Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du är såsom jag uppå lifoet besviken: kom, låtom oss gå genom vålden och riken, så långt, att vi längre ej höra det larm., som kväfcer all frid uti mänskornas barm.
Där borta vid ländernas slut är det stilla, där hörs ingen suckan, där rår ingen villa, där smyger sig in i vårt sargade bröst det heliga alltets gudomliga tröst.
Där och där och andas vi ut våra tunga bekymmer, grubblande längtan vårt öga ej skymmer, höra vi himmelska körernas ljud blotta vår panna för klarhetens Gud.
* * * O, nu jag förstår dig, min älskade moder: hvarhelst vi det vilja, stå Herkules stöder, och lifsglädjens spira drar ländernas gräns, där fläkt ifrån evighetsvärldarne känns.
Äkta män och hushållspengar.
En gammal flickas funderingar i en huslig fråga.
ör några icke så få tiotal år sedan fanns i Stockholm en tjänstemannafamilj, som hade namn om sig att vara ganska förmögen.
Hemmet var gästfritt, och där gick rikligt och rundt till.
Det oaktadt lämnade mannen, hvilken älskade att öka sitt kapital, mycket knappa hushållspenningar åt sin hustru, ja, så knappa, att de ej stodo i något slags öf- verensstämmelse till utgifterna, därvid stän- digt prisande sin dugliga maka för hennes talang att få dem att räcka så förträffligt.
Denna fann i sin tur mannens beröm högst angenämt, synnerligast då hon därmed jäm- förde det missnöje, han i början af deras äktenskap visat henne tidt och ofta, då hon begärde penningar af honom, och hon lät sig däraf förleda att längre och längre vika af in på en väg, som hon i hemlighet beträdt.
Det, var, som man lätt kan förstå, ej genom ärligt, spel, hon nådde sitt mål att spara sig själf obehaget af mannens lexor om att hushålla och i stället förskaffa sig hans beröm och välbehag.
På skuldsättningens väg lyckades hon under loppet af flere år narra honom.
Med den mest slipade försla- genhet höll hon borta från honom alla for- dringsägare; med nervös ifver skyndade hon att själf taga emot dem, då de kommo till hemmet för att inkassera sina fordringar; ja, det gick till sist så långt, att hon ej vågade låta någon annan öppna tamburdörren, då det ringde.
Det var som Nora i Dockhem- met.
Huru det så lång tid kunde gå, är en gåta; faktiskt är det emellertid, att det gick.
En vacker dag inträffade likväl den ound- vikliga krachen.
I ett slag fick mannen hela situationen klar för sig; han var nog rätt- rådig att sälja sin egendom, betala skulderna, uppgående till många tusental, resa efter den felande kvinnan, som rymt från hans hus, förlåta henne och åter hemföra henne.
Icke utan en viss rysning och med ett barnsligt anathema öfver en så samvetslös hustru hörde jag för många, många år sedan denna historia.
Som lärarinna i åtskilliga hem har jag med åren, af hvad jag sett och hört, lärt mig att bedöma henne mil- dare.
Trots tidens kraf på likställighet makarne emellan, är det ännu den dag som i dag är så stäldt hos oss, att mannen är hustruns förmyndare: en kvarlefva från tider, då kvin- nans underlägsna bildning och uppfostran utgjorde hinder, för att hon skulle kunna in- taga en jämlikes plats vid makens sida eller på egen hand förstå att handla klokt och förståndigt; ja, måhända kan detta förmyn- derskaps anor ledas ända upp till hedenhös, då hustrun var — trälinna.
Dess sociala rätt att vara eller icke vara må emellertid på annat håll afhandlas; att det i den h var- dagliga sanilefnaden ej sällan gifver anledning till misshällighet är ett faktum, som jag sett många prof på och skulle vilja säga några ord om.
