Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inte som likast, Griper, det pyssla och braska i hagen, jag var uppe i grålysningen och såg tunglet stå i Fiskarpiltarne, det betyder regn, och så hörde jag kräken flöja och mynnas på skogen, farnötet rytade så obanturligt, hocken vet hvad en har olefvadt, hörde Du alls intet, granne?
GRIPER.
Ottekry är jag vorden och ondt för sofva har jag, illa ser jag, men fint kan jag höra, ett är säkert, det är ondt på skogen, Hjalprek; Gunlöd gick ut att mjölka; kommer hon inte snarligen igen, då är det sistersta sagdt.
Är det Stigmän, skogsmän ? .
Intet vet jag.
Men nu hör jag Gunlöd som ropar på korna.
Gå vi granne, så råka vi flickan.
Väl, så gå vi! ut ur Gripers stuga, med en korg gullvifvor som hon sedan sköljer vid källan.
MENGLÖD
GRIPER till Menglöd.
Se om hus och härd, barn, vi kommer icke igen förrn i qvällningen; skönjer
Du Gunlöd, så bed henne akta kräken, det är allt hvad vi eger och har!
Alltsammans !
Hjalprek och Griper gå.
* MENGLÖD.
Hvad är på skogen ? VIKAR.
Kan jag veta't?
MENGLÖD.
Hvarför skall
Du slagta bi ?
Hvarför sköljer
Du gullvifvor?
Det skall bryggas, det kommer gäster.
Stig öfver hägnet och blif när mig.
Jag vill icke vara
Dig för när.
Du råder redan mitt sinne, men Du vill icke ega mig, söker bara knekta mig.
Är Du konungason?
Ja jag är, har varit, men har blifvit trälars träl.
Kung Herthiof dödade din fader, och Du låter banemannen lefva.
Låter?
Hvarför går Du inte?
Jag är bunden med ed, jag är gisslan, och bryter jag, så dödar man Starkodd, min fosterbroder.
Är han så lätt att döda?
Många hundar bli harens död.
Hvar lefver Starkodd nu för tiden?
Han går på sjötåg åt kung Herthiof. MENGLÖD.
Det är många år sen Du såg honom?
Många!
Inte kan jag säga.
Var han skön?
Skall Du spörja mig, jag är ju man.
Hvem var hans far och mor?
Det vet ingen, icke han sjelf, men han fostrades hos Rossbarsgrane, som tog upp honom på ett skär i Mälaren.
Då har jag sett honom, och han är icke långt borta.
när?
Hans rykte går vida, hvar såg Du honom och MENGLÖD.
I går vid vårdkasarne...
Hör, nu böstar det i skogen igen; och Gunlöd ropar på korna.
Tyst Hjalprek skriker!
Hela skogen ropar!
Gå och sök min syster!
Det vill jag inte; mitt lif är mer värdt än hennes i fall der är fara.
-- Du har sett Starkodd alltså?
Att döma efter -- ja!
Det var en kämpe af mitt VIKAR.
Då kommer han -- vore han här!
Gå och sök min syster.
Hvad bryr mig din syster när jag har Dig!
Har Du mig?
Du sade så, det är mig nog!
Nu ropar far!
Gå och hjelp dem alla!
Mot hvad, mot hvem?
En tunggådd, det knakar i grenar och rasslar i stenar.
Det gifs blott en -- han går genom vatten och eld.
* EN KOLARE in hastigt.
Stäng Era dörrar!
Hvad gäller?
KOLAREN.
Det är björn på skogen, slagbjörn, har rifvit boskap, brutit ringen när konungens kämpar gingo på skall...
Såg Du henne, säg?
Såg ingenting, jo sex kämpar lågo der!
Starkodd med?
Starkodd var icke der, han räds hvarken björn eller ulf!
Stäng till stugorna och må jag komma under tak!
Skallet går ännu och björnen blir drifven hit!
LAREN med MENGLÖD.
De gå alla tre och ställa sig i stugornas dörrar.
KO-
* MENGLÖD ropar i händerna.
Kovall!
Korna mina!
Mina!
Buller från skogen.
GUNLÖDS RÖST bakom scenen.
Poalla!
Po!
Po! MENGLÖD.
Det är Gunlöd! -- Ropar.
Kom snälla, snälla!
Hvem skyddar oss nu!
