Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domarens pröfningsfrihet i dylika fall, lika litet bade lian af Domaren äskat, att denne, sedan den anklagades brottslighet emot ett gifvet Lagbud vöre constaleiad, rid slrafftillämpningen skulle anföra och utveckla bestämda orsaker, hvarföre han, vid en åtgärd, som ankomme på bans fria bedömmande, utöfvat detta annorledes än på det enda sättet att stanna vid den lägsta straffgraden, eller nödgas försöka att med egenskap och tydlighet af Domskäl, lill granskning uppdraga en framställning af serskilda omständigheter, hvilkas förutsatta tillfällighet och obestämdhet just skulle utgjort grunden dertill, att uppskattningen af desammas vigt blifvit anförtrodd Domarens urskiljning allena.
Det vore orimligt att fordra eller ifrågasätta en dylik redovisningsskyldighet i allmänhet.
Den omständighet att i tryckfrihetsmål den tilltalades brottslighet pröfvades af Nämnden, hvars yttrande kunde öfverensstämma eller stå i strid med
Domarens egen åsigt, föranledde ej till något serskildt förfarande vid straffets bestämmande.
Frågan anginge der allenast formen och vilkoret! för tillämpningen af ett redan gifvet straffbud, af sådan beskaffenhet, att det innefattade flera ansvarsgrader; och enär dessa vilkor voro enahanda, ehvad Nämnden eller Domaren pröfvade åtalet och anvisade Lagen, som blifvit öfverträdd , gåfves icke någon grund dertill, alt Domaren, då han fastställde den tilltalades bestraffning inom vissa medgifna gradalioner, skulle vara förpligtad att anföra uttryckliga skäl för valet af det straffmått, hvarvid han stannat, ett så beskaffadt serskildt motiverande af sjelfva straffbestämmelsen vore icke eller med vanligt
Domstolsbruk förenligt.
På grund af hvilket allt och efter anställd jemnförelse mellan uppställningen af HofRältens ifrågavarande Utslag och Lagens föreskrifter i 24 Cap. 3 §.
RättegångsBalken, förklaranderne förmält sig hysa den underdåniga förväntan, att jag mätte förklaras hafva saknat fog till anmärkning äfven i denna del al målet.
Efter erhållen del af denna förklaring har jag, uti underdåniga slutpåståenden, afgifne den 27 Februari sistlidna år, till vederläggning af hvad å svarande sidan i afseende på första anmärkningspunkten eller frågan rörande tillämplighet af 1777 års Kongl. Bref i mål angående Majestätsbrott, begånget i tryckt skrifl, blifvit anfört, i underdånighet andragit och påmint: alt om man, såsom sig borde, urskiljde hvad som i 1777 års Kongl. Bref utmärker det brott, hvarom der handlas, och de skäl eller bevekelsegrunder, hvilka föranledt detta stadgande, samt toge i betraktande att i afseen - 94 R'
Ombudm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. de å sjelfva brottet först, säges, att hos Kongl. Maj:t blifvit anmälda ransakningar och domar öfver personer, sorn för förklenliga tillmålen och hårda omdömen om Kongl. Maj:t och Regeringssättet varit anklagade, hvilka tillmålen och omdömen omedelbart derpå benämnas: utlåtelser j och sedermera i 3:dje momentet återigen tillmålen; hvarefter i sista momentet omtalas meranämnde brott; så visade sammanhanget desto tydligare, att benämningen utlåtelser afsett de förut omförmälda förklenliga tillmålen och hårda omdömen, .sorn i annat fall ordet: tillmålen icke kunnat i 3 momentet ånyo begagnas: att det icke vore tvifvelsmål underkastadt, alt tillmålen och omdömen kunde förekomma lika så väl i tal, som i skrift, vid hvilket förhållande och då undanlag i fråga om tryckfrihetsmål icke finnes gjordt, deraf oemotsägligen borde slutas, att uttrycket meranämnde brott utmärkte Majestätsbrott i allmänhet, och att den serskilda arten deraf, som i tryckta skrifter kunde förekomma, ingalunda vore från det allmänna begreppet utesluten: detta ådagalades än ytterligare genom Kongl.