» Som bekant blifva vid giftermålet, om ej äktenskapsförord finnes, flickans penningar hennes makes egendom, öfver hvilken han förfogar efter godtfinnande, och hon måste sedan bedja honom om hvart öre af dessa hennes egua medel.
D å hon nu ej äger rätt att råda öfver det hon själf infört i boet, huru mycket mindre kan hon då äga någon rätt till det han äger, ärfver eller förvärfvar.
Ehuru det heter, att allt är gemensamt, måste hon, för att häraf få något med, ofta föröd- mjuka sig öfver höfvan, alltid taga mot pen- ningarna som gåfva.
Sålunda intagande sna- rare barnets ställning än den, som borde till- komma henne, kan hon likvisst i en del äktenskap låta sig nöja därmed, d. v. s. i dem, där den äkta mannen rätt förstår, hvad hon för egen eller hushållets räkning behöf- ver, och villigt och vänligt lämnar detta.
Hon slipper omtanken om och besväret med kapitalets förvaltning eller det mödosamma förvärfvet, och trots det att hon ej får känna sig som ägarinna, blir det ändock på visst sätt partie egale.
Men detta jämförelsevis goda förhållande råder ej öfverallt.
För att nu ej tala om alla de förmögenheter, som godtrogna flickor få bortkastade för sig af slösande män, hvar- om skulle kunna sägas upprörande saker, men hvilket skulle leda från ämnet, finnes det, enligt den erfarenhet jag gjort, en stor procent äkta män, hvilka göra det odrägligt surt och svårt för sina hustrur att få ut några penningar, ja, till och med det nöd- vändigaste af allt — hushållspenningarna.
Det är nog mycket riktigt och bra, att frun skall hushålla — • en obestridlig sanning för visst!
— men å andra sidan bör det väl vara hennes rätt att ulan obehag i förskott och på en gång få de penningar, som man har anspråk på att hon så skickligt och sparsamt skall handhafva.
Men jag har sett husliga stormar för en femma till husets her- res egen fintvätt, hört henne få uppbära stick- ord för en tjugufemöring till vispar eller såpa, sett henne med tårade ögon och oförrättadt ärende lämna sin mans arbetsrum för att om en stund åter smyga in dit med rädda steg och våga försöket att tigga om någon summa till mat; jag har hört förståndiga, hushålls- aktiga kvinnor få hålla till godo med i för- myndarton hållna förmaningar att vara rädda om penningarna, hårda, sårande ord som:
156 IDUN 1893 » jag tager hellre en stämning, än jag hör ditt kält, » och till sist sett de lumpna slan- tarna i vredesmod slängas åt hustrun — ja, man blir vittne till mycket, när man un- der ett par årtionden vistas i andras hem.
Hvad jag, som i mitt stilla sinne mången gång knotat öfver min ensamma lott i värl- den, vid tillfällen sådana som de nu nämnda prisade min lyckliga stjärna att ej vara bun- den i slika bojor, nesliga som de förefallit mig.
Nej, tacka vet jag frihet och oberoende!
Så mycket är det ej en lärarinna kan för- tjäna, men det hon förtjänar är hennes eget; och vi ensamma flickor hafva åtminstone det företrädet framför de gifta, att Hvarför vägren I ej att mottaga hushålls- penningar, om de lämnas som ett slags nåde- gåfva eller åtföljas af förmaningar och klago- visor?
Nej, låten herrarne få se, huru pass trefligt det blir att vara utan mat, utan lyse, utan ren tvätt m. m. m. m.
Lika orimligt som det vore, att edra män skulle som ynnestbevis af er begära, att I stoppaden deras strumpor och lagaden deras mat, lika orimligt är det, att I skolen som ynnestbevis begära de penningar, som de gemensamma behofven kräfva.
Skyldigheter mot skyldig- heter!
