Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öfvergå de till våld å person eller egendom; vare lag, som i 9, 10 och 12 §§ om uppror sägs. 14 Sammankommer menighet å landet eller i stad till öfverläggning om allmänt eller menigheten särskildt rörande ärende; dä må tillträde till sammankomsten ej offentlig Myndighet förvägras.
Ej må sammankomsten af Myndigheten upplösas, sä framt dervid ej företages något, som emot lag stridande är eller eljest allmän ordning störer.
Den, som underlåter att hörsamma Myndighetens bud i ty fall, straffes med böter från och med tio lill och med tvåhundra Riksdaler. 15 §.
Säljer eller köper man röst vid val till allmänt värf; straffes med böter från och med femtio till och med ett tusen Riksdaler eller fängelse i högst sex månader.
Lag samma vare, om någon, genom hot eller tubbande, valfriheten störer, eller eljest i val obehörigen verkar. 16 §.
Tager man häktad person eller fånge med våld lös af den, som honom gripit eiler i vård häfver, eller befriar man honom genom häktes eller fängelses brytande; varde dömd till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Gör man försök till brott, som nu sagdt är, och blef endast genom omstän digheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; straffes högst med straffarbete i två år. 17 <§.
Vid tillämpning af straff i fall, som i 16 eller 17 § sagdt är, skall Lag-Utskottets Betänkande Jtt 35.
19 synnerligt afseende göras å beskaffenheten af brott, derför den häktade eller fångne i häkte insatt eller dömd var. 19 Hvar som olofligen tager bort, rifver eller annorledes skadar offentlig
Griper nägon Konungens Befallningshafvande i embetet, i ty att han pantar nägot till sig eller egenmäktigt skiljer annan vid det han innehafver eller eljest sjelf täger sig rätt; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 21 §.
Bryter man offentlig myndighets insegel, hvarmed saker eller skrifter tillslutne äro, eller rubbar man lös egendom, som är satt i qvarstad eller utmätt; vare ock straffet böter eller fängelse i högst sex mannder. 22 §.
Bryter nägon mot förbud alt gods skingra eller mot förbud alt gifva annans gods ut; straffes med böter. 23 §■ Vägrar man inträde, ehvar det vora mä, åt den, sorn, i offentlig förrättning, eger att det fordra; bote från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler.
Vägrar man honom handräckning, den han berättigad är att fordra; bote högst etthundra Riksdaler. 11 Kap. Om fridsbrott. 1 §.
Gör man våldsgerning å den, som bevistar gudstjenst; dömes till straffarbete i högst två år.
Var våldet ringa, och kom ej deraf synnerlig förargelse; då må til! fängelse i högst sex månader elier böter, dock ej under femtio Riksdaler, dömas. 2 g. Störer man gudstjenst genom svordom eller oljud, eller kommer dervid eljest förargelse åstad; straffes med böter, dock ej under tjugofem Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Hvad i 1 och 2 §§ stadgadt är gälle ock, om der sagda brott för— öfvas vid gudstjenst, som dem tillåten är, hvilka till främmande lära sig bekänna.
Störer man griftefrid, i ty att man olofligen upptager eller eljest misshandlar lik, som i graf lagdt är; dömes till fängelse i högst sex månader eller straffarbete i högst två år.
Misshandlar man obegrafvet lik; straffes med böter, dock ej under tjugofem Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 5 §.
Gör man våldsgerning å annan inom Konungens slott i hufvudstaden eller annorstädes i slott, hus eller gård, der Konungen vistas, eller å rum, der 20 Lag-TJtskoltets Betänkande Jtä 35.
Rikets Ständer eller deras Afdelningar eller Utskott församlade äro, eller inför sittande Rätt, Konungens Befallningshafvande eller annat allmänt Embetsverk; vare lag, som i 1 § sägs. 6 §.
Åstadkommer man å ställe, som i 3 § sagdt är, förargelse genom svordom eller oljud, eller annorledes; straffes efter ty i 2 § skils. 7 §.
