Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
§ Utom den afgift, som enligt Bevillnings-förordningen erläggas bör, utgöres så i stad som å landet afgiften vid minuthandel med 8 sk. och vid utskänkning med 12 sk. för hvarje kanna af det bränvin, som enligt 8, 12 eller 13 §§ beräktiadt blifvit, eller hvarför afgift enligt 10 § åtagen är.
S J8-
Dek i anseende till ofvan föreslagna förändring i sättet för meddelande af rättighet till hränvins-försäljning å landet och för bestämmandet af den kanne talsafgift derför bör erläggas, samt dels för åstadkommande af lättnad och enkelhet så väl vid utgifvandet af berörda afgift, som i Kronans räkenskaper, föreslås här följande ändrade lydelse:
Kannetals-afgift för minuthandel med eller utskänkning af bränvin, skall för hvarje halfår förskottsvis erläggas och inbetalas i Stockholm till stadens Drätsel-kommission, samt i öfriga orter till den som eger krono-utskylderne uppbära, hvarefter å landet, Uppbördsmannens qvitto bör, sednast inom en månad till annotation hos Häradsskrifvare!) företes.
Minuthandels- eller utskänknings-ställe, för hvilket afgiften ännu icke, då försäljningen derstädes tager sin början, blifvit af Taxerings-kommitté bestämd, erlägge likaledes i afräkning å samma afgift, hvarje halfår förskott, bcräknadt efter det minsta kannetal, som enligt 46 § 2 mom. får åsättas.
Varder sedermera högre kannetals-afgift bestämd, betalas det öfvcrskjutande beloppet då den i Bevillnings-förordningen stadgade afgift erläggas bör. § 19- Då rättigheten till bränvins-utskänkning blifvit gästgifveriernes innehafvare tillagd hufvudsakligast med hänseende till de resandes beqvämlighet, föreslås, att mom. 2 skulle utgå, ty eljest kan en gästgifvare till en viss grad bestämma huru med bränvins-försäljningen å gästgifveriet och rörelsen derstädes långt efter hans död skall förhållas, hvilket ingalunda angår honom och hvartill lian åtminstone hittills saknar befogenhet.
För vinnande af det ändamål, som med ifrågavarande stadgande blifvit afsedt, torde befinnas tillfyllestgörande, att åt mom.
1 gifva följande förändrade lydelse:
Den som sin rättighet till minuthandel med eller utskänkning af bränvin 1? bränvin en gång uppsagt, må ej till dylik försäljning ånyo vinna rättighet i annan ordning, än denna författning föreskrifver. § 24.
Utskottet har i denna § alldeles opåkalladt, och utan ringaste anledning i återremisserne, insatt ett nytt stadgande, innehållande förbud emot bränvinsförsäljning på eller invid det ställe der marknad i stad hålles.
Emot detta tillägg får jag fortfarande mig reservera. § 26.
Då förhållandena inom olika landsorter äro högst olika, så att, t. ex. i Södermanland, gudstjensten vanligen kan anses vara slutad före klockan 1 på dagen, men deremot, enligt hvad jag hört uppgifvas, i Westergöthland och på några ställen i Skåne, der många kyrkor finnas inom samma pastorat, gudstjensten ofta icke kan begynnas förr än klockan 1 eller 2, vågar jag, på det att i hvarje landsort måtte kunna vidtagas sådane föreskrifter, som med hänseende till omständigheterna befinnas tjenligast, och på det att städerne måtte i afseende å denna förmån sättas i jemlikhet med landet, föreslå att mom. 2 ändras i öfverensstämmelse med Ridderskapet och Adelns beslut, så lydande:
På landet vare då, derest Konungens Befallningshafvande ej särskildt undantag meddelar, all annan utskänkning förbjuden, än på gästgifvaregårdar vid måltider, till resande.
I stad ege vederbörande myndighet, att bestämma hvilka timmar om dagen utskänkning må vara tillåten. § 59.
