Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Nio 26. 3 gifter från vederbörande embetsverk; och hemställer Utskottet, på grund af hvad nu anfördt blifvit, att Herr Siljeströms omförmälda motion ej måtte i vidsträcktare mån bifallas, än att Rikets Ständer besluta i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Majit täcktes utfärda en författning, hvarigenom det stadgas, att i alla de fall, der enligt lag en Statens tjensteman åligger att för omliänderhafvande medel ställa borgen, det må vara honom obetaget att i stället hos det embetsverk, hvarest borgensförbindelsen skall prof vas, nedsätta en eller flera af sådana Statens eller allmänna verks eller inrättningars obligationer, i värde motsvarande det belopp, hvarför i hvarje särskildt fall den föreskrifna borgen borde vara ingången, hvilka icke vid ifrågakommande ränteliqvider påkalla annan åtgärd från nämnda embetsverlcs sida, än utlemnande till vederbörande af s. k. kuponger; dels ock meddelas de vidare föreskrifter i ämnet, Kongl. Majit kan finna erforderliga.
Stockhelm den 21 Décember 1865.
J\T:o 2G. \ Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Dec. 1865, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärder till åstadkommande af en pensions förening för tjenstemän och betjente vid Statens jernvägar.
En motion i detta ämne är inlemnad till Hedervärda Bonde-Ståndet af C. G. Sköldberg från Orebro län, hvilken uttalat den mening, att Staten icke borde vidkännas utgifter för ifrågavarande tjenstemäns pensionering, enär kostnaderna för jernvägarna vore nog stora ändå, utan lämpligare vore, att dessa tjenstemän genom afsättande årligen af en liten sparpenning, hvartill deras lönevilkor syntes lemna tillfälle, beredde sig utväg att pensionera dem, som uppnått en viss ålder; 4 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande Ar:o 21. och som härmed borde i tid göras början, har motionären föreslagit Rikets Ständer att till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan, det Kongl. Maj:t täcktes »vidtaga de åtgärder, som erfordras för bildande af en pensionsförening för tjenstemän och betjente, anställda vid våra jernvägar»; öfver hvilket förslag Hedervärda Ståndet infordrat Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets yttrande.
De exempel, som hittills lemnats af pensionsföreningar, inrättade för särskilda embetsmannakorpser, anses numera icke uppmuntra till efterföljd; utan har, tvärtemot den åsigt motionären omfattar, den mening alltmera börjat göra sig gällande, att Staten bör sörja för sina tjenstemäns uppehälle äfven efter den tid, då till följd af ålderdom deras förmåga att till det allmännas båtnad uppfylla sina tjensteåligganden, kan i allmänhet anses upphöra; och det var i öfverensstämmelse med en sådan grundsats, som Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t den 5 Oktober 1860 anhöllo, att Kongl.
Majit täcktes vidtaga åtgärder till förberedande af en sådan reglering af pensionsväsendet för arméen, att hela pensioneringen måtte kunna af Staten öfvertagas, hvilket ämne ock vid innevarande riksdag, till följd af nådig Proposition från Kongl. Majit, är under Rikets Ständers pröfning.
Af berörda anledning anser sig Utskottet O O icke kunna understödja Sköldbergs omförmälda förslag.
Stockholm den 21 December 1865. 27.
Betänkande, i anledning af väckt motion om inrättande af en representation för häradet.
Vid nästlidne riksdag gjorde Friherre Cederström, Ii., hos Ridderskapet och Adeln hemställning derom att, enär kommunal-lagens stadganden först blefve fullständiga genom införande deri af tj enliga föreskrifter om inrättandet af en representation för häradet, till utvecklande af dess kommunala betydelse och till befrämjande Allm.
Besvärs,- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 27. 5 främjande af dess speciela förkofran, Rikets Ständer måtte, derest det icke än gs lämpligt, att Rikets Ständer sjelfve afgåfve underdånigt förslag i ämnet, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla om Dess nådiga Proposition i nnet till nästderefter sammanträdande Ständer.
I anledning häraf yttrade Allmänna Besvärs-och Ekonomi-Utskottet, till hvars mdläggning motionen öfverlemnades, att Utskottet icke betviflade, att en repremtation för häradet kunde blifva för denna kommun af väsendtlig nytta, men att tskottet likväl ansåg, att, innan någon erfarenhet rörande resultaterna af de nygen tillkomna kommunal-institutionerna erhållits, några vidare åtgärder i denna ren af lagstiftningen icke borde vidtagas.
