Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvilken förmåga föutsättes ej hos underdomaren, om han skall kunna, icke allenast riktigt uppfatta, utan äfven på ett tillfredsställande sätt framställa dessa omständigheter?
och blir icke öfverdomstolen satt i nödvändighet att grunda sin dom på en ensam ung underdomares uppfattning eller, hvad värre är, på den tilläfventyrs högst ofullständiga framställning, han förmått gifva åt sin individuella uppfattning?
I de länder, der strafflagen åt domare öfverlemnar prölningsrätt vid straffets bestämmande, är den allmänna rösten derom ense, att en så beskaffad lag skall tillämpas af en utaf flere personer bestående domstol och utan appell; och med afseende å den för friheten vådliga makt, som härigenom skulle läggas i domarens händer påkallar man en rättegångsordning med jury.
En annan punkt i rättegångsordningen, som på strafflagens innehåll, måsle öfva ett väsendtligt inflytande, angår domarens åliggande vid brotlmålsransakningen.
Det är nemligen en hufvudsaklig skilnad om vid sådana ransakningar den akusatoriska melhoden följes d. v. s. att en allmän åklagare efter en föregående preliminär undersökning utför processen inför domstolen, som i sådant fall endast pröfvar halten af de förebragta bevisen, äfvensom den tilltalades brottslighet; eller om deri inqvisitoriska melhoden vid rättegången följes, så att t. ex., såsom hos oss sker, Domaren på embetets vägnar ransakar och till någon del sjelf för processen mot den tilltalade.
Åt en domare, som handlar efter först uämnde method, Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, iV:o 38.
C9 kan öfverlemnas en pröfningsrätt vid straffets bestämmande, som i de länder, der den senare methoden följes, Liefve för den medborgerliga friheten högst vådlig.
Jag har redan i förbigående nämnt de kontroller, som domaren måste underkastas i händelse en större makt åt honom öfverlemnas.
Dessa kontroller bestå, dels i närvaron af en offentlig åklagare, tillhörande en särskild korps, med djupare insigter och kunskaper än hos våra åklagare förefinnas; dels i broltmålsprotokollerna.
Om man åt domaren öfverlemnar en så vidsträckt makt hvarom här är fråga, så kan man icke åt honom medgifva rättigheten att sjelf och utan all närmare tillsyn uppsätta de protokoller, på grund af hvilka hans förfaringssätt af öfverrätten skall pröfvas.
Innan man antager en strafflag, som, vid bestämmandet af straffen, åt domaren öfverlemnar en vidsträckt latitud, är det således nödvändigt att veta, huruvida de nu nämnde garantierna emot missbruk af domaremakten komma att ingå i den blifvande rättegångsordningen, och huruvida de med afseende på vårt lands förhållande kunna införas (så uppstår t. ex. den fråga om, med afseende på den glesa befolkningen, tillräckligt antal jurymän med erforderlig bildning kan å alla orter erhållas o. s. v.)
För närvarande känna vi icke, hvad förslag till rättegångsordning kan komma att oss föreläggas, icke ens om det samma ännu är slutligen utarbetadt.
Men om således rättegångsordningen, ©tvifvelaktigt en af de delar i vår brottmålslagstiftning, som i första rummet behöfde förbättras, lemnats orörd, så hafva de öfriga tvenne delarne, eller brottens karakteriserande och straffsystemet i förslaget undergått desto större förändringar.
Lag-utskottet har erkänt, att man vid jemförelse!! af den nu gällande lagen med den föreslagna, genast inser att den senare, väsendtligen skiljer sig frän den förra så till form som innehåll.
Hvad brottens karakteriserande angår så har Utskottet åt de förändringar i berörde hänseende, som förslaget innefattar, icke lemnat synnerlig uppmärksamhet.
Denna del utgör dock otvifvelaktig! den väsendtligaste af en Strafflag, såvida man icke dermed förstår endast en straffskala till afmätande af straff för erkända förbrytelser.
Lagen skall garantera beståndet of medborgarnes heligaste och dyr baraste rättigheter.
Den stadgar, i sådant afseende, ansvar för angrepp af den enskilde å dessa rättigheter: men den måste, tillika genom ett noggrannt bestämmande af de handlingars beskaffenhet, som med straff beläggas, förebygga, att icke den offentliga makten må kunna genom utsträckt tolkning af lagens bud ålägga den enskilde i hans görande eller låtande, pligter som utgjorde ingrepp i den medborgerliga friheten.
