Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På de allmännaste förhållanden bör emedlertid lagen grundas; och derföre har Utskottet så mycket mindre anledning att understödja yrkandet derom att qvinna ovilkorligen skall vara myndig vid viss ålder, som det icke är betaget den, som sådant önskar, att blifva myndig, så vida hon besitter de egenskaper, att hon kan anförtros vården om egna angelägenheter.
1 afseende på sättet att. förvärfva denna ratt, synes dock Utskottet som skulle en förändring kunna ske, bidragande till lättnad för de sökande.
Enligt riksdagsbeslutet dea 2
Maj 1810 år nu ufverlåtet åt Konungen, att förklara 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 53. oa-ift qvinna myndig och således att gifva dispence från stadgandet i 19 kap. % ^ Ärfdabalken.
Denna makt torde dock kunna lemnäs åt domaren, enär lian bäst är i tillfälle att inhemta alia de underrättelser, som för pröfning af en myndighetsansökan kunna vara af vigt.
Derigenom skola de sökande undvika både kostnader och besvär; men rättigheten att hos domaren söka blifva myndig bör, efter Utskottets åsigt, icke inträda förr än qvinnan uppnått 30 år.
Vid denna ålder kan man hos henne förutsätta nödig stadga och förstånd; men Utskottet anser emellertid domare ej kunna förklara qvinna myndig utan med enahanda inskräakaingar som de af Kongl.
Majrt utfärdade myndighets-resolutioner alltid innehålla, eller att någon förändring derigenom icke sker i hvad lagen stadgar om giftomannarätt samt fastighets förpantning och försäljning, äfvensom att, derest arf fäller den sökande till, laga förmyndare då bör vid delningen deraf vara tillstädes att hennes rätt dervid iakttaga och bevaka.
I följd häraf får Utskottet vördsamt tillstyrka: att Rikets Ständer måtte förklara att framställning arne deram, att ogift qvinna skall vid viss ålder vara myndig, icke kunna bifallas', sami alt herr Hjertås serskilda yrkande om ändring i 8 kap. 1 § och 9 köp. 1 § Giftermåls-balken följaktligen komme att förfalla', Men deremot, med anledning af samma framställningar, besluta en författning af denna lydelse: Åslundar qvinna, då hon fyllt trelio år, att blifva myndig, må hon derom ingifva ansökan till den rätt, derunder hon lyder', hvarefter rätten, sedan närmaste fränder och förmyndare hörde blifvit, har alt pröfva om ansökningen bifallas må; dock sker genom bifall till ansökningen icke någon förändring i hvad lagen i afseende på giftomannarätt samt fast egendoms förpantning och försäljning stadgar och förmår', och bör derest, efter det qvinna blifvit myndig förklarad, arf skulle henne tillfalla, laga förmyndare vara vid delningen deraf tillstädes, alt hennes rått dervid iakttaga och bevaka.
Stockholm den 19 Augusti 1851. lag-Vtikottets Betänkande, fho ii. 7 Reservationen af herr grefve Sparre, E., med förklarande att han anser rättigheten att medgifva dispence från lag ej böra öfverlåtas åt någon annan än Konungen; af herr friherre Rehbinder, IV.:
„Jag reserverar mig emot det nu fattade beslutet: l:o.
Emedan jag anser Utskottet icke hafva varit behörigt besluta så som skett, på grund af de föredragne motioncrne, hvilket beslut endast bordt kunna träffas, till följe af serskild inom något af Riksstånden derom väckt motion, och 8:o.
Enär jag finner det vara olämpligt, att annan auktoritet än Kongl. Majit må kunna meddela dispence från något eller några bland allmänna lagens stadganden.® af herr prosten Melander, som instämde i herr grefve Sparret mening. 8 Leg-Vtekettete Betänkande, B:o 34, N:o 54.
Ank. till Exp.-Utsk. dea 19 Äng. 1851, kl 2 e. k.