Då Utskottet här vidblifvit bestämmelsen af urbota straff för fjerde resan oloflig bränvinsförsäljning, änskönt anmärkningar häremot blifvit gjorde, så väl hos Ridderskapet och Adeln, som hos Vällofl.
Borgareståndet, nödgas jag i afseende härå åberopa min vid Utskottets betänkande J\s 13 fogade reservation emot detta stadgande. § 47.
Med deu ordalydelse
Utskottet i denna § föreslagit, skulle minuthandelseller utskänkuingsafgift icke, på sätt i § 39 eljest är stadgadt, komma att, jemte det öfriga straffet, vid hvarje uttagen stämning ådömas, oaktadt förbrytaren verkligen undansnillat sådan afgift, hvarje gång han olofligen försålt bränvin.
Detta stadgande medförer äfven den olägenhet, isynnerhet om alia de särskilda åtalen skola på en gång afdömas, hvilket af många påyrkas, att en tilltalad, genom ett oupphörligt förnyande af samma förseelse, skulle* om nya stämningar i följd deraf Bil. lill Särsk.
Bet. år 1854, JM 20. 3 ift uttagas, kunna ganska länge uppskjuta och undandraga sig erläggandet af förr— berörde afgift.
Afdömas åter icke alla åtalen på samma gång, kan synas ovisst om försäljningsafgiften bör ådömas vid afgörandet af det först eller af det sist instämda åtalet.
På grund häraf, och då jag ej kan inse något skäl till lindring i straffet för den som, medan han är under tilltal för oloflig bränvinsförsäljning, ånyo gör sig till sådan förbrytelse saker, får jag föreslå att sista meningen i denna §, efter ordet »delgifves,» blefve så lydande: fallas till det ansvar som för sådan förbrytelse stadgadt är.» af Lektoren Sondén: »Från den dag, då ett särskildt
Utskott till behandling af bränvinsfrågan tillsattes, har jag ansett dess uppgift vara, att, så vidt genom lagstiftning lämpligen kan ske, inskränka den öfverflödiga förbrukningen af starka drycker.
För den, som delar denna öfvertygelse, borde det måhända synas glädjande att Utskottet, om än sent, dock till slut vågat tillkännagifva, att minuthandel med och utskänkning af bränvin är onödig vid marknader, så väl i stad, som på landsbygden, och således äfven vågat föreslå det förbud sorn återfinnes i 24 § mom. 4.
Det skäl Utskottet förebär, för att nu föreslå detta förbud, är att man vill antaga »likhet mellan stad och land».
Mången med mig torde lik väl mer värdera den likhet mellan samma författnings särskilda punkter, hvilken plägar kallas konsequens.
I Utskottets förslag g 22 medgifves att trupp, som samlas till flera dagars öfning, att brunns- och badgäster m. fl. må erhålla hvad de anse för sitt behof af bränvin, genom utskänkning tillfredsställdt; i 26 <§ visar man sådan ömhet om middagssupen, att man ej vågar stänga utskänkningsställena en hel sön- eller helgedag, förmodligen af fruktan, att en eller annan bland dem, som anse sig deraf hafva behof, skulle kunna glömma att dagen förut förse sig med varan, och derföre nödgas umbära den en hel dag.
Då en stadsmarknad stundom varar flera dagar och veckor, då strängheten icke blott mot den folkmassa, som der sammanströmmar, utan till och med mot dem, som redan förut finnas inom stadens eget område, allt för mycket strider mot dessa stadganden, hvilka jag icke vågar hoppas skärpta till Öfverensstämmelse dermed, nödgas jag för konsequensens skull yrka att mom. 4 af § 24 må utgå.
Härmed vill jag dock icke förklara § 26 för förträfflig, eller ens tadelfri, Vill man verkligen uträtta något för minskningen af bränvinets öfverflödiga bruk, så torde man, af skäl som jag i min reservation till Utskottets betänkande JM 13 anfört, böra vara betänkt på utskänkningens förbjudande under sön- och helgedagar.
