Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skrifvelse, N:o Sd. att Jemtlänningarne till stor del afsätta sina produkter till Norska städerne Trondhjem och Levanger, med hvilka följaktligen en liflig handelsrörelse ständigt egde rum; att då det, under nuvarande förhållanden, icke vöre Svenske handlande tillåtet att transito öfver Norrige införa och vid Svenska gränsetullkamrar förtulla de för orternas behof erforderligt; varor, hade följden blifvit, att invånarne vid riksgränsen olofligen infört dessa varor, ett förhållande, som menligt inverkade på jordbruket och allmogens sedlighet; att, utom dessa skäl för tillvägabringande af transito-handel mellan Sverige och Norrige, det äfven förefunnes ett stats-ekonomiskt, nemligen det, att då Norska myndigheterna under en del af åren 1847 och 1848 åt de i ämnet gällande författningar gifvit en sådan tolkning, att de varor, som af Svenska handlande införskrefvos lill Norska hamnar, icke vore, då de till Sverige öfverfördes, Underkastade lull till Norska statsverket, ulan kunde, under vederbörlig kontroll, afföras till bestämmelse-orten, så hade, under denna tid af mindre än 9 månader, tull-uppbörden vid Svenska gränsetullkammaren uppgått till något öfver 17,000 R:dr Banko, då den deremot år 1846 icke utgjort mera än 2,706 R:dr 24 sk., likasom denna rörelse snart upphört sedan Norska Regeringens Finans-Departement ogillat en sådan tolkning af författningarne, hvilken åtgärd jemväl blifvit godkänd af den komité af Svenska och Norska män, hvilken år 1846 förordnades för att taga handels- och sjöfarls-förhållandena mellan båda rikena i öfvervägande, hvarvid komiterade likväl framställt skadligheten af berörda inskränkning och förordnat upphäfvandet deraf; fördenskull och vid det förhållande, alt, då den i förevarande hänseende här gällande Förordning af den 24 Maj 1825, i Norrige utfärdad år 1827, derstädes utgjorde en lag, som icke kunde utan Storthingets samtycke ändras, det vore nödigt att framställning derom skedde till Norska Storthinget, har det blifvit föreslaget, att Rikets Ständer mätte hos E. K. M:t i underdånighet anhålla om lämpliga åtgärders vidtagande, för att frågan mätte blifva föremål för Norska Storthingets ompröfning och de hinder undanröjde, som hittills mött för ändring uti 1825 års Svenska Författning och 1827 års Norska lag; till stöd för hvilken framställning ytterligare blifvit åberopadt, dels att Finland, ehuru skiljdt från Sverige, egde transito-upplagsrätt i Stockholm för de öfver samma stad till Finland destinerade utländska varor,
som ej genom fortsatt sjötransport eller direkt omlastning dit afgå, dels ock att det vore hvilket land som helst medgifvet ej allenast att direkte föra varor genom Götha kanal, än äfven att utan tull-afgift upplägga dem vid Götheborg och Mern.
Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget hafva Rikets Ständer tagit i öfvervägande; och som, uppå Rikets Ständers redan vid 1844 och 1845 årens Riksdag hos E. K. M:t i underdånighet gjorda anhållan, det E. K.
M:t täcktes utse och förordna en komité af Svenska och Norska män, för att undersöka hvilka ändringar i gällande föreskrifter rörande handels- och sjöfarts-förhållanderne mellan Sverige och Norrige kunde vara för trafikens äudamålsenliga underlättande rikena emellan af behofvet påkallade, samt derefter uppgöra förslag till Författning i ämnet, en sådan komité blifvit förordnad och jemväl under den 14 December 1846 afgifvet förslag till förnyad Förordning angående Sveriges och Norriges ömsesidiga handels- och sjöfarts-förhållanden, samt Rikets Ständer, som af detta förslag förskaffat sig kännedom, fullkomligt dela de deri af komiterade framställda åsigter, det tillåtelse bör ega rum att landvägen, lika väl som sjövägen, utföra utländska oförtullade varor från ena riket till det andra, ulan afseende derå om varuförseln rikena emellan för öfrigt i något slags riktning blefve gynnad, enär, i motsatt fall, varuförseln mellan de förenade rikena vore mera inskränkt än mellan länder, som för hvarandra äro alldeles främmande, mellan hvilka eli transito-system nästan öfverallt är gällande; så få Rikets Ständer, i öfverensstämmelse dermed och i enlighet med ofvan fram - - Expeditions-Utskcltets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 82. 137, framställda förslag, härigenom i underdänighet anhålla, det E. K.
