Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Likaså liar ett annat förslag om uppställande af vissa särskilda grunder till ledning för kommunaltaxeringen, såsom t. ex. medelbeloppet af fastigheters inköpspris på orten under en viss följd af år, uppskattningsvärdet derå för vissa andra ändamål, och en derefter beräknad proportion emellan de olika föremålen för kommunalbevillning, m. m., förevarit lill diskussion, men icke heller ansetts kunna upptagas till utveckling, emedan skattebidragen, så vidt möjligt, måste bestämmas efter inkomsten, men icke efter priset på källan, hvarifrån den härflyler, och dessutom de högre pris, som i vissa fall erbjudas, visserligen icke alltid få anses vara ett utrryck af föremålets verkliga värde i allmänhet, om än möjligen den tillfälliga köparen af helt andra skäl godkänner det.
Då nu för öfrigt en särskild Comité för utarbetande af förslag till nya grunder för den allmänna bevillningen är nedsatt, skulle det mer än eljest vara mindre välbetänkt, alt äfven här försöka sig derpå.
Committerade hafva alltså, efter flersidig pröfning, bibehållit de redan i lag för kommunalutskylders uttaxering inom soknarne upptagna två hufvudgrunder, nemligen, mantal och statsbevillning, förenade till en effekt, på sätt de utförliga be 4 - XXVI stämmelserna härom under 38, 39 och 60 §§ utvisa.
På ena sidan den i mantal satta jorden; all annan skattlagd eller till bevillning taxerad jord eller fastighet samt öfriga i 38 § uppställda föremål för kommunalbeskattning på den andra.
Hvarje sådant föremål påföres ett visst antal skatteören.
Medelbeloppet af ali den statsbevillning för året, som är påförd den i mantal satta jorden, bestämmer den summa, hvarefter kommunalutskylder för ett helt, förmedladt, inantal skola uttaxeras, och denna samma antages motsvara 100 skatteören.
Hemman med lägre eller högre mantal, än ett helt, erhålla skatteören i förhållande dertill; och då sålunda för den i mantal satta jorden medeibevillningsbeloppet, fördeladt proportionsvis på alla större eller mindre hemman och för hvart och ett af dessa uttryckt i skatteören, blifvit uträknadt, återstår att uträkna, huru många skatteören böra tilldelas hvarje annat beskattningsföremål inom kommunen, efter det förhållande, som eger rum emellan dess i taxeringslängden påförda statsbevillning
• och nvedelbevillningsbeloppet för ett helt mantal.
Ofver de resultater, som af en på dessa grunder verkstäld uträkning uppkomma, skulle en längd för hvarje år upprättas, så ordnad för vederbörlig granskningsbarhet som i 60 § föreslås, och denna längd tjena tiil grund så väl för utdebitering af de kommunalutskylders belopp, som för året påkallas, som ock för en hvars rösträttighet och röstvärde i kommunalstämman; och ehuru uti 8 § föreslås, alt den som för alla andra beskattningstitlar, för hvilka lian kunde taxeras, än i mantal satt jord, sammanlagdt icke tiil fem skatteören kari uppföras, ej må få utöfva rösträtt, har likväl denna rösträttens gräns icke ansetts böra tillämpas på hemman, hvilka, huru små de än må vara, i alla tider och äfven enligt 1843 års Förordning, som icke medgifver rösträtt för ett bevillningsbelonp under 2 r:dr 24 sk., eller, såsom det sedermera år 4837 blifvit bestämdt, under 2 r:dr r:mt, ansetts vara till rösträtt berättigade.
Genom den sålunda af Comrnitterade föreslagna method för beräkning af skattskyldighet och rösträtt skulle de olägenheter undvikas, som uppstå af ett till specifik siffra i lag bestämdt likhetsförhållande emellan bevillningsbelopp och mantal.
Ett sålunda bestämdt förhållande blir alltid mer eller mindre godtyckligt, och hvarje ändring i beviilningslarifferna måste dessutom medföra förändring äfven deruti, då deremot den nu föreslagna methoden lika väl kan tillämpas, ehvad den allmänna bevillningen utgår efter högre eller lägre tariff.
Det gifves inom kommunerna på landsbygden förhållanden, som icke tillåta oinskränkt tillämpning af de allmänna grunderna för uttaxering af kommunalutskylder.
