Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Nej, Fredrik, » sade h o n lågt, men bestämdt, » du kan icke tvinga mig! » » Kan jag i c k e?
» H a n blef blek af vrede och grep häftigt o m hennes handleder.
» D u skall gå, säger jag. » » Fredrik, » flämtade Karin, » det är synd, jag gör det icke! » » Synd, » hånskrattade han o c h slängde undan hennes händer.
» Härliga fruntimmerslogik!
Nu telefonerar jag, o c h vill inte » » Fredrik, » sade E b b a m e d sin lugna röst, » låt Karin vara h e m m a o c h hålla m i g sällskap. » » Seså, går du icke m e d?
» » Nej, jag känner mig inte riktigt kry. » » Nå, det var en anilan sak.
Då stanna vi na- turligtvis h e m m a allesammans. » » Nej, hvarför det, genera er icke för mig.
Ni tre syskon kunna väl gå. » » A h, tala bara inte o m det, Ebba.
Spela litet för oss, B o j, är du hygglig, » sade han och slog sig ned i stolen igen.
2 fr •Ö SK Si (D H P DUN 08 än h o n lydigt gick o c h lade sig p å soffan i sitt rum.
D e båda kusinerna v o r o ensamma.
» Tack för att du k o m i eftermiddag, » sade E b b a o c h räckte h o n o m sin hand.
» Sätt dig nu s o m vanligt där i länstolen.
Jag tänker det är sista gången du ser o m mig. » » Hur vet du det ?. '
frågade han kort.
» Jo, Karin var u p p e på förmiddagen och tala- de o m, att ni skulle resa i öfvermorgon. » » Ja, jag kan ej stanna längre,, föreläsningarna äro slut. » » Karin var så söt idag i sin nya hatt.
V e t du, jag är så glad att ha fått lära känna din fästmö, o c h jag håller så m y c k e t af henne.
H o n k o m m e r att blifva en sådan g o d liten hustru. » » Ja — jag tror det, » sade han lugnt.
» Fredrik d u!
» E b b a vände sig, så hon k u n d e se h o n o m rakt i ansiktet.
» Jag har legat o c h tänkt på så m y c k e t under de här dagarne, o c h när m a n har varit så nära d ö d e n s o m jag, då faller ett underligt, skarpt ljus öfver vårt gångna lif, — m a n tvingas att se till o c h m e d det man hållit doldt för sig själf. » H a n b ö j d e sig framåt o c h såg upprörd på henne.
» Ebba, » utbrast han, » hvad menar du, hvad är det du sett? » H o n slöt ö g o n e n o c h låg stilla, utan att svara.
Då gick han fram, fattade båda hennes händer o c h frågade m e d låg röst: » Har du kanske märkt detsamma s o m j a g?
Har du känt att — att det förflutna är icke d ö d t?
» » Det förflutna kan_ icke dö, » hviskade hon.
» E b b a — E b b a!
Å h — det är ej möjligt — icke älskar du m i g än? » » Fredrik, » sade h o n allvarligt och såg på ho- n o m, » hur kan du göra m i g d e n frågan nu, nu när vi äro ändå mera skilda än för åtta år sedan. » » Förlåt mig, E b b a, förlåt!
Ser du, jag har bu- rit ett sådant hat till dig under dessa år, — alltsedan du bröt ditt löfte.
Jag har försökt att g l ö m m a dig, — o c h jag trodde att jag gjort det.
M e n n u under dessa dagar, då jag^kämpat för ditt lif, då ' har j a g känt — — — Å h E b b a — hvarför bröt d u?
Hvarför blef du ej m i n?
» H a n fattade åter tag i hennes händer, m e n h o n d r o g d e m sakta undan.
Karin hade krupit in i soffhörnet o c h satt orörlig, stirrande framför sig.
» H u r är det, liten? » frågade E b b a tyst o c h strök mildt öfver det burriga håret.
Karin tog hennes hand o c h kysste den, så reste h o n sig o c h gick sakta ur rummet, ' in i sitt eget, o c h kastade sig på sängen.
Tankarne jagade hvar- andra.
H v a d hade h o n gjort?
