Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För n i - got mer iiii ett tiotal af %r tillbaka iiitogo de kriuliga handarbetena en synnerligen iiiidanskjuten stallning vid vara flickskolor.
Det lictte då, a t t undervisning i dessa iimnen under skol %ldern r a r öfverflödig eller, så vidt den ansags behöflig, tillhörde uppfostran i hemmet.
Ender upprepad opposition från en del hem var den ett obligatoriskt ämne i den skola jag förestår.
Sainnia ämne intager nu en obestridd plats å de flesta flickskolors läroplan.
Xåtte det icke dröja länge, innan den husliga ekonomien fått en sadan ställning rid vara flickskolor, som detta anines pedagogiska och sociala betydelse kriifrer!
Svenska kvinnan inom de bildande .konsterna.
Ser man tillbaka på konsten och dess intveckling under gäiigna tider &amp; r det sällan man bland alla dein, som inoin detta område gjort sig kända, phtraffar ett kvinnonainn.
Det ar först under senare tid, som kvinnan lyckats genombryta den kinesiska mur, som fördomar och beroende upprest, den iniir, som dittills förhindrat henne att afveii inom konsten lata den beghfiiing, soin naturen hos henne nedlagt, komma till sin ratta utveckling.
Va1 talar redan Pliiiiiis om en konstnariiina vid namn » Lala från Cyziciis&gt;, livars arbeten lian satter i jamnliöjd ined verk af Apelles och Sopolis, medan medeltidens konsthistoria liar a t t omförmala, liiiriisoin abedissh ~ H e r r o d von Landsberg)) på ett öfverlagset sätt illustrerade en af lieiiiie på latin.
författad bok och nämner en rSabina von Steinback~ som skaparinna af htskilliga förtjänstfulla skolpturarbeten.
Afven under renassancens dagar iiti Italien hör man omiiamiias konstïiiirinnor sådana som: &gt;Pro- perzia de Rossi)), » Lucrezia Quistelli D och &gt; Sofoiiisba de Creinones B - men hvad äro vii1 dessa enstaka, nu nästan glömda konstniirinnor mot den lysande rad af manliga konstutöfvare, som under sainina tidpunkt fört lconsten frai-n till en liöjcl, som af ingen senare tid blifvit upp- nådd?
Äfven iiiider de narniast efter reiiassaiiceii följande Hr11iiiidi.n- dena rar det icke battre bestalldt med kvinnans deltagande i arbete för konsten, ja, liarii ovanligt och osannolikt det i dessa tider anshgst vara, att.
en kvinna frambragt något konstverk, fraingår daraf, a t t åt- skilliga arbeten, som i verldigliet en, efter livad numera utredts, blifvit a t förda af B Judith Leister a, däri bland B Flöj tblhsaren r på v h t Natio- iialmuseiiin, laiige tillskrefvos, Frans Hals,, under det Jiiditli Leisters namn alldeles ignorerades.
S % kom dock sliitligen den s. k. upplysningsperioden och med denna åsikten, att en kvinna, som hade anlag för skön konst, jamval borde f&amp; utveckla desainnia.
Det dröjer darföre icke länge innan konstliistorien har a t t uppvisa det ena berömda kvinliga konstnars- namnet efter det andra.
Så fram trader D Ailgelica Kaiiff manii r ined.
sina allmänt beundrade, poetiska konipositioner och » Louise Vigée L e B r u m blir världsbekant som porträttinålarinna.
Från deunn tid
liar kvinnans plats s %soii~ konstnär rid sidan af mannen icke blifvit bestridd, och nästah hvarje kr framträdes en ny Irvinlig artist i ett af de främsta leden bland konstens utöfvare.
I vart land förde so111 bekant konsten i äldre tider ett jämfö- relsevis tynande lif.
Få voro de inanliga koiistnärerna ocli naturligen ännu färre antalet af de krinliga.
Den första iitöfvande konstng- rinnan i Sverige torde vara den i sliitet af 1600-talet lefvande Amca Muria Ehrenstrahl, dotter af den ryktbare nihlaren David von Ehreii- stralil.