Brukspatronen
Wilhelm, hans son „ G.
Lotta, hans dotter M:lle Fundin.
Prosten Hr Almlöf.
Sven Ersson i Hult, Nämndeman „ Svensson.
Lisa, hans hustru Fru Bock.
Erik, deras son Hr Strandberg.
Ola i Gyllby, förmögen bonde „ Pfeiffer.
Britta, hans dotter M:lle Torsslow.
Jan Hansson vid Sjön, torpare Hr L.
Annika, hans hustru Fru Wennbom.
Anna, deras dotter „ Hjortsberg.
Anders, deras dräng Hr Söderberg.
Per, Sven Erssons dräng „ Jolin.
Stina, Sven Erssons piga M:lle Ström.
Bengt på Åsen ⎱ ⎰Hr Pettersson.
Hinrik i Backa ⎰bonddrängar ⎱„
Nils Jonsson, kallad Löpare-Nisse, en äldre bonde „ Hjortsberg.
En Betjent hos Brukspatronen „ Lemos.
Bondfolk.
FÖRSTA AFDELNINGEN.
INDELNINGEN ELLER TAFLAN
(Gårdsplatsen framför Sven Erssons präktiga, rödmålade byggning.
I fonden landsväg.
På alla sidor löfskog.)
(komma från skogen, bärande en hvalfbåge, sammanflätad af löfqvistar)
Så ja, Stina, nu ha vi pynta’ och klädt alle uthusa så gröne med midsommers-löf, så det ser, förbann’ mej, ut som hele Wermlands Fältjäger-regemente stog oppstäldt der nere på bakgåln.
Ja, nu fattes bare slutsusen, du, te styre ut sjelfve storstuga.
Hej, nu ser fader Nämndemans byggning rar ut, så det förslår, sa’n!
(Vexelsång)
Som en herrgålspiga på dans;
Är röder i syna och ser oss an
Ur en löfvekrans – –
Det är bra –
Hoppsasa!
I måronafton är midsommarsvak –
Jänta mi’,
Då ska vi
Kasta bena kring vägg och tak!
Och tänk, när vi kläda med löf en gång
Våran egen stuga, min snut!
Och dansa kring egen vår majistång
Säj, hur ser du då ut?
Jo, så kry
Som ett ny,
Och röd på kind som ett nämndemanshus.
Hi å hej!
Jag, för mej,
Tar i glädjen ett lite rus!
Ja, käre Per, det ska fälle komme en dag, då vi ock kan gifte oss, du.
Hvad det li’r, så få vi nock bli statfolk åt fader Nämndeman, och då kan vi lefve godt och inte behöfve släpe som simpelt torperfolk, såsom di der fattige Jan Hanssons nere ve sjön.
Te tjene när en så stormrik bonne, som fader Nämndeman, är mest like så bra som te vare dräng hos sjelfve Brukspatron.
Också ska jag säje, att jag inte stort kruser för Dräng-Olle på herrgåln, fastän han sätter näsa i vädre på körkbacken om söndagera; och det ska fälle inte bli så långt tes jag kan skaffe mej klocke med peschaft och gå i stöfler och kaloscher, så väl som han.
Och jag för min del håller mej inte för stort sämmer, än herrgålspigera, fastän di går med rutige nettelduksförklän och rosige selkeshalsduker och randige bombasängsklänninger.
– Och se den, som jag slätt inte niger för, det är Jan Hanssons Anna ve Sjön, fastän ho gubevars! ser förnäm ut och svänger sej om söndagera i den der storpreckige klänningen, som ho feck åf Mamsell Lotta på herrgåln.
Tal’ inte om Jan Hanssons, för då blir jag rasande.
Alltse’n ovänskapen ble mellan fader Nämndeman och gamle Torper-Jan, har jag inte kunnat tåle hele det der trasfölje.
Ja, så är det nock med mej med.
– Var det inte bra besönnerligt ändå, att den der fattige torperstackern våga’ sätte sej opp imot fader Nämndeman, som är så rik och mäktig?
Han vittna’ ju imot honom på tinge?
Ja, ser du, saka var så, att fader
Nämndeman råka’ i hastigheta fälle en hop timmer på grannskogen, ser du, och det had’ han just inte rätt te, ser du.
