Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta förakt yttrade sig ingalunda i ord; tvärt om blef det en modesak, att i verser, festtal och skrifter tala i höga toner om » arbetets ära, arbetets ädle riddare » och allt hvad högtraf- vande man eljes kunde hitta på för att hålla kroppsarbetarne vid någorlunda godt lynne, medan man sjelf skydde kroppsarbetet.
Hvarje plats, var den än så tarflig som våra dagars vaktmästaresysslor, så själlös och bunden, som nutidens bodkassörers, så nervspännande, som telefonisternas, söktes af hundratals af den tidens unga män och qvinnor; och blott i yttersta nödfall, då hvarje hopp om att
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n hvarje h e l g f r i f r e d a g o c h k o s t a r f ö r e t t qvartal e n d a s t I k r o n a, p o s t a r v o d e t i n b e r ä k n a d t.
— slippa undan kroppsarbetet strandat, gick den tidens s. k. bildade ungdom till något prak- tiskt yrke eller syssla.
Häraf följde natur- ligtvis, att städerna fingo en stark tillström- ning af unga män och qvinnor, hvilka der sökte sysselsättningar som skrifvare, handels- biträden och annat, som den tidens städer kunde erbjuda af sysselsättning åt dylika in- divider, medan landsbygden led brist på ar- betskraft och våra naturliga rikedomskällor lågo obrukade, fastän en allt förtärande guld- törst hade bemäktigat sig detta slappa slägte, som ville skörda guld utan att hafva lagt skuldran till allvarligt, ihärdigt arbete med små medel och mångas förenade krafter.
» Nöden i städerna tilltog, fattighus, fängel- ser och skolor, stora som palats, reste sig sida om sida, och i dessa senare inspärrades generation efter generation, läsande så, att sorlet af lexorna liknade bruset af en stark ström.
Man synade, mätte, vägde dessa blod- fattiga, skrofulösa lexläsare; man utvidgade skolsalarne; man dref de slappa skarorna till gymnastiken; man skref böcker för att lära barn leka; man gaf dem hvarje år fria så länge, att de hunno glömma det allra mesta af den inpluggade lärdomen; och man exa- minerade och premiebelönade, relegerade och — konstaterade en öfver allt tilltagande rå- het och sjelfsvåld hos ungdomen.
» Tänk eder så, unge främling, hvilket lif der måste föras, hvilka mer eller mindre hemliga oseder der måste öfvas bland dessa från alla slags hem sammanrafsade och samman- packade lexläsare!
Efter det två slägtled genomgått dessa anstalter, var föräldramyn- digheten nästan utplånad; de voro få, som då mera gittade att upptukta och uppfostra sina barn.
Skolorna skulle ju ha dem, der föreskrefs, hvad barnen skulle göra, och sko- lorna behöllo dem under hela den tid, då verkligt arbete, andligt som kroppsligt, skall läras, viljan riktas och stärkas samt hela karaktären bildas, och hvarje försök från föräldrarnes sida att gripa in i barnens dag- liga lif afvisades med svaret: » V i ha lexor att lära till i morgon. » » Att ett i sjelfsvåld, råhet och s. k. skol- straff uppvuxet slägte ej kan ha någon syn- nerlig arbetsdrift eller arbetskraft, är ju nu tydligt för alla.
Men i den tiden var man, tack vare hela detta olyckliga undervisnings- system, i allmänhet blind för sammanhanget emellan orsaker och verkningar.
Alla famil- jer förmådde dock ej låta sina barn gå ige- nom de läroverk, som då genom ett slags betygs utfärdande liksom gåfvo ungdomen en laglig rättighet att flockas på alla sådana banor, der ej kroppsarbete då förekom.