Ångan till hushållsmaskineriet få de ej förhålla; utan den måste det afstanna, om än kuggarne äro aldrig så dugliga.
ert anspråkslösa program uppställa följande: en månatlig summa till hushållet, på förhand öfverenskommen och ej för knappt tilltagen, hvilken lämnas i förskott utan obehag och ej behöfver tiggas fram i bråkdelar.
Till klädpenningar och nålpenningar skulle jag vilja återkomma en annan gång.
» ödmjuka oss behöfva vi för ingen man ändå. » Men vi kvinnor äro i allmänhet — här i Sverige åtminstone — konservativa, och det där smakar allt för starkt af opposition, upproriskhet och strejk, tycker nog mången.
Nej, då är det bättre, resonnerar man, att låta det gå i den gamla trallen; » bäst att taga skeden i vackra handen »; » den som är slagen till slant, blir aldrig riks- daler ».
Låt mig till svar berätta en liten historia.
Det var en gång en snäll och vis fru, hvil- ken — det må tilläggas — äfven ägde en god man.
Men som han var en stor bok- vurm och nedlade mycket penningar på sitt bibliotek, hände det ej sällan, att hustrun fick sitta emellan härpå.
T y bokvurmar äro merendels personer, hvilka sväfva i högre rymder och ej hafva någon rätt uppfattning af hvad ett hushåll kräfver.
Hjärtligt till- gifven som hon var honom, önskade hon intet högre än att lefva i frid och sämja med sin herre och man och funderade fram och tillbaka, huru hon skulle kunna göra begrip- ligt för honom att för att lefva fordras mat och för mat fordras penningar.
D å den lärde en vacker dag .kom hem, hungrig och trött och icke alls begifven på andlig föda, fick han till sin häpnad se middagsbordet dukadt med — böcker.
Böcker i pergament, i maroquin, i hel- och halfranska band, riktiga rariteter för en kännare, men icke dess mindre » stenar för bröd » vid detta tillfälle!
Han gjorde stora ögon, men förstod » andemeningen », och saken slöts i godo och till fromma för fram- tiden.
vill Kamraten, illustrerad tidning för Sveriges tingdom, utgiften af Frithiof Hellberg, af all ifver sträfva Om det nu varit i obemedlade familjer sådant förefallit, som jag nyss anförde exem- pel på, skulle ju därför kunna förebäras den om än klena ursäkten, att » där inga pengar finns, kan inga pengar fås ».
Att familjefä- der, hvilka ej veta hvarifrån de skola » taga bröd i öknen », blifva obilliga mot sina hust- rur och af dem fordra det underverk, de själfva ej mäkta, ligger nästan i aakens natur och måste hänföras till mänsklig svaghet.
Men ingalunda.
Det har varit i hem, där välstånd rådt, där goda inkomster funnits, och där följaktligen ett sådant tillvägagående som det nämnda ej kunnat rättfärdigas.
Skapelsens herrar, hvilka ju i vishet och kunskap anse sig stå ett godt stycke framom det svagare könet, måtte emellertid med några lysande undantag härutinnan vara mäkta oförståndiga — ty att de handla af snålhet och girighet och älska penningen högre än hustrun, får man väl endast sällan antaga.
De måtte ej sätta sig in i hustruns förhål- landen, ej fatta huru de utsätta henne — mellanhanden mellan dem och handlande, tjänare m. fl.
— för svårigheter och obehag, som måste förbittra hennes sinne; att när hon inför de underordnade är angelägen, att mannen skall framstå i det bästa ljus, hon själf i stället blir kallad » snål »; att det är kränkande för en samvetsgrann kvinna att på ett område, där hon måste förstå bättre, höra ideligen upprepas » du får lof att hus- hålla! »; slutligen måtte de ej fatta, att det ligger i deras eget intresse att hafva en ' viss ordning i detta som i allt annat samt att ej taga till för knappt — endast därigenom få de själfva lugn för «kält - och den trefnad de eftertrakta i sitt hem.
