Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
B a d r u m, de båda väl icke kunna ha så mycket gemensamt.
f ö r u t okända, ä r o n u en l y x a r t i k e l, o c h un- Emellertid var Ingrid glad, när hon vid sjutiden gick ned till stationen; ty tants lilla hem var ju der d e n n ä r m a s t e f r a m t i d e n k o m m a d e ändock något nytt att få se, om hon än icke kunde kanske a t t äfven p å a n d r a sidan kanalen värja sig för den föreställningen att tant Märta själf anses l i k a n ö d v ä n d i g a, s o m d e n u ä r o i d e vore en liten gumma med skarpa ögon och stränga, flesta e n g e l s k a b o n i n g s h u s.
H u r u v i d a bar- gammaldags vanor och fordringar.
— Det var trångt i kupén, så att Ingrid var mycket nöjd att efter nen n å g o n s i n s k o l a sändas till sängs tidi- g a r e o c h u p p f ö d a s enklare, återstår a t t se. » en knapp timmes järnvägsresa få stiga ur, ta sin lilla kappsäck i handen och promenera den korta Mrs T w e e d i e ' s erfarenhet inskränker s i g vägen fram till tant Märtas bostad.
s y n b a r l i g e n t i l l t y s k a o c h franska barn, Hon var väntad och blef väl emottagen, och ehuru hon i början tyckte att tant Märtas utseende mot- eljes skulle ännu värre saker kunna sägas svarade den tanke hon gjort sig därom, kände Ingrid o m amerikanerna, d ä r b e g r e p p e t » barn » alg snart upplifvad och värmd både af hennes hjärt- snart s a g d t i c k e alls existerar, u t a n b l o t t liga välkomsthälsningar och hennes té.
Den unga s m å m ä n o c h kvinnor, h v i l k a v i s s e r l i g e n flickan iakttog i början en viss försiktighet i sitt sätt, men då tant!
Märta genom sina frågor efter hennes hem blomstra m y c k e t skönt i den första ung- och anhöriga visade ett verkligt intresse för dem, för- d o m e n, m e n i f ö r t i d åldras o c h v i s s n a t i l l svann småningom Ingrids skygghet.
Den första af- f ö l j d a f d e n o l ä m p l i g a dieten, d e i s k y l d a tonens bekantskap hann dock ej bli så grundlig, d r y c k e r n a o c h e t t i a l l o f o r c e r a d t lefnads- ty som tant Märta hade tidig sängtid och Ingrid sätt.
själf var trött efter föregående dagars ökade göromål, skildes de snart åt för natten och Ingrid somnade Och h v a r s t å r d e t s v e n s k a bar- godt i det lilla nätta gästrummet.
Det var glädjande att den påföljande morgonen Man k a n ej s ä g a m i d t e m e l l a n dessa k o n - lofvade vackert julväder.
Snön låg djupare härute på landet än i staden.
Egentligen fick man då icke traster o c h s m i c k r a s i g m e d a t t h ä r v i d lag riktig föreställning om själfva landskapet, om hvad h a funnit l e j u s t e m i l i e u.
N e j, t y v ä r r som var land eller sjö, åker eller vall; men vackert liknar d e t svenska u p p f o s t r i n g s s ä t t e t, isyn- var i alla fall det glänsande snötäcket, hvarur den nerhet h v a d m a t e n beträffar, a l l t f ö r m y c - snötyngda granskogen o c h de lätt rimmade björkarna ket d e t k o n t i n e n t a l a.
O t a l i g a g å n g e r h a r här och hvar höjde sig.
Inte ens tant Märtas lilla trädgård var nu något att beskåda, ehuru den säkert j a g sett d e n svenske fadern (o f t a till m o - var vacker om sommaren; men nu liknade blomster- derns f ö r t v i f l a n) f y l l a sin h a l f v u x n e g o s - kullarna o c h grupperna stora jultårtor med grädde ses v i n g l a s o c h åter, p å a n d r a håll, m o - öfver.
dern själf i ö m o m s o r g r ä c k a b a r n e n v i n När frukosten var slutad hade tant Märta litet för att, s o m d e t heter, stärka d e m, o c h att bestyra — ett par gamla gummor skulle ha jul- kost, och duktyg till julbordet skulle tagas fram, d o c k b o r d e d e b å d a veta, a t t v i n v i s s e r l i g e n o. s. v.