Betänkande i anledning af väckt motion angående sättet för vinnande af lagfart å fast egendom, då handlingar till styrkande af förra egarens åtkomst ej kunna företes.
Elium, genom Kongl, förklaringen den 14 Mars 1805, domhafvande allvarligen påmindes att vid lagfarters beviljande noga tillse att uppbud icke meddelades på olaga åtkomst, med föreskrift derjemte, att, när lagfart derefter söktes, de handlingar, som styrkte förra egarens åtkomst, ovilkorligen borde uppvisas,' samt till innehållet i lagfarts-protokollet kortligen antecknas, inträffade likväl att domstolar, då erforderliga åtkomsthandlingar ej voro att tillgå, genom kungörelser i allmänna tidningar föreläde den eller dem, hvilka ville klandra skedd öfverlåtelse af fast egendom, att inom viss tid sådant anmäla, samt derefter, derest klander ej mellankom, å fastigheten beviljade lagfart.
Då ett dylikt förfarande dock var uppenbart stridande emot stadgandet uti förberörde Kongl, förklaring, blefvo Hofrätterne, medelst nådigt - hagViskottets betänkande, N:o 54. 9 digt bref af den 9 November 1838, anbefallde att förständiga de under dom lydande domare om ett noggrannt iakttagande af nämnde stadgande.
I anledning deraf utfärdade Hofrätterua cirkulär i ämnet; och sedan dess har omförmälle förfaringssätt icke egt rum.
Vid innevarande riksmöte har emedlertid fråga blifvit väckt om dess godkännande i lag.
Riksdagsfullmäktigcn Ola Månsson från Skåne har nemligen hos hedervärda Bonde-ståndet, genom ett till Lag-utskottet öfverlemnadt memorial, föreslagit att, “med upphäfvande af förbudet i åberopade Kongl, bref den 9 November 1838 emot kungörelser i tidningarne, en förordning måtte utfärdas, som, med bevarande af bördemans rätt, lemnar en uppbuds-sökande köpare något medel att få lagfart, då nödiga åtkomsthandlingar saknas och icke kunna tillrättaskaffas.8
Enligt motionärens förmenande vore ingen våda att i detta fall använda ofvanberörde sätt, eller skedde öfverlåtelsers kungörande i allmänna tidningarne.
Lagfart skulle nemligen endast hafva till ändamål att hindra bördeman att efter obegränsad tid anställa bördestalan; hvaremot den ej inverkade något på rätter egares rätt, att återvinna fastighet, om den af obehörig person blifvit öfverlåten eller olagligen egaren afhänd; och det är i följd häraf, samt då det vore angeläget att köpare åfjord så snart ske kan blifva tryggade emot bördsanspråk, som ifrågavarande förslag blifvit framstäldt, enär de händelser ofta inträffa, att nödiga åtkomsthandlingar ej kunna anskaffas.
Det är äfven Utskottet bekant att svårigheter någon gång mött för bestyrkande af förra egarens åtkomst till öfverlåten fastighet, äfvensom att lagfarten derå för den nya egaren af sådan orsak måst uppehållas; men det oansedt anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka begagnandet af nu föreslagna medel för olägenheternas afhjelpande.
Lagfart å fastighet kan nemligen icke anses hafva det inskränktare ändamål motionären förmenat, Visserligen hindrar den icke klander, då egendomen olagligen blifvit rätter egare afhänd, men att den icke blott afser börd, synes af 8 § i Jorda-balkens 5 kap.
Säkerhet i egande rätt till fast egendom är jemväl af yttersta vigt; och ehuru oklandrad lagfart å fastighet ej kan antagas såsom ovilkorligt bevis derom, att lagfartssökanden är tryggad vid en laglig besittning deraf, har dock lagstiftaren visligen sökt att stadga sådana vilkor för lagfarts vinnande, att Bih. tilt R.
