Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Lärkan har hörts för längesedan, » stod där vidare ... » Ja, nog är det längesedan! » fortfor kaptenen på samma sätt, » för inte har då jag hört henne i år.
Hon har väl frusit ihjäl, och det kan då ingen förtänka henne! » Gamla Margret anmärkte fogligt, medan hon staplade upp vedträden i kakelugnen, att hon verkligen hört lärkan i söndags morgse, när hon gick till kyrkan.
» Det var väl kyrk-klockorna, som ringde för öronen på dig, fast du trodde att det var lärkan! » snäste kaptenen; men hans gamla faktotum var så van vid hans små utbrott, att de inte be- kommo henne det ringaste.
Hade de i stället alldeles uteblifvit — då först hade hon börjat frukta att något var i olag.
» Gamla ungkarlar ska ' så vara, » menade hon, » de ha inte fått lära sig bättre! » Men nog satte kaptenen i själfva verket värde på april snön, gammal landtbrukare som han var, och hade den uteblifvit, det hade han visst tagit värre, än om lärkan gjort det.
Det kunde dock inte nekas, att blåsten ännu väl näsvist kröp in genom fogningarna, med reumatismen i sällskap, och det var därför, som kaptenens lynne nu var ojämnt.
Till och med den trofaste » Hoch » darrade, där han låg framför elden, antingen det nu var af köld eller för att på sitt vis instämma med husbonden.
Det hördes stampningar i förstugan — det var postpojken; han var hvit som en mjölnare.
Kap- tenen reste sig långsamt och gick stelbent ut i dörren att hämta in väskan.
Liksom genom en tyst öfverenskommelse öppnade Margret på samma gång den motsatta dörren i förstugan och gjorde sig något ärende dit ut; hon kastade en lång och spanande blick först på väskan och så på kaptenens ansikte.
Jo — det var bref!
Det såg hon på hans min, då han tog upp väskans innehåll, innan han åter försvann inom dörren till sitt rum.
Kaptenen var dock en alltför ordentlig affärs- karl för att inte först öppna affärsbrefven, men de voro lyckligtvis inte många, och fort gick det också i dag att ögna igenom dem.
Inte tycktes de heller innehållit något af vikt, ty inte ens ett ogillande » hm! » hördes vid något af dem, utan de lades bara skyndsamt åt sidan på skrifbordet ... Därpå drog kaptenen stolen i ordning och lät sin uppmärksamhet helt och hållet tagas i anspråk af det återstående bref vet.
» Margret! » lät det ljudeligt, en liten stund där- efter, så att det hördes genom hela huset — och Margret kom in, som om elden suttit i knutarna.
Det var som hade hon stått utanför och bara väntat på det där utropet.
Men hon såg inte orolig ut, bara nyfiken och intresserad, ty hon kände så väl till hvarje tonfall i kaptenens röst, att hon aldrig misstog sig på betydelsen.
Och nu lät utropet så klangfullt och godt, att ögonen riktigt tindrade på gumman, när hon kom in; nu visste hon att det var goda nyheter.
Själfva Hoch hade sprungit upp och gifvit till ett litet gläfs, som af väntan.
» Nu ska ' du få höra på sjutton, Margret! » ut- brast kaptenen, och han såg bestämdt fem år yngre ut än nyss, tyckte hon; det var något i hela hans väsen, som ofrivilligt påminte Margret om den där julhelgen, för flere år se ' n, då in- geniör Kurt, brorsonen, kom hem och var för- lofvad.
» Nu ska ' du veta, Margret, att vi få främmande! » » Ah, allri ' i världen! » var Margrets utrop, nu som vanligt, men det betydde alldeles motsatsen af hvad det kunde låta, ty det var ett uttryck af den största belåtenhet, — » det ä ' väl allri ' möjligt heller, att det ä ' ingeniörns, som komma? » * * Våra uppmärksamma läsarinnor skola helt visst själfva upptäcka det nära sambandet mellan Sen till, at och finnas hos al a edra bekanta: Idun tidning Iduns Mode- denna lilla skiss och berättelsen » Gamla stilen » af samma författarinna i vårt senaste julnummer.