Vid innevarande riksdag har Friherre Cederström, i en hos Ridderskapet och i deln väckt motion (N:o 54) anfört, att då två års ytterligare erfarenhet nu vore unnen och den fortskridande utvecklingen af våra kommunala institutioners lif »ch verksamhet syntes göra mera kännbart behofvet deraf, att den hittils felande änken i den lefvande kedjan af dessa institutioner bragtes till stånd, motionären rott sig böra förnya ofvanberörda framställning.
Utskottet har jemväl nu fått sig uppdraget att meddela utlåtande i ämnet.
Den erfarenhet, som vunnits sedan ärendet sist var under Rikets Ständers pröfning, och på hvilken motionären beropat sig, har, så vidt Utskottet erfarit, icke bekräftat behofvet af en särskild representation för den territorialfördelning, som benämnes härad och som har sin förnämsta betydelse i domstols-organisationen, men i öfrigt icke, såsom en för sig afskiljd samfällighet, numera eger andra mera vigtiga föremål för gemensamt intresse, än vissa vägars, broars och färjors underhåll, den högst sällan ifrågakommande skyldigheten att bygga tingshus samt utöfvandet af delaktigheten i häradsallmänning, der sådan finnes— angelägenheter, som icke synas kunna gifva tillräckliga ämnen åt en periodiskt fungerande delegation, än mindre med nödvändighet påkalla en sådan.
För en motsatt uppfattning har icke heller motionären angifvit något bevis; och Utskottet anser sig i alla händelser icke kunna tillstyrka Rikets Ständer att med någon hemställan i ifrågavarande ämne gå den representation i förväg, som enligt nu antagna Riksdags-ordning snart sammanträder och har till valgrund kommunal-institutionerna, samt således lämpligast kan bedöma, i hvad mån kommunalförfattningarne, på sätt motionären förmenat, behöfva fullständigas, och huruvida den, enligt motionärens tanke, hittills felande länken i kedjan af våra kommunala institutioner behöfver bringas till stånd; hemställande Utskottet på dessa skäl, att motionen för närvarande icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami, 7 Idåf t. 2 6 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 27.
Reservation: af Friherre Cederström, B.: «Om än den omständighet, att ifrågavarande försl icke inom Höglofliga Ekonomi-Utskottet vunnit understöd, kan synas i sin m; utvisa, att behofvet af en representation för häradet icke befinnes vara allmä nare insedt och erkändt, och ehuru jag finner, det Utskottets antydan om den n; riksförsamlingens större befogenhet att, derest ett sådant behof framdeles gör s gällande, med ärendets utveckling taga befattning, torde hafva skäl för sig, ans jag likväl Utskottets uttryck, att motionären ej för en mot Utskottets åsigt i hu vudsaken motsatt uppfattning framlagt «något bevis», erfordra några ord till svar.
- Jag anser nemligen de, genom ohejintliglieten af en lagstadgad representation, ut blifna, för häradet gemensamma, nyttiga företag, som, under inverkan af ett v alon nadt målsmanskap, kunnat för häradet åvägabringas, och dem jag åsyftat på dett sätt kalla till lif, utgöra en indirekt, men dock kraftig, bevisning för gagnet t den ifrågasatta institutionen, hvars förverkligande jag, alltså, då den närvarand tiden ej bedömts dertill lämplig, vill med förtröstan öfverlemna åt en, måhänd snar, framtids bepröfvande och omsorg.» Stockholm, tbyckt hos Sam.
Besvärs- oell Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 28. 1 N:o SS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Jan. 1866, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om bestämmelser rörande ersätt ning åt provincialläkare för sjukbesök.
Per Ostman från Wester-Norrlands län har uti en till Hedervärda BondeStåndet inlemnad motion (N:o 300) sökt ådagalägga behofvet af ett tillägg till Instruktionen för provincialläkare den 13 Juni 1822, hvarigenom det blefve lagligen faststäldt och icke af läkarens godtycke beroende, huru mycket han egde bekomma i vedergällning för sitt biträde, då hans personliga inställelse hos en sjuk påkallades.
