Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De första menniskorna lefde lycksaliga i sitt paradis.
Deras vilja var helig; deras förnuft i omedelbar åskådning uppfyldt af ljus.
Mången gång, när solens engel sänkte sig med sitt klot mot synranden och »dagen började svalkas,» nedsteg Gud från empyréen för att lustvandra hos sina älsklingar under Edens ljufliga träd.
Verlden var en obruten harmoni.
Väl fanns en motsats emellan ande och materie; dock ännu ingen mellan godt och ondt.
Det skulle ej länge förblifva så.
Lucifer, det är Ljusbringaren eller Morgonstjernan, hette den förnämste af alla englar, Serafernas furste, skaparens gunstling, i renhet, magt och majestät underlägsen endast den heliga treenigheten sjelf.
Högmod och afund bemägtigade sig, man vet ej huru, denne höge ande.
Han ville störta Gud och sätta sig sjelf på allmagtens stol.
Englar af alla ordningar läto vinna sig för hans plan.
På en vink af den öfverdådige stormade oräkneliga intelligenser från de lägre himlarne och jorden upp mot empyréen att förena sig med de affällige serafer, keruber och troner, som ställt sig under upprorets fana.
I himmelen vardt en stor strid.
Öfver dess skiften hvilar en slöja.
Den helige Johannes i sin uppenbarelses bok lyfter dock en flik och låter oss se Mikael i spetsen för Guds legioner kämpande med Lucifer.
Utgången blef dennes och hans anhangs nederlag.
Den sköna Morgonstjernan föll från himmelen4.
Kristus såg den fordne serafen lik en blixt nedstörta derifrån5.
Den besegrade tillintetgjordes icke.
Trygg i medvetandet af sin allmagt blef det Guds outgrundeliga beslut, att motståndaren, genom affallet förvandlad till ett alltigenom ondt väsen, skulle inom vissa gränser hafva frihet att verka.
Denna verksamhet uppgår i ett den evigt förtappades fortsatta förtviflade krig mot Gud.
Han vinner ock redan i begynnelsen en seger af omätlig betydelse.
Han förför menniskan och bringar henne under sitt välde.
Gud förbannar henne och jorden, på hvilken hon är försatt.
Verlden är icke mer en obruten harmoni, en sedlig enhet.
Hon är för alltid splittrad i tvenne kämpande riken: det godas och det ondas.
Guds beslut att så skulle vara och hans förutseende af följderna förkunnades genom en omgestaltning inom sjelfva verldsbyggnaden.
I den förut fridfulla jordens innandömen öppnade plötsligt ett helvete sina käftar och fylldes med en eld, som bränner allt, men förtär intet.
Stridens valplats är hela skapelsen med undantag af empyréen, i hvilken rena verld intet ondt kan intränga.
Lucifer, upprätthållande sitt anspråk på dess herrskarestol, har i allt sökt inrätta sig som Gud sjelf, härmar denne i allt.
De fallne seraferna, keruberna och tronerna utgöra hans hofstat och krigsråd.
Den mellersta hierarkiens förrädiska intelligenser ströfva, förvandlade till demoner, ännu gerna bland samma stjernbilder och planeter, som fordom voro åt deras vård anförtrodda, och kämpa med de goda englar, som nu styra himlarnes rörelse.
Andra demoner sväfva genom luftkretsen, görande storm, åskväder, hagel, snö, torka och hemska järtecken (hvarför det ock heter, att djefvulen är en furste, som magt hafver i vädret).
Åter andra uppfylla jorden: dess haf, sjöar, floder och källor; dess berg, skogar, lundar och ängar.
De genomtränga elementerna, de äro öfverallt.
Menniskan, hufvudföremålet för striden, är i en sorglig belägenhet.
De lekamliga mödor och lidanden, hvilka jorden, sedan hon blef förbannad, hopar på den väg, som slägtena, alla i Adam syndbefläckade, hafva att vandra, äro intet mot de faror, som på alla sidor omgifva och hota deras själar.
Och huru afvända dessa faror?
Väl eger enhvar från födelsens stund en skyddsengel, men huru skilja hans ingifvelser från dem, som komma ur det ondas tusen osynliga källor?
Lucifer kan omskapa sig till en ljusets engel, hans demoner kunna locka med en röst, som härmar Guds och samvetets.
Viljan har ingen motståndskraft mot dessa lockelser; hon är genom fallet förderfvad.
