Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Adelskaps enda värde innefattas nu i Konungens genom dess utdelande yttrade önskan att belöna den sanna förtjensten, ej det att densamma verkeligen belöna, hvartill Konungen nu mera icke eger något verkligt medel».
Stiga ej dessa anmärkningar allt mer i oreda, så måtte jag ej veta, hvad reda är.
Hvad, i sunda förnuftets namn, vill det säga, att Konungen, enligt nu gällande stadgande om Adelskapet, Bilaga C till Exped.
663 blott yttrar en önskan att belöna, att
Han ej deruti eger något verkligt medel att belöna den sanna förtjensten, när Han eger att, medelst ett Diplom, hvars innehåll åtlydes som en Lag, tilldela den förtjente ett Opinionsföreträde, genom en värdighet, hvarmed ovilkorligen följer medborgerlig röst i ett Riks-Stånd öfver Fäderneslandets vigtigaste angelägenheter, och medföljer icke blott hans person, utan alltid en person af hans blod, så länge en sådan finnes?
Är detta endast en önskan, ej en verklig, ej en utmärkt belöning?
Finnes det inom en Nation af Medborgare, som värdera deltagandet i Statens Lagstiftning och öden, en belöning att tilldela af ett mera stort, ett mera upplyftande värde?
Fortplantas den icke på Riddarhuset, just och blott för den förtjentes skull, af en person i sänder, Secler igenom, så länge ännu en ättelägg finnes att återföra hans namn för menniskors minnen?
Och kan man väl neka, att, vöre icke denna fortplantning högst nyttig för vidmagthållandet af en Riks-Stånds-represcntation, just genom bördsrätten så sjelfständig, att den ej beror hvarken af Konungen eller folket, så skulle äfven detta emot förr inskränkta Adelskap utgöra en, i jemförelse med förtjensten, alldeles öfvermålig belöning?
Ändteligen är ej, om man tillägger den förbättring jag ofvanföre föreslagit, Ädelskapet då jemt hvad det i Sverige bör vara, när det meddelar constitutionel och sjelfständig rösträtt och, i kraft af Grundlagens esprit, medförer anseende, utan att bibringa fåfänga?
Om jag genom dessa mina yttrade tankar tröttat Högloft Constitutions-Utskottets tålamod, får jag anhålla, att min ursäkt måtte sökas i ämnets vigt och i nödvändigheten att, vid väckt fråga om utplånandet af ett, efter min öfvertygelse, oändeligen vist Lagstiftningsstadgande, göra dess vishet, genom rigtighet i slutledningar, så påtaglig, att framdeles någon ung man, lifvad af den tillförsigt, som en, af någon framställningsförmåga understödd, fördom så ofta kan bibringa, ej må alltför lätt frestas att söka bevisa omkull våra Lagar.
Hvad särskildt angår de af en Utskottets Ledamot, Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna, anförda motiver för samma förslag, som nu är i fråga, torde det tillåtas mig att munteligen få i hans närvaro göra de erindringar. som kunna vara förenliga så med min öfvertygelse i af - 664 Riksdagen 1812. seende på saken sorn den högaktning, både hans ålder, hans egenskaper och hans inom detta Utskott kända förhållande af mig ovilkorligen kräfva.»
Med afseende å de af Herr Kammarherre
Silverstolpe anförde skäl förenade sig Beredningen till alla delar i den tanka Herr Kammarherren yttrat, med tillstyrkande, att endast den förändring Herr Kammarherren föreslagit måtte i anseende till Regerings-Formens ifrågavarande § blifva vidtagen.
I följe hvaraf Beredningen äfven proponerade, att i stället för »samt efter honom», som i 3 mom. af Regerings-Formens 37 § förekommer, bör införas: »samt jemte honom.»