Många måste verkligen bita i det då så surt vordna helsoäplet; men när man i våra häf- der läser eller hör förtäljas om den under- liga blandning af fängelselif och otygladt sjelfsvåld, under hvilket ungdomen uppväxte, blir det oss klart, att dessa unga dagdrif- vare ej utan stor motvilja böjde sina slappa, slankiga lemmar till styft dagsarbete.
Der- för utmärkes också vår kulturhistoria från denna tid genom en beständig slitning emel- lan arbetsgifvare och arbetstagare samt af våldsamma agitationer, utgångna från den då varande stora skaran af urspårade existenser, som i sådant sökte sysselsättning eller ut- komst.
Nu var det kroppsarbetarne, som i höga toner, men föga harmoniskt, varierade temat: » Arbetets ära », medan de af alla krafter sträfvade att drifva sina barn in på andra banor, när de ej rent af skickade dem ur landet för att söka mera guld för mindre IDUN Tidningen Innehåller nästan uteslutande origlnalbidrag.
— Uppgif å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en krona, sa er.
arbete hos andra folkslag, ty nu hade vi läst så mycket af lexor i hundra år, att kär- leken till fäderneslandet var domnad hos det stora flertalet bland oss.
» Tillståndet på landsbygden var ej stort bättre än i de öfverfylda städerna.
Äfven der tillhörde barnen skolorna, och så många landtmän, som förmådde det, skickade in söner och döttrar till städerna för att der än ytterligare få hågen qväfd för ett na- turenligt lefnadssätt och i stället tillegna sig stadslifvets lyx och vekliga seder.
D e fatti- gare landtborna kände djupt det tryckande i skolbördan; men afvänjda från allt sjelf- ständigt tankelif, tröstade de sig, generation efter generation, med, att alla dessa onatur- ligheter, som upphäfde lydnadsförhållandet emellan föräldrar och barn, gjorde dessa se- nare till blott och bart en börda för hem- men, » skulle så vara, emedan det var så ».
» Barnen i alla samhällsklasser kände in- stinktmässigt, att här öfvades groft våld mot deras natur, och att deras friska knoppnings- tid ödelades, och de flesta barn visste, att der hos föräldrarne ej fans någon varmare kär- lek till ett kunskapsväsen, som ej satte större frukter, än att hundratals ynglingar och flickor stodo hjelp- och redlösa, då lefnads- bana skulle väljas; derför blef det allt mer och mer vanligt, att barnen blott läste för examen för att slippa stryk, för att möjli- gen få — hur sade ni?
— jaså, premie; med ett ord, blott för skolan, hvilken hvar- ken af ungdomen eller de äldre sattes i för- bindelse med lifvets kraf.
» Ehuru motvilligt, måste våra förfäder ändt- ligen öppet medgifva, att de väntade fruk- terna af denna plantering blifvit sodoms- äplen, och att krattning, vattning och blom- sterdekorationer kring denna ej tjenade till annat, än att göra saken värre.
I stället för den emotsedda bildningen hade här kom- mit en så cynisk råhet, att ni, vinge främ- ling, skulle gripas af skam och blygsel, i fall ni i våra bibliotek såge de exemplar af böcker, som blifvit förvarade, böcker, skrifna af unga qvinnor och ynglingar, hvilka då, i dessa det moraliska förfallets dagar, voro tongifvande inom literaturen.
Njutningslu- stan, sjelfviskheten — den kallades då » per- sonlighetsprincipen » — slutade ej sällan med brott mot eganderätten, ännu oftare med sjelfmord.
Antalet af äktenskap förminska- des i samma mån, som lättfärdigheten mera fräckt framträdde, och fordringarne på lifvet samt begäret efter lyx tilltogo, och rik som fattig, qvinna som man bäfvade till baka för att ingå äktenskap under förhållanden, då det, som skulle utgöra äktenskapets högsta sällhet, barnen, måste synas som en tung börda — dyra skolböcker, om ej något ännu tyngre.