Utrymmet medgifver icke ett närmare skärskådande af lagförslagets stadganden i detta hänseende.
Jag tillåter mig endast att åberopa, 70 Reservationer vid Lag-Ulskoltels Betänkande, N:o SS. hvad af en reservant till förslaget (prof.
Schlyter) blifvit yttradt eller »att orasor»gen om menniskolif ej är iakttagen»; äfvensom de anmärkningar som blifvit framställde mot nödvärnsrätten.
Lagförslagets stadganden i afseende härå, afvikande från vår nu gällande lag, äro af den beskaffenhet, att den, som emot öfvervåld fredar sitt lif och sin egendom, äfventyrar att stämplas såsom missdådare, under det att denne sistnämnde deremot omsorgsfullt skyddas.
Brottens rälta karakteriserande är således för den fredlige medborgaren den vigtigaste delen af strafflagen, enär för honom, åtminstone såsom enskild person betraktad, kan vara likgiltigt, med hvad straff förbrytaren umgäller sin orättfärdighet, allenast han vet sig i sin rättmätiga verksamhet tryggad så väl mot förföljelser under sken af lag, som mot öfvervåld.
Under erkännande af vår lags många brister i öfrigt, hafva vi likväl genom en hundraårig erfarenhet vunnit kännedom derom att, utan afseende på beskaffenheten af våra politiska institutioner, vår frihet, våra lif, vår heder hittills af denna lag varit skyddade.
Detta är också otvifvelaktigt en hufvudsaklig egenskap i all brottmålslagstiftning; och man må således icke undra, om vi tveka att lemna denna lag, i utbyte emot en ny, om hvilken vi intet veta, och hvars egenskaper, af den i vetenskapens hemligheter oinvigde svårligen kunna med tillförlitlighet bedömas.
Man måste icke heller glömma, att den civila och kriminella lagstiftningen med hvarandra på det närmaste sammanhänga.
Lagförslagets författare hafva också, under inseende häraf, företagit sig en fullkomlig omarbetning af dessa grenar i lagstiftningen, för att införa ett helt nytt rättssystem efter deras sinne.
Den föreslagna strafflagen utgör endast en början, som skall medföra nödvändigheten att antaga det öfriga.
1 stället för det uråldriga rättssystem, utgånget från folket sjelft, hvilket i sekler värnat dess frihet, har således ett helt nytt system blifvit föreslaget, och förslagets författare hafva, enligt hvad Lag-utskottet medgifvit, dervid allt för mycket fästat sig vid de theorier i straffrätten, som anse afskräckande från brott och förbrytarens förbättring såsom straffets ändamål.
Dessa theorier, uppkomna för några tiotal af år tillbaka, hafva redan förlorat allt anseende inom vetenskapens område och det måste väcka förvåning att se dem ännu i vårt land åberopas af en lagstiftare.
I tillämpningen hafva de visat så olyckliga resultater, att den Bayerska strafflagen, som är byggd på en sådan theori. och hvilken tjenat förslagets författare till föresyn, redan 9 år efter dess antagande ansågs behöfva en tota! omarbetning.
Tänk om detta blefve förhållandet älven hos oss!
De moderna theorierna synas icke i allmänhet vinna nationens svmpathier.
Den känner att dessa theorier ej äro rätt praktiska; den känner också att de för nationens rättsbegrepp äro helt och hållet främmande Exemplet af Reservationer vid Lig-Ulskollels Betänkande, N:o 38.
71 vår nya fattigvårdsförordning, som var byggd på dessa theorier, och som elter ett lif af 8 månader befunnits så otillfredsställande att en återgång till de gamla principerna ansetts nödvändig, är i detta afseende varnande.
Men den civila och kriminella lagstiftningen är af djupare betydelse för en nation än att den må underkastas experimenter.
Lag-utskottet har erkänt och rättat det fel i fråga om ofvannämnda grundprincip för strafflagen, som stannar dess författare till last, i det Utskottet ganska riktigt angifvit förnuftets och rättvisans fordringar såsom straffrättens grund; men Utskottet har, med ogillande af den princip, hvarpå hela förslaget hvilar, det oaktadt, trott sig kunna, med några förändringar, bibehålla och förorda förslaget.
Att enhet och system derigenom komma att saknas, visar sig likväl uppenbart.