Men ingen skull’ ha kommet på honom med’et, om inte den der förgiftige saten Jan Hansson hade vittnat imot’n, och ställt så te, att fader Sven slutligen ble öfverbevisad, och då ble det ett förbaskadt spetakel.
Jojo, han höll ju på te komme in på arresten i Carlstad?
Ja, det var näre som på ett hår.
Det var hundratals reksdaler bank.
Hjelpen var, att han är så förgrömt rik, annars had’ han nock fått slå vantera i borde och panketera.
Men ser du skamma, Stina, skamma – det var det varste åf alltihop.
Te bli beskylld på tåcke vis, det var inte nådigt för fader Nämndeman, som jemt vill hålle sej så rak och kavat.
Men nu måtte fälle hele affärden vare bortglömd lell.
Tåcke der hänger i och sitter qvar som tjärfläcker på vammel.
Fader Nämndeman går allt och gäller i sockna för te vare en svår och styfsint och näre på elak karl, och det är bare hans urimlige förmögenhet, som gör, att alle mennisker stryker på foten för’n.
Men di må säje om’en hvad di vill, så är han en bra husbonne lell, och förhåller oss inte vår rätt, när vi gör hvad vi ska’.
Derför tycker jag om’en, jag, och om mor Lisa med.
Det kan du lite på, att jag också gör, Stina, och derför lägger jag inte på samvete te göre Jan Hanssons all den förargelse, jag nånsin kan.
Jag råka’ nyss Anders, drängen deras, oppe i hage, och du må tro, att jag slängde duktige snäsord åt’en.
Och när jag möter Jans Anna ibland bort i skogen, der ho valler far sins kretur, så skrä’r jag inte heller orda, det vet jag.
Men ho är e tåcka dålighet, så ho svarer ingenting, utan går sin väg, så en får intnå hugg på’na.
Det är för besönnerligt med Erik, son här i huse; jemt när vi säjer någe imot Jan Hanssons, så tar han dom i försvar, fastän han vet, att Jan har gjort far hans så mycke ondt.
Ja, mins du, han påstog te och med en gång, att Torper-Jan bare for med redlighet och rättvise, då han vittna’ mot fader Nämndeman.
Jo, jag mins’et nock.
Du skull’ se honom ibland, när han kommer frå skogen om aftnera; då är han så spelande gla, att han hopper som en tätting och sjonger på landsvägen.
Men så snart han kommer inom dörra här hemme, så är det blankt slut med lustigheta, änna precis som en skull’ slå igen ett stämbol.
Ja, han ställer sej i e vrå och mol-tiger som en eldgaffel, så en kund’ inte locke ett godt ord ur’en med stekt fläsk och potatis en gång.
– Men kors! vi står här och prater och glömmer blankt åf majstånga, som vi skulle ställe i ordning.
Det var sant, för tusan!
Nu är fälle husbond’ gulgrön i syna, för det vi sölat så länge.
Men hvar håller ni hus, som jag inte ser te på hele Guds långe aftan?
Har ni gjort färdigt allt te midsommersvaka?
Nej, majstånga är inte i ordning än.
Nå, så skynd’ er med den då.
– Men vänta! såg ni, när ni geck förbi herrgåln, om Patron är hemkommen frå Stockholm?
Ja vasstre, han kom hem i förmiddags och hade dotra med sej, och son hans är också hemkommen frå Aklameja i Upsala.
Herrskape är ute och går nu; di kommer vesst häråt.
– Men hvar är Erik?
Han hjelpte oss e stunn te hugge löf oppe i skogen, och se’n geck han ifrå oss.
Nej, han har inte synts te.
– Men gå ni nu och ställ med majstånga.
(Per och Stina gå) – Jag kan just undre, hvart Erik tagit vägen.
Farliga rart är det te få se honom hemme, och ingen kan säje mej, hvar han håller te när han är borte.
Nånting är det fatt med honom, men inte mor och inte jag kan få’et ur’en hvarsken med godo eller ondo.
Annars kan jag vesst inte säje, att han är olydig imot oss, nej gubevars! han är allt så sätsam, som en son kan vare; men gunås, det ser ändå ut som han rätta’ sej efter oss inte utåf nå’n kärlek, utan bare för det han tycker, att det är hans skyldighet.
– Nej, det är som jag har sagt åt mor: det duger inte länger, att gossen går hemme och är sysslolös.