Prat. iS50 f 185L 7 Sami., I Afd., 33 Sätt. S 10 Lag-Vtskollels Betänkande, N:o 55. man af beviljandet i allmänhet kan sluta till säkerhet i omförmälte hänseende.
Derföre har han ock kunnat stadga, att inteckning i fastighet ej må för egares gäld fastställas, förr än egaren å fastigheten erhållit uppbud eller hans lagliga besittning blifvit ådagalagd.
Denna uppbudets betydelse skulle emedlertid betydligen minskas, derest ett kungörande af köpet vore tillräckligt för att vinna detsamma; och i denna omständighet ligger orsaken till 1838 års högstberörde nådiga bref.
Att nu medgifva hvad samma bref förbjudit, dertill förekommer ej eller skäl; och derföre får Utskottet vördsamt afstyrka ifrågavarande motion.
Stockholm den 19 Augusti 1851..
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 19 Äng. 1851, kl. 2 e. ffi.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af 2-rl kapitlet 7 § Rältegångs-balken, eller tillägg till 1 § 21 kapitlet samma Balk.
Uti ett till högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial har herr grefve Mörner, C. G., anmä.kt, att, ehuru i 7 § 24 kapitlet Rättegångs-balken stadgas, ‘‘att alla rättens domar eller utslag, som efter kungörelse å rättens dörr afsägas eller utgifvas, böra förut tvefaldt färdige skrifvas, utan fel, att delomännen måge dem Lag-Utskoltsts Betänkande, N:o 55.
11 mod rätlens underskrift och insegel, utan uppskof undfå, emot den lösen, som serskildt stadgad är“, följdes likväl i rikets öfverrätter en olika praxis härutinnan.
Då nemligen ett exemplar af dylik dom och utslag i Svea Hof-rätt alltid utskrefs åt svarande part, antingen han tillstädeskommit eller derom framställt begäran, skedde sådant deremot ej i de andra Hof-rätterne, derest svaranden der icke sig infunnit.
Och denna praxis hade åter haft till följd en annan olikhet i lagtillämpningen eller i fråga om rättigheten för uteblifven part, som vinner, att af vederparten erhålla ersättning för lösen till ett exemplar af öfverrätt ens beslut.
I sistnämnde hänseende hade emellertid Kongl. Maj:ts högsta domstol nu mera uttalat sin åsigt, genom ogillande af sådana beslut, hvarigenom i Hof-rätt uteblifven part blifvit tillagd ersättning af ifrågaställde beskaffenhet.
Men härmed vore likväl icke den uteblifnä parten befiiad från dea honom i ofvanberörde lagrum ålagda skyldighet att lösa ett exemplar af Hof-rätts dorn eller utslag; och många skäl talade jemväl för bibehållande af föreskriften i nämnde lagrum.
Om han vinner syntes det dock som skulle han, på grund af 1 § 21 kap.
Rättegångs-balken, vara berättigad till ersättning.
Men ehvad mening än må hyllas, visade erne lertid domstolarnes olika uppfattning af lag och stridiga förfaringssätt i omförmälta hänseende, behofvet af lagstiftningens mellankomst.
Endast derigenom kunde enheten återställas; och det är af denna anledning, som motionären föreslagit; “antingen att lagens stadgande i 24 kapitlet 7 § Rättegångs-balken måtte på det sätt ändras, att något exemplar af sådana utslag, som efter anslag utgifvas, icke må till svarandeparter utfärdas, derest de icke derom framställa begäran; eller ock att till 21 kapitlet 1 § Rättegångs-balken må göras det tillägg, att i Hofrätt kärande, som tappar, skall gälda sin vederpart lösen för dom eller utslag, der denne icke från anspråk på godtgörelse derför afstått.M Lag-utskottet, till hvars behandling förenämnde memorial blifvit öfverlomnadt, har, i följd deraf, sökt vinna kännedom angående de, såsom anledning till framställda förslagen, uppgifna omständigheter; och dervid har Utskottet äfven erhållit bekräftelse derpå.
