Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jo, genom räntans frigörande i en olycklig period, genom tillskapandet af en mängd privatban-, ker i nästan hvarenda stad, genom stäckandet af hypotheksföreningarnes verksamhet och tillskapandet af en hypoteksbank, som tagit hela lånerätten i sin hand och hvilken man kringgärdat med sådana institutioner, att det skulle blifva den omöjligt att låna upp penningar till jordbrukarens behof.
Med ett ord — för alla är sörjdt — för penningemäklaren, för handeln och näringarne, för alla är rikligen sörjdt, endast jordbrukaren är satt på svältkur.
Man besinnar likväl icko, att jordbruket är landets modernäring och att, om man lyckas undertrycka jordbrukaren, jordbruket ock skall lida och gå under och att det hela deraf tager skada.
Det ondas upphof synes mig temligen tydligt och klart.
Då penningemäklaren, handlanden och fabrikören, för bedrifvandet af sin rörelse, är hjelpt och väl hjelpt med penningar på korta tider och för deras behof således är väl sörjdt genom de fria bankerne, äro dessa deremot till intet gagn — ja, de äro, såsom det nu är ställdt — en ruin för jordbrukaren.
Han är icke betjent med dessa korta papper, enär han har minst ett års omsättningstid och dessa banker äro honom sålunda till intet gagn, de tvertom utsuga honom; men de hafva dessutom en ännu mera störande inverkan på jordbrukaren.
Sedan räntan nu är Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
185 fri, men bunden för inteckningar, har deraf blifvit en gifven följd, att alla kapitaler dragas från jordbrukaren och insättas i bankerna, och det är, såsom vi alla veta, nära nog omöjligt att få belånad en inteckning.
Man talar om frihet och om välsignelsen deraf och man talar sannt; men man binder händerna på jordbrukaren.
Man binder räntan för honom; man tillsluter hypotheksföreningarne, de enda inrättningar, som för honom åro gagnande, och man tillskapar en hypoteksbank och binder händerna på denna.
Är detta frihet?
Ja, frihet för privatbanksintresset att skörda och ockra på jordbrukarens bekostnad.
Ehuru, såsom jag närnndt, föga förhoppning finnes att, så länge nuvarande Stånd regera, uti dessa olyckliga förhållanden få någon ändring, torde det dock vara en pligt att våga försöket, och jag tillåter mig således vördsamt föreslå: l:o) att hypotheksföreningarne befrias från det olyckliga förmynderskap, under hvilket man dem satt och att de återgifvas sin frihet att sjelfve sköta sina angelägenheter; men att, om detta icke kan jordbrukaren beviljas, hypotheksbankens institutioner mätte sålunda förändras, att från denna banks styrelse aflägsnas alla främmande och hämmande elementer, så att banken blir icke en öfverförmyndare för hypotheksföreningarne, utan helt enkelt en verkställare af deras beslut och att den lemnäs fria händer att upplåna penningar på bästa möjliga vilkor, utan alla onödiga begränsningar, enär det är en gitven sanning, som äfven gäller för jordbrukaren, att “dyra penningar äro bättre än inga penningar"
; 2:o) att i riket inrättas en jordbruksbank, der penningar kunna få lånas mot återbetalningsrätt under fem å tio år, och att, till lättnad vid bildandet af denna bank, såsom grundfond anslås dels den fond, som genom låneafdeJningen i Rikets Ständers Bank förr varit till jordbrukets behof anslagen, men som nu blifvit till hypotheksbanken öfverlemnad, dels ock årliga bankovinsten, hvilken ej kan bättre användas än till bildande af en ny bank till jordbrukets understöd och förkofran samt att, om så erfordras, en komité måtte nedsättas för utredningen af denna fråga.
Joh. Andersson, från Elfsborgs län.
Prof. 1865 $ 1866. 11 SamL 4 A/d. 24 186 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 127. 11:0 127.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om ändring af nu gällande stadganden för utsökningsmåls anhängig görande och utförande.
Bland orsakerna till den rådande penningeförlägen heten hos jordbrukaren och kapitalisternes rådande böjelse att rycka sina kapitaler från den enskilde och insätta dem i bankerne, har man äfven icke utan skäl hört uppgifvas vår felaktiga kreditlagstiftning.
