Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som vi af tidningarne sett, alt Kongl. Maj-.t motionerat att tingstolkslönerna i min domsaga skola betalas af Statsverket med 200 R:dr i Neder-Torneå, 300 R:dr i Ufver-Torneå och Pajala samt 400 R:dr i Öfver-Kalix, men dessa belopp äro alltför ringa, samt dertill kommer — — •— — — — — — — — — Möjligen kunna de af mig projekterade lönebeloppen tåla någon nedprutning, men så äro åter de af Kongl. Maj:t föreslagna alldeles för små, för att någon duglig tolk kan derföre erhållas — — — ——— — — —• — — — Hvarken i Pajala eiler Öfver-Kalix linnes någon enda, som kan antagas till tingstolk, hvarföre den som varder toik i Öfver-Torneå äfven måste blifva det i Pajala och Öfver-Kalix, så att han hvarje ting måste tili dessa sednare ställen göra långa och stundom högst besvärliga resor, nemligen ! 4 mil till Pajala och 5 mil till Öfver-Kalix, dit han stundom om höstarne, såsom delta år, måste marschera obanade vägar — — — — — — — Uti Neder-Torneå och Carl Gustafs socknars tingslag inflyta 4 kappar korn från hvar rök, hvilket gör omkring 43 tunnor korn, som, efter 15 R:dr tunnan, motsvarar 270 R;dr. C. E. Stenberg.”
På grund af hvad jag nu haft åran anföra, jemfördt med Konungens Befallningshafvandes ofvan åberopade utlåtande, vågar jag föreslå: alt tingslolks-lönerna inom nedannämnde socknar bestämmas tili följande belopp: för Neder-Torneå och Carl Gustaf 400 R:dr „
Öfver-Torneå och Pajala ... 600 „ „ Olver» Kalix ............... 200 ,, Summa 4,200
R:dr, hvilket belopp, i jemförelse med de rundligen tilltagna anslagen i öfrigt, torde få anses såsom en obetydlighet.
Om remiss till Stats- Utskottet anhålles ödmjukast.
Slockholm den 30 November 4862.
N;o 452.
Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 452* m N:o 452.
Åf Josef Oscar Almqvist irån Norrbottens län, att hvar och en, som sjelf är prestvigd, må ega rättighet och skyldighet att i prest embete inviga dertill kompetente personer.
Erfarenheten har visat huru svårt det är för person, som aflagt erforderligt prof för invigning till prestembetet, alt till prest blifva vigd derföre alt våra biskopar för det mesta vistas utom stiftet, dels vid riksdagar, dels vid badorter, dels ock under så kallade inspektionsresor inom stiftet.
Fullt öfvertvgad att prest, vigd af annan förut prestvigd person, kan för församlingarne tolka Guds ord lika bra som den, hvilken blifvit af biskop vigd får jag vördsammast föreslå: att person, som är prestvigd, må hafva rättighet och skyldighet, alt, på anmodan, till prestembetet inviga den, som visar sig hafva aflagt prof, som för prestembetets utöfvande erfordras.
Josef Oscar Almqvist, från Norrbottens lån.
Fröt. 1862 é 1863. 11 Sami. 4 Afå. 730 Motioner t Bonde-Ståndet 1862.
Niris 453 och 454.
Af Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län, derom, att lullafgifter pd läkten, sparrar m. m. mätte bestämmas till 50 öre pet stycke, utan afseende pä längd eller bearbetning.
Dels på grund af hvad jag vid sistförflutne riksdag anfört, dels ock på de skäl, jag vid kommande plenum ödmjukast anhåller få andraga, vågar jag föreslå: alt tullafgiften på läkten, sparrar, pilprops och så kallade staketstolpar måtte bestämmas till femtio öre per slycke, ulan afseende på längd eller bearbetning.
Med anhållan om remiss lill vederbörligt
Utskott förbehåller jag mig ödmjukast att med upplysningar i ämnet få inkomma.