» Jo, så står det till, du!
Nu ska ' här bli an- nan fåglalåt i sommar, ty de komma allihop — Kurt och frun och barnungarna, ska ' du tro! » Margret slog ihop händerna och torkade sedan bort en glädjetår.
» Att jag skulle få upplefva ' t,&gt; utbrast hon.
» Åh, du ä ' väl inte så lastgammal än heller! » muttrade kaptenen, som hunnit hämta sig så mycket, att han återfått hvardagstonen.
» Ja, ä ' man gammal, så kan man väl just som bli yngre af så ' nt! » tillade Margret.
» Och när komma de? » » De vänta inte på öppet vatten.
ty då få de väl vänta till midsommar, » sade kaptenen med en blick ut genom fönstret, » utan det för- håller sig som så, att Kurt ska ' resa ut för bo- lagets räkning på ett par, tre månader i sommar och vill lämna hustru och barn här under tiden.
Hvad säger du om det, du?
Där står nu också i brefvet en hel hop, som väl lilla frun har dik- terat, kan jag tro, om att de ä ' rädda att göra oss för mycket besvär, vi som ä ' gamla — ja så står det väl inte precis, men det veta de ju i alla fall att vi ä '!
Nå, hvad säger du om ' et, Margret? » Kaptenen såg just litet oroligt frå- gande ut.
» Nog ha vi utrymme däroppe och sängkläder och allt som ska ' vara! » sade Margret skynd- samt med värma.
» Ja, det ska ' bli förbaskadt roligt att se barn- ungarna, » sade kaptenen, — » och föräldrarna med, förstås.
Gossen var så liten, när jag var där- uppe, och när så ' na där ä ' som små grodungar, så förstår jag mig inte mycket på dem — och flickan har jag ju aldrig sett!
Men nu kunna de ju springa på sina egna ben, och då tycker jag här ska ' bli ett kolorum! » Kaptenen för- sökte se en smula bekymrad ut, men det lycka- des inte.
» Ja, nog ska ' jag styra i ordning på bästa vis, » sade Margret — » men hur snart få vi vänta dem? » » Fram i maj — om det inte blir snöhinder på järnvägen!
Kurt stannar här ett par dagar på utresan och kommer se ' n och hämtar dem på återvägen också, skrifver han.
Han tycker det vore tråkigt för dem att sitta ensamma hemma däruppe i Norrland hela sommaren, säger han. » » Ja, nog vet han, att de ä ' välkomna! » slöt Margret.
Och nu var det som om den första klara solstrålen, den första ljumma vårfläkten hade trängt in i det ensliga hemmet.
Kaptenens lynne blef upptinadt långt fortare än hans åkrar och ängar, och för hans gamla hushållerskas öron hade det glada budskapet haft en långt ljufligare klang än lärkans vårsång.
$ * Maj hade kommit, dock äfven den kall och grå.
Säkra vårtecken dröjde ännu att visa sig — dock finnes det ett som aldrig sviker: det är det tilltagande ljuset!
Det kommer ofelbart lika för hvarje år och säger oss, att vi icke missräkna oss, hvilken uppsyn än naturen må visa.
Plötsligt infunno sig dock några varma och soliga dagar, som lyckades framlocka någon grön- ska ur marken och kommo knopparna på ti äd och buskar att svälla.
» Vår Herre tänker på småttingarna! » sade gamla Margret; ty det var just de dagarna, som voro utsatta till resan.
Och så körde en dag den stora täckvagnen, som inte på åratal förut varit ute ur vagnshuset på Barbacka, bort till järnvägsstationen; och när den vände åter, tittade ett par rosiga barnaan- sikten ut genom rutorna på vagnsfönstren.