I denna är dock på sednare tiden flera förbättringar införd, särdeles genom den nya konkurslagen, hvarigenom skyndsamhet i rättegången och utredningen vunnits genom den enkla utvägen att öfverlemna dessa frågor ensamt till domarens handläggning, derigenom de gjorts oberoende af tingen och deraf uppkommande långa uppskof.
Denna utväg, som befunnits riktig, skulle ock till stor lättnad för allmänheten och rörelsen kunna ännu vidare utsträckas.
Jag menar i afseende på utsökningsmål.
Dessa skola nu dragas till Konungens Befallningshafvande, och såväl den sökande som den lagsökte drabbas till följd häraf utaf stora och onödiga kostnader, derigenom att de på dessa ofta aflägsna orter måste anlita kommissionärer, och sökanden förlorar ännu mer genom förlust på tid, som i dylika fall är lika dyrbar som penningar.
Denna onödiga omgång skulle kunna undvikas, om, i likhet med hvad för konkursmål är stadgadt, en lagsökande egde vända sig med sin ansökning direkte till domaren i orten, som genast meddelade qvarstads- och kommunikationsresolution med kort tid för förklarings afgifvande.
Medgåfve den lagsökte skulden, skulle domaren ega meddela resolution om dess betalning.
Uteblefve han, eller gjorde han jäf emot fordringen, skulle frågan, såsom i konkursmål, skjutas till Rätten med rättighet för sökanden, om lagtima ting ej snart inträffade, att begära urtima ting.
Derigenom undveks äfven den stora tidsutdrägt, som vållas deraf- att Konungens Befallningshafvande, som ej eger pröfva tvistiga mål, nödgas skjuta sådana under domaren.
Härigenom behötde ingen ändring ske i Konungens Befallningshafvandes rätt att befatta sig med lagsökningsärenden, om någon funne med sin fördel förenligt att derom anlita denna myndighet.
Någon förändring i Utsöknings-Balken torde således måhända ej vara behöflig.
Genom särskild
Förordning kunde införas rättighet för sökande, att med ifrågavarande ärende vända sig till domaren och skyldighet för denne att dylika mål upptaga och handlägga såsom jag föreslagit eller på annat sätt, som Lag-Utskottet kan finna lämpligare.
Om remiss till nämnda Utskott ankålles vördsamt.
187 X*o 19§.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om ändring af lagens stadganden i fråga om skyldighet att nedsätta revisionsskilling, m. m.
Det både urgamla och orimliga lagstadgandet uti 30 Kap. 1 § RättegångsBalken, att deri, som önskar att Kongl. Majit må pröfva Hofrättens dom, skall nedsätta revisionsskilling med 100 R:dr, torde nu hafva framlefvat sin tid, såvida man med all sträfvan vill framåt och ej gå tillbaka eller stadna uti de förhållanden, som egde rum år 1734, då ifrågavarande lagrum statuerades; besinnar man derjemte, med afseende på föreskriften i 17 § samma Kapitel, att, “Ehvad parterna förlikas eller Konungen gillar Hofrättens dom, tillfälle Kronan do tvåhundrade daler, som i Hofrätten nedsatte äro“, huru mycket penningar alla sådana rättsökande äfventyrat sedan den tiden, så torde det icke förefalla någon besynnerligt, att jag anser det vara, som sagdt är, orimligt att, om man vill söka sin rätt i ett civiliseradt land, skall man på förhand insätta en så betydlig penningesumma, helst för den mindre bemedlade, den Kronan nu gerna håde kunde och borde afstå, helst som alla böter enligt nya strafflagen komma att tillfalla Kronan i stället.
Jag vågar derföre vördsamt föreslå, att orden i 30 Kap. 1 § Rättegångs-Balken : “Och sätte der tillika in tvåhundrade daler, eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar", äfvensom i 17 § nämnda Balk: “Ehvad parterna förlikas eller Konungen gillar Hofrättens dom, tillfälle Kronan de tvåhundrade daler, som i Hofrätten nedsatte äro“, måtte helt och hållet utgå.
Om remiss till Höglofliga Lag-Utskottet af denna min motion anhålles.
Joh. Andersson, från Elfsborgs län. 188 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
A:o 129.
A:o 120.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om rättighet för rättsökande och parter, att till domstol eller annat embetsverk omedelbart insända skrifter, m. m.