Af Josef Oscar Almqvist från Norrbottens län, om statsanslag tillbelackande uf den förlust, Kaptenen M. U. Silfverbrand lidit vid uppförandet af Landshöfdinge-residens-byggnaden i Luleå.
År 4 852 åtog sig å entreprenad-auktion f. d. kaptenen vid Norrbottens Fälljägare-korps M. U. Silfverbrand, att uppbygga Landsböldinge-residenset i Luleå för 26,830 R:dr Banko.
Innan byggnaden kunde fullbordas, siego priserna, såväl å materiel sorn dagsverken lill en iörul ej anad höjd.
Följden blef att enlrepreuören Motioner i B onde* Ståndet 1862.
N:o é55. 731 drabbades af en förlust af 17,729 R:dr 30 sk. 6 rst. banko, hvilka, genom det omsorgsfullt uppförda residenset, sålunda kommo Staten till godo.
Jag anhåller derföre: att bemälde Silfverbrand jemte hans borgesman f. d, Handlanderna Carl Strömbäck, Carl Rönnbäck och Niis Gustaf Boström måtte af Staten erhålla betalning för den summa, som sålunda åtgått utöfver det belopp kontraktet upptager.
Fullständiga handlingar skola skyndsamligen företes inför det Utskott, tili hviikei denna motion blifver remitterad.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, om postskjutsens skiljande frän jordbruket och ali antingen Rikeis Ständer mätte för detta ändamål anvisa ett ressrvations^anslag af 70,000 R:dr R:mt, eller ock brefportot förhöjas.
I syftemål att skjutsningsbesvär skulle, åtminstone i någon mån kunna från jorden skiljas, beslutades vid nästlidne riksdag icke allenast att de så kallade posthemmanen skulle befrias från postföringsskyldighelen, emot upphörande af de förmåner, som dem derföre blifvit förunnade, utan äfven att 70,000 R:dr reservationsanslag skulle stå Postverket lill buds, på det skjutsen skulle kunna bestridas af enskilda entreprenörer.
Poslhemmaaen hafva också till följd häraf, blifvit befriade från berörda onus emot fullgörande af deras urgamla onera; men derigenom bar, åtminstone inom min hemort, skjutsbördan icke blifvit lyftad från jordbruket, utan hvad den ene blifvit qvitt, emot ersättning, har den andra fått vidkännas, utan alt någon särskild godtgörelse derföre kommit honom till del.
Delta bar låtit sig göra derigenom, alt det pnsthemmanen förut åliggande skjuts— ningsbesväret helt enkelt blifvit ölverflyttailt på gästgifveri- och reservskjutsskyldige hemmanen; och genom denna åtgärd halva de för ändamålet anvisade medlen ock Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 455. kunnat besparas.
Åtgärden har emellertid förorsakat en ännu större orättvisa och orimlighet, än den, som beträffande skjutsningsbesväret förut egt rum; en orättvisa, som är destomer i ögonen fallande, som den för resande i allmänhet består egeln, af högst en mils färd på Ij timma, blifvit betydligt utsträckt angåencc .^intransporten, oaktadt denna är långt ifrån den lättaste skjutsbördan hvarken i utseende på åkdon eller lass.
I följd häraf hafva alla de skjutsskyldige hemmanen, hviska fått ett sådant ökadt skjutsningsbesvär sig pålagdl, äfven fått betydliga utgifter; utgifter, sota vfil knappast kunna stå tillsammans med Svenska folkets urgamla rätt, alt sig sjelf beskatta, och som således väl icke heller kunna försvaras från annan synpunkt, ån från eu oriktig uppfattning af rätta meningen med Rikets Ständers beslut i ämnet, hvilken, enligt min uppfattning, var ali i någon mån låtta, icke alls att göra skjutsbördan ännu tungare än hvad den förut varit.