Af sådan beskaffenhet äro de afgifter, som åsyfta befordrandet af ändamål, XXVII hvaraf nytlan och frukten egentligen tillfalla egarena eller brukarena af jorden, Kostnader för utskiftande af sokneallmänning på jordegarne inom kommunen, enligt hvad författningarne derom innehålla; för verkställighet af öfverenskommelse]’ om sådana allmänningars vårdande eller begagnande för gemensam nytta på annat sätt; för upprensning eller annan åtgärd till förbättrande af fiskevatten, under jordegarenas gemensamma bruk; för väg- och brobyggnader, i afseende å hvilka till och med vissa privilegierade jordlägenheter ännu finnas, m. m. må anföras såsom exempel härpå.
Äfven i andra afseenden förekomma för vissa skyldigheter frikallelser i allmän lag eller förordning medgifna, som icke annorledes än efter särskild pröfning kunna förfalla.
Derföre har redan Soknestämmoförordningen af år 1843 uti 5 mom. 3 § i afseende å rösträttigheten och uti 10 § i afseende å afgifterna för sådana förhållanden till efterrättelse intagit särskilda stadganden, utgående från grundsatsen, att den som ej är skyldig att deltaga i kostnaden ej heller eger rösträtt för ändamålet, och tvertom, och Committerade hafva likaledes på dessa förhållanden fästat tillbörligt afseende genom innehållet af 9, 61 och 62 §§ af sitt förslag.
Ordning i drätseln är allestädes af högsta vigt och bestämda reglor för dess åstadkommande och handhafvande alltså oeftergiflig.
I detta afseende hafva Committerade ansett sig böra gifva en mera omfattande utveckling åt de grundsatser, som i 1843 års Förordning rörande drätselverket i kommunerne på landet förekomma.
För sådant ändamål äro (§ 17) tre årliga ordinarie kommunalstämmor föreslagna: en för att pröfva och besluta om den årliga utgiltsstaten och dess nödvändiga andra sida, inkomststaten; en för granskning af öresättningen samt debiterings- och uppbördslängden, båda uppgjorda af Kommunalnämnden; och en för granskning af revisionsberättelsen öfver hvarje års räkenskaper och förvaltning.
För fullständigheten af det allmänna utgifts- och inkomstförslaget, skulle det ock åligga hvarje för särskilda verkställighets- eller löfvaltningsbestyr tillsatt styrelse att dessförinnan till Ko_mmunalnämnden ingifva sina specialförslag öfver erforderliga utgifter för det nästföljande året (§ 63).
Att uti dessa förslag äfven skulle intagas hvad till fattigvårdens upprätthållande hörer, är redan en följd deraf, att enligt de om denna angelägenhet utgifna Förordningar af är 1847 och 1833, beviljande af bidrag dertill under en eller annan form skulle tillkomma kommunalstämman, ehuru handhafvandet af sjelfva vården i öfrigt tillkommer kommunalnämnden.
Den tillåtelse, som i dessa Förordningar lemnäs flera soknar inom samma pastorat att förena sig om gemensam fattigvård, gör visserligen gemensamma öfverläggningar sådana kommuner emellan om dessa frågor nödiga; men sedan grunderna derför blifvit bestämda, XXVIII bör utförandet af dem inom hvarje kommun särskildt icke möta större svårigheter, än om fattigvården upprätthålles oafhängigt af hvarje kommun för sig.
Den omständigheten, att en viss tid för granskningen af nämnda allmänna utgifts- oell inkomststat blifvit föreslagen, är ej så att förstå, att frågor om beviljande af kommunalbidrag på annan tid icke skulle fä förekomma.
Detta skulle utan tvifvel vara ett för starkt intrång i kommunens sjelfverksamhetsrätt.
Förslaget medgifver tverlom, alt kommunalstämma på vederbörandes begäran när som helst må hållas och ingen vederbörligen väckt fråga är derifrån utesluten.
Meningen är endast, alt en redig och enkel öfversigt af utgifter och inkomster årligen bör uppgöras, på det kommunen må kunna klart öfverskåda sin ställning och sina allaredan öfvertagna utgifter, för alt derefter kunna pröfva hvad hon vidare förmår.
Att den för granskningen af dessa förslag bestämda Stämma blifvit föreslagen att hållas så sent kom i Oktober månad (§§ 65, 64), har emellertid sin grund just deruti, att årets behof, utöfver hvad redan kan hafva blifvit beviljadt, må kunna, så vidt möjligt är, blifva kända.