När man sett herrarnes merendels stora fordringar i alla vägar och med dem jäm- för fruarnas ofta nog stora svårigheter att få motsvarande kontanta medel, faller det ett försonande ljus öfver en tilldragelse sådan som den i början berättade, och man kan då, visserligen ej ursäkta, men dock förklara för sig sådana oegentligheter, som man någon gång kan få höra talas om, som att en hustru tillgripit penningar ur sin mans chifibnier eller uraktlåtit att till honom framlämna ett rekommenderadt bref.
Det vittnar vackert för den kvinnliga redbarheten, att dylikt för- spörjes så ytterst sällan.
» Tag på räkning! » får hustrun kanske till svar, men följer hon uppmaningen, månne ej då den sista villan blir värre än den första?
Om hon däremot i sitt bryderi tillgriper denna utväg, trots förbud, huru måste hon ej ständigt känna oro och själfförebråelser!
Nej, minsann fru- arna alltid hafva det så lätt!
Men jag må säga, att det många gånger förvånat mig att se, att I, gifta kvinnor, un- derkasten er ett sådant sakernas tillstånd.
För öfrigt är det icke förödmjukelsen och svårigheterna allenast, jag vill att I skolen undslippa — nej, saken har en annan sida, som är både allvarlig och beaktansvärd.
Detta ständiga kält om styfrarne tär på kär- lekens ömtåliga lifstråd.
Hustrun, som har den obehagliga kältrollen, blir själf obe- haglig, så att, när hon tittar i dörren, kän- ner mannen ingalunda samma lust som förr att draga sin » älskling » ned bredvid sig i soffan och prata bort en stund med henne; måhända möter han i stället » huskorset » med en axelryckning och ett kärft: » Hvad är det nu igen?
Pengar, pengar, aldrig hör jag annat än pengar! » Och mannen, som åsidosätter rättvisa och billighet, sår i sin makas bjärta ovilja och bitterhet.
T y hvilka känslor månne röra sig hos henne, då hon, afvisad, går in till sig och gråter?
A c k, månget äktenskap, som i ungdomen knöts i kärlek och under tusen förhoppningar, har maska för maska slitits på sätt som här blifvit antydt.
Det ligger därför i ert intresse mer än I tron att draga i härnad mot det missför- hållande, jag nu påpekat.
I afvaktan på, att de, som hafva makten, skaffa er rätt att råda öfver edert, kunnen I gärna som S.
De ungas bäste vän att blifva.
Ingen moder han bereda sin uppväxande dotter eller sin unge son en ^större glädje än genom att för dem nu genast verkställa prenumeration å Kamra- ten för årels tre sista kvartal.
Priset här- för är kr.
Det är ännu ej för sent att få alla nummer från april månads början, och hvarje nytillkommen ung pre- numerant har rätt att deltaga i den roliga pristäfling, som Kamraten just nu an- ordnar.
Kamraten ger de unga en intressant och bildande läsning i fosterländsk och sedlig anda.
Kamraten är lika un- derhållande för gossar som för flickor, för vinter, vår och sommar.
Kamraten följer de unga på deras botaniser-turer och fri- luftslekar.
Kamraten hjälper dem att ordna frimärks- och insektsamlingarna, ger flickorna anvisningar till nyttig och rolig hemslöjd, gossarne handledning vid deras vetenskapliga experiment.
Kamra- ten lär de unga älska fosterlandet och allt ädelt och godt.
Kamraten är en alltid påpasslig och trofast vän.
Många svenska lärare ha också berömt Kamraten för dess goda och för ung- domen väl lämpade anda!
Kamraten är ingen småbarnstidning, utan är afsedd får den uppväxande ung- domen i åldern intill 18 år.
Kamraten utkommer med två sextonsidiga nummer i hvarje månad.
Som en antydning om Kamratens inne- håll anföra vi endast innehållsförtecknin- gen för dess senaste nummer, som utkom den 15 maj.
