Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så gingo åren, och hon gick, nära nog alltid densamma, till sina hus, alltmera införlifvad med deras vanor och bekant med deras bekanta.
All- tid samma arbetsamhet, som uppbars af en alltid jämn hälsa.
Småningom började lik- väl de så mycket anlitade ögonen att icke vilja tjänstgöra som förr, då likväl blott det ömkliga talgljuset, retsamt i åminnelse, be- stod hela upplysningen.
Sömmerskan måste lämna nål och sax, men det var långt ifrån att hon därför upphörde att arbeta: hon öfvergick till att baka paltbröd och peppar- kakor, och var lika flitig på detta arbets- fält, där hon inom kort fann sig omgifven af en stadig kundkrets, i hvilken hon, ej utan stolthet, såg flere » fina herrar », som af die- tetiska skäl försågo sig med pepparkakor, * Bland don nyligen aflidne bibliotekarien Berg- ströms litterära kvarlåtensfcap fanns följande intres- santa uppsats, författad för Idun.
I Tillg.
1893 I Lif räntefond kr.
IDU N 1891 prisande deras välgörande verkningar, då de åtos till kaffet.
Äfven n u drog hon sig fram utan att » obligera » någon — skuldsättning var något, som icke existerade för henne — och upprätt och glad gick hon som » sin egen » på sin knaggliga väg till nödtorftig bergning.
Presenter nästan sårade henne, men väl kunde hon gifva presenter: vi erinra oss en gång, då hon bortgaf en hel liten summa, efter hennes förhållande icke så all- deles liten.
Ja, huru kunna penningar räcka till öfverskott för dessa » fat- tiga fruntimmer », hvilkas hela årsintäkt kan understiga kostnaderna för en icke särdeles öfverflödig herrmiddag?
Ä r det därför, att deras lilla penningask liknar lejonets kula, till hvilken enligt fabeln ledde många inspar, men inga utspär, eller med andra ord är det därför, att om deras inkomster äro små, deras utgifter äro ä n mindre?
På något sätt måste det tillgå, men till sist nästan tvingas man öfver till undret med änkans oljekruka, som tyckes fortgå än i dag som är.
Ett föga uppbyggligt lif detta, tör man tycka, med synål och sax och paltbröd och pepparkakor.
Ja, men det fanns ännu en insats däri, ingen ringare ä n poesien, i en af K i n a huldaste uppenbarelser — Han namnes tolksäng än och än legend.
Men fagrare blef ingen ängel sänd.
När dagen var all och dess enformiga ar- bete slut, uppgick som en skimrande måne öfver dess kväll, då mamsell Barck för några små åhörare drog fram sago- och sångmin- nen från sin barndoras sagokvällar.
Då, när arbetsdonen voro undanlagda och bordet afstä- dadt, öppnade hon sitt förtrollade skrin, och upp stego därur Konung Elfver, Högfärdiga prinsessan, Prinsen i jordkulan, Dumma poj- ken och hvad de allt hette, dessa skepnader från urgamla dagar, som ännu icke mist sin förmåga att locka unga hjärtan, icke ens där dessa hjärtan klappa under grånade hår.
Den krets, till hvilken den hörde, som nu talar om den gamla sagoberätterskan, kände snart hela hennes repertoar och kunde till och med rätta henne eller påminna henne om någon episod, hon glömt, men det hade ett så alldeles eget behag att höra just hen n e, med hennes lugn och hennes allvar, att man ändå bad henne förelägga detta, som man kunde förut.
Men icke blott a t t hon kunde berätta sagor, utan hon sjöng äfven visor; ä n var det Som alla bildade personer veta, hafva dessa visor af senast omnämnda slag ej endast stämningens behag; de, folkvisorna, hafva ock att bjuda forskningen tankeämnen af vikt.