Att den icke nedskjutils än längre in på året, har åter sin grund deruti, att någon tid äfven måste förbehållas för uppgörande och granskning af debiterings- och uppbördslängden, efter hvad derom i 65—67 §§ föreslås.
Den på rättvisa och klokhet grundade och af vår lagstiftning äfven i allmänhet omfattade grundsats, att skatten ej förr bör ifrågakomma, än inkomsten för samma tid är inskördad, en grundsats, som allmänna lagen uttrycker med de concreta orden: ”vätter afradsdag är Thomaedag före Jul: då skall bonde afrad utgifva”, och från hvilken alla föreskrifter om uppbördstiderna hos oss utgå, har äfven i detta förslag blifvit tillämpad.
Den leder emellertid till den lätt förklarliga följd, att stämman för uppbörd af utskylderna för ett löpande år ofta ieke förr, än inpå det närmast följande kan komma att hållas; och af skäl, som redan ligga uttalade i det ofvan sagda, har den ock i detta förslag måst inskjutas på det nästa året (§ 68).
Heda och ordning hafva likväl ansetts fordra, att uttryckligen utsätta, att de då till uppbörd förfallna utskvlder äro att anse såsom kommunalutskylder för det nästföregående (§64, mom. 2); och är förslaget i 69 § att betrakta dels såsom en följd häraf, dels ock såsom en enkel utväg att slita frågan, huruvida en till utskyld förpliglad medlem af en kommun, som derifrån under årets lopp utflyttat, ändock bör utskylden erlägga.
— Omedelbar handräckning af Kronofogde för restantiers utbekommande är redan i !843 års Förordning om sokneriiimnd § 6 anbefald, och upprepas föreskriften derom under § 7 i af detta XXIX förslag.
Räkenskapernas ställande efter det borgerliga kulenderäret (§ 72) blir äfven en följd af nu motiverade förhållanden, och revisionen af dem kan derföre ej företagas förr, än på det nästföljande (§ 73). VI.
Om underslällniiiij och besvär. 74 — 81.
Rättighet att genom besvär draga soknestämmas beslut under högre myndighets profning, ej mindre i de fall, der klaganden, i sin egenskap af kommunens medlem, till grund för besvären lagger och söker utreda det påstående, att beslutet antingen i allmänhet träder bans lagliga rätt för nära, eller förnekar honom hvad han anser lagenligt böra sig tillkomma, utan ock i de fall, der han eljest vill söka visa, alt det är ej nyttigt och ändamålsenligt, har, såsom lagstiftningen derom nu är affatlad, hittills ansetts vara ovilkorlig, och den högre myndigheten har på samma grund ansett sig lagligen befogad, om ock denna befogenhet blifvit med måtta och hejd begagnad, att äfven i det sednare fallet efter pröfning ändra beslutet och föreskrifva hvad göras borde.
Om än en sådan föreskrift i de liesta fall sökt sitt stöd i någon Förordnings bokstaf eller anda, så liar dock exempel ej heller saknats derpå, att stödet blifvit funnet i den pröfvandes förmenta bättre godtfinnande; men genom en sådan uppfattning af kommunens subordination under den högre pröfva ndc myndigheten, har dess sjelfverksamhet, äfven i de fall, der denna är fullt befogad, i betydlig mån blifvit underkänd.
Att upphäfva ett af kommunen inom omfånget af dess sjelfverksamhet lättadt beslut, är ett; att föreskrifva hvad istället borde göras, ett annat.
För det förra kan finnas skäl; för det sednare finnes intet antagligt skäl.
Kommunen såsom personlighet kan, likasom en enskild person, i vissa fall förhindras att till verkställighet bringa sina beslut, men hon bör lika litet sorn den enskilde kunna tvingas att i stället göra något annat.
Man bör nemligen här noga skilja emellan det förhållande, der kommunen sakenligt eger handla med frihet och således göra eller låta, och det, der lion till följd af en 'vederbörligen af regeringsmagten utfärdad allmän föreskrift är förpiigtad att vidtaga en åtgärd.
Gör hon sig i detta afseende skyldig till försumlighet eller oriktig verkställighet, bör hon af dem, det vederbör, kunna erinras derom och förmås til! fullgörande af hvad henne åligger, likaväl om inga besvär ingått, sorn om väckelsen från sådana kommit.
En sådan erinran beror således icke af besvären, eller förutsätter icke tillvaron af sådana, och dess grund och befogenhet bör alltså ej sökas XXX i dem.
