Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
skatt, hur är som härdadt stål uti smedjans glöd hans kinder hvälfver sig ej stolt hans breda omkring nacken musklerna sig När ibland gränders stank jag honom spårar, så smutsig och så skön, där flink han sysslar utan mål och lön, i trasig dräkt, som blygsamheten sårar.
När han när re ' n bakpå vagnarne, aj kusken slagen, svänger nakna ben, efter hundarne han kastar sten, tjuf och re ' n förhärdad, fräck, förslagen, hans höga skratt i mina öron skär.
Hur är han hemlös!
Modern dörren stängde, när brådskande hon till fabriken flängde, och fadern uti häkte spärrad är.
Tungt blir mitt hjärta, och beklämd jag tänker: Hvad skall af dig väl blifva, du lätta flarn, som alla vindar drifva, du unga växt, som lifvet skydd cj skänker?
Hvad har din vinge, vilda fågel, pröfvat när tjugu år jörrunnit?
Har väl ett eget redligt bo du vunnit, har uti lasters mängd du blott dig öfvat.
Skall Skall Skall Skall jag i enkel arbetsblus dig möta?
du väl fångdräkt bära?
på en sjukhusbädd dig plågor tära?
stolt en dag dtt c %cn verkstad sköta?
På gatan ned till aig jag ville hasta.
dig stuta till milt bröst, med änglatunga ord af hmmelsk tröst likt strålar ibland dina skug^ v kasta.
När fritt mitt röda hår jag låter svalla, dess gnistor flyga kring och falla tändande i männens ring, då sjuder det i pulsar än så kalla.
Min Här hur Hur Gatpojken.
hans arm!
bränna, barm!
spänna!
Dock, som en syster blott jag mäktai snyfta, till samma armod född, min bleka barndom blef som din förödd, oss båda skiljer ingen samhällsklyfta.
Ack, vi ha trampat samma törnestig, för samma nöd vi bäfvat.
Min moder äfven på fabrik har sträfvat, jag lärt mig lida och — jag älskar dig.
Har du arbetat?
Du älskar mig alltså.
Mitt svar du väntar.
Du skiftar färg, en smula darrhändt är du och slår ditt öga ner.
Ett leende, en kyss af mig begär du, min fägrings första friskhet, intet mer.
Men säg: Har aldrig verklig kamp du p-öfvat, en kamp om fjärran mål, med spända krafter) Vet du, hvad möda är?
Djärjs du förslösa lifvets röda safter, då namnet man du bär?
Säg, om en tid af arbetsid du minnes, en natt då du i flit ej ögat slutit?
Hvart stod din ynglingshåg?
Till hvilken fana har du gladt dig slutit?
Hur svann din ungdom, innan mig du såg?
Så vänd åter till dina bröder uti lättjans sferer, att tröstas inom kort, till baler, kortspel, vinskum och hetärer, jag har ej fala kyssar att ge bort.
Om uti lumpor, dignande, du mött mig, men i din blick ett ädelt värf sig speglat som redligt du fört ut — ack, all den köld, som nu min glöd förseglat, den hade svunnit inom en mi ?iut.
Ja, vore du plebcj.
Om bland de tusen vällustingar, hvars nmsklcr slappt förtvina, din blick jag tändas såg, om af din sträfvans lust jag såg den skina, och i dess djup din sträfvans allvar låg, da ville jag dig älska för den möda, som härdat dina senor, stärkt din vilja och gett dig äradt namn.
Da skulle ej en värld mig kunna skilja från dig, från dina kyssar och din famn.
Men hvem är du med matta blickars åtrå?
En lustans sia /, som mig att äga traktar, och som jag vämjes vid.
Gå ur min väg, och vet, jag dig föraktar, du vissna telning af en vissnad tid, ' ' ' r ' * ' ' '. ' '. '
: ' * " ' .. ' ' ' ' " ' Italienarne - äro dock ett älskvärdt folk.
E t t p a r rader till A d a Negris förläggare, bröderna Fratelli i Milano, och h ä r ligger nu på mitt bord för I d u n s räkning dels en af den an- sedda fotografi-firman Guigoni &amp; Bossi fint Ut- förd bild af den tjugutreåriga skaldinnan, dels •ett artigt bref med upplysning om, att ett nytt dikthäfte, ämnadt att i juni utkomma, står under tryckning.