Då man vet, hvilka omkostnader och besvär rättsökande parter i landsorterna och i synnerhet allmogen få vidkännas, för att fullfölja mål i Hot- och Öfverrätter jemte andra embetsverk, så torde det icke vara ur vägen att påyrka, att, då parter skriftligen kära och svara i nämnde instanser, det borde tillåtas dem vara berättigade att sända saken eller målet direkte till sjelfva rätten eller embetsverket, så att man kunde slippa att blottställas för både osäkra och obilliga kommissionärer, hvaraf många parter blifvit både uppskörtade och bedragne; eller ock att kommissioriärers arfvode i sådana fall, med tillämpning af rättvisa och billighet, stadgades genom en taxa, som borde lånda till efterlefnad, såväl vid Hof- och Öfverrätter som vid andra embetsverk.
Emellertid vill jag härmed vördsamt föreslå, antingen, alt en sak eller ett mål måtte få direkte insändas till omförmälda rätter eller embetsverk, för att derstädes emottagas af en utaf rätten eller embetsverket tillsatt person, vare sig aktuarie eller registrator, hvilken borde få sig ålagdt att, omot vanlig lösen, lemna diariibevis till sakegare, som sådant äska; eller ock, att Rikets Ständer vålle besluta, att en på billighet och rättvisa grundad taxa utarbetades, hvarefter vederbörande sakegare och kommissionärer hade sig att rätta, i afseende på arfvode för anförtrodda och utförda uppdrag.
Om remiss häraf till behörigt Utskott anhålles.
Näs 130 och 131. 189 X:o 130.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om rättighet för en hvar att upprätta uträkning öfver s. k. augmentsränta.
Som man hvarje år förmärkt klagan och missnöje af både rusthållare och andra, som behöfva att från Landskontoren eller häradskrifvare utlösa augmentsuträkningar, att lösen derföre är En R:dr 50 öre, hvilket medgifves vara högst obilligt, torde det vara många af representanterna bekant, hvilket obetydligt besvär det är nu, sedan skatteförenklingen kommit till stånd, att uppgöra en sådan augmentsuträkning, och jag vill derföre vördsamt föreslå, att hvilken välkänd person som helst må ega rättighet att göra sådana uträkningar och att lösen derföre nedsättes från En R:dr 50 öre till 50 öre för hvart exemplar.
M:o 131.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om nedsättning i beloppet af postporto och dm s. k. rekommendationsafgiftm.
Då det är allmänt bekant, att vi hafva lättare och beqvämare kommunikationer inom vårt laud nu, än för omkring tio år tillbaka, och dessutom visar sig af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, att postmedlen med hvarje år förkofrats, så att den år 1860 utgjorde 1,400,000 R:dr, och utgör nu för närvarande 2,000,000 R:dr, hvilket gynnsamma förhållande anses 190 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 132. hafva tillkommit i följd af nuvarande industriela företagsamhet och behof af en mångfaldigare korrespondens, hvadan det torde tåla, att, medelst nedsättning i nuvarande brefportoafgift, underlätta i synnerhet de mindre bemedlades korrespondens, hvarigenom jag dock tror att sjelfva inkomsten till Staten icke heller skulle komma att förlora, förty ju billigare porto, desto mera brefvexling och inkomst.
Vid betraktandet häraf, har jag funnit skäligt väcka denna motion, hvarigenom jag vördsamt yrkar och föreslår följande ändring i Generalpoststyrelsens Kungörelse den 24 Maj 1855 och Kongl. Kungörelsen den 23 Februari 1858: att rekommendationsafgiften nedsättes från 35 till 25 öre, och att portobref, med enkel vigt, nedsättes från 12 till 10 öre.
Joh. A ndersson, från Elfsborgs län. iVo 133- Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, om skyldighet för kronobetjening att fortskaffa embetsbref från presterskap och ordförande i kommunalstämma till länsstyrelse.
Sedan genom vår nuvarande nya kommunallagtiftning en mängd ärenden blifvit från presterskapet öfverflyttad på ordförandena i kommunalstyrelserna, synes således billigt och rättvist att denna styrelse tillerkändes samma förmåner med afseende på fribrefsrätt till Konungens Befallningshafvande i länen, som Kongl.
Cirkuläret den 27 September 1834 bestämmer, hvadan jag alltså tager mig friheten till Rikets Höglofliga Ständer hemställa och föreslå, att åberopade författningar måtte få följande förändrade lydelse: alla de embetsbref, som af presterskapet och ordförande i kommunalstämma till Konungens Befallningshafvande aflåtas, må genom Kronobetjeningen fortskaffas etc.