; och Ingrid slöt sig under tiden inne i sitt är stimulerande, m e n ej närande, o c h g o d rum för att lacka in sina julklappar, hvilket hon ej n ä r a n d e f ö d a är h v a d b a r n a k r o p p e n b e h ö f - förut medhunnit.
Julgåfvorna till hemmet voro natur- ver, ej s t i m u l a n t i a m e d alla dess s k a d l i g a ligtvis för länge sedan af sända; men hon hade sytt en liten soffkudde åt tant Märta och köpt ett par följder.
i tofflor åt henne från mamma, och så förstås en liten » Men v å r a svenska b a r n ä r o v ä l så rosen- present åt tants jungfru.
När detta var gjordt, gick Ingrid åter ut i hvar- k i n d a d e o c h friska s o m m a n k a n ö n s k a sig, » dagsrummet, där tant nu satt på sin vanliga plats i u t r o p a r ni.
V i s s e r l i g e n, m e n j a g v å g a r p å - länstolen vid fönstret, och frågade, om hon kunde stå, a t t d e t ej ä r t i l l f ö l j d af u p p f o s t - vara tant behjälplig med någonting.
ringsmetoden, utan o a k t a d t d e n samma, » Tack, min snälla flicka!
— ingenting annat, än s o m våra barn ofta f r o d a s o c h u p p v ä x a u n - om du vill plocka mina julrosor, » svarade tant Märta, » jag vågar inte i dag själf gå ut efter dem, eftersom der ogynnsamma förhållanden.
Själfva jag fått litet hosta. » u n g d o m e n ä g e r i n o m s i g så m y c k e t lif, Ingrid hade aldrig sett julrosor annat än på bro- s p ä n s t i g h e t o c h kraft, a t t d e n i h u f v u d s a k derier eller jultidningar, ty de funnos icke i hennes är s i g l i k i a l l a länder, m e n v ä n t a t i l l m e - hemtrakt.
Hon visste knappt hvad det var, o c h såg därför helt tviflande ut, då tant Märta bad henne d e l å l d e r n u p p n å t t s eller passerats, d e t ä r att gräfva fram dem under snön.
Blommor, som växte d å s o m frukterna af ett f ö r e g å e n d e lefnads- under snön — det hade hon nästan trott tillhöra sätt v i s a sig.
sagorna 1 Men tant sade på fullt allvar, att de växte Huru m å n g a m ä n m e l l a n f e m t i o o c h sex- på gruppen därborta, utanför gafvelfönstret, och sade henne hvar den lilla trädgårdsspaden stod, bad henne tio å r finner m a n i Sverige r e d o, a t t l i k s o m dock gräfva försigtigt — » längst ned måste du hjälpa h u n d r a t a l s e n g e l s m ä n a f s a m m a ålder, täfla till med händerna, tag därför mina stora yllevantar; m e d sina v u x n a söner i r o d d, b o l l s p e l o c h och sätt också på dig mina höga bottiner på fötterna, väg för den Svenska Cacaofabrikationen.
Dess absoluta renhet garanteras, men förbru- kare däraf uppmanas enträget att vid köp noga tillse, att de verkligen erhålla Hultmans Cacao och icke billigare upp- blandade och förfalskade cacaosorter af svensk eller utländsk tillverkning, hvilka ofta utgifvas för Hultmans Cacao.
Partiförsäljning: HULTMANS FABRIKERS FILIAL, Riddaregatan IO.
_ I D U N 1899. ty snön är d j u p.
och ni, stackars stadsbor, ha då aldrig några riktiga öfverplagg! » log tant.
» Och jag ber dig ursäkta, min lilla flicka, att jag gör dig detta besvär, » tillade iion, » men jungfrur kunna aldrig sköta så ömtåliga saker, de förstöra blommorna med spaden. » Ingrid lofvade att göra sitt bästa, ehuru hon inom sig undrade, om hon verkligen skulle finna några blommor — de måste ju ha frusit bort!