Vi ska’ lage, att han blir gift och får sej en egendom te sköte, så blir det nock annan karl åf’en, det slår inte felt.
Den Förre.
LISA och OLA i Gyllby komma ut ur stugan.
Nu är det tid, att jag tar adjö åf er, fader Sven och mor Lisa, och tacker för god fägnad.
Det li’r mot qväll och jag får lof gi mig iväg hemåt.
Nå så tack för i dag, fader Ola.
Och det står ju fast hvad vi gjort opp om giftermåle mellan vår son och eran doter?
Ja gubevars, jag för min del vill inte bätter.
Min Britta ska allt bli glad öfver te få Erik, och ni tror ju, att han inte har någe imot henne?
Nej, dum vore han annars.
Tåckre jänter som Britta i Gyllby växer inte på hvar buske.
Erik vesste inte sitt ege bäste, om han försmådde e tåcka hustru.
Åh, det är foll föräldrera, som ska rå i tåckre saker, skull’ jag tro.
Erik ska gifte sej med Britta, säjer jag; förr blir det aldri rektig karl åf’en.
Ja, Gudskelof, Britta är allt förståndig och arbetssam och kan ställe bra i huse, det har jag sett, se’n hustrua mi’ dog, salig menniska.
– Det är såleds sagdt som sagdt är, och jag kommer hit med Britta te midsommersvaka i måra afta.
Ja, då ska vi ställe te trolofning mellan barna, och se’n låter vi med det förste lyse för dom bort i eran körke, så att bröloppe kan få stå i röda rappe.
Det ska inte hinke, var ni säker på det.
– Adjö nu med er!
Adjö, adjö, fader Ola.
Jag tycker så Erik ska bli storögd, när han kommer hem och får höre att vi ett tu tre skaffat honom e fästepige!
Britta i Gyllby är allt e fin och vacker jänte, så nock ska gossen bli belåten med te få’na, det tror jag säkert.
Och vi ska’ också bli belåtne med te få honom bort ur huse, du Lisa.
– Men det var sant, jag ska säje dej, att Patron med son och doter har kommet hem frå Stockholm.
Tänk, om vi skull’ be dom göre sej så gemene och komme hit i måra och titte på dansen?
Mener du, att det kan gå an?
Det vor’ allt satingen så rart.
– Men se der kommer ju herrskape på vägen.
Vi ska gå och helse på dom.
BRUKSPATRONEN. WILHELM.
God afton, godt folk!
Se nu är jag hemkommen igen och har mina kära barn med mig.
De ville nödvändigt gå och helsa på fader Nämndeman och mor Lisa, efter som vi kommo att ta vägen häråt.
Gud signe herrskape för det.
– Hvad unge herrn har växt opp och blitt förgrömmande stor, se’n jag såg honom sist!
Och lella Mamsell se’n!
Jojo, när en får vare i Stockholm e ti’, då går allt skäfverna ur en, då.
Ja, herre jesta för dette Stockholm!
Det fins fälle bra granne gärdsgåler der oppe, Mamsell?
I den store sta’n fins inte jolväger med gärdsgåler på sidera, som här, utan der är det stenlagde gater, så jemne som ett salsgolf.
Jaja du, Per, har varet på arbete deroppe, så du vet fälle hur det är, du.
– Men hör, lelle Mamsell, om e tåcka här gemen menniske, som jag, komme dit opp på di fine gatera, då feck jag fälle allt ta skonna åf mej och gå i strumplästen?
Ah så tig, Stina, och plåg’ inte herrskape med tåcke enfaldigt prat.
Åh, låt henne fritt tala, fader Sven.
Nå säj, Per, hvad tyckte du mest om utaf allt du såg i Stockholm?
Jo, det var fälle allt den der granne metalmärra medt på Gustaf Adels torg, och så två store kor utåf jern, som stog ve backen neraför Slotte.
Det är inte kor, kära Per, utan det är lejon.
Stina
(slår ihop händerna) Herre jestingen, är det lejon? (suckar) Åhå, det är allt bra sorgfälligt, att jag aldri ska få komme dit opp och se på tåckre rare saker.
Var du någon gång på Operan, Per?
Ne-ej, men jag var en gång och såg på spetakle.
– Om du feck se tåcke, Stina, då skull’ allt ögena trille ur skalln på dej.
Jo, det ska jag tale om för Mamsell Lotta.
