Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
slå mig fram och lita endast på min egen energi.
Och att den vill äga hvad den älskar.
Så sade du själf. så snart!
Jag kan inte tänka på annat än det!
Ja, ty nu måste jag slita alla band, nu får jag ensam
kärleken är egoistisk, den tänker endast på sig själf och Åh, Saima -- att det skulle komma så oväntadt och
axlar, försänkt i åskådande).
(med händerna på hans
les en annan se'n i går.
Så lyckan förändrar -- och förskönar.
Du är allde-
119 DIREKTÖR BRUHN.
en ny tillvaro.
Det är därför, att från och med i dag börjas för mig
Men hur kunde Betty...?
DIREKTÖR BRUHN (kysser henne passio-
neradt).
inte en tanke för annat än dig, dig!
Det vet jag inte -- bryr mig inte om det.
hals).
Du stora barn!
(ömt, med armarne om hans
(gör sig lös).
snälltåget?
Men nu ha vi inte tid... kan du vara färdig till
(rycker till).
beck skiljas vi för att vilseleda och sedan...
Du stiger på här, jag först vid nästa station.
I Lü-
reser.
Din plats i banken...
Vilseleda?
-- Men Hugo, det är ju bättre att Betty
ingenting sagt.
Men det kom inte af misstro eller fruk-
Glädjen alldeles kollrar bort mig.
Jag har ju ännu
120 tan.
Jag vet ju, att dessa smäskrupler och smådygder fritt andetag jag säger dig alt: jag är ruinerad.
SAIMA (misstroget).
inte äro någonting för dig.
Det är också med ett enda
men har själf slukat i stället för att ge.
I hopp att af-
Jo. Vi ha lefvat för högt.
Fabriken skulle ge medel,
fären skulle kunna hållas uppe, har jag lånat af banken. gon ha vi revision.
Men summan har vuxit mig öfver hufvudet.
Och i mor-
Nej, nej, Hugo! Nej -- det kan inte vara sant.
måste sluta som det gjort, med ruin.
Men jag har fått
Jag har lefvat som i ett rus de sista åren.
ögonen öppnade och jag är ej samme man i dag som i alt, betala alt.
Jag skall bygga oss en ny framtid, (ömt) det är du som skall göra den ljus och glad.
Jag har handlat lättsinnigt, men jag skall godtgöra
Du?!
Förskingrat?
Åh gud i himlen... det är inte sant!
Den lumpna småsjälsmoral, som inte kan förlåta ett felsteg och inte tro på en upprättelse -- den fins inte till för dig.
Nej, bara strax, det vet jag.
121 Jag har varit blind, Saima; jag har plottrat bort det
bästa i mig själf, jag har slösat med mina år som med pängar.
Jag ser nu, hur ruttet det var -- alt.
Jag är inte värd dig, men jag skall bli det.
dig känner jag ingen blygsel, knapt någon ånger; jag kan lägga hela mitt lif för dina ögon -- alt som jag nu kastar bort.
För dig kan jag visa alla tankar, hela mitt innersta jag.
Du skall förstå mig, ty du älskar mig ju.
(med smärta).
Hugo, säg inte mer.
dagar och nätter och ändå inte få taladt ut.
Det är alt
Jo. Mitt hjärta är så fullt, att jag kunde tala både
det, som legat bundet och gömdt -- som nu bryter fram; det är det jag hånat och grinat till döds, som nu lefver upp.
Åh, Saima, sådan är lyckan, nu först har jag lärt känna henne!
ingenting att säga mig?
Men du står så tyst och stilla; har du då ingenting,
SAIMA (med saknad, utan att se upp).
Jag visste aldrig, att lifvet kunde vara så tungt.
Tungt?
härligheter draga sig förbi -- för att i nästa se alla önskningar strypta... en efter en, i samma stund de fått lif?
Är det inte tungt?
Åh, det är så att...
Eller är det inte tungt att i ett ögonblick se dess
122 DIREKTÖR BRUHN.
(Fattar hennes händer.)
Du skall se, hur jag öfvervinna dem; hur stark och modig...
Du tar det som en olycka, men det är det inte.
skall arbeta, hur jag skall brottas med alla motgångar och
Jag skulle endast vara ett hinder.
Nej, du skall vara sporren, som drifver mig fram.
du inse, att jag har rätt.
