Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till fullmäktige i Riksbanken och Riksgäldskontoret samt til! revisorer af Statsverkets, Bankens och Riksgäldskontorets tillstånd, styrelse och förvaltning, skola ej andra väljas, än sådane, som kunna vara riksdagsmän och ledamöter af utskott.
Ej eller må till revisor utses den, som vid något af dessa verk är redovisande eller löntagande. § 76.
På samma gång och på lika sätt, som fullmäktige och revisorer, enligt förestående fyra §§, utses, tillsättas jemväl suppleanter, alt, vid inträffande förfall för de förra, träda i deras ställen, nemligen för fullmäktige i Riksbanken Tre suppleanter, för fullmäktige i Riksgäldskontoret
Två, och för hvarje års revisorer Sex, hvilka sistnämnde väljas till halfva antalet af hvardera kammaren. § 77.
Riksförsamlingens nämnder och valmän utse sjelfve bland sig sina ordförande. § 78.
Vid alla tillfällen, då personer komma under omröstning, iakttages, att namnsedlarne, så framt de skola blifva gällande, böra vara enkla, slutna, hoprullade, omärkta och fria så väl från all tvetydighet i anseende till personernes namn, som från oriktighet i anseende till deras antal.
Meddelande af Riksförsamlingens beslut. § 79.
De framställningar till Konungen, hvilka Riksförsamlingen besluter, skola, äfvensom svaren på hans till Riksförsamlingen aflätne förslag, genom skrilvelser till Konungen atlemnas.
A Konungens propositioner i frågor om stiftande, ändring, förklaring eller uppbäfvande af grundlag, eller af allmän civil-, kriminal- eller kyrkolag, skola Riksförsamlingens svar, derest beslutet innefattar bifall till Konungens förslag, på Rikssalen, å dag, som Konuugen utsätter, öfverlemnas. § 80.
Ingen expedition öfver något
Riksförsamlingens beslut må utgå, förr än den blifvit i kamrarne justerad och behörigen underskrifven. 62 Konslilulions-Ulskollets Memorial, JV' 7.
I mål, som blifvit af något bland de stiindiga utskotten handlamde, skola från Riksförsamlingen utgående skrivelser uppsattas och expedieras af kansliet hos det utskott, som ärendet beredt.
Uppsättandet och expedierandet af andra för begge karnrarné gemensamma skrifvelse!', äfvensom af riksdagsbeslutet, besörjes genom ett serskildt Riksförsamlingens kansli, under inseende af två inom första och två inom andra kammaren dertill utsedda ledamöter, hvilka jemväl, tillika med kamrarnes talmän och vice talmän, tillkommer att utse och förordna de tjenstemän, som Riksförsamlingen anser för detta kansli erforderlige; egande den ledamot af Statsrådet, som Konungen dertill förordnar, rättighet att öfvervara riksdagsbeslutets justering i de delar, som röra Konungens yttranden.
Riksdagsbeslutet skall af Riksförsamlingens ledamöter underskrifvas och beseglas.
Öfrige från Riksförsamlingen utgående expeditioner undertecknas endast af talmännen.
§ Bl l)e allmänna stadgar och förordningar, hvarom Konungen och Riksförsamlingen under riksdag gemensamt beslutat, skola dock endast i Konungens namn och med Dess underskrift utfärdas. § 82.
De i Riksförsamlingens kamrar förda protokoller samt öfriga riksdagshandlingar skola, på statens bekostnad, så tidigt ske kan, af trycket utgifvas, de sednare fullständigt och prolokollerne i den mån, kamrarne hvar för sig förordna.
Riksdagens afslutande. % 85.
Ej må lagtima riksdag, utan Konungs och Riksförsamlings sammanstämmande beslut, upplösas, innan Fyra månader förflutit från den dag, då Konungen låtit till kamrarne öfverlemna
Sin proposition om statsverkets tillstånd och behof.
Efter denna tid eger Konungen makt att riksdagen upplösa, när
Derest, när riksdagen upplöses, Riksförsamlingen icke staten reglerat eller ny bevillning till bestämdt belopp sig åtagit, förhålles, såsom i 90 § Regeringsformen för slikt fall stadgadt är.
Urtima riksdag kan af Konungen när som helst upplösas.
Konstitutions utskottets Memorial, M 7. 63 § 84.
Då riksdag fulländad är, infinna sig, på Konungens kallelse och efter förrättad gudstjenst, Riksförsamlingens ledamöter, under talmännens anförande, på rikssalen och framföra, genom första kammarens talman, till Konungen sin tacksamhet och sina välönskningar, hvarefter riksdagsbeslutet uppläses.