Men hon utelämnade naturligtvis bottinerna såsom onödiga, till dess tant knackade på fönstret, då hon sprang förbi, så att hon måste vända o m efter dem.
Ja, de be- höfdes verkligen, när man steg af den uppskottade vägen och sjönk ned i snön.
Men vantarna märkte inte tant att hon glömt, ty det utvisade stället i träd- gården doldes af några höga buskar.
Ingrid skottade försiktigt undan snön, hvarf efter hvarf, och så tog hon till händerna.
Jo — där fram- stack verkligen några mörkgröna blad.
hel grupp men, o!
hvad det sved i fingertopparna! ...
hon ång- rade verkligen, att hon inte tagit vantarna, men blyg- des för att vända om efter dem också.
» Kan jag hjälpa fröken? » hördes då plötsligt en röst tätt bakom henne.
Ingrid vände sig hastigt om — och vare sig det kom af öfverraskningen eller ky- lan, så sprungo i hast ett par skära » julrosor » upp på hennes egna kinder.
— » Kandidat Walther?!
— men hur har ni kommit hit? » utbrast hon ofrivilligt, mera öppenhjärtigt än artigt.
» Inte så underligt häller! » svarade den tilltalade med ett glädtigt skratt, i det han skakade hand med den unga flickan.
» Vi tillbringa julen ute på Oxelvik i år, ty mina yngre bröder, som äro sådana » sports- män », nöjde sig inte med mindre, när det kom s n ö, och vi tycka allesammans mycket om landet. » » År Oxelvik beläget i d e n h ä r trakten? » Ingrid hade trott det ligga på andra sidan om staden.
» Nej, det ligger alldeles här i grannskapet — det är Oxelviks tak, som sticker upp därborta ur björk- ' d u n g e n.
Och fröken tillbringar juldagarna härute på Lilla?
— min syster nämnde något därom.
— Men hvad söker fröken för dolda skatter här i snön, om jag får fråga? » tillade den unge mannen.
» Julrosor — men tror kandidaten att det kan fin- nas blommor under snön? » » Det tror jag!
— låt mig bara få hjälpa till!
Edra fingrar tåla inte vid sådant här. » Ingrid såg på sina eldröda fingrar och var tack- sam för hjälpen; och efter några ögonblick var hon nära att göra ett utrop af öfverrasknig, ty en rik tufva af blommor, hvita och skimrande som själfva snön, mötte hennes blickar.
» Hvad tant skall bli glad!
Hon är så ifrig om sina julrosor, » sade Ingrid och plockade nu en hel hand full.
När hon reste sig upp, föllo ett par ur knippan.
Kandidaten tog upp d e m.
» Men kanske att jag inte behöfver återlämna dem? » sade han leende, » då här är så stor rikedom på dem ändå? » » Det kan jag inte tro, att tant Märta har något emot, då hon har så många, » svarade Ingrid skälmskt och hjälpte så kandidaten att fästa dem i knapphålet.
Så började de tala om andra ämnen, mest an- gående julen.
Ärnade fröken Ingrid fara till julottan?
— Ja, hon, ville så gärna, men visste inte, om tant Märta lyckats anskaffa skjuts — ty hon hade ej hä- star själf.
» Kanske att jag får komma och hämta?
En liten slädfärd kan ju dessutom, i och för sig vara treflig, då fröken är på landet? » Ingrid var grufligt tacksam — hon trodde dock knappast, att tant Märta själf vågade resa ut, men man kunde i alla fall framställa det vänliga försla- get.
Kandidaten gick med in; och så blef det upp- gjordt, att han skulle hämta Ingrid, som sedan skulle stanna öfver frukosten på Oxelvik.
» Jag visste inte, att du kände grosshandlarns, » sade tant Märta senare; » eljes kunde jag ha sagt dig, att de voro härute, hvilket jag hörde i går. » » Jag har varit bjuden hos dem ett par gånger i höst, och kandidaten var händelsevis hemma då.