Du är dig inte själf mäktig; när du blir lugn, skall
kall och förståndig.
Du tror ju själf på detta, som är
Och jag uthärdar inte att se dig stå där så
stort och friskt och laglöst som stormen.
Och det drifver oss ihop, det binder oss samman med band så starka att...
lighet för annat.
Nej, Hugo!
Det fins ingen möj-
världen än hvarandra.
Den enes kamp är den andres... vi aldrig känt mig så ung och stark...
Kom, Saima, vi höra
Känner du då inte, att vi två äga ingenting annat i
två, ensamma mot alla andra.
Jag har ihop, nu och för alltid.
Det får inte finnas någon tvekan.
123 SAIMA.
Endast genom att blindt störta framåt har du möjlighet till räddning.
För dig kan det inte bli tal om en återgång.
Du riskerar ingenting...
Så tänker du, därför att du redan bränt dina skepp.
Du vill inte?
SAIMA (ärligt).
man drömt sig alting stort och djärft!
Din tillgifvenhet, att motgången blåste på den.
Åh, att finna denna ljumma, lumpna halfhet, där
(i vemod) så snart den kunde svalna!
Det behöfdes blott
SAIMA (raskt).
se, hvad som skulle inträffa.
Dig skulle man anhålla, och jag skulle stå ensam i främmande land, utan medel, och för altid utstött ur den värld, där jag är hemma.
Brännmärkt och utskämd, skulle jag få gömma mig hvar jag
Den har inte svalnat; men jag är för nykter att inte
kunde.
Man skulle minnas mig med ett medlidsamt löje och tala om mig med dygdesamt hån.
Nej, Hugo -- jag har redan gått längre än som var klokt.
-- med sina känslor i ena vågskålen och risken i den andra!
Härliga lefnadsvishet!
Att väga precist på grammet
124 SAIMA.
kvinnor.
Det är inbegreppet af samfundsmoralen -- för oss
Och den passar er!
på tvären.
Om alt gått dig i händerna, skulle du varit -- du som de andre.
Håna inte!
Det är endast din olycka, som satt dig
som de andre.
Hade jag felat, skulle du kastat bort mig Hvar och en söker hålla sig uppe.
Den som inte
kan det, får sjunka.
Ingen kastar sig med öppna ögon i det inte.
fördärfvet för en annan.
Man kan säga så, men man gör
moralitetens flikar omkring dig för att dölja din feghet.
Men den sticker fram ändå.
Hur väl du bäddar in dig i räsonnemanger och drar
jag endast gör mig reda för mina motiv och förgyller dem inte.
Det är inte häller moralen jag bringar detta offer; det är mig själf.
Det är inte sådana som jag, som låta stena sig.
(Går mot fonden, tvekar ett ögonblick och ser sig om och säger brutet.)
Jag döljer intet, och jag är mindre feg än de fleste;
på honom; fortsätter åter, men stannar på tröskeln, vänder
den öfver ögonen utan att vända sig om).
DIREKTÖR BRUHN (står stilla med han-
125 FRU BRUHN (från höger med en li-
ten reskoffert i handen).
Entrédörren gick.
Jag tyckte det var Saima.
Men hon kommer igen?
DIREKTÖR BRUHN (slår med händerna
utåt).
Jag har ingenting -- ingenting!
Alt ramlar.
Men Saima...
Gjorde som råttorna, när fartyget sjunker.
Drar hon sig nu tillbaka?
Det hör du ju.
Åh, men det är skamligt!
126 DIREKTÖR BRUHN.
(Kastar sig i en stol och låter hufvudet sjunka ner mot bordet.)
Nej -- endast mänskligt... själfbevarelseinstinkt!
sorg och missmod... (böjer sig ned på ett knä och söker du får inte!
(Reser sig.)
Du får inte taga det så -- du får inte hänge dig åt
smekande taga händerna från hans ansikte). -- Hugo -- Tänk på att nu gäller det... att du inte har tid att
grubbla... att... (letar efter ett uttryck; därefter med värd, inte värd att du brydde dig om henne!
kraft)... om hon kunde lämna dig nu, så var hon inte
skratt af vrede).
(far upp med ett
kall och lugn, att du kan gå som efter ett streck; du, som aldrig slits emellan... ah!... emellan det som är uselt
Inte värd?