Hennes arbeten, iitgörande dels allegoriska taflor dels portsiitt, äro utförda i samma maiidr som fadreiis, efter hvilkens död hon er- hö11 uppdrag att fullborda de verk, soin af Iiouom icke hunnit afslutas.
Oni Anna Maria Ehrenstrahl en fullödig representant för barockens breda och stoltserande koust, s % ar GZrilia Pasdb det för rococoiis oreflekterade cliariiie.
Eennes portratt påminna om broderns, Lorenz Pasch ' d. y., men liafva mera injukliet i färgen, äfven om de ej uppnå lians briljanta teknik.
I början och medlet af detta år1iiinBrade gr det hos oss taniligen tuniisådt nied kvinliga artister.
Xaria Röld viiiiier visserligen p i 1830-talet stor popularitet genoin sina portratt i svartkrita, soin ut-.
marka sig för smak och ti.äffs#lzeriiet, och Sopkie Adlersyawe röner samtidigt erkännande för sina, af sann religiös känsla, inspirerade altartailor.
Det ä r dock egentligen de sista decennierna, som i vårt land liafva att visa ett verkligt uppsring inom den af kviiiliga artister utöfvade niilnings- och bildliuggarkonsteni.
Deii svenska kvinnan, soni fikut, därest hoii agnat sig it konsten, ralt de belletristislta och sce- riiska oinrhdena d. v. s. de yttringar af sjiilslifvet, h i l k a torde vara de mest direkta och omedelbara och diir de janiförelsevis minsta tek- niska svkrigheterna förefinnas, liar under de sista årtiondena, oförskräckt jämväl kastat sig in p i de fria konsternas omihle ocli diis runnit fraingångar, som förr icke ansetts möjliga.
Hrilka iiro orsakerna till deiiila nya riktning i den svenska kvinnans verksamliet?
Den djupast liggande torde vara den allt niera sig framarbetande Bsikten, att det är kviiiiians bkde r5t.t och plikt, att i likhet med iiiauneii verka för kultiirens frainåtskridaiide och att därför, därest Iion eger begiifniug för någon viss art af konst, Hfveii göra cleiisaiiiina fruktbriiigancle.
A t t kvinnan ägde några anlag för utöfvaiide af den konstart, hvarom nu ar frhga, betviflades dock länge, ocli till detta tvifvel sällade sig
sasoin ett ytterligare hinder obenägenheten bos föräldrar och ni %lsmän att kosta på en flicka en s % pass dyrbar uppfostran, som den, hvilken kräfves för utbildning till artist.
Detta sista hinder.
undanröjdes dock då Fria konsternas akademi, soin redan ar 1735 stiftats för uppainmandet af nianliga konstnärer, 1864 öppnade sina portar jäinväl för kvinliga elever.
Staten liar härigenoin beredt kvinnan sainnia tillfälle som mannen att erhålla kostnadsfri utbildning, och det liar därefter endast berott på henne själf att begagna sig liaraf.
Detta har hon icke heller försummat, och v %ra nuvarande konstnärinnor hafva nästan samtliga akademien att tacka for den första grundläggande.
utbildningen.
Amnlia liirtdegren, som började sin konstnärsbana på 1840-talet, är kanske den första svenska konstnärinna, livilberis rykte sträckt sig till utlandet.
Det torde icke vara orätt att räkna afvea henne till vår samtids niålarinnor, då nya arbeten från hennes pänsel fram- bragtes ännu på 1870- och 1880-talen.
Få arbeten torde hos oss liafva vunnit en sådan popularitet, som hennes bilder från barnavärlden.
Hvein minnes icke de smh trinda, leende barnansiktena, inålide med den friska och omedelbara uppfattning, soin blott återfinnes hos den verk- lige konstniiren?
J u s t genom denna sin förinaga att uppfatta enkelt och naturligt stod Amalia Lindegren lhngt före flertalet,af med iiennee jamnariga artister, och det torde säkerligen dröja länge, innan de n h g a reproduktionerna af hennes taflor, som vi s % ofta påtriffa å vlggarne i de svenska hemmen, koinina att därifrån försvinna.
