Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj;t kan detsamma destomindre gälla, som enligt 30 kap. 11 § Rättegångsbalken ej ens andra bevis få hos Konungen läggas in, än de, som i Hofrätten eller hos Underdomaren framtedde varit, utan så är, att de sedan fundne äro eller sådane, att de ej kunnat förr vid handen vara — ett stadgande, sorn tydligen vore omöjligt, i fall till och med ämnet, som pröfvas, linge vara nytt. 133 N Men om ock hos Kongl. Maj:t skulle kunna följas flen nu anförda, särskildt för Lagmansrätt och Rådstufvurätt gifua föreskrift; så hade den dock till förevarande fall icke varit lämplig.
Hvad som här af Kongl. Maj:t i första instants upptogs till pröfning, var icke el t i saken hos Hofrätten uppskjutet eller förbigånget mål, utan det var sjelfva hufvudsaken,-hvilken Hofrätten ej åtkommit att pröfva, då käromåiets ogillande hos Hofrätten skedde endast genom bifall till en peremtorisk invändning, att det till grund för käromålet åberopade testamente ej vore rätteligen hevakadt och alltså icke gällande.
I den af Kongl. Maj:t nu i hela dess vidd afgjorda hufvudsaken hade följaktligen Hofrätten icke dömt, och den blef hos Kongl. Maj:t omedelbarligen och i första instants upptagen och profvad, utan all anledning af ett i lagen för andra domstolar gjordt undantag, hvilket hvarken är någonsin lämpligt till proceduren hos Högsta Domstolen, eller afser ett sådant förhållande, som här förekom.
Detta rättegångsfel har jag i min underdåniga skrifvelse redan antydt.
Då förutsatte jag li k väl icke, att det ämne, sorn var af Hofrätten afgjordt och som ensamt genom tappande partens klagan kommit under Kongl.
Maj:ts skärskådan, blifvit af Högsta
Domstolen lemnadt utan pröfning.
Som jag tvertom antog motsatsen häraf; så var det på denna grund, jag uppgjorde den slutledning, att enär, i fall Hofrättens beslut angående brist i téstamen tsbe va kningen blifvit gilladt, hufvudfrågan dermed äfven varit afgjord, ett beslut i denna fråga hos Kongl. Maj:t ej kunde äga rum, med mindre Hofrättens beslut rörande bevakningen blifvit ogilladt och testamentet för gällande ansedt.
Jag förmodar, att sakkännare skola instämma i denna slutledning; och jag kan af sjelfva Högsta Domstolens utlåtande icke öfvertygas, att någon annan utgång, än fastställelse af Hofrättens beslut i frågan orri bevakningen, skulle hos Kongl. Majit hafva kommit i fråga, derest Hög ste Domstolen funnit skäl att gilla detta Hofrättens beslut.
Imedlertid har nu genom utlåtandet Högste
Domstolen åtagit sig, såsom mig synes, ännu ett, och väl ett större, än det redan anmärkta rättegångsfelet.
Det ämne, som var af Hofrätten afgjordt och genom ändringssökande i laglig ordning kommit under Kongl. Majits skärskådan, har blifvit lemnadt utan pröfning, oaktadt detsamma ej var af sådan beska (Fen het, att beslutet deri kunde, såsom origtigt tillkommet eller till saken icke hörande, kasseras.
Hade det vid pröfningen fallit; så var icke dermed den utväg stängd, som nu vidtogs, nemligen hufvudsakens omedelbara afgörande; och hade Hofrättsbeslutet stätt fast; så var hufvudsaken dermed afgjord — just så, som den nu omedelbarligen bl ef det.
Föga skall någon sakkunnig öfvertygas, att detta beslut, i fall det vid pröfning funnits välgrundadt, icke skulle blifvit uttryckligen gilladt; och lika oväntadt lärer det förekomma, att det icke blifvit pröfvadt, innan hufvudsaken företogs.
Att det varit under öfverläggning, bevisas der med, att vid omröstningen en Ledamot verkligen fastställt Hofrättens beslut.
Hade denne Ledamots mening segrat; månne då dess uttryckande i domen skulle underlåtits?
Sedan saken dermed varit afgjord; hvad annat hade då funnits att i domen införa?
När åter denna mening icke segrade; blef beslutet en motsägelse mot 1843 års dom.