Den princip, som ligger till grund för en lag, röjer sig i tillämpningen på dess särskilta momenter.
Om nu denna princip vore oriktig; hvilka svårigheter skola icke möta vid den förändring, som förr eller senare skall blifva nödvändig?
Huru mycket lättare vore det icke, och vore man icke mindre blottställd för misstag, om man beslöte sig till, att systematiskt utbilda de principer i straffrätten, med hvilka nationen och domarena äro hemmastadde, än om man lättsinnigt antager ett nytt system, bygdt på theorier, som i de länder, der de blifvit antagna, visat sig så opraktiska.
Jag kan icke underlåta att anmärka, att de försök i lagstiftningsväg, som i senare tider hos oss blifvit gjorda, icke vittna förmånligt om vår tids fallenhet för lagstiftning och synas böra afråda oss från ett mera omfattande försök i denna syftning.
Det 3:dje af de angifna momenterna i brottmålslagstiftning eller straffsystemet och är hos oss otvifelaktigt i behof of reform, då, med stigande civilisation, de förr brukliga straffen icke motsvara tidens fordringar; men en ändring i berörde hänseende innebär icke ovilkorligt nödvändigheten af en så fullkomlig omskapning i rättsystemet, som lagförslaget innefattar.
I fråga om valet af straffarter har Utskottet lika med Lagberedningen tillstyrkt utsträckning af frihetsstraffen.
Dessa straff förordas isynnerhet af förhättrings-theoriernas anhängare, såsom bidragande till förbrytarens förbättring.
Men månne erfarenheten gifvit stöd åt en sådan förhoppning?
månne icke den visat motsatsen?
och blir det under sådana förhållanden väl beräknadt att utvidga fängelsestraffen?
Vi behöfva blott erinra om våra, på grund af Lagkommittéens förslag tillkomna horreklionsinrättningar, som, enligt ett allmänt vordet ordspråk, äro verkliga plantskolor för brott. 72 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, A’:o 38.
Grundlösheten af denna så kallade förbättringstheori i straffrätten visar sig således redan deruti, att fängelset, hvilket man förordar, till vinnande af sitt förnämsta ändamål, förbrytarens förbättring och förekommande af brott, hufvudsakligen bidrager till förbrytarens försämring och brottens tillväxt.
Men, invänder man, det är just detta man vill förekomma, och af denna orsak förordas ensamhetsfängelset.
Likväl äro de nyttiga verkningarne af delta fängelse såsom straff långt ifrån allmänt erkända.
I denna punkt är jag af skiljaktig mening med Utskottet.
På grund af den kännedom jag inhemtat om dessa fängelser betviflar jag deras verksamhet att förekomma brott.
Fängelseluften är förpestad.
Renhet och (läckfrihet alstras lika litet inom dessa murar, som den fysiska styrka att fördraga kroppsligt arbete och den moraliska kraft att motstå frestelser, som är nödvändig för fången vid hans återinträdande i lifvet; och likväl äro dessa fängelser, jemförelsevis mindre förderfvande, än gemeusamhetsfängelset, sådant detta för närvarande är organiseradt.
I afseende å straffängelsernas organisation återstår nemligen ännu mycket att göra, på det att de må kunna afpassas efter brottens olika karakter och beskaffenhet.
Emellertid och i brist häraf skulle antagandet af frihetsstraffet såsom universelt straff, utan tvifvel komma att verka ofördelaktigt och medföra nödvändigheten att uppföra ensamhets-fängelser.
Men skall väl Staten kunna uthärda de kostnader af mer än 10 millioner r:dr, som dertill erfordras? och hvilken tillökning i de årliga kostnaderna för fångarnes vård och underhåll skall icke blifva en följd såväl af denna utvidgning af fängelsestraffet som af fångarnes förvarande i enrum, der deras arbete blir mindre lönande och utgifterna för fängelset större.
1 fullkomlig motsats till den åsigt i straffrätten, som bemödar sig att utfinna ett enda straff för alla brott, hvilket jag anser vara orimligt och omöjligt, anser jag för min del straffet snarare böra lämpas efter brottets art och beskaffenhet.
Jag anser detta vara en ovilkorlig fordran af rättvisa och jag anser det derjemte komma att verka till förekommande af brott.