Frisk som en norrlandsfläkt hoppade den unga frun ur vagnen, då den snart stannade framför förstutrappan på Barbacka, och tog kaptenen i famn och därefter Margret, som hon kände sedan sitt första besök såsom nygift — under det att hennes man skakade hand med sin fosterfar.
De små, som allraförst blifvit lyftade nr vagnen, stodo redan på trappan och begapade, orörliga af förundran, allt det nya de sågo omkring sig.
Under de följande dagarna lyste kaptenens an- sigte af en helt ovanlig glans, ingen vid gården gjorde honom i olag, och han till och med tap- pade räkningen på frostnätterna efter Vårfru- dagen.
Margret förklarade dagligen, att präktigare och märkvärdigare barn kunde det då inte finnas till — och hennes nybakade pepparkakor och småbröd tågade flitigt genom hennes egna hän- der ur skafferiet och in i » barnkammaren ».
Det var bara en i huset, som icke såg barnens därvaro med riktigt blida ögon: och det var Hoch.
Hittills hade han ensam varit favoriten — men nu sjönk han med ens i betydenhet; och med en rapphönshunds fina uppfattning förstod han -
det nästan genast.
Ty få egenskaper äro kanske så utpräglade hos en hund som afundsjukan — men måhända har den sin rot just i hans kända trohet och tillgifvenhet!
Icke så, att Hoch på minsta sätt visade sig ondsint mot de små — åhnej, därtill var han en alltför nobel hund; men han gick ur vägen för dem, gaf dem en och annan sned blick, och såg han sin husbonde smeka dem, kunde han till och med så öfverväldigas af sina känslor, att han sprang fram och sökte tränga sig emellan.
Och barnen å sin sida drogo sig helst undan för honom — ty Hoch visste inte själf, hvilka verkliga piskslängar han, trots sin välmening, kunde utdela, då han viftade på den smärta, kraftiga svansen.
— Men allt detta var egentligen blott i början.
Snart lärde sig barnen att i ho- nom känna en vän; och hunden åtog sig ofta frivilligt uppsikten öfver dem, då de lekte på gården, och ingenting kunde då förmå honom att lämna dem ur sikte.
Ja, där blef nu ett annat lif i det förut så enformiga och urverksmässiga hemmet.
Glädtigt ljödo de späda rösterna genom rummen, och äfven, när väderleken ej var alltför afskräckande, ute på gården och i trädgården.
Lille Karl Ja- kob, nu på fjärde året, hade snart blifvit så god vän med både kusken och rättaren, att han fick tillträde till bådas särskilda områden och visste snart namnen såväl på » farfars » hästar som på de vanligaste åkerbruksredskapen.
» Farfar » — hvad det ljöd underbart i den gamle enstöringens öron!
Det föreföll honom som en oförtjänt gåfva, detta namn, då det utta- lades af dessa små rosiga läppar!
Och detta ord blef äfven snart ett » Sesam », som för de små öppnade tillträde hvart helst de ville — det märkte de fort nog med barnasinnets snabba, instinkt- mässiga uppfattning!
— det öppnade till och med » farfars rum », hvartill egentligen skulle vara » för- bjuden ingång ».
En dag satt kaptenen inne i sitt rum, upp- tagen af räkenskaper, då han fick höra ett sakta klappande på dörren af ett par små mjuka hän- der.
» Fa ' - faM » lät det sakta utifrån.
» Farfar » försökte göra som flickan i sagan och stoppa öronen till för den förledande rösten.
Ett ögon- blicks paus — så blefvo bultningarna något kraf- tigare af de små knubbiga knytnäfvarna.
» Fa ' - fa ', öpp ' a! » lät det högljuddare.
» Farfar » ville gärna afsluta sitt arbete och tillgrep den listen att hålla sig alldeles tyst och låtsa som om han inte vore inne.
Men däri hade han missräknat sig!