» Hvad som vidare utvecklades ur denna uppfattning, att barn voro en börda för äkta makar, är allt för ohyggligt att beröra; men jag tror, att just dessa under vetenskapens mask offentligt framstälda förslag till brott ryckte våra förfäder ur drömmen om välsig- nelsen af ett kunskapsväsen utan uppfost- rande kraft och med konseqvenser rakt stri- dande mot andan i vår religion, ty just vid i fråga varande tidpunkt började starka rö- ster höja sig för en naturlig, uppfostrande undervisning med rot och fäste i hemmets lif.
» Intresserar det er, unge främling, att höra något om nutidsförhållandena på vår ö, så besök mig i morgon; då är jag ledig.
Ung- domen här har då ett fält rotfrukter att rensa. » G a m l a bref.
^ffu lådor och fack det skall städas uti, Att ingenting hemligt må gppadt bli, När snart under främmande händer en dag Den knäppande rigeln skall göra sitt slag.
Så hvälfde sig tanken, och rigeln vek, Och mannen, som granat i lifvets lek, Drog fram ur sin bgrå en packe med bi ef, Som hvarje från olika tid sig förskref.
Att offra dem genast som lågans fynd, Det vore, han tänkte, väl ändå synd, Och derför han öppnar de gulnade blad Samt läser igenom ångo hvar rad.
Der talas om vänskap af alla slag, Om hjelp uti nöd och om glada lag, Der talas om löften förutan soek, — Hvad grym ironi utaf ödets lek!
Der talas om kårlek på » rosenrödt ».
Såsom ung man sin tid förnött.
Men liljan ej längre bår högsommarskrud; Hon bröts för en annan, hans drömda brud.
Der namnes om tårar i ett också, Som fallit så tunga från ögon blå; — En rgekning på axeln helt rått och slätt, En eröfring gör ' s ju så fasligt lätt.
Men plötsligen blekna den gamles drag, Ett minne bröt fram från hans barndomsdag; Den darrande handen förråder så väl, Att nu var det något, som trängt till hans själ.
» Var flitig, min gosse, min stolthet blif Och invig åt kunskap och dygd ditt lif!
Mitt lefvernes ära det vare din bragd, I manliga, hugstora handlingar lagd. » Så orden, och deri en moders själ, Som lågar af kärlek för sonens väl; De skrefvos en gång, när med strålande hopjp Han emot parnassen på allvar såg opp.
Med skäl / vande händer i gula blad, Med glödande blickar i tårars bad, Den gamle nu vaknar till lif på nytt, Ty der fans dock något, som ej förflytt.
Hur likgiltig ofta må hända du blef För minnen från fordom och gulnade bref, Ett minne dock aldrig förgäta du kan, Den bön för ditt väl en gång moderligt brann.
I lifvet ditt vakande samvetes röst, En solglimt ännu uti åldringens bröst, Dess stämma ej tiden att tysta förmår, Ty bortom dess gränser den före dig når.
En lektion.
' ra Isabella von B. satt i sitt rum med räken- skapsboken framför sig och räknade tillsam- man veckans utgifter, då det knackade på dörren.
» Stig in! » » Jaså, är det du, Ernestine?
Hvad är det fråga om? » Det var, som man kunde se, kokerskan, som ön- skade tala med frun i huset.
» Hvad skola vi ha till middagen i dag, hennes nåd ?&gt; » frågade hon.
» Har du redan kommit så långt, » svarade dokto- rinnan.
» Jag kommer strax ned. » Tjenstflickan blef röd och förlägen och svarade derpå: » Jag trodde hennes nåd ville hvila i dag för en gång. » » Hvila?
Ernestine?
En god husmor måste vara öfver allt, i synnerhet i köket!
Det är inte, för att jag hyser misstro till dig, Ernestine, » fortsatte hon, då hon såg sin koker- uppsyn, » tvärt om, jag är mycket nöjd med
h illes e t t .lummer U e c k a n under hela q v a r t a l e t.