Detsamma innehåller: Lofdag i maj; ett skolpojksminne af J.
P. Winkler.
Pingst; poem af Julius Sturm.
Dagens stjärna; af K.
S. Hldn.
Hvad Jean en syster göra för sina bröder?
af Elsa.
Amatörfotografi; för Kamraten af N.
A. Langlet.
Afventyr i fjärran västern; af William Kingston.
(En spännande indianfölje- tong med illustrationer!)
Den finske gos- sens bragd; af C. W. B.
(Från kriget 1808 — 9).
Den unge naturaliesamlaren: att bereda djurskelett.
Farbror Frans; berättelse för Kamraten af T. S-n.
Trefliga handarbeten för flickor: ett nytt slags broderi och konfirmationsgåfvor.
Prenumeranternas brefvexling.
{In- nehåller en mängd intressant tankeutbyte mellan de unga, om deras skolföreningar, om deras studier, om deras samlingar, ex- periment och lekar) Prenumeranternas af- delning.
(Innehåller bidrag från de unga prenumeranternas pennor, denna gång en liten nätt dikt: » Älska din moder! ») In- tressanta tankeuppgifter, nya slags gåtor
IDUN 1893 m. m.
(På denna af delning™ utdelas pris af goda böcker till de unga läsarne.)
Ja, detta var ett enda nummers unge- färliga innehåll.
Det är ju icke så litet!
Viljen I glädja edra unga och gagna dem tillika, så prenumere- ren nu genast för deras räkning på Kamraten från april månads början till årets slut med kr.
De skola icke nog kunna tacka Er Böhmiska därför!
folkbilder.
Förlorad.
et var hennes sista stund i det gamla hemmet, där hvarje stol varit henne en kamrat under gångna år.
Möblerna syn- tes äfven att förebrående betrakta henne; den nötta skinnsoffan, som ännu bar märken efter hennes barnklackar, det stora gökuret, skåpet, som så länge förvarat hennes tillhörigheter, allt och alla tycktes säga: » hur kan du lämna oss? » Men hon aktade ej därpå.
Tyst och stilla satt hon i sin svarta kläd- ning, med nedslagna ögon och korsade hän- der.
Icke en tår, icke ett ord hade hon för sin omgifning; hennes själ var redan borta från densamma.
Modern rörde sig ifrigt och nervöst i rum- met.
Hon visste knappt, hvad hon tog för händer, och såg ingenting för gråten, som oupphörligt steg henne i ögonen.
Det var ett stort bekymmer, och hon vå- gade ej ens vända sig till Gud med bön om hjälp, ty honom var det väl täckeligt, att deras enda barn, deras friska, vackra, sjut- tonåriga Mari, ville bli nunna.
Hvem hade kunnat ana en sådan olycka?
Det är j u så vanligt, att mindre bemedladt folk sänder sina döttrar i klosterskola för att utbilda dem till dugande tjänarinnor, och det är så ovanligt att unga flickor, som ej pröf- vat lifvet, föredraga klostermurarne framför världen, tvång framför frihet.
Men en och annan gör det likväl.
Det är farligt att i en ålder, då viljan ännu ej ännu hunnit stadga sig, råka in un- der ett sådant högtryck af religiöst svärmeri, paradt med mysticism, som klosterlifvet.
Dessa stilla systrar med sina ödmjuka låter, sitt dämpade sätt att tala och sitt behärskade väsen utöfva ett starkt inflytande på unga sinnen, hvilkas lidelser hålla på att vakna.
Ett skolbarn dyrkar syster Elisabeth, ett annat syster Anna, ett tredje syster Maria, och som- liga lära sig att fanatiskt dyrka hela kloster- lifvet.
Till dessa senare hörde Mari.
Hon kom från ett fattigt hem.
Å r i ända hade hon sett föräldrarne sträfva och slita för det dag- liga brödet, tyngda under timliga omsorger.