Jag geck in i det der store huse ve Gustaf Adels torg, och der köpt’ jag mej ett kort utåf e Mamsell, som stog innaför ett hål på vägga.
Se’n visa’ di mej månge – månge trapper opp änna inunner take, och der satt jag och titta’ ner på det myckne granne folke och på e hög målad vägg medt framför mej, med en konstig fågel på .... ja, jag kund’ tycke, att det skull’ vare liksom e gås, som had’ flöge opp och satt sej på e grinn.
Jag tänkte, att det inte var nånting mer te se på der nere, utan jag vänd’ mej om och såg på folke, som stog bakom mej.
Men när jag se’n titta’ ner igen, då må Mamsell tro, att jag ble storögd och skrek te:
”hvar hundra djefler tog vägga vägen?
För se, den granne vägga var borte och jag såg i ställe inåt ett stort, rart rum.
Och der kom det nu in en hop herrskapsmennisker, den ene efter den andre, som va’ så brokige och granne, så jag aldri dess make sett, och di fäkta’ så här med armera och orera’ så vackert, så ett qvinfolk bredve mej snöfta’ och gret.
Men te slut kom det in e fruntimmersmenniske, som var så förbålt lik Mamsell, att jag inte kunde hålle mej ifrå te skrike: ”kors för sjuttan fan, jamen mener jag, att det är sjelfve Mamsell Lotta!
– Men då ble jag allt ille ve lell, för allt folke nere i saln börja’ storskratte och titta’ oppåt take, der jag var, och en stor rödhårig karl bredve mej räckt’ ut tunga åt mej och var uveti, och så knuffa’ han mej med knytnäfvera i sia och sparka’ mej på bena, så jag va’ rektigt ille sveddrad.
Stackars Per, så du var illa ute!
Hur mår Erik, min gamla läskamrat, fader Nämndeman?
Gunås, det har inte varet rektigt med gossen, alltse’n han slog sej ifrå studerninga.
Men hvad var det för ett besynnerligt infall af Erik, att han öfvergaf boken?
Han hade ett ovanligt godt läshufvud.
När han var bare en liten, liten tosing, så var han så begifven på läsning, att han låg hele da’n igömmen på spishälla inne i stuga och stafva’ i katchesen.
Ja, det är ackerat sant, och derför tänkt’ jag som så, att eftersom jag Gudskelof har skälig god råd, så skull’ Erik få gå läsvägen, fastän det koster fläsk, inna en hinner bli fullärd.
Patron mins, så fråga’ jag
Patron om råd i den saka.
Det mins jag rätt väl.
Jag tyckte om Erik; han var en stilla och beskedlig gosse, och som jag ansåg, att Wilhelm borde ha någon att täfla med, så lät jag Erik få läsa tillsammans med honom der hemma för hans informator.
Ja, herre Gud, Patron var allt så god imot gossen, så vi aldri kan tale nock om’et.
Och han las allt så ohejligt, att när herr Wilhelm reste in te skoln i Carlstad, så rådd’ Patron oss, te låte Erik följe med och fortsätte studerninga, som vi också gjorde.
Gud signe herr Wilhelm, han höll sej inte för god, äfven se’n han ble äldre, te vare ihop med bondpojken.
Åh, Erik var nog en gosse, som förtjente att vara god vän med.
Han gjorde sådana framsteg i Carlstad, att jag verkligen fick läsa allt hvad jag förmådde, för att inte bli efter honom.
Ja, vi gladd’ oss allt så möcke öfver honom också, och trodde så vesst, att han skull’ läse te prest, och med tia bli en lika fräsande fader te predike, som prosten vår.
Nej, det var inte så väl.
Ett tu tre kom det på’n, att han skull’ kaste bort boka och bli bonne igen, som far sin.
Det hjelpt’ inte hvad vi sa’ imot’et, hvarsken med låck eller påck.
Nånå, genom detta hans beslut är ju ingen skada skedd.
På läsvägen är det svårt och trångt om utkomst; men en förmögen bonde har ett lugnare och sorgfriare lif, än mången.
Jaja gubevars, bonnvägen kan foll vare så go’ som nå’n ann’ väg.
Och nu är jag så rädd, att han börjat ångre det der hastige infalle, fast han skäms för te tillstå’t, för han har på e ti’ blitt så fundersam och konstig.
