Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
... att jag, på mina knän, tigger er, om förbarmande! ...
Samtycker ni att bli min hustru?...
Tag mitt lif! ... om ni så vill, Birger, – men skona mig från dessa böner.
Jag kan inte befalla öfver mitt hjerta.
BIRGER (ensam).
(med förfärliga blickar och förstördt utseende, slående sig för pannan.)
Alla onda makter ha’ sammansvurit sig till mitt förderf! ... (efter en paus.) ...
... jag är redo att tjena Satan.
Hvad fan sölar du med?
Gå ned och hjelp
Anton slå seglen under på däcksbåten, medan jag går upp efter kavajerna.
Haraldson seende efter honom, utbrister undrande:)
Rider djefvulen pojken! ..... (går.)
Ett snyggt meubleradt rum hos Kustbevakaren Arnman.
I fonden dörr emellan tvenne fönsterlufter, hvaruti man ser några krukor med blommor.
En väggklocka visar half till tolf.
ASKENBERG. Fru ARNMAN.
Fru Arnman
(sysselsatt med en stickstrumpa).
Bror är alltid så god och omtänksam, i synnerhet nu, då bror så välvilligt söker trösta mig och skingra mina oroliga tankar; men jag måste likväl tillstå, att brors, eljest så muntra historier, förmå inte i afton tillfyllest förströ mig.
Askenberg
(som är lam i högra foten, sitter på andra sidan, midt emot Fru Arnman och röker.)
Fru syster har ju ännu inga skäl till sin oro; – och hvarföre skall man just vara nedslagen och bekymrad i förtid.
Det är visst ett herrans väder i denna natt, det medger jag, och Gud bevare alla, både på sjö och land!
– Men klockan är ju ännu inte tolf; – jag hoppas derföre, med Herrans bistånd, att brodren Arnman som sjelf är en rask och beslutsam man, och dessutom biträdd af två duktiga karlar, snart hemkommer frisk och glad, efter fullgjordt tjensteåliggande.
Gud välsigne bror, för dessa ord! ...
Men bror mins väl hvad min gubbe sa’ i förmiddags, då han som hastigast kom hem till oss, att om han inte skulle vara här, lyckligt och väl nu innan midnatten, så (med rörelse.) skulle vi inte mera vänta honom.
Gud förlåte det der Tistel-ö-packet, för hvilket Arnman, nu flera gånger, vågat sitt lif, utan att ändå få dem i klämman.
Jag kan inte annat än på det bittraste hata den gamle räfven Haraldson, med hela hans anhang, som förorsakat så många olagligheter, och bragt så mången oskyldig i sorg och bedröfvelse.
Ja ja, han lär allt vara en illistig bof den der Haraldson, och de unga inte bättre, – åtminstone den äldste, efter hvad jag hört.
Men vet fru Syster inte huru det förhåller sig med den der qvinnan, de ha der i huset?
Hon skall ju riktigt vara en god och präktig menniska, och således litet passande för sådant folk, som Haraldsons.
Ja, det må väl bror ännu en gång säga.
Jag kan inte begripa huru den der menniskan vill och kan stå ut med dem.
Men jag kan väl förstå, att det är för flickans skull, som hon håller ut der, och det är emedlertid ganska vackert af henne.
Vet bror väl, att så vilda och råa Haraldsönerna än ska vara, förstår hon att hålla dem i tygeln, så att de riktigt lära ha på en gång vördnad och fruktan för henne.
Jag har verkligen hört det der, och mycket annat, som jag tycker är ganska ovanligt af en qvinna, åtminstone bland en sådan omgifning som hon är.
Jag håller med bror om det; – och som det inte är mer än en half mil dit, så skall jag väl öfvertala Arnman, att vi få fara dit öfver en gång, för att få se henne.
Deruti instämmer jag äfven.
Jag är sannerligen nyfiken, att lära känna både Haraldsons och henne.
Men gubben var alldeles obeveklig i sitt motstånd, ehuruväl han visste, att jag kunnat blifva honom till mycken nytta, såsom mera van och bekant med farvattnen häromkring.
