Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
leta efter samtalsämne; de som hade tillbragt Dessutom god handstil m. m. så många glada stunder tillsammans, som Som man finner skall man kunna ganska lekt så roliga lekar och gjort upp så många mycket för att bli antagen som gymnastelev.
framtidsplaner.
D e kvinliga gymnastiklärarnes antal torde » Hur mår gumman tant?
När jag tänker icke vara mycket stort.
Äfven vid flick- på henne, kommer jag ihåg, hur man brukade G ö m kvar!
skolorna, åtminstone de större, har man of- passa på och kila in i skafferiet efter för- tast manliga lärare i denna branch.
bjudna läckerheter, medan gumman lurade Af sol från gyllene sommartid, D e flesta kvinnor, som genomgå Central- middag.
Åh, Herre Gud, hvad det smakade af doft från grönskande hagar, institutet, egna sig väl åt sjukgymnastiken, godt, som alltid förbjuden frukt förresten. » af vågors iwiskning i kvällens frid dels som biträden å de sjukgymnastiska pri- » Jo tack, mamma mår bra. » göm kvar för kommande dagar!
vatinstituten, dels som själfständigt utöfvande » Och Stafva då?
Ja, hon borde då rätte- Låt från ditt väsen se ' n stråla ut sjukgymnaster, fältskärer och massörer.
en glimt af sommar, när den är slut, ligen vara både död och begrafven, ty hon Brännsår.
x 1 * att * För att blifva legitimerad fältskär fordras ha afiagt s. k. fältskärsexamen, hvilken när hjärtan stelna och frysa!
S — U — B.
är väl sina sjuttio minst? » » Ja, sjuttiotvå. » » När man tänker tillbaka på den där ti- den, är det precis som det slog en doft af instängdt, af burluft emot en.
Man har lärt
sig andas ut sedan dess och kommit ifrån kammarvärmen.
Stackars ni små flickor, som stå och an- das och andas på den frusna rutan för att få titta ut i lifvet.
Frosten smälter inte, förr än de där gamla förmultnade fördomarne om barnslig undergifvenhet och lydnad för- vittra.
» Hillevi satt stum.
Hennes blyga, kvin- liga väsen berördes pinsamt af denna stor- mande vårflod.
Hon hade tänkt sig något helt annat.
Något, som legat gömdt ända sedan de allra första ungdomsåren i hennes själ, och som hon oförfalskadt bevarat.
Hon hade gömt på sina minnen som på he- liga reliker och tänkt, att de skulle genomgå dem tillsammans.
Nu vågar hon ej framdraga ett enda.
Han hade växt ifrån minnena.
För att ändå säga något frågade hon: » Har du det bra nu? » » Bra, ja, det beror på, hur man tar det.
Jag har nog för att hvarken behöfva svälta eller frysa.
Jag kan tillfredsställa en och annan nyck, men inte är det, hvad jag be- gär af lifvet.
D u talade om våra luftslott från den tiden, då du var drottning » W i » och jag kung Erik.
Löjligt ändå, när man tänker tillbaka på de där barnsligheterna.
V i skulle bli ett par och ständigt lefva i lycka och frid, och så skulle vi bli fattiga, men det skulle inte störa vår lycka.
Tänk ändå, du, så dumma vi voro. » » Hvarför det? » Frågan kom hastigt, skyggt.
» Därför att det är j u en ren omöjlighet, bara tanken på att sammanbinda två männi- skor för ett helt lif är ju vidrig, frihets- mördande.
» » D u har blifvit en riktig frihetshjälte. » Hon log, ett leende så blekt och matt som oktobersolsken.
» Ja, frihet och sanning, det sätter jag högst; kärlek och vänskap och sådant där slidder och sladder är bara humbug.
* Det kom en känsla af innerligt deltagande öfver Hillevi.
» D u har visst lidit mycket, » sade hon vekt, » du är så bitter. » » Misstag, kära lilla kusin, jag har blott blifvit förnuftig och lärt mig, att lifvet är föga afundsvärdt att ega, men drägligt nog om man inte styltar upp det på romantiska fraser.