Som portr#ttmAlarinna står Iion ej sk högt som inom genreni %leriet, men äfveii såsom sådan liar hon vunnit stor popularitet.
Närmast denna artist torde böra nämnas tvenne andra konst- narinnor, som likasoin hon numera skattat åt förgängelsen, nämligen NZmmi Zetterström och Amanda Sidvnll.
Bida hade erliållit sin egent- liga utbildning i Paris, eliim Gtskilliga år senare än Aindia Linde- gre3.
Vid M211an12 ' Zettemtrönz fastes redan där stora förhoppniiigar och lion %tnjöt till och med äran att få en af sina taflor benämnd » Lappiiiteriörr, införlifvad med franska statens samlingar.
Er], iniiilsk1ig.t att se, förtidig död bröt dock dessa förhoppniiigar, innan Iion Iiiiiinit full konstnärlig mognad.
Eeiines mest kända tafla torde vara.
nC11arlotte Corday Inför sina domare ».
Stora voro äfven de fiirviiiitningar soin Amanda Sidvall ingaf, men dessa blefvo, mahända.
till följe af rent yttre förhållanden, icke uppfyllda, och då hon för några år sedan afled, var hennes konstniirsnamn nästan redan bort- glömdt.
Till den äldre delen af vhr san~tids målarinnor höra afven tvenne andra, ännu lefvande artister, nämligen Wilhelminina Lcrgerkolm och Agnes Börjesson.
Till skilnad från de förutnämnda hafva dessa einel- lertid hufvudsakligen erlihllit sin utbildning i Diisseldorf och deras arbeteif kännetecknas därför också af de förtjänster och fel, soni anses vara betecknande för berörda skola.
De förra ligga framför allt i ett vekt och käiislofuiit uttryckssatt samt ett omorgsfullt utarbetande af hvarje detalj, och de senare just i uppdrifvandet af dessa förtjänster till sin yttersta spets, livarigenom vekheten lätt iirartar till sentimen- talitet och det helas harmoni g&amp;r förlorad i ett alltför skarpt heto- nande af eiiskildlieterna.
Hrad nu sarskildt Wilhelmina Lagerholm beträffar, hafvc?, vi, och antagligen de flesta med oss, från hennes pansel icke sett nier an ett arbete inom genremåleriet, niidigen en i Wational~nnseuni befintlig tafla, kallad sEu gaminal historiao, framställande en ung livitkladd dam vid sin slända och en nng man, hvilken tydligen som bäst framför sitt frieri.
Denna tafia ar en god exponent för hvad Diisseldorfsskolan kan kstadkomrna.
Amnet ar tyskt romantiskt uppfattadt, en hänförande fin färgskala, sarskildt i stofferna, smeker ögat och samtliga detaljer äro fängslade väl itter- gifna.
De fel, som vidlhda Dusseldorfsskolan, återfinna vi här i mycket ringa n h, och Wilbelmina Lagerholm har geno-m denna enda tafla visat sig vara en nära nog lika god iaepresentant för berörda skola som hennes ryktbare landsman Ferdinand Fagerlin.
Det ar blott skada, att hon stannat vid detta försök inom genremåleriet, t y de arbeten inom porträttfacket hon sedermera presterat äro, ehuru fint utförda, väl mycket i saknad af det moderna temperamentet.
Äfven Agnes Börjesson visar i sina tafior, livilkas motiv oftast äro Iiemtade från sydligare länder, en tilltalande fiirgrikcdoni och sa- ker teknik.
Omtyckta genremålarinnor äro äfven E~ntiza Toll och o Enzma Ekvall.
Den senares arbeten äro af ett ojämnt konstvarde, men höja sig stundom till en afsevärd hög niva, och det ar att be- klaga, att desamma, ram % till forniatet samt kort och sällan exponerade, i vanliga fall torde undgå den stora allmänhetens uppiniirksainliet.