Från detta beslut var Herr Borgmästaren Norström ondast skiljaktig, och afgaf till Protocollet ett sedermera skrifteligt sammanfattadt Utlåtande af följande innehåll: »Med all aktning för den respectable
Ledamotens nu framstälte tankar i frågan rörande ändring af 37 § i Regerings-Formen om ärfteligt Adelskap, utbeder jag mig vördsammast få yttra den särskilda mening, att, då icke endast Börd, utan äfven beviljadt Adelskap, genast medför constitutionel röst, omtankan bibehålla denna förmon för en nyadlad person, hvilken har annan representationsrätt, hänför åter till den tvefaldighet, att fader och son, för blott den förras belönande, få begge sig häraf begagna; då nu mera någon egentelig förbindelse icke åtföljer adeliga värdigheten, som vid dess första inrättande; då otvifvelaktigt sådant åliggande föranledt till ärfteligheten af tillika törmönen; då försvarsskyldigheten upphört att vara en ovilkorlig skyldighet med adeliga Börden; då vid sådant förevettande jag icke kan inse mer billighet i Adelskapets ärftelighet än andra en förtjent persons benådade värdigheter; och då änteligen all Adelskaps utvidgning öfver rätta och egenteliga förtjensten tyckes, med längre seende framåt, indirecte hindra ett mera utsträckt utöfvande af detta Jus Majestaticum, sedan man ej bör föreställa sig ett helt samhälle af denne dass’ medborgare, så täcktes Högloft.
Utskottets denna afdelning förlåta mig den jag nu hör egna tankan, det jag finner mera skäl och med mitt enfaldiga förnuft mer öfverensstämmande, att ade - Bilaga D till Exped.
665 liga värdigheten inskränkes, så vidt ske kan, till den egenteligen benådade personen, och på desse grunder bestrider föreslagne ändringen i ofvanberörde RegeringsFormens 37 §.» Herr Doctor Wåhlin:
Då allmänheten vanligen gerna fäster sig vid en gammal opinion, som få kunna motarbeta med samma grundelighet i utvecklingen af Lagens principer och klarhet i framställningen, som jag i Herr Kammarherren Silverstolpes nu uppläste Utlåtande funnit förenade, föranledes jag till den anhållan, att dessa Herr Kammarherrens yttrade tankar må, till upplysning af detta granlaga ämne, genom trycket utgifvas.
Härmed torde mig tillåtas förena den önskan, att Herr Kammarherren behagade iakttaga detta tillfälle, att, genom en inkastad reflection, bidraga till undanrödjande af en ofta upprepad förebråelse, såsom vore det en anomalie hos en af våra Grundlagar, att tvänne bröder ej kunna till adeligt
Stånd adopteras under ett namn.
Herr Doctor Wijkman med flere af Beredningens Ledamöter instämde i den af Herr Doctor Wåhlin gjorde anhållan.
Ständers Constitutions- Utskott den 20 Julii 1812.
Efter förrättad
Protocolls-justering för den 10 i denna månad, anmälte Herr Kammarherren Silverstolpe, att Andra Fördelningen i dag till öfverläggning förehaft 2:ne till densamma remitterade Memorial, det ena af Herr Regerings-Rådet Hadenstjerna och det andra af Herr Protocolls-Secreteraren Pothlieb, rörande förändring uti Regerings-Formens 37 §.
De fleste Ledamöterne af Fördelningen, hvars Protocoll icke hunnit justeras, hade instämt uti ett af Herr Kammarherren Silverstolpe uppläst skrifteligt yttrande, hvilket han äfven utbad sig nu 666 Riksdagen 1812. i Utskottets Plenum få uppläsa, oell hvilket finnes intaget i Andra Fördelningens Protocoll för denna dag.
Efter uppläsningen förmälte Herr Kammarherren Silverstolpe, att Beredningen i likhet med Herr Kammarherrens tanka icke trott sig böra tillstyrka annan förändring i ofvannämnde §, än att ordet efter utgår och i stället sättes: k jemte honom hans äldste maulige» etc.
