Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1862 % 1863. 11 Sami. 4 Afd. 19 146 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Anders Andersson irån Kopparbergs län, om statsanslag till uppförande af nytt läroverkshus i Falun.
Sedan den i Falun förr befintliga lärdouisskolan, genom
Ständernas beviljade anslag till förökad lärare-personal, vunnit en af hela provinsen
Dalarne ifrigt efterlängtad utvidgning till eli .fullständigt högre elementar-läroverk, och, till följd deraf, genom lärjungarnes ständiga tillvext i antal, den gamla, redan längesedan för sitt bristfälliga skick utdömda skol-lokalen blifvit otillräcklig, väcktes vid sistförflutna riksdag i håde Preste-, Borgare-, och Bonde-Stånden motioner om statsanslag till nytt läroverkshus, till hvars uppförande, enligt då företedd, af Kongl.
Öfver-intendentsembetel uppgjord ritning med kostnadsförslag, erfordrades en summa af 88,000 R:dr Bunt. Siats-Utskottet, sorn, vid pröfning af detta ärende, länn läroverket i Falun vara uti stort behof af nytt läroverkshus, äfvensom att i öfrigt sådana omständigheter dervid förekommo, alt
Staten borde bekosta detta hyggnads-förelag, tillstyrkte ock ett anslag af nyssnämnda belopp; men sedan delta Utskotls—betänkande af tvänne Stånd återremitterats, för att få utredt huruvida ej Westerås’ stills hyggnadskassa vore i tillfälle att till någon mån i kostnaden deltaga, och den upplysning vunnits, alt från nämnda kassa borde kunna påräknas åtminstone 44,000 Hulr Bunt, stannade Rikets Ständer vid det beslut, att bevilja ett anslag af återstoden i det äskade beloppet med 44,000
Den allsidigare granskning, som Kongl. Ofver-intendents-embelets ofvannämnda ritning sedermera, vid remiss af densamma från Westerås’ Domkapitel till Falu stads innevånare och Läroverks-kollegium, underkastades, gaf emellertid vid handen, att, oafsedt det mindre lämpliga i byggnadens disposition, dess storlek ingalunda motsvarade läroverkets närvarande behof, och att den således än mindre kunde anses blifva tillräcklig för läroverket i det omfång, man, med anledning af lärjungarnes hastigt tillvexande antal, med all sannolikhet kunde antaga, att detsamma inom en ganska nära liggande framtid komme alt erhålla, hvadan stadens innevånare tillsatte en kommitté, till frågans ytterligare utredning.
Denna kommitté, bestående af kommunens mera framstående medlemmar, fann, vid frågans skärskådande, att den ritning, hvilken Falu stads dåvarande riksdagsombud, genom Öfver-intendents-embetels försorg, förskaffat och framlagt för Höglofliga Stats-Utskottet, utan alt kommunen sjelf hunnit taga del af densamma, verkligen Motioner i B onde-Ståndet 1863.
147 var behäftad med förutnämnde felaktigheter, isynnerhet i afseende på ett alltför knappt tilltaget utrymme för det antal lärjungar, man måste beräkna alt läroverket innan kort konnne alt hysa, hvarföre kommitterade ansågo sig böra uppgöra en ny, ändamålet bättre motsvarande, planritning.
Denna förelädes såväl stadens innevånare, som Domkapitlet i Westerås, och vann enstämmigt bifall; hvarefter de förre ingingo till Kongl. Majit med underdånig anhållan, det täcktes Kongl. Majit anbefalla Öfverintendents-embetet alt efter denna plan uppgöra fullständig, ny ritning med kostnadsförslag till läroverksbyggnad.
En sådan ritning med kostnadsförslag har sedan af Kongl. Ofver-intendents-embetet blifvit uppgjord och, vid remiss till Lärare-kollegiet och stadens innevånare, antagen, äfvensom Kongl. Majits nådiga fastställelse å densamma erhållits.
Detta kostnadsförslag utvisar dock en slutsumma af icke mindre än 171,000 Ridr Rimt, deraf 155,000 Ridr äro beräknade för sjelfva läroverksbyggnaden samt 18,000 Ridr för ‘nödiga ekonomi-byggnader, uthus, inredning m. m.
Till betäckande af dessa kostnader eger nu Falu stad 44,000 Ridr Ruut i statsanslag, beviljadt vid förra riksdagen samt 44,000 Ridr samma mynt, hvilka, genom ett Kongl. Majits Utslag
Domkapitlet i Westerås förståndig ats tillhandahålla från stiftets byggnadskassa.
