Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
13 af osäkra och förvillande uppgifter till presterskapet vid oäkla harns anmälande till dopet, eller vid andra tillfällen obehöriga personer kunde intränga i aflidna qvinnors familjkrets, för att der med de verkliga arfvingarne dela ari'; lika litet kunde jag vilja befrämja tillkomsten af en lag, som kunde hos oäkta barns mödrar väcka föreställningen, alt genom lagen vore ordnadi om dessa barns delaktighet i de tillgångar mödrarne kunde vid deras frånfälle efterlemna, så att någon omsorg derför medelst upprättande af testamente icke å mödrarnes sida erfordrades, men dock genom obestämda, tvetydiga stadganden beredde åt de efterlefvande oäkta barnen faran af misstag i förutsättningen, att deras härkomst kunde tillförlitligen ulredas och blifva säker . grund för deras rätt i qvarlåtenskapen.
I hvilketdera fallet som helst af de nu antydda, syntes det mig vara bättre, att den ifrågaställa lagen icke funnes, utan hädanefter, såsom hitintills, de mödrar, sorn ville erkänna sina oäkta barn och voro i den lyckliga ställning, att kunna någon egendom åt dem disponera, voro genom lagstiftningen hänvisade lill den säkrare utvägen i testamentsrättens begagnande.
Jag framställde häruti mot förslaget en betänklighet, hvilken jag icke tror mig kunna anse genom den nu förändrade redaktionen vara väsendtligen undanröjd.
Då nemligen förslaget i dess nu erhållna lydelse såsom vilkor för det oäkla barnets rätt fordrar, att ”modren låtit såsom sitt barn anteckna det i kyrkoboken”, så måste, viii inträffande tvist emellan lagliga arfvingar och den oäkta pretendenten, gälla endera principen, antingen att genom bevisning, sådan lagen i allmänhet fordrar den, skall styrkas, att modren verkligen ”låtit anteckna” barnet såsom sitt; — eller ock alt anteckningens befintlighet i kyrkoboken eger, emot de lagliga arfvingarne, vitsord om qvinnans erkännande, intill dess att å arfvingarnes sida styrkes, att anteckningen tillkommit utan qvinnans tillåtelse, härrört af misstag om namn eller någon annan förvillelse.
Till den förra principens antagande kunde, i vanlig juridisk syftning, det strängt vilkorliga i lagtexten gifva anledning, enär icke anteckningens befintlighet i kyrkoboken, utan qvinnans åtgärd till denna anteckning, blifvit i ordalagen uppställd såsom vilkoret; och i sådant fall måste jag tro, att de oäkta barn, hvilkas fördel lagen ville tillgodose, ofta, då lång tid förflutit från deras födelse till mödrarnes död, kunde genom svårighet i bevisningen gå i mistning af sin arfsrätt och sålunda komma i sämre ställning, än om mödrarne, i saknad af denna lag, hade af sin omtanka för barnen varit hänvisade till testamentsrättens begagnande.
Antages åter den sednare principen, eller att anteckningens befintlighet i kyrkoboken gäller såsom bevis om qvinnans erkännande, intill dess ali molbevisning sker; så synes mig, att, åtminstone i de flesta fall, en sådan mötbevisning måste räknas till del omöjliga, så framt icke anteckningens giltighet ställes i strängt beroende af vissa föreskrifter i det formella.
En anteckning om maternitelsförhållandet måste med lika laglig verkan kunna påkallas långt efter det oäkta barnets födelse, som vid dennas lörsta anmälan hos presterskapet.
Huru skall då, efter qvinnans frånfälle, och möjligen äfven den kyrkoherdes, som fört kyrkoboken, bevisning kunna lyckas derom, att qviunan aldrig någonsin hos presterskapet erkänt barnet såsom sitt, derest icke detta erkännande för sin giltighet kräfver iakttagande af strängt bestämd ordning, som gör en kontroll af främmande 14 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 35. person möjlig?
På beskaffenheten af en sådan kontrollerande ordning för rigtigheten af anteckningen i kyrkoboken måste då ytterst bero, om någon säkerhet skall finnas för afliden qvinnas lagliga arfvingar emot följderna af sådana i kyrkoböckernas förande möjliga fel och misstag, som blifvit närmare antydda i ett af de yttranden inom Högsta Domstolen, i hvilka jag för min del i viss mån instämt.