För hvarje 6-tal abon- nenter, s o m samlas, och f ö r hvilka afglften Insändes till Redaktionen af i rv | i kl I U U IN Idun, erhålles set gratlsexemplar för hala den tid, under hvilken abonnt mentet räcker.
Aro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera dig, utan derför, att det är husmoderns pligt att öfver allt vara den första i sitt hus!
Jag håller just p l att afsluta veckans räkenskaper.
V i ha varit sparsamma, Ernestine, och som bevis på min tillfredsställelse vill jag vid årets slut lägga 10 kro- nor till din lön!
Det har du väl ingenting emot? » Kokerskan framstammade en tacksägelse och lem- nade rummet, i det hon mumlade: » Ja, när det hänger i hop på det viset, så får man väl finna sig i, att hon har ögonen i alla krokar! » Så skyndade hon ned i köket.
S,, hvilken var en huslig dam, en sann husmor i ordets bästa bemärkelse, såg snart med sin skarp- synthet, hur det stod till med den nya hoffröken, och beslöt att förbättra henne.
— En dag, då bägge sutto i prinsessans boudoir, räckte hon fröken en fin virkning och sade: » Fröken Bella, jag önskar sända detta mönster till en väninna; hjelp mig att virka af det! » Den lilla hoffröken blef förfärad, men måste na- turligtvis tillstå, att hon icke kunde virka.
Då log prinsessan och sade: » Hnr är det möjligt, Bella?
Kan ni inte en gång det?
Då får ni verkligen lof att lära er det!
— Jag skall om morgnarne skicka er till min kammar- fru Z o e, som är ett mönster, hvad qvinligt hand- Doktor von B. kom hem från sammankomsten arbete angår.
— Ser ni, Bella, det är fyra saker, först klockan 1 och gick in i matsalen.
Han ka- som jag prisar en dam för.
För det första: enkel- stade en förnöjd blick omkring sig: allt var ord- het!
För det andra: skicklighet i alla qvinliga ning och trefnad!
Så kom doktorinnan.
handarbeten, parad med bildning och förstånd!
För » God dag, Isabella, » sade husets herre med ett det tredje: kännedom om hushållsbestyr, utan hvil- leende och blickade med välbehag på sin hustru, ken vederbörande dams blifvande äkta man blir en som var iförd en enkel hushållsklädning.
mycket olycklig sådan!
För det fjerde: sinne för » God dag, Rudolf, » svarade h o n; » var samman- ordning och snygghet! » komsten tröttsam? » » Men, ers höghet, » anmärkte då den dåraktiga » Just inte så farligt.
Men låt oss !a plats! » Bella, » hvartill har man då tjenstfolket? » Så kom tjenarinnan och satte soppan på bordet.
Då såg prinsessan mycket strängt på den unga Och i samma ögonblick trädde, likaledes genom en flickan och svarade: sidodörr, det äkta parets enda dotter, den elfvaåriga » Kära Bella, vet man hvart ens öde kan föra en, Cilly, in.
och om man alltid blir i tillfälle att hålla tjenare?
» God dag, far och mor, » helsade hon och satte — Ser ni, de högt bildade grekerna måste alla utan sig med en vänlig nick till svar ned vid bordet.
undantag lära sig ett yrke.
Sokrates var bildhug- Sedan doktorn, enligt gammal sed i huset, läst gare, Kleantes vattendragare, Paulus mattväfvare, en kort bordsbön, vidtog den enkla, men kraftiga Augustus — ty romarne lärde det af grekerna — måltiden, som kryddades af muntert samtal.
Endast var snickare på lediga stunder, Marcus Aurelius Cilly, hvilkens mun annars ej plägade stå stilla, lärde målarkonsten!
— Och hur många prinsar fin- var tystare än vanligt, och fru Isabella lade snart nes det ej, som likaledes följa detta exempel?