Man har icke tvekat, att afkorta tillverkningstiden från 6 månader till 2 eller 1; det synes ock, om siffrorna skola gälla, vara en vida mindre brådstörtad reform, att afkorta utskänkningstiden från 7 dagar till 6.
Denna sistnämnda reform skulle troligen visa sig vida mer verksam än den förra.
Våra bröder
Norrmännen hafva icke skytt att i detta hänseende taga steget ut, såsom 19 kan synas af följande ur <§ 4 i deras
Lov af den 26 Aug. 1854 utdragna stadgande: — —•
— »Likaledes må ingen till försäljning eller utskänkning berättigad i smått eller stort försälja eller utskänka bränvin dagen före sön- eller helgedag, efter klockan fem eftermiddagen, och icke heller på sön- och helgedag, härunder inbegripen tiden intill vanlig försäljningstid följande morgon.» Bryter någon häremot straffas han med böter, första gången frän 5 till 8 speciedaler, andra gången 10 till 15, och för hvarje följande gång från 20 till 25 speciedaler.
Jag vågar väl icke hoppas, att allmänna tänkesättet bland Sveriges representanter befinnes moget för en så genomgripande reform.
Men att något i denna riktning kan och bör göras, synes man allmänt erkänna; Utskottets förslag, att inskränka söndags-utskänkningen till tvenne timmar, är också något.
Det har dock tvänne brister, den ena, att det icke är, hvad det föregifves vara, en medelväg mellan ståndens yttrade meningar, den andra att det för ganska få personers ringa beqvämlighets skull öppnar tillfälle till stora missbruk.
I förra afseendet må anmärkas, att Ridderskapet och Adeln samt
Presteståndet lemnat åt vederbörande myndighet att i stad bestämma, hvilka timmar om söndagen utskänkning må vara tillåten, Presteståndet med det tillägg, att denna tillåtelse icke må utsträckas öfver två timmar.
Icke kan man anse sig hafva gått en medelväg mellan dessa meningar, dä man i stället bestämmer samma utskänkningstimmar öfver hela riket.
Faran deraf, att de tillåtna timmarne skulle blifva olika för olika städer, synes mig icke blifva större än den, som kommer deraf, att i allmänhet olika menniskor och olika orter hafva olika måltidstimmar; men de fördelar det skulle medföra, om lokalmyndigheterna egde att reglera och inskränka utskänkningstiden, äro påtagliga.
Ridd. och Adeln vill, att bränvinsutskänkningen på landet må vara tillåten under helgedag till resande vid måltider, och äfven annars der Konungens Befall ningshafvande meddelar särskildt undantag; Presteståndet åter vill att ali sådan utskänkning på landet skall under helgedag förbjudas.
Det förra öfverensstämmer temligen med den af Bondeståndet gillade nu varande författningen.
Men innan det ännu är för sent vågar jag til!
Riksståndens ompröfning vördsamt hemställa, om några få resandes vana förtjenar dfet undseende eller det behjertande, att man, på det denna vana ej må lida det minsta intrång, bör hålla krogarna öppna äfven om helgedagarne, då erfarenheten tillräckligt visat de otaliga missbruk, som derigenom uppkomma.
En hvar, som vill supa, vore han äfven hemma i närmaste by, kan ju kallas resande.
För min del skulle jag dock tro, att ingen enda resande, äfven af den klass, som, lik den grekiske vise, bär allt sitt bohag med sig, har en så tung packning, att densamma, ökad med en flaska, innehål lande hans eget söndagsförråd af bränvin, skulle blifva allt för tryckande.
Om det, till följe häraf, måste anses alldeles onödigt, att, för resandes beqvämlighet, tillåta bränvinsutskänkning om helgedag, så är det icke heller välbetänkt, att, såsom 20 Utskottet föreslagit, öppna den ki. 1, den tid, då folket kommer från kyrkan.
Det är synnerligen då en mängd drängar m. fl. råkas, som den ene lockar den andre.