M:t täcktes vidtaga åtgärder för beredande af sådan förändring, i hvad Norrige vidkommer, att, under förutsättning af enahanda medgifvande från Sveriges sida, allmän tillåtelse att från det ena af de förenade rikena till det andra transito införa olörtullade utländska varor må kunna beviljas.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Juli 1854.
Preste-Ståndet den 19 — — Borgare-Ståndet den 19 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående utsträckning af den ät
Mosaiske trosbekännare förunnade rätt till bosättning i riket.
(Allm. Besv:s och Ekon.
Utsk:s Bet:de N:o 37, Utl:de N:o 79 och Mern.
Under behandling af åtskilliga vid innevarande Riksdag gjorda framställningar om utvidgande af de rättigheter, som äro Mosaiske trosbekännare här i riket tillerkända, hafva Rikets
Ständer tagit i betraktande de af erfarenheten vitsordade förhållanden, dels att, i de åt judar till vistelseort anvisade fyra städer inom riket, en sådan bosättning ej medfört någon olägenhet eller varit af menligt inflytande på öfriga invånares utkomst och bergning, dels ock att judarnes företagsamhets-anda och omtanke i väsendtlig män bidragit till åtskilliga fabriksnäringars förkofran i riket, hvartill kommer att judarnes växande antal härstädes för framtiden medförer för dem behof af utvidgade tillfällen för bosättning; och som utsträckning till samtlige städer i riket af judarnes härvarande verkningskrets alltså synes vara af billighet påkallad och kunna dem utan våda medgifvas, få Rikets Ständer, i sådant afseende, hos E. K. M:t underdånigst anhålla, att åt de i landet födde judar måtte beredas rättighet att, utan E. K.
M:ts särskilda tillstånd, få bosätta sig i alla rikets städer.
Prot. 1853 & 185i. 10 Sami. 1 Afd. 18 138 Expeditions-Vtskottets Förslag till underd.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Juli 18S4.
Preste-Ståndct den 19 — — Borgare-Ståndet den 19 — *— Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förvaltningen af Sala silfververks ränle-ersäliningsfond.
(Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 166.) S. A. K. Genom Nådiga remisser har E. K. M:t behagat lill Rikets Ständers Stats-Utskott öfverlemna tvänne af E. K.
M:ts och Rikets Kammar-kollegium, enligt föreskriften i E. K. M:ts Nådiga Bref den 31 Oktober 1829, insända underdåniga berättelser, angående Sala silfververks ränte-ersättningsfond och förhållandet med densammas tillväxt under tiden från och med den 1 November 1849 till samma dag 1852; och som af dessa berättelser, jemte deri omförmälda redogörelser, inhemtas att fonden, å sistnämnda dag, haft hos Sala Bergslag utan ränta innestående en kontant behållning af 1,406 R:dr 21 sk. 11 rst., så, ehuru summan icke uppgår till fullt det höga sifferbelopp, hvaröfver skäliga anmärkningar tillförene blifvit af Rikets Ständer gjorda och hos E. K.
M:t i underdånighet anmälda, har denna räntefrihet likväl måst betraktas såsom obehörig, enär Bergslaget icke är berättigadt att, emot föreskriften i E. K.
M:ts Nådiga Bref till Kammar- och Bergs-kollegierne af den 13 April 1847 samt särskilda förstäudigandet i Nådiga Brefvet till sistbcmalda Kollegium af den 5 September 1851, utan räuta hafva inneliggande någon endä, större eller mindre, del af denna fouds kapital; hvarjemte Rikets Ständer fästat uppmärksamhet på jemväl ett annat förhållande med fondens förvaltning, eller att, i strid med gällande föreskrifter om fondens skyndsamma och årliga förökande så väl med kapital-tillskott, som inflytande räntor, utur 1852 års räkning blifvit alldeles utelemnad den Bergslaget för samma år åliggande silfver-afsättningen, hvarigenom ock den hos Bergslaget den 1 November 1852 utan ränta innestående delen af fondens behållning nu synes mindre, än den verkligen bordt vara, om dertill ock rätteligen blifvit lagdt förberörda, för Rikets Ständer ännu okända, silfver-afsättningsbelopp för året.