Hvad bör ej t. ex ligga däri, att den sista af de gamla visor, ur hvilka vi anförde be- gynnelseraderna, såsom saga eller visa gått snart sagdt hela jorden rundt och blifvit fun- nen hos nordbor och engelsmän, tyskar, sla- ver, littauer, ester, romaner och kelter, ja i Kina och Sydafrika?
Och äfven däri, att hon har anor från 14:de — säger fjortonde — århundradet före Kristus, så vida det är grun- dadt, att hennes ämne återfinnes på en pa- pyrus-rulle af den oerhörda ålder vi nämnde!
Det som ådagalägger en sådan lifskraft, kan ej annat än äga en djupare betydelse — möj- ligen skulle man kunna beteckna den i fråga varande visan som gällande samvetet — ty människosläktet är icke så enfaldigt, att det från sekel till sekel bär på något innehålls- löst.
V i släppa här detta ämne, som till äfventyrs förefaller mången läsarinna alltför » lärdt », nöjda om vi kunna lämna några väckande antydningar i den saks intresse, som vi här nedan påpeka.
Utan att hafva drömt därom, har kanske någon läsarinna eller till och med läsare, som följt med hvad vi talat om, i sin när- het någon » mamsell Barck x, hvilken i sitt minne bär samma slags sång- och sagoskatter som den anspråkslösa symamsellen.
V i ville uppmana dem att forska efter, huru det kan vara med den eller den gumman eller gub- ben, men göra det utan att förtröttas, ty det första försöket misslyckas merendels.
De gamla hafva kunnat, men hafva glömt, hör man.
Men de hafva icke glömt; hjälper man dem på tråden, skola de till sin egen öfver- raskning finna, att de minnas mera än de vetat af.
Ett lyckligt fynd medför sin upptäckar- ära, och när en visa eller saga är före, nam- nes dens namn, som funnit dem.
Så till vida har efterforskningen ännu en form af lön; den bästa är gifvetvis den att hafva bergat någon klenod, som eljes skulle följt sin gamla innehafvare i grafven.
Antecknaren af detta gläds åt, att då Eva Lovisa Barck nära sitt nittionde år nyligen fick lämna denna värld, ej så litet af hennes poetiska skatter var räddadt.
Visitkort Sist, när på l.jurlig blomsterplan Jag mina lam utförde — O, tysta ensamhet, Hvar skall jag nöje finna?
Bland sorg, som ingen vet, Skall mina dar försvinna — — eller: Malin hon giek sig åt herrgårdsparken Till att fördrifva sin orolighet — med mera af samma gammalmodiga slag.
Mera än af dessa visor anslogos vi af en del mycket äldre, såsom: Det var den unge herr Peder, Han kammar oeh krusar sitt här — eller: Herr Karl till sin fostermor giek, Han frågade henne om råd — eller: Det bodde en torpare vid en å, Hörde jag en liten fågel sjunga — ^ FotoKrukökrl » PRIMUS » 5 iill de första önskemålen för hvarje ung världs- ffl medborgare eller medborgarinna, som blif- vit något så när flygfärdig, höra visitkorten.
Med hvilken förtjusning motser man dem ej från litografen, med hvilken stolt känsla begagnar man dem ej för första gången '!
Man är nu ej längre blott en tolererad » möbel », man gäller nu någon- ting, man är till en viss grad själfständig — man är presentabel.
Visitkorten äro pä intet vis en leksak, en bety- delselös modenyck; de intaga i det sällskapliga umgängeslifvet en sä viktig plats, de äro en så nyttig tjänare, de bespara sä mycken tid o c h möda, formaliteter o c h omständigheter, att det, synnerligen i denna visitymniga nyårstid, endast kan synas rättvist att några ögonblick syssel- sätta oss med dem.
1 många fall ' o c h omständigheter är det alls icke möjligt att göra eller ens mottaga alla bruk- liga besök; man tanke bara på nyåret eller vid dödsfall i familjen.
Men visitkortet tjänar icke uteslutande fredliga o c h vänskapliga ändamål: det kan spela en roll äfven vid de skarpaste förveck- lingar, ty utbyte af kort bildar äfven inledningen till duellen.