Jag har Gud nå’s ett ben, hvilket, liksom jag, tagit afsked ur tjensten, men mina begge armar, äro ännu bastanta och brukbara till hvarjehanda.
Bror vet inte sjelf huru väl bror vill oss, och bevisar oss alltid en sådan hjertans innerlig vänskap och tillgifvenhet, att vi aldrig nog kan värdera brors godhet.
Ursägta, Fru syster, det är tvärtom jag, som står i förbindelse här.
För att bevara mig från ledsnad vid lifvets enformighet, sedan jag, genom min benblessyr, inte längre var duglig i tjensten, skattade jag mig ganska lycklig, att få kasta ankar hos min gamle ungdomsvän och vapenkamrat Arnman, der min gamle farkost åtnjutit en omvårdnad och tillsyn, genom fru systers outtröttliga godhet, som jag inte en gång kunnat påräkna utaf egna anhörige.
Bror talar som bror inte hade några anspråk på vår tacksamhet.
Kom bara ihåg, allt hvad bror gjort för vår Arve, innan han for till Gymnasium.
... (halft för sig sjelf.)
Gud gifve han vore här i afton, stackars gosse, för att trösta oss i vår ångest! (högt.) utan att tala om alla andra tjenster, bror gjort min gubbe.
... tala inte derom.
Men fru syster nämnde Arve, ... (med en suck.)
Den som hade ett sådant hopp för sin ålderdoms glädje, som syskonen ha i honom, då borde man inte ha skäl till missnöje, hvarken med det förflutna eller närvarande.
... det är verkligen en rar och präktig gosse, och jag tror äfven, att bror älskar honom lika mycket som vi sjelfva.
Kunde jag blott få den der oöfvervinnerliga lusten, för fadrens yrke, utur honom, derföre, att jag anser det vara för mycket fullt af mödor och äfventyr, så skulle jag, i sanning, vara än nöjdare.
(förtroligt.)
Men kan bror inte en gång säga mig, huru det kommit till, att bror alltid velat lefva som ungkarl?
Mig har synts, som bror alltid varit så hemlighetsfull, hvarje gång vi börjat tala i detta ämne.
Jag är annars just inte nyfiken, men vet bror, att någonting om brors ungdom, skulle sannerligen intressera mig att få veta.
Det kunde vara mycket att tala om, i den saken, men det kan också ske i korthet, och ehuru jag sällan vidrör detta ämne, vill jag likväl gå fru systers önskan till mötes, och i afton, medan vi vänta på bror Arnman, berätta en liten, men minnesvärd episod ur min lefnad.
(med en blick på klockan).
... klockan skrider till tolf, allt hvad hon hinner; ... men jag vill ändå förtrösta på försynens nåd, och ännu en stund ge mig tålamod; – Jag tackar bror således för förtroendet.
Det finns ett gammalt ordspråk som säger, att man aldrig är för gammal att begå en dårskap, och sanningen häraf känner ingen bättre än jag.
I mina ynglingaår, bevarade Gud mig från hvarje öfverilning, och aldrig gjorde jag mig då skyldig till någon handling, hvars följder sedermera kunde blifva menliga för mitt lugn.
Ströfvande omkring på hafven, från den ena orten till den andra, var jag endast tillgifven mitt yrke, och fann blott nöje i mina pligters uppfyllande.
Men vid några och trettio års ålder, lärde jag i Götheborg känna en flicka, vid hvilken jag serdeles fästade mig, och denna händelse, rubbade till ingen liten grad, det lyckliga själstillstånd, hvaruti jag dittills lefvat.
Det var en god och ädel qvinna, hvars själ och hjerta var vida höjdt öfver hennes stånd; och fastän af ringa härkomst, tillhörande den tjenande klassen, samt utan hvad man kallar, någon finare uppfostran, fann jag snart att hennes anspråkslösa och ädla väsen, på mig gjort ett varaktigare intryck, än jag i början förmodat, hvilket, till ännu högre grad, var förhållandet med henne, den arma Maria Granqvist.
... och jag som alltid trott att bror ....