Att, för afbjelpande af anmärkta olägenheterne, göra den förändring i 7 § 24 kap.
Rättegångs-balken, som motionären föreslagit, synes emel - 12 Lag-Vtskottels Betänkande, N:« 55. lertid icke vara lämpligt.
Om tillstädeskommen svarande parts rätt att utan serskild begäran erhålla och skyldighet att utlösa ett exemplar af Hof-rätts dom eller utslag, som efter anslag utfärdas, hafva stridiga åsigter icke varit rådande; och en lagförändring i motsatt syftning vållade påtagligen flere olägenheter för parter, hvilka, oftast i behof af skyndsam kännedom om besluten, af vana att deraf erhålla del, utan att sådant äska,jj lätteligen kunde förgäta lagförändringen och dymedelst komma att alltför sent erhålla denj behöfliga kännedomen.
Det synes ock som skulle denna omtanka för bevarande af parters rätt ingått såsom hufvudsakligt motiv till ifrågaställde lagstadgande, hvars vigt äfven bekräftas deraf, att detsamma blifvit bibehållet af så val lag-kommitteen sorn lag-beredningen.
Om dess tillämplighet äfven på sådana fall, då svarande part i Hof-rätt uteblifvit, hafva deremot åsigterna varit delade, på sätt motionären upplyst.
Då likväl så väl dom i vademål, deri svaranden uteblifvit, som utslag i besvärsmål, deri klagandens vederpart ej blifvit hörd, efter kungörelse eller anslag utfärdas, tan man ej bestrida det ju icke stadgandet, som icke gör något undantag, äfven synes hafva tillämplighet på dessa fall.
Giltig orsak till ett annat förhållande torde ej eller förefinnas.
Det måste bero på den svarande parten sjelf att sig infinna för bemötande af hvad vederparten an dra ger för vinnande af ändring i underrättens dom; men antingen han kommer tillstädes eller ej är han likväl svarande, och såsom sådan berättigad att få åtnjuta lagliga förmåner; och enahanda rätt har den part, utan hvars hörande Hof-rätten anser sig kunna pröfva af vederparten anförda besvär.
För dessa är det lika vigtig! att erhålla del af Hof-räitens dom och utslag, som för tillstädeskomna svarande parter; och om exemplar af dom och utslag skola, utan serskild begäran, utskrifvas åt de sistnämnde, lärer man från uteblifvandet eller den omständighet att besvär blifvi’, utan kommunikation pröfvade, ej kunna hemta grund till ett olika föi farande i hänseende tili de andra.
Derföre synes det
Utskottet som skulle det förfarande vara mest öfverensstämmande med lagens mening, enligt hvilket beslut åt uteblifne parter jemväl utskrifvas.
Så har äfven i allmänhet tillförene tillgått.
Den förändring härutinnan, som under sednare tider egt rum, har ej eller egentligen haft siri grund i olika uppfattning af oftanämnde lagrum, utan i skiljaktiga åsigter om rättsenligheten deraf att tillägga en uteblifveu part ersättning för lösen af Hof-rätts dom och utslag.
De, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 55.
13 som bestridt sådant, hafva hänvisat till stadgandet i 1 § af Rättegångs-balkens 21 kap., att den, som i rättegång vill fordra betalning för kostnad och skada, skall uppgifva hvari samma kostnad består, med rätt för domaren ttatt ändå tillägga parten betalning för stämning och vadepenningar, så ock domslösen, när det så skäligt finnes*, under förmenande att deraf följer det domaren ej må medgifva någon ersättning) utan att yrkande derom blifvit framställdt, och således ej till uteblifven parti Men i berörde allmänna »tadgande ligger emellertid icke ett ovilkorligt förbud emot rättigheten för öfverrätt att tillägga en uteblifven svarande part lösen för ett exemplar af öfverrättens beslut.