Om ock i allmänhet. må medgifvas, att sådana reglementariska stadganden icke äro egnade alt intaga någon plats inom allmänna civillagen, mäste jag dock, för min del, anse af den särskilda beskaffenheten i förevarande fråga, der det faktum, att qvinnan verkligen erkänt barnet, skulle utgöra enda grunden för arfsrätt ål den, som utan della erkännande skulle vara en ”filius nullius”, det vara en följd, alt för lagens antagande skall fordras ett tillförlitligt sätt för bestyrkande af ett sådant erkännandes verklighet.
Det synes mig för en så vigtig angelägenhet inom civilrätten icke vara nog med ett allmänt förlitande på tillämpningen af reglementariska stadganden, de der lill en del icke ens äro på det för allmänna lagar vanliga sätt kungjorda, eller derpå, att icke den, som förer kyrkoboken, skall kunna begå ofrivilliga misstag i uppfattningen och antecknandet af muntliga anmälanden i ärenden af ifrågavarande beskaffenhet.
Enligt mitt omdöme är betydlig skilnad i viglen af kyrkoboks-anteckningarne då de gälla bekräftandet af härkomsten för barn af lagligen vigda makar, och i de fall, då ett muntligen gjordt och med orden spårlöst försvinnande maternitets-förklarande för oäkta, i all med föreskrifterna i Kongl.
Brefvet den 17 Oktober 17 78 förenlig hemlighet framfödl barn skall upplagas och genom anteckning i kyrkoboken förvaras åt framtiden.
Svårligen lärer, utom måhända för en aflägsnare framtid, något i äktenskap framfödl barns härkomst spårlöst förloras derigenom, att anleckningarne i kyrkoboken föras vårdslöst eller med missförstånd; men det obegränsade, från kontroll undantagna notariatsvitsordet åt kyrkoboks-anteckningarne angående ett möjligen långt eller det oäkta barnets födelse afgifvel maternitels-erkännande af den förut okända modren kan medföra mången villfarelse, måhända äfven sådan förbistring, att den gifta qvinnan finge sig i kyrkoboken påtvingad en oäkta afkomling, från hvilken hon, i anseende till svårigheten att vederlägga kyrkobokens anteckning om hennes förmenta muntliga erkännande inför kyrkoherden, icke kan frigöras.
Särdeles kunna misstag uppstå i de troligen icke sällsynta fall, der den vid födseln biträdande barnmorskan haft uppdrag att för barnets befordrande till dopet göra anmälan hos presterskapet.
På en sådan budbäi erskas ord kunna origtiga anteckningar i kyrkoboken tillkomma.
1 förevarande fråga kan jag åberopa, hurusom vår civillag, fastän i dess Rättegångs-Baik särskildt afhandlas läran om bevisning, i andra Balkar för vissa fall, der genom personers ord och utfästelser vigligare rättigheter skola bestämmas, i sina stadganden derom tillika inlägger föreskrifter om de bevisningsformer, som skola förekomma osäkerhet och missförstånd, t. ex. i 3 Kap. 1 § Giftermåls-Balken angående fästning, 8 Kap. 1 § samma Balk angående äktenskapsförord, 4 4 Kap. 1 § samma Balk angående försäljning af hustrus fasta gods, 9 Kap. 4 § Ärhla-Balken angående bouppteckning, 42 Kap. 4 4 § samma Balk angående arfskifte, 46 Kap. 4 § samma Balk angående testamente, o. s. v, — Väl kan anmärkas, att nämnda Kongl. Maj:ts Nåd.
15 lag i 5 Kap. 10 § Giflermäls-Balken later häfdad qvinnas rätt vara beroende, bland andra fall, derpå, att mannen, såsom orden lyda, ”låtit inlaga henne i kyrkan såsom sin fästeqvinna”, utan att härvid någon föreskrift i afseende å kontroll öfver rigtigheten af anteckningen i kyrkoboken blifvit meddelad.
Men jag vågar icke tro det hafva varit lagstiftarens mening i delta fall, att om den åberopade tillåtelsen vore af mannen förnekad, han endast på grund af anteckningen i kyrkoboken skulle, emot detta sitt nekande, antagas hafva gifvit tillåtelsen.
På lika sätt kan visserligen den nu föreslagna lagen, ulan någon närmare anvisning om sättet att för framtiden betrygga de oäkta barnens på maternilets-erkännandet grundade rätt, inskränkas till ett bestämmande, huru förhållandet blefve, der ett sådant faktum vore ostridigt.