Hade h o n varit elak och trotsig?
V a r det ej Fredrik, s o m var g r y m?
0 — mamma, m a m m a!
Och så k o m m o tårarne.
* fr O: H * Kap. V I I.
o p K P Di &lt;J Po H Några dagar därefter sjuknade E b b a Verhoff häftigt i lunginflamation.
Fru Charlotte kände icke tillräckligt förtroende för sin gamle huslä- kare, utan skickade äfven b u d till Fredrik, s o m genast k o m o c h sedan skötte sin kusin m e d out- tröttlig omsorg.
Han v e k knappast från hennes sida under den svåraste tiden, o c h när slutligen krisen var öfverstånden o c h en förbättring bör- jade, kallade också faster Charlotte h o n o m för » sin dotters räddare » o c h fann ej o r d n o g för att uttrycka den tacksamhet h o n kände.
Det var en blåsig, regnig aprildag, o c h doktor Verhoffs tålamod sattes på hårdt prof under hans vandring från sitt h e m till Ebbas.
Med en suck af lättnad ö p p n a d e han porten, skakade af sin paraply o c h sprang upp för de tre trapporna.
E b b a var n u så m y c k e t bättre, att h o n fick ligga ofvanpå, m e n doktorn fortsatte m e d sina b e s ö k o c h k o m vanligtvis p å eftermiddagen, när faster Charlotte skulle taga sin lilla lur.
O c h h o n blef alltid lika öfverväldigad, hvar gång han k o m.
CD 189S » 2ih, käre Fredrik, tittar du till oss i dag m e d!
H v a d skall jag göra för d i g?
Nå, hvad säger du o m Ebba, ser h o n ej kryare * u t?
H o n åt riktigt snällt i middags.
Ja — Fredrik, Fred- rik, hur skall jag kunna tacka dig? » H a n skrattade. '
» Ja, säg det!
M e n hur är det m e d faster själf?
Litet trött tror jag.
V a r n u så g o d o c h sköt o m sig, o c h hvila en stund, så skall jag sitta h o s E b b a under tiden. » Det k u n d e naturligtvis faster Charlotte aldrig gå in på, men det dröjde ej många minuter, förr » Därför att du ej k u n d e göra mig lycklig, » sade h o n.
» O c h ändå visste du, att jag älskade dig — älskade dig så, s o m jag aldrig skall älska någon annan k v i n n a?
Stockholm, N:r 35 (298) Prenumerationspris Fredagen den 1 september 1893. pr I d u n m e d Modetidning och kolorerade planscher I d u n m.
pl, Idun ensam år: kr.
9 » 7 ».
5 Byrå: K l a r a v.
Redaktör och tr P r e n u m e r a _ "; n s k e r å a l l a post- anstalter i riket.
utgifvare: FRITHIOF H E L L B E R G.
Telef 61 47 helgfri Tryckeri Aktiebolag 6:te årg.
Lösnummerspris 1 5 öre (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) Amionspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r » 25 ö r e f ö r h v a r j e p ä b ö r j a d t t i o t a l stafv.
Ärkebiskopinnan K l a r a S u n d b e r g, född den minnesrika Fy- risstaden firas, s o m bekant, i dessa da- gar en sällsynt o c h glänsande högtidlig- het.
F r å n när o c h fjärran samlas de mest framstående represen- tanter f ö r vårt lands kultur, ja, äfven från främmande land m ö t a lysande namn f ö r att gemensamt hugfästa det 300-åriga minnet af en tilldragelse, s o m djupare o c h verksam- mare än n å g o n annan historisk händelse un- der den nyare tiden ingripit i vårt fäder- neslands utveckling.
D e t är Upsala mötes trehundraårsfest!
Iden härliga d o m e n, s o m efter j u s t n u fullbor- dad, genomgripande restauration i förkla- rad gestalt reser sina gotiska spiror m o t h ö j - den, b e g å r d e n sven- ska k y r k a n åminnel- sen af de riksviktiga beslut, g e n o m hvilka vår trosenhet befästa- des, g e n o m bvilka » Sve- rige är vordet en man, o c h alla hafva vi en Herre och Gud ».