Den, som i uppsåt att skada göra, eller eljest i vredesmod, emot annan drager knif eller svärd, eller spänner bössa, eller reser annat lifsfarligl vapen vid gudstjenst, som i 1 eller 3 g sägs, eller å sådant ställe, som i 5 § omtalas; varde, der ingen skada sker, ändock straffad med böter, ej under femtio Riksdaler. B §.
Gör man våldsgerning å annan för det han i sak inför Rätta, hos Konungens Befallningshafvande eller vid annat Embetsverk, sin eller annans talan fört eller vittnesmål aflagt, eller för att honom från sakens utförande eller vittnesmålets a Iläggande hindra; dömes till straffarbete i högst två år. 9 § Gör man våldsgerning å annan vid valförrättning, uppbörds-, kommunal- eller kyrkostämma, läsförhör, landtmäteriförrättning eller annan sådan offentlig sammankomst, eller då allmänt ärende eljest förehafves; varde den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande ansedd.
Bryter man annans hemfrid, i ty att man med våld, eller eljest mot hans vilja, intränger i hans hemvist, vare sig gård, hus eller fartyg, eller vägrar att derifrån, efter tillsägelse, sig begifva, eller ock dit sig insmyger eller der gömmer sig undan, ulan alt kunna skälig anledning dertill visa; straffes med böter, dock ej under tio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.
Begår någon sådant hemfridsbrott i uppsåt att annan våldföra; må, ändå att uppsåtet ej varder fulibordadt, till straffarbete i högst två år dömas. 11 §.
Bry tes hemfrid genom husrunsakan af obehörig person eller i olaga ordning; vare straffet böter, dock ej under tio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader. 12 §.
Bryter man hemfrid, i ty att man, af ondska eller öfverdåd, slår in fönster i annans hus, eller kastar i annans gård, lius eller fartyg in sten eiler annat; straffes med böter från och med tio till och med etthundra Riksdaler.
Sker det af okynne; vare bot högst femtio Riksdaler.
13 § Brott, som i 10, 11 eller 12 g sagdt är, må ej åtalas af allmän åklagare, der det ej of målsegande till sådant åtal angifves. 14 §.
Har man, utan sådant hemfridsbrott, som i 10, 11 eller 12 § sägs, gjort våld å annan, i hus eller gård, der han sitt hemvist hade, eller dit han i fara tillflykt tog, eller å fartyg, ehvad han till besättningen hörde eller eljest hade Lag-Utskottets Betänkande M 35. 21 lof eller lega för sig, eller ute å mark, då han sitt arbete förrättade; varde den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande ansedd. 15 g. Gör man oljud eller oväsende, eller far öfverdådigt fram, så att annan deraf skadas kan, eller kommer eljest förargelse åstad, ä allmän väg, gata eller torgplats, eller der allmän marknad eller auktion hålles; straffes med böter, högst etthundra Riksdaler.
Våldförer man annan å sådant ställe, som nu sagdt är; då skall den omständighet, vid straffets bestämmande för våldet, såsom försvårande anses. 12 Kap.
Om förfalskningsbrott. 1 §.
Den, som sig eller annan lill nytta eller att dermed skada göra, genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar eller ock förstör någon domstols eller annan offentlig
Myndighets dombok eller hufvudprotokoll, Kronans räken skapsböcker eller andra sådana handlingar eller skrifter, som till allmän nytta och efterrättelse äro; dömes till straffarbete från och med fyra till och med ätta år. 2 §.
Har någon antingen förfalskat allmän handling, som är utgifven i Konungens namn, eller i Rikets Ständers eiler deras Afdelningars, eller i domstols, Konungens Befallningshafvandes eller annan offentlig Myndighets, eller i särskild embets- eller tjenstemans uti ärende, som till hans embete eller tjenst hörer, eller å falsk skrift tillsatt eller annorledes förskaffat sig underskrift eller besegling, hvarmed sken af allmän handling deråt beredes; och har han af den falska handlingen, sig elier annan till nytta eller att dermed skada göra, bruk gjort; dömes till straffarbete från och med ett till och med fyra år. 5 §.