Med anledning af dessa omständigheter, och då jag har all anledning förmoda del Rikets nu församlade
Ständer välvilligt skola rätta, hvad uti ifrågavarande fall tagit en verklig missriglning, får jag alltså vördsamligen föreslå: l:o att, för postskjutsens skyndsamma skiljande från jordbruket och upplåtande på entreprenad så länge och intill skjutsningsbesväret i allmänhet kan på dylikt sätt ordnas, Rikets Ständer ville antingen, likasom under föregående riksdag egt rum, för ändamålet anvisa 70,000 R:dr reservationsanslag årligen elier ock besluta att brefporfot mätte förhöjas med något visst, emot den påräknade tillökningen i kostnaderna svarande, belopp, t. ex. från 12 tili i 5 öre för enkelt porto och i förhållande der till
Sör tyngre bref; samt 2:o att derest della förslag vinner Rikets Sländers Siifali, Rikets Ständer då ville i sammahang dermed, förklara att postskjutsen genast skall från jordbruket skiljas. öm remiss häraf till vederbörligt Utskott anhålles.
Carl Ifvarsson, från Hallands län.
Hfiri förenar sig:
Gudmundsson, från Hallands lån.
Motionär t Bonde-Ståndet 1862.
N:o 466. m N:o 456.
Af Erik Magnäs Falk från Skaraborgs iän, om anslag ät Alarisstads samhälle, för anläggande af en ny väg från Töreboda jernvägsstation UU Wenerus hamn vid nämnde stad.
Jag anhåller härmed vördsami: ait Rikets Ständer vilie bevilja Mariestads samhälle eli anslag af 150,000 Riksdaler R:mi, för anläggande af en ny väg fran jernvägsstationen Töre boda i rak sträckning lili Wenerns hamn vid nyssnämnde stad.
Då jag är viss om, ait älven inom annat Stånd dyiik motion varder väckt, med utförligt andragande af motiverna härför, anser jag mig ej böra upptaga Ståndets iid med att bär framställa vidlyftig motivering af förslaget, Jag inskränker mig fördenskull endast lill den anmärkning, ait ifrågavarande väg skulle dels icke obetydligt öka trafiken å Statens jernbana till och från nyssnämnde jernvägsstation, tili hvilken inga andra vägar finnas än dåliga sockenvägar; dels mycket förminska Kronans årliga utgifter för postens fortskallande m. m.; deis tillskynda kringliggande orter samt staden Mariestad mångahanda fördelar o. s. v,, och dymedelst smånin gom åt det allmänna återgälda de uppoffringar
Staten iklädde sig för detta företag.
Om remiss tiil vederbörligt Utskott anbålies.
Stockholm den 30 November 1862. E. M. Falk, från Skaraborgs lån. 734 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Af Auders Joham Sandstedt frim Jönköpings län?
om skärpning i nuvarande ansvarsbestämmelser för skogsåverkan.
Det har redan blifvit föreslaget, ali åverkan af skog måtte anses och bestraffas sorn stöld.
Jag vili icke bestrida rigtigheten af denna princip, så vidt nemligen den har för afsigt att gifva samma skydd åt eganderåtten tili skog som till arman egendom, men jag kan deremot icke instämma i den åsigt, att der principen är rigtig, der måste densammas tillämpning också vara rigtig.
Jag kan ej helier förena mig med dem, som mot antagandet af en sådan lag hysa farhåga i det afseende, att våra fängelser då skulle blifva allt för mycket befolkade och alt aili för många menniskor skulle blifva ijufvar, ty hvar och en, som i följd af sin gerning gjort sig förtjent af det för densamma stadgade straff, måtte det gerna utstå; men jag har deremot helt andra skäl alt motsätta mig antagandet af en sådan lag, under det jag hyser den öfvertygelse alt man derigenom skulle motarbeta just det mål, dit man syftar att komma.
