Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så köpte trollpackan god malt och redde till ett stort gästabud, hvartill äfven höfdingen Torsten blef inbjuden; och han lofvade komma.
Men tre nätter förr än han skulle rida hemifrån, drömde han, att den kvinna, som dittills följt honom och hans fränder, kom till honom och bönföll, att han icke måtte fara till Groas gästabud.
Då han invände, att löftet redan var gifvet, sade hon:
»Detta synes mig dock oförståndigt — gör du den färden, så bekommer den dig illa!»
Äfven de två andra nätterna infann hon sig, och samma varning uttalade hon.
Och hon tog på hans ögon, att han måtte se klarare.
Då beslöt han att stanna hemma.
Den afton, då trollkvinnan Groas gästabud hölls, såg
Torstens fårherde henne efter solens nedgång komma ut ur sin gård, och hon gick »emot solens lopp», rundt omkring gården; och han hörde henne säga:
»Mödosamt månde det varda att stå emot Ingemundssönernas lycka.
Hon såg upp emot fjället, svängde en duk, hvari hon knutit mycket guld, som var hennes eget, och hon talade åter:
»Gånge det nu så, som förut bestämdt är!»
Sedan gick hon in och stängde dörren efter sig.
Då kom ett jordskred från fjället öfver Groas gård, så att alla de gäster, som voro därinne, omkommo tillsammans med henne själf.
Men höfdingen Torsten var frälst genom sin frändefylgja.
Flera exempel på dessa skyddsandar skola vi på tal om drömmarne lämna.
Om vättar eller fylgjor antog man, att de kunde skrämmas bort af stort hufvud med öppen mun; och det betraktades naturligtvis såsom en svår olycka, om ett lands skyddsandar sålunda blefvo undanskrämda.
På Islands första Alting, som hölls år 928, blef det därför faststäldt i lag, att »ingen måtte, när han seglade fram emot landet, hafva på förstammen af sitt skepp någon bild med uppspärrad mun eller gapande hufvud; bar skeppet en sådan bild, så skulle den dessförinnan borttagas».
Den största förolämpning, det bittraste hån, man kunde bjuda en man på, var för den skull att resa nidstång emot honom, d. v. s. att på en stång sätta ett hästhufvud med uppspärradt gap vändt emot hans gård.
Därmed önskade man, att husets skyddsandar måtte med skräck fly från honom och hans härd och lämna honom åt hans öde.
Var motståndaren en konung, så vändes hästhufvudet från någon hög punkt in emot landet.
Det var hela landets vättar, förbannelsen då gällde.
Huru man betedde sig vid uppresandet af nidstången, omtalas i flera sagor.
Utförligast skildras handlingen, då den berömde isländske vikingen och skalden Egil Skalle-Grimsson reste nidstång emot sina båda stora ovänner:
Norges konung Erik blodyx och hans drottning Gunnhild.
»Han steg i land på ön Hördla vid Norges kust, tog i sin hand en hasselstång och gick ut på en bergsudde, som vette in mot land.
Här tog han ett hästhufvud och satte det upp på stången.
Sedan talade han på öfligt vis:
»Här reser jag nidstång, och vänder jag detta nid emot Erik konung och Gunnhild drottning.»
Han vred hästhufvudet in mot land.
»Detta nid», utropade han, »vänder jag mot de landvättar, som här i landet bo, på det de alla må fara villande vägar och ingen utaf dem få eller finna varaktig stad, förrän de drifvit ur landet Erik konung och Gunnhild.»
Han sköt stången ned i en bärgskrefva och lät den stå där.
Hästhufvudet satt kvar, vridet in emot land, och han ristade runor på stången, de där sade alla dessa nidord.»
Af alla berättelser om resandet af nidstång erfar man, att nordboarne hade en fast tro på, att en sådan förbannelse som den, Egil uttalade, värkligen skulle gå i fullbordan, ifall rätten vore på den nidandes sida.