Anhållandes jag om remiss häraf till vederbörligt Utskott.
Joh. Andersson. från Elfsborgs län.
N:o 133. 191 iVo 133.
Af Johannes Andersson från Elfsborgs län, örn ovilkorlig befrielse för lärjunge vid allmänt elementarläroverk från undervisning i grekiska språket.
Ständer i fråga om förändring i läseordningen för rikets allmänna elementarläroverk, bland annat, i underdånighet anhållit, att yngling, som läser latinska språket, må kunna befrias trän läsningen af det grekiska, har Kongl Majit, genom nådig Kungörelse den 12 sistlidne Maj, till följande lydelse förändrat 12 § af läroverksstadgan den 29 Januari 1839: “§ 12.
I de öfriga klasserna medgifves befrielse från klassiska språkens läsning åt de lärjungar, som, med bifall af målsmän, önska sådan befrielse erhålla; och vare dessa lärjungar skyldiga att under de lärotimmar, då denna befrielse eger rum, begagna den undervisning, som i stället för läsningen af nämnda språk för dem bestämmes.
För yngling på. elementarläroverks klassiska linie, sorn befinnes icke utan svårighet kunna följa undervisningen, må framställning om hans befrielse från läsningen af grekiska språket göras af vederbörande målsman, och må, efter det läroverkskollegium yttrande afgifvit, på eforus bero att den äskade befrielsen bevilja; börande den sålunda dispen^erade, på de åt grekiska språket anslagna lärotimmar, i stället under vederbörande lärares tillsyn sysselsättas med skriftliga arbeten på lärorummet.“
Genom stadgandet i sednare momentet har visserligen från grekiska språkets målsmäns sida en eftergift blifvit gjord till följd af Rikets Ständers önskningar; men denna eftergift är mera skenbar än verklig.
Befrielse för yngling, som vill läsa latin, men vara befriad från grekiskan, lemnäs nemligen endast i det fall att ynglingen icke utan svårighet kan följa undervisningen.
Det var likväl icke endast för svage och underlägsne ynglingar Rikets
Ständer begärde befrielse från den onyttiga och onödiga läsningen af grekiskan, utan för ynglingarne i allmänhet och således äfven för dem, som väl försvara sin plats.
Under det vilkor befrielsen nu skall meddelas, lärer väl ingen befrielse sökas eller komma i fråga, enär ingen målsman lärer vilja, för att befria en yngling för det onödiga läsandet af grekiskan, nedsätta honom inför lärare och kamrater, och ingen yngling vill till sådant pris köpa befrielsen.
— Och det var väl detta man afsåg med stadgandet, för att synas lyssna till Ständernes önskningar; men ändock få behålla den kära grekiskan.
Ett annat ännu väsendtligare hinder reser sig emot antagandet af befrielsen, enär ynglingen ej får använda den tid, han genom befrielsen från grekiskan får öfrig, till inhemtande af andra nyttiga kunskaper, såsom läsning af engelska språ - 192 Moiloner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 133. ket och naturvetenskapen, utan skall uttråkas med skriftliga arbeten på lärorum met.
Det är en egen företeelse att vederbörande ej vilja lyssna hvarken till de enklaste sanningar eller redan vunnen erfarenhet och den allmänna rösten, utan envist vidhålla sina förut fattade meningar.
Det lider intet tvifvel, att ju icke grekiskan är ett kanske det skönaste språk och att på detta språk finnes mycket herrligt att läsa; och det är ju ej heller de klassigt bildade förmenadt att tillegna sig denna njutning; men frågan är helt enkelt den, om ynglingar, som egna sig åt de praktiska yrkena och rättsvetenskapen och som för sådan orsak måste läsa latin, om, säger jag, den ytliga läsning af grekiska, som af dessa kan medhinnas i de högre klasserna af ett läroverk, kan för dem medföra sådant gagn, att de derigenom skola förhindras inhemta den för dem mångdubbelt nyttigare läsningen af ett lefvande språk, som man talar i hela verlden, och af naturvetenskaperna.
Det är härom det tvistas och ej om den vackra grekiskan.