Tror du inte jag har rätt? » » Jo, kanske. » » Suckar - du öfver d e t?
» Erik skrattade.
» Nej vet du, tragiskt ska ' man inte ta det.
Men hur mycket är kloekan?
Tror du tant snart kommer hem? ».
» Jag vet inte; är det några affärer du har att uträtta, så kom igen till middagen.
» Ja tack, får jag det.
Farväl då på en stund. » Han reste sig upp, lång och ståtlig, och gick, sedan han hjärtligt tryckt hennes hand, mot dörren.
När Hillevi blef ensam, satt hon länge, nästan som förstenad.
Det hade kommit så hastigt, så oväntadt allt detta, och det gjorde så fruktansvärdt ondt i hennes älskande, tro- fasta hjärta.
Det var, som hade han krossat det med en sten.
H o n reste sig långsamt och gick fram till salongsbordet, tog albumet och slog upp Eriks porträtt, sådan han var som yngling.
Det kom ett passioneradt uttryck i hennes ögon.
Hon slet häftigt ur porträttet och satt länge ofrånvändt, blickande på det.
Barnsligt ljufva, oskuldsfulla episoder drogo förbi i hennes hjärna som försvinnande skuggestalter.
Hon sökte ej längre kvarhålla dem.
Hvad hon gömt på och längtat efter att få återkalla, egde ej mera något värde.
Det var så tomt och kyligt inom henne.
Med en förtviflad rörelse vek hon tillsammans bil- den och ref den midt itu, så i ännu mindre bitar, systematiskt, utan att veta utaf det, och kastade bitarne i kakelugnen.
I samma ögonblick kom modern in.
» Hvad gör du, barn?
Här är j u nyss skjutet, det blir os utaf det där. » » Tror mamma. » Hillevi såg upp med en underligt frånvarande blick.
Har det varit någon här, me- dan jag var ute? » » Ja, Erik. » » Erik, åh är han i Stockholm?
— Nå, du barn, är han mycket förändrad? » » Ja. » » Ä r det inte till sin fördel? » » Jo, han ser bättre ut. » » Det var fasligt, hvad du låter likgiltig, Hillevi lilla, är du så glömsk mot barndoms- vännen? » Hillevi satt med hufvudet stödt i handen.
Hon svarade sakta: » Ja, jag tror, jag har glömt alltsammans nu. » Hon böjde sig ned för att taga upp en bit af porträttet, som fallit på golfvet, och kastade den häftigt, liksom rädd att modern skulle se hvad det var, in i glöden.
Hennes hand, som darrade af sinnesrörelse, kom lik- väl vid den ovarsamma rörelsen för nära de brännheta luckorna.
Hon drog hastigt undan den och började nervöst gråta.
» Hvad är det, Hillevi? » frågade modern ängsligt.
» Jag brände mig! » Det var ett bortklemadt, misshandladt barns hejdlösa smärta i Hillevis bittra snyftningar.
Öfver hennes väg hade plötsligt bredt sig en mörk skugga af svikna förhoppningar, gäc- kade illusioner, och det var därför hon grät.
Det lilla brännsåret fick dölja det stora, som sved inom henne, och hvilket kanske ej skulle läkas, förrän åren lagt sin förslappande tyngd öfver det unga sinnet.
Ett skönhetsmedel.
|Iiji * emma, verkligen hemma igen, jublade jag förtjust, då jag efter min sommarutflykt * ™ * åter befann mig hemma i min stilla, bekvämt inredda lilla bostad.
Nu kunde lifvet åter börja sin gamla vanliga gång med sina behag och små be- kymmer.
Åh, hvilka ansträngningar och obekvämligheter hade jag ej fått.
underkasta mig under min » rekrea- tionsresa »!
Att klättra i bergen i 35 graders värme, att dricka mjölk ur osnygga kärl, framräckta af ännu osnyggare händer, ty många vidtberyktade säterjän- tor, som förstå att jodla så melodiskt och koka så aptitligt, äro som mycket annat blott en skön illu- sion.