Men jag befarar då, att denna lag kunde komma att i rätt många fall föranleda skada för den i civillagens bevisningstheori mindre kunnige, och att derför bättre vore, om ändring icke gjordes i den nu varande ordningen, att de oäkta barnens rätt till del i mödrarnes egendom beror på testamenten.
Jag anser således det vara nödvändigt, att i förevarande lagförslag inlägges sådant vilkor i afseende å tillförlitligheten af anteckningen i kyrkoboken, som tryggar mot de eljest i sådana ärenden möjligen alltför ofta inträffande misstag; till exempel att qvinnans erkännande, då det icke göres i skriftlig, af trovärdige män bevittnad handling, som kan vid kyrkoboken förvaras, skall i kyrkoboken bestyrkas med gode mäns skriftliga intyg.”
I anledning af Justitie-rådet Södergrens anförande yttrade Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern: ”Förslagets uppställning i nu anmärkta afseende öfverensstämmer med det till sin natur likartade stadgandet i 5 Kap. 10 § Giflermåls-ltalken, alt den, som häfdat qvinna under äktenskapslöfte, ej har magt att ändra del löfte, om han låtit intaga henne i kyrkan såsom sin fästeqvinna; och likasom detta lagrum, emot hvilket samma anmärkningar med lika fog, som emot det nu föreslagna, kunna framställas, icke behöft omgärdas med särskilda kontroller öfver anteckning i kyrkoboken, tror jag, alt den uraktlåtenhet eller fullständighet i dylika anteckningar om andra ämnen, som stundom må hafva förekommit, icke berättiga till antagande af någon fara, all till och med origtiga maternitets-förhållanden skulle i kyrkoböckerna införas.
Vore så förhållandet, skulle väl en strängare kontroll, alldeles oberoende af den nu ifrågasatta arfsrälten för oäkta barn, längesedan hafva blifvit påkallad; ty det lärer väl icke heller under nuvarande förhållanden vara likgiltigt för en qvinna att ”få sig i kyrkoboken påtvingad en oäkta afkomling”.
Kontrollen öfver dylika anteckningar, om den behöfves, torde utan våda kunna öfverlenmas åt qvinnan sjelf, som icke länge lärer stadna i okunnighet om i församlingens kyrkobok och derutur utdragna prestbevis för henne antecknas eli oäkta barn, som hon icke vill vidkännas; och ej heller bör det väl förutsättas, att rättelse af en origtig anteckning icke skulle af henne kunna utverkas.
Det torde ock böra erinras, att nu ifrågavarande anteckning, utan vidare kontroll, anses tillräcklig för att bevisa modrens arfsrätt lill eli oäkta barns qvarlåtenskap och ett sådant barns fattigförsörjningsort, m. m.
Genom det föreslagna tillägget komme ingen ändring att häruti ske, lika litet som i pre - 16 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition N:o 35. sterskapets skyldighet att, såsom hittills, verkställa berörda anteckningar, äfven om vid anmälan dertill icke iakltoges de för beredande af arfsrätt åt oäkta barn föreskrifna särskilda former.
Utom de besynnerliga förhållanden, som häraf blefve en följd, såsom det nämnda, att en anteckning i kyrkoboken skulle, om dessa former försummats, väl bereda modren arfsrätt efter barnet, men icke barnet efter modren, befarar jag, att, genom det åsyftade tillägget, månget barn skulle komma att emot modrens önskan och endast till följd af hennes okunnighet om fonnerne, gå sin arfsrätt förlustig t, hvarigenom den allmänna rättskänslan måhända mera skulle såras, än om barnet varit i lagen all arfsrätt frånkändt.
Jag anser mig derföre böra i underdånighet vidhålla det anmälda förslaget oförändradt”-
På tillstyrkande af Ståls-Rådets öfrige ledamöter beslöt Kongl. Maj:t att Proposition i ämnet, sådan den tinnes detta protokoll bifogad, skulle lill Rikets Ständer aflåtas.
Ex protocollo G. JV.
IP7 esther g. SLOCKHOLM, ALU.
BONNIERS BOKTRYCKERI, 186 0. Kong!.. Maj:t.i Nåd.
Proposition N:o 36. 1 JM 56.
Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Nov. 1865, kl. 6 e. m.
Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående förändring i gällande bestämmelser om godtgörandet af kostnader vid laga skifte å boställe; Gifven Stockholms Slott den 10 November 1865.