Enligt det förbehåll, Herr Kammarherren Silverstolpe i slutet af sitt anförande gjort att munteligen få besvara Herr Regerings-Rådet Hallenstjernas tankar i detta ämne, utbad han sig få nämna i afseende på Herr Regerings-Rådets första anmärkning, den, att genom inrättningen af det nya Adelskapet en Class-inrättning ånyo på Riddarhuset blifvit införd: att vore det fråga om Classer på Riddarhuset, efter det begrepp, som vid detta ord under det förra Regerings-sättet varit fåstadt, då Class-fördelningen utgjorde ett sätt att ofta genom Minoritetens tanka uttrycka Ståndets beslut, så vore det lätt att inse, att en sådan Class-inrättning icke genom det nya Adelskapet blifvit införd; och vore åter fråga om en blott skillnad uti slag af
Adel, hvilka slag icke voro caracteriserade genom någon särskild inflytelse på ärendernes behandling, så existerade förut på Riddarhuset en sådan skillnad, nemligen den emellan Grefvar, Friherrar och Adelsmän; och hade Herr Kammarherren, under all den tid han Riksdagar bevistat, aldrig funnit denna skillnad äga den ringaste skadliga verkan på ärenderne eller ens väcka missnöje och afund dessa slags Classer emellan.
Herr Regerings-Rådet Hallensfjerna förklarade, att han icke ment någon annan Classification än den, som uppkomme genom inrättningen af ett Adelskap, hvaraf blott en enda i sänder vore delaktig, men att för öfrigt funne Herr Regerings-Rådet åtskillige af de af honom anmärkte olägenheter vid det nya Adelskapet i anseende till Representationen vara afhulpne genom Herr Kammarherren Silverstolpes förslag, att alltid äldste sonen jemte fadren skulle vara Adelsman, Friherre eller Grefve.
Herr Kammarherren Silverstolpe utbad sig få erinra, att af den slags Classification, som Herr Regerings-Rådet förklarat sig haft i sigte, hade Herr Kammarherren under de trenne Riksdagar, som under det nya Regerings-sättet inträffat, icke försport i afseende på infiuencen inom Bilaga E till Exped.
N:o 10. 667 Ståndet några menliga följder, ej heller kunnat förmärka någon förtrytelse eller afundsamhet emellan äldre och nyare familjer.
Hvad i öfrigt anginge de af Herr Regerings-Rådet yttrade tankar i detta ämne. trodde Herr Kammarherren, att Regerings-Rådet torde finna dem hufvudsakcligen besvarade på åtskillige ställen i det nu uppläste dictamen, görandes sig Herr Kammarherren Silverstolpe den förhoppning, att Herr Regerings-Rådet vore öfvertygad, det vid ett särskildt upptagande och vederläggande af lians tanke
Kammarherren icke skulle hafva underlåtit att använda den ton, som med haus aktning för Herr Regerings-Rådet instämde.
Herr Regerings-Rådet Hallensfjerna utbad sig att sedermera skrifteligen få ytterligare meddela sina tankar uti ifrågavarande ämne, och yttrade Herr Kammarherren Silverstolpe sin egen önskan vara, att dess dictamen blefve hvilande på bordet, till samtelige Ledamöternes nogare eftersinnande; hvarvid intet var att påminna.
Bilaga E till Exped.
Ständers Constitutions- Utskotts Andra Fördelning den 28 Julii 1812.