Män, som sjelfva genomgått läroverken, hafva sagt mig att do af grekiskan jemt och rätt hunnit inhemta så mycket att de kunnat läsa den innantill och öfversätta några stycken af lättare författare; men att de inom få år glömt allt och att de af denna ytliga onyttiga läsning, som dock upptagit en stor del af deras tid och som förhindrat dem att läsa nyttigare ämnen, ej haft det rin gaste gagn.
Å andra sidan har jag hört unga män, som genomgått elementarläroverken under den tid, då befrielso från grekiska egde rum för dem, som läste latin, omnämna att de fingo använda den tid, som derigenom blef öfrig, till läsning af en gelska språket och naturvetenskaperna och att de häraf haft stor nytta och glädje.
På uppmaning af fosterländskt sinnade män, som känna denna sak bättre än jag, tillåter jag mig vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet förnya sin anhållan om den förändring i elemeutarläroverksstadgan, att ynglingar, sorn läsa latin, må, om deras målsmän så önska, befrias från läsning af grekiskan och att de å den tid, som derigenom blir ledig, må få läsa engelska språket och naturvetenskaper.
N:o 1S4 Af Lars Hannus Carlsson från Stockholms län, om andag till ersnt. (ning åt kreatursegare för anbefalld, nedslagtning af kreatur.
Med den rigtning, som boskapsskötseln under de sednare åren erhållit, utgör den numera inom jiela vårt land en högst vigtig och utan tvifvel den mest lönande delen af landthushållningen.
Men det är icke osannolikt att äfven den svenska boskapsskötseln kommer att utsättas för en stor fara.
I Ryssland har redan under flera år en boskapspest rasat, som derifrån spridt sig till Holland och Belgien äfvensom till England och Skottland, i hvilka begge länder sjukdomen anställt ofantliga förödelser i synnerhet blaud de mest förädlade och följaktligen värdefullaste hornboskapsstammarne.
Tusentals kreatur hafva dels aflidit i denna sjukdom, dels, angripna af densamma, måst slägtas, och emedan man icke lyckats upptäcka något säkert botemedel mot sjukdomen, men väl erfarit att den är ytterst smittosam, så har man tillgripit den stränga åtgärden, att, när inom en boskapsstam något eller några djur visat symptomer af sjukdomen, genast låta nedslagta alla djuren.
Het är en gammal iakttagelse, att då en epidemisk sjukdom utbrister, ovanlig bland menniskor eller boskap, så utbreder den sig, trots alla försigtighetsmått, från det ena landet till det andra, tills densamma småningom förändrats till sin karaktär, då den blir allt mindre smittosam och förödande.
Då nu Sverige är beläget emellan tvänne länder, Ryssland och Storbrittanieu, der boskapspesten redan rasar, så är det åtminstone icke osannolikt att den äfven kan hitföras, företrädesvis från Finland, som årligen afyttrar ett icke obetydligt antal boskapskreatur, icke blott på Stockholm utan äfven till egendomsegare i Stockholms skärgård
Om således boskapspesten införes här i landet, finnes ingen annan säker utväg för densammas hämmande, än att de boskapsstammar nedslagtas, bland hvilka sjukdomen uppträder, men en sådan nedslagtning, som af auktoriteterna måste anbefallas, kan ej verkställas utan att egaren erhåller skälig ersättning för den förlust, som derigenom drabbar honom.
Förhållandet är likvisst, att för dylik skadeersättning har Regeringen inga medel sig anvisade, hvilket gör auktoriteterna tveksamma att vilja befalla nedslagtning, der den är behöflig, hvarigenom sjukdomen kan taga öfverhand, och äfven kreatursegarne obenägna för en åtgärd, som kan ådraga dem en högst betydlig förlust.
Bih tilt It.
Prof. 1865 <$• 1866. 11 Sami 4 Aril 28 194 Motioner i Bonde-Ståndet 1665.
Att så varit förhållandet tillförene, torde vara i friskt minne.
Då för vid pass tio år sedan den elakartade lungsjukan utbröt i Westergötland, nedslagtades på en egendom ett betydligt antal dyrbara kor, hvars egare gick miste till stor del om skälig ersättning för sin stora förlust, allenast derföre att Regeringen icke egde medel att förfoga öfver till förlustens godtgörande.
Det är äfven påtagligt, att, om boskapsegarne icke ega visshet om att de få ersättning för sin nedslagtade boskap, så förtiga de i det aldra längsta att sjukdomen visar sig bland djuren.