Grosshandlaren har varit ungdomsbekant med pappa. » Tant Märta hade satt julrosorna i ett blomsterglas på bordet bredvid sig.
» De äro nästan vackrare i år än vanligt — ingen enda har tagit skada, » sade hon med ett tonfall i rösten, som hade hon talat om lefvande varelser.
» Det är underbara blommor, » också fått stort intresse för dem.
sade Ingrid, som Tant Märta log, i det hon fortfarande betraktade dem, och det spred sig ett ljust skimmer öfver hen- nes anlete, som nästan kom det att synas ungt.
» Det var också en julafton, som jag såg dem för första gången, » sade hon, » — jag var lika gammal som du!
Jag fick en hel k n i p p a.
, » så höll hon upp, och blic- ken blef drömmande och inåtvänd, som hade hon talat till sig själf mera än till den unga flickan vid sin sida.
» Många vintrars snö har fallit sedan dess, » tillade hon sakta.
4 _ Det for (en så; underlig känsla genom Ingrids s j ä l.
Tant Märta hade ju också en gång varit en ungdoms- frisk flicka som hon själf — det hade hon inte tänkt sig in uti f ö r u t!
hade haft samma känslor, samma erfarenheter och förhoppningar; och kanske föreföll det den gamla alls inte så längesedan?
— Hur skulle det väl vara, när Ingrid själf en gång med en sjuttio- årings blick skulle se tillbaka på sin ungdom?
på denna julafton?
— den tanken hade a l d r i g fal- lit henne in förr!
Med ens stod framtiden för henne som en lång, okänd saga, en sväfvande dröm, ett dunkelt frågetecken ...
Hon kände på en gång lifligt, att det f a n n s något gemensamt mellan tant Märta och henne själf, något som ovillkorligt drog henne till den gamla; och följande ögonblickets impuls sprang hon fram och slog armarna om gummans hals och kysste henne.
EN PENNANS MAN BORTGÅNGEN.
[I i Den gamla såg upp — först kanske något öfver- raskad, men det låg något så varmt och förstående i blicken, att det föreföll Ingrid, som hade den sett rakt in i hennes hjärta.
Hon kände sig i sin tur öfverraskad, en hastig rodnad for öfver hennes ansikte och hon vände sig åt sidan.
De hade en riktigt angenäm julkväll på tu man hand, den gamla och den unga.
Ingrid såg med nöje, att tant fann kudden vacker, samt värderade hennes mors gåfva.
Ingrid öppnade nu sina egna julklappar från h e m m e t, ' d e m de båda gemensamt beundrade.
Och så voro där ett par paket till, med tant Märtas ännu prydliga handstil — det ena innehöll en liten vacker boa, alldeles modern; det andra, som var min- dre, tycktes innehålla en bok.
Men h u r kunde tant ha gissat det?
Det var ju ett vackert » poesi-album », just sådant som hon önskat sig, för att däri samla små dikter eller citat från vänner och-bekanta.
Så gick aftonen fort, och julsupén lämnade häl- ler intet öfrigt att önska.
Ingrid blef alldeles lagom i ordning följande mor- gon, till dess bjällerklangen hördes på gården.
Fär- den till kyrkan i den mörka morgonen, med stjärn- himmeln uppöfver och glindrande ljus äfven härnere från de jordiska boningarnas fönster, bragte redan en sann julstämning i sinnet, och julgudstjänsten i en landtkyrka har därtill en särskildt högtidlig anda.
Under hemresan vid full dager fick Ingrid tillfälle att beundra trakten i dess vinterdräkt, som ofta kan vara nästan så vacker som sommarens; och i den täcka villan på Oxelvik blef hon hjärtligt mottagen.
Efter ett par angenäma timmar hos dess vänliga in- vånare, vände dock Ingrid tillbaka till sin värdinna, som hon ej alltför länge ville lämna ensam.
Efter middagen, medan tant tog sig en stunds hvila, satt Ingrid framför brasan och bläddrade i jultidningar och böcker.