Kungörelsen den 7 December 1787, som, efter åberopande af 1777 års Kongl. Bref och de deri anförda motiv, hvilka föranledt stadgandet, alt, när angifvelser eller åtal ske, angående straffbara yttranden om Konungen och Regeringssättet, dylika mål böra bos Kongl. Maj:t anmälas och Dess Nådiga ytti’ande afbidas, huruvida de kunde nedläggas eller fingo till laga ransakning och dom förvisas, vidare innehölle, att Kongl. Maj:t, ibland de sålunda anmälda mål, förnummit händelser, hvarvid en eller annan sökt kasta skugga å Kongl. Maj:ts till Rikets fördel i flera ämnen vidtagna författningar, hvarigenom det brott beginges, som Lagen i 5 Kap. 1 §.
MissgerningsBalken utsatt och påsyflat; och att Kongl. Maj:t, som alltid med missnöje ansåge de tillfällen, då Kongl. Maj:t, efter Lagens föreskrift, nödgades straffa illasinnade och vrånga undersåter, af vanlig
Nåd och lill förekommande af Dess undersåters ofärd, velat lemna dem den varning, att, såvida de ville undvika det i Lagens åberopade rum utsatta straff, noga taga sig till vara, det de hvarken skrift- eller muntligen eller genom tryck fälla obehöriga och vrånga omdömen öfver de författningar, Kongl. Maj:t vidtagit: att i anmärkningsvärd likhet med 1777 års Kongl.
Bref, hvad ordalagen beträffar, nämndes äfven ifrågavarande brott uti Kongl.
Förordningen angående skrif- och tryckfriheten af den 26 April 1774» der straff utsättes för dem, som i utgifna skrifter brukade lastande och förklenliga omdömen om Kongl. Maj:t och Dess Konungahus, eller betjenade sig af smädelige utlåtelser om krönta hufvuden, deras närmaste blodsförvandter ni. fl.; att dessa begge samtidigt med 1777 års Kongl. Bref gällande R.
JustrjOmbndsm.
95 författningar gåfvo, vid anställd jemnförelse, en lika säker som behörig an.- visning om rätta förståndet af nämnde Kongl. Bref: att deremot det stöd, som förklaranderne lör sin åsigt velat finna uti några bland de skäl, sorn ansågos hafva föranledt det Kongl. Brefvet, måste förfalla vid närmare granskning af dessa skäl, hvilka, enligt hvad jag sökt utförligen ådagalägga, dels voro lika användbara eller oanvändbara på Majestätsbrott i både tal och skrift, tryckt eller otryckt, och dels skulle föranleda till den slutföljd, att underdånig anmälan om anstäldt åtal för förgripelse mot Konungen i otryckt skrift ej eller borde ske, i motsats hvaraf förklaranderne likväl sjelfve syntes hafva medgifvit tillämpligheten af 1 777 års Kongl.
Bref i fråga om skriftliga yttranden af brottslig beskaffenhet; hvarförutan jag vidare erinrat, att om än rubrikerna till de universal, hvarigenom IlofRätterne kungjort 1777 års Kongl. Bref, angående rätta förståndet deraf, antydt en mening, öfverensstämmande med den, som grundat det klandrade beslutet, bevisade sådant föga, enär i fall det verkligen varit HofRätternes afsigt att lemna Under-Domarne anvisning, huru ett från Konungen utgånget Lagbud borde förstås, hvilket just icke vore sannolikt, tolkningen ej förmådde göra sig gällande, helst under tiden från år 1777 till 180g tryckfrihetsmål rörande
Majestätsbrott åtskilliga gånger förekommit och al1/., tid blifvit hos Kongl. Majit anmälda; samt tvekan om lagligheten af er, lik procedur har förr än nu aldrig uppstått: alt vigligare än Hof.P^tternes förmodade åsigt af detta stadgande framställde sig deremot de subjekti bevekelsegrunder, som uppgåfvos hafva i sin mån dertill ; liem_ ligen Lagstiftarens ömhet för dem, som af okunnighet febd ejjer af’mss: ner vilseföras, Konungens mildhet och det betydelsefull förklarandet att Kongl. Majit icke oroas af förledda undersålares otack samhet och lill malen — omständigheter, de der ulan tvifvel för tjena dy. en synnerlig uppmärksamhet hos den, som uti abolilion af Majestätsbrott endast så«Ö”en före°å”ende benådning;” men detta allt gällde lika Om der,,, som tala, skrifva eller trycka sina tankar: att för öfrigt i afseende tillkomsten af 1777 års Kongl. Bref den äldre Lagstiftningen bordo ko-nma i betraktande, uti hvilket hänseende anmärktes, att Landslagens, stadgande i 9 Kap. Konungabalken, alt livar som talade å Konungen det, som gick å heder och ära hans, och kunde det ej fulltyg?., skulle halshuggas, och alt den, som talade andra smädliga ord, de der ej gingo å heder och ära, skulle böta 4o marker, bibehölls utan väsendtlig förändring intilldess 1734 års
Lag utkom, då skillnaden emellan lastligt tal å Konungen af svårare och lindrigare beskaffenhet upphäfdes samt att straffet i sistnämnde
Lag förblef oför - R.