Och det vi dt frejdade uni- versitet, s o m från me- deltid alltren varit det svenska vetenskapliga lifvets alma mäter, k a n f Koch.
samtidigt i sina ståt- liga nyresta salar äre- hålla m i n n e t af d e n pånyttfödelse, s o m f ö r vår förnämsta odlings- anstalt var en frukt af U p s a l a m ö t e år 1593.
V i d dessa betydelse- fulla festers firande är det en man, m o t hvil- k e n den allmänna upp- märksamheten i sär- skildt h ö g g r a d måste riktas — vår kyrkas nuvarande öfverhuf- vud, ärkebiskop A n t o n Niklas S u n d b e r g, hvil- k e n därjämte är uni- versitetets prokansler.
Helt visst innebära de h ö g t i d l i g a septem- berdagarne i Upsala för i n g e n så m y c k e t som f ö r d e n g a m l e är- kebiskopen, s o m från d e m m e d stolthet kan blicka tillbaka p å en fullbordad o c h lysande lifsgärning såsom d e n svenska statskyrkans kraftigaste stödjeman, såsom Upsalauniversi- tetets outtröttlige be- främjare o c h såsom den nitiske tillskynda- ren till d o m k y r k a n s n u fulländade n y d a n i n g.
U n d e r sådana ovan- liga o m s t ä n d i g h e t e r är det f ö r I d u n en sär- skild g l ä d j e att kunna tillmötesgå en önskan,
IDUN 274 Det 1893 är m a n n e n s ära att v a r a k v i n n a n s h u f v u d, m e n det är k v i n n a n s ära att v a r a m a n n e n s och den ena bördan är icke tyngre än den andra.
hjärta, I. Fibiger.
som ofta uttalats från vår läsekrets, i det vi m e d d e l a b i l d e n af ärkebiskopinnan Klara Sundberg, d e n m a k a s o m i ett l å n g t o c h l y c k l i g t äktenskap stått vår kyrkas pri- mas närmast o c h f ö r h o n o m, d e n kraft- fulle, i det offentliga lifvets strider pröf- v a d e mannen, varit ett stöd i h ö g r e grad, än n å g o n f ö r m å r ana.
Ä r k e b i s k o p i n n a n S u n d b e r g är dotter af n u m e r a aflidne m a j o r e n o c h k o m m e n - d ö r e n M i c h a e l K o c h till V å g s ä t e r o c h T o r p samt hans äfvenledes aflidna m a k a i andra giftet E m m a V i l h e l m i n a I g g e - ström samt f ö d d e s d e n 25 n o v e m b e r 1835 på det n a t u r s k ö n a g o d s e t V å g s ä t e r i Elfs- b o r g s län • p å gränsen mellan B o h u s l ä n och Dalsland, hvilket g o d s i fiere genera- t i o n e r tillhört hennes förfäder.
E n af hen- nes systrar var d e n f ö r ett par år sedan af- lidna friherrinnan I d a Ericson, landshöf- d i n g e n s i Östersund maka, hvilkens b i l d I d u n d å m e d d e l a d e.
E n annan h e n n e s syster blef gift m e d g e n e r a l m a j o r K.
Kreiiger.
K l a r a K o c h s v a g g a stod således ej l å n g t ifrån det h e m i U d d e v a l l a, u r hvil- k e t h a n u t g i c k, s o m en g å n g skulle blifva hennes m a k e, o c h när h o n äktade d e n dåvarande t e o l o g i e lundaprofessorn Sund- berg, hade.
helt visst g e m e n s a m m a barn- d o m s m i n n e n b e r e d t v ä g e n f ö r d e n sym- pati, s o m f ö r lifvet s a m m a n k n ö t t v ä n n e hjärtan.
A r 1 8 6 4 u t n ä m n d e s h e n n e s m a n till b i s k o p i K a r l s t a d o c h några år se- nare, 1 8 7 0, till Sveriges rikes ä r k e b i s k o p.