Motionären har i sådant afseende föreslagit följande bestämmelser: «Kallas läkare att biträda vid barnförlossning, erhåller han dagtraktamente efter livad derom stadgadt är och särskildt för förrättningen 10 R:dr.
Kallas läkare, som af distriktet njuter fri bostad, till sjuke, som af fattigvården njuta försörjning, erhåller han för receptet 1 R:dr.
I båda dessa fall eger läkaren icke att fordra traktamente för mer än en dag, då resan från och till hans hemvist på en dag hinner verkställas.
Fortskaffa® han genom den hjelpsökandes försorg fram och åter, ege då icke annan skjutsersättning rum.
Saknar den hjelpsökande tillgång, utgår ersättningen af kommunen.»
Och har motionären hemställt, att Rikets Ständer måtte, för sin del,' besluta ett dylikt tillägg till instruktionen för provincialläkare.
Utskottet, som föranlåtes erinra att icke Rikets Ständer utan Kongl. Maj:t egef beslutande rätt i detta ämne, kan icke heller, beträffande sjelfva saken, understödja motionens syfte.
Motionären har utgått från den förutsättning, att en läkare icke är af lag förhindrad att begagna sig af den nödställdes hjelplösa belägenhet till att utkräfva en oskälig vedergällning för det bistånd, som äskas, och detta på förhand såsom vilkor för efterkommande af den hjelpsökandes begäran, hvilket någon gång skulle haft till följd, att den sökande afskräckts från att begagna den alltför dyrBih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 8 Sami. 8 Haft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Elconomi-Utskottets Betänkande N:o 28. köpta hjelpen, till dess det varit för sent, eller sedan lif i brist af vård blifvit spildt.
En så upprörande skildring af en tjenstutöfning, som framför andra bör hafva menniskokärlekens bud till ögonmärke, måste vara hemtad från något ytterst sällsynt undantagsfall, hvilket det ej står i lagstiftningens magt att förekomma.
Motionären har sjelf anfört innehållet af 6 § uti förenämnda instruktion, så lydande: »När en sjuk anlitar provincialläkare om biträde, bör han detsamma så skyndsamt, som ske kan, lemna och efter yttersta förmåga, enligt ed och samvete, bemöda sig att den sjuke till helsan återställa.
Tillitas han på samma gång af flera sjuka af olika stånd och vilkor, rika eller fattiga, bör han utan anseende till personen först med nödig hjelp biträda den, som mest deraf är i behof.« Och af 23 § i samma instruktion, som, jemförd med Kongl. Brefvet den 23 Juli 1856, stadgar hvad läkaren såsom ersättning tillkommer för hvad han i embetsärenden företager på Landshöfdingens ordres eller Pastors anmodan, må anmärkas, att, jemte godtgörelse för rese- och traktamentskostnad enligt gällande resereglemente, bestås läkaren för besigtning af en lefvande person och attesten deröfver 1 R:dr, samt för en död kropps öppnande och besigtning jemte attesten 6 R:dr 32 sk. allt Banko.
Medicinal-taxan af den 6 Augusti" 1777, som väl anses föråldrad, och hvars tillämpning fördenskull kommit ur bruk, är dock icke i vederbörlig ordning upphäfd och stadgar särskilda obetydliga belopp såsom vedergällning för olika arter af läkarebiträde samt innehåller till sist, att läkaren bör godtgöras, då han anmodas att ^uppvakta årligen eller under hel cour,» efter öfverenskommelse samt betjena fattiga för intet.
Vid jemförelse af dessa stadganden, hvilka icke lemna rum för prejeri, torde det befinnas, att de af motionären föreslagna bestämmelser skulle, tvärtemot hvad han åsyftar, leda till fördyrande af läkarevård i d,e få fall, som motionen omfattar, och för hvilka icke forde böra reglementeras särskildt eller utan iakttagande af öfverensstämmelse med öfriga hithörande stadganden.