Uti underdånig skrifvelse den 2 December 1863 anmälde Rikets dä församlade Ständer, att de anvisat ett belopp af 150,000 Riksdaler att af Riksgäld s-kontoret utbetalas under innevarande statsregleringsperiod till godtgörande förskottsvis af de kostnader för laga skifte å boställe, hvilka af boställshafvaren måste gäldas, och anhöllo tillika om utfärdande af nådig förordning, hvarigenom nu gällande bestämmelser i Kongl.
Kungörelsen den 4 Maj 1827 angående beräkning och fördelning af den ersättning, som boställshafvare i anledning af verkställda egoskiften kunna erhålla eller få vidkännas, sålunda förändrades, att boställshafvare befriades från skyldigheten att förskjuta de å boställe belöpande kostnader för laga skifte och endast förpligtades att å berörda förskott, intilldess detsamma blifvit till fullo guldet, årligen till statsverket erlägga fern procent i ränta och två procent i amortering.
Till följd af erhållen nådig befallning hade ej mindre Kongl. Maj:ts och Rikets Krigs- och Kammar-kollegier till Kongl. Majit inkommit med underdånigt utlåtande jemte förslag till stadganden i ämnet, än ock Kongl.
Majits och Rikets Statskontor sådant utlåtande afgifvit, innefattande äfven förslag till förändring i åtskilliga af nämnda stadganden; hvarefter Öfverdirektören vid Landtinäteriet till Kongl. Majit den 14 November 1864 afgifvit infordradt underdånigt yttrande med anledning af de salunda föreslagna bestämmelserna i ämnet, dervid Öfverdirektören, bland annat, anfört: Hih. till R.
Prof. 1865 $ 1866. 1 Sami. 1 Afd. 17 Häft. 1 2 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 36. att, då 16 Kap. 2 § Skiftes-stadgan rättvisligen förpligtade innehafvare af kronohemman att i skifteskostnader deltaga lika med egare af annan jord, enär hemmanets åbo kunde genom skatteköp blifva jordegare och sålunda för alltid tillförsäkra sig åtnjutandet af de fördelar, hvilka genom skiftet vunnits, billigheten icke syntes vara rätt iakttagen, dä förenämnda stadgande tillförbunde civile, militie- och eeklesiastike boställens innehafvare till enahanda skyldighet, samt att, då emellan den, som innehade jord såsom boställe, och den, hvilken arrenderade jord, blott föga skilnad förefunnes, — den förre betalade nemligen med sitt arbete hvad den sednare erlade genom arrendeafgiften —, men arrendatorn ej vore skyldig att gälda skifteskostnaderna, hvilka föllo pä jordegaren, hvaremot boställshafvaren måste i jordegarens, det är Kronans, ställe godtgöra nämnda kostnader, — Öfverdirektören ansåge, att Rikets Ständers erkännande af de för boställsinnehafvare betungande skyldigheter, som bestämmas i 1827 ars kungörelse, bort leda till den slutsats, att Kronan skulle öfvertaga samma skyldigheter, en åsigt, hvilken Krigs- och Kammarkollegierna jemväl biträdt, då de yttrat, att ^fullkomligt och mest rättsenligt varit, att Staten, såsom jordegare, sjelf åtoge sig de ifrågavarande kostnaderna, utan att derför fordra ersättning af sina tjenare, hvilka dymedelst äfven skulle blifva i tillfälle att till boställets gagn använda de medel, som nu, i form af sju procent å det förskjutna kapitalet, måste, pa sätt Rikets Ständer föreslagit, af honom betalas att, då förberörda kostnader afsåge i främsta rummet att bringa Staten tillhörig jord i sä få skiften och inom så ändamålsenliga gränser som möjligt, samt derigenom bereda en säkrare besittning, äfvensom tillfälle till den bästa skötsel och högre afkastning af jorden, och Staten kunde direkt tillgodogöra sig dessa fördelar vid en blifvande ny löne- och boställsreglering, det vid sådant förhållande syntes hvarken rättvist eller Staten värdigt, att den, för att freda sig från merberörda kostnader, tvingade sin tjenare, hvilken innehade jorden under jemförelsevis kort tid och i stället för kontant lön, att bestrida samma kostnader, hvarigenom den tillfällige boställsinnehafvare!!» förut nog ringa lön icke oväsendtligt förminskades ; att detta likväl i många år skett, dock icke för de tjenstemän, — och häraf framstode ytterligare, huru obilligt förhållandet varit,
— Indika lyckats till boställen erhålla hemman, som varit af ålder enstaka eller som för mångå år sedan undergått enskifte eller laga skifte, utan för dem, sorn anvisats boställen i oskiftade byar, hvilka sistnämnde tjenstemän redan fördenskull blifvit sämre lottade än de förre, att deras boställsjord vore fördelad i en mängd tegar med högre brukningskostnader men mindre afkastning, emedan jorden icke kunnat pa bästa sätt häfda»; samt att dylike tjenstemän derföre borde, för att blifva lika lönte med sina lyckligare lottade tjenstekamrater, af Staten snarare understödjas än betungas med ut - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 36. 3 gifter, af hvilka boställshafvaren hade litet eller intet gagn, såvida han snart efter skiftets fastställande måste afträda bostället till följd af befordran eller afgång från tjensten.