Konstnärinnans alster skulle säkerligen eljest vara mera allmänt kan- da och högre värderade an hvad soin nu ar fallet.
E n gewenihlarinna, som framträdt htskilliga år senare an de förstnämnda, är Fanny EIcbomBrate, Hon a r en af v %ra talang-
fullaste yngre konstiiiirinnor och har under de sista %ren visat, a t t en artist ej behöfver bortlägga pänseln, därför a t t hon blir maka och moder.
Hennes arbeten andas ett friskt och käckt skaplynne.
P % lek, under någon ledig stund, medan 1ion fyller de dagliga plikterna, i hemmet, kastar hon helt raskt ned p % duken en liten bild f r h bar- nens lekvrå eller stoj i det gröna.
Dessa akta, konstnärliga små taf- lor äro likasoin hennes öfriga interiörer och friluftsbilder återgifna med osökt uppfattning och lätt pänsel.
Fru Brate ä r afven frain- stående på porträttmåleriets oniråde; hennes bilder af » Man.w ' och » Morw äro säkra i teckning och karakteristik, ja vi skulle nästan vilja säga manligt kraftfulla i teknisk behandling.
Omnämnandet af frii Brate torde utgöra en lämplig öfverghg till iedogörelsen för de artister, hvilka, afven om de en eller annan gång ägnat sig i t genrenihleriet, dock liufvudsakligen sysselsatt sig iiied poitriittinåliiirig.
Till dessa hör Enzma Sparre.
Hon började med föi~stnäinnda a r t af niåliiing, men liar numera nästan uteslutande öfvergått till det senare slaget.
Till genretaflorna hörde ~Trollbru- den » ocli » Vappos död, soin p&amp; sin tid väckte en viss uppniärksainliet.
I dessa tnflor, till hvilka hon lieintade sina ämnen f r h gamla allmoge- legender, försökte Iioii a t t ingjiita detta niystiskt skracki~jagaiide och - Iiemslsa, som för dylika legender äro så vanliga.
Dessa bemödauden slogo dock öfver i effektsökeri, ocli hennes arbeten prålade med en skriande kolorit, s&amp;n mera lockade an behagade blicken.
Med verlz- lig Isärlek till sin konst och med sällspord energi har denna m %la- iiana dock tiini Pör t ~ i m förvaïfvat de felande kunskaperna och bort- arbetat störande tekniska brister, och hvad hon numera presterar ar af vida högre konstniirlig art, an hennes första lysande färgexperiment.
Till saniina grupp af artister torde jämväl bora raknas Elisa- beth Keyser ocli Clara Löfgren.
Den förra har i likhet med Emma Sparre fatt sin konstnärliga iitbildiiing iitoinlands och liar liknsom hon på senare Hr inarkbart förkofrat sig äfven om fortfarande alstren från Iiennes liand mera stämplas af lacker an sann kolorit.
Till detta fel liar hon dock icke hemfallit i ett särdeles förtjlnstfullt porträtt af en äldre dam, för hvilket hon i Paris år 1889 eröfrade tredje klassens medalj.
Clara Löfgren är en i Konstföreningen gärna sedd iitställariniia af små, ~ c k e minst i färg intagande genretaflor, och i sina porträtt iitvecklar hon en ganska betydande förinåga.
D e äro väl uppfattade och smakfullt utförda, isynnerhet hvad betraff ar stoff erna.
E n artist, som blott en eller annan gång läiniiar sitt egentliga fack, portrii.ttin %leriet, för a t t ägna sig åt genren ä r Hildegard
De arbeten af sistberurda art, hon dikrvid frambringat äro emellertid synnerligen beaktansvärda.
Vi hehöfva i det afseendet endast erinra om hennes ~Modersgladjes, som p % utställningen 1894 väckte ett berattigadt uppseende genoin sin harmoniska och dock bril- janta färg, samt innerliga uppfattning.