Och har man ändtligen med yttersta energi och kraftansträngning arbetat sig upp till toppen af en gigantisk bergkoloss och hoppas, såsom handbo- ken lofvar, att finna en öfverraskande romantisk, för- tjusande utsikt, hvilken håller en skadeslös för all möda.
så hvad ser man väl: dimma, endast dimma.
I sanning öfverraskande romantiskt.
Och sedan det tidiga uppstigandet, den sönderbråkade kroppen!
Men nu var jag återigen hemma.
Allt omak var öfverståndet, och snart skulle minnet blott framkalla de angenämaste bilder, de mest förtjusande episoder.
Men i morgon skulle jag då alldeles säkert sofva — sofva tills — ja, tills jag vaknade, och ingen soluppgång eller klockringning skulle hindra mig att hängifva mig åt den så länge försakade njutningen att ligga länge på morgonen.
Det närbelägna, högljudda tornuret väckte mig lik- väl morgonen därpå ur en djup, välgörande sömn.
Jag räknade ett, två, tre, fyra, fem.
Fem var under min nyss förflutna martyrtid den timme, jag enligt mina eljes så älskvärda reskamraters grymma beslut hvarje morgon återkallats till medvetande om min tillvaro.
Hvad ' nu?
Skulle jag redan u p p?
Dagen hade redan börjat sitt regemente, och att somna om var ej att tänka på — men ändå kunde jag ej riktigt besluta mig.
Med armarne öfver hufvudet blickade jag drömmande på solskenet, som, trots vildvinet som tätt omslingrade mitt fönster, i tusen guldgnistor och strimmor visste att stjäla sig in i rummet.
Därute sjöngo och kvittrade fåglarne; från gatan hördes hästgnägg och rastlös människoid, i mitt fönster surrade flugorna; korteligen, en frisk verksamhet och lif öfver allt.
Till en början retade mig denna högljudda munterhet därute, men så små- ningom blef jag fundersam.
Till och med djuren kände ett behof att stiga upp tidigt, måste inte denna deras instinkt lära dem att skilja mellan helsosamt och skadligt.
Hur mycken ej anad kraft och lifslust måste ej ligga i morgonluften, då så många af Guds skapade varelser frivilligt sökte njuta af den!
Plötsligt rann mig i minnet hvad en gammal dam sagt, som aldrig under hela sitt lif varit sjuk och äfven bibehållit sig förunderligt väl.
» Hemligheten att alltid vara frisk och ända in i ålderdommen be- hålla en ungdomlig, frisk hy äro torra fötter, tidigt uppstigande och friskt, mjukt tvättvatten. » För öfrigt kom jag att tänka på, huru mina be- kanta vid min återkomst förvånat sig öfver att min hy undergått en så fördelaktig förändring, och ändå hade jag försummat att gifva den den vanliga sorg- fälliga vården.
Ingen orientalisk liljemjölk eller dy- likt hade följt mig i min själfvalda landsflykt.
Klart källvatten och oskyldig mandeltvål utgjorde alla mina rekvisita beträffande den högviktiga kosmetikfrågan.
— Allt detta kom jag att tänka på och — hoppade ur sängen.
Allt sedan dess håller jag med järn- energi fast vid min hudvårdsmetod och låter ej mera af de grannaste puffar förleda mig att köpa några s. k. skönhetsmedel.
— Den inbrytande morgonen finner mig alltid regelbundet på en liten promenad, från hvilken jag munter och frisk återvänder hem för att stärkt gå till mitt dagsarbete.
En elegant ask, fylld med prydliga rosafärgade tvålar, som jag en gång förde med mig från Paris, står försmådd, nästan glömd i den mest undangömda vrån på mitt toalettbord.
Undrar just om kunderna blefve så många, om på det prydligt målade locket stode i stället för det lockande iSavon de r o s e » — » Savon au mereure »?