Bokens titel är » Stor- mar », och, säger hennes förläggare, den är » ett i allo hennes första diktsamling öfverlägset arbete, som utan tvifvel skall komma att i vida kret- sar låta tala om sig. » F ö r tillfället ligger A d a Negri allvarsamt insjuknad.
Måtte ej gudarnes kärlek miss- unna mänskligheten denna unga begåfning.
Hennes första löfte är så r i k t som sällan nå- got gifvits, och ehuru det efter vanliga be- grepp låter något anspråksfullt, är det helt visst känslan af inneboende styrka, som i ett af hennes poem kommer henne att u t b r i s t a: » Mig väntar framtiden. » Och detta är en glad väntan äfven för litte- raturens vänner.
Kvinnan i kyrkans tjänst.
En interview med D:r Parker.
å m a n l ä r t k ä n n a en stor m a n e n d a s t från h a n s offentliga v e r k s a m h e t, ä r d e t y t t e r s t intressant a t t äfven få k a s t a en blick in i h a n s h e m och hvardagslif.
E n dylik högtidsstund blef mig nyss f ö r u n n a d.
I c k e m å n g a offentliga m ä n s a m t a l a så ä l s k v ä r d t oeh öppenhjärtigt med b e s ö k a n d e främlingar, som doktor P a r k e r gör det.
S a m m a patos och humor, som k a r a k t ä r i s e r a t h a n s föredrag inom City T e m p e l u n d e r det sista fjärdedels å r h u n d r a d e t, göra sig äfven gällan- d e i h a n s konversation, h ä r dock l ä t t beslö- j a d e genom ett m i l d t tonfall.
— H a n ä r en estetiskt a n l a g d m a n, ä l s k a r musik, m å l n i n g och blommor, njuter af ett g l ä d t i g t s k ä m t med sin h u s t r u och b e r ä t t a r lustiga historier p å b o n d d i a l e k t med s k ä l m e n i ögat.
Då m a n ser honom så — kraftig och full af s u n d lifsglädje — förstår m a n det m ä k t i g a inflytande h a n utöfvar p å det religiösa lifvet i L o n d o n.
D ä r o m b ä r ock den t a l r i k a för- samling, som hvarje torsdag k l.
9 s a m l a s i d e t stora City T e m p e l, ett vittnesbörd.
D o k t o r n s s t u d e r k a m m a r e ä r ett af de vack- raste rummen på Tynehome — namnet på h a n s villa i H a m p s t e a d, en af L o n d o n s östra förstäder.
D e t b r e d a fönstret erbjuder en ståtlig u t s i k t öfver t r a k t e n r u n d t om.
När- m a s t u n d e r d e t s a m m a u t b r e d e r sig en för- tjusande t r ä d g å r d med b l o m s t e r r a b a t t e r och v a c k r a t r ä d.
B o k h y l l o r och taflor u p p t a g a r u m m e t s v ä g g a r.
V i d sidan af fönstret stå p a l m v ä x t e r och stora o r m b u n k a r.
Bland dem en s t a t y af H e n r y W a r d Becher.
I c k e m i n d r e än tjugusex p o r t r ä t t (k a r r i k a t y r e r in- b e r ä k n a d e) af G l a d s t o n e finnas i r u m m e t.
P å skrifbordet stå, sida vid sida, en stor fotografi af lady Aberdeen och en af G l a d s t o n e.
E t t af de intressantaste föremå- len i r u m m e t ä r den illustrerade t a c k s a m h e t s - a d r e s s, u n d e r t e c k n a d af föreståndarne för a l l a de olika sekternas k y r k o r i L o n d o n, hvilken d:r P a r k e r erhöll vid sitt tjugufem- årsjubileum.
M a n ser d ä r äfven den l å n g a r a d e n af volymer; t i l l h ö r a n d e h a n s stora v e r k: » F o l k e t s bibel. » D ä r ligger äfven p å skrif bordet ett häfte af » H u g s v a l a r e n », en bok hvilken tyckes v a r a h a n s t a n k a r s ä l s k l i n g s b a r n.