Nej, det skall du säga.
Du, som är så
smeker och jollrar, men aldrig känner på djupet; du, som och det som är ädelt, mellan det som är stort och det som är lågt!
Det skall du säga, som står i ro och gör upp med all ting!...
Hvad känner du om de människor, som, när de handla lumpet, ändå äro ett hufvud högre än de som döma dem.
Ja visst -- jag står i ro!
dig -- ett rastlöst jäktande, en daglig själskamp under för fick det aldrig bryta fram.
Jag kväfde alt, -- du
Hela mitt lif har varit en feber sedan jag lärde känna
ständiga slitningar.
Men jag ville inte plåga dig, och där-
127 anade aldrig smärtan under min nervösa ysterhet.
Och nu förebrår du mig, att jag inte känner på djupet.
Är det därför att jag packar din koffert i stället för
att gråta och lamentera?
Förmodligen!
Jag borde ha
kastat alt öfver bord, hvarje tanke på hvad som är att
göra, för att i stället puppa in mig i bedröfvelsen, utan bättre ut.
(Med stigande indignation.)
Men jag vet inte
att fråga efter annat än min egen olycka.
Det hade sett hvad det är att låta stämningen rycka en med, så att man glömmer handla.
Jag vet inte hvad det är att deklamera, när man behöfver den fågelfries rådighet.
Jag vet inte det fins en möjlighet att komma undan.
Jag vet inte det blott ett: strida så länge det fins lif. hvad det är att låta fånga sig som en räf i sin håla, när hvad det är att ge sig på nåd och onåd, ty för mig gifs (Hon har under talet rätat på sig och står nu fram-
för honom spänstig och rak, med flammande kinder och blixtrande ögon.)
förvåning och beundran, som på en han icke känner, inför hvilken han ofrivilligt krymper samman).
Betty... (nästan ödmjukt) förlåt mig, nyss.
FRU BRUHN (beslutsamt).
DIREKTÖR BRUHN (ser på henne med
fabriken och därifrån till stationen, ty du kan inte gå på tåget här i staden.
Sedan stannar jag på villan till sent i kväll, så kommer man inte på den idéen att sakna dig.
Jag har sagt ifrån om vagnen.
Vi resa båda ut till
half 11.)
Jag måste vara där om en halftimme.
Men banken?
(Kastar en blick på pendylen, som visar
128 FRU BRUHN.
slut.
Det har du gjort förr, då det varit riktigt angeläget.
Skrif dina namn och gå därifrån innan banktiden är
till nervöst.)
Ja. (Gär mot sitt rum.
Det ringer.
Han spritter
(lugnande).
Jag skall laga att du inte blir störd.
(Nickar och går in till sig.)
(i kabinettet; bugar sig).
God morgon, fru Bruhn.
i dörren; med tillkämpddt lugn).
(gär honom till mötes
God morgon, kandidat Rönne.
Får man stiga på?
Hugo tar inte emot.
Han är...
Än ni själf då?
hälsa på mig?
(Lindrigt förlägen.)
Ni kom väl inte för att
129 RÖNNE.
Det var älskvärdt.
Var så god och stig på.
(Slår sig ned i en stol vid divanbordet.)
FRU BRUHN (sätter sig midt emot
Det borde snarare jag fråga.
Ni är blek... FRU BRUHN.
Ja, jag mår värkligen inte bra.
Ni får ursäkta...
RÖNNE (fattar hennes hand).
Fru Bruhn, tror ni jag är er vän?
FRU BRUHN (drar sin hand tillbaka).
Naturligtvis tror jag det.
verna, och ni kommer att behöfva er själsstyrka till annat.
Jag måste bereda er på en olycka.
Låt då bli att förställa er.
Det bara irriterar ner-
Har Saima...?
Nej, hon har ingenting sagt.
Men jag vet alt.
130 RÖNNE.
Annars rinner tiden oss ur händerna medan vi söka föra hvarandra bakom ljuset.
Fru Bruhn, jag vet att ni är stark, därför -- låt mig
Det kan inte hjälpas: här måste man vara öppen.
säga det utan omsvep, så att vi sedan kunna rådgöra.
FRU BRUHN (kämpar mot sin ångest).
Jag är beredd... på det värsta.
terade äro i staden och visitation pågår.
Det är för sent att fly.