1S40. ändradt i ena händelsen, men förhöjdes deremot i den andra från/fO markers böter lill lifvets förlust; äfvensom den anklagades rättighet, alt fulltyga sanningen af hvad han sagt, upphörde: att om än verkan af denna lagförändring, som, både genom straffets skärpning och en vigtig rältegångsförmåns borttagande för den anklagade, måste framkalla flera angifvelse!’, än förut, icke visade sig omedelbart efter orsaken, hvartill tvifvelsutan den omständigheten, att Rikets
Ständer ännu länge efteråt voro de egentligen maktegande, i väsendtlig mån torde hafva bidragit, uteblef den dock icke, sedan Regeringsmakten, genom 1772 års statshvälfning, öfvergålt till •Konungen, utan förmäldes fastmer i 1777 års Kongl.
Bref, att redan flere gånger hade från Bomstoiarne hos Kongl. Mairt blifvit anmälde domar öfver personer, anklagade för förklenliga tillmälen och hårda omdömen om Kongl. Maj:t och regeringssättet; hvaraf följde, att behofvet af ett korrektiv mot det stigande antalet af åtal för sådana brott, i stället för det som förut låg i sjelfva Lagen, börjat visa sig, och alt orsaken till Författningens utfärdande således torde till en del böra tillskrifvas statskonsten, hvilket förhållande än ytterligare bevisade, att föreskriften, då den gafs, utan undantag gällde i afseende på alla lastliga yttranden örn Konungens höga person och gerningar; med stöd af hvilket allt jag förmenat det vara uppenbart, att Kongh Brefvet af den 25 September 1777, i och för sig betrakladt, ej allenast icke antydde något olika behandlingssätt af mål rörande Majestätsbrott, utan tverlom tydligen anvisade Domaren att, i afseende på underdånig anmälan, förfara på enahanda sätt, ehvad brottet under ena eller andra formen förekomme; äfvensom jag ansåg vigten af denna föreskrift och dess behöriga iakttagande, långt ifrån alt minskas i anledning af Kongl. Maj:ls och Rikets Ständers Beslut om förändring af 5 Kap. 1 §.
MissgerningsBalken, kungjordt medelst Förordningen den 3o Maj i835, fastheldre derigenom hafva blifvit ökad, enär tillförene mål af ifrågavarande beskaffenhet, om den tilltalade saklälldes, skulle såsom lifssak lill Konungen hemställas och sålunda, åtminstone i dessa fall, ovilkorligen komma till Dess kunskap och höga bepröfvande, men numera åter, då den sakfälldes ansvarighet säkerligen merändels stannade vid färre eller flere års fästningsstraff och, så vida nåd ej söktes, all kännedom om sådana mål blefve Konungen undanhållen, derest ingen föregående anmälan, enligt det Kongl.
Brefvet, egde rum: att vidare i afseende på den af förklaranderne framställda mening, att underdånig anmälan af Majestätsförbrytelse icke skulle innebära en rättegångsförmån, och således ej kunde hänföras till R.