Förnuftet gifver ingen vägledning; genom fallet förmörkadt har det, sig sjelf lemnadt, urartat till ett sataniskt verktyg för irrläror och villfarelser.
Känslan beherrskas af materien, och denna, redan ursprungligen företeende en motsats till anden, är delaktig i förbannelsen.
Hvad under då, att menniskans bana, hvars början är aflelsen i ett syndigt sköte, har bakom dödens port till slutpunkt helvetets eviga qval?
Alla dessa myriader själar, som Gud skapar och ikläder stoftets skrud – alla dessa mikrokosmer, af hvilka en hvar är ett mästerverk, en skapelsens prydnad, ett väsen af oändligt värde, bilda, led efter led, ett långt tåg från det intet, ur hvilket Gud framkallar dem, till den afgrund, der de efter en kort jordelefnad skola i tider utan ända förtäras och förtvifla och förbanna sin skapare.
Lucifer triumferar.
Hans rike förökas.
Och den arma menniskan har icke rätt att beklaga sig.
Kärlet må icke klandra sin verkmästare.
När hon skådar in i sin själ, upptäcker hon ett syndadjup, ett förderf lika gränslöst som hennes straff.
Verldsordningen, hur hård hon är, bär dock den gudomliga rättvisans stämpel.
Det är fördenskull en handling af ren nåd att Gud beslutat en anstalt till slägtets räddning.
Förberedd genom judafolkets utväljande, grundlagd genom Kristus, Guds son, i det han frivilligt lät sig korsfästa för mensklighetens synder, har kyrkan uppspirat och utbredt sig öfver länder, der förut demoner, hedendomens gudar, egt tempel, stoder och altaren.
Kyrkan är den trollkrets, inom hvilken frälsningen är möjlig, medan den utanför är omöjlig [Extra ecclesiam nulla salus].
Inom henne offrar sig Gud-Sonen dagligen för mensklighetens synder, i det att nattvards-vinet genom en helig handling förvandlas till hans blod och brödet till hans kött, som, ätet af kyrkans medlemmar, befrämjar deras tillväxt i helgelse och sålunda deras motståndskraft mot djefvulen.
Kyrkan är en lekamen, som genomströmmas af Guds heliga ande.
I en sådan gemenskap ersätter den ena lemmen hvad som brister hos den andra.
Helige män, som, afsägande sig sinnlighetens alla fröjder, egna sitt lif åt späkning af det kroppsliga, betraktelse af det andliga och verksamhet i det goda, samla dermed en rikedom af öfverflödsgerningar, som, förvarad i kyrkans skattkammare, sätter henne i stånd att betala för de öfriga medlemmarnes synder.
Hon utdelar med frikostig hand syndaförlåtelse ej blott åt lefvande, utan ock åt döde.
Menskligheten kan fördenskull åter andas friare, den stora massan åter hängifva sig åt hvad jordelifvet, eländigt i sig sjelft, erbjuder af en öfvergående lust och fröjd, och när hon på sin väg plockar de glädjens blomster, som växa i jemmerdalen, behöfver hon mindre frukta deras giftiga doft, ty botemedlet ligger nära.
Riddaren i sin borg deruppe på bergets topp, borgaren i den trånga staden dernere i dalen må utan bäfvan taga sig hustru och uppfostra barn och lefva i ärbar munterhet efter sina tillgångar; den glade studenten må sjunga och tillämpa sitt »Gaudeamus igitur»; den oförvägne landsknekten i ett lustigt lif på värdshus och i jungfruburar skaffa sig ersättning för fälttågets mödor; ja Maria Magdalenas efterföljerskor, syndande på nåden, förbida samma förlåtelse vid kyrkans fötter, hvarmed hon, deras förebild, hugnades vid Jesu, allt under förutsättning att de, tacksamma för Kristi barmhertighet, som gjort dem till lemmar i kyrkan, vörda henne såsom sin moder, göra sig delaktiga af hennes nådemedel och söka hennes hjelp.
En borgen för outtömligheten af hennes tillgång på öfverflöds-gerningar ligger redan i denna sig städse förökande mängd af kloster, den stränga försakelsens, den oaflåtliga botgöringens, den mystiska Gudsbetraktelsens bostäder.
Der trängta brudar, vigda åt Kristus, efter den andliga omfamning, för hvars vinnande de undertryckt naturens häftigaste drifter; der bedja och arbeta natt och dag fromma enslingar.