Och märke till, att barnets ögon voro röda af gråt.
H o n så skulle vi qvinnor lägga händerna i skötet och sade emellertid intet, då hon antog, att något före- ingenting uträtta, oaktadt det just är qvinnans sanna fallit i skolan.
Och hon sökte alltid att bespara prydnad att aldrig vara sysslolös?
Nej, Bella, lär sin herre och man onyttig förargelse och förtret.
hvad som nu felas er, så att ni en gång kan bli i Middagsmåltiden var slut, och doktor v. B. gaf stånd att som husmor vara ett mönster för ert tjenst- tecken till uppbrott med att låta tjenstefiickan bära folk, ej blott i att befalla, utan ock som ett exempel fram cigarrer.
Efter att några gånger ha gått fram af duglighet!
— Gud vare med er, mitt kära barn! » och åter i matsalen, brukade han draga sig till » Och dermed fick jag gå, ty, tänk dig det, Cilly, baka till sitt rum för att der få sig en middagslur.
denna dåraktiga flicka var jag, Isabella von S.!
Men Cilly följde, på en vink från modern, denna in i lektionen var ej förspild på mig, jag lärde hos Zoe hennes boudoir, der fru v. B. tog plats i en länstol vid fönstret, i det hon fattade sin stickning.
Så och i köket och var lycklig deröfver, då jag några år senare gifte mig med din far, som den tiden sade hon: hade ett jemförelsevis anspråkslöst embete.
V i äro » Nå, Cilly? » nämligen alls inte rika, Cilly; det är endast vår Den vackra flickan rodnade vid dessa ord och tog sparsamhet, som bidragit till att vi äro välbergade.
derefter ur sin klädningsficka långsamt fram ett för- Tänk noga derpå!
segladt kuvert, som hon dröjande räckte åt modern.
Du kan lätt inse, hvarför jag berättat dig denna Fru Isabellas ansigte blef mycket allvarsamt, då historia.
Gå nu, och uppfyll för framtiden dina hon läste adressen: » Fru Isabella v. B.
», och sade: pligter bättre, än du gjort hittills. » » Äter igen ett meddelande från skolan, Cilly?
Vid dessa ord sprang Cilly upp, föll med rörelse Hvad är nu detta? » modern om halsen, kysste henne och sade: Cilly grep förlägen efter sitt bältspänne, då hon » Älskade mor, hvad du är god, och hvad jag svarade: varit vanartig!
Ja, ja, det skall bli på annat sätt » Jo, mor, fröken Möller, vår lärarinna i hand- och bättre härefter!
O, — förlåt mig! » arbete, grälade igen, som hon alltid gör, då jag tap- Fru v. B. l o g: pade ett par maskor. » » Fjelfkännedom, Cilly, är det första steget till för- » Verkligen för så litet, Cilly?
— Det skulle inte bättring!
Håll ord, och må Gud välsigna dig!
Nu vara vackert af dig, om du dermed sagt en osan- är det tid, att du går. » ning! » Hon kysste henne på pannan, och Cilly skyn- » Ja, det vill säga, » sade Cilly, i det hon rod- dade under tårar ut.
nande bättrade på sin framställning, » jag hade inte Fröken Möller klagade efter detta aldrig mer heller gjort min stickning i ordning. » öfver Cilly.
» Jaså, » och doktorinnan såg upp.
» D a var alltså lat? » Hon öppnade brefvet och läste högt: » Nådig fru!
Dess värre har Cilly ej heller till i dag utfört det henne ålagda stickningsacbetet.
Då jag förebrådde henne det, svarade hon, att hon inte behöfde lära sig sticka, emedan hon var rik!
Denna oskicklighet beder jag eder — o. s. v. Fredrika Möller. » o Litet gammalmodigt prat om huslighet.
Hon såg strängt på Cilly.
» Och det har du sagt, Cilly?
F y, skäms!