Och ändå vore detta den enda riktiga benämningen, ty från rosen kommer visser- ligen den ljufva parfymen, men en sådan färg ger endast det giftiga kvicksilfret.
Men att detta skulle kunna verka fördelaktigt på huden, kan väl ingen vilja påstå.
Alltså mina damer, bort med alla kosmetiska två- lar!
Tvätten er med en stor porös svamp och friskt, klart, mjukt vatten, på det högsta blandadt med något mandelkli, och torka er sedan noga genom att sakta trycka handduken mot ansiktet.
Jag är säker på, att resultatet skall tillfredsställa er.
Ja, friskt vatten och en stunds promenad göra underverk, som blott den trolldomsmäktiga modren naturen förmår åstadkomma.
Blefve dessa medel blott mera erkända och ifrigare använda, skulle det förekomma färre klagomål i kosmetiskt, såväl som i sanitärt hänseende!
jlfgpJP?
» Theodor Körners brud.
— — — Min unga brud, godnatt!
Jag måste bort, förr ' n gryning skym- tar matt.
Förr ' n solen flammar öfver österns bryn, har marken högre purpurfärg än skyn.
Snoilsky: Den frivillige.
I hela Tyskland har i dessa dagar firats 100-årsminnet af Theoder Körner, ett af de ädlaste minnen, som stråla i fosterlandskärle- kens, bragdens och diktens förenade belysning.
Och öfverallt i den bildade världen ha gen- ljud häraf förnummits.
Körners vackra bild, iförd den klädsamma mörka husaruniformen från det tyska » befrielse- krigets » tid, är säkerligen för de allra flesta af Iduns läsarinnor välbekant, men säkerli- gen ej så bilden af hans trolofvade brud, Antonie Adamberger.
Efter en kopia af en i
Körner-museet i Dresden befintlig miniatyrmål- ning å elfenben af Monsorno, hvilken benä- get ställts till vårt förfogande, meddela vi of- vanstående porträtt af skaldens » Toni ».
Antonie Adamberger härstammade från en gammal i Wiens teaterhistoria välbekant konst- närsfamilj.
Hennes fader var operasångare och äfven medlem af hofkapellet, hennes mo- der en mycket framstående skådespelerska vid Hofburgteatern.
Hon * — modern — dog re- dan 1804 och lemnade sitt enda, den 30 de- cember 1790 födda barn, dottern Antonia, i vård hos en äldre kvinlig släkting, i hvars hus den unga flickan växte upp, kärleksfullt, men strängt, » i tukt och Herrens förmaning », fostrad.
Hennes medfödda anlag och brin- nande håg för scenisk verksamhet drogo henne emellertid till scenisk verksamhet — mycket mot tantens och fostermoderns önskan — och snart blef hon en af de mest framstående ar- tisterna vid samma scen, där före henne mo- dern firat triumfer.
Hennes skönhet, hennes älskvärdhet och hennes talang, i förening med hennes fläckfria rykte — de elaka skval- lertungorna i Wien kunde aldrig få något dåligt att prata om henne, men hämna- des genom att spefullt kalla henne » dygde- dragonen » — införde henne i den österriki- ska kejsarstadens högre sällskapskretsar.
Theodor Körner hade, efter sin studentikosa » Sturm- und Drang-Period » i Lepzig och Berlin, 1811 kommit i Wien, där han redan var känd såsom en af det unga Tysklands mera bemärkta personligheter och mest lofvande skalder.
Wiens förnämsta teaters främsta dragningskrafter blefvo hans sorgespel » Zriny » och hans lustspel » Die grune Braut ».
Under en repetition å teatern i januari 1812 af hans lustspel » Der griine Domino » sam- manträffade Körner personligen för första gången med Antonie Adamberger.
Deras blickar och händer möttes, och snart äfven deras hjärtan.
Det första omnämnandet af henne, hvilket förekommer i hans bref, är af den 12 januari: » Toni Adamberger behöfver blott öppna munnen för att sprida förtroll- ning omkring sig. » Den 20 maj samma år underrättade han sin fader om sin ingågna trolofning.