Balansen är ingen hemlighet längre.
Styrelsens depu-
Hur vet ni?
hennes uppsyn förrådde det.
Jag gick till banken och träffade Sörling.
Jag anade det och frågade Saima.
Hon nekade, men
Men... det var ju först i morgon... RÖNNE.
redan alt; det gäller endast bevisen.
Hollgren måtte ha
Detta är icke revision, det är visitation.
misstänkt något, Hugo har varit oförsiktig.
Och så gick Sörling och såg ut som skulle han hängas.
Himmelrikets nycklar
HIMMELRIKETS NYCKLAR ELLER
SANKTE PER VANDRAR PÅ JORDEN
SAGOSPEL
FEM AKTER
ALBERT BONNIERS FÖRLAG. ­­­­­­­­­ Pris 1: 75.
SANKTE PER VANDRAR PÅ JORDEN. SAGOSPEL I FEM AKTER AF
BONNIERS BOKTRYCKERI
SMEDEN.
LÄKAREN (Doktor Allvetande).
SANKTE PER.
DON QUIXOTE. TUMMELITEN. ASKUNGEN.
SANCHO PANZA.
VANDRANDE JUDEN. HOBERGSGUBBEN.
ÄLSKARINNAN. RIDDAR BLÅSKÄGG m. fl. skuggor.
­­­­­­­
SCENERI: 1:sta akten:
I smedjan; Narcissus. 2:dra 3:dje 4: de 5: te » » » Hobergsgubben.
Don Quixote på Romeos silfverbröllop.
Schlaraffenland.
I Babels torn.
Vid Kalvariet; Hos Påfven i Peterskyrkan;
till tre.)
(Vid uppförandet böra dessa fem akter sammandragas
Kammaren innanför smedjan, - skild från den senare genom en brädvägg, som har en stor öppning midt i, hvarigenom smedjan, som på samma gång är försäljningsbod med öppet stort fönster åt gatan, blir synlig.
Midt på golfvet i kammaren ett städ med slägga.
Vid vänstra väggen tre små barnsängar tomma; leksaker på bänken invid; barnkläder på sängkarmarna; barnskor undet sängarna.
Vid högra väggen en kakelugn af grön kakel med en inmurad bänk.
På kammarens väggar målade väfnader med bibelhistorier, kalvarievandringen och Kristi nedstigande till helvetet.
På panelerna krus, kannor, silfver- och tennkärl.
Ute i smedjan ett långt bord midt i rummet med smidessaker, verktyg, skyltarmar, nycklar, lås, vapen, rustningar.
Dragstången till bälgen hänger fram vid mellanväggen till höger.
Genom smedjans öppna fönster i fonden synes en gata i medeltids stil.
LÄKAREN, svartklädd, i doktorsdräkt, sitter orörlig i kakelugnsbänken, så att han vänder ryggen helt åt åskådaren, men synes läsa i en bok.
--8-- SMEDEN, sorgklädd, kommer in upprörd och förgråten vid ridåns uppgång.
Hvad halp din konst, du underdoktor?
Hvad gagnade mixtur och balsam mot pesten, som mitt hus förödde?
Hvad läser du i boken, svarte lärde?
Om syror och om salter om teriak och de vises sten, som sitter ini magen på en kräfta?
Säg, kan du läsa lif i mina barn, som nyss de läste ner i jorden?
Jag kom för sent att kyssa dem farväl, för sent att följa dem -- att bära dem till gropen där allt hvad oss var kärast, dyrast, skall gräfvas ner och bli till smuts. -- O Herre Gud; nu är min stuga tom, och tomma mina tre små sängar!
Ack, det var min äldsta!
Se märket efter hennes vackra hufvud i kuddens hvita var . . .
Hon var min vän, sen modern dog, och jag var hennes!
Och hon blef sina syskons mor.
Så klok, så allvarsam, så öm . . .
Hon kom till världen under mina mörka tider och förde lycka med sig, välsignelse och välstånd åt mitt hus -- Välsignadt vare nu ditt minne, ängel!
--9-- Och här, min Margaretha! . . .
Du friska ros, du lilla fågel, som spridde doft och lät ditt kvitter förljufva hem och syskonkrets; med öppen hand och öppet hjärta du fann din fröjd att gifva -- här står din lilla sko: nu lägger jag en slant i den -- att när du vaknar . . .