Ty nu upphäfdes ett sådant » indiantjut », att det trängde icke blott till » farfars » öron, utan ända till hans hjärta!
Dörren kom upp, lillan kom in och alla siffrorna togo till flykten!
Det första lilla Greta nu företog sig var att gå fram till bordet, där » farfars » snusdosa hän- delsevis var ställd, och i ett obevakadt ögonblick öppna locket, med dosan vänd upp och ned — och vips!
låg hela innehållet utstjälpt på golf vet.
— Jo, det skulle ha varit någon annan, som gjort det!
— — Men nu blef ej tid att tänka på själfva skadan, ty » farfars » hela uppmärksamhet togs i anspråk af att söka trösta lillan själf, som började få nysning på nysning, bara af doften!
När efter en mild och gynnsam vecka det åter blef » rusk » ute — man må nu kalla det » löf- kyla » eller » kråknedan » eller hvad man vill; namnet gör föga till saken, ty kylan är lika in- tensiv ändå!
— och de små inte kunde få gå ut, utan små vagnar och kärror slamrande drogos genom alla rummen istället ja, när då kap- tenen en dag utbrast: » Det blir ingen vår i år! » — då betraktade lille Karl Jakob honom med ett par stora, förvånade, hälft förebrående ögon och sade: » Ja, men det a vår, för det har mamma sagt! » Och inte kunde väl då » farfar », som själf.
snart sett sina sjuttio vårar, vilja söka att komma barnatron på skam!
Tvärtom var det han själf, som blef öfver- tygad!
En dag hade han med fru Aina, som stundom åtföljde honom, gått på sin morgonpro- menad kring ägorna.
Det var ännu något kyligt, då de gingo ut, men de hade gått långt, ända in genom skogen och bortåt torpen; och under- tiden hade det, fram på förmiddagen, blifvit mycket varmare.
Luften var tydligen en annan.
Själfva solglansen var än annan.
Den låg inte bara i fru Ainas ungdomliga anlete, — fast den låg där också, — utan backar och gärden riktigt lågo och gassade sig; och nu spelade verkligen lärkorna från alla håll, och taltrasten jollrade från skogs- dungen — och bäst det var så gol göken!
Gubben tyckte, att gräset bestämdt blifvit grönare och rågen längre sedan i går.
Och björkbacken skiftade tydligen i ljusgrönt.
När de kommo in genom gårdsgrinden igen, då kommo där två små rödkindade, muntra by- tingar emot dem, med händerna fulla af hvit- sippor, hvaribland till och med en och annan gullvifva insmugit sig.
Gamle kaptenen stannade och betraktade hela scenen framför sig, medan han torkade svetten från pannan.
Var det verk- ligen detsamma gamla Barbacka, som nu låg där i en så ljus dager?
Hade han inte sett det våras där för hvarje år som gått, och ändock var det nu som om grönska och blommor haft en ny fägring — ty det var lyckans solsken som bredde sitt skimmer däröfver!
Våren hade verkligen kommit, fastän sent!
När de små kommo fram och fattade honom i hvardera handen för att draga honom med sig — då förstod han, att det var dessa små » vår- blomster », som förut fattats i hans lif.
Kurt hade dock redan varit i skolåldern, när han kom hit.
Det var denna första, fina vårskiftning i män- niskolifvet, som gubben först nu hade fått göra bekantskap med.
Och han kände därvid, att det nu också i hans hem en gång blifvit en varm, rik, förhoppningsfull, fastän sen vår l * " Diana " — pristagarinnan i vår lilla » skottdag ' stäflan » — har nu låtit masken falla och gifvit sig tillkänna för redaktionen som en både oss och vår läsekrets kär gammal bekant, författarin- nan fru Eva Viffström (Arve) i Helsingborg.
(Forts.) Finns en gammal ostindisk servis, så är j u — det bästa godt n o g; i motsatt fall skulle vi vilja föreslå en servis i hvitt och guld med familjens monogram i guld.