1 sammanhang härmed hade Öfverdirektören, för att ådagalägga den obillighet, hvarmed boställshafvare hittills behandlats, anfört: att, då Statens välförstådda intresse påkallade, att laga skiften verkställdes samt Staten dertill jemväl uppmuntrade genom det vitsord att erhålla sådant skifte, som äfven den minste jordegare i by, allenast han är besuten, erhållit, och genom understöd af allmänna medel till sådana skifteslag, inom hvilka utflyttningar egde rum, Staten i konseqvens härmed äfven borde uppmuntra boställshafvare att söka laga skifte, men att, långt ifrån att detta skett, tvärtom föreskrifter blifvit utfärdade, i följd af hvilka boställshafvares skifteskostnader blefve drygare, om han uppträdde såsom sökande, än om skiftet söktes af en annan delegare i skifteslaget; att dessa föreskrifter funnos i 19 §. 3 mom. af landtmäteri-taxan den 12
Maj 1857, hvilket författningsrum innehölle, bland annat, att, om innehafvare af civilt eller militie-boställe sökte laga skifte, han då skulle i allt betala såsom enskild jordegare, hvaremot, om icke han, utan en annan delegare i skifteslag, sökte skifte derstädes, denne skulle betala endast den för kost och husrum belöpande del i arfvodet, eller l/4:del af detta, samt de öfriga 3/4:delar, äfvensom resekostnadsersättningen såväl för Landtmätare som Gode
Män och arfvode för de sistnämnde af allmänna medel godtgöras.
Med hänsigt till hvad sålunda blifvit anfördt och då det af Rikets Ständer föreslagna sätt att i viss mån bereda boställshafvare lindring i deras hittills varande betungande skyldigheter i förevarande afseende skulle komma att ganska betydligt öka flere myndigheters sysselsättning i tjensten, samt då Statens och vederbörande kyrkors eller församlingars utgifter icke, enär de flesta i skifteslag med andra hemman liggande boställen redan undergått enskifte eller laga skifte, kunde blifva särdeles betydliga, om de kostnader, som fordrades för verkställighet af laga skifte å boställen och af sådant skifte blefve en följd samt nu ålåge boställenas innehafvare, öfverflyttades från desse på Staten eller vederbörande kyrkor och församlingar, för att af dem, likasom för skiften å deras utarrenderade hemman och lägenheter, utgöras, hemställde Öfverdirektören, att nådig proposition i sådan rigtning mätte till Rikets Ständer aflåtas.
Rikets Ständer hafva i deras underdåniga skrifvelse yttrat, att genom det beviljade anslaget skulle, utan någon uppoffring från statsverkets sida, boställshafvare befrias från nöd%'ändiglieten att på en gång anskaffa en större summa och frän äfventyret att ej fä densamma godtgjord.
Något sådant äfventyr, som här om - 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 36. förmäles, lärer väl under nuvarande förhållanden ytterst sällan kunna inträffa, enär den, som emottager boställe, är pligtig att vid tillträdet godtgöra förre innehafvaren hvad som utaf de ifrågavarande kostnaderna icke anses belöpa ä dennes egen besittningstid; och att tillgång hos tillträdaren skulle saknas är väl mindre att befara, än det motsatta förhållande att denne får svårighet att hos afträdaren utbekomma hvad som denne för husröta eller eljest bör till sin efterträdare gälda.
I hvad man den andra fördelen, eller befrielsen för b o stal
Is ha fva re från anskaffande på en gång af ett större penningebelopp, skulle genom de af Rikets Ständer ifrågasatta låneunderstöd åstadkommas, beror i väsendtlig mån på de bestämmelser, som skulle sättas i stället för de nu i Kongl. Kungörelsen den 4 Maj 1827 upptagna.
