsen om Cronstedts bekännelse saknar all grund.
Detta bevisar endast, att vid Coxes senare besök i Stockholm allmänna tänkesättet ändrat sig i fråga om Cronstedts brottslighet, men icke att den af Coxe i den tidigare utgifna reseberättelsen meddelade underrättelsen saknar all grund.
Müller anmärker vidare, att det icke är sannolikt, att
Stjernros skulle haft mordvapnet på ett bestämdt ställe i sitt rum liksom för att hvarje ögonblick hafva en påminnelse om sin illbragd.
Men 32 år efter Karl den tolftes död och sedan det fria regeringssättet blifvit befästadt, kunde Stjernros anse sig ganska trygg mot en angifvelse för mord å konungen, och kan med en viss stolthet ha föreställt sig ha varit den svenska frihetens Brutus.
Müller anmärker också, att Tollstadii namn ej förekommer i berättelsen, som blott uppgifves vara författad af Cronstedts biktfader.
Detta förklaras deraf, att kyrkolagen i 7 kapitlet 2 § stadgar dödsstraff för prest, som röjer hvad en syndare vid hemligt skriftermål yppat.
Ehuru Tollstadius således aldrig ämnade i sin lifstid offentliggöra berättelsen, torde han likväl, af fruktan att den i hans lifstid, honom ovetande, kunde komma i obehöriga händer, ha underlåtit att utsätta sitt namn.
Vidare anmärker Paludan Müller, att berättelsen gifver både Cronstedt och Stjernros oriktiga militära titlar.
Detta kan förklaras deraf, att Tollstadius, som till lif och själ var prest, kan hafva misstagit sig om titlarne.
Deremot är det mindre troligt, att tillverkaren af ett falskt dokument skulle gifvit de deri omnämnda personerna oriktiga titlar.
Derjemte anmärker Paludan Müller, att hvarken Cronstedt eller Stjernros nämnes bland dem, som voro närvarande vid dödstillfället, och särskildt erinras, att Cronstedt såsom artilleriofficer ej hade något att der beställa.
Denna omständighet är snarare egnad att öka än minska trovärdigheten af Tollstadii berättelse, enligt hvilken Stjernros icke utförde sitt dåd i löpgrafven utan »gick ofvanpå gräsvallen ikring.»
Slutligen anmärker Paludan Müller, att om så tillgått som Cronstedt uppgifvit skulle mördaren utsatt sig icke blott för den största fara utan äfven utfört sitt dåd i åsynen af en mängd soldater.
Häremot erinras, att konungamördare i allmänhet icke sky faran samt att, då mordskottet aflossades, soldaterna sannolikt gräft sig så djupt ned i löpgrafven, att de, hindrade af skanskorgarne, ej kunde se hvad som tilldrog sig på något afstånd från den löpgraf, hvari de arbetade.
Man kan numera ej alldeles bestämdt utvisa platsen der konungen föll, ty strax sedan svenskarne aftågat, fyllde danskarne löpgrafvarne.
En hög obelisk uppsattes der konungen, enligt en svensk öfverlöpares berättelse, skall hafva fallit, men på svenskarnes begäran blef den i anseende till den för dem kränkande inskriptionen redan år 1730 nedrifven.
Denne öfverlöpare, som enligt Paludan Müllers meddelande var fänrik Hallenfeld, har dock lemnat oriktig uppgift, då han sagt, att skottet träffade konungen ofvanför högra ögat, hvilket strider mot hvad som upplystes vid den år 1859 hållna besigtning, vid hvilken utröntes, att skottet gått in på venstra sidan.
Detta hindrar dock ej, att uppgiften om platsen der konungen föll kan vara riktig.
År 1788 uppsattes ett träkors der man då trodde, att konungen föll, och år 1814 har en mindre obelisk der blifvit uppsatt.
Enligt Voltaires sannolikt på Sicres och Maigrets uppgifter grundade berättelse skall konungen, då han stupade, ha stått vid ett ställe, der den nya linien gjorde en vinkel mot den gamla.
Med den gamla linien menas här den löpgraf, som fullbordades natten till den 29 november 1718 (nya stilen), hvilken förut i denna skrift kallas paralelen och är utmärkt med nummer 6 på närstående planritning, som är kopierad efter den i Svederi öfversättning af Paludan Müllers skrift befintliga »plan af Fredrikstens fästning och belägringsarbeten 1718» och kompletterad i riksarkivet efter der befintliga kartor.