När du vaknar?
-- När?
Ja, här är skon, men hvar är foten, den lilla runda foten, som sprang så lätt på blomsteräng, som icke kunde trampa myran förrän ett halfhögt »Gud förlåt» ur lättrördt hjärta gaf till känna att ej den foten älskade förtrampa.
Du lilla sko . . .
Sof godt, min kära, kära Margaretha!
Och du, min son, mitt smärtans barn, men icke sorgens!
Min Benjamin, din moders bild du gaf mig åter, när ren i vaggan dina stora klara ögon emot mig log som en gång hennes.
Hur kär du var kan ej jag säga.
Ett jag vet, att när du dog, dog jag.
Din lilla späda kropp bars upp utaf en manlig vilja!
Ditt vackra blonda hufvud
-- 10 -- så fylldt af starka tankars frön dig aldrig någon ro till lekar gaf; och i ditt tunna bröst en ädlings hjärta bodde, då du tog bannor för din syster -- Tänk, svarte doktor, du, han bar de andras skuld på sig -- Ja, Jesusbarnet var han lik, hans bästa leksak var det lilla lammet!
Se lammet du, så oskuldshvitt!
Det skulle sofva på hans arm, det skulle äta ur hans hand! . . .
Mitt lilla hvita lam, farväl, farväl, min älskade Johannes!
(Sätter sig vid barnens sängar.)
LÄKAREN (reser sig).
Har sorgen rasat slut, min vän?
Hvad finns för slut på denna sorg, hvad gifs för bot?
Jo, gif mig mina barn igen och jag är botad!
LÄKAREN.
Hör på, och tänk ett grand på saken: ej alltid botas lika blott med lika, ty ettrigt brännsår svalkar man med kylig salva; du vet, att de som mistat synen få se med örat och med handen; du minns, att när din hustru dog du glömde henne snart för barnen!
-- 11 -- SMEDEN.
Och nu så äro barnen också döda!
LÄKAREN. Nå vänta då!
Jag kan till lif ej väcka dem som gått hädan!
Jag kände dina barn; så älskliga jag aldrig några små har sett, och att de älskat dig, det vet jag.
I plågans stunder såg jag dem och hörde hur med gråt i rösten de ropade på far!
O lilla far!
Kom far!
Vi dö ju!
SMEDEN. Jaså, de ropade på far!
Hvad sad' de mer?
Tal' om!
Hur ledo de, hur såg' de ut?
Hvem var den tappraste?
Berätta allt!
Hvar minsta småsak dem kallar upp till lif i minnet!
LÄKAREN. I sista yrseln, när de kväfdes . . .
SMEDEN. Håll upp, för satan; kväfdes de?
O Gud, som kväfde mina barn, jag hatar dig! . . .
Så höljde de min hand med kyssar och kallade mig far . . .
-- 12 -- Den första gång jag hörde fadersnamnet!
Och när jag kände deras heta munnar emot min sträfva hand, som skurit mänskokött, då erfor jag din sällhet -- och din smärta .. .
SMEDEN. Du är en känslig man, du doktor!
Så tämligen!
Emellertid, så kom jag då att tänka, -- och tänka är min starka sida -- Så tänkte jag:
Hur sällt att dö uti sin ungdom, förrn lifvets elakhet har oss fördärfvat! . . .
En gammal tanke, ganska god för resten!
Du är en skarptänkt man, du smed.
Men du lär också af naturen vara en munter karl.
Så sägs i gillet.
SMEDEN. Jag var, men är det icke mer.
Nu är min glädje slut!
-- 13 -- När trädet har förlorat sina rötter så vissnar det!
Men sättas kvistarna i vatten, slå de nya rötter.
Jag bar ock låtit mig förtäljas att du till kunskap, lärdom haft begär och att du visste mer än någon af ditt yrke!
SMEDEN. Det sägs!
Och sant är också utan skryt att när de andra gick på krogen, satt jag hos mina barn och lärde läsa!
Och när jag kunde själf, så lärde jag de stora; min Katarina . . .
Hvad läste du då helst?
Om hof och furstar, slott och borgar, om stormäns strider; härar, fältslag, i tider som ha flytt för länge sedan, kabaler, statsmän, stiftare af religioner, om främmand' länder, turkar, perser, korsfarare och saracener, och eget nog: ju mer jag läste dess mera steg min längtan att få veta!