Då märkte hon, hvad hon ej sett förut, att det stod någonting skrifvet på ett af bladen i hennes nya poesi-album.
Där läste hon nu följande lilla vers, skrifven med gifvarinnans egen stil: Ej lifvet i vår värld är dans på rosor blott, — dock trifvas rosor här, att våra hjärtan lifva!
Om vi i ungdomsvår dem vårda rätt förstått, De blomstra för oss an, djupt under vinterdrifva.
Det föreföll Ingrid, som om alla de öfriga, oskrifna bladen liknade hennes egna, kommande år — hvad skulle de väl innehålla?
rosor eller törnen?
säkert bådadera.
Men nu kom tant Märta ut igen, så att Ingrid fick tacka henne, och sedan sutto de länge och sprakade, hvarunder den unga flickan fick höra mången skildring från forna dagar.
Annandagen på eftermiddagen blef Ingrid åter häm- tad till Oxelvik; och ehuru hon först tvekade att ånyo lämna den.
gamla, som själf ej kunde resa ut i ky- lan, så ville dock tant Märta på inga villkor, att hon skulle afstå från det erbjudna nöjet.
Och Ingrid kände härvid ännu lifligare än förut, att det främst var för sitt eget nöje, hon blifvit bjuden till sin tant, mera än för att blott vara henne till sällskap.
När Ingrid, efter dessa angenäma och minnesvärda juldagars slut, den påföljande morgonen åter kom till stationen för att resa till staden, väntade där ett bud från Oxelvik, som lämnade henne en stor bukett af julrosor!
Ingrid började åter sitt arbete med förnyad kraft och spänstighet, men hon tyckte sig efter dessa tre dagar ha blifvit nästan lika många år äldre — äldre i utveckling.
Lifvets vår låg bakom henne och som- marens rosor hade börjat spira.
Och hon tyckte sig nu förstå äfven dess höst och vinter bättre än förut; de unga, ha f r a m f ö r sig, hvad de gamla ha b a- k o m sig — det är egentligen hela skillnaden!
Eljes är det samma kretsgång, och människohjärtat är i grunden alltid sig likt, äfven o m de yttre omständig- heterna växla.
Ingrid kände, att det kan gå en under- ström af ungdomsvärme, äfven där kinden är blek och hyn vissnad, o c h „att det gifves minnen och känslor, som lefva friska, ännu under många vintrars snö!
7 l.
Hedlund foto.
MAURITZ RUBENSON.
M AURITZ RUBENSON, en af vårt lands mest bemärkte journalister, afled i förra veckan å akademiska sjukhuset i Upsala, där han inta- gits för att undergå en operation.
Mauritz Rubenson, som föddes i Göteborg 1836, var son till en sockerbagare därstädes och ägnade sig till en början åt faderns yrke.
Gubben Rubensons konditori var samlingsplatsen för en del äf den ti- dens Göteborgs-litteratörer, och däraf kom det sig, att unge Mauritz, som ofta lyssnade till deras diskus- sioner, fick lust att själf försöka sig i vittra idrotter.
Han gjorde också några ansatser på det dramatiska skriftställaregebietet — ansatser, hvilka alls ej slogo illa ut och följaktligen uppmuntrade honom till fort- sättning.
Hur det var, kom han från vitterheten in i tidningspressen och där fick han sitt framtida ar- betsfält.
Ägande i hög grad den israelitiska racens lifliga intelligens och ett vaket öga, särskildt för alla företeelser på det praktiska lifvets många områden, blef det hans uppgift att som resekorrespondent till Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning, hvilken han från och med 1865 tillhörde som fast medarbetare, skildra utställningar, industriella anläggningar, järn- vägsbyggnader o. d.
I denna egenskap fick han på sin lott att i alla riktningar genomfara vårt land, äfvensom att göra långresor genom Europa och Amerika, skildrande med liflig och sakrik penna allt, hvad som kom inom hans synkrets, » Handelstidningens Flygande » blef den be- tecknande benämningen på hans rundt Sverige gärna sedda och omtyckta person.