Vore den icke det, så komme nidet att falla tillbaka på honom själf.
Han skulle då öfvergifvas af sina egna skyddsandar.
Troll och jättar.
Af onda väsen, s. k. »ovättar», funnos olika slag.
Men de synas icke hafva blifvit uppfattade såsom dämoner eller onda andar, som uppsöka människorna för att tillfoga dem olyckor.
De synas icke en gång hafva varit värkliga andar.
De kunna nämligen öfvervinnas i kamp och dräpas af människor.
Detta gäller om hvarje slag af ovättar, om jättar, troll och gengångare.
De egentliga jättarnes kamp med gudarne är väl bekant från de gamla Eddorna.
I själfva sagorna framträda de nästan aldrig.
Blott om några få märkliga sägenhjältar, såsom t. ex.
Starkotter, säges det, att de äro af jättesläkt.
Men om de också äro större och starkare än vanliga människor, så tillhöra de dock alltid de dödliga.
Mången af dem stupar för svärdet.
Dessa troll eller jättar och resar, såsom de äfven kallas, bo dels för sig själfva i ett eget land »österut», »i österväg» högt uppe i Norden, där de lefva i ro utan att blanda sig med människorna, dels i de nordiska ländernas klippor och bärg, hvarifrån de företaga sina utflykter i bygderna.
Ofta lämna sagorna bevis på, huru trollen uppfattades vara af fullkomligt materiell natur.
Sålunda skildras det t. ex. mycket noggrannt, huru isländingen Grette under sin kamp med ett troll ristade upp dess mage, så att inälfvorna flöto ned i den förbirinnande forsen, hvarför den man, som satt ett stycke därifrån vid stranden och väntade på honom, trodde, att det var han, Grette, som var död.
Till trollen må äfven dvärgarne räknas, om ock dessa i allmänhet tänktes vara mera godsinta.
Vi skola nu först följa de gamle nordboarne på deras fantastiska färder till trollens eller jättarnes och resarnes näjder i höga Norden »österut», se på nära håll dessas egendomliga gestalter och det vilda lif, de lefva.
Det Jotunhem, Jättehem, som i sagorna ofta nämnes, tänkte man sig beläget på de stora slätterna omkring Hvita hafvet och i synnerhet i trakten omkring Dvina.
Vi återgifva trenne berättelser, som alla skildra, huru nordmän begifvit sig till trollens riken och återvändt därifrån välbärgade, tack vare den hjälp, de haft af sin konungs lycka eller af trolldom eller af egen mandom eller helt enkelt af ödets på förhand gjorda bestämmelse om deras lifslängd.
Ett synnerligen både mänskligt och människovänligt väsen möter oss i de båda första berättelserna, nämligen resarnes konung, den fräjdade Gudmund på Gläsesvallarne.
I den första få vi därtill en liten inblick i de finska trollens lif: äfvenså få vi göra bekantskap med en jämtländsk dvärg, som gifver berättelsens hjälte förtrollade gåfvor.
Vi lyssna nu till
Sagan om Torsten den hushöge.
I Gölardalen i Norge bodde en man, som hette Torsten.
Han var modig, och han var hänsynslös mot en hvar, med hvilken han kom i beröring; och så reslig var han, att hans like ej fanns i landet, och knappast fanns det en dörr, hvarigenom han bekvämt kunde komma.
Också kallades han den hushöge, ty han tycktes i höjd öfvergå de flesta hus.
Han var Olof Tryggvasons hirdman och hölls af honom högt i ära.
Ideligen använde konungen honom till de färder, som andra drogo sig för; och ej sällan var han för konungens räkning ute på handelsresor.
En gång låg Torsten hushöge med sitt skepp utanför Balagårdssida1.
Finska kusten mellan Helsingfors och Åbo.
Som det ej var segelvind, gick han en morgon upp i land; och när solen stod högt i sydost, kom han till en öppen plats i en skog, där en fager kulle höjde sig.