Utom det att åverkans betraktande som stöld beit och hållet strider mot den allmänna principen rörande della brott, att nemligen det obehöriga och hemliga tillegnande! af annans egendom vanligen stämplas som stöld allenast vid de tillfällen, då arbete blifvit å den tillgripna varan nedlagdt, hvarföre också, beträffande skogseffekler, tillgrepp af ved, och annan nedfälld eller tillredd skog, enligt nu gällande lag, bestraffas som stöld, men deremot nedhuggande och afförande af skog endast kallas åverkan och belägges med penningeböler; så önnes ett annat vigligare skäl emot den föreslagna lagen.
Visserligen fmnas redan uti lagen åtskilliga undantag från den nyss antydda principen, såsom vid stöld ute å marken och af sådant, som egaren icke kan hafva under sin närmare vård, och det är i jemnbredd dermed som åverkan skulle ställas, och det skulle således icke vara svårare att i afseende derpå göra ett ytterligare undantag, men sådana böra dock i yttersta måtto undvikas, såsom snarare ledande till oreda.
Många års erfarenhet har emellertid nogsamt ådagalagt svårigheten, om icke omöjligheten, att med fulla bevis ådagalägga en föröfvad åverkan, och domstolarnes protokoller och utslag i dylika mål bära vittnesbörd om, huruledes ytterst sällan, om ens någonsin, en åverkare blifvit sakfälld på grund af fullständig bevisning; det längsta domstolarne i allmänhet komma, är att ålägga åverkaren värjemålsed, och detta icke alltid på half bevisning ulan oftare på allenast bindande skäl och liknelser, och då i dessa, såväl som i Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 457. 735 andra fall, värjemålsed mindre ofta fullgöres, än de fleste föreställa sig, så är det först efter bristandet åt eden, som åverkaren varder sakfälld.
Då nu full bevisning sällan eller aldrig står att i dessa mål tillvägabringa, men i mål, som röra olofligt tillgrepp eller stöld, enligt gällande lag full bevisning medelst tvänne sammanstämmande vittnen ovilkorligen erfordras, för att tjufven skall kunna sakfällas, och värjemålsed icke får ådömas, så skulle, derest åverkan betraktades som stöld och i likhet dermed belädes med straff, närmaste följden ovilkorligen blifva, att snart sagdt icke någon enda åverkare skulle kunna för den af honom begångna gerning ådömas ansvar eller straff, utan domstolarne i de aldra flesta fall nödgas förklara, att elen tilltalade icke kan i brist af bevisning åt saken fällas; och det år sålunda, som jag för min del tror, alt det åsyftade målet med den föreslagna lagen motarbetas, och det är af detta ganska vigtiga skäl, som jag nödgas på det ifrigaste motsätta mig tillämpningen af den eljest rigtiga principen.
Orsakerna till svårigheten alt i åverkansmål tillvägabringa full bevisning äro måhända flere, men förnämsta orsaken dertill torde dock vara den, att allmänheten ännu icke anser åverkan såsom något egentligt brott, i följd hvaraf stor svårighet städse förefinnes alt af derom åberopade vittnen lä sanningen fram; ett förhållande lika sorgligt och förnedrande, som tyvärr sanni, och sorn alldeles icke i samma mån förefinnes i fråga om bevisning af tillgrepp eller stöld i allmänhet.
Då likväl i en tid när skogarne inom vårt land allt mera glesna och skogseffekler, i följd så väl deraf som af andre skäl, få allt högre värde, jag i likhet ineu alla andra inser viglen och nödvändigheten af skärpta lagar och strängare ansvar för åverkan, i stället för det nu allt för låga och liil åverkans förekommande ingalunda tillräckliga ansvaret, tager jag mig friheten föreslå: att dessa ansvar mätte ansenligen förhöjas medelst stadgande af höga penningeböter elier deremot svarande kroppsstraff, äfvensom att åverkaren målla förklaras skyldig att gifva egaren af den åverkade skogen ersättning för densamma, med't.