Hans intresse för allmänna frågor blef i fäderne staden vederbörligen uppskattad, så att han efter hand kallades till stadsfullmäktig och invaldes som ledamot i en mängd kommittéer och föreningar af kom- munal och merkantil natur.
Hjärtegod, vänfast och nobel i allt sitt görande och låtande, hade R. förskaffat sig en stor och ho- nom uppriktigt tillgifven vänskara, af hvilka han djupt saknas.
Närmast sörjes den aflidne af maka och flere barn samt af bröder.
O M R Ö S T N I N G E N i » ReseäfVentyrstäf- lingen » har så utfallit, a t t n: r V » F l i c k o r p å h j u 1 r i d t » erhållit en öf- v e r v ä l d i g a n d e m a j o r i t e t a f de i n s ä n d a r ö - sterna.
» S c a n i a » t o r d e därför g e sig till- k ä n n a f ö r r e d a k t i o n e n f ö r prisets — 50 kr — öfversändande.
— 5 små vänner i de m å n g a järnsängarne, för det a n d r a heter h a n Oscar, o c h del; förskaffade honom en särskild utmär- kelse p å Oscars-da- gen, då sjukhuset invigdes.
N ä r näm- ligen k o n u n g e n fick kännedom o m sin unge namne bland patienterna, lät han tillsända h o n o m sitt fotografi-porträtt, in- fattadt i gyllne r a m m e d k u n g l i g krona öfverst.
Det pryder n u b y r å n i den lille patientens r u m.
E n annan af våra bilder återger ett af de s. k. dag- eller l e k r u m m e n, försedt m e d låga, b a s t a n t a m ö b l e r o c h s o l i d a leksa- ker, h v i l k a s m å t t i n g a r n e få h a n d t e r a efter b e h a g, så l å n g t deras krafter r ä c k a till.
Därifrån b e g i f v a vi oss g e n o m långa, lju- sa korridorer, i h v i l k a v ä r m e l e d n i n g a r n e s KRONPRINSESSAN LOVISAS VÅRDANSTALT FÖR SJUKA BARN.
I DE SJUKA B A R N E N S PALATS.
F R Å N D E T L I L L A gråa tvåvåningshus, s o m b ä r a d r e s s n u m r e t 14 A H a n d t - verkaregatan, h a r kronprinsessan L o v i s a s v å r d a n s t a l t f ö r sjuka b a r n nu i n f l y t t a t i sin n y u p p f o r d a c h a r m a n t a b y g g n a d v i d P o l - h e m s g a t a n, eller r ä t t a r e k o m p l e x a f b y g g - nader, h v i l k a därstädes i ljusa, g l a d a fär- g e r o c h m e d a r k i t e k t o n i s k t stilfulla pro- p o r t i o n e r r e s a sig p å en h ö j d, där de g ö r a ett b e h a g l i g t a f b r o t t m o t e n f o r m i g h e t e n hos de kringliggande Kungsholms-kvarte- rens yttre.
D e v a c k r a o c h t i d s e n l i g a l o k a l e r n a invig- des, s o m bekant, h ö g t i d l i g e n den 1 dennes i n ä r v a r o a f h. m.
k o n u n g e n s a m t åtskil- liga af hofvets öfriga medlemmar, jämte representanter f ö r v å r läkarekår o c h en d e l administrativa myndigheter.
M a n k a n ä n n u s k ö n j a v i t t n e s b ö r d e n om d e n nyss f ö r s i g g å n g n a i n v i g n i n g e n i den m ä n g d u n g a granar, s o m d e k o r e r a d e trapp- u p p g å n g a r o c h k o r r i d o r e r o c h nu synas grupperade utanför hufvudingångarne med vinterns f ö r s t a snö p å s i n a barr.
D ä r de stå, s y m b o l i s e r a d e d e n s t u n d a n d e julen, s o m skall k o m m a m e d ljusstrålande g r a n a r till de s m å sjuklingarne därinne o c h b r i n g a d e m g å f v o r från f ö r ä l d r a r o c h a n h ö r i g a t i l l förströelse u n d e r p l å g o r n a s l å n g s a m t g l i - dande timmar.