Derjemte har kommunen sjelf, under lifligt erkännande af sin pligt, att för det uppvexande slägtets väl vidkännas alla de uppoffringar, hvaraf den är mägtig, utaf egna medel tillskjuta 42,000 Ridr samma mynt, men för anskaffande af de ännu återstående 41,000 R:dr eger delta mindre bemedlade, samhälle ej annan utväg, än att ånyo anlita Rikets Ständers mellankomst.
Kommunen vågar äfven hysa den glada tillförsigt, ali Rikets Ständer, som vid förra riksdagen anslogo del behöfliga fvllnadsbeloppet i då tillgängliga medel för läroverksbyggnaden, skola, sedan uppdagadt blifvit, att detta fylinadsbelopp ej motsvarar den verkliga bristen, linnas så mycket villigare att bevilja hvad nu ytterligare behöfves, som kommunen sjelf denna gång ikläder sig ett, med afseende på sina tillgångar, icke obetydligt tillskott för det goda ändamålets vinnande.
På grund häraf vågar jag derföre vördsamligen framställa en ödmjuk begäran, det täcktes Rikets Ständer vid denna riksdag anslå Fyratioett Tusende (41,000) Riksdaler Riksmynt såsom bidrag till uppförande af nytt läroverkshus i Falun, i enlighet med af Kongl. Öfver-intendents-embetet uppgjord och af Kongl. Majit i nåder gillad och fastställd ritning med kostnadsförslag; och anhåller jag vördsamt om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott, dit nämnda ritning jemte kostnadsförslag, före frågans afgörande derstädes, skall blifva öfverlenmad.
Stockholm den 19 November 1062.
Anders Andersson, från Kopparbergs län. 148 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N;olOS.
Häruti förena sig: J. Bergström.
Sven Ersson.
Lars Olsson, Jan Andersson.
Lekberg från Örebro län, om hundskattens upphörande.
Vid sistlidne riksdag väcktes, af sjelfkloke män, motioner om en allmän hundbeskatlning.
Vid behandlingen kunde ingen undgå att se, alt genom det väckta förslaget, om det anloges, skulle vägen öppnas, för att återkomma till det så förhatliga beskattningssystem, som i en lång följd af år egt rum.
Att polisen återigen skulle få befogenhet till inblandning i hvad som rörer det husliga lifvet och dess fridlysta område.
Var det, till exempel, icke bra angenämt, då en husmoder ej egde rättighet att sätta en kaffepanna på elden, utan att frukta för att lukten deraf skulle kunna ådraga sig några i grannskapet spionerande polisbetjenters uppmärksamket?
Eller då hennes kyrko- och helgedagsdrägt icke fick bestämmas efter råd och lägenhet, efter tycke och smak, utan efter den så kallade öfverflödsförordningen ?
Eller då en peruk på ett skalligt hufvud räknades såsom lyxartikel och helades med särskild skatt etc. etc.
Till sådana orimligheter kommer man, då man vill tillämpa en direkt beskattning på sådana artiklar, vare sig lefvande eller döda, som användas i det husliga lifvet.
Är då ej den indirekta beskattningen, vår bevillning, våra tullar m. m., en tillräcklig taxa nog, utan att man sjelfmant skall skapa sig äfven en till öfverlopps?
Att beskattning, som direkt utgår af så kallade konsumtions-artiklar, är vådlig och leder till otaliga obehag, trakasserier, rättegångar m. m.
Skulle det då finnas någon giltig ursäkt derför, så vore det väl i afseende på verkliga öfverflödsartiklar, ehuru det så kallade öfverflödet — ett mycket mångtydigt ord — väl kan stäfjas på annat sätt genom tullsatser o. s. v., om något sådant vore af nödvändigheten påkalladt; men att direkte beskatta husdjur, hvartill hundar väl måste räknas, hvarthän leder väl sådant, konseqvent utfördt?
Snart nog kommer väl också ordningen till kattor, höns, får, svin, kor och hästar.
Är det då meningen att återkomma till Drottning Margarethas så kallade ”rumpskatt”?
Eller kanske komnjer ordningen snart nog till oss sjelfva, i det att vi gå ännu längre Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
149 tillhaka i tiden, och återupptaga ”Näs-skatten”, som, enligt hvad namnet uttryckligen tillkännagifver, verkligen utgick af hvarje näsa?