Jag har af dessa skäl tvekat att från antalet af hos oss godkända straffarter utesluta vissa såsom t. ex. landsförvisning vid politiska förbrytelser och offentlig afbön vid ärekränkning.
Jag har icke funnit mig öfvertygad af de skäl, som blifvit anförda mot bibehållande af dessa straff.
Hvad jag hittills anfört, afser endast de grunder, hvarpå lagförslaget till sitt innehåll är bygdt.
I praktiskt afseende eller i fråga om dess tillämpning möta lika stora betänkligheter.
Förslaget är så redigeradt, att det uttalar allmänna satser, hvilka blifva ytterst svåra att tillämpa.
Det utgör i detta hänseende Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
73 hänseende en särdeles motsats till det konkreta språket i vår nu gällande lag, hvilken just derigenom är en bok för folket.
I ett land som Sverige, der folket sjelft utför sina mål inför rätta, är denna egenskap hos en lagbok af aldra högsta vigt.
Ingen lärer tro, att folket skall kunna läsa och förstå den nu föreslagna lagen, som i allmänhet taladt är så dunkel att långvariga diskussioner inom Utskottet uppstått om dess rätta mening, oaktadt vi ägt tillfälle att derom rådföra oss med författarena.
Det är kändt att de utländska lagar, som tjenat förslaget till föresyn och från hvilka det till en stor del är öfversatt, ogillas af de praktise rande juristerna just i anseende till dessa allmänna satser, som enligt deras uttryck endast »äro välklingande fraser, utan allt inflytande på praktiska frågor.»
I vår nu gällande lag uttalar sig den religiösa anda, som ligger till grund för förflutna tiders lagstiftning i Sverige.
Den brist på denna religiösa anda, som röjer sig i förslaget, har af Kongl. Majit blifvit anmärkt, i hvad angår formen för uppställningen.
Religionsbrotten, som af lagberedningen blifvit ställde i ordningen efter statsbrott och brott emot offentlig myndighet, har af Kongl. Majit blifvit anvisade den plats de ägde i 1734 års lag.
Men bristen på denna religiösa anda ligger djupare än i uppställningen och afhjelpes icke genom en förändring i denna.
En lag som t. ex. tillåter concubinat synes mig icke stå till sammans med rena seder.
Ur religiös, vetenskaplig och praktisk synpunkt måste jag således för min del lika med Utskottet afstyrka lagberedningens förslag.
Men jag skiljer mig från Utskottet deruti, alt jag, dels icke ansett Utskottet kunna med ogillande och förändring af lagförslagets principer likväl förorda dess antagande i dess väsendtligaste delar, dels deruti, att jag ansett det omöjligt för ett Rikets Ständers Utskott att företaga sig en så beskaffad omar betning af ett helt lagförslag.
Följden af denna Utskottets omarbetning har blifvit den, att det af Utskottets majoritet utarbetade förslag saknar all enhet och konsequens, att det innebär uppenbara motsägelser och någon gång misstag.
Att i ett straffsystem, som ogillar affliktiva straff, bibehålla vatten och bröd är att gifva en örfil åt systemet.
Utskottet har beslutat, att skilnad bör äga rum emellan straffarbete och fängelse.
Det senare, såsom utgörande ett till karakteren lindrigare straff, borde, enligt Utskottets mening, äfven genom en särskild benämning skiljas från det förra.
Men det gifves, vid detta förhållande, icke något rimligt skäl att inskränka tiden för fängelsestraffet till högst 6 månader.
En mängd förbrytelser gifvas, Bih. lill R.
Prot. 1817 och 1848■ 7 Sami. 1 Afd. 22 Eäft. 10 74 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. t. ex. politiska, för hvilka straffarbete vore för strängt, men 6 månaders fän gelse allt för ringa.
Utskottet har beslutat, att fängelsefångar ej få till arbete hållas.
Detta skulle leda till alt uppfostra lättingar, att vid sysslolöshet och sömn vänja dem, hvilka framför allt borde afvänjas från den lättja, som ganska ofta är brottets orsak.
Det är efter min öfvertygelse i den större eller mindre strängheten i fångarnes behandling, i deras användande till tyngre eller lättare arbete, som skilnaden borde hafva sökts emellan straffarbete och fängelse.
En gradation i straffarbete hade kunnat beredas derigenom, att åt den ene lernnades tillfälle alt med ansträngdt arbete förtjena något mera än den andre.