Det uppdrag Ridderskapet och Adeln velaf lemna Konungens Befallningshafvande, att åt några utskänkningsställen bevilja undantagsprivilegier, anser jag, med all vördnad både för bemälda Högh Stånd och ifrågavarande auktoriteter, så svårt att utöfva, att jag icke kan föreställa mig följden deraf blifva någon annan än den, att dessa undantagsprivilegier beviljas åt alla eller åt intet.
Af dessa skäl anser jag, att Utskottet bort föreslå Rikets
Ständer antagandet af följande lydelse af 26 §:s andra och tredje moment:
På landet vare då ali utskänkning förbjuden
I stad åligge det vederbörande myndighet att bestämma, om utskänkning får ske, och i detta fall, hvilka timmar om dagen den må vara tillåten.
Dock må denna tillåtelse icke utsträckas öfver två timmar.
Vid diskussion af § 2 bade Presteståndet lör sin del beslutat, att på lämpligt ställe borde tilläggas ett stadgande, i närmaste öfverensstämmelse med 17 § af Norges lag af den 6 September 1845.
Under Utskottets öfverläggningar togs detta förslag i allvarsamt öfvervägande, och en otvetydig pluralitet syntes då benägen för införandet af ett dylikt stadgande äfven i vår lag.
Frågan derom blef dock uppskjuten, och under Utskottets mångfaldiga öfriga öfverläggningar sluteligen bortglömd.
DA det emellertid synes vigtigt, alt icke bredvid en tillåten minuthandel uppkommer en välvillig värd, som utan all rätt till utskänkning, öppnar sitt hus för dem, som vilja tillsammans förtära hvad de nyss inköpt, lärer ett sådant stadgande vara af behofvet påkalladt, och hemställer jag, att det må tilläggas i särskild §, näst efter den 29, och blifva al följande lydelse:
Ej må någon tillåta tjenstehjon eller lösa personer, som sjelfva anskaffa bränvin, att samlas i hans hus eller bostad, för att der vistas under bränvinets förtärande.
I sammanhang härmed bör straffbestämmelse för brott häremot införas i § 45.» af Doktor Säve, som instämde med Lektoren Sondén i afseende på 2 <§ samt 4 mom. i 24 §.
Friherre von Kraemer har hegardt få antecknadt, att, i fall han hade deltagit i förhandlingarne uti förevarande ämne, då detsamma efter återremiss hos Utskottet förekom, och till följd deraf hade egt rött att mot de i ämnet fattade beslut sig reservera, Friherren skulle velat instämma i Lektoren Sondéns reservation. af Herr Henschen: »Då endast förslaget till förordningen, icke de derför uppstäda motiver, komma att utgöra föremål för Ständernas beslut, samt redaktio - 21 nen kan i vissa fall äfven af Regeringen ensam ändras; anser jag mig böra, Utan att bär ytra något om motiveringen, anmärka blott ett och annat i afseende å förslaget. § 4.
Emedan Bondeståndet icke i detalj pröfvat förslaget, samt bestämmelsen om varm mat biel' på goda grunder af Utskottet föreslagen och af två stånd godkänd; hade ordet »varm» ej bort uteslutas vid revisionen af förslaget. § S 1:a morn.: Konseqventare och klarare torde följande red. vara: »Ej må utskänkning af eller minuthandel å landet med bränvin idkas af den, som drifver» etc.
Harige nom undvikes ordet »därmed», och begreppet »idkas» kommer att tillhöra äfven utskänkningen, ej blott minuthandeln.
För begge åsyftas enahanda föreskrift.
Dock hade helst hela detta mom. bort uteslutas, enär förbudet deri ganska lätt eluderas, och det dessutom för ordningens vidmakthållande är bättre att Myndighéterne få direkt vända sig mot en mer förmögen och ansedd person (en handlande) än mot en s. k. »ansvaring», en fattig gumma eller en dylik, som har föga att våga, vare sig anseende oller egendom.