Deras Gud var en liknöjd Gud, någonstädes låDgt borta i det oåtkomliga; kampen för till- varon var hela deras lif, i den hade de hård- nat och satt till sina bästa krafter.
Som ett par trötta, men väl inkörda arbetshästar drogo de nu sitt lass utau klagan, men också utan intresse.
» Det skall bli godt att komma från ' et, » brukade modern ibland säga, och då nickade fadern bekräftelse till hennes ord, de tänkte på hvila, mer hoppades de ej på.
Men klostrets Gud var någonting annat.
Han var en hög, bländande skön furste, full af makt, nåd och kärlek.
Han var de milda systrarnas härlige, strålande brudgum, som bidade dem efter döden med evig lycksalig- het, de tillbådo honom vid radbandet, vid de praktfulla altardukar, som de sömmade att pryda hans tempel med; i allt deras görande och låtande var han deras första och sista tanke.
V ä l var deras lif, liksom föräldrar- nes, försakelse och möda, men deras mål var en himmelsfärd i stället för en graf.
D e sågo framåt mot en bröllopsfest, deras ögon lyste vid tal om Kristus som en ungmös vid tan- ken på sin älskade.
Och medan akasiaträden blommade i den skuggiga klosterträdgården och fåglarne sjöngo i löfverket, bröt Marias första unga lidelse ut i en glöd, som intet kunde släcka.
Utom klostermurarna låg en krass, kall värld med små ömkliga omsorger, hvilka dödade själen och sleto ut kroppen, men inom desamma, ack, där var godt att vara, där ville hon stanna hos den strålande brudgummen.
Ingen af systrarna hade öfvertalat henne att bli nunna.
H o n fick ett profår att be- tänka sig på, och då hon lämnade klostret sade väl allas ögon, men ej ett enda par läp- par: välkommen åter.
Och nu var profåret tilländalupet.
Värl- dens lockelser, föräldrarnes bedröfvelse, intet hade kunnat rubba hennes beslut.
Det var ej kulturmänniskans raffinerade begär, utan ett naturbarns starka impuls, som ledde henne.
Hennes exaltation hade ungdomens kraft, allt utom densamma förlorade färg för hennes ögon.
Och så rullade vagnen fram till porten, de båda systrarna stego ur för att hämta henne, och hon följde dem med förklaradt utseende.
Den afskedskyss hon skänkte föräldrarne var kall, hon såg dem knappast: den giktbrutne fadern, den böjda halfblinda modern och det torftiga, mörka hemmet.
H o n såg ej, att äfven där hade Kristi brud kunnat ha en mission att fylla.
Det var den strängaste klosterorden hon valt: S:t Annasystrarna på Kleinseite.
H o n skulle aldrig mer få visa sitt ansikte för någon utom klostret, aldrig tala med någon utom klostret.
Mari var död för världen.
Och hon gick ifrån den som till en fest, fylld af sin sjuttonåriga entusiasm, som skulle vara ett helt lif.
Stackars Maril Bevingade vänner.
nder en resa i Tyskland gör man den iakt- tagelsen, att i de flesta hus finnas bur- fåglar, isynnerhet kanariefåglar och hör man en tysk tala om sin » gelber Liebling », miss- tager man sig ej, om man antar, att han därmed menar sina kanariefågel.
Denne är hela familjens fröjd och omhuldas på det ömmaste, barnen lära sig därför från början vara aktsamma om det lilla värnlösa djuret, som alla hålla utaf; och så bi- drager den gula älsklingen till att hos barnen ut- veckla milda känslor för djuren.
Här i Sverige hålles kanariefågeln icke på långt när så allmänt.
Orsakerna äro nog flere.
De ädlare raserna äro här föga kända, man känner knappast någon an- v 157 nan, än den simpla » landtrasen », och individer af denna äro i allmänhet hvarken utmärkta för vackert utseende eller för vacker sång; ofta skrika de så, att det blir en öronpina, i stället för en fägnad att höra dem.