Visitkort är ingalunda ett barn af vår moderna tid.
Visserligen antyder ingenting, att de egypti- » Öfver 15,000 sålda på ett år.
Lika användbart v i n t e r som s o m m a r.
Os-, sot- och rökfritt.
Fotogénköket o 1 ' KDIIS.
H j o r t h &amp; C: o, 6 Klara norra Kyrkogata o ^ * Ö s 5? "
ska faraonernas eller de romerska cassarernas sam- tida — eller de själfva — begagnat sig af dem; men bevisadt är, att de uppfinningsrika kineserna äfven i detta afseende ådagalagt sitt praktiska sinne redan för mer än tusen år sedan.
De äro ej blott de ursprungliga uppfinnarne af krutet, boktryckarkonsten, kompassen och papperet, äfven visitkorten ha för sin uppkomst att tacka detta folk, som nu för längesedan passerat sin andliga blomstringstid o c h inträdt i ett stillastånd, som envist motsätter sig all vidare utveckling.
Angå- ende bruket af visitkort, som b o s dem kallas Tit- se, gälla de småaktigaste etikettsregler, mycket strängare än b o s o s s.
Huruvida vi i Europa ha lånat visitkortsidén från kineserna, är emellertid tvifvel underkastadt.
Troligt är, att de blifvit ny- uppfunna i Frankrike — det land, där det förfi- nade sällskapslifvet först nådde sin utveckling — och därifrån utbredt sig till andra europeiska länder; därpå tyda äfven de franska inskrifter, af hvilka man ännu betjänar sig vid deras använ- dande, men hvilka man lika gärna borde kunna ersätta med svenska.
Vi skrifva: / t.
/;.
— pouv presenter, för att föreställa, införa någon; kunde mycket väl ersättas m e d: /, a. /.
p. v. eller p.
— pour condoler eller povr prendre part; för att beklaga, uttrycka deltagande; kan ersättas med i. / '.
a. b. p. f. — pour félicUer, för att lyckönska, pä svenska: /.
I. p. r.
— pour remcrcier, för att tacka, på sven- ska: /.
a. t.
s. c. j&gt;.
— réponse s ' il rous platt, o m svar anhålles, o. «.
Det senaste uttrycket ersattes j u redan ofta med svenska bokstäfver; dess mindre skäl förefinnes att icke utsträcka det äfven till de andra fallen.
För öfrigt råder numera den största enkelhet i våra visitkorts yttre — anses i hvarje fall smak- fullast och förnämast.
Formatet på det endast hvita bristolpapperet får ej vara för stort, ej heller för smått; den i regel litograferade skriften utan utsirningar o c h affattad så kort som möjligt.
På herrvisitkort utsättas i allmänhet innehafvarens stånd och nedtill till höger bostadsort o c h adress.
Gifta damer foga allmänt till sitt namn äfven sitt fadersnamn och begagna sin makes förnamn t. ex. Fru Ernst Wolter,, född Schmidt o. s. v. Att vika hörnet för alt ange besökets afsikt eller art, är ej mera brukligt.
Man vek det öfre vänstra hörnet vid en sorgvisit, det öfre högra vid en gratulation, det nedre vänstra vid ett af- skedsbesök, det nedre högra vid en första intro- duktionsvisit.
Den nu rådande enkelheten har ej alltid varit bruklig, tvärtom ha äfven visitkorten i gångna tider varit, underkastade de brokigaste o c h mest växlande moder.
I synnerhet var detta fallet i förra århundradet.
Färgade kartonger, på hvilket trycket ofta var anbragt i ännu en annan färg, täflade med hvarandra i bjärthet.
Därtill kommo färglagda blomsterguirlander, yppiga roccocoarabe sker, vapen o c h emblem, utsikter af slott och stä- der, allegoriska o c h mytologiska figurer; man satte sitt namn i gyllene bokstäfver på en antik urna, lät en genius inskrifva detta namn på en mar- mortafla o c h dylikt mer.