Utskottet har förekommit detta, genom stadgandet, att fånge icke må tillerkännas någon den ringaste del af sin arbetsförtjenst.
Ett sådant stadgande, som står i strid, icke allenast med hvad som praktiseras i våra nuvarande fängelser, utan äfven vid fängelserna i alla andra länder jag sett, skulle också motverka arbetsamhet hos fången, hvilket otvifvelaktig! är det bästa medel att omvända honom till ordning och goda seder.
Genom att sålunda bereda tångarne möjligheten af arbetsförtjenst hade man också kunnat bereda en utväg för den genom brottet förfördelade att af denna arbetsförtjenst blifva godtgjord för sitt lidande, hvilken godtgörelse det åligger Slaten att jemte straffet söka åstadkomma.
Vid detaljerna af förslaget tillåter jag mig några smärre erinringar: I 1 kap. 2 § har Utskottet lika med Lagberedningen föreslagit, att utländsk man skall dömas efter Sveriges lag för det brott, han utom riket begått emot Sverige eller svensk man.
I ali lagstiftning är det eljest en hufvudprincip, att hvarje handling bedömes efter det lands lag, der den blifvit begången.
Den, som lefver i landet, anses känna lagen och är till följd deraf underkastad dess stadganden.
Men en lag, som han icke kan känna, är för honom ej förbindande.
Om nu t. ex. en gerning, som af svensk lag betraktas såsom brott, är straffri eller tilllåtlig å den ort der den blifvit begången; är det väl rimligt att i sådant fall bestraffa en utlänning för en handling, om hvilken han icke ens kan ana att den enligt svensk lag är ett brott?
Ett undantag från regeln åtminstone för detta fall vöre således oundgängligen nödvändigt.
Icke mindre orimligt är det i sammanhang härmed stående stadgande, att på Konungen må ankomma alt förordna huruvida brott åtalas må eller ej.
En ligt gällande grundlag tillkommer det Konungen, att i brottmål göra nåd, mildra lifsstraff samt återgifva ära och till Kronan förverkadt gods; men att åt Konungen Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38.
75 öfverlemna att bestämma, huruvida ett brott må åtalas eller icke, innebär ett öfverlåtande åt verkställande makten af den enskildes rätt, så länge af denne såsom målsägande beror att åtala en emot honom begången förbrytelse.
Utskottet har, efter min öfvertygelse ganska riktigt, hyst fruktan för de vådor, som kunde härflyta deraf, att lagen innehölie en allmän regel angående straff för försök till brott.
Och i ändamål att förebygga det äfven oskyldiga handlingar skulle kunna såsom försök till brott åtalas, har Utskottet aktat nödigt att uttryckligen utsätta, i hvilka fall lörsök till brott må straffas.
Utskottet har, då det vidtog denna utväg, ansett sig hafva fortgått på den af 1734 års lagstiftare beträdda bana.
Men den försiktighet, för hvilken 1734 års lagstiftare i detta likasom i andra fall sig utmärkt, är af helt annan art än Utskottets.
Det är genom alt med bestämda drag, ställda i sammanhang med frågan om det fulländade brottet, karakterisera hvarje såsom försök till brott straffbar handling, som 1734 års lagstiftare vetat förekomma att illviljan skulle taga sig anledning, att i en oskyldig gerning spåra ett försök till brott.
Sålunda beteckna t. ex. 17 kap 2 och 3 §§ M. B. bestämdt och tydligt de handlingar, hvilka såsom innefattande försök lill lörgiftning bestraffas.
Endast på detta sätt kan man med säkerhet förekomma vådan af att straffa försök till brott, men så länge dessa till sin beskaffenhet skola bedömas efter en i lagen uppställd allmän regel, hjelper det ingalunda att stadga det allenast försök till visa brott kunna med straff beläggas
Det 4 kap, om vållande, är redan i Lagberedningens förslag vådligt derföre, att det icke, såsom 1734 års lag, närmare angifver de fall, då vållande bör bestraffas; härigenom kan inträffa, att en gerning, hvarigenom jag ganska oskyldigt blir vållande till en skada, kan tillräknas mig såsom brott, då jag nästan i hvarje fall kunde hafva förutsett möjligheten af en sådan olycka.
Men Lagberedningens förslag angaf åtminstone exempel till ledning för domarens bedömande af de fall, som borde beläggas med högre ansvar, och jag riskerade således åtminstone endast att fällas till ansvar för ringare vållande.