Med den nya linien menas den löpgraf, som påbörjades aftonen den 30 november och på planritningen är utmärkt med nummer 7.
Enligt Carlbergs berättelse stod konungen, då han träffades af skottet, i den gamla approchen (n:o 6 på planritningen) 6 eller 8 steg från det ställe der den nya under arbete varande linien (n:o 7 på planritningen) utgick »från den gamla approchen».
Detta ställe är utmärkt med bokstafven m å planritningen.
De la Motraye, hvilken vistades i Sverige åren 1719 och 1720, har i sin förutnämnda resebeskrifning (Svederi öfversättning af Paludan Müllers skrift, s. 86) yttrat: »deraf slöt man, att det varit en falkonettkula, samt af den ställning, hvari han stod, att skottet kommit från Overbjerget, som underhöll en fruktansvärd eld och hvars skott förnämligast riktades på den punkt der konungen stod».
Att de la
Motraye fått oriktig underrättelse, att det den ifrågavarande aftonen sköts från Overbjerget, skall nedan visas, men anmärkningsvärdt är hvad han förmäler, att man af den ställning, hvari konungen stod, slöt, att skottet kom från Overbjerget.
Såsom planritningen visar, ligger Overbjerget rakt i vester från den punkt, der konungen stod då han träffades af skottet.
Enligt detta antagande har alltså skottet gått in på venstra sidan, hvilket bekräftas af 1859 års undersökning, och om konungen blef lönnmördad, skall mördaren ha stått så, att skottet kunde förmodas ha kommit från Overbjerget.
I Carlbergs berättelse uppgifves ock, att skottet träffade utanifrån tranchéen »inpå venstra sidan genom H.
M. hufvud».
Deremot berättar Voltaire, hvilkens »l’histoire de Charles XII» utkom år 1731 och således efter Sicres återkomst till Frankrike, att kulan träffade den högra tinningen.
Då Voltaires sagesman troligen är Sicre, synes denna uppgift ha tillkommit för att vilseleda.
Den förutnämnde engelsmannen Coxe berättar (Svederi omförmälda öfversättning s. 118) att han under sin vistelse i Fredrikshall uppsökt en 96-årig man Bengt Elkenson i Tistedalen, som tjent vid artilleriet i fästningen under belägringen, hvilken sagt honom, att det dödande skottet sannolikt kommit från fästningen men icke från Overbjerget, emot hvars eld löpgrafven var skyddad af en mellanliggande höjd och hvarifrån den natten icke ett enda skott lossades, hvilket Elkenson med så mycket större visshet kunde säga, som han sjelf då befann sig tjenstgörande i det sistnämnda utanverket.
Man har invändt mot denna berättelse, att då Bengt Elkenson var 96 år gammal, då han samtalade med Coxe, han kan hafva glömt, huruvida det sköts från Overbjerget den ifrågavarande aftonen.
Men det, hvarom han icke bör hafva misstagit sig, är uppgiften, att platsen, der konungen stod då han stupade, af en mellanliggande höjd skyddades mot eld från Overbjerget.
Hvad som bekräftar Bengt Elkensons berättelse, att ifrågavarande afton det icke sköts från Overbjerget, är att kommendanten på Fredriksstens fästning
Landsbergs dagbok gifver anledning till antagande, att det icke sköts från Overbjerget den aftonen då konungen föll.
I denna dagbok nämnes nemligen, att det »kanonerades» från Overbjerget den 28 november och den 2 december (gamla stilen), hvaremot deri icke omnämnes, att det sköts från Overbjerget de öfriga dagarne.
Den första underrättelse, som från Sverige i utlandet offentliggjordes om konungens död, är, efter hvad Paludan Müller upplyser, ett meddelande i en tidskrift benämnd »Historische Nachrichten von dem Nordischen Kriege», hvilket börjar sålunda: »Förliden fredag, som var den 15 december, ganska sent på aftonen, sedan H. K. H. redan gått till sängs, ankom H.
Durchlaucht arfprinsens generaladjutant
Sicker, anmälde sig vid hofvet och begärde skyndsammast audiens, som också genast beviljades honom.