Därå satt en skallig gosse.
»Moder min», ropade han, »räck mig hitut min krumstaf och mina vantar, ty jag vill ut på ridt — det är nu fäst där nere i underjorden.»
Då susade en krumstaf ut ur högen, som om den varit en eldsvans.
Han satte sig gränsle på stafven, drog på sig vantarne och red åstad, såsom barn pläga.
Därefter gick Torsten fram till högen och sade samma ord som pilten.
Strax kastades ut både en staf och ett par vantar, och den frågan hördes:
»Hvem tager emot dessa?
»Bjalve, din son», svarade Torsten.
Sedan satte han sig gränsle på denna staf och red efter pilten, där denne galopperade fram.
Snart kommo de till en bred ström, hvari de störtade sig, och det var, som om de fore igenom rök.
Till sist klarnade det för deras ögon, och de sågo strömmen glittra nedför klipphällar.
Framför sig såg
Torsten en vidsträckt bygd och en stor borg.
Dithän styrde de sin ridt, och de trädde in i en hall, som var besatt med folk.
Man satt till bords därinne, och blott af silfverkärl blef där drucket.
Äljes glimmade allt som guld, och man drack endast vin.
Torsten märkte, att ingen förmådde se dem.
Hans följeslagare sprang fram och åter längs borden och tog i en säck upp allt, som föll ned ifrån de ätande.
I högsätet sutto en konung och en drottning, och alla rundt omkring dem voro glada.
Om en stund såg
Torsten en man träda in och hälsa konungen.
Han sade sig vara sänd till honom från Indialand, från det fjäll där, som heter Lukanus, och från den underjordiske jarl, som där härskade.
Han bragte konungen en guldring, hvars like denne sade sig ej hafva skådat.
Ringen bars kring i salen och betraktades, och alla rosade den.
Torsten såg där äfven en annan dyrbarhet, som han fann mycket värd att äga; det var den duk, som låg på konungens bord.
Den var smyckad med guldränder, och tolf de yppersta ädelstenar strålade därpå.
Då föll det Torsten in, att han nog kunde sätta sin lit till den lycka, som följde hans konung, Olof Tryggvason.
Och när han såg, att hallens herre ärnade draga den kostbara ringen på sin arm, sprang han fram och tog den ifrån honom, medan han med den andra handen ryckte till sig duken, så att all maten rullade i golfvet.
Därefter rusade han på dörren, men sin krumstaf glömde han kvar därinne.
Nu vardt ett rasande tumult.
Männen hastade ut och satte efter Torsten.
När han såg, att de kunde hinna upp honom, sade han:
»Om du är så god, konung Olof, som min förtröstan till dig är stor, så stå mig bi.»
Så rask blef han då i loppet, att de ej hunno upp honom, förr än han var nära den ström, hvarur han nyss kommit.
Där stannade han, och sedan de slagit ring omkring honom, värjde han sig tappert, och han fällde till jorden en otalig mängd troll.
Då kom hans kamrat fram till stället och återgaf honom den kvarglömda stafven; hvarpå de båda döko ned i strömmen och kommo tillbaka till samma kulle, hvarom vi förut talat.
Solen stod då i väster.
Pilten, kastade genom en glugg in sin staf i kullen och därefter den säck, som han fyllt med föda från trollens hall.
Och Torsten lämnade äfven sin staf ifrån sig.
Därefter lopp den skallige gossen in i högen; men Torsten stannade utanför vid gluggöppningen.
Därinne såg han två kvinnor.
Den ena väfde gudväf; den andra vaggade ett barn.
»Hvarför dröjer han, Bjalve, broder din?» frågade denna.
»Icke har han varit min följeslagare i dag», svarade pilten.
»Hvem har då farit på den andra krumstafven?»
»Det har Torsten den hushöge,» återtog han, »konung Olofs hirdman.
Han bragte oss i stor vånda, ty nere i underjorden ryckte han till sig sådant, hvars make ej finnes i Norges land, och nära var, att vi fått vår bane.