På grund häraf och då Utskottet anser det vara af en glädjande erfarenhet bekräftadt, att rikets provincialläkare med nit och oegennytta sköta sitt kall; samt sedvänjan i vårt land att de förmögnare, i synnerhet bruks- och godsegare, under namn af ackord lemna läkaren särskildt arfvode för den vård, som för dem och deras talrika underhafvande påkallas — hvilken sed leder dertill, att kostnaden för sjukvård blir för de obemedlade ringa eller ingen — icke torde böra rubbas genom lagstiftningens mellankomst på ett sätt, som med ali säkerhet skulle utjemna detta förhållande till de obemedlades nackdel, anser Utskottet sig böra hemställa, att Ostmans berörda motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Besvära- och Ekonomi- Utskottets Betänkande N:o 29. 3 \:o 29, Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Jan. 1866, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta förslag om förändrade anordningar i trafiken å Statens jernvägar, ändring i derför gällande taxa, in. m.
Uti en till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnad motion (Nio 354) liar Anders Medin från Kronobergs län hemställt, att Rikets Ständer måtte »ingå till Kongl. Majit med underdånig skrifvelse, l:o det Kongl. Majit efter inhemtande af Jernvägs-styrelsens utlåtande täcktes i nåder befalla, att en tredje klass vagn, eller flera, om så erfordras, finge åtfölja snälltåget mot en afgift
40 öre per person, för mil räknadt; 2:o att snälltåget gjorde ett kort uppehåll vid hvarje station endast så att passagerare kunde hinna gå utaf samt gå på tåget; då posten kunde aflemnas på formligt sätt; 3;o att nedsättning för vissa trafieerade varor måtte ega ruin på godstågen, t. ex. spanmål, kreatur, alla sorters trävaror, tackjern m. fl. tyngre varor» (hvilken nedsättning motionären ansåg tills vidare böra blifva «15 procent af nu varande»); 4:o om ej vore skäL att .persontrafik åtskiljdes från godstrafik?
Det i första punkten framställda förslag har motionären motiverat dermed att snälltågen under nuvarande förhållande ovilkorligen ginge med stor förlust i anseende till det fåtal passagerare, som medföljde, och att postverket ej gerna kunde nästan ensamt bekosta .alla de för ett sådant tåg oundvikliga utgifter.
Men Utskottet har iuhemtat, att, enligt Jernvägs-trafikstyrelsens underdåniga berättelse till Kongl. Majit om trafiken år 1864, snälltågen, hvilka nämnda år tillryggalagt 33,198 A mil, derför inbringat 668,000 Ridr, och att, enär samtliga utgifter för trafiken under samma ås uppgått till 16
Ridr 94 öre per tågmil, snälltågen alltså icke medfört förlust, utan ett öfverskott af omkring 100,000 Ridr.
Deremot är det 4 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 29. uppenbart, att motionärens förslag att vid snälltågen äfven medtaga tredje klassens vagnar skulle leda till förlust, enär antagas måste, att en mängd af dém, som nu måste begagna andra klassens vagnar, skulle i stället anlita tredje klassens, och åtskilliga af dem, som nu befordras i första klassens, under berörda förhållande nöja sig med andra klassens.
Men äfven af andra och vigtigare skäl måste Utskottet afstyrka bifall såväl till denna del af motionen som till förslaget, att snälltågen skulle vid hvarje station göra uppehåll, hvilka begge förslag i sjelfva verket ledde till upphäfvande af skilnaden mellan snälltåg och ordinarie tåg.
Den hastighet, hvarmed dessa tåg nu äro ämnade att färdas, skulle icke i någon nöjaktig mån kunna vidhållas, derest tågen nödgades vid hvarje station göra uppehåll, enär fartens afsaktande innan ankomsten till en station och det långs anim are iarånarsät o o o tandet vid affärden derifrån skulle medföra en väsendtlig tillökning i tiden för sjelfva uppehållet och således betydligt försena dessa tåg.
Att något verkligt behof af sådant uppehåll och af tillfälle att färdas på snälltågen i tredje klassens vagnar icke förefinnes, kan inhemtas af följande förhållande.
Af förenämnda underdåniga embetsberättelse erfar man, att passagerare, som begagna första klassens vagnar, färdats, med snälltåg, i medeltal en sträcka af något öfver 22 mil och andra klassens passagerare i medeltal nära 16 mil, men att tredje klassens passagerare resa i medeltal endast 4 mil.
Då det nu för hvarje dag gifves tillfälle att färdas med blandade tåg; då tidsvinsten för en resa på 4 mil, tillryggalaggda med snälltåg i stället för blandadt tåg, måste blifva högst obetydlig; och då det icke kan för sistnämnda klass af passagerare möta svårighet att lämpa sin resa efter tiden för de blandade tågens turer; så synes det
Utskottet icke vara skäl att för deras beqvämlighet öfvergifva en anordning, hvars vigtiga fördelar icke torde behöfva här framhållas.