Men alt pä annan grund, än den nu anförda, Slägga kommunen att göra något, sorn hon sjelf ej beslutat, är lika litet rättsenligt i afseende å henne, som i afseende A någon enskild.
Nu äro kommunerna, såsom ock redan här ofvan är anmärkt, att betrakta såsom integrerande delar af statsförvaltningens organism, och de gemensamma ändamål, för hvilka de inom sig arbeta, måste tillika anses vara statsändamål.
Häraf följer, att de, såsom subordinerade statsmagten i dess dubbla funktion af lagstiftande och förvaltande, hafva, vid utöfningen af sin beslutande och verkställande myndighet, att ställa sig till efterrättelse så väl de allmänna lagar och Förordningar, som från statsmagten utgått, som de särskilda föreskrifter, hvilka i afseende A görande eller underlåtande dem till iakttagelse vid deras sjelfverksamhet af statsmagten meddelas, och att ett förbiseende eller öfverträdande af deras förpligtelser i detta hänseende måste, utom andra möjliga följder, betaga deras beslut sin kraft, så väl mot enskild man som mot staten.
En annan sida eller fråga är den, huruvida hvarje en kommuns beslut, äfven då det i alla afseeuden är hållet inom laglighetens gräns, bör utan högre pröfning och fastställelse, om den befinnes kunna meddelas, få öfvergå till verkställighet
Att statsmagten rättsenligt bör kunna förbehålla sig en sådan pröfning, kan, med afseende å statsintresset i allmänhet och kommunernas ofvantecknade ställning till henne, principriktigt ej förnekas, och Commilterade hafva ansett en sådan högre pröfning af beslut i vissa ärenden vara nödig.
Samverkningen af dessa flera grundsatser har alltså ledt till det förslag, att rätt till inläggande af besvär mot kommunens beslut bör stå den enskilde med OO lemmen af kommunen öppen för den händelse, att han anser sin enskilda rätt genom sådant beslut vara kränkt; att den likaledes bör stå honom öppen, då lian anser beslutet hafva tillkommit i olaga ordning, eller ock slå i strid med de lagar och Förordningar, kommunen dervid hade bordt iakttaga, och han i sin egenskap af kommunens medlem känner sig uppmanad att deruti söka rättelse; att vissa på kommunens framtid inverkande vigtigare beslut böra, för att vinna bindande krall, underställas högre pröfning, i några fäll hos Kongl. Majit, i några andra hos Dess Befallningshafvande i länet; och att, der underställning bör ske, eller besvär få ega rum, vägrad -fastställelse i den förra, och besvärens godkännande i den sednare kategorien endast bör leda till beslutets kasseriug, men ej till något mer.
Den möjliga omständigheten, alt vid pröfning af beslutet på någondera af dessa vägar, det skulle befinnas, att kommunen gjort sig skyldig till försummelse XXXI af Åtgärder, som henne, enligt gällande allmänna stadgar eller särskildt meddelade föreskrifter, hade ålegat att i sin förvaltning vidtaga, eller till positivt vidtagande af andra åtgärder, än de vederbörliga, innebär ett förhållande, som väl må kunna, efter sin beskaffenhet, påkalla påminnelse eller ock omedelbar befallning om verkställighet eller omgörelse; men med den rätta formen för sådana frågors behandling torde det dock vara mest förenligt att de handläggas särskildt och ej i sam manhang med utslaget öfver det i besvärs- eller underställningsväg inkomna beslutet, Uti 74 § uppräknas de beslut, sorn skulle underställas Kongl. Maj:ts Nådiga pröfning, och uti 75 § de, som Konungens Befallningshafvande skulle ega att efter pröfning fastställa.
Förändrade förhållanden i en framtid kunde göra det af vigt för en kommun att uti sin gemensamma ekonomie vidtaga åtgärder, sorn fordrade genomgripande förändringar uti inrättningar för samma ändamål från en förgången lid; och orri för deras förverkligande nödigt blefve att föryttra fastigheter, dem en föregående generation inom kommunen, eller enskild person för sådant ändamål anslagit, borde det väl icke kunna anses mot stiftelsens vilkor stridande, att kommunen med Kongl Maj:ts Nådiga bifall finge söka att under en annan form draga nytta af stiftarens välvilja.
De två öfriga Kongl.