Fortsätter man som man hörjat, nog äro vi på god väg dertill.
Rikets Ständer affärdade väl hundmotionen på ett sätt, att den kunde blifva oskadlig, då de öfverlemnade åt kommunerna att bestämma om hundskatt skulle utgå.
Men erfarenheten har nu tillräckligt visat, att kommunerna icke insett, eller velat inse, det origtiga uti denna beskattning, då så många begagnat sig deraf, att pålägga de, som hafva ett sådant husdjur, skatt.
Då så skett och vidare kommer att ske, blir lagen icke oskadlig utan i sin tillämpning framkallar icke allenast orättvisa och obillighet, utan är och förblir ett frö till stiftande af split och oenighet inom kommunen, utom det att den väcker allmänt åtlöje.
All lag som saknar rättsgrund, hvilket i högsta måtto är förhållandet med den ifrågasatta, är och förblifver orättvis; ty om man med ali uppmärksamhet genomläser den, kan deri icke upptäckas en enda gnista af rättsprincip?
Och den kan väl icke heller innehålla någon sådan, då den är så skef att den tillerkänner en del medlemmar i kommunen makt, att pålägga skatt och tunga på de andra, då de de derigenom befria sig sjelfva, och ännu förhatligare blir den derigenom att den uppeggar vinningslystnaden och det är icke tvifvel underkastadl att det är just den, som är orsaken att så många kommuner begagnat det förhatliga beskattningssysteniet.
Någon så orostiflande lag har på långliga tider icke sett dagsljuset; utom allt det löjliga han frambringar, hvaribland förekommer, att för utbekommande af hundskatten mäste man, för dess räkning, hafva uppbördsskrifvare, försedd med uppbördsbok — upplinierad i enlighet med hundarnes rangordning, t. ex. mopsar, knähundar, råtthundar, stöfvare, gärdvardar, rapphönshundar, Newfoundländare och allt hvad de heta, — för alt deri varda vederbörligen inregistrerade så att polisen, vid husfridens störande, icke må begå misstag vid uppförandet af rätta hunden.
Af hvad är anfördt, visar sig tillräckligt huru lätt det är att inkomma på en afväg som kan, om man ohejdad fortgår, leda derhän att det icke stannar förrän, såsom fordom egt rum, vi blifva beskattade för fönsterglas, fastän oundvikliga i våra boningar, såsom enda medlet för att få se det herrliga dagsljuset.
Att sådana försök icke torde uteblifva, ulan ligga nära tillhands, derom vittnar alltför väl det misslyckade försöket vid sista riksdag alt äfven få en beskattning på dem, som begagnade cigarr.
Då det tillkommer lagstiftaren ali tillse, att all lag är rättvis; och, i fall så icke är, skyndsamligen upphäfva sådan, så att ingen deraf må lida, är jag ock förvissad om Rikets Ständers medverkan, i det jag föreslår: att den utfärdade lagen om hundbeskattning mä varda upphäfven.
Stockholm den 49 November 1862. J. Lekberg, från Örebro län. 150 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 104..
N:p 104.
Bergström från Kopparbergs lån, om sältet för inrättande af gästgifverier vid nya förvågar äfvensom vid jernvägs- och kanalstationer.
Allmänna lagen stadgar uti 28 Kap. Byggninga-Balken, att vid allmänna landsoch sjövägar skola nödiga gästgifvaregårdar vara.
1 anledning af detta stadgande och då, i följd al den stigande odlingen och folkmängdens förökande, nya farvägar anläggas, inställer sig alltjemt behofvet af nya skjuts- eller gästgifvaregårdar, hvilka inrättningar äfven erfordras vid de stationer, som inrättas vid jernvägar och kanaler.
Genom dessa ökas det jorden åliggande skjutsbesväret i stället för alt det borde billiglvis från jorden skiljas, helst jordinnehafvarne en gång köpt sig fria derifrån genom de så kallade skjutsfärdspenningarne.
Om jorden för närvarande icke kan från skjutsbesväret skiljas, bör man likväl noga tillse att detsamma icke ökas.