Någon tid kände vi oss båda lyckliga, utan att tänka på det tillkommande; men snart var allt förändradt.
Den Korvett, på hvilken jag tjenstgjorde, blef oförmodadt beordrad, att stöta till den del af Svenska flottan som då låg i Östersjön.
Men ... föreställ er, fru Syster, min bestörtning, när jag inte fann henne, utan blott ett bref, deruti hon underrättar mig, att, sedan hon i åtta dagars tid, förgäfves väntat min ankomst, hade hon samma dag, sett sig tvungen lemna Götheborg, af orsaker, dem hon muntligen skulle meddela mig; – men att hon inte längre kunde dölja den olyckliga omständigheten, att hon kände sig snart blifva mor.
Ja, jag må tillstå, att bror förvånar mig allt mer och mer.
Hvad skulle jag göra?...
Jag måste följa tjenstens kallelser, oaktadt jag velat ge mitt lif för att råka henne der hon i brefvet bad mig söka sig, som var utom staden.
Jag kunde det ej! – I åtta års tid, höll mig tjensten beständigt aflägsnad från Götheborg, och då jag slutligen återkom, var hvarje spår efter henne, för mig, försvunnet; och i höst är det tretton år, sedan denna epok i min lefnad.
(förundrad).
Nå! ...
Bror har aldrig sedan råkat henne?
Aldrig! ...
Alla mina efterspaningar ha, tyvärr! varit fruktlösa.
Den enda upplysning jag kunnat vinna, är, att en sådan person, som den jag efterfrågat, sedermera blifvit gift, som det tros, någonstädes hit upp åt skärgåden; men när, och hvarest, vet ingen.
(Annicka inkommer hastigt.
Annicka.
Du himmelske Gud! kära, goda Fru, hvad är att göra?
Klockan är redan mycket öfver tolf, och hvarken Löjtnanten eller karlarna komma.
Jag är säker att någon olycka händt.
Mårten har hela tiden gått ute långs åt stranden, och lyssnat och spejat både med ögon och öron, fastän nattens mörker, och vädrets häftighet, hindrat honom att upptäcka något.
Men just nyss, säger han sig hört, flera skott lossas, i trakten bortåt pater-noster-skären, ... och troligen är detta någon signal, eller hvad det heter, om hjelp, kanske i någon faslig belägenhet.
(i den yttersta bestörtning.) Kors i Herrans namn!
Annicka, – Skott, säger du?
Ja, kära Fru, vinden ligger hitåt, så att han tydligen hörde dem, så mycket säkrare, som stormen stillnat något, på den sednare halftimman, (förtviflad.)
Min Sven! ...
Min stackars Sven, som är med; ...
Herre Gud! tänk om de äro i sjönöd; ... tänk, om de skulle omkomma! ... (snyftar.)
(likaledes förtviflad).
Det är förskräckligt! ...
Jag arma olyckliga qvinna! ...
Du klagar, Annicka, öfver hvad som kan hända din Sven, – hvad skall jag icke då göra ....
Min Gubbe! ...
Min Make! ...
O, det är för mycket! ...
Bror! bror!
... hvad är att göra?
... råd mig! – bistå mig!
Var nu inte så tröstlös, kära fru syster ...
Allt kan ju ännu bli godt och väl igen, om det än ser mörkt ut för ögonblicket. (afsides.)
Jag har så ofta varnat och bedt den olycklige, att vara mindre nitisk och ihärdig i tjensten.
Hvar är Mårten, Annicka? ...
Han sprang bort till Nils Asmundsons, för att få låna deras storbåt, och, om möjligt var, få karlarne med sig, att skynda ut till räddning.
Nåväl! ...
Spring du då och väck några flera grannar, så ska vi alla ut, ännu i denna timme, och försöka hvad som kan göras.
Jag skall anföra, och Gud, hoppas jag, skall styra vårt företag.
Låtom oss förtrösta på honom, fru syster, så skall vår framgång bli otvifvelaktig.
Himlen vedergälle bror! ...
Äfven jag vill följa med; ... jag kan ro; ... jag har krafter att vara behjelplig.