Från klostren utgå desse män, som barfota, höljda i grofva mantlar och med rep om lifvet, egna sig, likt apostlarne, åt fattigdomen och evangeliets förkunnande – som emottaga allmosan vid lekmannens dörr, för att i utbyte gifva ordets himmelska spis.
Medelst kyrkan har sålunda en vall uppkastats mot det ondas öfvermagt.
Den kristne har något skäl att ropa:
»du helvete hvar är din seger?» ty fastän afgrundens skaror alltjemt förökas med förtappade själar, svinga sig dock numera tusen sinom tusen frälsta till empyréen, vare sig omedelbart eller på en omväg genom skärselden.
Främst bland desse salige, som, blandade med englarne, omgifva Guds tron, stå helgonen.
Deras förböner gälla förmer än serafernas; deras kraft i striden mot demonerna öfverträffar kerubernas.
Fördenskull hafva rikena, kommunerna, stånden, ordnarne, gillena, ja äfven de vanryktade eller olagliga näringarne (hvilka mer än andra behöfva nåd och förböner) sina skyddspatroner i helgonens leder.
Den enskilde skyddas af det helgon, till hvars namn han blifvit döpt.
Kyrkan är Guds rike på jorden, dess presterliga hierarki en afbild af den himmelska, dess högste styresman påfven Guds ståthållare.
Kyrkans bestämmelse att utbredas öfver hela jorden, så att alla länder och alla folk falla inom hennes magiska krets skulle icke kunna uppnås, om hon ej egde att befalla öfver kristenhetens konungar och deras härar.
Det är för öfrigt klart, att den andliga magten är förmer än den verldsliga: den förra skyddar själen, den sednare endast kroppen.
De förhålla sig till hvarandra såsom anden och materien.
Också är det påfven, som förlänar den högsta verldsliga värdigheten: de romerska cesarernas.
Han är kejsarens länsherre, likasom kejsaren är eller borde vara konungarnes, furstarnes och de fria städernas.
Vore det icke så – vore de store och små herrarne oberoende af religionens väktare – ve då den stora massan af undersåter!
Väl äro de försatte här på jorden för att öfvas i lydnad och ödmjukhet; väl hafva de inga rättigheter att pocka på, ty de äro af naturen rättslösa, men förtrycket skulle blifva gränslöst, om icke kyrkan, som är allas goda moder, påminde magthafvarne om deras kärlekspligt emot de ringa; ja samhällsordningen skulle söndersmulas till stoft, om ej en magt, högre än den på svärdet grundade, tvunge den starkare att hålla de förpligtelser, som han med den heliga treenigheten till vittne åtagit sig mot den svagare.
Ty den rätt, som finnes, är förläningarnes och privilegiernas, hvilken uteslutande hvilar på beseglade förbindelser.
Genom kyrkans lära, den allena saliggörande, har menniskan till skänks erhållit hvad hon genom forskning aldrig skulle blifvit i stånd att förvärfva: kunskapen om de högsta sanningarne.
I besittning af dem bör hon icke mer låta sig af djefvulen fresta att på egen hand, med det förmörkade förnuftet såsom verktyg, söka intränga i tingens hemligheter – försök som oftast sluta med villfarelse och affall.
Frestelsen härtill ligger dock nära, ty de höga sanningarne, då de iklädas de menskliga begreppens drägt, framträda stundom såsom en förening af hvarandra skenbart motsägande bestämningar.
De fordra fördenskull förnuftets underkastelse under trons lydnad.
Endast tron förmår rätt genomtränga och tillegna sig dem.
Men dessa samma bestämningar, som kyrkan med den helige andes bistånd funnit, äro likväl de enda riktiga och erbjuda den troende forskaren en grufva med oändliga rikedomar.
En filosofi är således möjlig inom kyrkan, när tänkandet, med dogmens gudomlighet till förutsättning, inskränker sig till ett vördnadsfullt sönderläggande och ödmjukt betraktande af trossatsernas innehåll.
För detta ändamål må skolasten gerna arbeta med den aristoteliska dialektiken och sätta syllogismens häfstång i rörelse.
På rättrogenhetens område kan månget om och men, månget för och mot anföras.
Skolasten har att uppvisa det sannolikaste; påfven, den ofelbare, och hans kyrkomöten godkänna det riktigt träffade och afvisa misstagen, som förlåtas, när de afbedjas.
Bäst är, att forskaren tager äldre kyrkolärares satser till utgångspunkt.