Har ej du längtat att få komma ut och resa?
-- 14 -- SMEDEN. O, resa!
Att se den stora vida världen och icke blott få höra talas om den!
Hvem har ej drömt den ungdomsdrömmen?
Hvem har ej hyst det ungdomshoppet?
(Under föregående och följande scen försiggår detta: först försvinna barnens skor; sedan leksakerna; därpå kläderna; allt detta så småningom.) LÄKAREN.
Du skall få resa!
SMEDEN. Säg hur!
Med mig!
Jag visserligen hört att förr i världen Vår Herre vandrade på jorden kring och gjorde mänskobarnen lyckliga!
Men att i våra dagar af folkupplysning och af kättersk otro, ett sådant underverk än kunde ske, det trodde jag dock aldrig, doktor!
Jo, underverk du skådar alla dagar och intill världens ända.
När du ser hafvet stiga upp till skyn Och skyn sig sänka ner mot jorden,
-- 15 -- när fröet läggs i mull och skjuter upp som planta, när blixten klyfver trän och solen smälter isar, när tungan talar ord och hjärnan tänker tankar, då ske där underverk ännu i dag och alla dagar.
SMEDEN. Säg, kan du trolla, doktor?
Ja, jag, så väl som du! -- När du en kvinna ser så ful som synden, så ond som etter, skarp som gift, och du i henne ser den sköna, den goda, änglalika, rena, då trollar du!
När nyss uti ditt minnes gömslen du väckte upp de döda små, att du dem tydligt skilde från hvarandra och gaf mig deras bilder lefvande, att jag dem såg och deras röster hörde, då väckte du de döda upp, då kunde du ju trolla!
(Han tager fram en dödskalle ur fickan.)
Se här den trollask oss naturen gaf!
I denna kapsel låg där nyligen en gråhvit massa fosforhaltigt fett!
Igenom dessa runda hålor sig trängde ljusets strålar, och genom dessa ljudets, igenom dessa luktens, smakens; och när de råkades där inne,
-- 16 -- de lämnade hvar en sitt aftryck, hos några skarpare, hos andra mindre.
Så kopplas de, förenas, söndras, och afla af sig, om där blir befruktning -- där har du hela tankemekaniken i stark förkortning efter önskan af publiken!
(Barnens sängar försvinna.
S:t Per kommer fram mellan kakelugnen och väggen.
Han är mycket åldrig och har mossbelupet skägg; klädd och maskerad enligt biblisk tradition; bär en fisk i vänstra handen; en tom nyckelring i gördeln.)
SMEDEN. LÄKAREN. S:T PER.
Se där en kund på fredagskvällen.
SMEDEN. Hvad kommer den för väg?
Den smala vägen!
Han säljer fisk?
S:T PER (vresigt).
Det är ingen fisk!
Det är en symbol!
-- 17 -- LÄKAREN.
Det känns på lukten att den hör till symbola.
S:T PER.
Var så god och tala som en vanlig människa, så att jag kan förstå hvad ni säger.
Ni har väl något ärende efter som ni kommer in genom kakelugnen.
Framför det nu mycket fort, ty smeden och jag skola ut och resa.
Mitt ärende?
Jag har så dåligt minne sen jag blef gammal!
Ni ser verkligen mindre ungdomlig ut, men ni minns väl ändå hur gammal ni är.
Låt mig tänka, när jag döptes?
Är ni döpt också!
S:T PER (indignerad).
Om -- jag -- är -- döpt!
Jag tyckte eljes på näsan att ni såg omskuren ut.
Är ni konfirmerad också?
-- 18 -- S:T PER.
Det vet jag inte hvad det är!
Är ni vigd då?
Nej det är jag inte, men jag var gift . . . hvad var det hon hette nu?
Constantia kalla kyrkofäderna henne, men hon hette Perpetua, därför att hon var så ihållande!
Hör nu, det måtte väl aldrig vara ... är inte namnet Petrus eller något dylikt!
Det äger sin riktighet, fastän jag så här ute på fotvandring begagnar det mera familjära Sankte-Per.
Det här börjar bli som i sagböckerna, där Sankte-Per vandrar på jorden.
Hur ofta läste jag den sagan ej för mina barn vid vinterbrasan . . .