Den sympatiska framstall- ningen af den unga leende modern nied barnet vid barinen koin &amp; ska- daren att tanka p %, Madonnan med barnets, så poetiskt upphöjdt var uttrycket af lycksalig glädje atergifvet i moderns anlete.
Äfven på poi.trattmAleriets område liar fru Thorell liirnn~t afsevarda bidrag, särskildt i bilden af en ung dam, sedan 1880 införlifvadt med samlingarne i Göteborgs museum, visar hon sig i besittning af en glänsande teknik och ett lika fint som mångsidigt färgsinne.
Till denna grupp höra järnval tv&amp; konstnärinnor, hvilka under den för .nhgra år sedan s % lifliga, nu som vi hoppas afslutade striden mellan akademister och opponenter, raknades till det senare partiet, nämligen Eva Bonnier och Hanntr Hirsch-Pazcli.
Den förstnainnda inklarinnan har allt sedan opponenternas segerrika framträdande med året 1885 varit en af de ihärdigaste och mest bemärkta af dess utställare.
Hon försöker sig i sina arbeten mycket och framgångsrikt med de för narvaraude så moderna ljusexperiinenten.
Sarskildt ar detta föi- h %llandet i hennes geiiretaflor, men man &amp; terfiiiner deiii afven i lien- nes porträtt, som, om de ofta utinark3 sig för en vacker ljuseffekt, dock icke s % sällan stöta genom en allt för bizarr fargsammansatt- ning.
Under detta sitt favoritstudium glömmer hon dock ej att fram- hålla det karakteristiska för förenialet i fråga och liennes alster verka alltid tilltalande genom den kraft och duktighet, hvarmed de iiro ilii- lade.
P % senaste tiden liar nämnda artist jemval exponerat taflor med symbolistiska motiv.
Vi vilja i det afseendet erinra om hennes mag- daleuas på 1894 års iitställning.
Uti genialisk obegriplighet torde denna tafla ej hafva öfve~traffats af uågot, som vi varit i tillfiille att se har i Stockholm, oaktadt vi i den vägen f %tt sinälta ganska mycket.
Hanna Hirscli ' namn var länge i kamratkretsarne mycket upp- buret, och man fäste vid detciamma de största förhoppningar.
Såväl vid Akademien, som sedan uti P ~ r i s, följdes hennes studier med största uppiriarksamhet och liennes debutarbete vid heinltomsten frku utlandet, 8 1 ateliern)), var ett både sjalfständigt och gediget arbete, präktigt i färgen och ovanligt solidt i litförandet.
Sedan hon efter sitt gifter- inål bosatt sig i hemlandet, liar hon blott beträffande antalet af de konstverk hon frambragt sisat sig hanamad af splittringen i sin ar-
betskraft.
De taflor, Iivarnied hon under sitt nuvarande namn Paiili då och då gör sitt inlägg uti senare årens konstutvecklii~~, så rik på scliisiner, äro originella och lifsvarina.
Ehuru Iioii i sina arbeten än tager intryck af den syinbolistiska skolan, an ä r helt och liillet sjalfständig, visar lion sig dock alltid konstnärlig, ocli det ä r gläd- jande a t t i raden af svenslca målarinnor inrangera detta namn.
E n konstniiriiina, som, likt den föregående, uppblaiidar sina genre- taflor med porträtt och landskap ä r E«ma ~dwstädt- ~ 7 ~ d w i c k Hen-.
nes första, frhn Paris liemsända arbeten.
; oro t. o. m. uteslutande af sistnämnda slag.
D e utmärkte sig för kraft och karakter i iaktta- gelsen, nien voro alltigenom för gröna.
S % försvann Emma Löw- stäcltu namn för en tid från sival svenska som f i m s k a expositions- kataloger, men blott for a t t därefter uppstå desto mera lysande, då hon i början af 90-talet öfverraskade ~toclcholms~nbliken med sin spe- ~ialiitst~ällning.
Originalitet, lifsglädje, en ofta nästan sjiilfsvåldig fri- het i ' teckning oc1.i färgbeliandling, men först ocli sist ett ursprung- ligt lconstnärstein ' peraiiient voro iiii de intryck 111a11 fick af hennes taf- lor.