Han hade intet bref med sig, men aflade muntlig berättelse om H.
Majestäts, vår allernådigaste konungs olyckliga och beklagliga bortgång vid stormen på skansen som hörde till Fredrikshalls hufvudfästning.
Skottet har skett med en kartesch från en annan skans som låg på sidan på afstånd derifrån.»
Underrättelsen är oriktig deri, att det var vid en stormning konungen blef skjuten.
Det är icke utan vigt, att den första underrättelsen om konungens död, som var afsedd att meddelas allmänheten, innehöll en afsigtlig lögn.
Anmärkningsvärdt är vidare, att uppgiften icke innehåller, att konungen blef skjuten från fästningen utan från »en annan skans som låg på sidan på afstånd derifrån.»
Med denna skans menas påtagligen Overbjerget, som ligger på venstra sidan om den plats der konungen föll på omkring 500 stegs afstånd derifrån.
Men om skottet i anseende till den mellanliggande höjden icke kan hafva kommit från skansen Overbjerget, så ligger det antagandet nära till hands, att skottet kommit från den mellanliggande höjden.
Afståndet mellan denna höjd och platsen der konungen föll tyckes vara omkring 300 steg och således icke längre än att en muskötkula derifrån kunde nå konungen.
I 1859 års undersökningsprotokoll uppgifves, att det dödande skottet varit antingen en musköt- eller karteschkula, men möjligen, ehuru mindre sannolikt, ett skrotstycke eller en bombskärfva.
Enligt Carlbergs berättelse kunde en muskötkula från fästningen icke nå fram till den löpgraf, hvari konungen befann sig.
Om konungen skulle blifvit skjuten från fästningen med en kastkropp ur en kanon, så enär han, enligt Carlbergs berättelse, låg »med ansigtet något vändt mot fästningen,» och således hufvudets venstra sida endast obetydligt var vändt mot fästningen, skulle en kastkropp ur en kanon, som gått in genom venstra tinningen, gått mera i riktningen åt bakhufvudet än ifrågavarande kastkropp enligt 1859 års besigtningsinstrument gått.
Det dödande skottet måste således hafva kommit från ett vapen, som afskjutits från ett ställe, hvilket var beläget i riktningen åt den mellan Overbjerget och löpgrafven, i hvilken konungen befann sig, varande höjd.
Cronstedts bekännelse enligt det tollstadiska dokumentet gifver väl ingen bestämd anledning till antagande, att mördaren stått på nämnda höjd, men ingenting deri motsäger ett sådant antagande.
Deri uppgifves, att mördaren »gick ofvanpå gräsvallen ikring», men det förmäles hvarken hvarifrån han utgick eller hvar han stod.
Ledning för gissning angående utgångspunkten lemnar emellertid Carlbergs berättelse om den utomordentliga aningsförmåga, som ådagalades af grefve Posse, hvilken »med några herrar» befann sig i konungens, bakom skansen Gyllenlöwe befintliga, hytta eller koja.
Om mördaren utgått derifrån och gått öfver löpgrafven vid det ställe, som å planritningen är utmärkt med »den 24 nov.», hvarest löpgrafven blott synes hafva utgjort ett dike, och om han vidare »ofvanpå gräsvallen» gjort en kringgående rörelse, så har han just kommit till den ofvannämnda höjden.
Om mördaren stått på nämnda höjd och afskjutit en muskötkula mot den punkt der konungen enligt Carlbergs berättelse låg på tranchéens inre docering »med hufvudet upprätt öfver hörnet af bröstvärnet», så skulle kulan hafva »gått in på venstra sidan» af hufvudet och kunnat gå ut »framom högra örat» samt, emedan »skottet afskjutits från en punkt, belägen högre än den plats på hvilken konungen befann sig då han träffades af detsamma», fått »en lutning mot utgångsstället».
Skottets riktning, om det kommit från den nämda höjden, skulle således varit alldeles öfverensstämmande med beskrifningen i 1859 års besiktningsprotokoll, hvilken beskrifning också öfverensstämmer med Cronstedts bekännelse, att »då skottet lossades stod konungen följaktligen lägre än mördaren» och att skottet gick »på sne igenom hufvudet».