— Om en förmögen och för samhällets väl nitälskande handlande v ille, i en mindre stad, såsom bolag i vissa städer gjort, öfvertaga alla krogar, för att minska oordningarna och osedligheten å dem, borde det icke vara Myndigheterna förbudet att antaga ett sådant välvilligt och välgörande anbud.
Derföre hade Utskottets förra förslag bordt bibehållas.
Se sid. 10 i motiv, till Bet.
N:o 13, och detta förslag § 10, mom. 2. § *3 Mom. 1, •punkten 2, torde heldre kunna lyda: »Soknenämnden skall däröfver, före slutet af April, till kyrkoherden lemna yttrande och, om bifall till utskänkningen tillstyrkes, nämna den trakt, hvarinom den må idkas.
Kyrkoherden inhemte» etc. § 22. Mom. 1.
Som enligt många äldre och nyare författningar, till exempel 29 § i Kongl, resol. den 16 Oktober 1723, Kongl. kung. d. 16 December 1818,2 mom. 43 § i Kongl, förordn. den 10 Oktober 1831 m. fl., Magistrat tillkommer antaga dem, som i stad eller å dess område få idka utskänkning af eller minuthandel med bränvin, vare sig på längre eller kortare tid, samt inskränkning i detta Magistratens åliggande ej gjorts genom Kongl, brefvet den 28 Maj 1813 ; böra orden ändras sålunda: — — — »bränvinsutskänkning på landet af Ko - 22 nungens Befallningshafvande och i stad af Magistrat meddelas. —•
Ändringen är icke motiverad (se sid. 17 i motiv, till Bet.
N:o 13) eller af omständigheterna päkallad, och skulle säkerligen i mången från Landshöfdingeresidenset aflägsen stad med missnöje upptagas.
Dessutom hafva Landshöfdingarne så mångfaldiga olikartade och vigtiga göromål, att de ej böra belastas med frågor om hvilkendera, bland en mängd sökande »madamer», är den mest meriterade att för en kort tid utskiinka bränvin inom en aflägsen stad, där Landshöfdingen svårligen sjelf kan om alla »madamernas» karaktärer och egenskaper ega den speciela och säkra kännedom, som fordras för frågans pröfning.
Härtill kommer ock att tillfället till' sådan försäljning, som af »annan» (dylik?) »anledning» kan uppkomma, skulle kunna gå förloradt om ansökningen skulle göras hos en aflägse Landshöfding, Magistraten i orten däröfver höras och beslutet dit anlända innan försäljningen finge börjas. § 24.
Uti den Utskottet meddelade svenska öfversättningen af Norges lag angående bränvins försäljning och utskänkning, är 6 § af lagen den 19 Augusti 1848 så lydande: »Hädanefter är det förbjudet vid de i städerna hållna marknader att på torg eller gata utskänka eller i mindre delar än 40 potter utsälja bränvin»; — — — Och uti 20 § i lagen af den 6 Sept. 1845 stadgas: »Vid kyrka, på ling, på auktioner eller vid annan offentlig sammankomst får ingen utdelning af bränvin ega rum vid böter af 1 till 10 Spdr.»
I öfverensstämmelse därmed var 24 § i Bet.
N:o 13 redigerad och sid. 18 motiverad, samt blef af Presteståndet godkänd.
— Nu äro mom 1, 2 ändrade enligt Adelns beslut, och två nya mom. tillagde.
Till undvikande af missförstånd om rätta meningen af sista mom. böra orden: »eller invid» borttagas.
Ingen bör klaga däröfver, att bränvin ej får säljas ä sjelfva marknadsplatsen eller det torg, där salustånden äro uppsatte eller försäljningslassen eller varorna äro utställde. § 31 kunde lyda sålunda: »Ej må betalning utsökas för bränvin som blifvit vid minuthandel till mindre belopp än en kanna eller vid utskänkning borgadt».
— Men äfven här kunde för minuthandel och utskänkning bestämmas enahanda belopp: i hvilket fall § kunde lyda: — — — »som utborgats till mindre belopp än en kanna.» § 39.