ex. tre gånger dess värde; desloheldre som mången gång skogens värde icke torde kunna fullständigt utredas, samt densamma, om den fått stå i fred, kanske efler några års förlopp haft mångdubbelt värde; och då i de flesta fall åverkan föröfvas af sådana personer, Som sakna tillgång att den ådönuia ersättningen utgifva, hemställer jag: ohi icke, på det skogsegaren icke ändå må gå miste om den honom till— kotnmande ersättning och åverkaren sålunda undgå en del af den honom ådörtnla påföljd, denne må vara skyldig alt, vid bristande tillgång, ersättningsbeloppet med arbete, efter någon viss beräkningsgrund, vid någon allmän arbetsinrättning afljötla, med rättighet för skogsegaren alt, seda» åverkaren på nämnde sätt aftjeuat ersättningsbeloppet, få detsamma sig tillsåhdt från den inrättning, der arbetet blifvit utgjord!; hörande Kronobeljeuingen vara lika pliglige alt, på anmälan af skogegaren om ersätt - 736 Motioner i Bonde-Siåndel 1862.
N:o"
&58. ningens uttagande, ombesörja åverkarens befordrande till densammas aftjenande, som de äro skyldiga alt uttaga böterne eller befordra den sakfällde tiil motsvarande kroppsstraffets undergående.
Om remiss tiil vederbörligt Utskott hemställes. Stockholm den 30 November 1062. A, J.
Sandstedt, från Jönköpings lån N:o 458, Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om pedagogien inrättande på landet samt om anslag "till lön åt dervid anställde lärare, m. m, Den motion, som inlemnades förliden gårdagsafton, om tillsättande af ett särskildt
Utskott för handläggande af skolväsendets angelägenheter, föranleder mig att i denna fråga framlägga ett förslag, som jag måhända annars lemnat åt framtiden.
Utvecklingen af våra intellektuel» krafter måste vara föremålet för våra sträf— vanden inom vetandets verld, — härpå bygges Statens såväl som den enskilde medborgarens lycka och oberoende.
Dessa eftersträfvandsvärda förmåner kunna för ingen del af medborgaren under förhandenvarande förhållanden vinnas utan de största uppoffringar relativt till hans tillgångar.
Jag har här uppfattat förhållandet sådant som det på landsbygden i verkligheten förefinnes, och vågar påstå att denna uppfattning icke afviker Irån det föreställningssätt, som hvarje medlem af Bonde-Ståndet kan hafva bildat sig om lrågan rörande vårt skolväsende.
Litet hvar känna vi att ett framåtgående på folkundervisningens bana år så oafvisligen påkalladt att inga hinder deremot skulle kunna föranleda till dess hämmande.
De båda decennier, som förflutit sedan lagstiftaren öppnade förlåten till vetandets helgedom för samhällets alia invånare, hafva varit oss nog att pröfva folkskolans krafter, och vi kunna ej annat än erkänna det dessa krafter bevisat ett ganska tillfredsställande inflytande.
Men med denna erfarenhet hafva vi säkerligen icke heller kunnat undgå att bemärka, hurusom synnerligen i landsorten någonting fattats, hvarefter man väntat förgäfves.
Måhända har lagstiftaren ansett sig redan hafva Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
737 hafva förekommit oss i våra önskningar och således med ”den högre folkskolan” trott sig uppfyllt allan rättfärdighet, —• trott sig redan konstituerat detta något, som likväl samhällena och dess individer icke förmått att fatta; det må visserligen vara ganska godt; men exemplen tala.
Huru många samhällen hafva i verkligheten kunnat tillegna sig dessa högskolor?
Svaret är nedslående, men det är sannt: f ääro de.
Se der en fråga, som förtjenle att besvaras.
Men detta besvarande har jag icke nu gjort till min uppgift; det går ock utom gränsen af min bofogenhet.