Att då icke utsäga det, var att spara uttrycket af denna motsägelse, hvilken dock tvifvelsutan varit underkastad vida mindre klander, än det anmärkta förfarandet, att pröfva, hvad som icke var anhän gigt, och lemna oafgjordt det ämne, som var det enda anhängiga.
Och det ena och andra hade utan tvifvel undvikits, då efter den öppet utsagda afvikelsen från 1843 års åsigt ej mer någon anledning funnits att spara den återförvisning till Hofrätten, som lagen och en troligen aldrig öfverträdd praxis fordrade, när hufvudsaken, som icke var af Hofrätten pröfvad, skulle under pröfning komma.
Sedan nu genom undanrödjandet af de stridiga domslutens tillvarelse sjelfva erfarenhetsbeviset för det i fråga varande behofvet af lagförklaring försvunnit; hade ock tillfälle blifvit att betrakta 1843 års beslut såsom ännu öfverensstämmande med Högsta Domstolens tanka om lagens mening. *)
Deraf följde, att den lagförklaring, jag i underdånighet föreslagit, ej heller kunde meddelas.
Domstolen fann densamma vara ”stridande icke allenast ”emot tydliga innehållet af åberopade lagens rum” (18 kap. 1 § Ärfdabalken) ”enligt hvilket hvar som testamente fått, för att deraf komma i åtnjutande, ”åligger att detsamma till bevakning inför domaren förete, utan äfven emot ”hvad vid 1845 års riksdag, i anledning af då gjordt, men ogillad t förslag ”till stadgande uti enahanda syftning, som jag förordat, af Rikets Ständer ”enhälligt blifvit yttradt och antaget, i afseende på lagens mening och til 1- ”ämpning i denna del; och borde, såsom Högste
Domstolen jemväl iakttagit, ”undantag från samma nu gällande grundsats endast tillåtas i det fall, att ”testamentsgifvaren förordnat särskild exseeutor att vidtaga de åtgärder, som ”erfordras för att bringa testamentet till verkställighet och efterlefnad.’’ *) Ehuru dermed icke förklarades, ali samina mening ej sågs i 1847 års dorn.
Af grunderna för min ifrågavarande underdåniga hemställan bör jag här ingenting upprepa, enär de finnas utförde i 184-8 års embetsberättelse.
Men till vidare förklarande af hufvudargumentet, att skyldigheten till testamentes ”uppvisande inför domaren”, ehuru ålagd ”hvar och en som något ”testamente fått häfver”, likväl icke hörer till klassen af dem, vid hvilkas uppfyllande någonting ankommer på personen, får jag uu tillägga, att om bland liera delägare i de genom ett testamente bestämda fördelar blott endera fält detsamma i sin hand och det för domaren uppvisar, ett ytterligare uppvisande, verkstäldt af hvarje bland öfriga testamentstagarna särskildt, vore onyttigt för det af lagen angifna ändamål, så vida detta inskränker sig lill blotta offentliggörandet; och jag har häraf ej kunnat annat sluta, än att lagens föreskrift, ehuru omfattande hvarje testamentstagare, likväl måste anses fullgjord, när uppvisandet skett, utan afseende på personen, som det verkställt.
Jag tror således, att i lagens mening och grund ej någon anledning till den personliga bevakningsskyldigheten gifves, derest man icke förutsätter, att med bevakningen skulle åsyftas ett tillkännagifvande af afsigten att testamentet begagna.
Men en sådan tolkning korn me att utgöra införande af ett helt nytt lagbud, hvartill hvarken grund eller bokstaf i lagen föranleder.
Lagens ord fordra, att testamentstagare skall testamentet för domaren uppvisa eller, om han ej häfver det i handom, låta domaren veta, att testamente till honom gjordt är; men icke att han skall i någotdera fallet underrätta domaren, huruvida han vill begagna testamentet eller icke.
I ena fallet, såsom i det andra, uttryckes endast skyldighet att underrätta domaren om testamentets innehåll eller, i brist deraf, om dess tillvarelse.
När, i förra fallet, en testamentstagare verkställt uppvisandet, vore samma åtgärds upprepande af flera delägare i samma testamente, såsom blott uppvisande, en alldeles öfverflödig åtgärd.
Och det andra fallet, eller att testamentstagare ej har testamentet i handom, kan icke innefattas under det förhållande, att annan delägare deri förut uppvisat detsamma, emedan testamentets tillvarelse, såsom dermed redan tillkännagifven, ej mer beliöfver tillkännagifva!;'; hvaraf följer, att ej något återstår att åtgöra för den, som icke har testamentet i handom, d. v. s. ingen försummelse att begå, hvarigenom hans rätt skulle förloras.