Konungen förklarar deruppå sjelf, eller genom någon af Statsministrarne, riksdagen vara afslutad och hemförlofvar Riksförsamlingen.
Riksdagsmans personliga rättigheter. § 85.
Riksförsamlingens ledamöter kunna, i utöfningen 3f deras riksdagsmannabefattning, icke bindas af andra föreskrifter än rikets grundlagar och de för riksdagsärender behandling gällande ordningsstadganden. § 86.
Yarder riksdagsman, under påstående riksdag, eller under resa till eller från riksdagen, med ord eller gerning ofredad af den, som känner, att han i sådant ärende stadd är, eller sedan han sjelf det lillkännagifvit, eller varder han efter riksdagen, för riksdagsgöromålens skull, så behandlad, skall sådant enligt, allmän lag anses och straffas.
Skulle någon enskild man, eller någon korps, militär eller civil, eller ock någon menighet, af hvad namn den vara må, antingen af egen drift, eller med an - ledning af befallning, försöka att våldföra Riksförsamlingen, eller dess afdelningar, eller störa friheten i deras öfverläggningar och beslut, skall sådant anses som förräderi; ankommande på Riksförsamlingen att slika förbrytelser i laga ordning beifra låta. § 87.
Ej må någon för sina gerningar eller yttranden, i egenskap af riksdagsman, kunna under tilltal ställas, eller sin frihet beröfvas, utan att den kammare, till hvilken han hörer, sådant tillåtit genom uttryckligt beslut, deruti minst fern sjettedelar af kammarens, vid omröstningen tillstädesvarande, ledamöter instämt; egande dock ingen att häraf taga sig anledning till frikallelse från författare-ansvar enligt Tryckfrihetsförordningen.
Men öfverfaller någon, inom Riksförsamlingen eller dess afdelningar, den andre med hugg och slag, eller nyttjar emot honom vapen, häfver 64 Konslitutions-Utskottets Memorial, JU 7. den angripande förverkat lifvet, ock må han, utan att vidare njuta riksdagsmannaskydd, till behörig domstol öfverlemnas.
Bcskylies riksdagsman för någon grof missgerning, må han ej kunna i häkte inmanas förr än, efter anställd ransakning, domaren sådant skäligt pröfvat, så vida han ej å bar gerning funnen varder; gällande likväl, om han cfler domstolens kallelse sig ej inställer, hvad allmänna lagen i slikt fall stadgar.
Ej må riksdagsman häktas för mindre förbrytelser eller, under påslående riksdag, för skuld insättas.
Dock skall hans egendom ej vara från laga utmätning frikallad.
Icke heller kan någon riksdagsman ifrån annan ort, medan han för riksdagens skull sig å riksdagsorten uppehåller, utom i ofvan omförmäldta svårare fall, dragas derstädes för rätta, med mindre han sökes för gäld, som han under den tiden sig der åsamkat. § 88.
Ingen riksdagsman må kunna förmenas alt riksdagen bivista; dock gäller under krigstid undantag härutinnan för militärpersoner, då de i rikets tjenst af Konungen beordras. § 89.
Riksdagsman må ej från riksdagsorten afresa, eller från riksdagsöfverliiggningarne sig afhålla, med mindre han dertill undfått, genom protokollsutdrag, tillåtelse af den kammare, hvartill han hörer.
Är han ledamot i utskott, skall han först derstädes anmäla sig till ledighets erhållande, och derefter gifva sin åstundan i kammaren tillkänna; börande, i fall ledigheten beviljas, en suppleant utses att under tiden intaga hans plats i utskottet.
Utan synnerliga skäl må ej längre ledighet, än för tre veckors tid, beviljas.
Den, som utan lof från riksdagsorten afreser, eller utöfver undfången tillåtelse från riksdagen uteblifver, skall ansvara, på sätt 61 § Yahagen för likartadt fall stadgar. § 90-
Af statsmedel skola arfvoden till högst en och en half Riksdaler silfver Specie om dagen utgå till Riksförsamlingens samtlige ledamöter, äfvensom resekostnads-ersättning åt de riksdagsmän, sorn icke äro i riksdagsorten bosatte.
För hvarje lagtima riksdag anordnas dessa arfvoden och ersättningar till de belopp, sorn å föregående lagtima riksdag blifvit bestämde, och hvilka äfven böra gälla för urtima riksdag, som under mellantiden inträffar. § 91- Konslilulions-Ulskollels Memorial.