För det första ber du nu redan i eftermiddag fröken Möller om förlåtelse för ditt oskickliga beteende, och för det andra stickar du nu dubbelt så mycket och visar upp för fröken Möller i morgon!
— Jag skall strax skrifva till henne om saken!
— Tag nu din pall och sätt dig här bredvid mig; jag skall berätta dig en historia. » Cilly såg bäfvande upp till modern, men gladde sig i sitt inre att ha sluppit ifrån för så godt pris, ty fru Isabella var sträng.
H o n lydde i tystnad, och doktorinnan började: » Det är nu aderton år, sedan en ung flicka af adlig familj plötsligt miste sina föräldrar, hvarför prinsessan S. tog sig henne an och anstälde henne som hoffröken, då detta var det bästa sättet att sörja för den stackars flickan.
Fadern hade nämli- gen gjort sig förtjent om regeringen.
Den unga flickan hade emellertid liksom du alls ingen håg för handarbeten, hvaremot hon var dugtig att spela piano och talade en utmärkt franska.
Prinsessan » All ytterlighet är stäld på gränsen af ett fel. » jen qvinliga ungdomens husliga uppfostran har på de senare åren rätt ofta varit föremål för diskussion bland tänkande män och qvinnor, och hvem vill icke i en fråga af så vigtig natur ' draga sitt strå till stacken, äfven om man befarar, att det kommer att hamna på literaturens stora sophög.
rfg^p Hvad man i synnerhet påpekat vid talet om uppfostran är bristen på huslighet, på sinne och håg derför hos nutidens uppväxande qvinnor, och det tycks, som skulle denna kun- skapsgren sakna en god jordmån för att kunna slå ut friska och lifskraftiga skott.
Att be- arbeta denna jordmån blefve ett arbete icke endast för hemmen, utan äfven af vigt från nationalekonomisk synpunkt i dessa » dåliga tider », som det heter i tal och skrift, och som med slående exempel kunna bevisas äfven i det dagliga lifvet.
Mången torde erinra sig en tid, då man ej betänkte sig på, ej tvekade i åsigterna, om att huslighet var oundgänglig för den unga qvinnan; man ansåg hennes uppfostran för- summad, om deri ej ingick kunskapen om ett hushålls skötande.
Förefinnes ej numera denna nödvändighet?
Få torde härpå ge ett nekande svar, men kanske göra det tillägget, att » husligheten den tiden var en pålaga, så absolut, att den ej kunde skjutas åt sidan ».
Det är sant, att, innan den industriella verk- samheten nått sin nuvarande utveckling på alla områden, måste de flitiga händerna i hemmet tillverka det, som i dessa tider mån- gen gång köpes så lätt och understundom rätt billigt, men den prisbilligheten är dock ej alltid verklig.
Det hemgjorda blir varaktigare, samt ofta ändamålsenligare, och ingen kan motsäga, att billigheten äfven har sin grund i varaktigheten.
En grundsanning, som vi alla erkänna, är att med tiderna vexla åsigterna, och således torde få af det unga slägtet inse, att den gamla tiden — den tiden då mormor och mor- morsmor lefde — hade sina fördelar framför den nya, d. v. s. om man jemför arbetsamhet, huslighet och enkelhet, och att en återgång till denna tid, med de modifikationer, som tidsförhållandena kräfva, skulle vara af gagn för upplifvandet af husligheten, som vid eman- cipationens första skede fick sin knäck — man började ringakta detta arbete inom hem- mets krets, och det blef omodernt att vara huslig.
En viss ensidighet gjorde sig gällande i den unga flickans uppfostran och kom henne att framför allt annat eftersträfva bokliga kun- skaper och talanger — man skulle bli lärd och artist; men fåfängan, som ofta var den afgörande parten, åstadkom ytlighet och half- het i allt.