Om ett anmälande af afsigten att begagna testamentet innehåller lagen ingenting och fäster således ej heller dervid något villkor för rättigheten till begagnandet.
Genom uppfyllande af det vilkor, som verkligen föreläg - 136 ges, om uppvisande och derpå följande delgifvande, blir arfvinge» underrättad, att begagnandet kan äga rum, så framt han icke inom laga lid anställer befogadt klander; och annan underrättelse äger han icke att fordra.
Visserligen, i fall man vid testamentets personliga bevakande fäster det vilkor, att uppvisandet eljest icke gäller till bibehållande af testamentsrätten, kan arfvinge» då lättare genom bevakningens försummande vinna fördelar, och om dessa vunna fördelar äfven hämta underrättelse omedelbarligen hos bevakningsdomslolen.
Men hvarken sådana fördelar eller sådana underrättelser kunna hafva ingått i lagens afsigt; och ingalunda äro de af nöden till bevarande af någons lagliga rätt och säkerhet.
Genom elt bevakande, sådant lagen föreskrifver, d. v. s. uppvisande, och utan personligt åliggande till inställelse eller till yrkande pä testamentsrätten, vet arfvinge» väl endast, hvilka testamentstagare som kunna mot honom göra anspråk, och icke, hvilka som verkligen ämna göra det.
Men om de icke hos honom alle opåmint derom anmäla sig; så har han dock sig öppet att genom klandertalans anställande utröna, huru härmed sig förhåller; och någon ginare väg härtill finnes honom icke lagligen anvisad; i brist hvaraf jag icke vet, huru en sådan lagligen kan honom af domaren beredas.
I min underdåniga hemställan har jag tillkännagifvit, att jag stödde min tanka äfven på lagens förutgående tillämpning hos våra domstolar, der jag ej trodde det hafva varit brukligt, att ens i minnesböckerna anteckna, hvem som lill bevakning uppvisat ett testamente; hvaraf foijer, att han än mindre hehoft vara testamentstagare» sjelf eller af denne försedd med något uppdrag, utom innehafvandet af sjelfva testamentet.
— Öfver denna art af autoritet för min mening har Kongl. Maj:ts Jlögsle Domstol icke yttrat sig, men deremot åberopat en annan uti R.
Ständers vid 18+5 års riksdag fattade ofvan omformälte enhälliga beslut, i anledning af en motion i enahanda syftning, som jag förordat.
Om jag häraf bör finna det visserligen icke tillkomma mig att vidare förorda min mening; så är jag dock fullt förvissad, att hos R.
Ständer intet misstycke skall väckas af den frimodighet, hvarmed jag ansett mig förpligtad att fullända redovisningen af denna min utan framgång förfäktade mening.
— Såsom lagsliflningsämne är frågan kanhända af mindre vigt, såvida det nu kan påräknas, att lagskipningen i detta ämne ej mer kommer att vackla.
Hade det lyckats mig att vinna den lagförklaring, jag föreslog; så hade mitt ändamål, ”ytterligare omvexliugars förebyggande ”och 137 "och vinnande af sammahang i lagskipningen”, gålt i fullbordan äfven i afseende pä den närvarande lagskipningens sammanhang med den förflutna tidens, hvilket i detta ämne är af desto större vigt, som frågor om tillämpning af äldre testamenten ej sällan förekomma, och hevakningarnes bedömande efter andra lagskipningsåsigter, än som rådde, när bevakningarne skedde, vållar förluster och rubbningar i påräknade rättsförhållanden, hvilka ej mer stå att förebygga.
Men detta ändamål kan genom ingen lagstiftningsåtgärd vinnas.
Maj:ts åberopade Nådiga Skrifvelse i ämnet, gifven den 14 sistlidne Februari, innehåller utan argumentation endast det besked, att då 1 och 3 punkterne af mitt förslag innefattade ändring och icke förklaring af nu gällande lag, och någon särskild förklaring i fråga om det i 2 punkten föreslagna icke vore erforderlig, samt 4 punkten, hvaruti tillstyrktes föreskrifter beroende och föranledde af de föregående, ej heller kunde, der dessa icke antoges, varda godkänd, Kongl. Maj:t icke funnit skäl att till min hemställan lemna, bifall.