Då bygger det efterföljande slägtet på den grundval, som det föregående har lagt, och när de alla följa samma dialektiskt skiljande och återförenade method, så att denna genomgår det hela och arkitektoniskt ordnar ämnets massor, då uppstår på dogmens grundplan en filosofisk byggnad, liknande dessa dômer, med hvilka muraregillets konsterfarne mästare förvåna ögat.
Tiderna blifva allt sämre.
Kyrkan kan förlåta synderna, men ej hindra deras tillvext.
Hvarje slägte emottager af det föregående en börda onda anlag, vanor och föredömen, hvilken förstorad lägges på det efterkommandes skuldror.
Hvarje son har större skäl än sin fader att sucka: »Lyckliga de som dogo, innan de skådat dagsljuset; som smakade döden, innan de förnummit lifvet!»6.
Det ondas magter storma på alla håll mot kyrkans fäste.
Från sitt vårdtorn blickar Zions väktare ut öfver verlden och ser historiens böljor, piskade af demonerna, häfva sig mot det hälleberg, på hvilket Kristus byggt sin församling.
Med möda tillbakaslå Europas korsprydda krigarskaror saracenernas af järtecken och farsoter bebådade anlopp.
Kyrkans sinnebild var arken, drifvande på ett vredgadt haf under slagregn och blixtar.
Häfden är en andlig comedia, spelande på en bana, hvars breda förgrund, likasom i mystèrerna, utgör ett theatrum diabolorum, medan i den knappa bakgrunden Guds församling, en belägrad borg, tecknar öfver hvimlet sina tinnar mot den ännu molndigra himmel, från hvilken dess försvarare bida sin undsättning:
Jesus och hans englar.
Men förrän denna undsättning anländer, skall det onda hafva nått sin höjd.
Det härjar redan inom kyrkans helgade krets.
Med större möda bekämpar Guds ståthållare de inre fienderna än de yttre.
Här reser sig den enskilde upp emot det allmänna, sedan han i sitt eget förnuft, sitt eget samvete trott sig finna ledande sanningar, dem han, utan annan myndighet än sin egen, ställer öfver och emot de stadgar, hvilka, ofvanfrån gifna, blifvit i sitt gudomliga ursprung bekräftade af hundra slägtens fromma tro.
Så uppstå kätterierna, dessa kräftsår på församlingens kropp, hvilka jernet måste bota, när icke salvor hjelpa, och elden, när icke jernet.
Der bemägtiga sig lidelserna menniskan så hel och hållen, att hon afsäger sig den Gud, som fördömer dem och gör sig lifegen under den gud, som befrämjar dem.
Stoltheten, fängslad i den låga bördens, njutningslystnaden i knapphetens eller eländets boja, skakar denna med förtviflan och ropar slutligen den fordna Morgonstjernan till sitt bistånd.
Demonen lofvar fröjd utan mått och magt utan gräns.
Förderfligt verkar ock den fruktan, som menniskan hyser för kroppsliga lidanden.
Hennes lekamen, byggd af den förbannade jordens stoft och ständigt närande sinnliga lustar, är af Gud prisgifven åt djefvulens hemsökelser.
»Der förlorar någon ett öga, der någon en hand; en faller i elden och bränner sig till döds, en i vattnet och drunknar; en annan klifver upp för stegen och bryter sin hals; åter en annan faller på jemna marken och bryter ett ben.
Alla dessa och dylika oförutsedda händelser, som dagligen inträffa äro idel djefvulsskott och slag, som Satan af skadeglädje tillfogar oss»7.
Än mer: den onde kan så bemägtiga sig en menniskas kropp, att han blifver liksom dess andra själ, rörer dess lemmar och talar med dess tunga hädelser, för hvilka den besatte fasar.
Men ehuru den fromme, likasom gudsmannen Hiob, endast gagnas af sådane anfäktelser, och bönen erbjuder emot dem ett kraftigt skydd, blifva likväl de allt flera, som af feg ängslan öfver denna djefvulens magt söka trygghet i ett förbund med honom, helst han tillika gifver dem något välde öfver elementerna samt derigenom utväg till njutning och förmåga att skada andra.
Så griper hexeriets gräsliga farsot omkring sig, och i nattliga stunder på berg och i ödemarker fira hundratusentals namnkristne hemliga fester till Satans förherrligande.
Tiden mognar för Antikrists ankomst, yttersta domen och verldsbranden.
I dennes lågor skola de rörliga himlarne och jorden förstöras.
Rörelsen, verksamheten, striden, historien äro då slutade.
Af den gamla verldsbyggnaden återstå likväl de begge motsatserna: empyréen och helvetet.