» P å fyra t i m m a r », s a d e h a n, » skref j a g med egen h a n d färdig d e n n a b o k, n o g g r a n t afvägande hvarje ord oeh hvarje vändning. » » Men ni vet j u, » tillade h a n med ett svagt leende och u n d e r d e t h a n s h a n d n ä s t a n s m e k a n d e v ä n d e b o k e n s blad, » a t t j a g i d e n s a m m a l i k a litet träffade folks s m a k, som » J o b s h u g s v a l a r e » gjorde det p å sin tid. » Kvinnor i kyrkans tjänst.
» Ä r ni g y n s a m t s t ä m d emot förslaget a t t t i l l å t a k v i n n o r presterlig tjänstgöring? » frå- g a d e j a g doktorn, d å h a n s a t t sig t i l l r ä t t a i sin stora länstol oeh l u t a t sitt v ä l d i g a h u f v u d mot d e n s a m m a.
» Visserligen!
J a g vore villig a t t l ä m n a hvarje vederbörligen b e m y n d i g a d k v i n n a en k y r k l i g a n s t ä l l n i n g.
J a g s k u l l e icke g y n n a v a r e sig m a n eller k v i n n a e n d a s t p å g r u n d af deras kön.
J a g ville l å t a allt bero p å förtjänst.
O m en k v i n n a k a n utföra arbetet och ä r villig a t t g ö r a det, så s k u l l e j a g gla- deligen l ä m n a det å t henne. » » K a n ni begripa, med h v a d r ä t t så m å n g a i n v ä n d n i n g a r resas emot kvinnors a n v ä n d a n d e inom k y r k a n? » » Nej, j a g k a n icke, om det ej skulle v a r a p å g r u n d af det ovanliga i s a k e n.
E n hel del folk ä r r ä d d a för n y a saker.
J a g är fullkomligt öfvertygad om, a t t v å r tidsålder m å s t e göra försöket, och j a g tror, a t t den ä r en vis m a n, som säger v ä l k o m m e n till de n y a idéerna och söker a t t bereda j o r d m å n e n för dem.
L å t experimentet pröfva sig själft.
V a c k e r ä r den, som v a c k e r t gör. » » H v a d t ä n k e r ni, doktor, om det påstå- endet, a t t det ä r o p a s s a n d e för k v i n n o r a t t t a g a del i statens förvaltning, och a t t d e t t a a r b e t e ä r öfver deras f ö r m å g a?
d e t t a ä r j u renaste nonsen.
Jag vill d ä r e m o t resa ett a n n a t p å s t å e n d e.
Det ä r verkligen en samvetsfråga för mig, om ej hela k y r k a n s arbete (inklusive p r e d i k a n) b o r d e göras af kvinnor.
D å j a g blickar u t öfver en stor å h ö r a r s k a r a, k a n j a g icke an- n a t än tyst u n d r a för mig själf, om ej m å n g a af de s t a r k a, v ä l s k a p a d e m ä n n e n d ä r i b l a n d b o r d e gå u t a t t plöja, gräfva eller p å an- n a t l i k n a n d e sätt skaffa sig ett hederligt lifs- u p p e h ä l l e, u n d e r det a t t deras systrar, h u s - t r u r och m ö d r a r öfvertaga det a n d l i g a kul- turarbetet.
D e t k a n väl icke behöfvas så m å n g a m u s k e l s t a r k a m ä n för a t t u p p e n b a r a oeh bevisa himmelens h ä r l i g h e t!
En lärdom d y r b a r a r e än pärlor.
» T r o r ni, a t t k v i n n o r k u n n a förvärfva sig lärdom nog för a t t å t a g a sig ett så vid- sträckt åliggande? » » För mig blir k y r k a n s tjänst a l l t mindre oeh m i n d r e en lärdomsfråga.
D ä r finnes en l ä r d o m, som ä r d y r b a r a r e än pärlor, men d ä r finnes äfven en, som fostrar intellektuel fåfänga, och som gifver intrycket, a t t för- v a l t a n d e t af evangelium ä r en vetenskaplig institution.
O m j a g skulle u t l ä g g a evangelium med tillhjälp af g r a m m a t i k a, ordböcker och an- d r a a k a d e m i s k a a p p a r a t e r, skulle h e l a dess u p p l y f t a n d e kraft gå förlorad för min för- s a m l i n g.