Nej, fru syster, det får inte ske! ...
Bli fru syster hemma, och var lugn, så mycket som möjligt; – lita på oss! ...
Ja, jag skall lyda Bror! ...
– Spring efter stopskaggen, som vi ska fylla, och låta bror få med sig till karlarna! – (i det hon går.)
Min gubbe! ...
Min stackars gubbe! ...
(alla gå.)
Samma decorationer som första Tableau’n neml. rum hos Haraldsons.
(instörtar med förstördt och förvirradt utseende, och visande genom sina våldsamma ansträngningar och sina klagande ljud, alla tecken till vansinnighet).
Fly! fly! ...
Hvar? hvar!
... hvar är luckan till plikten, att jag må kunna hala mig dit ned ....
De draga mig eljest med sig i vågorna.
– Hu! hu! ... jag ser dem der nere på djupet; ... jag ser deras krossade hufvuden; – deras blodiga anleten! ...
Jag ser, huru de röra sig ....
Ah! – hör, huru de qvida!
... huru de jemra sig! (sätter fingrarna i öronen.)
Skona mig! skona mig!
... det är ju inte jag, som mördat er! ...
St, st, nu tiga de.
Spola bort blodlefrarne från relingen, sa’ far; – de’ var ju blott nödtvång.
Ja, för att rädda sig sjelfva, sköto de ihjäl dem, och kastade de halfdöda offren öfver bord. (uppger åter igen ett ihållande skri.) ...
... jag skall tiga; – slå mig blott inte! ...
Aj! aj! inte så mycket, ni hör ju, att jag tiger.
(Haraldson inkommer, bärande ett segel samt ett stycke af en kronoflagga under armen.)
HARALDSON, ANTON.
(rytande).
Hvad skriar du efter, usling, kanalje!... det är ju ingen som gör dig något.
Har jag inte redan haft äfventyr och förargelse nog, denna olycksaliga natt, utan att jag skall tvingas, höra på ditt ohyggliga tjut! ... (visande en dagg som han tar fram mellan seglet.) ...
Förbanna mig! om du öppnar din mun, skall icke denna, ännu en gång, lära dig känna far din!
– Bär dig inte åt som en galning, utan gå nu ned i sjöboden med detta.
(Han vecklar ut, och rullar sedan ihop flaggan.) ...
Nå! ... kommer du fram?...
(nalkas darrande fadren).
Ja, ja, ... jag skall tiga; ... slå mig bara inte; jag skall inte sqvallra; – jag ... jag ... jag vill vara tyst; – det var ju nödtvång; – jag skall aldrig förrå ....
Håll munnen, säger jag! ...
(ensam). (Seende efter Anton.)
Död och förbannelse! ... den der galningen, kommer väl slutligen att bli min olycka, om jag inte hittar på något medel att få honom stum.
– – – Det är ändå besynnerligt, att afkomman inte bättre duger.
Den andre har väl mod, men det är inte utan, att någon skruf är lös, der äfven.
... det var den ruskigaste natt i min lefnad. (stampande förargad med foten.)
– Att jag inte skulle få fram packorna, i natt heller.
Emedlertid gick det förträffligt! – de’ kan man då inte neka.
... ingen enda skymt till misstanke; – och den förhatlige jakten, se’n! ... den, vill jag tro, att hin håle just nu gör en ypperlig stekbrasa af, såvida den inte stannat qvar på sjöbottnen. ...
Pojkvalpen är det värsta; ... men jag vill tro, att denna nattens väderlek, skall ha’ en afgörande verkan, på den smula helsa han eger.
I annat fall, så ... hm ... ja, så är han blott en fåne, som ändå ingen nytta gör i verlden, antingen han lefver eller inte.
(Birger inkommer.)
Är allt åter i sin ordning, att ingen i morgon kan märka vår nattliga färd?
– Jag är rädd, att lemna uslingen åt sig sjelf, men vet inte hvad som vore rådligast att göra.
(med kallt allvar.)
Den arme gossens hjerna har blifvit rubbad, af hvad han i denna natt varit vittne till.