M 7. 65 § 91- Fullmäktige i Riksbanken och Riksgäldskontoret samt Riksförsamlingens revisorer kunna ej, i och för deras befattning, emottaga befallningar, utan af Riksförsamlingen och i enlighet med dess instruktioner; ej heller till ansvar och redo ställas, utan efter Riksförsamlingens beslut och i laga ordning.
De njuta för sina gerningar och yttranden, under samma befattning, den säkerhet, som riksdagsmän, enligt denna grundlag, tillkommer. % 92.
De hos Riksförsamlingen eller dess afdelningar anställde tjenstemän och betjente njuta, under riksdagen, samma säkerhet som riksdagsmän, och erhålla af statsmedlen en efter göromålens vigt och mängd lämpad vedergällning, som af Riksförsamlingen för hvarje riksdag bestämmes.» Uti Herr Brinc/cs reservation instämde Herrar Cassel och Berger.
Af Riksdagsfullmäktigen Per Sahlström: »1 anledning deraf, att jag, vid pröfningen af det numera underkända Kongl.
Maj:ts förslag till förändrad representation, för min del gillat samma förslag, samt då jag har all anledning antaga, det hvarje nytt förslag i denna syftning kommer att gå miste om dess ändamål, och blott verka till uppskjutande af denna angelägna reform, till en långt aflägsen tid, hvilket icke utgår från de grundsatser, eller omfattar de principer, som i ofvannämnde Kongl, förslag voro lagda till grund för representationens skeende ombiidning, får jag för min del förklara, det jag ansluter mig till den reservation och det förslag, som af några af vällofl.
Borgareståndets ledamöter inom utskottet, genom Herr Brinck, ingifvits, hvilket jag är öfvertygad, att detta sistnämnda förslag närmast uppfyller den med borgerligt tänkande och upplysta delens af nationen förhoppningar, och således kan ega hopp att varda såsom sådant gilladt.» Rik. lill R St.
Prot tJtSO & 18S1. 5 Sorni 7 Haft. 9 \
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN, ISSI. Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 7. 1 Af Riksdagsfullmäktige!) Bengt Gudmundsson: “Öfvertygad, att det förslag till ny Riksdagsordning, som Höglo-tTiga Konstitutionsutskottet nu beslutat att till Riksstånden öfverlemna, icke skulle kunna afhjelpa de hufvudsakligaste brister och olägenheter, som ståndprincipens bibehållande i, national-representationen måste medföra, kan jag ej biträda detsamma.
Dessa äro nemligen icke endast att tillskrifva de visserligen olämpliga och tunga formerna.
Vida mera- härflyta de från den söndrande anda, hvilken är oskiljaktig från ståndsväsendet.
Det är denna anda, som beklagligen alltför länge vållat vårt fäderneslands svaghet, genom svårigheterna såväl för Regeringen som Folket att göra en allmännare och tidsenligare anda gällande i vårt samhällsskick.
Genom en del hittills orepresenterade klassers inblandande i de nuvarande Rikssstånden, skulle förhållandet på det hela blifva detsamma som hittills.
Den af stridiga intressen vållade splittring, som nu råder emellan Riksstånden och der vållar i de vigtiga— ste frågor skiljaktigheter, som icke kunna till allmänt väl sammanjemkas, densamma skall förblifva hos de ståndsvis valde representanlerna; och försöket att mildra inflytelsen deraf, genom representanternes fördelning på ett rum, samt genom lemnad rätt åt en öfvervägande pluralitet att kunna någon gång besegra två Stånds motstånd, skall påtagligen leda till intet resultat.
Sällan, eller någonsin skall, i de folkets välfärds-angelägenheter, som egentligen äro af största vigt att få opartiskt och upplyst behandlade, en sådan pluralitet kunna i den föreslagna Riksnämnden uppstå, och således skall allt komma att ändock bero på de fyra Ståndens serskilda omröstningar, hvilka skola sannolikast blifva så mycket ensidigare, som sjelfva den nya föreslagna formen snarare förstärker än försvagar de stridiga intressena.
Då jag sålunda ansett mig skyldig mitt fosterland och mine medborgare, att bestrida den föreslagna förändringen, men tillika icke ansett mig böra i hela dess vidd söka göra gällande de principer för en representations-reform, hvilka jag, såsom ledamot af Konstitutions-utskottet, vid 1844 — 1845 och 1847—-1848 årens riksdagar hyllat och hvilka då äfven af mitt Stånd blifvit delade, är det min skyldighet att framlägga motiverna derför.