N e j, vi s k o l a t a l a d ä r o m, u p p - fyllda af m e d k ä n s l a och ömhet för den lidande mänskligheten.
D å först k a n v å r t t a l b ä r a frukt.
M e n äfven om detta vore en fråga af rent intellektuel n a t u r och be- roende af ett a k a d e m i s k t diplom, så hafva dock de sista årens universitetslistor visat, a t t k v i n n o r k u n n a följa med u p p till par- nassens t o p p oeh bestå i k o n k u r r e n s e n.
» » N i sade i er p r e d i k a n h ä r o m dagen, a t t de g a m l a fruntimmer, h v i l k a föredrogo an- nonserna o m: Födda, döda och vigda framför d e ledande a r t i k l a r n e i tidningen, ej vore så t r å n g h u f v a d e, som somligt folk påstår. » » Nej, det ä r deras s ä t t a t t visa sitt in- tresse för det m ä n s k l i g a lifvet.
Födelse, ä k t e n s k a p och död äro ej s m å s a k e r i den allsmäktiges ögon.
D e t ä r hans sätt a t t h å l l a världen i g å n g.
K a n s k e finnes det n å g o t a n n a t b ä t t r e s ä t t a t t g ö r a det p å, men hvilket d e t t a s k u l l e vara, » tillade dok- torn med en af sina eftertryckliga nicknin- gar, » därom sväfvar j a g åtminstone i full- komlig okunnighet. » » Somligt godt folk säger, d:r P a r k e r, a t t k v i n n o r ä r o så ifriga t a l a r e, a t t det s k u l l e v a r a farligt g ö r a dem till ledare af religiösa församlingar. » «Talare!
D e t ä r en fras som tarfvar förklaring.
E n m a n ä r icke en stor t a l a r e helt simpelt d ä r i g e n o m a t t h a n aldrig håller m u n n e n.
H a n k a n v a r a en stor p r a t m a k a r e och en olidlig skräflare och d o c k v a r a tusen mil ifrån a t t k a l l a s en stor t a l a r e.
Doktor J o h n s o n v a r en stor t a l a r e, så var äfven E d m u n d B u r k e och lord M a c a u l a y, och den störste af a l l a n u lefvande t a l a r e ä r m r G l a d s t o n e.
M e n d e t t a är t a l och icke s n a t - ter.
— M e l l a n vältalighet och s v a d a ä r sam- m a s k i l n a d som emellan flyga och flaxa.
K v i n n o r s l a d d r a icke mer än m ä n.
Till Wilma Efter e n Hallé.
konsert *.
å r e n a toner ä n jag aldrig hörde, S å trolska ljud ej förr mitt hjärta rörde.
O, h v i l k e n s k a t t v i d a l l a g å f v o r s l o t t n i n g, D u s t r ä n g a r s f é, d u v i o l i n e n s d r o t t n i n g: * M e d p a n n a, s k u g g a d lätt af l o o k e n s v å g o r, M e d b l i c k e n b l i x t r a n d e af snillets lågor, H u r ädelt l u g n inför e n tallös s k a r a D u träder u p p att Mozarts k o n s t förklara.
ISTu n ö j e s s t r å k e n.
I-Iör, o h ö r!
T d a l e n S i n ljufva drill b e g y n n e r n ä k t e r g a l e n!
K a s k a d e r sorla, silfverkällor brusa, Chariter d a n s a o c h zefirer s u s a!
O, h v i l k e n e l d i v å r a å d r o r s t r ö m m a r!
O s a g o v ä r l d, o ljufva b a r n d o m s d r ö m m a r!
H v a d evig längtan, hvilka nattens strider!
Skall seger vinnas?
Gryr e n d a g omsider?
[På d i n a k i n d e r s i g e n r o d n a d r ö j e r.
Likt S a n k t Cecilia d u b l i c k e n höjer.
K n a p p t s t r å k e n rörs, m e n u n d e r b a r a t o n e r ATi l y s s n a a n d l ö s t t i l l f r å n f j ä r r a n z o n e r.