För öfrigt bjuda våra inhemska porslinsfa- briker i närvarande stund på verkliga läc- kerheter, så att det till och med för per- soner med mycket uppdrifna fordringar är onödigt att taga sin festservis från utlandet.
Hvad till en fullständig uppsättning hör, inhäm- tas bäst vid inköpet; dock må nämnas att det är distingueradt att utom räkningen hafva för hand målade olika desserttallrikar.
Mokka- och tekoppar få naturligtvis ej saknas.
Som bekant är det i städerna gängse bruk att vid festtillställningar i hemmen hyra porslin, glas och silfver.
Ehuru onekli- gen nästan amerikanskt praktiskt, är detta likväl ej något idealförhållande och borde i ett solidt hus ej förekomma, om ej möjli- gen vid en supé för femtio personer och därutöfver.
Att porslinet före dukningen noga ses öfver, så att ej en spräckt eller kantstött tallrik må blifva synlig på bordet, och att allt omsorgsfullt torkas, torde väl ej be- höfva sägas.
Vi öppna härnäst glasskänken och framtaga varsamt dess dolda skatter.
Tanken ledes här- vid på det där innersta rummet i bergakungens slott, där allt var af diamant.
Kristall och åter kristall, i de mest konstnärliga slipningar, gnistrande som juveler och brytande ljuset i regnbågens alla färger — se där den för- nämsta prydnaden för ett fashionabelt gä- stabudsbord i dag!
Jardiniérer, saladiérer, gelé- och fruktskålar böra vara af kristall, — särskildt må nämnas, att de äro utan fot och hvila på spegelplatåer — och blomglas, champagnekannor och vinkaraffer likaledes af kristall.
I förening med blommorna gör sig kristallen utomordentligt väl och förlänar åt bordet ett nästan trolskt utseende.
Kom- mer därtill glasservisen.
Hvad den bör innehålla?
Jo, vattenglas, sherryglas, fisk- vinsglas, champagneglas — vida skålar — och dessertvinsglas, samt för smörgåsbordet öl- och brännvinsglas.
Ett af glasen väljes i rödt eller grönt efter behag.
Vackrast äro nog de slipade glasen, men de släta med guldmonogram och guldkant äro högst mo- derna.
Vid ett besök häromdagen i Kosta glas- bruks utställningslokal, vid Stureplan i Stock- holm, där allt, som ofvan blifvit omnämndt, fröjdar ögat, hade den, som skrifver detta, turen att sammanträffa med en kännare på kristallindustriens område.
Han försäk- rade, att äfven den vanaste blick har svårt upptäcka skillnaden mellan den gamla be- prisade kristallen och vårt nuvarande in- hemska fabrikat, och att, hvad det böhmi- ska glaset beträffar, detta ej till färgen blott, till klangen är det svenska öfverläg- set.
Efterbildningar efter införskrifna m o - deller blifva fullkomligt trogna.
Det bör ju glädja hvarje fosterländskt sinnad kvinna, att vi äfven på detta område hafva en uppblomstrande svensk industri.
Priset på de svenska fabrikaten ställer sig icke högre, utan snarare något lägre än på de utländ- ska, då tullen medräknas.
Tvättningen och torkningen af kristall- pjäserna gör nog en husmoder klokast i att ej anförtro åt någon annan än sig själf.
Till sist återstår oss nu att mönstra in- nehållet i den förut omtalade ekkistan, där bordssilfret hvilar på sämskskinnsklädda fack, väl skyddadt för nötning och fuktig- het, hvarför det ock, när det framtages, ser ut att komma direkte från guldsmeden.
Att här allt vore af gediget silfver, vore utan gensägelse det finaste; men då en sådan uppsättning skulle representera ett ganska betydande räntelöst kapital och ny- silfret har alldeles samma utseende, är det j u hvarken nödvändigt eller ens riktigt för- ståndigt att i en tid, då silfvervärdet är i oupphörligt fallande, men det arbetade silf- ret likväl ställer sig ganska dyrt, lägga sig till med allt för mycket i denna väg.