Denna dåliga smak varade ända till trettiotalet af vårt århundrade, då man ännu i de bättre kretsarne kunde få se visitkort lika brokiga som vinetiketter.
Äfven med afseende pä kortens format förekommo de största vexlingar mellan stort och litet.
1 Frankrike härskar samma enkelhet s o m hos oss, o c h bruken äro ungefär desamma.
Några olikheter framvisa England och Nord-Amerika.
Engelsmännen beteckna efter namnet titel, akade misk grad, någon hög orden o.
s. v. med enstaka bokstäfver, så exempelvis 7v ".
— Royal Ingeneer, ingeniörofficer o. s. v. - - På damvisitkort utsattes i vänstra nederhörnet mol- tagningsdagen, i högra bostadsadressen.
Det se- naste är helt visst ganska praktiskt o c h borde föranleda till efterföljd.
Sen till, att Idun och Idiins Mode- tidning finnas hos alla edra bekanta!
Ytterst bränslebesparande.
Lätt att skBta.
Ingen fotoeénutsvettning.
I DU N (i F ö r d e En bild ar Paris Jane s m å s f e s t.
barnavärld, för Idun af Gernandt.
i e n stora armé af leksaksarbetare, som |rtf ha sina talrika verkstäder vid Rue du Temple och hvilkas ve eller väl ligger i de oberäkneliga små händer, som så gärna rifva sönder deras verk, är icke alls missnöjd med att julen eröfrat Paris.
Om det nu verkligen är tack vare engelskt inflytande, men nyårs- dagen håller på att förlora en del af sin gamla allena lyckliggörande betydelse.
Det har gått så långt, att man börjar fråga, hvar det skall sluta.
Man delar ut presenter på julafton; — godt och väl, men skall man vara lika gifmild sex dagar därefter?
Eller är det fara för att den dag, som af ålder varit gåfvornas, skall komma i andra rummet V Man skulle ha lust att revoltera, men man fogar sig i detta nya bruk som i så många andra, hvilka leda sitt ursprung från andra sidan kanalen.
Man firar jul, man talar bara icke om S:t Cloud — det är af » Petit-Jesus » man får gåfvorna.
när man har en sko och en kamin att ställa skon bredvid, annars kan det hända, att man helt och hållet blir utan, men det är väl icke mån- ga fattiga små, som välgörenheten nekar en allmosa eller tak öfver hufvudet den dagen.
De rikas barn kunna icke taga emot jul- klappar i hur stor utsträckning som helst; det finns en etikett, som sätter gräns för gifmild- heten.
Till nyår — då kunna presenterna komma haglande från höger och vänster öfver alla dessa små hufvuden, meu till jul är det endast inom den trängre familjekretsen man har rätt att lyckliggöra de små, och det skulle betraktas som något otillåtligt, om en stor sko förvillade sig ibland alla dessa kängor och sockor, som stå där så naiva och vänta på hvad » Petit-Jesus » kau ha i famnen, då han går förbi kaminen.
Leksaksbutikerna äro fulla af dessa krubbor, där han ligger, på strå — ett litet blondt barn af vax, som de små pa- risarne ta i sin hand med något af den var- samma ömhet man kan ägna en fogelunge.
Och de betrakta honom med samma ögon — stort och frågande: Är det du, som skall ge oss allt detta?
Magasinernas öfverflöd och alla de tusen leksaker, som utbjudas på gatorna, dansa rundt i deras fantasi.
Någon har sagt, att leksaken är barnets första idé om konsten.
Säkert äi, att den mer än något annat talar till dess fantasi — intimt och tyst — under dessa lekar, dä den är ett själfständigt lefvande väsen, som rör sig, som handlar och som har ett språk.
Hvem minns icke dessa oändliga utbyten, dessa sam- tal om allt under solen med en hund, som sköts på trissor, eller en häst, som drogs i ett snöre.