Derom vittnar t. ex. 4 § i 10 kap.
Utsökniugsbalken, som, efter det i föregående § stadgadt blifvit, att öfver Konungens befallningshafvandes utslag anförda besvär ej må utställas till förklaring, så framt klaganden ej haft skäl att sig besvära, uttryckligen bjuder att om någon Dcsvärar sig utan skäl öfver Konungens befallningshafvandes utslag, då skall han icke allenast böta för ohemul klagan, utan äfven gälda sin vederpart den skada och kostnad, som Hof-rätten skäligt pröfvar.
I detta fall är det således ålagdt Hof-rätt, att tillägga klagandens vederpart, ehuru han icke blifvit hörd och således ej eller varit i tillfälle att väcka anspråk på ersättning för rättegångskostnad i Hof-rätten, en dylik ersättning; och de skäl,, som tala i denna del, gälla äfven i andra fall.
Från denna öfverensstämmelse i förhållanden torde ock det i de äldre
Hofrätterne tillförene allmänt antagna bruket att i vademål, ehuru svaranden uteblifvit, och i besvärsmål, ehuru förklaring öfver besvären ej infordrats från klagandens vederpart, tillägga denne så väl som den ut ?b!ifne svaranden ersättning för lösen af ett exemplar af Hof-rättens beslut, derest underrättens motvädjade eller öfverklagade beslut gillats.
Att de deraf oftast äro i behof är ofvan anmärkt.
De kunna tilläfventyrs af underrätten blifvit tillagda förmåner; och för dessas uttagande är Hof-rättens beslut af nöden; och den, sorn vållat detta behof, har äften en pligt att godtgöra den kostnad, som för behofvets afhjelpande erfordras.
Likasom serskildt påstående i sådant afseende ej behöfver väckas i utsökningsmål, bör det ej eller vara behöfligt i andia.
Enhet måste i detta fall råda; och sådant är desto nödvändigare, som det icke alltid beror på parten att väcka påstående om ersättning.
Om Hof-rätt t. ex. ogillar inkomna besvär, utan att höra klagandens vederpart, så har denne icke varit 14 Lag-Utskottets Betänkande A':o 55. i tillfälle att framställa anspråk på ersättning.
Han måste likväl lösa Hof-rätteus beslut, och skulle då få vidkännas en utgift, den han sjelf icke vållat.
Till en dylik obillighet föranleder ej eller ovilkorligen lagen.
Det förra allmänna bruket i de äldre Hof-rätterne ger åtminstone anledning till motsatsen eller att lagen kan tydas i förenlighet med rättvisa och billighet; och de olika åsigt er, sorn i denna del under sednare tider sökt göra sig gällande inom Högsta domstolen, äro härutinnan ett ytterligare bevis.
Utskottet finner således, lika med motionären, att lagstiftarens mellankomst här är af nödvändigheten påkallad.
För vinnande af ändamålet tror emellertid Utskottet det lämpligaste sättet vara, icke att till första § 21 kap.
Rättegångs-balken göra det tillägg motionären föreslagit, utan att medelst en lagförklaring undanrödja de skiljaktiga åsigter, som uti ifrågaställde hänseende äro rådande.
På grund häraf, tillstyrkes alltså vördsamligen att Rikets Ständer måtte besluta utfärdande af en författning, hvarigenom förklaras att stadgandet i '21 kap. 1 Rättegångs-balken om hvad den har att iakttaga, som i rättegång vill for dt a ersättning för kostnad och skada, icke innefattar hinder för Hof-rätt att, om svaranden i vädjad sak uleblifver eller anförde besvär profves, utan all klagandens vederpart deröfver varder hörd, tillägga den sistnämnde så väl som den uteblifne svaranden ersättning för lösen af ett exemplar af Hof-rättens dom eller utslag, der Hot-rätter,s eljest så skäligt finner Stockholm den 19 Augusti 1851. Lag-Utskottets Betänkande, JS:o 56.