Svamla inte, smed, utan packa din rensel!
SMEDEN. Apostel, helgon, som kan väcka döde, gif mig tillbaka mina barn!
-- 19 -- S:T PER.
Jag var inte något helgon, må ni tro, och kan inte väcka några döda.
Har ni förlorat era barn, så får ni ge er till tåls, ty i himlen råkas vi alla.
Alla?
Alla!
(Salvelsefullt.)
Ty helvetets makt är nederslagen af den, som kom i världen för att upphäfva lagen, eller, som apostelen säger: du död hvar är din udd, du helvete hvar är din seger!
Ja, så står det till!
Men hvad var det nu igen jag skulle säga?
LÄKAREN. Ni skulle säga ett tröstens ord åt den bedröfvade fadern?
Ett tröstens, ja!
Det vill alla ha, men ingen vill ha ett varningens!
Vet du hvarför Herren gaf och Herren tog?
Jo, det var för din själfviskhets och dina synders skull.
LÄKAREN. Smeden var ingen själfvisk man, och han syndade mindre än de som fått behålla sina barn!
-- 20 -- S:T PER.
Ja, se det kan jag inte döma om!
LÄKAREN. Nå, så låt bli och döm, då! S:T PER.
Och ett tröstens ord har jag alltid!
(Tar upp en bunt skrifter ur fickan och lämnar smeden en.)
Den kostar ingenting.
Och när han bedes ett ägg får han en sten!
Har du packat än, smed?
Kors ja, det var ju smeden jag sökte!
Det ha vi inte tid med nu.
Ett ögonblick bara!
Se saken är den -- ja, nu tror ni väl att jag står och ljuger -- LÄKAREN.
Ja, säkert! S:T PER.
Ja, jag vet ju inte själf om det är sant, men det sägs!
Det sägs här på jorden att jag
-- 21 -- skulle vara liksom himmelrikets portvaktare; och nog minns jag, att när jag stod utanför dômen i Köln, hade jag en nyckel i den här handen -- -- ja, jag hade alltid fisken i den här -- men nu är nyckeln borta -- och hur det är, så vill man ju alltid vara komplett.
Herr smed; förakta mig, men gör mig en nyckel.
Det var en fin beställning, det där!
Du smed!
Ska jag göra en nyckel till himmelriket?
Det är då väl mycket begärdt af en smed!
Ja, det kan så tyckas det, men det är nu så en gång!
Och den ena får hjälpa den andra!
Om jag nu verkligen gör det?
Hvad får jag då?
Får?
SMEDEN. Det var rundligt!
Hvad är allt?
Syndernas förlåtelse!
-- 22 -- SMEDEN. Jag har aldrig syndat!
Å hut!
Nej, jag har aldrig haft andra gudar, aldrig arbetat på sabbaten, aldrig stulit, aldrig ljugit (jo lite förstås), aldrig mördat, aldrig vanhedrat föräldrar, aldrig varit liderlig (supit har jag gjort liten smula) -- -- -- med ett ord, jag har varit en ganska hygglig människa, och för att nu göra en öfverloppsgärning så ska du få din nyckel!
Men hvar är låset?
Låset?
Ja, låset!
Måste ta mått, naturligtvis.
Låset sitter i porten, förstås!
Har du porten med dig, då?
S:T PER (funderar).
Porten sitter väl på himmelriket!
Hvar har du himmelriket, då?
-- 23 -- S:T PER (spelsigt).
Det vet endast de andligen fattige, herr doktor!
Du ser verkligen så andefattig ut, att du bör veta det!
Ja, nu ja!
När jag är gammal, men jag hade också en tid . ..
Det var allt bra länge sen! -- Vill du visa oss vägen, så följas vi åt! S:T PER.
Den vägen är smal och den porten vid . ..
Nej, du kan inte citera rätt, du!
(Till smeden.)
Jag tror att gubben är decrepitus! hans minne bommar då och då,
Hans språk är simpelt, luktar mögel, sig själf är ej han på det klara med;
tror ömsom han är han, ibland en skugga, och blandar hop historia, bibel, sagor.
Han lefvat tusen år för länge,
och minnets magasin ha börjat murkna.
-- 24 -- SMEDEN.
Svamla inte nu, doktor, utan låt oss resa!
Ska vi ta gubben med oss då?