Sedan dess har K l a r a S u n d b e r g s histo- ria i e m i n e n t g r a d varit makans — o c h en sådan låter sig icke i torra o r d tol- kas så väl s o m d e n k a n kännas o c h in- ses af hvarje ädel kvinna.
I Upsala har ärkebiskopshuset u n d e r de senare årtiondena varit det enda, s o m i n å g o n vidsträcktare g r a d representerat, och p å de årligen å t e r k o m m a n d e, char- m a n t a fester, s o m där gifvits f ö r akademi- ens o c h ortens öfriga h o n o r a t i o r e s — ofta illustrerade af m e d l e m m a r från vårt k o - nungahus, de u n g a prinsarne, s o m en efter annan i d k a t sina studier i Upsala — har ä r k e b i s k o p i n n a n i v i d a kretsar förvärfvat o d e l a d e sympatier f ö r det v i n n a n d e sätt, på hvilket h o n u t ö f v a t värdinneskapet.
I öfrigt har h e n n e s v e r k s a m h e t i c k e m y c k e t riktats utåt, utan har h o n helt och hållet u p p g å t t i sitt h e m o c h sin man.
H o n är en utmärkt o c h praktisk husmoder, s o m lifligt intresserar sig f ö r de minsta detaljer i sitt hushåll.
Eör m a k e n är h o n ett oskiljaktigt sällskap o c h d e n f ö r t r o g n a s t e vän.
Dagligdags ser m a n d e m i hvarje v ä d e r f ö r e t a g a sina l å n g a p r o m e n a d e r tillsamman, o c h på ärkebiskopens resor till riksdagarne i hufvudstaden har h o n ofta varit h o n o m följaktig, l i k s o m alltid på de årligen åter- k o m m a n d e kära s o m m a r b e s ö k e n v i d d e gamla föräldrahemmen i Bohuslän.
E h u r u några e g n a barn aldrig förun- nats ärkebiskopshemmet, har det d o c k icke saknat det friska behag, s o m ung- dom gifver, lika litet s o m dess härska- rinna u n d a n d r a g i t sig att på ett sant m o - derligt sätt fylla en m o d e r s plikter, ty icke m i n d r e än fyra af ä r k e b i s k o p Sund- bergs systerbarn ha u n d e r hans o c h hans makas v å r d fått den kärleksfullaste upp- fostran.
u f v e r ä r k e b i s k o p i n n a n S u n d b e r g s vä- sen har alltid hvilat n å g o t tillbakadraget och b l y g s a m t, s o m af s o m l i g a kanske tol- kats som kyla.
M e n f ö r d e m, s o m he- drats m e d hennes vänskap, o c h s o m när- mare lärt k ä n n a henne, ha hennes mild- het, trofasthet, sannhet o c h anspråkslös- h e t utvecklat de rikaste o c h älskligaste sidor.
O c h dessas o m d ö m e, s o m lärt k ä n n a hjärtelaget, är ett o c h e n i g t: en karaktär af renaste g u l d, en äkta kvinn- lig kvinna.
E n äkta k v i n n a!
Oss synes detta o r d innebära så o ä n d l i g t m y c k e t, att d å det, som här, k a n uttalas helt o c h oförbehåll- samt, n å g o t bättre f ö r visso i c k e står att tillägga.
Den När plågan sargar och febern och jagar ögat hvad sjukas ingen tröst natt ditt sargar, jag plågan väl känner, nog lindrar, blott den kärlek, i hvars Och på öm O, bäst min Och när mitt trötta väl mot Jo, löf Så högt som jag mig väldig den kraftens och där på jag jag på höja vill er, hvad kant?
skönt brant!
lifvets själ: — jag känner om jorden min är livar slår, Ijuflig vill som ger.
ser bergets är sjunga kärlek ler hjärta namn nyss.
ser hvad smycka af kraft kärlek, säga ut, bär.
kyss, endast hvad blommor följs bördan en jag kärlek, då, band är, kände stund då?
hand jag hand naturens En skygd blickar och vinter därför tålig jag öga och och jag varm, hjärta den tunga i kvalets kraft, få, arma dess matta och den Därför som dag slag kan väl När så och pulsens blund har tröst.
den det ju väl!
tro bo, röst sjukas tröst.