A n n u e n p ä r l k a s k a d: d e s s d r o p p a r brista, L i k s o m ett s t ä n k förflyktigas d e sista.
Ej g r e n e n s y n s, d ä r F i l o m e l a sitter, M e n luften s j u n g e r ä n af h e m l i g t kvitter.
E t t ljuft f a r v ä l p å s t r ä n g e n r e d a n l i g g e r, E n t o n s å v e k ä n n u o m lifvet tigger.
iVok nej, h a n m å s t e d ö, d u s ä n k e r h a n d e n, O c h sakta, s a k t a flyr d e n ä d l e a n d e n.
Lotten von Krsemer.
* Åter gästas vår hufvudstad och vårt land af en konstnärinna, som sedan länge befäst sin plats i svenska hjärtan, violinens er- kända drottning, Wilhelmina Neruda Norman Hallé, och om tisdag skall åter hennes stråke förskaffa det musikälskande Stockholm en oför- gätlig högtidsstund.
Idun har en gång tidigare meddelat Wilma Hallés bild samt en skildring af hennes lif och personlighet, hvarför vi i dag inskränka oss att som en hälsning och hyllning bringa den frejdade konstnärinnan följande vackra dikt, som af föi-fattarin- nan ställts till vårt förfogande.
h a r hört l i k a mycket sladder ifrån predik- stolen som ifrån k a k e l u g n s v r å n.
Skröplig- h e t tillhör d e t e n a k ö n e t såväl som d e t a n - d r a.
M a n får ej förutsätta, a t t m y c k e t t a - l a n d e u t g ö r ett bevis v a r e sig för öfverläg- senhet eller för motsatsen.
M å n g a öfverlägsna m ä n och kvinnor hafva ä g t t y s t n a d e n s gåfva i hög grad.
» T a l a ä r silfver m e n tiga ä r guld, » säger d e n vise Salomo. » Hafva k v i n n o r n a förlorat sin ställning?
» Tror n i, a t t k v i n n o r n a hafva förlorat den ställning de e u g å n g innehade i k y r k a n s lif?
I g a m l a testamentets tider voro k v i n n o r n a profetissor och folkets ledare. » » K v i n n o r n a hafva icke förlorat sin ställ- n i n g i v ä l organiserade k y r k o s a m f u n d, såsom t. e x.
d e n romersk k a t o l s k a k y r k a n.
K a t o l - s k a k y r k a n ä r d ä r u t i n n a n den visaste af alla, a t t hon m o t t a g e r all sorts tjänst.
Äf- ven den a n g l i k a n s k a k y r k a n h a r å t e r u p p - lifvat systerföreningarna.
Och j a g skulle icke blifva förvånad, om d e t bevisades, a t t k v i n n o r n a n u utföra mera arbete inom kyr- k a n, ä n de någonsin förr gjort.
S k u l l e j a g t a l a a f egen erfarenhet, s å måste d e t sä- gas, a t t j a g erhållit ovärderlig hjälp inom skolan och i flere a n d r a hänseenden af de kvinnliga kristliga föreningarna. » » S k u l l e n i v a r a villig, d o k t o r P a r k e r, a t t erbjuda eder predikstol i City T e m p e l till en k v i n n a?
» » Det ä r en ä r a för min predikstol, a t t det sista offentliga föredrag, som m r s B o o t h höll, blef framsagdt från d e n s a m m a.
M e n l i k a litet som j a g tillåter en m a n a t t u p p - t r ä d a d ä r blott p å g r u n d af sitt k ö n, l i k a litet gör j a g det med en k v i n n a.
J a g till- låter p r e d i k a n u t a n h ä n s y n till könet.
M å n g a kvinnor hafva t a l a t i City T e m p e l.
Jag h a r hört dem m e d djupaste h ö g a k t n i n g.
» » Således t y c k e r ni ej, a t t d e t ä r okvinnligt a t t t a l a från en predikstol eller u p p t r ä d a p å en a l l m ä n estrad? » » Nej, välförståendes, d å k v i n n a n fullgjort sitt arbete i hemmet.
D e t t a ä r för m i g en hufvudpunkt.
D e t ä r klart, att hemmet måste skötas af någon.
D e t ä r lika så visst, a t t m a n n e n icke kan göra det.