Den goda viljan hos samhällena saknas säkerligen ingenstädes, men förmågan svarar icke alltid deremot.
Brist på medel är icke alltid brist på nit och deri skulle lösningen till svaret likväl kunna tänkas.
När jag nu framställer frågan till Rikets Ständers behjertande, har jag likväl tänkt den något annorlunda.
Icke behöfver här ordas om det framåtgående, som under de sednast förflutna åren egt rum, såväl inom vetandets som inom industriens och konstens verld.
Ej heller torde det vara af nöden att erinra om de framsteg, som den maleriela utvecklingen af jordbruket och näringarne vunnit under denna period.
Derom hafva vi oss litet hvar något bekant.
Men det är just med anledning af dessa förhållanden, som befogenheten att påminna om vårt skolväsendes upphjelpande, för att icke stadna efter den tid, i hvilket det har sin tillvarelse, är så mycket mera påtaglig.
Kommunerna på landet hafva med stora uppoffringar ordnat sina folkskolor så godt de möjligen kunnat.
Staten har varit njugg att bispringa dem i detta magtpåliggande värf.
Den klagan som försports har icke fått fart, emedan kommunens egna fördelar så innerligt varit förenade med dessa uppoffringar, men så kommo ”högskolorna”, och man har ej vågat att gripa verket an, af fruktan att digna under bördan, — ingalunda derföre, alt man erkände och gillade det goda syftemålet.
Inom samhällen, som bildat sig till släder, ser man likväl, att Staten mellankommit och aflönat lärarne för de ”högre folkskolorna”, hvilka under benämning: pedagogier eller elementarläroverk utöfva en välsignelsebringande verksamhet öfver hela landet.
Skulle ej likartade förmåner kunna blifva landsbygden till del?
Det är denna fråga, som jag vågar att vördsammast framlägga till besvarande, då jag nu föreslår: att Rikets Ständer, under behandlande af folkskolefrågan, ville besluta, att, i stället för de så kallade högre folkskolorna, pedagogier på landet må inrättas, der kommunerna så åstunda, och att Rikets Ständer, till aflönande af lärare vid dessa pedagogier, anslå lika belopp, som för närvarande utgå till lärare vid de lägre elementarläroverken inom riket.
Börandes likväl landstingets utlåtande och förslag afgifva® öfver de pedagogier, som blifva inrättade, innan Statens skyldighet härutinnan vidtager.
Brot. 1862 $ 1863. 11 Sami. 4 Afd. 93 738 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
I sammanhang härmed hemställer jag, om det icke må anses lämpligt, att de nu befintliga pedagogier på landet, som tillkommit genom donationer eller annorledes, ställes linder Skolstyrelsernas förvaltning och Skolinspektörernas inseende, i likhet med folkskolan och de nu föreslagua pedagogierna.
Stockholm den 30 November 1862. C. J. Svensén, från Calmar lån.
Af Carl Johan Svensén från Calmar län, om kompetens för qvinna till åtskilliga Statens tjenstebefattning ar.
En fråga, som alltid mäste återkomma och med intresse behandlas af lagstiftaren, år onekligen den om qvinnans medborgerliga rättigheter.
Då qvinnan sjelf står utom representationen, är det en af lagstiftarens ädlaste pligler att tillse, i hvad mån dessa rättigheter kunna och höra i verkligheten erkännas.
Under denna tillitsfulla förutsättning vågar jag föra frågan in på lagstiftningens område.
Ehuru varmt förordad, har dock qvinnans rätt alt söka anställning i Statens eller kommunens tjenst likväl endast blifvit erkänd, för så vidt den anginge organist- och skollärarebelattningar.
Hennes lämplighet lör andra tjenstebefattningar har blifvit förnekad och hennes värde som menniska underkändt.