1 anledning deraf får jag i ödmjukhet föreslå det stadgande: alt, då behof af ny skjutsinrättning å farväg, äfvensom vid jernvägs- eller kanalstation uppstår och sådan icke kan åstadkommas utan de gamla skjulslagens ytterligare betungande, vederbörande länsstyrelser må ega alt på sådant ställe bereda skjutsinrättning på det sätt, att skjutsningsskvldighelen, efter entreprenadauktion, öfverlemnas lill den, som erbjuder sig att för minsta lega per mil befordra resande; och att resande målte åläg gas alt vid sådan skjutsinrättning, utan afseende å den allmänt gällande skjutslegan, betala för hvarje mil det belopp, för hvilket entreprenören vid auktionen förbundit sig att bestrida skjutsen, som dock icke må begagnas längre än lill nästa gästgifvaregård.
Stockholm den 1!)
J. Bergström. från Kopparbergs län.
Motioner i Bonde-Stcmdet 1862.
N:o 105. 151 N:o 105.
Bergström irån Kopparbergs län, om sådan förhöjning i det af Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition nu äskade anslag för understödjande af myrutdihningar och v attenaflappning ar inom de 6 nordligaste länen, att 20,000 R:dr li.mi för Kopparbergs län särskildt varda anvisade.
Allmogen i Dalarne har först på sednare tider, i den mån storskiftena hunnit fullbordas, med fullt allvar vändt sin håg till odligen af sin jord.
Men hvad den nordligaste delen af länet beträffar, så är fattigdomen af lätt begripliga orsaker så stor, alt tili de förberedande arbetena eller hvad hufvuddikning beträffar å de större myrvidder, de allraflesta bönder sakna egna tillgångar alt dem åstadkomma.
För 15 ä 20 år sedan bekostade
Staten hufvuddikens upptagning genom några myror, och aldrig har Staten gjort en bättre gerning åt denna landsort än denna.
Kring dessa hufvuddlken äro nu på många ställen vackra åker tegar, som gifva god äring.
Hade denna hjelp fortfarit i större skala och längre, skulle det stå annorlunda till med vårt jordbruk i Dalarne, än nu är förhållandet.
Kan för odlingen här ingenting göras från Statens sida, så blir förhållandet som det varit : täta missvexler och arbetskrafternas bortslösande genom den i alla afseenden högst förderfliga gårdlärihandeln eller dess användning på främmande orter, till oberäknelig förlust för hemorten och för jordbruket, hvilket väl älven på denna ort måste anses för modernäring, eller, hvilket är säkert, kan blifva det, om vilko— ren derför kunna vinnas.
Uti Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående Statsverkets tillstånd och behof, är föreslaget för understödjande af myruldikningar och vattenaftappningar inom de 6 nordligaste länen 50,000 R:dr årligen i tre år.
Denna summa är alltför liten för detta ändamål och bör höjas så, alt hvardera länet får 20,000 R:dr.
Jag får derföre föreslå : att Rikets Ständer måtte bevilja ett anslag för understödjande af myrutdikniugar och vattenaftappningar inom St.
Kopparbergs län lill ett belopp af 20,000 R:dr årligen i tre år.
Bergström, från St.
Kopparbergs län. 152 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Häruti förena sig: Lars Olsson, Jan Andersson, Anders Andersson, Sven Ersson, från St.
Bergström från Kopparbergs län, om anslag till lön dl ytterligare en Agronom inom Kopparbergs län.
Då uti Stora Kopparbergs län icke finnes mer än en agronom anställd, och de långa resor han bar att göra för att utvisa odlingslägenheter i det vidsträckta länet gör att liau icke kan medhinna att, som sig bör, följa odlingens gång, göta afvägningar och utstaka afloppsdiken och åkertegar samt undersöka huruvida hinder för utdikning förefinnas, får jag föreslå : att anslag till lön för en ytterligare agronoms anställande i Kopparbergs län måtte beviljas.
Stockholm den 19 November 1862. J. Bergström, från Kopparbergs län.
N:o 107. 153 N:o 107.
Af Robert Fredrik Gross från Calmar län, om gdrdfarihandelns förbjudande vid äfventyr af konfiskation utaf de, till salu utbjudna varorna.