Redogöraren har väl med en anmärkning å sin den 1 April 1853 algifna räkning öfver denna ränte-ersättningsfond för året från den 1 November 1851 till samma dag 1852 upplyst, att »insättningen för 1852 års silfver-tillverkning upplages uti nästa års »räkning under den 20 December 1852;» men då i föregående redogörelser, af den 29 Mars 1852 för året 1851, samt af den 2 April 1851 för året 1850, såsom ock i de förra årens räkningar, hvarje års silfver-afsättning förut kunnat behörigen upptagas och Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
139 blifva fonden ärligen påförd, synes enahanda debiterings-ålgärd äfven för räkenskapsåret 1852 hafva bordt ega rum, hvarigenom ock fondens rätta tillstånd vid samma redogörelse-års slut nu skulle kunnat blifva inför Rikets Ständer behörigen framlagd t.
Efter tagen närmare kännedom om tillkomsten af denna rän te-ersättningsfond, hafva Rikets Ständer funnit ovedersägligt, hurusom det för E. K. M:t och Kronan samt
Bergslaget ömsesidigt vigtiga ändamålet med densamma är, hvad ock Rikets Ständer i underdåniga skrifvelser till E. K.
M:t tydligen uttryckt, att genom E. K.
Mits och Rikets Bergs- och Kammar-kollegiers dels gemensamma, dels hvar för sig särskilda tillsyn öfver fondens rigtiga förvaltning, Sala Bergslag inom möjligast korta tid må vinna den af fonden beräknade årliga inkomst, samt att sedermera, efter slutligt afgörande, antingen Bergslaget skall till Stats-verket betala de, enligt 1743 års kontrakt, arrenderade krono-räntorna från vissa socknar i Westmanland lill tulla värdet eller årlig markegång, med bibehållande af kontraktet i allt öfrigt, eller ock detsamma då genast komma att upphöra samt räntorna till Stats-verket ölverlemnas, hvilket ändamål ock iir af Bergslags-interessenterne sjelfve i förslaget till denna reglering ut talad t.; och då angeläget är, det Sala Grufve-rätt, som har denna fonds närmaste vård och förvaltning sig anförtrodd, allvarligen till hålles att sina åliggande skyldigheter noggrannare än hittills iakttaga i afseende å fondens årliga fruktbargörande till hela dess belopp, med derå löpande minst fem procent ränta, antingen medlen äro till enskilde låntagare af Grufve-rätten, mot stadgad säkerhet, utiemnade, eller i Bergslagets kassa och för dess eget begagnande innestående, på sätt 3 §. af nu gällande Nådiga Reglemente för fondens förvaltning samt högstberörda Nådiga Bref den 13 April 1847 uttryckligen föreskrifva, hvilket sednare ränteberäknande nu en längre tid till större och mindre delar af fondens kapital-behållning varit af Grufve-rätten försummadt, synas Bergs- och Kammar-kollegierne, hvilka författningsenligt ega att hålla gemensam hand deröfver, att hvad, efter Bergslagets åtagande, till denna fond, för Silfver-verkels framlida upprätthållande, skall erläggas, i delta ändamål jemväl varder afsatt och förvaltadt till fondens årliga förökande, böra erhålla bestämdare föreskrifter att noga tillse, all de åtgärder, som till behörig Verkställighet af Konungs och Ständers fattade beslut och gifna föreskrifter i ämnet samt Bergslagets egna åtaganden erfordras, härefter må blifva behörigen vidtagna, så att emot räkenskaperna och förvaltningen gjorda anmärkningar, till förklaring deröfver och rättelses vinnande, varda vederbörande Grufve-rätt, såsom fondens administration, meddelade, samt Sala Bergslag i laga ordning tillhållet, att, enligt derom redan gällande Nådiga föreskrifter, åtminstone från den 1 November 1852, då sista redogörelsen är afslutad, till ränte-ersättningsfonden betala fem procent ränta ej mindre å den då hos Bergslaget innestående kontanta behållningen, än äfven å den silfver-insättning, som Bergslaget underlåtit att till fonden för samma år kontant erlägga,