Fyra blodskulder hvila på våra hufvuden; – Gifve Gud att bränningarne vid pater-noster-skären slukat oss alla.
Är du en sådan feg kruka, att du redan ångrar en gerning, hvartill vi i alla fall voro tvungna.
Hvad jag en gång gjort, ångrar jag aldrig; – Käringar kunna pipa, men männer handla.
Du borde blygas att tala, såsom du inte vore son till Håkan Haraldson, den djerfvaste lurendrejare i skärgården.
(hånande.)
Och Mördaren, och Sjöröfvaren! –
(häftigt.)
Tig, pojke! ...
Och kom inte med sådana ord till far din.
(med dundrande röst).
Tig sjelf! – isgråa syndare, – och missbruka inte det tålamod, som jag, i egenskap af er son, hittills visat er.
Tänk på den räkenskap, vi båda, en gång, ha att aflägga, för denna nattens gerningar, och kom derjemte ihåg, att ert välde öfver mig, från denna stund är slut!
– Jag tänker hädanefter, inte af er låta leda mig, såsom man leder ett kreatur vid dess grimma.
(afsides.)
Krutet är likväl godt, märker jag, men ovanan har gjort honom lättretlig.
När han får sofva på saken, tänker han väl annorlunda; – – – jag måste derföre lemna honom. (högt.)
Du talar ur hög ton i afton, ...
Men jag kan förstå, att du är trött, och behöfver ro; – låtom oss derföre bägge gå till hvila.
– (Haraldson går under det han stumt betraktar
Birger, hvilken dyster sitter på en stol, försjunken i djupa tankar.
Sedan Gubben utgått genom fonddörren, inkommer Erika hastigt, genom sidodörren.)
TRETTONDE SCEN.
I himlens namn! säg, hvad som kommit åt den stackars Anton?
... eller hvilka olyckor, J återigen i natt, ha’n föröfvat?
(betraktar henne först med mörka blickar)
Och det frågar ni mig, Erika?
... (med hånlöje.)
Och väntar att jag skall svara er?
O, haf barmhertighet, och visa mig förtroende!
Är ni då beredd att höra, hvad jag nu kan ha att förtälja er?
– Ni som alltid så väl kommer ihåg pligterna mot er sjelf, (ironiskt.) tänk om ni skulle uppoffra ert lugn, för att nu få veta, hvad som i natt tilldragit sig.
(besinnande sig.) Beredd! – säger ni, ... nej! nej! – jag vill inte veta något.
((Hon vill skynda ut, men Birger stiger upp, tar henne i armen och leder henne häftigt fram mot ramfen.)
Jo! jo! – nu skall ni veta det! ...
nu måste ni höra, hvilka gerningar, ni sjelf gifvit anledning till! ... och hvilka skulder, ni, lika väl som jag, hädanefter måste bära.
– Så vet då: att denne man, som för några timmar sedan, anropade er, om en uppoffring, för hvilken Gud i himmelen, en dag skulle belönat er; ... denne man, som velat ge sitt lif, för att vinna ert bistånd, till en förbättrad lefnadsbana; ... denne man, säger jag, ... (med gräslig röst) är nu mera ... en mördare!
– Och denna hand, som jag, jemte ett ångerfullt hjerta, nyss ville ägna er, – hvarmed jag velat skapa er egen och min lycka; ... denna hand, är nu sölad i blod! ... i oskyldiga offers blod!
... hvilkas hämndeskri och förbannelser, oupphörligt ska’ ljuda i mina öron.
(med fattning).
Olycklige! och J darren inte, för de följder, jag, genom den verldsliga lagen, måste bringa öfver edra hufvuden!
(med bittert leende.)
Nej, Erika; – Ni ville ange oss, men det skall ni inte!
– En menniska med ert förstånd, och med den erfarenhet af verlden, ni eger, kan inte utsätta sig för ett sådant äfventyr, – ty då hade jag inte uppenbarat för er detta brott.