Efterlämnade sånger och visor af Augusta Nyeander.
" Nyckfulla kvinnor. "
Smärtan.
t) Säg mig, smärta, du mänskans hvart och vår dag hon med s&lt;ä !g, o smärta, ej!
är du? » ser gäckadt • » Till blott dit är o mänska, känner du.
glädje, hvad Därför, mänska, ej hjärta därför Därför, utan skugga Hopp och storhet mänska, dör finnes.
tro, blott lifvets ängel » Smärta, nu jag kommer jag.y&gt; blir smärtans vittnes.
därför i fridens ljus du, ro, så kommer Kvalet lyster.
klagar du.
grafvens andens du, jag ditt klagar » Ljus känner lag fullbordar icke stunden, tvillingsyster, lifvets — du?
bunden.
udd, din — väl lopp, hvaraf Smärtans är hopp, tårens tvånget, höljer hvem Du följer går, töcken säg, Hvem » Klaga som spår, — famn, håg, våg för vet i hamn ditt.
.. namn! » jag, Ila kvinnor äro nyckfulla, det ligger i deras natur och kroppskonstitution; där- för kunna de ej rå för sina nycker. » Detta gamla, på sitt sätt välvilliga omdö- me om » det svaga kärilet » hörde jag åter nyligen uttalas, och det af en mogen man, som i vår hufvudstad helt säkert haft till- fälle att umgås med många kunskapsrika och lyckligt lottade kvinnor.
Den stackars » naturen », hvad får den icke skuld för i våra dagar?
» Det naturliga ur- valet », » ärftlighetslagen », » valfrändskap » (då första punkten i tionde budet öfverskrides), en skara bakterier, hvars natur de lärde icke kunna bli eniga om.
Ja, om man skulle er- känna auktoriteten hos den massa kvinnor, som » omforma fakta » i fråga om sin egen yttre gestalt, så har också naturen uppfun- nit snörlifven, emedan dessa — enligt samma damers påstående — tillkommit för att bota på det fusk, som ägt rum då kvinnan ska- pades.
Ack ja, nog har naturen fått ett försvar- ligt skuldregister, och det är för väl att hon är för storslagen till att icke skriftligt pro- testera däremot, ty eljes blefve nog polemiken emellan henne och människan något generande för den senare.
Det torde dock vara skäl — icke för na- turens, utan för människans skull - - att en smula skärskåda påståendet, att det hör till kvinnans natur att vara nyckfull, och att hon till följe häraf har rättighet att vara oefter- rättlig i ord och handling, då denna del af » naturen » behagar utkräfva sin fordran.
Härvidlag framställer sig först den frågan:
1893 Hvilka slags kvinnor tillåta sig att vara fulla af nycker och kapricer?
Icke kan det väl vara den ofantliga flock, som för en ringa lön dag ut, dag in sliter ut sig i sträfvan på det mångskiftande ar- betsfält, som handel och industri öppnat?
Hela denna skara har helt visst en hälso- sam fruktan för att — lyda » naturen », ifall den skulle vilja visa sig i form af nycker och otillräkneligheter.
För dessa kvinnor gäl- ler det ju att — till trots äfven för » kropps- konstitutionen » — ådagalägga en ständig jämnhet i lynnet samt fullständig korrekthet i fråga om arbetets utförande, emedan just brist på dessa egenskaper skulle göra dem obrukbara som » arbetskraft » och följaktligen beröfva dem det dagliga brödet.
Och sända vi blicken mot dessa tusen » tals hem, där husmodern oafbrutet sträfvar, trälar och knåpar för att få de knappa in- komsterna ajt räcka till för familjen, nog ha dessa kvinnor vunnit seger öfver » naturen », ifall den anmält sig i form af nycker och hugskott.
Men här finnes något som ' heter öfveran- strängning — våld mot naturen: krafterna kunna brista.