De jagade honom ända till uppstigningsplatsen; där gaf jag honom tillbaka hans kvarlämnade staf, och förvisso är han en tapper man, ty jag kunde ej räkna alla dem, han slog ihjäl.»
Och så stängdes högen.
Torsten gick tillbaka till sina män, och de seglade genast till Norge.
Här fann han konung
Olof österut i Viken och framlämnade till honom de tagna klenoderna; hvarefter han berättade allt om sin färd, hvilken man fann mycket märklig.
Nästa vår gjorde Torsten åter sitt skepp segelfärdigt.
Det var en snäcka med tjugofyra mans besättning.
Han styrde ut i Östersjön och när han kom till Jämtland, lade han till i en hamn där och gick upp i land för att förströ sig.
Han kom till en öppen plats i en skog: där såg han en ansenlig sten, invid hvilken stod en förunderligt ful dvärg.
Denne utstötte de gräsligaste tjut.
Hans mun var vriden ända upp till örat, och näsan låg ned öfver munnen.
»Hvarför låter du så där fånigt?» frågade Torsten.
»Förvåna dig icke, du gode man», svarade dvärgen; »ser du ej den stora örnen, som flyger där?
Han hafver tagit min son; förvisst tror jag, att denna olycka är sänd af Oden, och jag rämnar af sorg, om jag mister mitt barn.»
Då sköt Torsten efter örnen, och skottet tog under dess vingar.
Den stöp död ned, och han grep i luften det fallande dvärgbarnet och bar det fram till dess fader.
Denne blef innerligt glad och sade: »Dig hafver jag nu att belöna för det du skänkt mig både son och lif.
Välj här, hvad dig lyster af silfver och guld!»
»Sörj först för din son,» sade Torsten; »jag är icke van att taga emot betalning, för det jag brukar mina krafter.»
»Icke desto mindre är jag dock skyldig att löna dig», återtog dvärgen; »visserligen torde min skjorta af fårull ej synas dig vara mycket värd, men aldrig skall du förtröttas i simning, så länge du bär den närmast kroppen.»
Torsten klädde sig i skjortan, som genast passade honom godt, fastän den till och med synts honom väl liten till dvärgen.
Denne tog äfven af sitt finger en silfverring, räckte den åt Torsten och bad honom förvara den väl: aldrig skulle penningar fattas honom, medan han ägde den ringen.
Sedan tog han en svart sten och gaf Torsten.
»Om du håller denna sten dold i din hand, så ser dig ingen.
Mera äger jag icke, som kan vara dig till någon nytta, men här får du till sist en annan sten, hvarmed du kan bereda dig nöje.»
Han tog upp en ny sten ur sin pung, och med den följde en stålbrodd.
Denna sten var trekantig; den ena sidan var hvit, de både andra voro röda, och rundt om den drog sig en gul rand.
Dvärgen talade:
»Om du slår med brodden på stenen, där den är hvit, kommer en så väldig hagelskur, att ingen vågar vända sina ögon emot den; men vill du mildra skuren, så skall du slå på den gula randen — då kommer solsken, så att allt haglet till sist smälter.
Slår du åter på det röda, så far eld fram och glödande aska med sprakande gnistor, så att ingen vågar häller dit rikta sina ögon.
Med brodden och stenen kan du ock råka allt hvad du vill, och stenen vänder tillbaka i din hand, så snart du kallar på den.
Med flere gåfvor kan jag ej belöna dig för denna gång.»
Torsten tackade för skatterna och gick sedan till sina män.
Och var denna utflykt bättre gjord än ogjord.
Strax därefter fingo de förlig vind och seglade österut.
Då föll med ens tungt mörker öfver dem, så att de icke visste, hvar de seglade.
En half månad varade denna synvilla.
Omsider blefvo de dock en afton varse land.
Snart kastade de ankar och lågo där om natten.