Var handlingen af mindre vigt, såsom betyg om frejd, fattigdom, sjukdom, eller annat dylikt; och har man deraf sig begagnat för att sig eller annan forthjelpa eller underhåll, sjukvård eller annan slik förmån åt sig elier annan förskaffa; då skall till straffarbete i högst ett år dömas. 4 §.
Den som falskeligen i annan persons namn skrifver köpebref, testamente, kontrakt, skuldebref, vexel, invisning, kredit- eller qvittobref, handelsbok eller annan enskild handling, som till bevis om rättighet eller befrielse från förbindelse tjenar, eller rigtig sådan handling genom tillägg, utplåning eller annorledes förfalskar; eller å falsk skrift tillsätter eller förskaffar sig underskrift, hvarmed sken af gällande handling deråt beredes; varde, der han den handling, sig eller annan til! nytta eller att dermed skada göra, begagnar, dömd till straffarbete fran och med sex månader till och med fyra år. 5 g.
Har man, på satt i 4 § sägs, skrifvit eller förfalskat och begagnat annan enskild handling, än de der nämnda, såsom orlofssedel, betyg om frejd, fattigdom, sjukdom eller annat dylikt; dömes till straffarbete i högst sea; månader 22 Lag-Vtsliottets Betänkande M 35. 6 §.
Brukar någon, i afsigt som förut sagd är, allmän eller enskild hand ling, den han vet falsk vara; straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort. 7 §.
Den som, sig eller annan till nytta eller att dermed skada göra, a papper, vara, mått, vigt eller annat, som med Statens eller andra allmänna stämplar eller märken tecknas, falskeligen dylika stämplar eller märken anbringar; eller förfalskar eller missbrukar stämpling eller märkning, som rätteligen gjord är; eller förfalskar det, som i behörig ordning blifvit stämpladt eller märkt; dömes till straffarbete från och med ett till och med fyra år.
Är ej bruk gjordt af det förfalskade; må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid.
Har man, i fall som sist sagdt är, af egen drift förstört det förfalskade eller genom vidtagna åtgärder förebyggt ali skadlig verkan deraf; vare från ansvar fri. 8 §.
Norska allmänna handlingar, stämplar och märken vare, om förfalsk ning eller missbruk deraf sker, lika med Svenska ansedda. 10 §.
I fråga om förfalskning af handling, som utfärdas af offentlig Myndighet i annan Stat, än nu sagd är, eller bruk af sådan veterlig falsk handling, gälle hvad om förfalskningsbrott, sorn i 4, 5 eller 6 § sägs, stadgadt är. 11 §.
Rifver, flyttar eller vrider man, i bedrägligt uppsåt, rå och rör eller annat gränsmärke, eller märke, som till betecknande af bestämd vattenhöjd satt är; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Eftergör någon guld- eller silfvermvnt, som inom eller utom riket gångbart är; dömes till straffarbete från och med fyra till och med åtta år.
Varder kopparmynt eftergjord!; då skall till straffarbete från och med sex månader till och med två år dömas.
Ilar man ej myntet utgifvit eller begagnat, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande, må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 13 §.
Den, som i bedräglig afsigt filar eller klipper guld- och silfvermynt, eller det eljest pä något sätt minskar, eller gifver åt ringare mynt sken af det, sora högre är; dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Är ej bruk gjordt af det förfalskade; må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 14 §.
Eftergör man sedel, som af Rikets Ständers Bank eller annat rikets allmänna penningeverk, af annan Stats Bank eller, med tillstånd af in eller utländsk regering, af enskildt penningeverk utgifven är, för att såsom penningar all - Lag-Utskottets Betänkande M 35.
23 manneligen gå och gälla; dömes till straffarbete från och med fyra till och med tio år.