Mannen, som ej har någon personlig erfarenhet af det outsägligt tröttan- de i kretsgången af det slags arbete, som kräfves af husmodern i ett sådant hem, möter ett plötsligt utbrott af tårar, kanske just i samma ögonblick då han, lätt och munter till sinnes, efter sin slutade arbetsdag, föreslår hu- strun någon förströelse, och är han då tank- lös, torde det hända, att han mumlar ordet: » Kvinnonycker! » Ärade läsare!
Jag är ingalunda i okun- nighet om tillvaron af kvinnor, hustrur, hvil- kas otyglade lynnen ödelägga både den hårdt arbetande mannen och hemmet, men säg mig, om här icke äfven finnes en ansenlig flock äkta män med tygellösa sinnen, som verka liknande förödelser?
Jag menar blott, att man icke skall svärta » naturen » genom att beskylla henne för att hafva fuskat vid kvinnans skapande.
Men det är sant, här finnes verkligen ett stort antal kvinnor, som tyckes hafva gjort det till sin lifsuppgift att vara nyckfulla och oberäkneliga, och oaktadt den plågsamma känsla man erfar vid att komma i beröring med dessa mänskliga väderflöjlar, har det dock sitt stora intresse att studera dem och deras närmare omgifning.
Den rätta arten af nyckfulla kvinnor — den som gifvit upphofvet till ifrågavarande nedsvärtande dom — finnes egentligen blott inom de klasser, där kvinnan, i materiel me- ning taget, har det » för godt ».
Som barn har en sådan kvinna fått lof att öfva sig i nyckfullhet på hela sin omgifning; har skri- kit sig till att få allt hvad hon behagat samt har till på köpet blifvit för släkt, vänner och bekanta prisad och framhållen som ett ytterst lifligt och begåfvadt väsende.
Skolåldern har inträdt och med den ett begär att vinna utmärkelse i en större krets.
Men barnet vet mycket väl, att detta icke kan ske på det förra sättet, och lär sig där- för snart ginaste vägen till detta sitt mål.
Erfarenheten lär äfven skolflickan, att hon kan onäpst få öka sina nycker och kapricer i hemmet, i samma mån som hennes skolbe- tyg höjas, och så inträder hon ändtligen som vuxen människa i lifvet med en samlad fond af själfsvåld, hvilken står i ett visst förhål- lande till massan af den minneskunskap, hon ägde, då hon aflade sin afgångsexamen.
Den unga damen är nu något besvärlig att IDUN 275 hafva i hemmet.
H o n måste roas, hvilket icke är lätt, emedan hennes ingrodda själfs- våld hos henne alstrat en motsägelselusta, som finner ett elakt nöje uti att omintetgöra an- dras förslag till förströelse och glädje.
H o n måste » föras ut », förevisas och » göra eröf- ringar »; antagligen ett kostbart stycke spe- kulation för den unga damens föräldrar, men som dock tämligen tryggt kan vågas, eme- dan äfven den ytligaste blick på lifvet visar, hurusom just de mest nyckfulla och oberäk- neliga bland de unga damerna kunna på- räkna de flesta manliga beundrare och — friare.
Skulle orsaken till detta månne vara man- nens dragningskraft till denna del af den så kallade kvinnliga naturen, emedan den gifver honom en viss rättighet att hålla kvinnan för en varelse af lägre art än skapelsens herre, eller tilltalas mannen just företrädesvis af det oberäkneliga och oefterrättliga?
En hybrid af arten nyckfulla kvinnor före- kommer bland damer, som äga eller tro sig äga ryktbarhet, men om dessa heter det al- drig, att de äro nyckfulla, utan de äro » lyn- niga » — just på grund af att de äro så väl- begåfvade.
Härlig logik i den tankegången!
Den som icke har haft den sorgliga synen att se en riktigt nyckfull människa, kan svårligen göra 3 i g en föreställning om hvad en sådan » ryktbar » kvinna kan tillåta sig i fråga om själfsvåld och kapricer.
Sina när- maste ringaktar hon och tyranniserar dem; hon och hennes begåfning — är den än hjärtans obetydlig — äro A.
och O.
; hon talar blott om sig och sin talang, och har hon visat sig i något större sällskap och icke fått utgöra dess medelpunkt, då blir hon » lynnig » på hela sitt folk och fosterland samt förklarar högt, att båda delarne äro de uslaste i hela världen.