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 Äng. 1851, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väcM motion om sättet för uppsägning af solidariskt ingångna förbindelser:
Då två eller flere gjort gäld, med förbindelse att betala alla för en och en för alla, eller om någon ingått borgen, såsom för egen skuld, samt gäl den bordt betalas, efter uppsägning, har man vanligen i lagskipningen ansett uppsägning hos en af gäldenärerne förbindande för de öfrige, äfvensom den, som skett hos gäldenär, gällande mot löftesmannen.
Lagstiftningen innefattar ej eller något häremot stridande stadgande, utan synes man hafva antagit, att utaf egenskapen af solidära förbindelser, enligt hvilka det står borgenär fritt att söka hvilken han behagar af dem, hvilka till ansvar för gälden sig bundit, följer att uppsägning hos en gäller mot alla.
Denna princip antogs äfven af Lag-kommittéen, vid utarbetningen af förslag till ny Civil-lag.
En annan åsigt gjorde sig likväl gällande hos högsta domstolen vid granskning af kommittéens förslag.
Enär gäldenärs förbehåll om uppsägning hade för ändamål, att han ej måtte behöfva ständigt hålla penningar i beredskap eller kunna oberedd öfverraskas af borgenärs anspråk på betalning, men detta ändamål, 16 Lag- Utskottets Betänkande, Ti.o 56. i större eller mindre mån, skulle förfelas, om icke, der llere förbundit sig till solida risk ansvarighet, hvar och en finge åtnjuta det rådnirn, förbindelsen medgåfve, utan uppsägningen hos endera skulle gälla emot de öfrige, änskönt desse icke erhållit någon eller nog tidig del deraf, i hvilket fall den mest redbara betalare kunde blifva, utan eget förvållande, blottställd, ansåg nemligen högste domstolen den grundsats böra följas, att uppsägning skall gälla endast mot den, som fått densamma; och denna af Högste domstolen uttalade åsigt har nu mera, vid revision af Lag-kommitéens förslag, blifvit af Lagberedningen biträdd.
Densamma synes ock vara grundad på rättvisa och böra i tillämpningen leda till säkerhet och ordning; och sona herr Hedenstjerna, W., uti ett hos högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet samt till Lag-utskottet remitteradt memorial, yrkat grundsatsens antagande i lagstiftningen, får Utskottet vördssmhgen tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta en författning af följande innehåll:
Har löftesman åtagit sig annans gäld, sorn sin egen, må, der för fallotiden efter uppsäg ning jemväl beräknas skall, uppsägning, som hos endera sker, ej eller mot den andra gälla.
Lag samma vare och der flere en för alla och alla för en ingått sådan borgen nyss sagd är för gäld, som efter uppsägning betalas bör.
Stockholm den 19 Augusti 1851. STOCKHOLM, f. d. Schultze^ Boktryckeri, 18öi. i Laj-Vtlioltcls Betänkande, N:o 57.
1 Nto 57.
Ank. lill Esp.-Utsk. d. 20 Aug. 1851, kl. 8 e. m.
Betänkandej i anledning af väckt motion, angående upphörande af den Akademiska jurisdictionen.
Till Lag-Utskottet har Vällotliga Borgare-Ståndet remitterat ett af Herr Billström, £, ingifvet memorial, deri blifvit föreslaget att den Akademiska jurisdictionen, såsom för nu varande tidsförhållanden olämplig, genast måtte afskaffas, och ingen annan domaremakt, än discipli nar rätten i afseende på de studerande, Universitets-lärare tillkomma; samt alt Akademiernes befattning med ekonomi- och politi-mål i städerna likaledes må upphöra, sä att med styrelse i stad, der Akademi är, kunde komma att förfaras på samma sätt, som rörande styrelse i andra städer är förordnadt.