Lag samma vare, der man rigtig sådan sedel förändrar, så att derigenom åt densamma gifves sken af högre värde, eller å dylik sedel, som upphört att gölla, utplånar tecken, hvarigenom sådant ulmärkes, eller eljest dermed vidtager åtgärd, hvarigenom sken af giltig sedel deråt beredes.
Har den, som sedel eftergjort eller, på sätt nu sngdt är, förändrat, sedeln ej utgifvit eller begagnat, må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 13 g.
Har man eftergjort mynt eller penningesedel, eller sådan sedel, på sätt i 14 § sägs, förändrat, och kan af omständigheterna pröfvas, att det ej i bedräglig afsigt skett; straffes ändå, der han ej af egen drift det eftergjorda eller förändrade förstört eller all skadlig verkan deraf förebyggt, med böter, högst etthundra Riksdaler. 16 §.
Utprånglar någon veterligen falskt mynt eller falsk penningesedel, straffes så, som hade han förfalskningen sjelf gjort.
Varder bedrägeriet yppadt innan skada skett; må tiden för straffarbetet nedsättas till hälften af den eljest för brottet stadgade minsta strafftid. 17 g.
Har någon blifvit med falskt mynt eller falsk penningesedel bedragen och, ändå att han sådant märkt, sedan det mynt eller den sedel till annan utgifvit eller sökt utgifva; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år. 18 g.
Har någon, antingen i uppsåt att begå förfalskning eller missbruk af stämplar eller märken, som i 7 eller 9 g omförmälas, eller att eftergöra eller förfalska mynt eller penningesedel, eller, med vetskap om annans uppsåt till sådant brott, förfärdigat eller anskaffat stamp, märkjern, form eller annat verktyg, hvarmed förfalskningen verkställas skulle, och kommer ej brottet till fullbordan; varde ändock dömd till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader.
Har man, i fall som i denna g sägas, af egen drift det förfärdigade eller anskaffade förstört eller obrukbart gjort; vare från straff fri. 19 g. Nu komma stampar, märkjern, formar eller verktyg, som i 18 g omförmälas och äkta äro, någon lofligen tillhanda: hörer honom ej till att dem vårda, bör han dem lill Konungens Befallningshafvande eller i annan allmän vård aflemna: gör han det ej och varda de af annan, utan hans vetskap och vilja, missbrukade; straffes med böter, högst etthundra Riksdaler.
Samma lag vare, om den, som efter behörigt uppdrag förfärdigat slika verktyg, underlåter att dem af - 24 La g-Utskottets Betänkande M 35. lemna till vederbörande, som dem beställt, eller dess kända bud, eller annorledes dem missvärdar, och missbruk deraf sker. 20 § Med falska stampar, märkjern, formar eller andra till förfalskning ämnade verktyg, sä ock med
Inad genom förfalskning tillkommit, skall sä förfaras, alt missbruk deraf ej ske kan. 21 g.
Den, som till straff efter 1, 2, 4, 7, 11, 12, 13, 14 eller 16 § falles, varde ock dömd medborgerligt förtroende för alltid förlustig; dock må i de fall, der enligt sista mom. af 12, 13, 14 och 16 §§ nedsättning af straffet eger rum, förlust af medborgerligt förtroende på viss tid ädömas.
Till påföljd, som sist sagd är, skall ock dömas, dä någon pröfvas skyldig till straffarbete efter 18 §. 13 Kap. Om mened. 1 g. Har nägon, emot bättre vetande, burit falskt vittnesbörd eller eljest afgifvit falsk utsaga, och det vittnesbörd eller den utsaga med laga edgång inför domstol, eller annorstädes efter domstols förordnande, bekräftat; dömes, för mened, till straffarbete från och med tvä tili och med sex år. 2 g.
Har någon genom mened bidragit dertill, att den, som oskyldig är, blifvit fälld till slratf, det han till fullo eller till någon del undergått; vare ock menedaren förfallen till straff efter 16 Kap. 3 g; och gunge, vid straffens tillämpning, som i 4 Kap. 1 g skils. 3 g.