F ö r öfrigt m å m a n i n g a l u n d a tro, att d e af anstaltens s m å patienter, h v i l k a ej allt- f ö r h å r d t a n s ä t t a s af lidandet, h a skäl att b e k l a g a sin t i l l v a r o d ä r s t ä d e s u n d e r skö- terskornas s o r g f ä l l i g a vård.
O c k s å finna de sig m e d s t ö r s t a l u g n i s i t t ö d e o c h äro l å n g t ifrån o k ä n s l i g a f ö r d e n uppfriskning, s o m l i g g e r i en p l a n s c h b o k s l y s a n d e färger eller i ä g a n d e r ä t t e n t i l l en liten h ä s t a f b j ö r - kens e l l e r furans f u l l b l o d.
När Idun härom dagen besökte dem o c h h a d e sin k a m e r a m e d sig, funno de sig m y c - ket t i l l t a l a d e a f visiten o c h l ä t o oss m e d n ö j e f o t o g r a f e r a d e m, under d e t de samt- o c h s y n n e r l i g e n i n t o g o sin déjeuner dina- toire.
E n af v å r a b i l d e r återger j u s t d e n n a scen.
T i l l h ö g e r, s i t t a n d e b r e d v i d en a f sän- garne, synes en u n g m a n o m c i r k a å t t a vå- rar, h v i l k e n ser m y c k e t b e l å t e n ut m e d sin t i l l v a r o.
D e t h a r h a n o c k s å a l l a skäl till.
F ö r s t o c h främst är h a n i d e t n ä r m a s t e å t e r s t ä l l d från sin s j u k d o m, så att h a n o b e - h i n d r a d t får spatsera o m k r i n g i k o r r i d o r e r o c h sjuksalar o c h h ä l s a p å sina l i g g a n d e IDUN 1899.
— l a g a n d e, ser särdeles i n b j u d a n d e ut.
V å r k a m e r a v å l l a r en viss u p p s t å n d e l s e därinne, o c h d e n b l y g a s t e a f d e n kulinariska k o n - stens tjänare f ö r s k a n s a sig in i skafferiet, hvars d ö r r de s t ä n g a o m sig.
M e n d å v i f ö r s ä k r a t d e m, att v å r k a m e r a besitter rönt- genljusets kraft a t t g e n o m t r ä n g a äfven d e n t j o c k a s t e skafferidörr, g å de å n y o t i l l sina skärbräden o c h kastruller o c h l å t a d e n ljus- k ä n s l i g a p l å t e n f å n g a d e m under u t f ö r a n d e t af deras sysslor.
S o m c i c e r o n h a f v a v i h e l a t i d e n haft an- staltens ä l s k v ä r d a o c h n i t i s k a f ö r e s t å n d a - rinna, f r ö k e n M a r i e B r o d i n.
T y v ä r r h a r h o n af b l y g s a m h e t s skäl, d e m vi, ehuru ogärna, n a t u r l i g t v i s m å s t e respektera, m o t s a t t sig vår önskan att i sammanhang m e d de bilder från k r o n p r i n s e s s a n L o v i s a s v å r d a n s t a l t f ö r sjuka barn, s o m vi i d a g s n u m r e t b j u d a v å r läsekrets, ä f v e n f å m e d d e l a hennes p o r t r ä t t.
V i h ä n v i s a d ä r f ö r v å r a läsarinnor t i l l I d u n n: r 32 f ö r år 1896, h v a r e s t f r ö k e n B: s v a c k r a v e r k s a m h e t i vårdanstaltens t j ä n s t finnes t e c k n a d o c h där hennes b i l d äfven är r e p r o d u c e r a d.
D e t är j u m å n g a s a m f ä l l d a krafter, s o m v e r k a v i d ett sjukhus ' r a t i o n e l l a s k ö t s e l: främst läkarne, a f h v i l k a s e f f e k t i v a ingri- p a n d e v i d o p e r a t i o n s b o r d e t eller s j u k b ä d - I DE SJUKA BARNENS PALATS l EN AF SJUKSALARNE.