Verldsbranden är ej en allmän skärseld, som tillintgör det som ej har väsende i sig sjelft8.
Han endast skiljer för alltid guldet från slaggen.
Djefvulens rike fortbestår, och bytet som det gjort är dess för evigt.
Men det fortbestår endast, emedan en evig tillvaro är ett evigt straff för dess beherrskare likasom för dess undersåter.
Från de nya himlar och den nya jord, som Guds varde framkallar till bostäder åt de frälste menniskoandarne, förnimma dessa sina osalige bröders tandagnisslan och verop, skåda de ned på deras jemmer och qval, men ej med medlidande utan med glädje, emedan de deruti igenkänna den gudomliga rättvisans ordning; ej med smärta, utan med njutning, emedan anblicken af andras olycksalighet fördubblar deras egen lycksalighet.
Utan ända uppstiga ur afgrundens djup mot empyréen förtviflans skri, trotsets smädelser, raseriets förbannelser, men de nedstämma icke, utan förhöja klangen af de hymner, som helgonen och englarne sjunga kring Guds och lammets stol9.
Detta är i sina grunddrag medeltidens verldsåskådning, fattad ej i abstraktioner, utan sådan som hon under många århundraden lefde inom de kristna folken, beherrskande deras tankar, inbildning och känslor, bestämmande deras görande och låtande.
Lemningar af henne återfinnas i de ännu bestående kyrkornas systemer; men oförenliga med den nya verldsåskådning, på hviken menniskoanden arbetar, alltsedan han i sextonde århundradet började befria sig från myndighetstron, utöfva de en alltmer aftagande inflytelse på formerna, i hvilka lifvet kläder sig.
En mängd af de besynnerliga företeelser, som göra medeltiden så olik den föregående helleniska bildningen och den efterföljande nyeuropeiska, eger i hans verldsåskådning sina rötter.
Det är ej en tillfällighet, att vi å ena sidan uti Greklands historia möta så många harmoniska gestalter med lugn lefnadsglädje i sina anletsdrag, samt å andra uti medeltidens så många dystra eller öfverretade väsen, drypande af blod ur sjelfslagna sår, feberglödande af mystiska känslorus – ej en tillfällighet, att den ena åldern älskar de förre och förevigar dem i sina hjeltegallerier, medan den andra beundrar de sednare och i sina legender framställer dem såsom heliga förebilder.
En slump är det ej, att Hellas’ konst speglar en skön mensklighet, under det medeltidens helst dväljes i det vidunderliga och kastar sig mellan ytterligheterna af hemskt allvar och vild komik; ej en slump att grekens vetenskap är rationel – att han i logiken uppdagar kathegorierna och i sin geometri uppför den mest fulländade byggnad af sträng bevisning, då deremot medeltidens vetenskap är magisk – är korrespondenslära, astrologi, alkemi och besvärjningskonst.
För greken var verlden en harmonisk enhet.
Öfver sjelfve gudarne herrskade förnuftsnödvändigheten, höljd i ödets slöja.
Mythens brokiga tilldragelser lågo i ett aflägset fjerran; de bundo icke ens skaldens fantasi, då han med dem sysselsatte sig, än mindre mängdens tro, aldraminst tänkarens forskning.
Företeelserna, framställande ett ostördt sammanhang, inbjödo till betraktelser, åt hvilka man kunde egna sig desto ifrigare som ingen förmenade sig hafva till skänks erhållit ett redan fullfärdigt system af uppenbarad sanning, och desto friare som ingen myndighet nödgade den enskilde välja mellan ett dylikt system och helvetet.
På förståndets förmåga att intränga i tingens väsende tviflade man i allmänhet icke, emedan ett syndafall som skulle upphäft denna förmåga, ej kommit till grekens kunskap.
Hvad vetandet beträffar stod man således på den inre myndighetens ståndpunkt.
Man var öfvertygad, att de drifter, som befrämja samlefnadens lycka, vore goda; att de, som icke motverkade henne, vore åtminstone berättigade, och man njöt med måtta naturens håfvor utan aning att gifvarinnan vore förbannad.
Det ideal af vis som man för sig uppställde, var fotadt på egen inre erfarenhet, antingen det nu bar Epikuri glada eller Zenos stränga eller Epikteti försakande och milda drag, och då man bemödade sig att i lefnaden förverkliga det, utgick man alltid från förutsättningen, att detta vore möjligt genom att med daglig öfning stärka viljan.