Det är sannt, att Jaktlöjtnanten och hans tvenne följeslagare, i natt hafva omkommit, genom mig och min far, hvartill vi sågo oss tvungna, om vi inte sjelfva velat falla i lagens händer, och dertill lidit en oerhörd förlust, ty olyckan var med oss; – Det är äfven sannt, att vi borrat och sänkt tulljakten; men inte det minsta spår till våldsam behandling, vid deras försvinnande, är synligt, – och inte en gång, den aflägsnaste skymt af misstanka, skall falla på oss.
Tvärtom skall det heta, att Tulljakten med dess besättning förlist i stormen under natten.
Gör derföre som ni vill, men öfverväg noga följderna.
Ni skall intrassla er i en långvarig rättegång, utan att ni får oss fällda, ty detta kan aldrig ske emedan inga vittnen finnas.
Vi neka bestämdt till allt, och gå fria från saken.
Er återstår då endast minnet, att i grund ha förstört en menniska, hvilken ni kunnat rädda och rycka tillbaka från afgrunden.
Tror ni mig då vara dömd, att för evigt vistas under samma tak med.
Ni måste dock veta, Erika, att ångern redan, med sina hvassa hullingar, gripit sig fast i mitt inre, och detta, bör likväl, till någon del, göra er skonsam.
värma, en ångerfull och förkrossad själ, någonsin varit mäktig, – att blifva min hustru! – och lofvar er, vid den nåd, som ännu finnes i himmelen! – att hela min lefnad hädanefter skall blifva en oafbruten kedja, utaf afbetalningar på min syndaskuld.
– Jag begär inte något svar af er i afton; ...
Jag vill inte plåga er med mera, än hvad jag redan gjort.
En veckas betänketid ger jag er, men efter denna tid, – ja! efter denna tid, måste ni lemna mig ett svar, som skall bestämma öfver mitt, och måhända fleras lif och öden.
Gud styre ert beslut! ...
Farväl! – (går).
(på knä).
Evige Fader! ...
Du, som dömer öfver känslor och handlingar! ...
Måste jag uppoffra mig för denna syndare, ... O! så sänd mig då en vink af din mäktige vilja! ...
Samma decorationer som Första Aktens andra Tableau, nemligen:
Sex år äro nu förflutna.
ASKENBERG, Fru ARNMAN.
Bror har rätt!
– Ingen blir lottlös i verlden
Likväl anser ju bror undergifvenhet för den Högstes vilja, vara en af våra förnämsta pligter.
Det var ett hårdt slag, – så mycket mer, som han var mitt, och, som jag då trodde, min Arves, ende stöd; men, Herran vare prisad! som likväl sedan så underbart styrt allt till det bästa.
I många år, har mitt hjerta känt en innerlig längtan efter ett sådant ögonblick; – men ack, fru syster! denna längtan lär tyvärr aldrig tillfredsställas.
Likväl klagar jag inte, ty jag har ju i fru syster en trofast vän, och en son i min raska Arve, och detta borde väl vara nog för att känna mig lugn och lycklig.
Och vi återigen, hafva i bror funnit ett stöd, hvarföre vi aldrig nog kunna tacka försynen.
Med djup bedröfvelse ihågkommer jag ännu den olycksaliga aftonen, då vi så oroliga, väntade hans hemkomst; – och med rysning återkallar jag i minnet, den förskräckliga underrättelsen som dagen derefter meddelades mig, att han, tillika med sina följeslagare, blifvit offer för de rasande vågorna.
Ja, det var en hemsk natt, sådan, som då sjön vanligen hungrar efter rof.
Det är nu på sjunde året sedan denna fasliga händelse, och mycket har också derefter tilldragit sig.
Ger Gud blott Arve helsan och medgången, så finns det ännu mycken glädje för oss, hvarmed vi kunna skingra minnet af salig’ Arnmans olycka.
Alldeles! bror; – Arve har under de tre åren han redan innehaft tjensten, njutit mycken lycka.
Välsignad vare den hemliga hjelparen som skaffade honom platsen efter fadern.
Derifrån ska vi dagligen be Gud bevara honom och oss, fru syster; – Men hör nu: i den der saken, hvarom vi förut talat, angående hans frieri, bör fru syster likväl ge med sig.