Och hvem har icke, utsträckt på alla fyra, studerat rörelsens problem i den märk- värdiga företeelsen af en bleckomnibus, som kunde gå för sig själf '?
Föremålet betyder så litet, barnet skapar, barnet idealiserar.
Vi tro gärna våra mödrar, som försäkra oss, att de sågo den förkroppsligade tjusningen i en mark- nadsdocka af trä, som kunnat skrämma dem från vettet, om de betraktat den med oför- villad blick.
Hvem talade icke helst med den fulaste af sina dockor, hvem hade icke en förkärlek för den bedröfligaste af sina lek- saker?
Där hade barnafantasin någonting att utsira, någonting att förändra, någonting att göra rikt och slösa skönhet öfver.
Småflickorna för i dag, som äga dockor, stora som de själfva och klädda som de — bara ännu elegantare — och gossarne, som le- ka med fästningar, konstruerade efter den mo- dernaste verkliga modellen, och med soldater, där det icke fattas så mycket som en träns på rocken — hvad ha de att tillägga, hvad ha de att omskapa?
Hvad blir det af inbill- ningens skiftande spel?
Vi, som betrakta dem och tänka på vår barndom, afundas dem knap- past.
Det är som om de lekte med mindre intensitet, mindre tro, mindre spänstighet, som kände de icke längre detta, som roade: fanta- siens spännande lif.
Den konstgjorda fjärilen man lägger i deras hand lyfter sig på sina vingar, spindeln, som man håller framför de- ras fot, rör sina långa, tunna ben och sprin- ger, hästen, sjm är spänd för vagnen, ledar sina knän och kusken, som sitter på bocken och håller i tömmarna, lyfter yrkesmässigt ar- men.
Fantasien behöfver icke längre säga: gå!
spring!
kör!
flyg!
De parisiska leksakerna ha i detta fall uppnätt fulländningen.
Barnet behöfver icke anstränga sig; den inre blicken kan gärna vara blind, det enda man har att göra är att se med sina två ögon oah låta sig roas.
Det är för öfrigt förvånande, hvilken talang, hvilken uppfinningsrikedom — man kunde vara frestad att säga hvilket geni — den parisiske leksaksarbetaren nedlägger i sitt arbete.
Det isy-t år, som med ett vaket och småförnuftigt ut- tryck och med en obeskriflig nyans af ömhet i blicken förlorar sig i alla dessa förtjusande detaljer af en bébés toalett.
Själf tyckes hon inte vara bortskämd; hon är barhufvad och klädd i en tunn kjol liksom en liten " treåring till syster, hvilken hon alltjämt har öga på, och fadren, som håller dem båda i hand, bär blus och ser ut att nyss ha kommit från sin verkstad.
» Ah, mais c ' est un amour! » utbrister den stora med en sista blick på den lofvande ung- domen i bärkläduing.
Och i det hon vänder sig till lilla syster, säger hon: » Marguerite du, skulle du inte vilja ha den, hvad? » Men Marguerite har sin tanke för sig, där hon står bredvid sin far, hög som cn stöfvel och tjock i kinderna som en Rubensunge.
Och det är hon, som drar pappa och syster med sig från lindebarnet till det famösa fönstret med uniformsdockorna: » Jag vill inte ha den där bébén, » förklarar hon med en bestämdhet, som inte lämnar något öfrigt att önska, och i det ögonen öppna sig klotrunda och glänsande inom sin kolsvarta ram af fransar, säger hon med en röst, som nästan kväfs af förtjusning: » Jag — jag vill ha den stora trumpeten och alla soldatorna! » tankes i de små verkstäderna vid Rue du Hon är inte ensam om sin mening.
Temple, där dessa efemära mästerverk se da- gen — ofta för att komma sin uppfinnares framtidsutsikter att oväntadt ljusna, någon gång för att göra honom rik.
Men intet är obe- räkneligare än en sådan liten tingests öde; allt — till och med politiken — medverkar för att skapa dess framgång eller nederlag.