I det förslag, jag 1845 afgaf och 1848 åter, med några obetydliga förändringar, framställde, och hvilka då af Bondeståndet förklarades “utgöra Ståndets gemensamma lankar“, hade jag ansett mig böra förena den enkla form för sjelfva representationens sammansättning, hvilken medgaf ett stort antal val-distrikter, utan att allt för mycket stegra antalet af repreBih. till R.
St, Prof. 1850 §■ 1851.
3 Sami. 8 Haft. 1 2 Konstitutions-Utskottels Memorial, V.-o 7. sentanterne och derigenom fördyra representationens kostnad, med bibehållandet af en, såväl för borgare som allmoge hittills vanlig röstskala, hvilken jag dock sökte göra så litet inskränkande principen af allmän valrätt, som med tidsförhållandena och allmänna öfvertygelsen ansågs förenligt.
Huruvida denna åsigts antagande hade kunnat blifva nvltigt för Svenska folket, lemnar jag åt en hvars bättre omdöme.
Det troliga Sr, att hvad derigenom kunnat vinnas till lugnande och tillfredsställande af de utom Stårids-representationen befintlige, och inom densamma under obelåtenhet verkande elementer, har uleblifvit, liksom äfven hvad genom formernas enkelhet och andans allmänlighet kunnat på samma gång gifvit folket och regeringen större och enigare krafter att bereda landets väl.
Under tiden hafva likväl såväl allmänna tänkesättet om lämpligaste representations-formen, som anspråken på ett ännu fullständigare erkännande af den, lika mycket ur kristlig som stulsrättsenlig synpunkt, dyrbara persontighets-principen, gjort sig alltmera gällande.
Genom Reform-sällskapernas, isynnerhet det så kallade allmänna Reformmötets i Orebro nitiska bemödanden, och genom fosterländske upplyste mäns nedlagde arbeten, har reform-saken gått fram i opinionen och grundsattser blifvit allmännare antagne, hvilka förr eller sednare måste mäktigt inverka på denna stora frågas slutliga lösning.
Att pröfva dessa grunder, att öfvertyga sig om deras rättvisa och ändamålsenlighet, att öfverväga, till hvad grad de kunna och böra tillämpas under utvecklingen af vårt samhällslif, se der hvad som är hvarje rättskaffens riksdagsmans pligt emot fosterland och medborgare!
Jag har bemödat mig derom!
Jag har funnit mig böra i mycket instämma i dessa åsigter.
Och vid betraktandet af förhållandena; vid den uppmuntrande erfarenheten, att pluraliteten af mitt stånd, villigt ansluter sig till de hufvudsakligaste grunderna i det till Utskottet ingifna, men af Utskottets pluralitet förkastade så kallade Orebro-förslaget; och i den öfvertygelsen, att det nämnde förslaget ändock eger de största sympatierna hos de flesta folkklasser, hvilka med förhoppning vänta af oss ett nitiskt beredande af representations-förändring, har jag ansett mig, med vidhållande af det förslagets principer, böra såsom min reservation afgifva ett förslag till ny Regeringsform och Val-lag.
De deri föreslagne förändringar i det allmänna Reformmötets förslag, som icke inskränka sig lill blotta obetydliga redaktions-förändringar, och hvilkas anledningar en hvar vid jemförelsen lätt sjelf inser, äro hufvudsakligen följande: l:o.
Att lagtima riksdag endast borde utsättas till hvart tredje år.
Ett rådrum torde ännu en tid behöfvos, dels för Hegeringen, att kunna utföra de reformer, för hvilkas be - Ko n s tihtlio ns- lits k o Hets Memorial, N:o 7. 3 slutande egentligen en ny representationsform är behöflig och] önskvärd; och detta utfö rande, om det skall kunna utveckla några följder och rätt bedömmas, bör hafva någon tid att verka, så alt de ögonblickliga offer och enskilta olägenheter, vanligen hvarje större förändring i samhällsförhållandena medför, ej må genast framkalla reaktion och återtagne beslut; dels på det att nationen må inse verkningarne af sjelfva det nya representationssättet; och slutligen riksdagsterminerna infalla någorlunda samtidigt med norrska representationens sammanträden. 2:o.
Att, i följd af den tre-ånga mellantiden af riksdagarne, landstinget utväljes för sex år, eller för allenast
Iva lagtima riksdagar och de urtima, som under tiden kunna ifrågakomma.