Ombudsm. Emb.-Ber. dm 14 Jan. 1840. 97 till hvad TryckfrihetsFörordningen i 5 §. 6 mom. angående sådane förmåner stadgar, borde bemärkas: att om det än medgåfves, att sökande och erhållande af Nåd icke vore någon rättegångsförmon, följde ej deraf, att förhållandet vore detsamma med det sakens nedläggande_, hvarom förmäles uti påbudet 1777, helst detta slags abolition, fastän ägande någon likhet med benådning, uti flera ganska vigtiga omständigheter, de der i mitt memorial närmare uppgåfvos och utvecklades, derifrån skiljde sig: att
Förklarandernes sistomförmälde åsigt icke eller vunne stöd af framställningen, dels att underdånig anmälan kan bereda angifven person möjlighet att, innan angifvelsen blifvit af Domstolen företagen eller ofta ens kommit till den anklagades kännedom, få åtalet nedlagdt och således undslippa all rättegång, dels ock att sådan anmälan utgjorde en utom sjelfva målet och ransakningsprocessen liggande förhandling, som icke ägde gemenskap med förhållanden, hvilka rörde rättegången och som kunde uppstå sedan svarande parten blifvit kallad och tillstädeskommit samt undersökningen således tagit sin början, emedan, i fall meningen härmed vore, att underdånig anmälan bör eller kan ske innan rättegången börjas, denna mening motsades utaf handläggningen af förevarande mål, deri, på sätt alltid förfarits, både åklagaren och den anklagade voro hörda och rättegång således redan var börjad, då frågan om målets hemställan yppades: att det vore o verkställbart att till Kongl. Maj:t inberätta målet och hvaruti brottet består, innan rättegång är börjad och således innan ännu något mål finnes; liksom det vore underkastadt icke mindre svårighet att alldeles nedlägga en sak, som ännu icke existerar, eller alt fortsätta en icke börjad ransakning: påståendet, det hcmställningsåtgärden skulle ligga utom rättegången, vore icke mindre oriktigt, enär allmän åklagare, som börjat åtal och ägt rätt dertill, icke är behörig alt föra talan längre, än intilldess
Domstolen inbemtat tillräcklig kännedom om målet, för att kunna till Kongl. Majit inberätta, hvaruti brottet består, samt hvem det angifvit, och åklagarens behörighet sedermera beror af Kongl. Maj:ts nådiga befallning om sakens nedläggande eller ransakningens fortsättning: att, då nu den anklagade ostridigt äger fordra, att icke stå till svars mot annan, än den som lagligen kära äger, och då Domaren har pligt att utverka Kongl. Maj:ts nådiga förklarande, huruvida den började rättegången skall fortgå eller ej, i hvilket sednare fall åklagarens behörighet å nyo inträder, det förra måtte innefatta en rättighet, hvilken den anklagade i processen kan påyrka, och det sednare utgöra en till processen hörande formalitet, hvilken Domstolen sjelfBih. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. id R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. mant bör iakttaga: att vid sammanställning häraf med den i förklaringen gifna definition, en livar måste finna, att den i Kongl. Brefvet 1777 föreskrifna åtgärd är en rättegångsförmån, hvilken, emot tydliga föreskriften i 5 §. 6 mom.
Tryckfrihetslagen, att anklagad person skall uti allt hvad genom förordningen icke är uttryckligen undantaget tillgodonjuta de, enligt lag och serskilda författningar, honom tillkommande rättegångsförmoner, destomindre borde den anklagade beröfvas, som något uttryckligt undantag i afseende å 1777 års serskilda författning icke förekomme i Tryckfrihetslagen, hvars här gifna bestämda föreskrift aldraminst upphäfves genom dess, å alla andra ställen iakttagna, envisa stillatigande i denna fråga: att invändningen, det berörde anmälan någon gång kunde medföra en verkan, stridande emot den oskyldigt angifnes önskan och föreställning om dess sannskyldiga fördel, rörde icke tillämpningen, men gällde såsom inkast emot rättvisan och billigheten af 1777 års påbud, hvilket inkast icke vore nytt, utan gjordes redan kort efter clet Kongl.
Brefvets utfärdande under discussionerne deröfver hos Rikets Ständer samt då besvarades med den erinran, att fastän straff-frihet blifvit redan i förväg den angifne beviljad, vore derigenom hvarken honom betaget, att af angifvaren fordra upprättelse eller den sistnämnde förbjudet att, medelst bevisnings företeende, från ett sådant påstående söka befrielse: att vidkommande derefter de biomständigheter, som förklaranderne i öfrigt till stöd för den klandrade åtgärden anfört, voro, efter min tanka, de flere stadganden i Tryckfrihetslagen, som åberopats till ådagaläggande af 1 777 års Kongl. Brefs oförenlighet med nämnde Grundlag, intet bevisande; likasom mig föreföll föga vigtigare hvad som i förklaringen ordas dels om svårigheten eller omöjligheten att, i ett supponeradt rättsfall, på en gång iakttaga tryckfrihets-förordningens föreskrifter och 1777 års påbud , dels ock angående ofullständigheter, som i den underdåniga berättelsen om brottets beskaffenhet skulle i tryckfrihetsmål blifva oundvikliga, enär det kunde göra tillfyllest att anmärka, det svårighet eller omöjlighet i afseende på iakttagande af sistnämnda författning uti målet rörande Assessoren Crusenstolpe icke förefanns, och att den mera skenbara än verkliga stridighet, som uti en möjligen inträffande rättsfråga skulle kunna uppstå, icke berättigade till den slutsats, att ettdera af de två, lika gällande, lagbuden skall vara i allo kraftlöst; äfvensom att den befarade ofullständigheten i en underdånig anmälan uteblefve, så framt ieke målet nödvändigt skall inberättas ”innan rättegången börjats”, hvilket åter, efter hvad förut vore visadt, hade sina betänkligheter; samt att det deremot alltid och hufvndsakligast borde komma i betraktande, att då tryckfrihetslagen, genom stadgandet i R.