Om vidare mördaren vid gerningens begående stått på den nämnda höjden, så kan det antagas, att kastkroppen, alldeles såsom i 1859 års besigtningsinstrument anses utrönt, »blifvit aflossad från så långt håll, att densamma, redan då den träffade konungens hufvud, något mattats d. v. s. dess primitiva hastighet minskats, ehuru farten ännu var tillräckligt stark att drifva projektilen tvärt igenom hufvudet».
Om det Tollstadiska dokumentet varit falskt, skulle författaren till detsamma, för att bli trodd, utan tvifvel skrifvit bekännelsen i öfverensstämmelse med 1746 års undersökningsprotokoll.
Han skulle då låtit skottet gå in på högra och ut på venstra sidan med lutning »nedåt bakhufvudet» och således låtit det gå i alldeles motsatt riktning mot den, som 1859 års besigtningsinstrument angifver.
Att Cronstedts bekännelse enligt det tollstadiska dokumentet, som redan fans i Gustaf III:s tid, i alla väsentliga omständigheter öfverensstämmer med 1859 års besigtningsinstrument men står i strid med 1746 års felaktiga syneprotokoll, är ett särdeles starkt inre bevis för dess äkthet och trovärdighet, så att man numera knapt kan betvifla, att Karl den tolfte blef mördad af Stjernros.
Om mördaren befann sig på den förenämnda höjden, så var han ej blottställd för någon fara, då det ej sköts från Overbjerget och skotten från fästningen riktades åt ett annat håll.
Funnos på höjden, såsom sannolikt är, stenar och buskar, så var det nästan omöjligt att från löpgrafvarne varseblifva honom.
Såsom bevis på det lättsinne, hvarmed historiska författare ofta behandla vigtiga ämnen, kan anföras, att i Starbäcks »Berättelser ur svenska historien» uppgifves (s. 654), att vid den år 1859 hållna undersökning utröntes, »att skottet gått in på venstra sidan, således den som var vänd åt fästningen», hvaraf författaren drager den slutsats, att det är »nära till visshet sannolikt, att Carl XII fallit för en fientlig och ej för en lönnmördares kula».
Vid 1859 års undersökning kunde ej utrönas, hvilken sida af konungens ansigte var vänd åt fästningen då han träffades af skottet.
Då ändamålet med konungens uppklättring ur grafven var dels att uppmuntra de soldater, som gräfde den nya linien, dels att iakttaga, om ett utfall skulle ske från fästningen, så kan venstra sidan af hans ansigte icke hafva varit vänd åt fästningen, emedan ögonen då skulle varit vända både från fästningen och soldaterna, hvilket icke hindrar, att enligt Carlbergs berättelse, konungen kan hafva legat med »ansigtet något vändt mot fästningen och nya linien».
I »Lärobok i Sveriges, Norges och Danmarks historia för skolans högre klasser af C. T.
Odhner» yttras om Karl den tolftes död: »Plötsligt såg man honom rycka till och hans hufvud sjunka ned i kappan — en kula från fästningen hade genomborrat hans bägge tinningar och ändat hans hjeltelif.»
Deremot antaga äldre författare af läroböcker i Sveriges historia — Silfverstolpe, Bruzelius och Ekelund — att Karl den tolfte föll för en mördarekula.
För den åsigten, att Karl den tolfte blifvit mördad, hafva tvenne ansedda historieskrifvare uttalat sig.
Rühs i sin Svea rikes historia yttrar: »Jag tviflar icke att Carl blef mördad; att hans död var beräknad, förutsedd, ådagalägges af många omständigheter som framdeles än mer skola uppdagas; huru öfver måttan misstänkt förefaller icke regeringens likgiltighet för alla sägner om hans död, som dock väl hade förtjent en undersökning äfvensom skiljaktigheterna derom».
I Schlossers verldshistoria yttras: »Den mening, att
Karl fallit såsom offer för en sammansvärjning och att hans yngre syster icke var alldeles obekant med de sammansvurnes plan, synes bekräftas så väl genom revolutionen som följde i Sverige omedelbart efter Karls död, som äfven genom några andra omständigheter.
Adjutanten Siquier, som 4 år derefter, ehuru likväl i tillstånd af vansinne, anklagade sig själf för konungens mord, var den förste som öfverbragte underrättelsen derom till arfprinsen af Hessen, hvilken vistades på ett i grannskapet beläget herresäte och genast skickade
Siquier i hemlighet till sin gemål i Stockholm.»