Hvad som således icke i den nådiga Skrifvelse!! influtit, men likväl torde böra lända till efterrättelse i lagskipningen, är den till Högsta
Domstolens argumentation hörande här ofvan antecknade mening, att undantag från lagens nu gällande grundsats om hvad testamentstagare hade att vid bevakning iakttaga endast borde tillåtas i det fall, då testamentsgifvare!! förordnat särskild exsekutor att vidtaga de åtgärder, som erfordras för att bringa testamente till verkställighet och efterlefnad.
Att särskildt anmärka denna mening, är för lagskipningen desto mer angeläget, som man eljest från den vid bevakningen fästade skyldighet för testamentstagare!! att göra mer, än blott besörja om uppvisande, skulle kunna sluta, att exsekutor eller någon genom testamentet utnämnd vore obehörig att för testamentstagare fullborda en bevakning.
Om det är nog, att testamentet blir uppvisadt, utan att någon talan af testamentstagare!! behöfver bevakas; dä är det visserligen också nog, att exsekutor eller hvem som helst om uppvisandet besörjer.
Skall deremot en talan bevakas, ett påstående om testamentets giltighet eller anmälan af föresats att det begagna anses innefattadt uti bevakningen; då vill säkerligen häraf följa, att testamentet icke kan så till sägandes bevaka sig sjelft, såsom händelsen är, om bevakning vidtages af exsekutor, eller i följd af något testamen tsgifvarens föranstaltande, utan uppdrag af testamentstagare, så vida exsekutorn då, lika med hvarje annan teJust.
-Ombudsmans Emb.-BeräU. till 1850 års riksdag.
18 138 stamentstagare, endast kan bevaka, hvad honom sjelf angar, nemligen sin egenskap af exsekutor; hvaremot, om alle andre testamentstagare försumma bevakningen, den följd af Högsta Domstolens grundsats tyckes vara gifven, ett exsekutorns på sjelfva testamentet grundade uppträdande för att bevara deras rätt lika litet kan verka, som något äfven i testamentet gifvet förordnande, hvarigenom de flisades från beväringsskyldighet, skulle kunna verka till denna skyldighets försvinnande.
Imedlertid måste nu, jemlikt Högsta
Domstolens tillkännagifna praxis, en exsekutors hevakningsåtgärd hafva denna verkan.
Vid utgifvande af sista berättelse är redan anmält, att Kongl. Maj:t, genom Nådigt Utslag den 14 sistlidne Februari, uppå mina underdåniga besvär öfver Kongl.
Svea Hofrätts beslut rörande yrkadt ansvar å f. d. Öfverståthållaren m. m.
Herr Friherre J. W. Sprengtporten samt Polismästaren m. m.
Herr B. C. Bergman för uraktlåtna åtgärder till hämmande af oroligheterna i hufvudstaden den 18 och 19 Mars 1848, förklarat skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens öfverklagade utslag, hvars beskaffenhet jemte innehållet af de deröfver anförda underdåniga besvären inhämtas af nämnde berättelse.
Då Kongl. Hofrättens utslag sålunda blifvit af Kongl. Maj:t i Nåder fastställdt utan all ändring eller tillägg; äger äfven i afseende på Kongl. Maj:ts nådiga Utslag samma anmärkning rum, som jag redan i anledning af Hofrättens gjort, att den talan, hvaröfver blifvit dömdt, icke öfverensslämmer med den, som jag verkligen framställt.
De gifna domsluten handla om ”förfoganden och åtgärder”, hvilkas uraktlåtande jag skulle lagt de tilltalade till last, men ”hvilkas ändamålsenlighet och verksamhet ej varit beboende på deras egen förmåga att förutse och beräkna möjligen inträffande 'händelser” — och jag har likväl icke lagt dem till last ens någon åtgärds försummande, hvars verksamhet eller ändamålsenlighet erfordrat förmåga att förutse och beräkna annat, än hvad som dels redan hade inträffat och dels så ögonskenligen måste förväntas, att ingen förnuftig åskådare kunde derpå t vi tia.
Då i domsluten omtalas försummande af ”åtgärder som be”rodde pä tillfälliga och vexlande infall hos en i upplopp stadd folkhop"; åsyftade deremot min talan endast sådana åtgärders försummande, hvartill fulla skäl redan handgripligen visat sig. 139 Att ett annat beslut skulle fallit, i händelse mitt påstående blifvit upptaget, sådant jag det framställt, är hvad jag tillåtit mig att förmoda.