Utskottet har genom borttagande af dessa exempel lemnat domaren utan ledning.
Man har härvid måhända icke alldeles utan skäl anmärkt, att t. ex. en smed, som användt mindre godt jern vid tillverkningen af en vagnsaxel, skulle kunna tilltalas för vållande till dråp å den, som genom vagnsstjelpning förlorat lifvet.
Den 5 § i Lagberedningens förslag lydde sålunda: «för händelse, som pröfvas hafva mera af våda än af vållande timat, skall ej någon till straff fällas.»
Utskottet har åt denna § gifvit följande lydelse: »för händelse som timat af våda, den man ej förutse eller afvärja kunnat, skall ej någon till straff dömas».
Denna redaktion, som mera än Lagberedningens närmar sig till ordalydelsen 76 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58 i 1734 års lag, var af särskilda orsaker passande i denna lag.
Der gjordes nemligen skilnad mellan vållande till brott, och det fall, då, till följd af en tillfällighet, en i sig sjelf oskyldig gerning blef för en person skadlig, hvilket kallades vudagerning och belädes med en ringa bot af endast 20 daler.
Lagförslaget känner hvarken vudagerning eller vådabot; der stadgas endast ansvar för vållande.
Följden af nu föreslagna stadgande skulle blifva, att hvarje gerning, som, tillföljd af en inträffad olycka, medförde en skadlig följd, komme att anses såsom vållande till brott, så vida man kunnat förutse eller afvärja denna genom tillfälliga omständigheter inträffande olyckliga följd.
Men när inträffar väl det fall, att jag ej genom en ytterlig omtanka eller försiktighet kunnat förese eller afvärja att en sådan följd kunnat uppkomma af en i sig sjelf oskyldig handling?
Sålunda skulle vid alla de fall, der denna ytterliga omtanka och försiktighet ej blifvit använd, upphofsmannen till en i sig sjelf oskyldig gerning anses såsom vållande till brott!
Det 7 kap. utmärker sig isynnerhet genom de allmänna satser, hvilkas olämplighet i en lagbok jag redan anmärkt.
Sådana allmänna satser höra till doktrinen, icke till lagboken.
Vi känna redan hvilken besynnerlig tolkning man t. ex. gjort af den sats, som förekommer i den 5 §: »att hvarje gerning är straffri om den är begången att afvärja trängande lifsfara».
Stölder begångna i nöd skulle nemligen, så har man trott, vara straffria enligt Lagberedningens mening.
Sedan Utskottet lika med 1734 års lagstiftare ansett, att det icke är straffet utan brottet, som bör stämpla förbrytaren med vanära, förekommer det be synnerligt att Utskottet i 14 kap. 21 § lika som på åtskilliga andra ställen förklarar: att den som efter detta kap. gjort sig till straffarbete skyldig varder förlustig medborgerligt förtroende.
En egen och besynnerlig följd af detta Utskottets stadgande är också den: att den som enligt 2 § af nämnde kap. begått förfalskningsbrott icke förverkat medborgerligt förtroende.
Förfalskaren har enligt vår hittills gällande lag ansetts ärelös.
Det lärer icke komma att bidraga lill eftersträfvande af godt rykte om lagen tillåter att förfalskaren må blifva riksdagsman.
I 4 § af samma kap. har Utskottet sammanblandat tvänne till karakteren skiljda brott nemligen förfalskning och bedrägeri.
Den, som falskeligen i annans namn skrifver skuldebref, vexel eller dylikt, begär förfalskning.
Den som genom antagande af diktadt namn på ett eller annat sätt tillnarrar sig egendom begår bedrägeri.
För detta sistnämnda brott finnes ansvaret stadgadt i 23 kap.
Tillföljd af den hos Lagberedningen rådande benägenhet att generalisera, hafva, efter vissa doktrinela synpunkter, under allmänna rubriker blifvit sammanförda straff, som, enligt de praktiska rättsbegreppen, med hvarandra icke hafva någonting gemensamt.
Reservationer vid Lag-Ulskollets Betänkande, N:o 58. 77 I 17 kap. finnas t. ex. sammanförda en mängd af förbrytelser, som till karakteren äro från hvarandra bestämdt åtskiljda.
Emellan mord och dråp samt annan misshandel å person är en så väsendtlig skiljaktighet, att de icke hort sammanföras.