I år spelas det naturligtvis på de franko-ryska strän- garna, och nästan oräkneliga äro de leksaker, som ha alliansen att tacka för sin tillkomst.
Men barnet politiserar icke, och det tittar lika gärna pä en pierrot i den hvita rocken som pä en rysk matros, hvilken slungas upp på I en liten leksaksmast och gör en piruett, medan han svänger de allierade landens båda flaggor.
Trots alla strömningar för dagen är det polichinellen och bobon, som bibehålla sitt häfdvunna herradöme pä leksaksmarknaden.
De behärska » Bon Marché » och de behärska » Louvern », och det är med knapp nöd de gå in på att ge plats ät dockkultens sista mani- festation — Loie Fuller i hela prakten af sin yppiga och skiftande kostym.
Ett helt fön- ster i » Bon Marché » är upptaget af uniforms- klädda dockor, stora som pojkar på S — 10 år, ett annat af en fästningsterräng, planlagd med en strategisk noggrannhet, som en militär af facket kanske kunde ha nytta eller åtminstone nöje af att studera, ett tredje helgas åt bébén — bébén i dopklädning med ett passande ut- tryck af högtidlighet öfver sin lilla nymorg- nadc fysionomi, bébén i bärkappa och flor öf- ver ansiktet och bébén, som går — stadigt nog, tycks det — på sina små tjocka fötter, klädd i hvit yllekofta och hvit ylletocque och nog så fiffig och försigkommen i sin lilla hvita kjol.
Det är omöjligt att taga dem för doc- kor — de se också ut som de för länge se- dan öfvergifvit hvarje försök till illusion i det fallet och icke hade mer än en ' äregirighet: att bli ansedda som yngre medlemmar af fa- miljen.
Framför denna konstgjorda barnavärld stan- nar den lefvande, förvånad och full af be- undran, men utan att därför ett ögonblick glömma att se efter, om det är samma skinn i muffen som på kjolkanten, och om dop- klädningen skulle kunna tåla vid en tvätt.
Åtminstone ser det ut, som om dessa funde- ringar upptaga en parisergamin på 10 — 11 En li- ten pojke, som inte ser ut att vara rikare än hon, och som står och håller sin mamma i kjolen, betraktar samma trumpet och samma dockor, medan hans lilla hand öppnar sig för att visa en slant och sluter sig om den igen så hårdt, som endast en barnahand kan göra det, med ett grepp, fastare än den giriges, och en tilltro, stor nog att kunna köpa världen och all dess härlighet.
» Nå, hvad har du be- stämdt dig för, André? » frågar modren.
Han svarar icke, han är alltför upptagen, det af- görande ögonblicket är för viktigt, men mo- dren vänder sig om, och med en blick på oss, som stå omkring oss, säger hon leende: » Han har två sous, och han funderar pä hvad han skall välja! » Och det är för att tillfredsställa dessa naiva, dessa lyckliga, som tillverkningen af en lek- sak uppdrifvits till en industri, där ingifvel- serna uttränga hvarandra och arbetare bekriga arbetare i en kamp för lifvet!
K l a g o s å n g öfver almanackan.
Ja, läser man vär almanack, då kan man ropa ve o c h a c k; där finns nog namn i mängd och massa, men ingen kan väl påstå just, att de för många män ' skor passa; — jag skulle gärna vilja veta, om någon finnes, s o m har lust att Probus eller Fokas heta V Nu komma kvinnonamn sä fina, Korsmässa, Fausta och Krispina, Zenobia är ett också, och vill du veta ännu flera, nog kan jag flera hitta pä, men aldrig har jag gjort det rön, att dessa namnen existera för någon af värt » tackan kön.
Om du i almanackan ser, du snart upptäcker något mer: att ibland namn, du där skall finna, det är tvåhundrasjuttitvå, som icke duga för en kvinna, ithy de passa blott för män.
Att kvinnonamn finns mycket fä, det ser du j u däraf, min vän.