Js'u ansågs detta påstående icke innefatta tillvitelse ”att hafva öfverskridit ”eller underlåtit fullgöra någon i lag eller författning bestämdt stadgad eller ”i och för tillfället särskildt meddelad föreskrift.” Huruvida sådant inträffar på det i beslutet afsedda förhållande, måste jag lemna derhän.
Att det icke inträffar på det af mig framställda förhållande, och att det således icke är för detta, som lag saknas, det är, hvad jag trott mig skyldig att anmärka.
Till den underlåtenhet, hvilken eljest icke skulle strida mot någon i lag eller författning stadgad föreskrift, hörer det af mig anmärkta förhållande, att när, vid åtalade tillfället, folkhopens rörelser redan voro derhän komna, att ingen tvekan mera fanns om nödvändigheten att genom militäriskt biträde använda våld mot våld, användandet deraf på Herr Öfverståthållarens föranstaltande likväl dröjde minst en half tima, ehuru det icke behöft dröja två minuter.
Funnes verkligen ingen lag, hvarefter en sådan underlåtenhet borde leda till ansvar; dä kan jag ännu ej annat finna, än att polismakten äfven i rätt många andra fall skulle ansvarsfritt kunna försumma skyldigheter, hvilka den dock ostridigt har att iakttaga, ehuru till dem hvarken mer eller mindre uttryckligen af lag förpligtad, än till den nu ifrågavarande.
Jag har härvid trott mig endast behöfva förutsätta ett gifvet åliggande för Stockholms polisstyrelse att vaka öfver lugnets och säkerhetens vidmakthållande i hufvudstaden; och ett sådant åliggande har jag ansett innefattad! i sjelfva begreppet af en polisstyrelse, utom det alt uttryckliga löreskrifter derom ingalunda saknas.
Men att, örn så är, försummelsen af slikt åliggande då hör ådraga ansvar, det har jag trott vara lika tillräckligen för detta, som för andra dylika fall, stadgadt genom de för försummelser af Konungens Befallningshafvande städse åberopade 9 kap. 5 § Utsökningsbalken och 1 kap. 12 § Rättegångsbalken.
Dessa lagrum har Kongl.
Majit nu, lika med Hofrätten, icke ansett tillämpliga; men jag har deslomindre kunnat undgå att finna sådant oväntadt, som jag i andra fall, der än mindre än i detta någon bestämd laglig föreskrift varit åsidosatt, ansvar efter håda dessa lagrum eller blott efter det senare blifvit ådörndt.
Ett år förr, än ofvanstående mål afgjordes, förekom hos Kongl. Majit ett annat, der en sådan tillämpning skedde, af ingen större anledning, än här, så vida 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, der ansvar stadgas för domare, 140 som fäller orätt dom, ej skall hafva mer afseende på förvaltning af allmänna medel, än på vården om allmän säkerhet.
Detta förut afgjorda mål företer dessutom i och för sig anledningar till allmän uppmärksamhet, hvilken ock redan blifvit på detsamma fästad genom den periodiska pressen, så att granskningen skäligen bör sträckas något längre, än till blotta jemförelsen imellan de båda målen.
Länsstyrelsen uti ett af de län, som lidit af missväxt år 1844, hade erhållit undsättningsmedel till ett belopp af 86,666 R:dr 32 sk., hvilka medel Landshöfdingen låtit tili sig i särskilda förskott anordna, för att under hans enskilda förvaltning till ändamålet användas.
Föreskrifter om sättet för dessa medels förvaltning voro vid deras beviljande icke gifna; och Landshöfdingen, som utbekommit dem under loppet af Mars, April, Juni, Juli, Augusti, September och November månader 1845, hade derefter blifvit af Landskontoret i Januari och Februari månad 1846 påmint om redovisning af en då ännu icke använd återstod, uppgående till 18,744 R:dr (rätteligen 19,410 R:dr); hvarefter Landshöfdingeembetet uti skrifvelse till Kongl. Kammarrätten den 12 Februari anmält, att detta belopp funnits icke vara af Landshöfdingen redovisadt den 10 i samma månad, då extra inventering blifvit förrättad i Landtränteriet.' men 7,800 R:dr deraf vore den 12 Februari af Landshöfdingen lefvererade med tillkännagifvande, att återstoden blifvit för uppköp af undsättningsspanmål disponerad.