Grekens sträfvande till dygd och renhet bar prägeln af ett gymniskt spel till de andliga musklernas stärkande.
Det låg samma kraft och sjelfförtroende i dessa öfningar som i palestrans.
Suckan och ångest voro för denna art af bättringsarbete främmande.
Alldeles fruktlöst var det fördenskull icke.
Den gamla satsen, att Gud hjelper den, som vill hjelpa sig sjelf, synes kunna tillämpas på detsamma.
Ty att det utvecklade stora, starka och ädla andar var så onekligt, att äfven en kristlig kyrkofader vid deras betraktande började betvifla, att hans väg till fullkomligheten vore den enda, intills han lyckades öfvertala sig, att »hedningarnes dygder vore glänsande laster.» Grekens harmoniska personlighet och den grekiska vetenskapens rationalitet berodde på en monistisk verldsåskådning – en som fattar det hela såsom en enhet i mångfald, ej som en oförsonlig splittring mellan tvenne absolut skilda principer.
Är deremot den högsta bestämmande magten i universum ett oberäkneligt gudomligt godtycke; är den verld, som ligger menniskan öppen, regerad från en annan enligt rent tillfälliga föreskrifter, som i sjelfva sin tillfällighet städse korsas af fiendtliga inflytelser från ett demoniskt rike; rasar ändtligen denna kamp ej blott i den yttre naturen, utan ock i det aldra innersta af den menskliga personligheten, samt bemäktigar sig utifrån hennes vilja, förstånd och känslor, för att utan hennes åtgörande begagna dem som verktyg till hennes förtappelse eller upprättelse – då finnes i sjelfva verket intet kausalförhållande att efterforska, således intet ämne för vetenskaplig undersökning, och funnes dock ett sådant, förblefve det oss otillgängligt, då förnuftet, en lekboll för demoniska magter, icke är att förtro sig till.
Ej heller har personligheten längre tyngdpunkten inom sig sjelf.
Menniskan är då i högsta behof af en sådan räddningsanstalt som kyrkan, hvilken lärer henne hvad det gudomliga godtycket bestämt såsom godt och hvad såsom ondt; medelst sakramenternas öfvernaturliga nådemedel förlänar henne motståndskraft emot det onda och förlåter hvad hon, det oaktadt, felar.
Härmed är den yttre myndigheten satt i den med sina rötter uppryckta inres ställe.
Det slags ideal af mensklig fullkomlighet, hvilket under sådane förhållanden blir möjligt och verkligen uppkommer, emedan förståndsverksamheten städse söker binda de emottagna föreställningarne i ett sammanhang, ställer sig på myndighetslärans grund och antager hennes öfvernaturliga karaktär.
Att medeltidens ideal är asketen och hans vetenskap magien beror på hans dualistika verldsåskådning och dennas egendomliga beskaffenhet.
Medeltidens dualism härstammar från Persien.
Det är Zoroasterlärans idé, som efter lång kamp med den grekiska enhets-åskådningen slutligen intränger i vesterlandet och fullständigt besegrar det.
Denna österlandets segerrika strid med Europa är summan af historien mellan Cyrus och Konstantin.
De yttre händelser, som uppfylla de nämnde århundradena, vinna sin rätta betydelse, när man uti och bakom dem skönjer de begge idékretsarnes brottning.
Osynliga schackspelare, framskjuta de mot hvarandra sina omedvetna pjeser på historiens bräde.
Då Cyrus hemsänder de israelitiska fångarna från Babylons elfvar till Morijah berg, förvärfvar han åt dualismen den vigtiga flankställning vid
Medelhafvet, hvilken många århundraden derefter visar sin betydelse för stridens utgång.
»Vedersakaren» (Satan), som uppdyker någon gång i gamla testamentets yngsta, under persiska inflytandet författade skrifter, för att i den rabbinska litteraturen spela en allt mer omfattande roll, är den judaiserade Ahriman; de besatte, som vid Jesu tid hvimla i Palestina, bevittna, att den persiska dualismens demontro genomträngt och burit sin naturliga frukt i judarnes fantasi- och känslolif.
Vid sidan af denna fredliga eröfring öppnar sig det stora krigsdramat mellan Persien och Grekland.
Ehuru detta ej framträder som ett medvetet religionskrig, är det dock Ormuzd och Ahriman, som tillbakadrifvas vid Marathon, Salamis och Plateæ; den grekiska monismen, som i dessa slagtningar räddas för att under någon tid ostördt få utveckla sig i en skön och glänsande kultur.