Att åter de, som af sådana fördelar sig begagna, få betala någon tillökning i den för blandade tåg gällande afgift, är desto rättvisare, som den större hastigheten icke kan iqipnås utan ökade omkostnader, såväl i anseende till större slitning af jernvägarne och den rörliga materielen, som af andra anledningar.
Hvad åter angår den af motionären förordade nedsättning i taxan å afgifterna för vissa varor, anser Utskottet sig icke nu böra beträffande hvarje särskild uppgifven artikel ingå i pröfning af behöfliglxeten utaf en sådan nedsättning.
Utskottet har nemligen inhemtat, att tillräckligt antal godsvagnar ännu saknas för befordrande af allt det gods, som tillföres jernvägstrafiken, så att ofta inträffar, att med godsets afsändande måste dröjas.
Då således varuafsändäre finna med sin fördel förenligt att, med nu gällande taxa, förse jernvägarna med så mycket gods dessa förmå befordra, synes det icke vara skäl att nedsätta afgifterna och sålunda minska den inkomst, hvarmed kan i någon mån lindras det bidrag till inrättande och underhållande af dessa dyrbara kommunikationsanstalter, som måste tillsläppas äfven af de landsorters innevånare, hvilka onekligen icke ännu af dessa anstalter kunna draga någon direkt fördel.
Utskottet vill dock tillägga, dels att, efter hvad för Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 29. 5 för Utskottet blifvit upplyst, Jernvägsstyrelsen skall vara betänkt på att i gällande taxa föreslå nedsättning, så snart behöflig tillökning i den för besörjande af godstrafiken nödiga materiel erhållits, dels äfven att, hvad särskildt angår de af motionären uppräknade varuslag, dessa visat sig kunna bära nu fastställda afgifter i följande förhållanden, nemligen: kreatur 42 a 46 mil (såsom från Nässjö, Säfsjö och Stockaryd till hufvudstaden) plank 21 ä 23 mil (från Laxå och Wretstorp till Göteborg) tackjern 23 ä 37 mil (från Nora till Göteborg, Mullsjö, Alfvesta) spanmål under vanliga förhållanden 15 ä 18 mil och på allrasista tiden ända från Stockholm till Helsingborg, o. s. v. Sista punkten af förevarande motion innefattar icke något bestämdt förslag utan allenast en fråga; och Utskottet anser sig i anledning deraf endast böra omförmäla, att försök lära blifvit å södra stambanan gjorda att skilja passagerare-och godstrafiken från hvarandra, men mött klagomål, så att man ansett sig böra öfvergifva samma försök, vid hvilka den erfarenhet vunnits, att persontrafiken ej är så stark i vårt land, att den skulle erfordra mer än ett bantåg dagligen, och att det för allmänheten ledt till större beqvämlighet att passagerare få medfölja äfven godstågen.
Med stöd af hvad sålunda anfördt blifvit, finner Utskottet sig föranlåtet hemställa, att ifrågavarande motion hvarken i ett eller annat afseende må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Rättelse i \’:o &3.
I Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 25, Esta sidan, 9:de raden står: skyldighet för tjensteman att för hela eller en del af den uppbörd läs: skyldighet för tjensteman att ställa borgen för licia etc.
Bih. till R, St. Brot. 1865 h 1866. 8 Sami 8 Höft. i Stockholm, tryckt hos Sam.
Rumstedt, 1866.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 30.
1 \:o 30.
Ank. till Exp.-Utsk. deu 12 Jan. 1866, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående beräkning af boupp teckningsmäns arfvode för uppteckning af fäst egendom.
I en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion (N:o 97), sorn blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad, har Åke Andersson från Malmöhus län anfört, hurusom endast för städerna vore i lag stadgadt det arfvode, bouppteckningsman egde att för uppteckning af boet efter död person tillgodonjuta, men att erfarenheten visat, det jemväl för sterbhus å landet, hvarest i saknad af annan författning i berörda hänseende, den för städerna, med undantag af Stockholm och Göteborg, gällande Kongl. Förordningen den 10
December 1756 genom praxis vunnit tillämpning, lagbestämmelse om visst arfvode åt bouppteckningsman erfordrades, äfvensom att det arfvode, nyssnämnda Kongl.