H v e m s k a l l d å göra det, om icke h o n?
J a g tror icke, a t t en k v i n n a, som vårdslösar sitt eget hem, h a r r ä t t a t t figurera p å en talarstol.
J a g t a l a r n u om gifta k v i n n o r oeh syn- nerligast om dera, som hafva b a r n a t t u p p - fostra.
J a g h a r k ä n t k v i n n o r, h v i l k a för- s u m m a d e sitt hem för a l l m ä n n a a n g e l ä g e n - heter, som intogo sina måltider n ä r som helst och h a d e a l l t i n g huller om buller h e m m a.
Detta kallade d e: L å g t lif o c h h ö g a tankar.
Olyckligtvis gjorde d e d e t » låga lifvet » g a n s k a i ögonen f a l l a n d e för a n d r a.
V i måste f a s t b å l l a, a t t allt h v a d j a g säger till förmån för de gifta k v i n n o r n a s d e l t a g a n d e i det offentliga lifvet ä r g r u n d a d t p å den be- s t ä m d a förutsättningen, a t t de icke f ö r s u m m a sin egen familj i afsikt a t t civilisera k a n n i - baler p å Söderhafsöarne.
N ä r hemmets a r - bete ä r fullgjordt och detta h a r blifvit sä väl o r d n a d t, som k v i n n l i g a h ä n d e r k u n n a göra det, l å t d å k v i n n a n u t r ä t t a, h v a d h o n k a n, i d e t a l l m ä n n a lifvet. » » J a g t ä n k e r, a t t a l l a goda kvinnor e r k ä n n a, a t t deras första p l i k t ä r emot h e m m e t och familjen — om d e ä r o n o g lyckliga a t t ä g a någon s å d a n — m e n, tror n i icke, d:r P a r k e r, a t t m ä n ofta v å r d s l ö s a sitt h e m för offentliga a n g e l ä g e n h e t e r?
» » A l l d e l e s!
H v a d j a g nyss sade om k v i n - nor, gäller äfven m ä n.
D e t finnes m ä n, h v i l k a s k ä r a stora l a g r a r i d e t offentliga lifvet, m e n som l ä m n a å t h u s t r u n a t t u t r ä t t a allt s l ä p g ö r a i hemmet.
D e t finnes äfven män, hvilkas katedervisdom världen godt k u n d e u n d v a r a, om m a n i stället visste d e m s a m a r b e t a med sina h u s t r u r i a t t g ö r a hem- met till h v a d e t t hem bör v a r a.
M å n g e n m a n borde afsäga sig lyxen af a t t v a r a söndags- skollärare och hellre se efter barnen h e m m a, m e d a n h a n s h u s t r u g ö r i ordning m i d d a g e n.
D å en u n g k v i n n a h a r en l y s a n d e begåf- ning i r i k t n i n g af d e t a l l m ä n n a, s å borde hon därom p å förband u n d e r r ä t t a u n g a m ä n, till den kraft och v e r k a n d e t k a n hafva. » » Men, ers högvärdighet, det s k u l l e s n a r a r e v a r a synd om de u n g a m ä n n e n, ifall de be- gåfvade k v i n n o r n a n e k a d e a t t blifva h u s t r u r och m ö d r a r.
» » H v a d j a g m e n a r är, a t t ingen k v i n n a skulle tillåta sig a t t i n g å giftermål, m e d m i n d r e h o n vill fullgöra dess plikter.
J a g t ä n k t e r n u t.
p å en af de mest begåf- vade k v i n n o r j a g känner, m r s J e l l a b y, h v a r s hem — Å h, hvilken ordning d ä r!
M e n a t t höra h e n n e bedja, d e t ä r en sublim erfaren- het.
G o d a, g a m l a själ — O m j a g h a d e en stor sorg, skulle j a g g å j u s t till henne och Cparsamma N y h e t e r i k l ä d n i n g s -, k a p p - och k o s t y m t y g e l * Fruar!
för vårsäsongen h o s Hildur Andersson, Stockholm Filial: 12 Hötorget 12 4 Södermalmstorg 4.
B i k s - och Allm.
lägga mitt hufvud i hennes sköt och blifva tröstad.