Återkallar menedare, af egen drift, falskt vittnesmål eller annan falsk utsaga, förr än annan deraf skada lidit; vare straffet för hans brott fängelse eller böter. 4 g.
Förtiger den, som vittnar eller eljest på ed höres, hvad honom till upplysning i mälet veterligt är, och pröfvas han halva det of obetänksamhet gjort; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 5 g.
Har bekännare af lära, hvari edgång ej tillåten är, på annat, i stället för ed, vedertaget sätt, bekräftat falskt vittnesbörd eller annan falsk utsaga, eller har någon vittnat falskt inför Rätta, dä ed honom eftergifven varit; varde så ansedd, som hade han ed gått. 6 g.
Den, som gjort sig förfallen till straff efter 1 eller 2 g. skall ock dömas medborgerligt förtroende för alltid förlustig. 14 Kap. Lag-Utskottets Betänkande M 35. 23 14 Kap.
Om mord, dråp och annan misshandel. 1 §.
Den sorn, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfvar någon lifvet, skall, för mord, mista lif sitt eller dömas lill straffarbete på lifstid. 2 §.
Har någon gjort försök till mord, och blef endast genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende, brottets fullbordan förhindrad; varde han dömd till straffarbete på lifstid eller från och med sex till och med tio år.
Kom af geruingen ringa eller ingen skada; då må tiden för straffarbetet till två år nedsättas. 3 §.
Hvar som, i uppsåt alt döda, men of hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid eller i tio år.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel, af den driipne till vrede retad, eller öro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; dä må tiden för straffarbetet till fyra är nedsättas. 4 §.
Har någon genom uppsåtlig misshandel dödat annan, och skedde den misshandel med berådt mod, men ulan afsigt alt dräpa; dömes gerningsmannen till straffarbete pä lifstid eller från och med sex till och med tio är.
Aro omständigheterna synnerligen mildrande; då mä straffet nedsättas lill straffarbete i två är. 5 §.
Varder någon dråpen, såsom i 4 § sägs, men skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen lill straffarbete från och med tvä till och med sex år.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, lill vrede af den drapne retad, såsom i 3 § sägs, eller förekomma eljest synnerligen mildrande omständigheter; då må straffet nedsättas till straffarbete i ett år. 6 §.
Begår lifstidsfånge dråp, som i 3 eller 4 § sägs, och äro cj omstän digheterna mildrande; miste lifvet. 7 §.
Hofva flere deltagit i misshandel, hvaraf någon ljutit döden; då skall en hvar, som tillfogat den döde lifsfarlig skada, och, der ej viss skada var i sig sjelf lifsfarlig, en hvar, som tillfogat den döde någon af de skador, hvilka i förening orsakat döden, dömas till det straff, hvartill han, om den af honom åstad komna skadan ensam varit dödande, gjort sig förfallen.
Den, som å den döde gjort ringare misshandel, straffes för delaktighet i dråpet efter 3 Kap. 4 §, der ej gerningen eljest är med högre straff belagd. 8 §.
Kan ej utrönas hvilken eller hvilka tillfogat den döde skador, som i och för sig eller i förening varit lifsfarliga; vare straffet för den, som i uppsåt att döda gjort våld å den dräpne, straffarbete i högst sex år; för den, som med Bih. tdl 11.
Prot. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd.
U Häft. A 26 Lag-Utskottets Betänkande M 35. berådt mod, men utan sådant uppsåt, som sagdt är, deltagit i misshandelo, straffarbete i högst fyra är; och för den, som af hastigt mod och utan uppsåt att döda varit i görningen delaktig, straffarbete i högst tvä år. 9 g.
Är någon ouppsåtligen, genom vårdslö^-het, oförsigtighet eller försumme'se, vållande till annans död; dömes till böter, dock ej under femtio Riksdaler, eller fängelse i högst sex månader.