hvilken insättning äfven i framtiden Grufve-rätten, enligt 3 §. i nämnda reglemente, eger att årligen i behörig tid Bergslaget affordra och redovisa, alltid med enahanda ränte-beräknings-skyldighet för Bergslaget af minst fem procent å alla sådana fondens kontanta medel, hvilka, enligt årlig redogörelse, kunna komma att hos Bergslaget innestå; och få Rikets Ständer fördenskull, jemte anmälan om hvad sålunda, efter granskning af ifrågavarande tre års räkenskaper, emot tillsynen i allmänhet öfver och den särskilda förvaltningen af Sala Silfver-verks ränte-ersättningsfond ånyo förekommit alt anmärka, tillika i underdånighet anhålla om Nådigt meddelande af förnyade föreskrifter, ledande dertill, att ej mindre Bergs- och Kammar-kollegierne må utöfva erforderlig tillsyn öfver denna fonds behöriga förvaltning och skyndsamma förkofran, samt i vederbörlig ordning befordra alla härom gifna föreskrifter till snar verkställighet och noggrann efterlefnad, än ock ali nämnda Grufve-rätt lagligen tillhålles att, sitt åliggande likmätigt, fondens medel årligen uppbära till både räntor och kapital-tillskott, saint alla 140 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 8i. dessa medel, enligt föreskrift, fruktbargöra och redovisa, med minst feni procent ränta ifrån den 1 November 1852, ej mindre å fondens hos Sala Bergslag då, efter uppgift, utan ränta innestående kapital-behållning, än äfven å silfver-insättningen, som samma dag bordt af Bergslaget hafva kommit fonden i dess räkenskaper för året kontant till godo.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 19 Juli 1834.
Preste-Ståndet den 19 — — v i Borgare-Ståndet den 19 — — Bonde-Ståndet den 21 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förnyade stadganden, i afseende på åtgärder till förekommande af kolerafarsotens införande i riket, in. m.
N:o 85 och Mern.
N:o 102.) S. A. K.
Med anledning al åtskilliga hos Rikets Ständer, vid innevarande Riksdag, gjorda framställningar i fråga om försigtighetsmått, till afvärjande af kolera-sjukdomen, hafva Rikets Ständer till öfvervägande förehaft, i främsta rummet, hvilka åtgärder må finnas nödiga lill förekommande af kolera-farsotens införande i riket från utrikes ort, sorn är smittad eller för smitta misstänkt, och hvilka förändrade bestämmelser i afseende derå kunna anses lämpliga.
Härvid har förekommit, huruledes de skyddsanstalter, som emot kolerans införande från annat land hittills användts, eller så kallade karantäner, väl medfört många olägenheter, såsom hinder uti passagerare- och handels-trafiken samt deraf härrörande förluster, äfvensom betydliga kostnader för Staten, och ändock ej alltid (örmått utestänga farsoten från riket; men då sådana anstalter, det oaktadt, äro i de flesta länder bibehållna, samt de, i anseende till vårt lands belägenhet, företrädesvis kunna der med fördel begagnas, synes det betänkligt att, för undvikande af de antydda olägenheterna, upphäfva karantäns-anstalter mot utlandet, hvadan Rikets Ständer anse dessa böra fortfarande bibehållas.
Enär det emellertid är angeläget, att den menliga verkan, karantäner alltid medföra, göres så litet kännbar, som möjligt, men Rikets Ständer ej ega den sakkännedom, som erfordras för uppgörande af förslag till föreskrifter, dels i afseende å den karantäns - Expedilions-Ulskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o Si. 141 tid, som kan finnas lämplig för fartyg och passagerare, hvilka från smittad ort ankomma, dels ock i fråga derom, huruvida sådan tid må kunna förkortas för fartyg och passagerare , från ort, som är misstänkt för smitta, eller om karantäns-skyldigheten för dessa må kunna helt och hållet eftergifvas, hafva Rikets
Ständer funnit sig icke kunna eller böra ingå i något bedömande af dessa omständigheter, utan trott det böra helt och hållet öfverlemnas åt E. K. M:ts Nådiga omsorg att, efter vederböraudes hörande, i afseende härå meddela lämpliga stadgauden.