Förordning bestämde, vore, åtminstone hvad anginge fastigheter, obilligt.
På grund häraf har motionären föreslagit, att »Rikets
Ständer måtte för sin del fastställa bouppteckningsmäns arfvode för fast egendom såväl för stad som land, då värdet icke öfverstiger 2,000 Riksdaler, till i procent, och derutöfver till j procent.
Allmänna lagen stadgar, att, om afliden persons bo lyder under stadsdomstol, eller egendomen är fastighet i stad, skola, när ej annorlunda är särskildt föreskrifvet, Borgmästare och Råd nämna bouppteckningsman, men att, om boet lyder under annan domstol eller egendomen är fastighet å landet, sterbhusdelegare ega kalla gode män, som uppteckningen förrätta, dock att i presthus arfvingar må kalla och bruka dertill, den de sjelfva vilja.
Frihet att välja bouppteckningsman tillkommer äfven, enligt särskilda författningar, adeliga sterbhus samt arfvingar efter de till Amiralitetsstaterne hörande ofrälse män m. fl. I afseende å det arfvode, som för omförmälda uppdrag tillkommer städernas Magistrater, är i Kongl. Förordningen den 10 December 1756 stadgadt, att i alla städer, utom Stockholm och Göteborg, i inventeringsarfvode må uppbäras en procent af all i boet befintlig fast och lös egendom.
För Stockholm åter är, enligt äldre författningar, Bih. lill R.
Prot. 1865 & 1866'. 8 Sami. 9 Höft. 1 2 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 30. den regel gällande, att arfvodet utgör en half procent af summa inventarii; hvilken beräkning ock lärer följas i Göteborg.
Om upphörande af berörda boupptecknings-procent väcktes vid sisthållna riksdag fråga i sammanhang med motioner derom, att friheten i val af bouppteckningsman skulle blifva allmän.
Med föranledande af dessa motioner, hvilka vid nämnda riksdag behandlades af Lag-Utskottet, afläto Rikets Ständer till Kongl. Maj:t underdånig skrifvelse, deruti, med tillkännagifvande, att Rikets Ständer ansågo den Borgmästare och Råd tillkommande rätt att, när ej annorlunda vore stadgadt, nämna gode män att förrätta bouppteckning samt derför uppbära visst arfvode, borde upphöra, Rikets Ständer anhöllo, att Kongl.
Maj:t täcktes vidtaga åtgärder till beredande af ersättning åt vederbörande städers Magistrater för den sportelinkomst, de genom en sådan anordning kunde förlora, äfvensom att Kongl. Majit täcktes till Rikets näst sammanträdande Ständer framställa nådig Proposition om den förändring i allmän lag, som för omförmälda ändamål blefve nödig.
Vid samma riksdag väcktes särskild motion om bestämmande af visst arfvode åt bouppteckningsman för uppteckning af fast egendom å landet.
Lag-Utskottet afstyrkte bifall till detta förslag af skäl, att, då sterbhusdelegare egde till uppteckning af boet kalia dem, för hvilka de hade förtroende, det följaktligen stöde sterbhusdelegarne öppet att på förhand öfverenskomma med förrättningsmännen om lämpligt arfvode för bouppteckningsbesväret; och att, om sådant af sterbhusdelegare försummades, eller det af en eller annan anledning icke alltid lät sig göra, återstode i allt fall för dem den af lagen i 18 Kap. 5 § Handels-Balken anvisade utväg att, i brist af åsämjande om arfvodesbeloppet, låta domaren bestämma detsamma; hvarjemte Utskottet erinrade, att det i allmänhet borde anses olämpligt för
Staten att meddela föreskrifter i fråga om den enskildes angelägenheter, hvilka han mestadels bäst sjelf vore i tillfälle att ordna.
Detta LTtskottets utlåtande godkändes af Rikets Ständer.
Af förevarande motions innehåll finner Utskottet icke anledning att frångå den af Rikets Ständer, på sätt förmäldt är, uttryckta mening, att sterbhusdelegare böra hafva frihet att med bouppteckningsman, som de sjelfva ega välja, öfverenskomma om bouppteckningsarfvodet, utan hemställer, att motionen matte af Rikets Ständer lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm den 11 Januari 1866.