Uti Bet.
N:o 13 lydde detta mom. sålunda: »Den som säljer bränvin i mindre belopp, än hvartill han enligt 1 eller 2 § i hvarje fall är berättigad, bote» etc.
En ledamot af Borgareståndet yttrade, att genom denna redak - 23 tion vore ej straff å (vanligt) lönnkrogen stadgadt.
En annan anmärkte att detta ytrande säkerligen härledde sig deraf, att man icke betänkte, att rättigheten att sälja bränvin till större belopp än det i 1 § vöre allmän: i följd hvaraf ock nämnde § hade redigerats i blott förbjudande (negatif) form.
— Alle tre ifrågavarande §§ voro medlertid klare och otvätydige.
— Mot den af Utskottet nu föreslagna, med Presteståndets beslut öfverensstämmande redaktionen, kunde anmärkas: l:o) att detta mom. blifvit dunklare och i saknad af den nyttiga om ej behölliga hänvisningen till 1 och 2 §§, hvilke innehålla just de bestämmelser, som karakterisera de nya, i lagstiftningen ej förr sä bestämda begreppen »minuthandel» och »utskänkning»: 2:o) att, som det generellare begreppet (genus definitionis), hvaraf desse två äro uuderafdelningar, kan likaväl vara en rättighet (jus) som en handling (factum), man svårligen kan säga, att den, som icke har en af de rättigheter, hvilka benämnas med orden minuthandel eller utskänkning, kan genom den icke existerade rättighetens utöfning sig förbryta; hvaremot Utskottets förra förslag innehöll den enkla, klara, rent och blott faktiska bestämmelsen: — — — »säljer bränvin i mindre belopp».
Den redmen antydde ock blott ett enda lättare bevisligt factum: »säljer», vare sig en eller flera gånger; hvaremot utstryken »minuthandel» och »utskänkning» antyda en förbrytelse genom konsekutifva handlingar d. v. s. genom något som mer liknar idkandet af en rörelse; således en fortsatt försäljning: 3:o) att, som man ej kan »förvärfva» ifrågavarande eller någon annan rättighet utan att det sker i »stadgad» d. v. s. någon af lagen godkänd »ordning», eller, hvilket är detsamma, på lofligt sätt, orden »i stadgad ordning» äro alldeles öfverflödige, och böra således icke »sättas i lagtext, hvari prydnad och kraft bestå i korthet och noggranhet.»
Kortare och klarare uttrycktes samma begrepp sålunda: »Den som olofligen idkar minuthandel med eller utskänkning af bränvin» bote etc.
Då det för 4:de resan Iönnkrögeri föreslagna urbota straff kan leda därtill: att en person längre tid kan hållas häktad: att för ransakningen, huruvida en sup är såld, liera urtima Ting hållas: och alt dryga kostnader för kronan och tjenstemän åstadkommas; anser jag att för 4:de resan Iönnkrögeri böra sättas blott högre böter t. ex. 80 å 800 R:dr, hvilke, där tillgång brister, böra, enligt 8 och 9 §§ i Tillverkningslagen, som Ständerne godkänt, förvandlas till straffarbete; § 43.
Det i 42 § bestämda ansvar för säljare, som ej hindra köpare att för bränviuets förtärande i försäljningsrummet qvarblifva, hade icke bort uteslutas; utan tvertorn hade bort tilläggas straffbestämmelse för den, som icke aflägsnar sig utan qvarstadnar, sedan han blifvit afvisad.