Sedan Protocollet för den 20 Julii blifvit till justering uppläst, förklarade, i anledning af den fråga om Adelskapets närvarande inrättning, som samma dag varit ämne för Beredningens öfverläggningar, Herr Baron Adlerberg, att enligt Herr Barons tanka innefattade den vid 1800 års Riksdag antagne princip i följe hvaraf endast en person i sänder innehar den sedan denna tid förlänta Adeliga värdighet, en inskränkning af de nyare famillernas Representationsrätt; hvaremot Herr Baron anmärkte, att om en Regent någongång i en framtid, likasom fordom vid flere tillfällen skett, skulle vilja begagna sig af den honom tillkommande 668 Riksdagen 1812. rättighet att efter godtycke utdela Adelskap till vinnande af några enskildta ändamål, och i sådan afsigt föröka Adelns medlemmar med en mängd personer, som af tacksamhet eller egennytta fästade vid Monarkens Person alltid skulle göra pluralitet för Dess önskningar vid Ståndets beslut, vore Han i sådant afseende ej bunden af någon i våra nu gällande Grundlagar stadgad föreskrift.
Herr Doctor Wijkman erinrade, att denna anmärkning innehölle en ny fråga, som ej med den i förevarande ämne redan väckta ägde sammanhang.
Jag iakttager detta tillfälle att besvara det inkast, jag hört göras, att man vore i villrådighet om hvilken benämning som tillkommer den nyare Adelns döttrar, antingen de böra kallas Fröknar eller Mamseller.
Jag kan ej inse något hinder, hvarföre de icke efter behag må begagna den förra likasåväl som den senare.
Fröken är ingen uteslutande adelig benämning, utan den officiella titeln för ett adeligt fruntimmer är Välborna Jungfru.
Herr Assessor Arosenius tilläde, att då ingen
Lag förbjuder ett fruntimmer af hvad Class som hälst, att, om hon så vill, låta kalla sig Fröken, hvilket blott vore ett bruk liksom andra språkbruk, trodde Herr Assessorn allt bryderi i detta fall vara afhulpet.
Bilaga F till Exped.
Herr Regerings-Rädet Hallenstjerna utbad sig nu få uppläsa, hvad han förbehållit sig få tillägga uti det hos Utskottet väckte ämne, rörande förändring af 37 § Regerings-Formen, hvarefter, sedan Utskottet dertill samtyckt, Herr Regerings-Rådet uppläste följande: »Innan jag vågade till det upplysta Utskott, hvaraf jag har den äran vara Ledamot, göra framställning om Bilaga F till Exped.
N:o 10. 669 den nya Adelns återställande i likhet med den gamla, före den 6 Junii 1809 introducerade, sådan som den här i Riket alltid varit, har jag noga öfvertänkt detta ämne.
De anförda moraliska, philosophiska och politiska skäl med och mot ärftligt Adelskap voro mig icke okände.
Tvisten derom drefs för flere år sedan i särskildt utkomne skrifter.
Om man äfven skulle gifva den satsen företräde, som var emot ärftligt Adelskap, är likväl nu icke derom fråga, utan huruvida enahanda organisation inom
Ståndet bör finnas; huruvida ärftligheten i vissa familier får vara utsträckt till alla barn och ättläggar, i andra inskränkt inom en enda.
Jag kallar detta för en ny Class-inrättning inom Adeln, svårare, obilligare än den gamla, och en verklig orättvisa.
I vårt gamla fria regeringssätt, då folket genom 4 Riksstånd representeras, och så länge denna representation får äga bestånd, anser jag för en hufvudprincipe, att hvart
Stånd inom sig bibehåller den gamla ordningen, och att ledamöterne hafva lika rättigheter.
Om äfven en konstigare, låt vara visare, inrättning kunde upptänkas, må den blifva lika för alla.
Detta måtte icke allenast vara moraliskt, utan politiskt klart; all annan författning måste, om ej precist hafva till afsigt att oförmärkt bereda Ståndets obestånd, likväl troligen göra i längden den verkan.
Då är politiquen väl använd; men hvarje redlig medlem, om han har urskillning att fatta det, må han ock äga mod att sätta sig deremot.
Jag tror detta angår alla Riksstånden.
Hvad nu händer ett, kan en annan gång beredas för ett annat, och ordningen komma till alla.