IDUN 1804 Hvad kan dig detta faktum lära: att kvinnan förr ej hölls i ära.
På nåder fick hon följa med, för männens dumhet tyst sig böja; men annan lid har annan sed.
Var förr vår lott så tung och svår, nu skarp protest vi vilja höja mot kvinnans ok från gångna år.
Hvad nu vår bön och vilja är skall kort och klart förkunnas här: latinska namnen strykas må, en gängen tid de passa bara, och svenska i dess ställe stå; utaf de nya namnen se ' n skall hälften för oss kvinnor vara och andra hälften bli för män.
Ingegerd U p n o t i s b o k e n M — n.
» Sessans » silfverbröllop.
1 år firar danska kronprinsparet sitt silfverbröllop, i det kron- prins Fredrik den 28 juli 1869 ingick förmälning med Carl XV:s dotter, kronprinsessan Lovisa.
1 anledning af silfverbröllopet ha damer frän hela Danmark bildat en komité med ändamål att åstad- komma en fond för upprättande af en välgören- hetsstiftelse, hvilken fond på silfverbröllopsdagen skall öfverlämnas till kronprinsparet.
Fiir vänner uf kvinnoslöjd.
Föreningen Handarbetets vänner anordnar på nyåret en serie föreläsningar öfver ett af de ämnen, som ligga till grund för dess verksamhet, och har därtill lyckats vinna doktor Bernhard Salin, som föreläser öfver » Ornamentik med särskildt afseende på den textila konsten ».
Föreläsningarna komma att hällas i föreningens lokal.
* Födelsedag — dödsdag.
Den 26 december alled härstädes på sin födelsedag fru Wendela Sandels, född Nordenstolpe., maka till förste hof- marskalken hos konung (lar!
XV, förste hofstall- mästare C.
Hon var född 1829 och dotter tifl justitierådet A.
M. Nordenstolpe o c h hans maka, född Graaner.
Den hädangångna sör- jes af make och dotter.
• Vä det nya årets morgon afled härstädes efter flerårig sjukdom änkefru Aurora Wilhelmina Sehönc.
Den aflidna, dotter af den på sin tid mycket kände lagman Nils Callerholm i Hedemora, var född 1813 och ingick 1835 äktenskap med sedermera hofrättsrådet Gustaf Schöne, efter hvil- ken hon 1836 blef änka.
1 sin krafts dagar var hon en af de verksammaste medlemmarne i Klara skydds- och arbetsförening, hvars ordförande hon under en följd af år var.
Hon efterlämnar en dotter, gift med kyrkoherden d:r A. W. Staaff.
terna och de bekanta Stockholmstyperna i 10-ta- lets dräkter: den myndige stadsmajoren Kummel- lund, den älskogskranka mamsell Rosennase och icke minst » rika morbror » själf, den rödskäggige sjöbjörnen Job Kurk, väckte mycken munterhet.
Utförandet var äfven förträffligt, i synnerhet hr Holmquist i Kummellunds roll.
Herr KeUberg gjorde Kutk ifrån sig riktigt bra, ehuru en ännu burleskare komik här kunde ha varit pä sin plats.
Fröken Åberg var näpen som stadsmajo- rens unga dotter och hennes guvernant, fru Berg- ström, vederbörligen högtragisk.
Fröken Ohlsson och hr Rönnblad förtjäna ock erkännande för sina prestationer.
Följde sä en nyårsrevy » 1 ballong » af den pä tillfällighets-dramatikens område förut rätt väl doku- menterade hr K.
Som vanligt i dylika stycken kan ej bli tal om någon dramatisk hand- ling, utan består det hela af en serie maskerad- figurer, personifierande det gångna årets märkli- gare händelser, hvilka hvar efter annan uppträda med sin bit kupletter.
Dessa voro delvis rätt fyndiga med anspelningar och snärtar åt höger och vänster, som lilligt slogo an.
Där saknas hvarken ballongfarare, cigarrbodsfröknar, Operans annonsskåp eller tararabomllickor.