Om olämpligheten af den Akademiska jurisdictionen delar äfven Utskottet motionärens åsigt.
De förhållanden hvarunder omförmälde serskilda institution uppkommit, äro nu mera helt och hållet förändrade.
Den verkar derför ej eller välgörande; och får Utskottet i följd deraf vördsamt tillstyrka att Rikets Ständer måtte hos Kongl. May.t i underdånighet anhålla att den Akademiska jurisdictionen, med undantag af disciplinar-mjndiglteten, mätte så snart sig göra later upphäfvas, och förhållandet med universite terne i omförmälde hänseende i öfrigt hringas till öfverensstämmelse med allmän lag.
Brot. 1850—51. 7 Sami, 1 Afd. 34 Jläft. 1 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.
Ank. till Exp.-Ulsk. den 20 Aug. 1851, kl. 8 e. m.
Betänkandej i anledning af väckta motioner om förändring i lagstiftningen angående dels förmyndurevården dels ock de sä kallade lytta förmånsrätterna.
Omförmälda motioner, öfver hvilka Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt, har Utskottet ansett böra i ett sammanhang komma under behandling.
De afse visserligen olika frågor, men samma frågor hafva flera gånger tillförne varit föremål för Ständernas öfverläggningar, och man har stadse ställt den ena i beroende af den andra.
Så bar man, erkännande att den tysta förmånsrätt, som omyndig nu eger hos förmyndare, har på den allmänna krediten ett serdeles skadligt inflytande och att densamma följaktligen bör upphöra, likväl alltjemt fruktat att i denna del förändra lagstiftningen förrän sådana föreskrifter i afseende pä vården och förvaltningen af omyndiges medel blefve meddelade, att den tysta förmånsrätten icke vidare kunde anses behöflig för betryggande af omyndiges säkerhet.
Det har emedlertid icke varit blott önskan att se denna förmånsrätt i dess närvarande utsträckning upphöra, som föranledt den mängd försök till förbättring af lagstiftningen om förmyndarevården, som vid de flesta riksmöten under sista decennier blifvit gjorda, utan äfven åtskilliga i samma lagstiftning anmärkta brister.
Frågan om en förbättrad förmyndarevärd har likväl fått en ökad betydelse genom dess inflytelse på den om den tysta förmånsrätten; och det torde äfven kunna antagas att den skada, som denna rätt utöfvar pä den allmänna krediten, isynnerhet varit orsaken till de under sednare tider ofta itererade försöken att åstadkomma förbättring i förmyndarevården.
Detta up - Lag- Utskottets Betänkande, N:o 58. 3 penbaras ock i de motioner, som nu aro föremal för Utskottets handläggning, och af hvilka de, som angå med anledning af hvad ofvan blifvit vttradt, först mäste komma under pröfning. l)e försök, som, på sätt tiämndt är, tillförene blifvit till förbättring af denna lagstiftningsgren gjorda, hafva utgått från två väsendtligen olika åsigter.
Å ena sidan har man nemligen ansett syftemålet endast kunna vinnas genom inrättande af förmyndarekamrar öfver allt i landsorterne, hvaremot man, å den andra, trott skärpta kontroller å förmyndare vara tillfyllestgörande; och vid 1834 års riksmöte segrade jemväl den förra åsigten; hvadan Stäuderne, under åberopande deraf att en säkrare kontroll å förmyndare, än deri, som egde rum till skyddande af omyndiges egendom, vore af behofvet påkallad, samt att inrättandet af förmyndarekamrar syntes kunna befordra det åsyftade ändamålet, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhöllo att förslag till förmyndarekamrar måtte af dertill utsedde skicklige personer utarbetas, ock att Rikets Ständer, sedan vederbörande blifvit hörde, vid nästpåföljande riksmöte kunde få afvakta nådig proposition i ämnet.