Uti en vid 1859 års riksdag vackt motion, intagen uti Hedervärda Bonde-Ståndets protokoll för den Iti November samma år, under N:o 12, liar undertecknad på skäl, som i motionen finnas anförde, och hvilka jag, utan att här ytterligare andraga, ånyo till alla delar åberopa, föreslagit: ”att gårdfarihandel^ vid äfventyr af konfiskation å de lill salu utbjudna varorna, helt och hållet förbjudes, men att det må vara Westergötlands innevånare obelaget alt, i öfverensstämmelse med hittills gällande föreskrifter, i städer och på marknader å landet inom riket, afyttra hvad sorn i handaslöjd af dem i hemorten tillverkas eller uppkopes.” Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till hvilket denna motion blef réinitterad, har, uti Betänkandet N:o 77, anställt en berömvärd och grundlig undersökning af de Förordningar, på hvilka en del af Westergötlands innevånare stödja sitt anspråk på en för dem särskildt gällande rättighet till idkande af gårdfarihandel, och efter ett väl motiveradt anförande hemställt: ”Att Rikets Ständer måtte bos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att den i 19 § af Handels-ordningen den 22 De cember 1846 omförmälda särskilda handelsfrihet, som är medgifven i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn, må upphäfvas, och annan gårdfarihandel hädanefter icke vara tillåten än den, som, på grund af öfriga rörande handel och näringar gällande författningar, må anses vara i allmänhet medgifven ; samt att, i följd häraf, 1 och 2 mom. 5 § Handels-ordningen mätte erhålla följande förändrade lydelse : ”Alla slags inhemska landtmannaprodukter och husslöjdalster må hvar och en ega alt på landet upphandla och, vid eller utom marknader, partivis föryttra.
Landtman ege äfven att sådana varor, med undantag af bränvin, å landet i minut försälja.
Detta Utskottets Betänkande blef af alla fyra Riks-Stånden bifallet och godkändt samt underdånig skrifvelse i ämnet uppsatt den 50 Juni 1860 under N:o 87 och ärendet vidare intaget i Rikets Ständers beslut under § 75.
Della Rikets • Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami 4 Afd. 20 154 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Ständers enhälliga beslut har Kongl. Maj:t icke ännu behagat sanktionera.
Anledningen dertill torde vara att söka uti det underdåniga yttrande, sorn Landshöfdingen, Grefve Sparre, i Elfsborgs län, efter vederbörandes hörande och på nådig befallning afgifvit och hvilket finnes intaget uti N:o 21 och 22 af tidning för Wenersborgs stad och län för 1862.
Att fälla nägol omdöme om detta utlåtande anser jag vara så mycket mera öfverflödigt, som jag är förvissad att Utskottet icke underlåter att nagelfara detsamma och lemna det allt det afseende hvilket det förtjenar.
Uppmanad icke allenast af mina kommittenter, utan ock af andra rikets innevånare, samt af många af nuvarande Riksdagsombud, och förvissad att. vid denna liksom vid föregående riksdag, alla ltiks-Stånden enhälligt skola lätta ett beslut, som uttrycker deras önskan om gårdfarihandelns inskränkning, äfvensom att Kongl. Maj:t skall fästa nådigt afseende på den sålunda uttryckta opinionen, tvekar jag icke att åter upptaga min vid förra riksdagen väckta motion i ämnet och förnyar derföre åberopandet deraf, jemte hvad jag nu haft äran anföra.
Stockholm den 49 November 1862.
I ofvanstående motion förenar sig N. M. Petersson, från Calmar län.
Af Robert Fr.
Gross från Calmar lån, att Riksbankens fond för belåning af fast egendom må okas med en million R:dr årligen under nästa statsregleringsperiod samt att län utlemnas till hälften af det vid 1862 års taxering dsatta fastighetsvärde, dock ej till högre belopp än 6,000 R:dr.
Vid sednast förflutna riksdagar hafva Rikets Ständer uppå Banko-Utskottets derom framställda förslag, beslutat, att af Riksbankens fond till utlåning mot inteckning i fast egendom, årligen skulle innehållas ett i Banko-reglementet bestämdt be - Motioner i B onde-Ståndet 1862.
N:o 108. 155 lopp.
Skälen för denna åtgärd uppgifvas vara : att denna fond, såsom främmande för den med Banken afsedda lånerörelse, borde derifrån skiljas ; att denna lånerörelse ansågs med större fördel för lånesökande, lämpligast böra öfvertagas af de nu öfverallt i riket inrättade hvpotheksföreningar, och att Bankens för detta ändamål afsedde fond vore högst obetydligt anlitad.
Hvad förstnämnde skäl vidkommer, eller att Bankens ändamål vore främmande för denna lånerörelse, så kan jag icke tinna huru en dylik institution, stiftad af fastighetsegare, skall kunna vara främmande för belåning af fast egendom, isynnerhet som solidare säkerhet icke gerna kan erhållas än inteckning i sådan egendom.
Deremot medgifver jag gerna, att de öfriga åberopade skälen hittills varit rigtiga.