Äfven borde den böta som olofligen utöfvar sin utskänkningsrättighet i flera lokaler.» 24 Herr Ekenman har instämt dels i Lektoren Sondéns reservation, så vidt den ufsåg införande af en ny § näst efter den 29 och i sammanhang dermed af en straffbestämmelse i 45 §, dels och i Herr Henschens reservation beträffande 24 och 43 SS- , . , „ af A. Medin från Kronobergs
Län: »På det alt stad icke må, mera an socken å landet blifva interesserad för kroghållning, som, då den idkas i stad, ofta är för kringliggande landsbygd lika skadlig som för sjelfva staden, skulle jag vilja att, sedan af minuthandels- och utskänknings-afgifterna
V5 ingått till den före slagna länskassan, de återstående % samihanlodes för hela länet, utan något privilegium för städerna att behålla de 4/> af deras erlagda afgifter, och att alltså 2 mom. i 23 § erhölle följande lydelse: »Af de afgifter, som inflyta så i stad som på landet, aflemnas de »återstående % i Laudtränteriet, hvarifrån det för hela
Länet sam»manlagda beloppet fördelas på dess samtliga socknar, i förhållande »till hvarderas folkmängd.» STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOIL BECKMAN, 183i.
Uti Särskilda Utskottets Utlåtande N:o 20, sid. 2.
Motiverne för g 4 böra lyda: ?> 4 är försvinna.
Bonde-ståndet bar, genom vidhållande af nu gällande förordning, der ordet ‘’varm” icke förekommer, uttryckt samma mening, som den Borgare-ståndet antagit; och två stånd hafva sålunda slädnät mot två i fråga om tilläggets lämplighet.
Vid närmare öfvervägande af skälen för och emot ifrågavarande tillägg, får Utskottet, med frångående af sitt förra förslag, tillstyrka, att ordet ”varm” utgår.
Prot. 1855 och 135 5. 11 Sami. 19 Haft. STOCKHOLM, ISSI. J. a. Walldin.
Sär sisilia Lflskotlets Memorial, Jt? 21.
As 21.
Arik. till Exp.-Utsk. d. 3 Oct. 1854, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss å Utskottets Memorial JM 19, med förslag till votering s-propositioner i Förstärkt Stats utskott om beskattning ä bränvins tillverkning och destillering.
, Utskottets ifrågavarande Memorial JV2 19 har den 30 i sistförlidne September månad blifvit behandladt af Hedervärda Bonde-Ståndet, som vidblifvit sitt redan fattade beslut och återremitterat memorialet, i hvad det angick voteringspropositionerna, samt ålagt Utskottet att, åtta dagar efter delfående af handlin— garne, med yttrande öfver återremissen till Stånden inkomma.
Men då förslagen till voterings-propositionerna blifvit d. 27 Sept. af Höglofliga Ridderskapet och Adlen samt Högvördiga Preste-Ståndet och d. 29 i samma månad af Vällofliga Borgare-Ståndet godkända och således innefatta Rikets Ständers beslut, får Utskottet, som, i anledning af i Bonde-Ståndet gjord anmärkning, anser sig böra tillkännagifva, att, i Memorialet JVI 19, § 73 Riksdags-Ordningen af misstag blifvit åberopad, i stället för § 71 Regerings-Formen, vördsamt anmäla, att återremissen icke kan till någon vidare åtgärd föranleda.
Stockholm den 3 Oktober 18S4.
Lars Larsson från Elfsborgs län: »Då Grundlagen från de ämnen, hvilka kunna genom tre Stånds beslut afgöras, undantager dem, som omförmälas i 60, 66, 69 och 71 §§ Regerings-Formen, och det nu förevarande ämnet obestridligen måste räknas till dem, som i sistnämnda § afses, får jag mot förestående Memorial mig reservera.» Nils Svensson från Christianstads län och Jöns Pehrsson från Blekinge län hafva häri instämt.
Magnus Månsson från Östergöthlands län och Daniel Danielsson från Örebro län hafva mot Memorialet anmält reservation.
Bih. lill, R.
Sl. Prol. 1855 å 1884. 11 Sami. 20 Häft.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, 1854.
Särskilda Utskottets Memorial, N'.o 22.
1 M:o 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 23 Okt. 18S4, kl. 9 f. m.
Memorial, i anledning af Riks-Ståndens olika beslut, angående vilkoren för brännvins tillverkning.