Till förebyggande af dessa högst betänkliga olägenheter och vådor, anser jag mig vördsammast böra föreslå, att Rikets Ständer anordna ett statsanslag, stort 100,000 R:dr Runt, hvilket ställes till Kongl. Maj:ts disposition, för att användas till ersättning åt egar ne af sådana djur, hvilka efter vederbörande auktoriteters befallning blifva nedslagtade, till förekommande af boskapspestens spridning i landet.
Om remiss af denna min motion till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles.
Stockholm den 11 November 1865. L. M.
Carlsson, från Stockholms län.
Ho 135.
Af Lars Nagnus Carlsson från Stockholms län, om vidtagande af åtskilliga uppgifna åtgärder till folkundervisningens befrämjande.
Då den mera tänkande och för saken intresserade delen af Svenska allmänheten af de numera tillgängliga skolinspektörernas berättelser kunnat inhemta, att den allmänna folkundervisningen ännu befinnes på en lägre ståndpunkt än den, som efter mer än 20 års bemödanden skäligen bort hoppas och förväntas, så torde det medgifvas en hvar, som anser ämnet af vigt för det allmänna, att dels söka utfinna orsakerna härtill, dels antyda hvad som möjligen kan bidraga till ett annat och bättre förhållande i ett ämne af den betydenhet, som det ifrågavarande, hvaraf både folkets välfärd och borgerliga belåtenhet, äfvensom samhällets nuvarande och framtida belägenhet så hufvudsakligen är beroende.
N:o 135. 195
Med erinran om den sanning, att den klass af Svenska folket, för hvilken detta slags undervisning egentligen är beräknad och afsedd, intill våra tider varit i flera afseenden vanvårdad och förbisedd, lärer numera ingen kunna förneka, att den ju eger all den benägenhet för och emottaglighet af den större upplysning, som kan förbättra dess ställning samt lioja dess både moraliska och ekonomiska värde, och på grund deraf berättigad och förtjent af all den omsorg och vårdnad, som bör komma den till del, så mycket heldre som vårt lands arbetande och arbetsamma befolkning af ålder varit känd både för redbarhet, fosterlandskärlek och gudsfruktan, men som nu otvifvelaktig^ behöfver den ytterligare utveckling till sann medborgerlighet, som tidsandans rigtning och Statens framtid gemensamt och ovilkorligen kräfva.
Do största hindren för folkundervisningens jemnare utbredning och fullkomnande befinnas till det mesta härleda sig från landets lokala förhållanden och i de långa och spridda afstånd, som skilja bostäderna från kommunens medelpunkt, som vanligast är dess kyrka och fasta skola.
Häraf kommer svårigheten, ja nära nog omöjligheten att samla alla de i skolåldern varande barnen till denua skola samt nödvändigheten att inrätta flera dylika på skiljda ställen.
De arnimlatoriska deribland uträtta ganska ringa, emedan barnen lätt glömma hvad de under en föregående termin lärt, särdeles om en längre tid förflyter emellan läroterminerne.
Afven andra förhållanden kunna ofördelaktigt inverka, synnerligast föräldrars högst beklagliga liknöjdhet för sina barns större upplysning utöfver måttet af den förfäder eller de sjelfva ega; större jordegares sätt att begagna eganderätten genom hemmans och torps indragning under eget bruk, hvarigenom en alldeles egen och betydlig klass af gift statfolk uppkommit, hvilkas vanliga torftiga belägenhet sällan medgifver någon undervisning i hemmet eller deras barns sändande till skolan vid den ålder, då de kunna användas till smärre arbeten i husbondens tjenst, t. ex. vallgång, vid skörd, trösk, m. in., hvilket förhålllande man ofta ser och erfar.
Det vill synas, som skulle herrar skolinspektörer gjort sig nog stor förhoppning derom, att dessa och andra barn, äfven från den mindre, fastän sjelfegande bondeklassen, mera allmänt skulle öfvergå från de smärre skolorna till fasta skolans högre grad, men detta torde vid nu varande förhållande mera sällan inträffa, emedan föräldrarne ofta anse inheintandet af småskolans minimum tillräckligt för deras barns fortkomst, således ännu icke insett eller rätt uppfattat undervisningens utsträckning till sitt rätta värde.