Alt denna del af bankens lånerörelse under sednare tiden icke varit mycket anlitad är ej underligt.
Banken utlemnade lån å fastighet till endast hälften af fastighetens taxeringsvärde, och då delta värde hittills icke varit högre än ungefär en tiondedel af verkliga värdet, så är det tydligt att fastighetsegare, som var i behof af lån, i de flesta fall icke var hulpen med det obetydliga belopp, som han i Bankens fastighetslånefond kunde erhålla.
Sedan hypotheksföreningarne blelvo inrättade, blef denna olägenhet afhjelpt, emedan man der kunde erhålla lån till ett belopp, motsvarande hälften af egendomens verkliga värde, och en stor del af fastighetegarne öfverflyttade derföre sina lån till dessa inrättningar.
Men egarne till mindre hemmansdelar kunde icke begagna sig af denna nya lånrörelse, hvilken likväl just afsåg afhjelpandet af en brist i fastighetsbelåningen, emedan de bildade hypothekslöreningarne föreskrefvo det vilkor för låns erhållande, att egendomen skulle uppgå till ett visst bestämdt värde.
Det berodde derföre dels på egendomens storlek eller godhet och dels på värderingsmännens omdöme, att icke säga godtycke, huruvida jordegaren ansågs värdig att erhålla det sökta lånet.
Nu deremot har ett annat förhållande inträdt.
Vid den under innevarande år verkställda förnyade uppskattning å jordegendomarne hafva dessa i allmänhet blifvit taxerade till deras verkliga värde, men med få, om ens något, undantag icke derutöfver.
Derigenom öppnar sig ett tillfälle lör den mindre fastighetsegare!) att. mot inteckning i hans egendom i Riksbanken, bekomma lån, som någorlunda motsvara hans behof, och man kan vara förvissad, att, om tillfälle till belåning i Banken af fastigheten beredes honom, han icke skall lemna detta tillfälle obegagnadt.
Häremot kan man visserligen anföra, att ett dylikt tillfälle redan är honom bercdt medelst hypothekslöreningarne, men man måste besinna, alt kostnaden för uppmätning af jorden samt fastighetens värdering för den mindre jordegaren uppgår till ett belopp, som medtager 5 ä 10 procent och derutöfver af det lån, han i dessa föreningar kan påräkna, hvaremot de kostnader, som erfordras för erhållande af lån i Banken, icke gerna kunna uppgå till mer än 1, högst H procent af låne beloppet.
På grund häraf tager jag mig friheten föreslå : att Riksbankens fond till belåning mot inteckning i läst egendom under 156 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 109. nästkommande statsregleringsperiod må ökas med en million R:dr årligen, med skyldighet lör Banken att till mindre fastighetsegare utlemna lån på de vilkor, som tillförene varit stadgade, samt motsvarande hälften af fastighetens vid 1861 års taxering åsätta värde, dock att, såsom hittills stadgadt varit, ingen fastighet får belånas till högre belopp än 6,000 R:dr R:mt, och att Banken till säkerhet för lånet erhåller första inteckning i fastigheten.
Om remiss till vederbörligt Utskott af denna motion anhålles.
Häruti instämma: C. J. Svensén, J. G. Vahlgren, från Calmar län. från Calmar län. L. G.
Åndersson, från Elfsborgs län.
Af Pel* Nilsson från Malmöhus lån, afl de enligt 21 § af Kongl. Förordningen den 7
December 1860 för minuthandel med och utskänkning af bränvin till hushållningssällskapen och kommunerna ingående afgifter, mätte fä användas af landstingen.
Genom de den 21 Mars innevarande år utfärdade kommunal-lagarne, och främst bland deni.
Förordningen om landsting, är otvifvelaktig! ett stort och betydelsefullt steg taget för fäderneslandets framåtskridande i olika rigtningar, och vi kunna således helsa denna, medelst Regeringens och Ständernes samverkan, tillkomna lagstiftning såsom morgonrodnaden af en ny dag i Sveriges utvecklingshistoria.
Oberoende af de, sedan sekler tillbaka uppkomna och ännu qvarstående ståndsoch klassfördelningar, som su länge utöfvat och fortfarande utöfva en hämmande tryckning på national-representationens verksamhet, kunna hädanefter ombuden för landsbygden och städerna i hvart län sammanträda för att rådpläga och besluta om Motioner i Bonde-Ståndet 1862■ N:o 109.
157 gemensamma angelägenheter.