Om morgonen blef det godt väder med vackert solsken.
De hade kommit in i en lång fjord och rundtom sågo de skogar och fagra fjällsidor.
Ingen ibland dem kände till detta land, och något lefvande väsen kunde de icke se, hvarken fyrfota djur eller fåglar.
Sedan de slagit upp sitt tält på land, sade Torsten:
»Jag vill kungöra för eder den plan, jag nu hafver: i sex dagar skolen
I vänta mig här; jag ärnar undersöka detta land.»
Detta funno de vara ett stort företag, och de ville hälst själfva fara med honom.
Men Torsten ville gå ensam, och han fortsatte:
»Men kommer jag icke åter, innan sju solar gått öfver himlen, då skolen I segla hem och säga konung Olof, att det icke blifvit mig af ödet förunnadt att återvända.»
De gjorde honom följe upp till skogsbrynet.
Där gick han ifrån dem, och de gingo tillbaka till skeppen.
Hela den dagen vandrade han kring i skogen men blef ej varse något märkligt.
När det började kvällas, kom han fram till en bred väg, som han följde, tills det blef alldeles skumt.
Då vek han af in i skogen och träffade där på en stor ek, som han klättrade upp i.
I dess krona var ett godt hvilorum, och där sof han om natten.
Men när morgonsolen lyste fram, hörde han ett väldigt dån och därtill människoröster.
Han såg en flock män, två och tjugo till antalet, spränga fram på sina hästar.
Han förundrade sig öfver deras växt, ty så högresta män hade han aldrig förr skådat.
Så klädde han sig, och morgonen led, tills solen stod i sydost.
Då såg han tre andra välbeväpnade män rida fram på vägen, så resliga, att han ej häller sett deras likar förr.
Han, som red mellerst, satt i gullstickad dräkt på en hvit häst, men de två andra redo på grå hästar och lyste i röda skarlakansdräkter.
När de voro midtför eken, höll han, den förnämste, inne sin häst och sade:
»Det rör sig något lefvande däruppe i eken.»
Då klef Torsten ned och trädde fram till dem.
Han hälsade dem, och de slogo upp ett ljudligt skratt.
Och den reslige mannen yttrade:
»Sådana gestalter få vi här sällan se — hur lyder ditt namn?
Hvarifrån är du?»
Torsten sade sitt namn och tillade, att han äfven plägade kallas den hushöge.
»Min släkt har jag i Norge; jag är konung Olofs hirdman.»
Den reslige mannen log och sade:
»Mycket har man ljugit om den kungahirdens ansenlighet, ifall den ej kan visa fram någon, som ter sig duktigare än du.
Du tyckes mig hällre böra heta Husbarnet.»
»Låter du något följa med som namngåfva?» inföll Torsten.
Mannen tog en guldring af sitt finger och räckte den åt honom.
Den vog tre ören.
»Hvad är ditt namn?» sporde Torsten, »af hvad stånd är du och till hvilket land har jag kommit?»
»Gudmund heter jag», svarade han, »och jag härskar öfver det land som kallas Gläsesvallarne; det är resarnes land.
Jag är en kungason, och mina svenner heta Fullstark och Allstark.
Men såg du inga män rida här förbi i morse?»
»Jo, två och tjugo redo här fram, och svag lät ej deras ridt.»
»Det var mina svenner», fortsatte Gudmund; »vårt naboland heter Jotunhem, hvaröfver konung Gerröd råder, och vi äro skattskyldiga under honom.
Min fader hette Ulfluden den trygge men kallades Gudmund såsom alla de, hvilka härska å Gläsesvallarne.
En dag drog min fader till Gerröds gårdar för att lämna skatten i hans händer, men på den färden fick han sin bane.
Nu hafver konung
Gerröd sändt mig bud, att jag måtte komma till honom och dricka min faders arföl och taga emot de värdigheter, som denne innehaft.
Dock äro vi ingalunda tillfreds med att tjäna dessa jättar.»