Det måste icke kunna nekas, att den Adel, som tillkommit sedan den 6 Junii 1809, är satt i sämre belägenhet än den förut varande.
Den är missnöjd och skall alltid blifva det, missnöjet skall ökas med hvar och en som ökar antalet, följderne inom Ståndet med tiden svåra, oberäknelige.
Nu hafva Ständerne utan mycket eftersinnande i brådskan antagit denna nya ordningen, som inom Adelsståndet kommer att göra villervalla och bereda schisme.
En annan gång finner man, att något af de andra Stånden kunde bättre organiseras, och väcker derom motion.
Till exempel, i Borgare-Ståndet finner man Magistrats - 670 Riksdagen 1812. personer icke böra äga säte.
Blotta frågan derom, som ofta varit på bane, om den åter väckes, skall upphetsa sinnena.
Man skall icke beräkna den förlust, Ståndet gör i upplysning, lagkunskap och förfarenhet, icke rubbningen af en nyttig och genom tiden stadgad häfd; man skall anse skomakaren, efter detta embete olyckligtvis blifvit framkastadt, och en hederlig skomakare-ålderman en gång varit en skicklig riksdagsman, lika god som en borgmästare att sköta rikets värf och hafva ett mera borgerligt intresse.
Man skall finna en vis lagstiftningsprincipe deri, att endast borgare utgöra Ståndet.
Jag tror, såsom jag nyss nämnt, att det är af största vigt att låta hvart
Stånd bibehålla deras urgamla inrättning, och att Stånden sins imellan icke tilllåta några innovationer, så visa de ock måtte vara.
Skulle en annan representation komma att äga rum, då är tids nog att derefter skapa nya förhållanden.
Men vill man bibehålla den gamla, låtom oss bevara alla dess gamla former.
Efter dessa ideer, som gifvit anledning till min framställning, och hvilkas rigtighet jag först underkastar Höglofl.
Utskottets pröfning, må det mig tillåtas att göra några anmärkningar vid den vederläggning Utskottets värde Ledamot, Herr Kammarherren, Riddarhus-Secreteraren och Riddaren Silverstolpe gjort af Herr Kongl. Secreteraren Rothliebs Memorial, såsom tillika rigtade emot mitt, och att utverka ett blidare omdöme om denne unge man, som ehuru af den gamla adliga Classen likväl likasom jag vågar tro pluraliteten af Ridderskapet och Adeln ädelmodigt och mera liberalt inse orättvisan af den nya ordningen och önska, att den nya Adeln måtte med inträdet på Riddarhuset sättas i enahanda villkor och belägenhet, och Konungen således äfven återfå Konungars urgamla rätt vid adliga värdighetens utdelande.
Jag har hittills med allmänheten trott, att ändamålet med den nya organisation af den nya Adeln vore dess förminskning; att, då man icke kunde betaga Konungen sin urgamla rätt att adla, skulle den så inskränkas och stympas, att, då blott den adlade var Adel men icke dess barn, skulle mästa delen af dem som kunde vänta sig denna belöning icke mottaga den, icke söka den, de i synnerhet, som hade barn icke utsätta dem för denna snöpliga skillnad, och då af den gamla Adeln famillerne Bilaga F till Exped.
671 efter hand utgå, skulle de qvarstående, hälst de som voro mera talrike, blifva mera aktade, få på Riddarehuset en större influence, äfven genom representation af de nya ätterne, hos hvilka representation inom ätterne icke äger rum; derjämte de och deras söner och döttrar endast komma att innehafva Hofsysslor och de embeten som af
Adel skola besättas, och således oförmärkt en aristocratie hos den gamla Adeln beredas.