Jag tänker mig här qvinnan såsom menniska och medborgarinna i dess ädlaste mening och vågar påstå, att hennes beroende ställning inom samhället ingalunda är egnad att lifva hennes håg för allt det goda, hvaraf hon måhända mera än mannen år mäglig.
— Låtom oss tillse att någonting för henne må kunna göras!
— Man har sagt, att qvinnornas egentliga verksamhetskrets är förlagd inom hemmet och familjen; att de som makar och husmödrar bäst uppfylla sin bestämmelse och alt det förthy vore olämpligt att för dem öppna nya banor, som skulle föra dem från det kall, hvartill de al naturen åro bestämda o. s. v. — Men bar Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
739 man då icke besinnat det ovedersägliga förhållandet, att omöjligen alla qvinnor kunna uppnå denna bestämmelse, så vida samhällslagarne skola respekteras.
En blick på vår offentliga befolknings-statislik skall måhända föra Uddaren på andra tankar och visa alt rikets folkmängd den 51 December 1855 utgjordes af 1,764,118 mankön och 1,875,214 qvinkön, eller 111,096 flere qvinkön än mankön.
Om man härvid bemärker, att mannen får inträda i äktenskap efter fyllda 21 år och qvinnan efter fyllda 15 år samt deröfver uppställer en beräkning, så visar det sig, alt mankön i 2 l:sta året och deröfver voro 989,323 och qvinkön i 16:de året och deröfver voro 1,272,901 ; häraf följer, alt bland Rikets folkmängd den 31 December 1855 befunno sig minst ted hundra dttaliotre lusen fern hundra sjuliodtta flera qvinnor inom den ålder, som berättigar lill ingående i äktenskap, ån mån, som egde samma berättigande.
En stor författare har sagt, ali ”det finns hvarken dåliga vexter eller dåliga menniskor: del är endast odlarne, som icke duga.”
Om detta år sanni, böra vi icke då beflita oss litet mera om odlingen?
— Samma förfaltare har ock sagt, all ”Christi heliga lag styr vår civilisation, men den genomtränger deri ännu icke; man säger all slafveriet försvunnit ur den Europeiska civilisationen.
Misstag.
Det herrskar der alltjemt; men det tynger numera endast på qvinnan och heter: ”prostitution.
” Sorgliga sanning!
— Förklaringsgrunden må kunna sökas i dc ofvan anförda siffertalen om dessa ställas bredvid den likgiltighet, som gifvit sig tillkänna, då fråga varit om qvinnans rättigheter i samhället.
Särskildt, med afseende på förslaget om qvinnors användande vid telegrafväsendet hafva invändningar gjorts, hvilka äro långt ifrån ädla och sanna.
Vi som förde qvinnornas talan, uppgåfvo t. ex., att i de flesta af Europas länder användas qvinnor med fördel vid telegraf-väsendet och hade der förvärfva! sig de bästa loford; ja, till och med i broderiandel Norrige egde sådana förhållanden rum.
Då svarar man, alt andra Europeiska länder i detta fall icke voro all jemföra med Sverige, och all hvad Norrige särskildt anginge, så hade försöken med qvinnors användande vid telegraf-verket icke lyckats och derföre öfvergifvils; man fruktade ock alt fara blefve för handen, om män och qvinnor sammanträffade under tjenstgöring på telegrafbyråerna, och, med eli ord : ”dc obotfärdigas förhinder” lade ett bleklagdt nej i vågskålen, — poiten var stängd.
1 delta fall skall jag endast erinra om det kända förhållandet i England, der, särdeles i lmfvudsladen, qvinnor nästan helt och hållet ombesörja den inrikes tele— grafbefordringen.
Men i afseende på Norrige mäste jag vara något omständligare, för att såmedelst vederlägga de osanna uppgifterna.
Norska tidningar för Juli och och Augusti månader 1861 meddela följande: ”Vid telegrafstationen i Christiansand är påbörjad en undervisningskurs för blifvande qvinhga telegrafistcr.