Då det icke undfallit Rikets Ständers uppmärksamhet, huruledes stora olägenheter och förluster föranledis deraf, att fartyg, hvilka varit underkastade karantän, blifvit, efter att hafva inlupil i hamn, för karantäns undergående hänvisade till en aflägsen plats och sålunda nödgade alt åter företaga en lång och äfventyrlig resa, t. ex. från hamnarne vid Bottniska viken ända till Furusund, men sjöfarande ej torde böra tillåtas att i stapelstads hamn, äfven om särskild karanläns-anstalt der ej finnes inrättad, karantäns-behandling undergå, enär första vilkoret för bibehållande af ifrågavarande skyddsanslalter, att nemligen afhålla de ombord å karantäns-skyldigt fartyg befintliga passagerare och besättning från beröring med land och dervarande personer, såmedelst svårligen stöde att vinna, hafva Rikets Ständer, som insett nödvändigheten deraf, att nyssnämnde omväg för fartygs befordrande till undergående af karantän, jemte de dermed förenade vådor och olägenheter för redare och sjöfarande, må för framtiden undvikas, och då skäl till klagan ej synes vara för handen i afseende på antalet och belägenheten af karantäns-platserue vid vestra kusten och vid Ostersjö-kusterna söder om Slockholm, ansett det vara för trafikens fördel högst behödigt att, utom de vid Furusund och Ratan anordnade karantäns-inrättningar, för norra kusten ytterligare en, lämpligt belägen, karanläns-plats vardeF utsedd.
Afven under antagande att det vore med alltför stora svårigheter och kostnader förenadt, om ej omöjligt, att för ett, ofta högst betydligt antal karantäns-skyldige personer bereda bostad i land under karantäns-tid, har det dock synts Rikets Ständer, som vore den klagan icke obefogad, hvilken vid åtskilliga tillfällen förts öfver trängsel och deraf föranledt obehag, samt brist på tjenliga födoämnen och andra förnödenheter vid karantäns-anstallerne, hvadan åtgärder alltså torde böra vidtagas, hvarigenom, bättre än hittills varit fallet, må sörjas för tillfredsställande af karantäns-behandling underkastade friska personers skäliga anspråk på lifsförnödenheler och beqvämligheter, dock att betalning härför, efter fastställda pris, af de karantäns-skyldige erlägges; hvaremot all .kostnad för sjukes vård synes kunna bestridas al staten, undantagande medikamenter, så framt den sjuke lill godtgörande deraf eger tillgång.
Emot väckt fråga derom att kostnader, som karanfäns-bevakningen medför, böra af staten ensam bestridas, ulan bidrag dertill från vederbörande fartyg, hafva Rikets Ständer ansett förekomma, dels att, sedan afgifter för skeppsladdningar med år 1850 upphört, umgälderna för fartyg icke äro af särdeles betydenhet, dels att, då största nyttan af kommunikationerne komme redare och handlande till godo, det icke synes ligga någon orättvisa deruti, att desse i första hand drabbas af de olägenheter, som kunna anses af kommunikationerne vara en följd, och dels att i allt fall konsumenlerne, genom den prisstegring, som af drygare kostnader för varu-införseln förauledes, i sin mån få indirekt vidkännas nämnda olägenheter, som således fördelas på statens samtliga medlemmar; finnande likväl Rikets Ständer den utaf de trafikerande utgående afgift för karantäns-skyldigt fartyg böra fastställas så lindrig som möjligt och i närmaste öfverensstämmelse med hvad i andra länder är vanligt. 142 Expedilions-Utskoltets Förslag till underd.
Hvad i afseende på lossning och lastning af gods å fartyg, som kommer från smittad ort, blifvit uti E. K.
M:ts Nådiga Bref den 4 Oktober 1853, fork la rad t, eller att lossning och lastning å hvad tid, som helst, må ega ruin, under Iakttagande af de i E. K. M:ts Nådiga Kungörelse den 12 November 1847, föreskrifna försigtighetsmått, torde fortfarande böra blifva gällande.