Då sjelfva anslaget icke är gifvet för längre tid än tre år, följer deraf ock, att förändrade föreskrifter i detta afseende endast skulle kunnat innefatta ett tillfälligt upphäfvande under denna tid af de allmänna stadgandena, och detta icke ens i vidsträcktare män, än sorn af anslagets tillräcklighet, i förhållande till under tiden anmälda skiftesliqvider, för boställen kunnat ega rum.
Härvid torde jemväl böra bemärkas, att Rikets Ständer i deras underdåniga skrifvelse icke gjort något undantag för de ecklesiastika boställena, för hvilka eljest Staten icke ansetts ega lika giltig anledning att träda emellan, som vid de civila och militära, men hvilkas blifvande delaktighet af låneanslaget, likväl i icke ringa män kommit att verka till inskränkning uti tillgängen för lån åt civile och militäre boställshavare.
Skulle, såsom Kollegierna föreslagit, pröfningen af inkommande förslag till låneunderstöd hafva skett hos vederbörande Kongl. Maj.ts Befallningshafvande, hade icke någon säkerhet funnits emot öfverassignering ä anslaget, enär den ena Länsstyrelsen icke kunde ega kännedom om de anordningar, som samtidigt, eller under årets lopp, egde rum hos de öfriga.
Skulle åter pröfningen hafva försiggått hos en centralmyndighet, såsom i Statskontoret, hade göromålen der blifvit så väsendtligen förökade, att fråga torde hafva uppstått, om ett sådant åliggande kunnat utan men för öfriga ärendens behandling föreskrifvas, med mindre tillökning i tjenstemannapersonaien samtidigt blifvit beredd.
Det vikar sig jemväl af gällande stadganden om rättighet för landtmätare att. under vissa vilkor uppbära arfvode för laga skifte i förskott, hurusom det åsyftade ändamålet att befria boställshavare från nödvändigheten att anskaffa åtminstone sä stor del af skifteskostnaderna, som svarar emot landtmätarens arfvode, — oftast den största utgiften, — innan boställshavare kunde utbekomma motsvarande del af låneunderstödet, svårligen kunnat vinnas utan att antingen uppoffra säkerheten för Staten eller ock framkalla föreskrift om särskilda borgensförbindelser, hvilkas anskaffande för boställshavare ofta skulle varit med svårighet förenad.
Det är ock uppenbart, att, om i stället för medels utanordnande till boställshavare för alla de utgifter, han har att bestrida till öfrige delegare för odling, husflyttning m.
Proposition N:o 116. 5 m., hvarje delegare i ett skifte skulle direkte utbekomma af låneanslaget det belopp, som han egentligen hade att af boställshafvaren uppbära, ett så invecklad t, både för embetsmyndigheter och enskilde skiftesdelegare besvärligt, uppbörds- och redovisningssätt skulle hafva uppkommit, att olägenheterna deraf varit nära nog jemförliga med dem, man genom låneunderstödet velat afhjelpa.
I det af Ofverdirektören vid Landtmäteriet afgifna utlåtande är deremot, såsom det synes, på goda skäl utvecklad den åsigten, att.
Staten borde godtgöra alla utgifter för laga skiften å civila och militära boställen samt kyrkan eller församlingen vidkännas alla dylika utgifter för de ecklesiastika.
Huru stora belopp, som härigenom årligen kunna erfordras utöfver dem. som nu utgå, är svårt att på förhand beräkna, men att kostnaden för statsverket icke kan blifva särdeles betungande bör kunna slutas deraf, att inom större delen af landet laga skiftena nu sä fortgått, att antalet af boställen, som framdeles komma att i skifte deltaga, måste vara i hög grad förminskadt, äfvensom af de föga betydande belopp, som under de sednare åren utgått för de kostnader, som redan nu af statsverket godtgöras.
Enligt uppgifter, som ifrån Stats-kontoret och Krigs-kollegium blifvit meddelade, har nemligen kostnaden för verkställda landtmäteriförrättningar under åren 1861, 1862 och 1863 utgjort å de militära boställena 21,743 R:dr 32 öre och å de civila „ . 5,326 „ 83 „ eller i medeltal årligen för de militära 7,247 „ 77 „ och för de civila 1,775 „ 61 „ Summa 9,023 R:dr 38 öre.
Dessa kostnader hafva i Krigs-kollegium anordnats från anslaget tili extra utgifter, men i Stats-kontoret i allmänhet utgått från anslaget till rese- och traktamentspenningar.