Äfven hafva två framstående svenska skriftställare, Brunius och Per Wieselgren, framställt den anklagelsen, att Karl den tolfte blef mördad.
Professor C. G.
Brunius har i »antiquarisk och arkitektonisk resa» s. 143 yttrat: »Erinrom oss att fästningen då var på detta håll vida svagare än den nu är; att breschebatterierna skolat dagen efter konungens död öppnas och att Maigret trott densamma inom 8 dagar falla och att dessutom allting var beredt till en stormning.
Det tyckes åtminstone att i händelse den älskade konungen stupat för en fientlig kula och en behjertad furste stått i spetsen för hären Fredriksten med dess utanverk snart blifvit såsom en naturlig hämnd förvandlad i grushögar.
Denna tilldragelse liknade en mörksens gerning som inger dess upphofsmän fasa och feghet».
Och å sidan 144 yttrar samme författare:
»Om härtill lägges en lågsint hätskhet mot hertig Carl Fredrik af Holstein, en afskyvärd blodsdom öfver friherre von Görtz — — — så kunna häraf sammansättas mörka titelemblemer för minnesteckning öfver Ulrika Eleonoras och Fredrik den förstes uppträdande på den blodiga slägttronen.
I 9:de delen af De la Gardieska arkivet yttrar domprosten Per Wieselgren: »Hvad som här faktiskt ådagalagts, nemligen krigskassans s. k. fördelning torde för en hvar med det rätta historiska ögat innebära mera än ett svenskt sinne önskar att se kungen skynda att stupa förr än penningarna och ryska fredsfördraget och Görtz hinna fram; att se det mynt, som i förening med
Carls och hans bussars mod snart torde gjort Sveriges och Norges förening till en sanning, fördelas mellan herrarne under det de gemene och det lägre befälet förfors på hemvägen, är visst upprörande — — Mordet torde varit först tänkt i den afskyvärde fransyske minister kardinal Dubois hjerna och påskyndades sedan den tidens kvadruppelallians kommit till stånd.
Carls ridderliga sinne drog hans hjerta till Maria Stuarts dåvarande landsflyktiga ättling, som hoppades åtminstone rädda Skottlands krona åt sig om än Englands fästades på en hannoversk hjessa och det ridderliga i hugen eggades här af ett svenskt patriotiskt bemödande att bibehålla alla de länder, som förvärfvades med Gustaf Adolfs och andra svenska fältherrars blod.
1715 hade Georg blifvit herre öfver Bremen och Verden.
Han kunde bättre anfallas i spetsen för alla missnöjda i England och Skottland, hvaribland största delen bland det af Whigs undanträngda torypartiet torde räknats i samma stund hjeltekonungen af Sverige och Norge ledt operationerna än genom svenskt krig på tysk botten utan bundsförvanter och penningar — — — Frankrike, som nu slutit sig till konung Georg och Whigpartiet, hade ock mycket att frukta, än mer att hoppas då ej ett jernhufvud ledde Sveriges utrikes politik.
I dåvarande franska ministèren — den ateistiska — fans hvarken religion eller moral.
Hertigen af Orleans och Kardinal Dubois ansågo säkert som en god finansoperation om de kunde genom lönnmord undanrödja det lif, hvarpå allt berodde.
— — — Vi se i lägret vid Fredrikssten en fransk ambassadör grefve de la Marck — — — Grefve de la Marck hade två handtlangare för sin politik i sina landsmän direktören öfver belägringsverket
Maigret och generaladjutanten Siquier — — — Hvem skulle dock verkställa det vid slika tillfällen s. k. nödvändiga?
Denna fråga lär nog brytt prins Fredrik.
På de båda fransosernas hand var mindre att lita än på deras goda vilja att tjena ett kabinett.
Den snällaste laddare i arméen, Cronstedt, kunde väl för 4000 specier ladda en liten reffelbössa.
I hans karakter låg både kärlek till eld och kärlek till frihet, hvilket han sedermera uttryckte i sitt valspråk: malo quam vincula flammas, men något oridderligt låg dock i aflossandet äfven för den liberalaste ridderlighet.
Den som läsit eller hört det tollstadiska dokumentet uppläsas vittnar att Stjernros för afskjutandet fått 500 dukater men af hvem står der ej.