Jag bar, då mina ståndsbröder ryckas hafva öfvergifvit den enklare och säkerligen eljest ändamålsenliga principen att, i likhet med norska stortinget, endast bilda representationen lill öfverläggning i två afdelningar, genom val inom sig vid riksdagens början, irott mig böra antaga det sätt att bilda landstinget, hvilket såväl Borgare- och Bondestånden godkände 1840 och 1844, som äfven det allmänna Reformmötet antagit i sitt förslag.
Det är i all min öfvertygelse bättre, än att antaga olika val i landet för en serskild kammare.
Huru man vill ställa dessa, aflägsnar man sig från den enda, sanna och rätta principen för national-ombudens utväljande, hvilken måste vara, att desse blifva de bäste, de dugligaste, de, som ega det väljande folkets största och allmännaste förtroende, (ienom olika val intvirigas man tili godtyckliga stadganden och kategorier, qvalifikationer eller andra, jag vågar kalla det upptåg, för att få utseende af djup beräkning öfver intressenas jemvigt, m n lemnande just derigenom nationens angelägenheter, till de enskilta intressenas djerfva spel.
Huru man än vill försöka att ordna dessa olikheter i en hvar sjelfständig medborgares naturligt jemlika valrätt, skall ett allmännare missnöje deraf uppstå, hvilket tillintetgör allt det goda, som med den representativa statsformen åsyftas; och alla de tillställningar och uträkningar, jag ännu hört och sett i denna väg , hafva befästa t min öfvertygelse, alt det enda rätta och för vårt folk önskvärda är ett enkelt och uppriktigt användande af den samfälda valprincipen, för älla, som i sin egenskap af fria, sjelfständiga och till statens samt familjernas uppehåll bidragande män, ega naturlig 'rätt att välja de ombud, som skola uttala folkets behof och önskningar, samt bevaka dess rätt och bästa.
Allt har öfvertygat mig, att, om ett enkelt och jemlikt valsätt stadgas för de allmänna valen i landet, skäll man i de sålunda utvalde säkrast finna de bästa, de klokaste oell de med personliga förhållan lena bäst bekanta valmän till den för flera år valda ser - \
Konstitutions- Utskottets Memorial, N:o 7. skilta afdelningen; ty dessa folkvalda representanter skola kunna utföra äfven det uppdraget med full sakkännedom, och då de öppet välja personerna, handla de under en kontroll af folket, hvilken måste ännu mera betrygga valens fördelaktighet för hela landet.
Jag hav endast trott mig, i följdriktighet med folktingets val serskildt från städer och landsbygd, böra betrygga städernas valde representanter att äfven få välja för sig ett bestämdt antal till landstinget, på det ej möjligen dessa i minoritet skulle se ingen enda der representera rikets släder.
Hvad, Val-lagen angår, har jag icke kunnat öfvertyga mig, att det ännu vore lämpligt utsträcka rösträtten alldeles så långt, som Orebro-förslaget.
Jag värderar det ädla i Reform-mötets motiver.
Jag hoppas, att den tid ej är aflägsen, då rösträtten skall kunna ännu mera utsträckas, än jag nu vågar föreslå.
Jag skulle vara färdig, att villigt lemna rösträtt äfven åt krigsmakten, då den är i sina hemvist och kan handla fritt efter sin individuella öfvertygelse; och jag skulle gerna önskat att medgifva den åt torparen och sjelfva tjenstekarlen, då förhållandena sådant tillåta.
Men innan regering och folk, genom en sann, upplyst, opartisk och enig folkrepresentation, fått i endrägt ordna de väsendtligaste nödige förbättringar i vårt stats- och samfunds-lif; innan krigslagarne ställt krigsmannen i allt det medborgerliga förhållande, som är förenligt med hans pligt mot fosterlandet; innan folkundervisningens välgerningar hunnit spridas till nationens stora massa och ställt en hvar i det oberoende tillstånd, att kunna med förstånd och urskiljning afhandla om sin tid och sin arbetskraft; innan tjenstehjonsstadgan blifvit lika betryggande för tjenaren som för husbonden; innan, med ett ord, alla de af borgarens och bondens flit och omtanka nu uppehållna militär- arbets- och tjenare-klasserna kunnat vinna den sjelfständighet och upplysning, som, på samma gång de göra dem mera oberoende, äfven ingifva dem ett större förförtroende till landets lagar och öfverhet och en större kärlek eller tillit till de andra folkklasserna : och delta kan omöjligt uppnås, utan att en ny representationsform lemnar tillfälle åt de samhället nu uppehållande krafter, att med full frihet och omtanka bereda öfvergången: innan dess, kan min röst aldrig gifvas till en så utsträckt valrätt, att sjelfva öfvergången, förhastad och omogen, långt ifrån alt lugna och betrygga, skulle snarare blifva ett medel till förstöring af de ringa garantier, vi ännu ega för de samhälls-bördorna hufvudsakligt bärande klassernas inflytelse på lagstiftningen och beskattningen.