Maj:ts Nådiga pröfning förbehållna beslut torde ej behöfva närmare motivering, likasom ej heller förslaget i 75 §, alt de af kommunen beslutade ordningsstadgar böra, lör att blifva bindande, hafva vunnit Konungens Befallningshafvandes fastställelse.
För den händelse att sistnämnde myndighet vägrade sanction, har rättighet att deröfver anföra besvär hos Kongl. Majit blifvit kommunen förbehållen; en rättighet, som väl icke torde kunna kommunen såsom personlighet förnekas, derest hon, i stället för att vidtaga nödiga ändringar i det ogillade beslutet, funné skäligt att hellre begagna en sådan.
Genom de under ifrågavarande rubrik föreslagna stadgande!!, för hvilka tnetiverna nu blifvit -anförda, tro sig
Committerode hafva åt kommunernas sjelfverksamhet och kommunalfriheten i allmänhet gifvit ett fastare stöd, än hittills, utan att likväl hvarken statsintresset, eller den allmänna lagstiftningsmagtens, eller den enskildes rätt dervid blifvit förbisedda.
Kommunen skulle i följd häraf endast komma att i staten intaga den ställning, som henne rätteligen tillhör. XXXII fioniintmalstyrelsc I stads Frän den lid, köpstäder i Norden uppkomma, framstå de i sin egenskap af kommuner i en vida fastare ställning, än kommunerna på landet.
Orsaken dertill är att söka uti de från kontinenten härstammande mönster, efter hvilka deras författning bildades, och denna ställning hafva de alltsedan bibehållit.
I detta hänseende visar sig redan en anmärkningsvärd skillnad i fråga om den rättighet, hvarmed dessa kommuner, jemnförda med dem på landsbygden, besitta det kommunala område, de innehafva.
På landet har kommunernas område under alla tider ansetts utgöra ett föremål för bestämmelser, dem Regeringsmagten egt att efter omständigheternas föranledande vidtaga.
Städernas jordområde, en gång bestämdt, har icke ansetts kulma rubbas eller minskas, så vida ej i särskilda fall privilegier eller donntionsbrcf annat förmå.
Härom hafva städerna ej blott i sina stadsprivilegier, utan ock genom särskilda statsakter i allmänhet blifvit .försäkrade, sednast i Kongl. Majlis försäkran för rikets Borgerskap och städer den 23 Februarii 1789.
Stadsjorden, både utom och inom tomtemålet, skall oförändradt till stadens och dess borgerskaps gagn och nytta brukas och användas oell aldrig få till enskilda personer sålunda afhändas, att staden såsom kommun deruti förlorar sin rätt.
(Jemnför dock Kongl Kungörelsen den 6 April 1810.)
Den del af stadsjorden, som ej till tomtemål är upplåten, blir sålunda en stående källa till inkomst för stadskommunernas kassor, (Väl är det Committerade ej obekant, att i flere städer dispositionen af stadsjorden till förmån för medlemmarne af borgerskapen skett på ett sätt, som icke synes gifva faktiskt stöd åt detta förhållande; men, utom det att detta ej upplmfver regeln, så föijer af kommunens skyldighet att underhålla sig sjelf och efter uttaxering lemna bidrag tili kostnaderna för upprätthållande af sin förvaltning, att den minskning uti inkomst, kommunalkassan lider genom en sådan disposition af stadsjorden, annorledes måste af kommunen ersättas.
Methoden är i alla fall illa beräknad.)
Utom denna källa ega stadskommunerna uti flerläldiga, dem antingen genom allmänna författningar eller genom särskilda privilegii-bref tillerkända, lucrativa rättigheter under olika namn andra sådana stående inkomstkällor, som anses vara af den natur, att, der de skulle befinnas böra indragas, ersättning derför måste de städer beredas, som komma att af dem gå i mistning.
Detta allt har sin yttersta grund deruti, att stadskommunerna i förhållande till staten hafva förpligtelser att uppfylla, som påkalla från deras sida betydliga kostnader, och i fråga om dessa förpligtelser visar det sig tydligare än eljest, att XXXIII (le ändamål, som äro gemensamma för kommunerna, tillika äro statsändamål.
Ämnade att vara centralorter för den samhällsverksamhet, som yttrar sig uti industriens och handelns olika yrken, äro städerna förbundna att bestrida kostnaderna för anläggningar och inrättningar, åsyftande underlättandet af rörelsen inom dessa yrken, och dessutom att i flera riktningar upprätthålla den dervid nödiga säkerhet och rättsordning.