Körners föräldrar och enda syster, Emma, voro i början ej särdeles förtjusta öf- ver Theodors förbindelse med en aktris, men sedan de alla tre, och med dem den Körner - ska familjens hela orakel, gamla » tant Dora », under ett besök i Wien lärt personligen känna henne, delade de snart hans förtjusning öfver » Toni » och slöto henne med glädje i famn såsom en kär blifvande anförvandt.
D:r Kör- ner sade till och med om henne, att hon » tydligen var af himlen bestämd till Theo- dors skyddsengel. » Förlofningen eklaterades offentligen, och samtidigt utnämndes den unge teaterförfattaren till » k.
k. Hoftheaterdichter » med ett årligt arvode af 1,500 floriner.
Allt stod nu för skalden i de ljusaste förhopp- ningars skimmer, och de från denna tid här- rörande dikterna tolka ock hans känslor om dessa förhoppningar, men de genomglödgas på samma gång af den manliga pliktkänsla, som snart skulle rycka honom ur den trolof- vades armar till en annan brud — » die Eisenbraut ».
Sin lefnads lyckligaste födelsedag upplefde skalden den 23 september 1 8 1 2.
» Ännu al- drig » — skref han till de kära i hemmet — » har jag varit så lycklig som den 23:dje september.
Kärlekens krans är slingrad om mig, och alla blommor, som framspirat i mina heligaste känslors solsken, kysser min Toni till en evig vårs blomstring. » österrikisk vetenskapsman, von Arneth.
H o n dog, 77 år gammal, i Wien d.
25 december 1867, högt ärad såsom en af sitt köns » äd- lasta representanter », och sedan hon i 54 år öfverlefvat Theodor Körner.
Birger Schbldström.
Små bilder ur lifvet.
Jungfru Antonie Adamberger.
Denna födelsedag blef hans sista.
I början af 1813 utbredde sig Napoleons krigarskaror åter öfver Tysklands slätter.
Konungen af Preussen utfärdade sitt bekanta upprop » till mitt folk », och bland de förste som lystrade till denna vapenkallelse var den 22:årige Theodor Körner.
Till sin fader skref han: » Tyskland står upp, den preussiske örnen väc- ker i alla trogna hjärtan stor förhoppning genom sina djärfva vingslag.
Min konst suckar efter sitt fädernesland, låt mig vara dess värdige s o n!
Ja, älskade fader, jag vill bli soldat, vill med fröjd kasta bort det här vunna lyckliga och sorg- fria lifvet för att kämpa mig till ett fädernesland, vore det ock med mitt blod.
Kalla det icke öfver - mod, lättsinne, vildhet!
— För ett par år sedan skulle jag låtit det kallas så; nu, då jag vet hvil- ken salighet som kan mogna i lifvet, nu, då alla min lyckas stjärnor lysa ned på mig i ljuflig mildhet, nu är det, vid Gud, en värdig känsla, som drifver mig, nu är det den mäktiga öfvertygelsen, att intet offer är för stort för det högsta mänskliga goda: ens folks frihet.
Kanske säger ditt faders- hjärta, att din Theodor är född till större ändamål, att han hade kunnat på andra områden lemna något viktigare och mer betydande.
Men, fader, min åsikt är, att till offerdöden för sin nations frihet och ära är ingen för god, men väl många för dåliga.
Om Gud värkligen skänkt mig en mer än vanlig ande, som lärde att tänka under din vård, när är det ögonblick, då jag bättre kan göra den gällande?
En stor tid kräfver stora hjärtan, och o m jag känner krafter i mig att vara en klippa i dessa folkens bränningar, så måste jag ut o c h trycka mitt bröst emot vågornas storm.
Skall jag i feg hänförelse vefva fram mitt jubel i hälarne på mina segrande bröder?