Men jag ser till min verkliga förundran, att andemeningen var, att, då ett visst tidlopp en gång är förflutit och i trots af fåfängans fördomar man hunnit fullt vänja sig vid befintligheten af frälse och ofrälse män inom samma famille, i frågan om tjenster afseende sjelfmant skulle göras endast å de sökandes skicklighet och förtjenst, men icke på deras hörd, utan då, oell genom Ståndens sammanblandning, ståndstvisterne lättare måste förlikas, och man vid pröfningen af en person, likasom i England, glömma allt hvad honom för öfrigt rörer, för att vid besättandet af Statens äfven högsta och vigtigaste embeten enkelt fråga:
Hvad är det för en man, är han duglig och nyttig?
Det der låter, men inträffar det, är det sanning och sammanhang?
Jag fattar det åtminstone icke.
Äro då tjenster och deras bättre besättande efter Secler förnämsta och enda ändamålet af denna så kallade stora och visa lagstiftnings-principe, så fruktar jag det måste blifva snarare förfeladt härigenom.
Blir den tillkommande generationen skickligare i tjenstbefattningen genom befintligheten af frälse och ofrälse inom samma familjer?
Skall uteslutandet af delaktigheten i rådplägningen om Rikets angelägenheter göra den dugligare och nyttigare?
Och — om det blir Konungen som hädanefter likasom hittills får besätta tjensterne, ankommer det icke på hans urskillning?
Hvad inflytande kan befintligheten af frälse och ofrälse, ståndshat och ståndstvister hafva derpå?
Vill han sig och Riket väl, besätter han tjensterne med skickliga personer.
Är han åter obekymrad, låter han leda sig af gunstlingar och vill gynna Adeln, kommer den nog fram.
Der stå vi med vår visa lagstiftningsprincipe, som då precist verkat motsatsen, och hvilket jag tror varit den hemliga meningen. 28 § af Regerings-Formen stadgar tillräckligt för 672 Riksdagen 1812. tjensters bortgifvande.
Jag tänker vi icke hafva att klaga, att den ju följes.
Vill jag inveckla mig i en granskning af de flere omständigheter, som i den uppgifne lagstiftnings-principen förekomma, vöre mycket att säga.
Jag har trott Stånden redan tillräckligt vara sammanblandade, jag har trott ståndstvister längesedan förlikte, och tror bäst vara att icke vidröra dem vidare.
Jag tror, att vid pröfningen af en person, utom nyttan och dugligheten, allt hvad honom rörer bör komma i öfvervägande, och intet glömmas.
Mången kan vara duglig och mindre nyttig, duglig och nyttig> och derföre icke den bästa.
Och nytta och duglighet hos en person, huru olika äro icke omdömena derom, och huru ofta har man icke deri misstagit sig?
England framställes till mönster.
Lorder och Lordssöner i Conseillen och i de vigtigaste embeten.
Hvem bortger dem?
Ministeren.
Till personer af dess parti.
Der är icke fråga om duglighet, utan om opinioner.
Hafva vi icke nyss sett den skamlösaste strid, påståenden göras, att Regenten skulle förafskeda äfven sitt förnämsta Hoffolk, personer som han älskar, för att besätta ledigheterne med personer partiet tillgifne?
Det är motbjudande att höra sådant, framdragas till efterföljd.
Om vi skulle efterfölja England i något, låt det blifva i försvaret af vår constitution, af Ståndens gamla organisation.
Man arbetar der för att få en likhet i representationen, man erkänner, att den är felaktig, men vågar ej vidröra den gamla byggnaden.
Här har man utarbetat en olikhet inom ett Stånd, i en hastig vändning drifvit den igenom, och utan minsta betänkande rubbat grundbyggnaden.
Contrasten är märklig.
Behofvet måste vara stort för att göra en rubbning.
Jag har ofvanföre visat det föregifna icke rimligt, utan minsta sammanhang eller skäl, snarare verka i motsatt förhållande.
Ståndens urgamla sammansättning, hvarvid icke visat sig några olägenheter, anser jag för en helgedom och ett rån att rubba.
Då nu deraf tillika föreses flera olägenheter, sorn jag till en del uppgifvit, blir återförandet i det gamla skicket en skyldighet, en nödvändighet.