Och detta skulle vara en medskapad sida af kvinnonaturen, detta, som blott är otyg- ladt själfsvåld och fåfänga!
Kvinna, som man, blir nyckfull i brist på en tuktande uppfostran och i saknad af den upplysning, bildning och gudsfruktan, som gifva människan välde öfver sig själf.
En nyckfull människa kan vara rikt begåfvad, äga stora kunskaper, lärdom, praktisk duglig- het, hög rang, men bildad och upplyst är hon först då, när hon i sorg som glädje, i mot- och medgång i sitt uppförande mot nä- stan gifver ett fulltonigt vittnesbörd om att i sin själ hafva upptagit den gudomliga re- geln: » Allt det I viljen människorna eder, det gör en I ock dem! » skola göra A ve.
K a m r a t e n, d e u n g a s e g e n tidning, har nu utsåndt nummer 17 med ett högst omväxlande och roligt innehåll.
Hugo Falk berättar en beväringshistoria för i år, - » Kronvrak », och William Kingston förtäljer äfoentyr från fjärran västern med » gubbar » till, riktiga indianer.
Vidare fån I läsa roliga negerfabler, lära er sjålfva göra ett hggro- skop, en cåderleksspåman, och i den illustrerade uppsatsen » Blott elt blad » kasta en blick in i ett af botanikens underbaraste kapitel.
Roliga bref från kamrater i Ångermanland och på Gotland med flere ställen finnen I ock, trefliga pristäf- lingsuppgifter och en mängd notiser om lekar, experiment och samlingar.
I kunnen ännu pre- numerera för det senare halfåret och göra be- kantskap med den angenämaste bland kamrater!
" Underkänd. "
" pL lassen är samlad.
Ännu felar klockan ett par minuter, innan timmen slår.
f0 \ V i d det stora fönstret står en flock flickor, spejande ned efter skolgatan.
Nu viker lärarinnans energiskt magra gestalt om hörnet.
Inom den smala armens spetsiga vin- kel bär hon en tjock blå packe temaböcker.
Och lystringsropet skallar ut öfver klassen: » Hon har skrijböckerna, skrifböckerna, de franska skrifböckerna! » — — • Ett kallt skolrum: väggar målade i grått, golf och tak i grått, ty de ha, som Karl X I I, » stått i rök och damm ».
Några rader pulpeter lämna en mycket svag erinring om, att de en gång i världen varit gula och glänsande.
Nu gå äfven de afgjordt i grått, sirade liksom åldriga runstenar med inristade runor, genomborrade hjärtan, initialer och » gubbar ».
Längst därframme en gråmålad schavott — katedern, på hvilken står en högst allvarlig och respektabel ringklocka, ett glas med vat- ten och den franska skrifbokspacken, som ännu icke låtit beveka sig att säga ett enda litet ord, fast så många rädda flickögon stirra på den i bedjande och hjälplös ångest.
Det var en viktig skrifning, det gällde, själfva profskrifningen.
På den berodde så förfärligt mycket, j a väl och ve, hela ter- minsbetyget i franska.
Anna Anér satt främst.
H o n var ett rik- tigt » exemplar », hennes hår var alltid så slätt och ordentligt, slät och ordentlig hela hennes unga person; rent omslagspapper på böckerna, snygga och ordentliga skrifningar och många stora AB på betyget.
H o n var nästan säker på sin skrifning, men ändå.
Tänk, om det skulle hända » en olycka med det där stora A B, som hon hade i franskan.
Så satt Johanna Andersson — liten, tjock och trulsig.
När man först såg på henne, så fick man hufvudsakligen intrycket af två stora röda kinder, öfver hvilka huden låg spänd, glänsande och stram.
Därnäst upp- täckte man det lilla munhålet, som alltid stod på vid gafvel.
Äfven nu var det öppet och det af pur förundran öfver, att hennes bok låg där bland de andras, förundran öf- ver, att hon ändå kunnat få ihop en hel fransk skrifning!
Månne det gått mycket rödt bläck åt till rättningen?
Mia Berini kom därnäst.