Som våra nuvarande flickskolor undergått en genomgripande förändring, bi- bringa de äfven sin undervisning grundligt, systematiskt och ledande till sjelfstudium, då skolans klasser äro genomgångna, men man förebrår skolorna att lemna för liten tid öfrig till annat arbete i hemmet än lexors inlärande.
Ä r det verkligen så?
Jag tror det ej, och det är just med afseende på en dylik beskyllning jag vill påminna om en tid, som hade sunda lefnadsvanor samt i mer än ett afseende sun- dare åsigter än denna med skäl så kallade » framåtskridandets » tid.
Hvad som först och främst fordom inpräg- lades och gjordes snart sagdt till en trosartikel var att rätt lära sig uppskatta tidens värde, ej vårdslöst behandla, hvad vi böra anse för vår dyrbaraste egendom, och ej slösaktigt an- vända tiden till förströelser och nöjen.
Detta sistnämda ord har emellertid i vår tid en ofantligt stor betydelse.
Barnet skall roas i skolan och utom skolan, och när den unga flickan har kommit ur skolåldern skall hon föras in i en hvirfvel af nöjen, som slukar både hennes fysiska och psykiska kraft.
På detta område spilles sålunda en dyrbar tid af qvinnans lif och hennes bästa krafter, och just här vid lag skulle en hushållning med det, som glider oss så lätt och skyndsamt ur hän- derna, kunna åstadkomma storverk, kunna göra den fattige rik, den oförnöjde tillfreds- stäld, och ge den tröge tillfälle att utveckla en kraft, som han ej tror sig ega.
I stället för dessa ofta återkommande tids- och pen- ningödande förströelser borde man uppsätta ett program, der huslighet och arbetsamhet
Endast en sida af papperet b ö r upptogo en hufvudsaklig flyende ungdomsåren.
del af de hastigt Huru angelägna borde vi ej vara om att lära barn och ungdom inse det nödvändiga i att nyttja tiden rätt, och att en illa an- vänd dag är något förlorade, som ej kan återköpas.
Den hos barn vanliga sorglöshe- ten beräknar ej, att minuter bilda timmar — det måste läras dem med öfvertygelsens språk och exempel, med gamla sanningar, som dock alltid förblifva nya, och som i ett och annat fall kunna uttryckas med de väl kända ord- språken, » tid är pengar » — » morgonstund har guld i mun » — » uppskjut ej till mor- gondagen, hvad du kan göra i dag », o. s. v. Att föreslå en inskränkning i det myckna promenerandet vore att opponera sig emot en aktad läkarekår.
Jag skall derför hålla mig till » gammalmodigt prat » genom att hän- visa till de tider, då de husliga bestyren an- sågos så vigtiga, att de ej fingo stå till baka för nöjet af en promenad; den blef sedan en rekreation, som uppfriskade blodet och åter- stälde de genom arbetet nedsatta krafterna.
Hvilken helsosam rörelse för kroppen ligger dessutom ej i många af de husliga göromå- len!
Inga promenader ge friskare rosor på kinden, gör kroppens utveckling starkare, sät- ter lynnet i en gladare skiftning och ger mera jemnmod, hurtighet och spänstighet.
» Men hvarifrån få den friska luften », hör jag läsaren misstroget utropa, och då jag ej vill bli honom svaret skyldig, påpekar jag den hänsyn till ventilation, som nu för tiden tages vid alla byggnadsföretag och är en borgen för, att luftvexlingen i rum kan för- siggå tidt och ofta, och att således ingen be- höfver lida brist på, hvad Skaparen så rik- ligen gifvit oss för helsans och kroppens sunda utveckling.
D å jag talat om hushållning med tiden, har jag tänkt mig, att de från skolan lediga timmarne genom en ändamålsenligare indel- ning kunde befrämja huslighet, men troligt nog finna många mödrar en obillighet uti den fordran, att skolflickan äfven skall deltaga i hemmets arbete — » de ha så många lexor » heter det alltid.