Jag har anfört det moraliska onda, som skall uppkomma genom barnens olika stånd, genom en bättre Bilaga F till Exped.
N:o 10. 673 uppfostran, mera ömhet, större förmoners tilldelande till den ena än till den andra, en sak som hvar och en förutser, som har minsta kunskap och förfarenhet om hvad som föregår i menniskohjertat och det allmänna lefvernet.
Hvaraf komma ståndshat, de fattiges afund mot de rike, tjenares mot husbönder?
Af skillnader i vilkor, naturliga följder af samhälls-sammansättningen.
Och dessa förtrytelser, detta hat skulle uteblifva, då .skillnader införas inom husen, i skötet af slägterne!
Herr Kammarherren förklarar, att farhågan för en bättre omvårdnad för arfvingen af namnet och Ståndet strider inom detta land mot fäders i allmänhet tänhesätt i vårt tidehvarf, hvilket väl, om våra lagar få äga bestånd, icke går till försämring.
Jag vördar Herr Kammarherrens goda tanke om våra fäder, men då våra lagar, de förra gamla förhållanden inom våra hus, icke fått äga bestånd, utan blifvit så betydligt rubbade, lärer ingen vidare kunna svara hvarken för uppfostran eller freden och sämjan inom husen.
Förnuftige fäder skola lika älska och uppfostra sina barn, men äro alla förnuftige?
Hafva icke mödrarne också något att säga, ofta mer än fadren, och när denne undanfaller, äro de icke mästare af verket?
Äro de fria för fåfänga, och hafva de icke en anledning, åtminstone ■ en ursäkt, i det lämnade företrädet åt den, som är eller blir husets prydnad, på hvilken vänner och grannar och innan kort allmänhetens ögon framför de andre skola fästa sig?
Skola icke många, både fäder och mödrar, just i kraft af lagens syftemål anse sig skyldige att på den utpekade ynglingen slösa sitt goda lika som sin omvårdnad?
Och hvad intryck skall ej denna företrädesrätt göra på de andra barnen?
Om i denna författning någon öfverensstämmelse vore med vår allmänna lag, seder och tänkesätt, om förstfödslorätten vore i andia fall antagen, kunde den ena orätten sägas följa af den andra.
Men hvarföre i denna ena punct afvika från den stora visa lagstiftningsprincipen, likhet i vilkor bröder imellan?
De olägenheter, som blifvit anmärkte såsom följder af denna författning, då genom händelser, som visst icke blifva få, då genom slumpen Adelskapet oförtänkt tillfaller ättläggar, afkomlingar af den adlade, kan Herr Kammarherren icke bestrida.
En dräng, en gesäll kan 29 674 Riksdagen 1812. i hast blifva Grefve och inträda såsom medlem af det första Ståndet.
Enligt våra författningar äro vissa sysslor förbehållne Adeln, vissa endast ofrälse Ståndet.
Hittills och med den gamla ordningen har allt gått sin gilla gång, med den nya föreser man flera fall möjlige, som störa den vanliga gången, sätta folks väl på språng och blifva menliga för tjenstbefattningen.
I ovissheten om händelsernas lopp skall ynglingen stadna i ovisshet hvart ut han skall vända sin håg och der hans förhoppningar bäst och snarast skola inträffa.
Constitutions-Utskottet får föreslå för de constitutionella sysslorne nya Reglementen, Banco-Utskottet för händelserne inom Banken, äfven för de, som inom Riddarhuset kunna förefalla.
En ofrälse son af en adlig far eller ättling i en sådan ny famille blir sjelf Adelsman.
Efter Riddarhus-Ordningens 54 § får han ej upptaga fadrens eller stamfadrens namn och vapen, han tager då ett eget.
Nu händer, att han genom dödsfall inom slägten ärfver det andra äldre namnet och vapnet.