Uti detta grundförhållande, som betecknar karakteren af städernas, eller köpstädernas ställning och bestämmelse i staten, ligga froen till en mängd utbildningar af förpiigtelser och rättigheter.
Många af dessa utbildningar, som ur en synpunkt antaga naturen af förpiigtelser mot staten, antaga emellertid, ur en annan, naturen af rättigheter för kommunen.
Det låg uti beskaffenheten af de tidehvarf och de förhållanden, i och under hvilka städerna på kontinenten, mer eller mindre troget efter mönstren af de romerska municipalförfattningarne, under medeltiden organiserades, att de friheter, i jemnförelse med landsbygden, som dem tillerkändes och genom privilegiibref bekräftades, af stadskommunerna med regeringarnes bifall betraktades såsom välfångna rättigheter, oförkränkt likväl Statens öfverhöghet.
Samma uppfattning gjorde sig likaledes gällande i Sverige, och dessa rättsåsigter bestå ännu i dag.
De vigtigaste af dessa rättigheter, oberäknadt de lucrativa, voro: egen jurisdiktion, egen ekonomi- och politi-förvaltning, med rättighet att i afseende derå utfärda påbud och stadgar, kommunen till efterrättelse, rättighet att tillsätta sina embetsmän och förvaltare, uteslutande disposition af sina kommunala inkomster och medel, och befrielse från skyldigheten att underkasta sitt drätselverk statens revision.
Dessa rättigheter egde fordom mångenstädes en ganska exclusiv karakter.
I Sverige har, såsom kändt är, stadskommunernas jurisdiction uti rättegångsordningen endast utgjort en första instans, och den omständigheten, att inom dessa kommuner jurisdictionens och förvaltningens handhafvare varit samma personer, har sedan länge ledt derhän, att regeringsmagten tager del i stadsstyrelsens tillsättande.
Men underhållet af sina styrelser med allt hvad dertill hörer åligger emellertid stadskommunerna, och inkomsten af stadsjorden är ett af medlen dertill.
Häraf visar sig det nära sambaud, som, hvad särskildt städerna angår, emellan statsförvaltningen och stadskommunerna eger rum, och huruledes de i sjelfva verket inom den förra utgöra särskilda institutioner, sorn, då de nyttigt verka för sig, på samma gång verka för det allmänna. 5 XXXIV I.
Hvad under rubriken Allmänna sladganden (§§ 1—7) i 5 § om den s. k. stadsjorden, öfriga stadskommunerna tillerkända lucrativa rättigheter samt deras fasta eller rörliga kapital är sagdt, står alltså i full öfverensstämmelse med det på allmänna författningar och särskilda privilegier grundade sakförhållandet inom stadskommunerna, och är egentligen att anse såsom en för fullständighetens skull införd bekräftelse derpå, Af större betydelse äro de bestämmelser, som uti 3 § föreslås, nemligen angående frågan, hvilka såsom medlemmar af en stadskommun skulle vara utt anse, berörande denna § både gamla och nya förhållanden.
Kastar man blicken på fordna tider, då stadskommunerna vida mer voro slutna småsamhällen, än de, i följd af en af erfarenhet och civilisation under tidernas lopp utvidgad synkrets, i nyare tider det äro, så visar det sig, att städernas innevånare hos oss fordom skiljdes i två hufvudklasser: borgare och gäster, af hvilka de förra voro, och de sednare icke voro, såsom medlemmar af kommunen uti dess stora bok införda.
Den som i denna bok var inskrifven egde i staden burskap; gäst var den, sorn der sig eljest uppehöll, antingen för handel eller annat borgerligt yrke, eller af andra anledningar, och stod en sådan gäst i äldre tider under ett slags patronat af den borgare, i hvars hus han bodde.
För vinnande af burskap gåfvos två hufvudgrunder: idkande inom staden af ett borgerligt yrke jemte besittning af en viss till sitt minimum bestämd förmögenhet, samt egande af någon till stadens område hörande fastighet, hvilket äfven förutsatte idkande af något borgerligt yrke.
Vunnet burskap förpligtade ovilkorligen till deltagande i stadens utskylder och angelägenheter för en viss tid, äfvensom det utgjorde ett hinder alt på samma gång erhålla eller njuta burskap i någon annan kommun; men burskap för yrke kunde utländning så väl som inländning vinna.
På egande af fastighet fästades synnerlig vigt.