Utur denna öfvertygelse härflyta de förändringar, jag gjort i allmänna Reformmötets Val-lag: en val-lag, som jag vill önska i en framtid må kunna blifva svenska folkets, Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 7. ö fastän försigtigheten nu bjuder, att ej i allt antaga densamma.
Dessa förändringar afse nemligen, att ännu inga andra arrendatorer oell jordtorpare böra få rösträtt, än de, sorn genom minst tre års kontrakter äro betryggade i sin besittning; att gemenskapen af arméen och flottan samt så kallad vaktbetjening icke ännu må utöfva rösträtt, annat än i de fall, då de ega fast egendom; att jemte tjenstehjon äfven stattorpare tills vidare uteslutas; samt att de, som under sista åren njutit understöd af fattigvården, men detsamma ej återgäldat, icke få i val deltaga.
Äfven har jag föreslagit, att de nuvarande fyra riksstånden skulle för den första riksdagen få tillsätta hela landstinget, då nya val-lagen göres gällande till folktings-valen, för att lemna dem en behöflig inflytelse på den närmaste tidens lagstiftnings-åtgärder.
Det är i öfverensstämmelse med dessa åsigter, som mitt vördsamma förslag är följande :
Förslag' till Regeringsform. i.
Sveriges Rikes Regeringssätt. § 1.
Rike skall styras af en konung och vara ett arfrike.
Ej må någon R. del från detta rike söndras genom försäljning, förpantning, gåfva eller på annat dylikt sätt. R. § 2.
Tbronföljden skall vara nedstigande och agnatisk, sådan som den finnes stadgad R uti Successions-ordningen af den 26 September 1810. § 3.
Svenska folkets till riksdag grundlagsenlig! valda ombud kallas riksdagsmän; församlade till riksdag utgöra de riksförsamlingen. § 4.
Grundlagar äro: denna regeringsform, lagen om val till folktinget, successions- R. ordningen af den 26 September 1810 och tryckfrihets-förordningen af den 16 Juli 1812, med de förändringar i samma förordning, hvilka sedermera blifvit fastställda, eller hädanefter kunna fastställas.
Hvad i successions-ordningen och i tryckfrihets-förordningen i afseende å Rikets Ständer blifvit stadgadt och omförmäldt, skall hädanefter på riksförsamlingen tillämpas.
Ej må någon för framtiden gällande förklaring af grundlagarne stadgas, r, utan på det sätt, som enligt 135 § iakttagas bör.
Efter sin ordalydelse skola de i hvarje serskildt fall tillämpas. . F. § 1. F. § 78. . F. § 1. F. § 85. F. § 83.
G Konsittutions- Utskottets Memorial, N:o 7. II. R. F. § 3. R. F. § 2. R. F. § 41. R. 0. § 62. R. F. § 94. R. F. § 91. R. 0. § 4. R. F. § 92.
R. 0. § 5. R. F. § 16.
Statsmakternas rättigheter och ömsesidiga förhållanden. § 5.
Majestät skall hållas i helgd och vördnad :
Hans gerningar vare mot allt åtal fredade. § 6.
Konungen skall alltid vara af den rena Evangeliska läran, sådan som den uti den oförändrade Augsburgiska bekännelsen samt Upsäla mötes beslut af år 1593 antagen och förklarad är. § 7. Konung vare myndig vid fyllda aderton år. § 8.
Då konung dör och thronföljaren ännu omyndig är, äge riksförsamlingen, utan afseende på något den aflidne konungens testamente angående riksstyrelsen, att förordna en, tre eller fem förmyndare, som, intill dess konungen myndig blifver, må regeringen i hans namn efter denna grundlag utöfva. § 9.
Skulle den olyckliga händelse inträffa, att den konungaätt, hvilken arfsrätten till riket uppdragen blifvit, på manliga sidan utginge, skall riksförsamlingen ny konung utkora, med bibehållande af rikets grundlagar. § 10.