Skall jag skrifva kome- dier på en skämtteater, då jag tilltror mig m o d och kraft att tala med på allvarets skådebana ?&gt; Den 14 mars 1813 tryckte Theodor Kör- ner afskedskyssen på sin Tonis skälfvande läppar, redan den 17 mars tumlade han sin stridshäst i » Lutzows wilde verwegene Jagd », och den 26 augusti störtade han, dödligt träf- fad af en under striden vid Gadebusch fient- lig kula, ned från hästens rygg.
I en ek- dunge, i närheten * af den plats, där hans hjärtblod rann för hans fosterlands frihet, hvi- lar hans stoft vid sidan af hans några år därefter aflidna systers.
D å den 26 augusti 1863, den 50:de årsdagen af skaldens hjälte- död, de då ännu kvarlefvande af Lutzowska friskaran samlats kring hans graf, framträdde en af veteranerna, hofrådet Friedrich Förster, och nedlade därpå en lagerkrans — från Toni.
ett Ä r 1817 ingick Antoinette Adamberger lyckligt äktenskap med en framstående Källström.
on var en storväxt, gammal gumma och bodde i ett rum, något större än en byrå, i samma hus som vi.
Af inkomster, sådana vi understundom se dessa gamla kvinnor på outgrundliga vägar hafva, för hvilka det vi lefva upp på en vecka är ett kapital, som kan sträckas, tänjas, förlängas öfver all fattlighets gräns.
Hon hade lefvat ett arbetsamt lif och väl gjort några små be- sparingar.
Hon hade sytt, hon hade gått i hjälphus, hon hade klädt brudar, hon hade odlat alla dessa » petites industries », som i en stor stad stå att finna för dem, som passa på och efter hand blifvit kända i några kretsar.
Hennes egentligaste yrke hade till sist blifvit det att svepa lik.
Nu orkade hon knappt med det heller, men ej olikt den gamle italienske röfvaranföraren, som på sin ålderdom roade sig med att öfversätta tyska röfvarromaner, hade jungfru Källström till nöje att gå om- kring och se på lik.
Det var ett visst fack- intresse, som utbildat sig hos henne.
De fina anordningarna med » bättre lik » beredde henne en ogemen fägnad.
Efter sina besök i sorg- husen berättade hon, sittande på ett gung- bräde på den stora gården, för grannkvinnorna om linnets finhet, händernas magerhet, ansik- tets fridfulla uttryck m. m. med ett intresse, som kunde locka en förbigående att för sig med skalden utbrista: » Ett lik det är en syn, som roa kan så mången! » Men detta nöje var för henne icke nog, utan hon eftersträfvade ett dagligt, stundligt nöje af sin specialitet.
Hennes rum var öfver- fullt med dödens hemska emblem; på väggarne sutto papper från begrafningskarameller, en dödskalle grinade i ett hörn, och öfver ett bord låg hennes egen svepning, färdig att an- vändas.
För henne hade allt detta icke det ringaste hemskt.
» Förskräckelsens konung » hade för henne blifvit förvandlad till en leende Eros.
Om sin död talade hon som om en fest.
Från det sublima till det löjliga är det, som bekant, blott ett steg, men satsen kan någon gång omvändas, och hos den gamla jungfrun var det ett .kort stycke frän det löjliga till det sublima.
När man först gjorde bekant- skap med detta svärmeri för döden, fann man däri icke så litet komik, det var en gammal afsigkommen kvinnas besatta vurm; men vid närmare påseende låg tätt invid denna vurm något af den odödliga andens triumf öfver den, " som har sken af att vara hans fruktans- värdaste, obevekligaste motståndare.
Och där gick hon i ett och annat år fort- farande på besök att inspektera någon död, och hemma sysslade hon med sitt hemska museum.
En dag fick jag höra, att hon var sjuk.
För den, som var så väl beredd, kunde döden icke vara ovälkommen, och så gammal hon var, var det ju sannolikt, att befriaren skulle komma.
Men den gången kom han icke; efter en
kort tid var den gamla åter på benen.
Jag mötte henne då en dag i porten.