Artisten hade under deii langa livilotid, hon ålagt sig funnit sig själf, utan a t t därför mista n %got af sin friinodigliet och tekniska bravur.
Trots den förvbning såval kritik som publik erfor inför.
den om Claud Monet ocli de öfriga Franska iinpressionisterna påmin- nande färgskalan, intog Emina Löwstädt f r h i och ined denna expo- sition sin plats i de utpräglade konstnärernas led, och ar det endast a t t beklaga a t t det mera synes vara utlandet an vi soni numera få njnta af alstren f r h hennes pansel.
De artister ined hvilka vi senast sysselsatt oss liafva samtliga mera eller mindre skattat å t den smakriktning, som varit och fortfa- rande ä r den förhärskande i Paris.
Så ä r icke förlihllandet med lifiria Bredberg.
Efter titt iiafva studerat i iiiimnda stad begaf hon sig nanlligen öfvei till London, där lion tog iiitryck af en riktning i konsten, som der länge förefiinnits och soni på senare tiden j8mväl.
börjat arbeta sig fram äfveii inom andra konstcentra.
Berörda tvenne riktniiigar, den franska ocli den engelska, aro livarandra mycket olika, icke ininst i fråga om valet af ämne.
Den franska skolans adepter bry sig föga om, livilken inre betydelse ämnet erbjuder, titan gliidja sig vid den rena skönheten hos föreinålet, öfver vackra linier, egendomliga reflexer och slående fiirgeffekter.
Engels- männen daremot fordra, a t t äninet berättar något och, ej nog därmed, a t t det äfven gifver oss något a t t gissa eller ana.
Deras konst åsyf- tar det själiskt intima, ' den fäster mindre vikt vid den yttre liandlin-,
gen än vid en djup själsanalys, och detta sträfvande efter intimitet påverkar naturligtvis äfven form och utförande.
Det är af denna engelska smakriktnig Mina Bredberg, som, d i hon först framträdde inför allniänheten nied sitt duktigt mhlade sjalfporträtt, ännu stod under den franska skolans inflytande, på senare tider blifvit påverkad] utan att dock denna påverkan fått på något sätt undertrycka hennes egen, af konstnarlig esprit genomandade personlighet.
Goda prof på den sthdpunkt inom måleriet, till hvilken hon numera hunnit, voro de tvenne, älskligt veka bilderna af hennes systrar samt det karak- teristiska porträttet af doktor Asp, som utställdes å hennes special- exposition 94, och torde det allmänlietens intresse, hon reda11 till följe af sjalfporträttet vunnit genom den nämnda utställningen blifvit ännu lifligare.
Mina Bredberq liar jämväl försökt sig på historiemålning, nhgot som bland våra kvinliga artister ar mycket ovanligt och det för- sök i den riktningen, som samtidigt med de nyssnämnda taflorna ex- ponerades, nämligen ~Gustaf II Adolf begråten af maka och dotter » utmärkte sig för en briljant och varm fiirgskala och en god kompo- sitionstalang, äfven om det på samma gång visade, a t t konstnärinnan ännu icke behärskar detta, s % många vidtomfattande studier fordran- de område.
Till den yngsta konstnärsgenerationen höra Aua Lagerwantn och Gerda Roosvall-iZallstmius, hvilkas arbeten häntyda, i synnerhet hos den senare, på verklig konstnarlig beghfning.
Hålla dessa unga ar- tister hvad de nu ' lofva, torde vi hafva ännu ett par goda konstnärs- namn att lägga till de föregående.
Såsoiii, åtminstone numera, uteslutande porträttmålarinnor kunna vi nämna Hildegard Norberg och lKersti * Cardon.
Deras goda, väl studerade, gedigna, om än något torra arbeten motsvara de kraf, som ställas på en omtyckt portriittör, livars alster äro beräknade att in- förlifvas med faniiljens porträttsamlingar, och darföï ej f&amp; stämplas af en allt för långt drifven djärfliet i behandlingen eller direkt skat- tande ht någon extravaga.nt konstriktning.