Hvad vi ville föreslå vore en mindre uppsättning riktigt silfver för dagligt bruk, då det för ständig nötning utsatta nysilfret förlorar sig, samt en större uppsättning för tjugtt- fyra personer, af nysilfver, att begagnas vid högtidliga tillfällen.
Häri råde emeller- tid en hvar i egen sak!
Vid inköp af ny- silfver torde dock rådligast vara att se till, att man får bästa vara.
Dufvas nysilfver anses mycket varaktigt, men är något dy- rare än annat.
Utom de gifna skedarna och gafflarna i olika storlekar, bör gärna i silfverskrinet äfven finnas en del nyheter, som vi vilja påpeka.
Så t. ex. fiskgafflar och fiskknifvar af en alldeles särskild kon- struktion — knifbladet är af silfver —; cabaretgafflar med endast två klor, afsedda för smörgåsbordet, samt peppardosor och små förgyllda saltkar med sina äfvenledes förgyllda spadar, hvilka — jämte en liten låg strösockerskål om man så vill — pla- ceras vid hvartannat kuvert och som f. n. undanträngt bordssurtouten.
Hvad detta skrin för öfrigt skall innehålla, är ej så godt att minnas och uppräkna: soppslefvar, sås-
skedar, ströskedar, ragoutskedar, fiskspadar, tårtspadar, sparristänger, dekorationsnålar s. k. hateleit&amp;r, ostrongafflar, kräftknifvar och fruktknifvar (dessa båda slag af knif- var ha som bekant silfverblad liksom fisk- knifvarna).
I detta sammanhang må äfven nämnas några ord o m bordsknifvarna.
Eskils- tunaknifvarna äro de bästa på världsmark- naden, och göra vi oss onödig kostnad och omväg att taga dem från London, något som svenskar mer än en gång erfarit.
El- fenbensskaft äro i alla afseenden att före- draga framför silfverskaft.
Till sist nämna vi bröd-, ost- och smörknifvarna, drufsaxen, nötknäpparna och serveringsbrickorna och hoppas så, att vi ej må hafva glömt, åtmin- stone något väsentligt, af hvad till ett väl- försedt hus hörer, • — • på den afdelning här är fråga om nämligen — och må ge- neralmönstringen härmed vara af slutad.
Lek ej med kärleken!
men med önskan att äga ett godt och till en del eget hem.
Har hon råd till en bättre inackor- dering, så är ju allt godt och väl.
På sina ledi- ga stunder kan hon ju då få njuta af litet familje- lif och måhända känna, att hon har en ersätt- ning för föräldrahemmet.
Men utan denna förut- sättning blir hennes lif bra tomt och hon själf utan stöd.
Om nu, som afses med förslaget, tolf unga flic- kor bilda eget hem och hvar för sig » draga ett strå till stacken » för att göra det så angenämt som möjligt både i yttre anordning och intellek- tuelt hänseende, synes det mig, som skulle ett sådant hem ha all möjlig förutsättning att blifva till trefnad och glädje, men äfven i ekonomiskt afseeude fördelaktigt — för hvarje dess medlem.
Alla dess medlemmar träffas efter dagens mö- da, trötta och kanske modlösa, men just den känslan att få vända sina steg mot ett eget hem bör verka uppfriskande.
Så delgifver man hvar- andra sina iakttagelser, och är man ej alltför själfvisk, gläder det ovillkorligen, om man kan locka fram ett leende eller jämna ut en rynka på ett bekymradt ansikte.
Låt oss nu äfven an- taga, att flere äro musikaliska, andra roade af läsning.
En hvar har nog någon förmåga för att sålunda kunna bidraga till att höja trefnaden.
Under ett sådant gladt samlif bildas själen och når sin utveckling.