Gossen har ett varmt och trofast hjerta, det vet jag bäst, som grundlagt hans uppfostran; men han är styf och oböjlig i sina, en gång fattade, beslut.
Jag skulle aldrig kunna förlika mig med den tanken att min son vore måg till gubben Haraldson, den gamle spetsbofven; – för hvilkens skull salig
Arnman så ofta vågade sitt lif, tills vi slutligen förlorade honom, och hvarigenom
Samhället äfven misste en redlig tjensteman, hvars enda fel bestod i för mycken ihärdighet i sitt kall.
Jag gillar och högaktar fru systers yttrade tänkesätt, nu som alltid; – men besinna ändå, att dottren, oaktadt fadrens förra lefverne, både kan vara, och äfven som jag tror, är en god och präktig flicka; – att hon dessutom blifvit uppfostrad af den unge Haraldsons hustru, som sannerligen, i allo är en klanderfri qvinna, och jag skulle derföre tro, att fru systers motvilja i detta fall, smakar något litet af fördom, som ... ursägta fru syster! ... är ganska olämpligt, för att inte säga, oförnuftigt.
Det må vara, att bror anser mig fördomsfull, men jag kan likväl aldrig, med lugnt samvete ge min välsignelse till denna förening.
Om bara bror tänker på deras fordna lefnadssätt: deras smutsiga yrke som lurendrejare, så hoppas jag, vi inte mer ska komma att tvista i denna sak.
Hvem känner dessutom allt hvad dessa menniskor kunna ha gjort sig skyldige till?
Deruti kan nog fru syster ha rätt; ... men deras vandel har likväl, de sednare sex åren, varit exemplarisk och utmärkt af många goda och vackra drag.
Hvilken frikostighet har inte Birger, alltsedan sitt giftermål med Erika, visat emot dessa fattiga utblottade strandbo’r, hvaraf otaliga, utan honom, längesedan skulle varit ihjelsvultna; – Huru mången sysslolös arbetare, färdig att omkomma i elände, har han inte skaffat förtjenst och uppehälle, genom sitt företag med galeasen, som han byggt, och redan i ett par år, sjelf såsom skeppare, fört med frakter från Götheborg.
Det är väl sannt, att ingen vet, hvarifrån deras stora förmögenhet kommit, men huru dermed än förhåller sig, så synas de åtminstone göra ett ädelt bruk af densamma, och förtjena i sådant fall vår tillgift och aktning.
Nå – tror väl bror, att gubben sjelf har någon del i alla dessa goda gerningar, hvars värde, det vare långt ifrån mig, att söka undandölja.
Nej, det är ganska sannt; – gubben är alltid samma despotiska tvärvigg, som förr, men de unga förstå mästerligt konsten att hålla honom i tygeln, så att han inte vågar annat, än rätta sin vilja efter deras.
Men ser inte bror, att flickan i alla fall är hans dotter, och således beroende af honom.
Det gör mig sannerligen ondt om henne stackare, ty jag tycker, uppriktigt sagt, att hon är ett raskt, dugligt och oförderfvadt barn; – men bror skall veta, att lika mycken högaktning jag har för de unga, lika mycket hatar och afskyr jag gubben, och kan således aldrig ge mitt samtycke till en förbindelse emellan min son och hans dotter.
(seende genom fönstret).
Han skall troligen snart komma att tala med fru syster, om saken; jag ber derföre, både för hans, min, och fru systers egen skull, – att fru syster söker bryta dessa sina grundsatser, hvilka jag väl måste vörda, men som jag ändå önskar se besegrade.
De förre, ARVID.
God morgon min mor!
... god morgon farbror Pehr! ...
Nu är jag åter hos er!
Huru har det gått för dig i dag?...
Ypperligt min mor!
Återigen ett beslag; – ganska indrägtigt ska J veta! ...
Pehr känner väl den der stolta och penningdryga Köpmannen Pundström, som alltid gjort sig ett nöje af att preja och pina våra stackars fiskare?