Är han inte hemma?
Nej, vet herrn, vi ser inte möcke te honom om dagen; han går bare för sej sjelf.
Får se, om han inte blir annlester, se’n han blitt gift.
Med Rik-Olas Britta i Gyllby.
I måra afta ha vi tänkt hålle midsommersvak här och på samme gång ställe te trolofning mella Erik och Britta.
Skull’ herrskape ville göre sej så simple och komme hit och se på dansen, så vor’ det allt en stor fägnad.
Tack, tack, vi ska komma.
Jag får mycket främmande till mig i morgon; men jag kan ju få ta dem med hit?
Det skulle roa Stockholmsboarne att se på Wermlandsdansen.
Hjertans välkommen, herr Patron!
Se, det kaller jag te inte vare storgod åf sej!
Lotta
(afsides till sin far)
Nu ska’ vi gå och helsa på Jan Hanssons vid Sjön, kära pappa.
Jag längtar så mycket att få träffa Anna.
Må ske. (högt) Adjö nu, godt folk!
Sven och Lisa.
Gud signe herrskape!
Vet du, Lisa, hur vi ska göre i måra?
– Jo, der borte (pekar utåt theatersalongen) ska vi ställe en hop bänker för Stockholms-främmaten te sitte på; men herrgålsherrskape ber vi sitte här närmest te bords och spise med oss, för Stockholmrera törs vi fälle inte bju’ på vår husmanskost.
Di ä’ nock bäst belåtne med te slippe tåckre grofsaker.
Kors! jag mins i fjol, när Patron hade Stockholmsfolk hos sej, då var jag ve herrgåln och titta’ på gästbude.
Aldri’ har jag sett maken.
Alle di store rumma och salera va’ plakat fulle med folk.
Och deribland var en lefvandes hoper spelmän frå Stockholm, med fejoler och klanetter och trummer och tutlurer, som ibland inte va’ länger än armen, men ibland sköt ut och ble så långe som jag, och böla’ så groft som fader Svens tjur, och så var det pingeljern och en hop andre konstige spelerverk, som jag aldri i min lefnad sett förr.
Å herre jesta, di spelte så inneli ljufligt, så jag rent trodde, att jag had’ komme in i saligheta.
Drängen på herrgåln sa’, att det ska komme spelmän dit i år ock, fader Sven.
Det var fanken så dråpligt.
Åt dom ska vi sätte bänker här (pekar på Orkestern), så speler di nock opp en Halling eller en Jösshärspolske åt oss, om vi ber dom vackert.
– Men kom nu, Lisa, och låt oss ställe i ordning med mat och bränvin te i måra.
ERIK (kommer från skogen, och sjunger:)
Jag sjunger och dansar, så glad i mitt sinn’;
Jag smög bort i skogen
Till Anna-lill trogen,
Och frågte så kärligt: ”säj, vill du bli min?”
Först såg hon åt öster,
Så såg hon åt vester,
Sist såg hon på mej, sa’n, och neg och sa’: ja!
Och derför är jag nu så gla’, så gla’;
Derför är jag nu så gla’.
Se’n tog jag i famnen min vänaste mö,
Och sporde den kära:
”Vill du mej förära
Till fästning en kyss nu så rosenderöd?”
Då log hon, min tärna,
Så blid som en stjerna,
Och rodna’ på kinden och neg och sa’: ja!
Och, kära min Anna, nu frågar jag dej
I glädjen och nöden,
I lifvet och döden,
Säj, vill du bli trogen och hulder mot mej?
Med tår i sitt öga
Hon såg mot det höga,
Och räckte mej handen och neg och sa’: ja!
SVEN. LISA.
Det var nu rektigt nymodigt, te få höre dej sjunge nånting muntert, Erik.
Dine viser bruker annars gå på en så satans sorglåtig ton.
Ja, jag har också bra sällan något att vara rätt glad öfver.
Och hvems är fele, vill jag fråge, om inte ditt ege?
Du ångrer, kan jag förstå, att du öfvergaf studerninga och slog dej på te bli bonne.
Nej, far, det ångrar jag aldrig.
Nå, då måtte det vare någe anne otyg, som faret in i skallen på dej.
Du går ju för det meste och hänger läpp och ser gudsnådlig ut som en tupp på e räfgrop.
Hvad är det för ett elände?