Det kan ock göra detsamma om de togos af de 1200 daler silfvermynt som
Essen uttog till partisaner och kunskapare eller ur Prinsens eller grefve de la Marcks pung eller ur alla tre källorna.
— — — Emellertid tror utg. det vara klart att kung Carl ej föll blott för en kvinnas kärlek till en man utan alla högre egenskaper, eller för denne mans kärlek till en krona som han ej kunde ambiera med synnerlig styrka, då han så ringa frågade efter den makt hon kunde skänka, ja att Carl ej ens föll för ett folks frihetskärlek, i sin tids formation varande en aristokratisk egennytta, utan att han som kämpat mot en verld också stupade för en koalition af Europas väldigaste makter, hvilka dock måste för att segra om ej ‘mörda sömnen’ dock köpa lönnmördaren.»
Pris: häftad 3 kr., eleg. inbunden 4: 50.
Elektriska skisser af
Pris: 1: 75.
Adelma von Vay.
Pris: 1:50.
Om falsk och sann Upplysning, med afseende på Religionen
Om falsk och sann Upplysning,
med afseende på Religionen.
Denna skrift, som i sin första gestalt var ämnad att blifva en Inledning till ett större Arbete, hvilket Författaren nu mera uppgifvit, innehåller för dem, hvilka följt med sitt tidehvarf ingen ting nytt.
Ur Tyska Litteraturen påminna de sig säkert flera skrifter af samma ändamål som den närvarande.
Dessa äro ej för Författaren okända; men för öfrigt har hans med dem blott ändamålet gemensamt och de högsta grundsatserna hämtade ur samma Lära.
Flere försök hafva hos oss nyligen blifvit gjorda på åtskilligt sätt, till att låta Philosophiens resultater vinna inflytande på allmänna tänkesättet.
Mot de flesta kunna de anmärkningar göras, att
Författarne dels ej nog bemägtigat sig sitt ämne för att gifva det annan form än ungefärligen den, i hvilken de emottagit det, dels åter ej gjort sig reda för gränsorna emellan det populära och philosophiska Föreställningssättet, eller betänkt hvad skillnad det då kunde vara emellan att vilja göra Philosophien allmän och att profanera den.
Författaren af följande blad har på fullt alfvare satt sig ner att skrifva populärt, och, om han lyckats, skulle han anse sig ärad deraf.
Fr * * den 3 Okt. 1811.
Tro och Religion äro begrepp, så beslägtade, att man väl öfver allt, så länge Religion funnits, nyttjat dessa uttryck om hvarannan för att betekna det samma.
Ty hvad är Tro, om ej en Sanning för Känslan?
Och hvad är åter Religion?
Det samma – så vida den nämligen skall skiljas från blott vetenskap; och den är ju tydligen något helt annat än vetenskap?
Är Sanningen i Religionen trodd, i Vetenskapen insedd, så följer att de i detta afseende äro hvarandras motsats, och att denna motsats strängast skall yttra sig hos all Vetenskaps högsta Representant, hos Philosophien?
Hennes första steg är protest mot all auktoritet och en förklaring, att hon ej af någon ting vill tillåta undersökningens fullkomliga frihet att inskränkas.
Om den derigenom tycks sätta Religionens sanning på spel, så är deremot principen för allt philosopherande kärlek till det Gudomliga, eller den lefvande tankan, att förnuftet sjelf till sit väsende är en stråle af dess ljus; och allt dess bemödande på Philosophiens bana visar blott olika försök, att ur denna synpunkt lära känna sig sjelf och sitt ursprung.
Man ser således att den endast sjelfständigt syftar till samma mål, som Religionen på sitt sätt redan äger, och skulle kunna säga, att, om Religionen stöder sig vid uppenbarelsen af en Gudomlig lära, Philosophien ej är annat än menniskans beständiga bemödande att för sig sjelf förklara och uppenbara denna uppenbarelse1.
Af det redan anförda torde man misstänka, att ett sådant företag ej vore hvar mans sak.
Tvärt om är emellan Sens commun och Philosophi alldeles samma motsats, som den nyssnämnda emellan Insikt och Tro: och detta bär just sitt namn derföre, att det är ett förnuft, som ytterst stöder sig på känsla, och som, då denna känsla är ren och ofördärfvad, med rätta får namn af sundt.