Kommer sjukdomen, den mörka gästen, till någons läger, visst är, att då många händer skola vara villiga att hjälpa och främst den, som åta- git sig det svåra, men sköna kallet att vara en vän och ett stöd för de unga.
Om nu en person af lust efter verksamhet, men ej af ekonomiska fördelar, skulle vilja ägna sig åt vården af ett sådant hem, så blir den när måste och viktigaste frågan den: huru kunna få det samma till stånd?
Skulle man kunna vända sig till en seminarie- föreståndare för att där söka de tolf och få hem- met så väl renommeradt som möjligt?
Och så kommer sakens frånsida.
Att tillfreds- ställa de dagliga behofven i mat och dryck bör ju kunna gå för sig med de i förslaget uppgifna villkoren.
En hvar förstår dock nog att här endast kan påräknas kraftig husmanskost.
Men ett ordspråk säger: » Så många hufvuden, så många sinnen ».
Här kan detta med skäl tillämpas.
För att förekomma en sammanstöt- ning af alla dessa viljor, fordras både kraft och energi, jämnmod och fördragsamhet, men enligt mitt förmenande skulle det ligga i hvars och ens intresse att göra hemlifvet så behagligt som möjligt och sålunda undvika alla konflikter.
Hvad saken har emot sig blir väl ändå ringa; andra kanske kunna upptäcka mycket, som väger emot ett sådant förslag, men — jag hoppas — icke öfverväger det goda, det kunde föra med sig för den ungdom, som har behof af ett hem och ön- skar äga ett godt sådant.
Skulle vara roligt att få se denna fråga ytter- ligare behandlad i Idun, särskildt hvad den eko- nomiska sidan angår.
Naturligtvis kan här ej in beräknas ved samt lön för en jungfru, utan efter min beräkning bör äfven till den i förslaget uppgifna summan tillkomma 300 kronor för dessa två poster.
• I anledning af uppsatsen » Hvarandras lycka » af broder Edmund (Idun n:r 5), beder jag få säga några ord.
Där » han » dröjer med det » frigörande », » förlossande » ordet, som broder Edmund talar om, där ligger ej en sann kärlek på botten — endast flirtation!
Jag ville lägga hvarje moder på hjärtat att söka inplanta hos sina uppväxande söner och döttrar — i synner- het sönerna, ty det är dock mest de som idka denna sport, — det orätta uti att leka med an- dras känslor!
Jag vill berätta ett enda sorgligt fall af en dylik lek med känslor.
Min dotter blef vid helt unga år mycket fjäsad af en ung man, hvilken snart nog tog hela hen- nes oerfarna, rika hjärta.
Detta förhållande räckte i flere års tid.
Inga löften hade gifvits, men blickar, handtryckningar och tusen andra små bevis talade mer än ord.
Under denna tid hade de unga tu blifvit bosatta på skilda orter, men då de träffades, var allt som förr.
Min dotter var med hela sin själ fäst vid den unge mannen och var hon fullt öfvertygad att förhål- landet var det samma med honom.
Ryktet visste ibland berätta, att han » slog » för den och den, men hon trodde aldrig ett ord däraf.
Hon trodde på hans känslors uppriktighet och trohet lika fast som på sig själf!
En vacker dag kom där dock ett förlofnings- kort.
Han hade blifvit » man i staten », glömt sin lilla flamma och hade nu förlofvat sig.
Detta kom så öfverväldigande öfver henne, att hon sjuknade i en svår nervfeber.
Hennes unga krafter segrade dock öfver sjukdomen.
Den häf- des, ehuru hon själf helst önskade få dö.
Men frisk blef hon aldrig.
En tärande tvinsot tog henne ifrån oss, knappt mer än ett år efter hans förlofning.
Där hjälpte ingen läkare, ingen me- dicin!
Därför, mödrar, vaken öfver eder uppväxande ungdom.
Lären dem beakta, hvilken stor synd dylik lättsinnig flirtation är!