Hildegard Norberg är sedan länge sysselsatt med beställningars utförande å officiella, för hög- tidliga embetslokaler afsedda bilder af värdiga och högt uppsatta man, och hennes stilart med nästan tung och dock fulltonig färgskala och solid teknik ägnar sig ocksh förträffligt till denna uppgift.
Kerstin Cardon har utom sin verksamhet som producerande ar- tist, intagit en f ö r konstens stiiidpunkt i vårt land ytterst viktig ställning i sin egenskap af lärarinna i teckning och målning.
Under n0ra två decennier har största antalet af de till vidare utbildning
vid Eria konsternas alcadeini, allvarsaint strafvande unga konstnars- ainneiia, likasom det Innu större antalet konstälskande, soin velat stiidera vid sidan af denna iiistitution, passerat genom Kerstin Car- dons glada, ljusa atelier vid Drottiiiiiggatan och dar funnit en lika g r u r d i g soin konstnärlig utbildning.
Yngre än de senare är Elisabetlh TVnrvifzg, hvilkens namn be- klagligt nog icke torde vara inycket kändt af den stora allinanlieteii.
Detta larer dock få anses niycket vara artistens eget fel, som sällan exponerar något af sina arbeten.
Nar hon det gör, finner man einel- lertid nästan alltid, a t t man i henne har en genialisk, med starkt ut- vecklad individualitet begåfvad konstnärinna, hvilkeiis alster man gar- (Forts.) ' na skulle vilja se betydligt oftare.
Klippta vingar!
, Får jag ej se n %gra af edra teckningar eller studier?))
sade doktor Almer till den unga damen, soin satt midt elnot honom vid divansbordet i assessor Vides förmak.
» E r bror har sagt mig, a t t ni inålar.
Han har gjort mig helt nyfiken på er talang.
L å t inig se nhgot af er., E t t underligt leende gick för ett ögonblick öfver Martha Vides ansikte.
, Jag förniodar », atertog doktor Aliner enträget, a t t nissoin andra konstnärer liar portföljen fall af studier.
Bår jag icke se dem?
* Åter log den unga flickan litet g$tfiillt, men så gick iion bort till en gaininaldags byrh med förgyllda beslag och öppiiade en af dess lador samt fraintog därur en sliten portfölj, Iivilkeii hoii tigande rackte doktorn.
Han öppnarle den begärligt och drog fram darur en inkngd större och iniiidre akvareller, blommor, somliga försöksvis djiirft kastade på papperet, andra iioggrannt, ja, ininga skulle säga, petigt utförda.
Hau granskade dem alla ofantligt oinsorgsfullt, omedveten om a t t därunder lians eget ansikte var före ' inkl för en lika omsorgsfull granskning.
Det var ocksh lätt att lasa i detta uttrycksfulla, intelli- genta ansikte, som skiftade min efter hvarenda tanke, och innan dok- torn ännu yttrat ett enda ord af kritik, visste Martha Vide inycket val, livilka af heiines blominor, som fiinnit nåd inför lians ögon; och hvilka han aiisig vara illa niålade.
Den roade henne, denna tysta, vältaliga kritik, och hon försjönk därför nastan omedvetet i fixerandet af doktorns minspel.
Doktor Aliner var en man mellan trettio och fyrtio år, en kunnig person och en lofvande författare.
Han var nyss aterkommen till Sverige efter att i fem år idkat studier i utlandet.
Xarthas bror, kandidat Tor- sten Vide, var bekant nied honom sedan den tid de b %da l %go vid universitetet, och han var därför under de dagar han nu vistades i stadeii en gärna sedd gäst i dennes föräldrahem.
En g %ng, - Martha s a r d % helt nyss vuxen, icke tjugu år, - hade hon råkat hr Almer p&amp; en privat supé i Helsingborg, diii hon varit en månad för att niåla ett porträtt.
Han mindes nog cj detta sammanträffande.