Men — hon skulle gifva mig mid- dag först: Martha före middagen efter, och Maria sade doktorn med ett litet muntert skratt.
— » Och den aflidna mrs Bootb, hvilket ly- sande exempel gaf icke hon som hustru och moder, oaktadt all sin publika verksamhet.
J a g tänker, att jag skulle kunna försvara den ställning jag intager till kvinnoemancipa- tionen med mrs Booth såsom mitt enda vittne.
Och nu ett sista ord rörande kvinnorna och det politiska lifvet.
Att motsätta sig kvin- nornas rösträtt synes mig helt enkelt vara en dumhet.
Så länge en kvinna står i spet- sen för landets regering, är det satt utom all diskussion och rent af olagligt att säga, det kvinnor icke få taga del i politiken.
Drottningen erbjuder det mest lysande be- vis på, hvad en kvinna kan vara både i det husliga och i politiken.
J a g hade före- ställt mig, att ett land som regeras af en diottning, och af en sådan drottning, för länge sedan borde hafva kommit ifrån det frivola pratet om, att kvinnan icke bör blanda sig uti kyrkliga och politiska frågor. » Iduns läkarartiklar.
I n ä s t a veckas n u m m e r börjas infö- r a n d e t af n:r I I i d e n n a värdefulla arti- kelserie, en synnerligen intressant och lärorik u p p s a t s: » Om dieten vid sjukdo- m a r i m a t s m ä l t n i n g s o r g a n e n » af doktor Otto Sandberg.
w e n unga grefvinnan hade stannat vid fönstret * T däruppe i tornrummet.
Sedan hon med en verklig ansträngning lyckats öppna det oklara, blyinfattade fönstret, stod hon nu lutad mot mu- ren och inandades i djupa drag den friska sjö- luften, som strömmade emot henne in i det kval miga rummet.
Hon var hänryckt öfver den utsikt, som utbredde sig framför henne, och som här uppifrån tedde sig vackrare än från någon annan del af slottet.
Där nedanför låg först terassen med de gammaldags klippta buxbomshäckarna, hvilka begynte vid den höga stentrappan och sträckte sig åt båda sidor, så att de kringgärdade de välskötta gräsplanerna med deras modernare blad och blomstergrupper — längre bort sågos de vemodiga hängaskarna stå och hänga hufvu- det, som drömde de om förgångna storhetsdagar eller hemska sägner, hvarom de hört de gamla murarna berätta, men förefölllo dock på samma gång så ljuft veka i sin späda majgrönska, att den unga, nygifta husfruns egna känslor stodo i harmoni därmed.
Och bakom de ljusgröna trä- den låg som bakgrund den dunkelgröna parken, mellan hvars stammar sjöns klara vatten fram- glänste här och där, till dess att den med ens utbredde sin vida yta därframme, där en bukt nådde själfva gården.
Det var en egendomlig blandning af forntid och nutid hos hela det gamla slottet med dess omgifningar.
C Grefvinnan erfor i detta ögonblick en liflig känsla däraf.
Hennes intresse för det gamla herresätet hade stegrats, ju längre hon vistats här — icke blott därför, att det nu var och skulle förbli hennes hem, ty såsom sådant skulle hon kanske föredragit en bostad helt och hållet i nu- tidsstil, om hon fått välja — men här fanns nå- got storslaget, vördnadsvärdt, något som tilltalade hennes känsla för det underbara och hemlighets- fulla, på samma gång som hon tjusades af denna leende, alltid ungdomsfriska natur.
Ja, det fanns något underligt, på en gång tungt allvarligt och ljuft fängslande hos detta land, » gamla Sverige », hennes makes hemland, som nu äfven blifvit hennes.
Det var väl icke första gången hon nu gjort bekantskap därmed; hon hade j u varit i en hel vinter i Stockholm — och det var då, som han och hon första gången träf- fats — men hufvudstadslifvet är sig i viss mån likt öfverallt.
Nu var det med själfva landet hon skulle bli bekant; och det intresserade henne vida mer.
Grevinnan visste icke själf, hur länge hon stått där, försjunken i betraktande af den vackra anblicken, medan alla dessa tankar genomström- mat henne, då hon plötsligt väcktes därur genom att dörren sakta knarrade och någon kom in i rummet.