»Hvarför redo era män bort?» frågade Torsten.
»En bred å skiljer vårt land från Jotunhem.
Den heter Hamra och är så strid och djup, att inga andra hästar än våra egna kunna vada öfver den.
Ditåt styrde mina svenner ridten, och skola vi träffas i afton.»
»Nöjsamt skulle det vara att draga med eder», sade Torsten, »och se, hvad som vidare kan hända.»
»Om detta passar sig, vet jag icke», svarade Gudmund, »ty du är väl en kristen man.»
»Nog skall jag ändock reda mig», återtog Torsten.
»Ja, något ondt vill jag ej att du skall lida för min skull», återtog Gudmund; »men om din konung
Olof vill gifva dig sin lycka med på färden, är jag förvissad om att du kan fara den.»
»Sin lycka gifver han mig», försäkrade Torsten, hvarefter Gudmund bad honom sitta upp bakom sig på hästen.
Sedan bar det af bort till ån.
Vid dess strand stod ett hus, hvari de bytte om kläder.
De klädde både sig och hästarne.
Dessa nya kläder voro af sådan art, att vatten ej fäste på dem.
Och vattnet i ån var så kallt, att det strax gaf kallbrand, om man blott fuktades en smula däraf.
Därpå redo de öfver ån, och hästarne vadade kraftigt fram.
Men plötsligt snafvade Gudmunds, så att vattnet stänkte upp på Torstens tå, och genast fick den kallbrand.
När man kommit upp ur ån, högg Torsten den skadade tån af sig; och man förundrade sig högeligen öfver hans manlighet.
Och medan de fortsatte ridten, sade han dem, att de vid framkomsten ej behöfde gömma undan honom; »ty jag kan med trolldomsmedel ställa så till, att ingen ser mig.»
Detta tyckte Gudmund vara en god konst.
När de kommo fram till borgen, trädde alla hans förut nämde svenner emot honom, och då dessa fingo se Torsten den hushöge, gåfvo de upp ett gapskratt.
Då gjorde han sig osynlig med dvärgens sten, men Gudmund sade dem, hvem han var, samt befallte dem att ej drifva något gyckel med detta människobarn.
Därefter redo de tillsammans in i borgen, där de hörde allsköns strängaspel ljuda.
Kung Gerröd kom ut emot dem och hälsade dem vänligt, och män kommo fram, som togo deras hästar och ledde dem till stallet.
Gudmund ledsagades till konungens sal, där det skönaste gästabud strax tog sin början, och männen voro stojande glada.
Till sist lade konung
Gerröd en purpurkappa öfver Gudmunds axlar och gaf honom konungsnamn, grep därpå hornet och drack honom till.
Gudmund tog mot det och tackade, hvarefter han steg upp på bänken midt emot konungens högsäte och gaf det löftet, att han ej skulle tjäna eller lyda någon annan konung, så länge Gerröd lefde.
På en af bänkarne satt emellertid en man vid namn Jökul, som började känna sig afundsjuk för den heder, som visades Gudmund, och han tog en benknota och slungade den hän mot dennes flock.
Det såg den osynlige Torsten, och han grep knotan i luften och sände den tillbaks, så att den slog på näsan en man, som hette Gust; näsbenet bräcktes, alla tänderna röko af honom, och han föll i vanmakt.
Då vardt konung Gerröd vred, och han sporde, hvem det var, som hifvade oxben öfver hans bord.
»Nu skall det pröfvas», ropade han, »hvem som är bäst i bollkastning.»
Han kallade till sig två män, Drött och Hösne.
»Gån och hämten hitin min guldboll», sade han.
De kommo tillbaka med ett sälhufvud, som vägde hundra pund, och hvarifrån det glödde och gnistrade som från en ässja; och fettet droppade ned för dess kinder som brinnande beck.
»Tagen den bollen», skrek Gerröd, »och smällen till hvarandra därmed!