Sedan Advokatfiskalserobetet i Kongl. Kammarrätten, af sådan anledning, tilltalat Landshöfdingen för åsamkad uppbördsbalance af nämnde belopp 19,410 R:dr, samt Landshöfdingeembetet för medlens utanordnande; så hade Kongl. Kammarrätten genom utslag den 30 December 1847 sig utlåtit, oell på anförda skäl funnit ansvar för det åtalade förfarandet icke i annat fall böra äga rum, än om Länsstyrelsen befunnes hafva utanordna! förskotter utöfver hvad såsom behof skäligen kunde anses, eller eljest Kronans säkerhet för medlens behöriga redovisning åsidosatt; i afseende hvarå förekomme, att enligt Advokatfiskalsembetets på Landshöfdingéns redogörelse af den 9 Dec. 1845 grundade utredningar och uppgifter, Landshöfdingen sålunda vore beträdd med uppenbart åsidosättande af de pligter, honom såsom Landshöfdinge tillhört, i afseende på vården af de under Länsstyrelsens förvaltning ställde undsättningsmedlen, samt Landssekreteraren och Landskamererare!! likaledes funnes hafva i sistnämnde hänseende i embetets utöfning felat; Kongl.
Kammarrätten alltså och i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken dömde dels Landshöfdingen att böta det belopp, som mot - 141 svarade hans såsom landshöfdinge innehafda lön för en månad, dels ock Landssekreteraren och Landskamereraren alt hvar för sig höta 150 daler s. m. med femtio R:dr banco, hvarjemte ej mindre Landshöfdingen kändes skyldig att å de 19,410 R:dr banco, hvilka efter det han den 9 December 1845 afgifvit redogörelse för undsättningsmedlen varit hos honom obehörigen innestående, till Kongl. Maj:l och Kronan utgifva ränta efter sex för hundrade om året, räknadt från nyssnämnde dag till de dagar, då medlen antingen medelst kontant lefverering eller genom de af Landshöfdingen, fastän utan dertill hos Kongl. Maj:t i underdånighet sökt och erhållen tillåtelse, gjorde spanmålsuppköp för undsättning efter senare års missväxt blifvit af bonom redovisade, än äfven Landssekreteraren och Landskamereraren förpligtades att för de sålunda ådömde räntemedlen, derest tillgång
Lill desammas gäldande skulle hos Landshöfdingen saknas, vara Kongl. Majit och Kronan en för alla och alle för en ansvarige.
Uppå samtliga parternes häröfver förda klagan meddelade Kongl. Majit den 2 Februari 1849 nådigt Ulslag af innehåll, vidkommande åtalet mot Landshöfdingen, att ehuru, efter det Kongl.
Majit, enligt särskilda skrifvelser den 28 Januari, 12 Mars, 3 Juni och 15 Juli 1845, till Dess Befallningshafvandes i länet disposition för anskaffande af utsädesspannemål och till understöd i låneväg för behöfvande invånare i länet, i anledning af derstädes inträffad missväxt, beviljat räntefria förskott från undsättningsfonden till ett sammanräknadt belopp 86,666
Ridr 32 sk. banco, emot stadgad återbetalningsskyldighet, samt Landshöfdingen, efter Landshöfdingeembetets anordningar och mot framdeles skeende redovisning, fått beloppet uppbära, Landshöfdingen, hvars redogörelseräkning af den 9 December 1845, såsom hos honom innestående upptagit 18,744 Ridr 35 sk. 1 rst banco, i så måtto vägrat att fullgöra den af Landskontoret i memorial den 27 Januari 1846 påfordrade återlefverering till Ränteriet af sålunda varande behållning, som han förklara! sig först då hans förmenta uppdrag i anledning af undsättningsåtgärderna vore fullbordadt, erkänna någon redovisningsskyldighet, och sedermera hvarken förrän förhållandet blifvit hos Kammarrätten anmält och qvarstad till Kongl. Majits och Kronans säkerhet lagd på hans egendom, afgifvit slutlig redogörelse och det behållna beloppet till fullo återlefvererat, eller förmått styrka sin uppgift, att äfven den i oniförmälte räkning af den 9 Dec. 1845 upptagne behållning då varit använd till sedermera återgången spannemålsupphandling eller ens varit för sådan afsedd vidare, än beträffande de derefter till vissa säljare afsände 3,500 Ridr samt till en annan 142 utbetaita 1,560 R:dr eller tillhopa 5,060