Så va’ pojkera i min ungdom, och då bruka’ en inte sjunge nå’a jämmerviser, då, det mins nock du, Lisa.
Ja, rassadö, det kommer jag väl ihåg.
Du, far, hade ändå den ampreste rösta i hele sockna.
Och än i dag, när du hjelper klockern te ta på salmen i körka, så är det så att take vill löfte sej.
Sjung nå’n åf di der gamle dråplige visstumpera, som du bruka’ tralle för en 40 år se’n, så får Erik höre på go’far.
Det kan jag fälle göre.
Och bonden gick ut uppå Wermelands skog;
Hujfalleralla å hejfallerej!
Hoppsan falleralla å hejsan fallerej!
Och bonden han satte plogen i mull,
Hujfalleralla – – – –
Så plöjde han hela den skogen omkull.
Hoppsan falleralla – – – –
Se’n drog han en fåra från norr och till sö’r;
Der rinner nu Klarelfven fram, som ni hör.
Och bonden han satte plogen på sned,
Så vände han bergena opp och ned.
Och bonden han plöjde en fåra så stor;
Det gick så djupt som Hin Onde han bor.
”Och kära du bonde, förstör ej mitt bo,
Så vill jag väl lemna din säd uti ro.”
Och bonden han sådde båd’ hafra och råg;
Det växte, så aldrig dess make ni såg.
Och bonden han bryggde sej bränvin och log,
Han drack och var lustig och glömde sin plog.
Men då fick den Onde makt med hans jord;
Se’n feltes det bröd uppå bondens bord.
Så skulle du med sjunge, Erik; då kund’ det vare nånting te höre på.
Kära mor, jag ville visst så gerna vara glad; men alltse’n jag öfvergaf studeringen har det sett ut, som om mina föräldrar vändt ifrån mej all sin kärlek.
Ja, nock kosta’ det på oss, det kan inte nekes; men allt ska bli godt igen emella oss, bare du är lite mindre egenvillig, och ter dej te oss lite mer.
Herre Gud, om jag finge, om jag tordes vara riktigt förtrolig med er, då skulle jag vara bra lycklig.
Men du har läst och är lärd, gosse.
Läsningen har gjort mej vek och mild till sinnes, kära föräldrar.
Jag sörjer öfver, att se er bära hårdhet och hat i hjertat.
Jag blir rektigt förskräckt; hvad mener du, Erik?
Förlåt mej, bästa far och mor; det passar väl inte för ett barn att vilja rätta sina föräldrar; men ert omilda och oförsonliga sinnelag ligger mej så tungt på själen.
Jag tror, att jag begriper hvad du vill säje, gosse, men – – –
Låt mej tala uppriktigt: det är ert förhållande till den fattige Jan Hansson – – –
Håll, pojke!
Inte ett halft ord mer om den saka!
Hvarför skall ni förfölja den stackars gamle gubben, som har nog tunga ändå att dragas med; hvarföre skall ni – – –
Tig, säger jag!
Vet du, hur mycke ondt den karln gjort mej?
Ja, jag vet allt.
Men om ni vill vara billig, så måste ni erkänna, att orättvisan är på er sida – – –
Har jag hört på maken?
Hvad kan vare orsaka, att du så ifrigt lägger dej ut för den der torper-stackern?
Den der visa, som Erik nyss sang, var säkert om Jan Hanssons Anna.
Hvem tusan skull’ vare så tokig och dikte viser om henne?
(orolig) Herre Gud!
(efter en stunds tvekan, bestämdt) Ja.
(slår ihop händerna)
Nå, maken har jag foll aldri i verla hört, så gammel jag är!
– Anna?
– Är du splitter rasande befängd galn, Erik?
Du skull’ ha fattat tycke för Jans Anna, du, som får ärfve en hel gål och blir den rikeste bo’n i sockna, och ho, som inte får så pass som e träsked efter sine föräldrer?
– Nej, nånting så orimligt kan jag aldri tro, om di också plugga’ in’et i skallen på mej med en yxhammere.
Många gånger har jag ämnat tala med er och bekänna min håg för Anna; men ert ovänliga tal om Jan Hanssons har gjort, att jag inte vågat det.
Nu vet ni saken, och jag ber er så innerligt: låt inte oss barn plikta för er ovänskap!
Vi kan inte lefva utan hvarandra.
Kan inte lefva?