Enhvar, som släpper den ur händerna, skall draga fredlös härifrån samt vara förlustig sin egendom.
Men enhvar, som ej ens djärfves att gripa den, skall heta niding.»
Drött kastade först bollen till Gudmunds sven Fullstark, som tog emot den med ena handen.
Torsten såg emellertid, att kraft fattades honom, hvarför han sprang in under bollen och halp honom att drifva den bort till Agde jarls följeslagare Froste.
Denne Agde jarl hade sin plats bredvid Gudmund.
Han härskade öfver häradet Grunder, som är beläget mellan Resaland och Jotunhem.
Sitt residens hade han i Gnipalund.
Han var mycket trollkunnig.
Nu tog hans man Froste emot bollen med fast tag, men så nära kom den dock hans ansikte, att kindbenet bräcktes.
Snabbt slungade han den bort till Gudmunds andre sven Allstark, som tog emot den med båda händer, och nära var det, att han därvid segnat till golfvet.
Men Torsten sprang till och stödde honom, hvarpå han lät sälhufvudet flyga till Agde jarl själf.
Äfven han grep det med bägge händer, men det rinnande fettet kom att droppa ned i hans skägg, så att detta med ens stod i ljus låga.
Hastigt gjorde han sig af med tingesten, som nu flög till hans granne, konung Gudmund, hvilken genast skickade den till konung Gerröd.
Men denne vek undan, så att den i stället träffade hans män Drött och Hösne och gaf dem båda döden.
Sedan dansade den genom en glasglugg ut i det dike, som var gräfdt ikring borgen.
Och därifrån sprang upp flammande eld.
Då slutade man detta nöje och började dricka.
När Gudmund och hans män gingo att sofva, tackade de Torsten, för det han gifvit sådan hjälp, att ingen olycka drabbat dem; men Torsten genmälte, att det kraftprofvet varit tämligen lindrigt.
»Hvarmed skola vi månne i morgon förlusta oss?» sporde han.
»Brottningskamp skall konung
Gerröd låta anställa», sade Gudmund; »och hans män skola taga hämd; men vår styrka är tyvärr icke att jämföra med deras.»
»Min konungs lycka skall stå oss bi», återtog Torsten.
Nästa morgon gick enhvar ut att roa sig, bäst han kunde, medan matsvennerna dukade bordet.
Sedan sporde konung Gerröd, om kämparne kände lust att brottas.
Hans befallningar ville de lyda, svarades det.
Därpå klädde de af sig och togo hetsiga nappatag med hvarandra.
Och Torsten tyckte sig aldrig tillförene hafva sett sådana grepp.
Allt skalf, när de föllo i tiljorna.
Då trädde Agde jarls följeslagare Froste fram på golfvet och sade:
»Hvem ärnar gå emot mig?»
»Det blir väl någon, som det gör», utbrast Fullstark, Gudmunds man.
Strax höggo de tag i hvarandra; det vardt en häftig brottning, och Froste var den starkaste.
Han lyfte
Fullstark upp på sitt bröst, i det han böjde sig långt tillbaka: men då satte den osynlige Torsten sin fot i hans knäveck, så att han stupade baklänges, och Fullstark föll ofvanpå honom.
Hans nacke och hans armbåge krossades.
Därpå reste han sig upp med möda och sade:
»Icke ären
I ensamme om munterheten här — hvarför stinker det så ur eder flock?»
»Ifrån munnen räknadt, har näsan ej långt att lukta», svarade Fullstark.
Sedan reste sig Jökul från bänken, och Allstark trädde fram emot honom.
I fräsande raseri drabbade de tillsammans, men Jökul hade öfvertaget.
Han ledde emellertid brottningen bort mot den bänk, där Torsten satt, så att denne fick ett fast tag i Allstark, och Jökul sökte sedan förgäfves att draga honom ifrån bänken.
Så häftigt drog han, att han kom att stiga med fötterna ned i salsgolfvet ända upp till anklarne.