Och så hafva många en fördom mot att hafva fåglar i bur: det är onatur- ligt, säger man, fågeln bör få flyga fritt i Guds natur och från trädets grenar stämma upp sin ju- belsång.
Härpå kan svaras, att alla husdjur lefva i onaturliga förhållanden, men finna sig i allmän- het mycket väl uti dem; hvad nötkreaturen vid- kommer går man ju så långt, att man till och med klafbinder dem, så att de icke kunna taga ett steg, och på många ställen få de stå så hela vintern, utan att en enda gång få röra sig (hvilket onek- ligen är både grymt och ekonomiskt oklokt).
Bur- fåglarne synas trifvas mycket godt i fångenskapen, och kanariefågeln, som födts i fångenskapen, kan icke sakna friheten; men stora burar måste fåg- larne ha, så att de kunna öfva sina vingar.
Mången föreställer sig, att den » äkta kanarie- fågeln » skall vara gul, och att brokiga fåglar icke äro » äkta », utan bastarder.
Den vilda kanariefågeln — hvars hem- land, som bekant, är Kanarieöarne, Madeira och Azorerna — är ofvantill grågrön och något gul inunder, han är mindre och smärtare än den tama fågeln.
Hans sång lär vara mycket vacker, dock icke på långt när att jämföra med rullsån- garens.
Den tama kanarifågeln har.
likasom våra öfriga husdjur, blifvit utvecklad i olika riktningar, så att flere, mycket skiljaktiga raser uppstått.
I Belgien och Frankrike har man lagt an på att hos kanariefågeln utveckla en ståtlig kropps- form.
Den belgiska rasen utmärker sig för sin längd, fåglarne äro nästan en tredjedel längre än de vanliga kanariefåglarne; kroppen är smal och upprätt stående, halsen lång, hufvudet litet, ben och stjärt långa.
Fågeln har i följd af sin kropps- ställning något falkartadt i sitt utseende.
Dessa fåglar äro ömtåliga, dåliga afvelsdjur och inga goda sångare.
En yttermera utveckling af denna ras är den franska, » Parisarne » och » Trumpe- tarne », som de kallas.
De hafva på bröst och skuldror krusiga fjädrar, bildande krås och epå- letter, däraf de fått namnet » Trumpetare ».
Engelsmännen hafva bildat en hel del olika ra- ser, som skilja sig från hvarandra genom kropps- form och färg, men icke någondera utmärker sig i afseende på sången.
Bland dem må nämnas den gulaNorwich-rasen, den smärta Yorkshire rasen, som liknar den belgiska, den lilla sirliga London- rasen, de ödlefärgade Lizards dch den stora Lan cashire-rasen, som är dubbelt så stor som de van- liga kanariefåglarne.
Därjämte må nämnas de kanelbruna och de orangeröda fåglarne.
De sist- nämndas färg är dock icke medfödd, utan fram- bringas hos hvarje enskild individ genom utfard- ring under ruggningstiden med cayenneppar, blan- dad med äggfodret, hvilken utfordring måste upp- repas vid hvarje ruggning, såvida färgen skall bibehållas.
» Landtrasen » står till de öfriga raserna i samma förhållande sem landtraserna bland de öfriga hus- djuren stå till de förädlade raserna.
Det vill säga det är egentligen ingen ras (benämningen ras kan nämligen tilldelas en sådan grupp af djur, hvars alla individer genom yttre tecken och inre egen- skaper sinsemellan öfverensstämma och skilja sig från andra individer af samma art).
» Landtrasen » består af dels oförädlade djur och dels sådana, som degenererat från förädlade raser.
Några sär- skildta kännetecken på landtrasen kunna således icke angifvas.
Kronan bland kanariefåglarne är Harzfågeln el- ler rullsångaren.
I afseende på utseendet skiljer den sig ej från den simpla kanariefågeln.