Emb.-Ber, den 14 Jan. 1840. 5 §. 6 mom. om tillämpning af allmän lag och serskilda författningar i allt, der icke blifvit uttryckligen annorlunda stadgadtj äfven påbjudit tillämpning i tryckfrihetsmål af 17-77 års Kongl. Bref, måste ock för fast antagas, att lagstiftaren redan, vid föreskriftens meddelande, förutsett och beräknat alla följderna deraf, och att denna föreskrift således lika ovilkorligt, som hvarje annat stadgande i samina lag, borde följas: och slutligen att hvad förklaringen innehölle till besvarande af mina i underdåniga anmärknings-memorialet förekommande yttranden, dels att, genom HofRättens klandrade beslut, ett Kongl.
Maj:ts prerogativ vore åsidosatt, dels att sådant åsidosättande inskränkte hvad till skyddande af tryckfriheten är stadgadt, torde vara tillräckligt vederlagdt genom ett enkelt åberopande af de skäl, jag redan framställt; och att det blott kunde tilläggas, att då Tryckfrihetslagen, som berättigar HofKansleren att äska, och JustitieKansleren att, i följd deraf, förordna anställande af åtal för tryckfrihetsbrott, icke ålägger desse Ernbetsmän att derom förut hos Kongl. Majit göra underdånig anmälan, af hvad beskaffenhet målet än vore, deras Embetsåtgärder i detta fall, om de än icke skäligen kunde misstänkas innebära något åsidosättande af ett Kongl, prerogativ, likväl icke befriade
Domaren från skyldigheten att uppfylla hvad Lagen honom ålägger • hvaremot det visserligen vore ganska riktigt erinradt, att underdånig anmälan hos Kongl. Majit angående
Majestätsbrott kan föranleda till ”våda” för tryckfriheten, i fall de edsvurne af Kongl. Majits, medelst svaret på berörde förfrågan, yppade åsigt, att en skrift vore brottslig, låta förleda sig att frångå sin egen deremot stridande öfvertygelse, helst så beskaffade vådor alltid skulle inträffa då Juryn viker från sin ed och fäller den oskyldige, hvilket förhållande vore alldeles enahanda i afseende på Domaren, emedan mened vore lika ”tänkbar” hos den ena som hos den andra; men att hittills, mig vetterligen, klagan ej försports, att, då Kongl. Majit anbefallt fortsättning af åtal för lastliga yttranden i tal eller skrift om Kongl. Majlis höga person eller gerningar, eller att, då Kongl. Majits höga tanka angående andra vid Domstolarne förehafde mål varit känd, sådant fått inverka på besluten; och som man billigt vis borde tänka lika högt om Jurymannen, som om den ständige Domaren, måste ock, under förutsättning häraf, underlåtenheten af denna hemställningsåtgäid anses, i vigtig mån, inskränka hvad till skyddande af tryckfriheten vore stadgadt; Och har jag, på grund af hvad sålunda blifvit anfördt samt under åberopande af und. anmärkningsmemorialets innehåll, ansett ådagalagdt, hvad jag fortfarande fann mig föranlåten påstå, att IIofRätten, i likhet med hvad dess minorite' ytt - ioo R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. rat, till åtlydnad af 5 §. 6 mom.
Tryck frihetsLagen och Kongl. Brefvet den 25 September 1777» varit både berättigad och pligtig, att ifrågavarande mål hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anmäla, innan vidare fullföljd deraf ägde rum, och att fördenskull HofRättens fleste Ledamöter, sorn vägrat, att en så beskaffad anmälan iakttaga, åsidosatt en af Lag Domaren ovilkorligen ålagd skyldighet och sålunda uppenbarligen emot Lag förfarit.