» Ja, här går jag och skräpar ännu, » sade hon.
» Jag har varit sjuk, och jag var så glad, ty jag tänkte jag skulle få dö.
Det skulle blifvit en så rolig begrafning.
Det skulle blifvit två vagnar, och komminister Beckman och lille Halländer skulle ha kommit hit, och de skulle fått en konfektpåse och en stor kringla med sig hem, ack, hvad det skulle varit roligt!
Jag riktigt skäms för att gå kvar här.
Nu skall jag ut och titta på ett lik, som lär vara så vackert svept och hafva en dyrbar stoff kista; somliga säga, att de icke tagit guldörhängena ur öronen på gumman.
Hon var bara sex veckor äldre än jag.
Få se, när det blir min tur! » Den tiden lät icke vänta på sig.
Ötfverflödig.
Det gifs existenser så djupt vemodiga, att vi ovilkorligen stanna inför dem och fråga oss: hvarför detta?
Bland dem måtte den bittra- ste vara den att känna sig totalt öfverflödig, att hvarken vara till glädje eller nytta för nå- gon enda medskapad varelse, att liksom icke ega rätt att vara till.
Sådan var lille Burmans lott.
Ingen af er kände honom; tillåten mig där- för presentera honom för er, stackars liten!
Kanske har han många likar.
Under somma- ren gick han barbsnt; jackan var trasig, men växten fin och smärt, och en hållning var det på den pojken, som kunde göra mången äran stridig.
Ansiktet bar nästan prägel af anor med sin buktade näsa och sin breda panna, omgifven af en ram af bruna lockar.
Godhet och vemod talade ur draget kring munnen, och de själfulla ögonen afspeglade ett fiffigt tanke- spel.
Ofta såg man honom med händerna på ryggen utanför stugudörren; och frågade man efter hans ålder, visste han ej så noga att gifva besked.
Kyrkboken upplyste emellertid ', att han var tolf år fyllda, ehuru det allvar, som bredt sig öfver hans väsen, kom honom att se äldre ut, hvarjämte den hektiska rodnaden skvallrade om någon dold sorg.
Utanför tullen stod vid vägen en hälft för- fallen stuga.
Där bodde hon, som födde ho- nom under skam och tårar.
Rosor glödde for- dom på hennes kinder; men de hade längese- dan vissnat, sedan hon gift sig med en stenhug- gare för att åt sig och barnet finna tak öfver hufvudet.
Mannen sökte sig en hustru, som kunde laga hans mat och hålla stugan i ord- ning.
Lifvet hade gjort honom något hård, och barnet, som följde med på köpet, kunde icke fånga hans kärlek.
Den gafs bort åt yngre kullen, en hel flock hvithåriga, blåögda barn af den vanliga sorten.
Kommo så de tärande näringsbekymren.
Det blef för både far och mor ett svårlöst, ja, hardt när olösligt problem, huru vällingen skulle kunna räcka till åt så många munnar.
Lille Burmans kloka ögon sågo allt för väl den tryckta ställningen, modrens släp och- fa- drens dysterhet, och med barnets fina instinkt kände han, att han var öfverflödig.
En dag kom han in till modren, där hon satt vid spiseln och vyssjade det minsta barnet.
» Mamma, » sade han, » jag har så ondt i bröstet, kanske får jag dö till hösten.
Det blefve helt visst en lättnad för pappa, och jag själf skulle vara riktigt glad åt det.
Härom dagen begrofs på kyrkogården handelsmans lilla Mina, den snälla flickan, mamma minns, som brukade skicka mig ärenden och var eå vänlig mot mig.
Hon var älskad, hon, det var nog ej så lätt för henne att dö.
Pastorn kastade mull på kistan och talade om uppståndelsen och ett bättre lif.
Jag såg ned i grafven och tänkte, att där nog fanns rum för två.
Och sä undrade jag, huru de fattiga bära sig åt för att hålla begrafning i sin nöd.
ö m jag dör, mamma, får jag också en kista?