Beträffande derefter försigtighetsmått emot kolera-farsotens uppkomst inom riket, samt medel till motverkande af dess härjningar och ytterligare spridande från en ort till annan, synes erfarenheten hafva gifvil stöd åt den åsigt, att, sedan farsoten utbrutit inom riket, karantäns- eller spärrnings-åtgärder emot trafiken, särskilda orter emellan, icke förmå skydda emot farsotens framfart.
Då, med bibehållande af rättigheten för trafikerande att blifva fortskaffade till och att fritt färdas igenom hvilken ort som helst, det icke är möjligt att fullt följdriktigt genomföra sådana skyddsåtgärder, ligger det ock i sakens natur, att del afsedda ändamålet icke vinnes; äfvensom vidare bör tagas i betraktande: att, för åstadkommande och vidmakthållande af dessa, föga eller intet uträttande, anstalter tagas i anspråk penningar och krafter, hvilka med vida mera framgång skulle kunna för ändamålets vinnande på annat sätt användas; att, så länge rättigheten för menigheter och enskilda att förfoga om karantäns- och spärrnings-åtgärder qvarstår, tillräcklig kontroll emot godtyckligt förfärande och underlåtenhet att fullgöra de vid en sådan rättighet fästade vilkor, icke kan åstadkommas, i hvilket hänseende erfarenheten ock visat, att så väl samhällen som enskilda personer låtit af förskräckelse för farsoten förleda sig lill åtgärder, sorn vittna om hårdhet och omensklighet; att dessa anstalter särdeles menligt inverka på handel och näringar samt sålunda icke sällan orsaka bekymmer för utkomst, om icke nöd, bland det fattigare folket, hvilket, i allmänhet saknande förråder, dessutom skulle kunna betagas tillfälle att från annan ort anskaffa det nödvändigaste till sitt lifs uppehälle; att, vid tillämpning af spärrningssystemet, undantag måste göras för vissa personer, såsom läkare och andra embets-och tjenstemän, skjutsande, med flera; samt att farsoten och dess härjningar synas företrädesvis böra motverkas genom ändamålsenliga sundbels-åtgärder, såsom befordrande af renlighet och vädervexling i bostäder, användande af tjenliga födoämnen och kläder, noggrann uppmärksamhet å de första tecknen till sjukdom, inrättande af sjukvårds-anstalter m. m.
Rikets Ständer hysa alltså den öfvertygelse, alt rättigheten för menigheter och enskilda, att vidtaga karantänsoch spärrnings-åtgärder med afseende å kommunikationen inom riket, vare sig pä vägar, insjöar, strömmar, kanaler eller vid kusterna, bör upphöra, men att i stället må meddelas lämpliga föreskrifter om hvad till förekommande af farsotens utbrott och till mildrande af dess häftighet kan finnas ändamålsenligt att tillgöra.
Slutligen hafva Rikets Ständer funnit, att det i många afseenden skulle blifva fördelaktigt, om alla allmänt gällande stadgande!), rörande åtgärder emot kolera-farsotens införande och spridande i riket, blefvo i en eller uti så få författningar som möjligt sammanförda.
På grund.af hvad sålunda är vordet anlördt, få Rikets Ständer i underdånighet anhålla, det E. K.
M:ts täcktes i Nåder låta utfärda förnyade städganden, angående hvad iakttagas bör, så väl till förekommande-af kolera-sjukdomens införande i riket från främmande land, som ock till motverkande af denna farsots uppkomst och spridande inom riket och till minskande af dess härjningar, sedan den utbrutit, äfvensom Rikets Ständer tillika få underdånigst anmäla sin önskan, att ifrågavarande stadganden mätte innefatta följande hufvudbestämmanden: l:o att karantäner emot farsotens införande från främmande land väl må bibehållas, men att i betraktande må tagas, om icke karantäns-tiden för fartyg och passagerare, kommande från smittad ort, må kunna förkortas, samt om ej fartyg, kommande Expeditions-Utskotlets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 84. 143 frän ort, sorn, enligt nuvarande föreskrifter, anses misstänkt för smitta, må kunna från karantäns undergående helt och hållet befrias; 2:o alt E. K.