Vidkommande åter HofRättens i hufvudsaken meddelade Utslag, har jag till bemötande af hvad lill försvar för dess laglighet blifvit åberopadt och till vidare utveckling af hvad i detta hänseende förut af mig är vordet yttradt, ytterligare andragit, att vid granskning af Domarens och Juryns serskilda åligganden i tryckfrihetsmål, visade sig, att den sednares verksamhet icke inträder förr än målet är färdigt att öfverlämnäs till afdöffiande, då Juryn har att yttra sig angående den anklagades skuld eller oskuld samt, i händelse han fälles, om det Lagbud hvaremot han brutit, hvadan svaret innefattade den första och den vigtigasle lagtillämpningen, hvarefter ej dessmindre ålerstode för Domaren skyldighet att pröfva och afgöra målet, hvilket vore den sednare delen af lagtillämpningen: att då Juryn förklarat den anklagade icke skyldig, eller skyldig till ansvar efter ett lagbud, som ovilkorligen utsätter ett straff ^ blefve Domstolens Utslag föga annat än en formalitet, hvarigenom Juryns beslut, hvilket för detsamma innefattar fullgiltig grund, till vederborandes iakttagande kungöres: men att förhållandet vore helt annat derest Juryn, såsom i målet rörande Assessoren Crusenstolpe tillgått, anser den tilltalade brottslig efter ett lagrum, sorn stadgar flera straffarter eller flera grader inom samma art, emedan Juryns utlåtande deri icke innehöll och icke kunde innehålla mera, än att svaranden var skyldig till det angifna brottet och skulle straffas enligt 5 Kap. 1. §.
Missgerningsbalken, efter dess lydelse i Kongl. Förordningen den 3o Maj i835, hvaraf Domstolen följaktligen fick veta, att Crusenstolpe borde straffas till lifvet, eller med fängelse från två till tio år, alldeles icke hvilkendera straffarten eller graden, som skulle användas, utan tillhörde deremot valet af straffbestämmelsen inom det anvisade lagbudet ensamt Domstolen, som dervid ägde att ställa sig till efterrättelse den i berörde laghud jemväl gifna föreskrift, att straffet skulle mätas efter brottet och omständigheterna dervid: alt tvärtemot den af Förklaranderne uppställda argumentation det således finge tagas för afgjordt, att icke någon öfvergång finnes från Juryns premiss, att den anklagade brutit emot åberopade lagbudet, till Domstolens slut, att straffet skulle vara tre års fängelse, icke mer och icke mindre, utan måste serskild grund finnas, som bestämt Dom - R.
Entb.-Ber. den 14 Jan. 1840.
101 stolen alt välja denna och icke någon annan straffgrad, hvilken grund otvifvelaktig^ måste sökas i brottets beskaffenhet eller omständigheterna dervid, eller i bägge: att, på sätt i underdåniga anmärkningsmemorialet redan blifvit yttradt, Domaren, lika litet som hvarje enskild, kan förmenas att hos sig stadga en annan tanka om åtalade brottets beskaffenhet, än den Juryn, genom dess utlåtande, tillkännagifvit, och att Domstolen, som dömt Assessoren Crusenstolpe till en svårare straffpåföljd, måste anses hafva delat Juryns mening om hans brottslighet, hvilket omdöme härledde sig från min öfvertygedse angående den åtalade handlingens karakter: att Förklarandernes svar, det Juryns utlåtande i denna för den speciella lagtillämpningen i förrevarande mål ytterst vigtiga fråga ensamt läge till grund för Domslutet, syntes innefatta ett indirekt erkännande,, att den i Grundlagen föreskrifna pröfningen af sjelfva saken alldeles uteblifvit; men att hvarken detta svar eller det i sammanhang dermed ställda påståendet, att motiverande i saken uti tryckfrihetsmål ej i något fall ens vore tillåtet, måtte kunna för gällande antagas, så vida brottets beskaffenhet svårligen kunde bedömas utan pröfning af sjelfva saken, och pröfning förutsatte motiver, ehvad de af Domaren uttalades eller voro honom förbehållna, blott de tjenade honom till rättelse vid domslutets fattande; och att ehuru vid det förhållande, att