Var vållandet synnerligen groft; då må lill straffarbete i högst två år dömas. 10 g. Ilar någon misshandlat annan så, att han deraf fått svår kroppsskada, och var sådan skada åsyftad; dömes, om skadan skedde med berådt mod, till straffarbete från och med fyra till och med tio år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete från och med ett till och med fyra år.
Var, i sednare fallet, gerningsmannen, utan egen skuld, af den misshandlade till vrede retad, såsom i 3 § sägs, eller äro omständigheterna eljest synnerligen mildrande; då må tiden för straff'arbetet nedsättas till sex månader.
Med svår kroppsskada förstas i denna lag förlust af talförmåga, syn eller hörsel, svårt lyte eller annat svårt kroppsfel, stadigvarande svårt men ä helsa, eller lifsfarlig sjukdom. 11 §.
Har någon misshandlat annan, såsom i 10 § sågs, utan uppsåt att åstadkomma sådan skada, som i samma § nämnd är; då skall gerningsmannen dömas, om misshandeln skedde med berådt mod, till straffarbete från och med ett lill och med fyra år, och, om den skedde af hastigt mod, till straffarbete i högst två år.
12 g. Gör någon uppsåtligen sådan misshandel å annan, att deraf kommer mindre lyte eller kroppsfel eller lindrigare sjukdom, än i 10 g sägs; straffes högst med straffarbete i tvä år.
13 g.
För uppsåtlig misshandel, hvarå ringare eller ingen skada följt, vare straffet böter eller fängelse i högst sex månader. 14 g. 11 alva flere deltagit i misshandel, hvaraf kommit skada, som i 10 eller 12 § sägs; då skola, vid straffets bestämmande, de grunder, som i 7 § äro stadgade, tillämpas.
Kan ej utrönas af hvilken eller af hvilka skadan blifvit gjord, då skall en hvar, som i misshandeln deltagit, dömas, om skadan var af beskaffenhet, som i 10 § sägs, till straffarbete i högst två år eller fängelse i högst sex månader, och, om skadan ringare var, till böter eller fängelse i högst sex månader.
15 g.
Har någon, i uppsåt att göra skada eller eljest i vredesmod, emot annan dragit knif eller svärd, spännt bössa eller rest annat lifsfarligt vapen; då skall den omständighet, om skada sker, vid straffets bestämmande, såsom försvårande anses; och må, i ty fall, för sådan misshandel, som i 13 g sägs, till straffarbete i högst sex månader dömas.
Kommer ej skada, vare straffet böter från och med tio till och med femtio Riksdaler.
Lag-Utskottets Betänkande M 35. 27 16 §.
Nu kan så hända, att någon, under utöfning af laga rättighet att aga den, som under hans lydnad står, tillfogar honom skada, och är den så ringa, som i 13 § sägs, derför må han ej till straff fällas. 17 §.
Är någon ouppsåtligen, på sätt i 9 § sägs, vållande till kroppsskada, som i 10 § nämnd är; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader.
För vållande till skada, som i 12 § sägs, vare straffet böter, högst femtio Riksdaler. 18 §.
Har någon gifvit annan gift eller dylikt för att honom skada, och dör ban deraf; straffes gerningsmannen efter 1 § såsom för mord.
Kommer af den förgiftning svår kroppsskada; dömes till straffarbete på lifstid eller, der omständigheterna äro synnerligen mildrande, till sådant arbete från och med åtta till och med tio år.
Följer af gerningen ringare eller ingen skada, eller stadnar brottet vid försök; då skall till straffarbete från och med fyra till och med åtta år dömas.
Har någon, i uppsåt att annan till lif eller helsa skada, tillredt gift eller dylikt, men gitter ej att till fullbordandet af sitt uppsåt göra försök; varde till straffarbete i högst två år dömd, der han cj, af egen drift och förr, än brottet blef upp täckt, giftet förstört. 19 §.
Förgiftar någon, i uppsåt att skada andra till lif eller helsa, varor, som till salu hållas, eller hvad annat som helst, så att allmän fara för menniskors lif eller helsa deraf kommer; dömes till straffarbete från och med sex till och med tio år.
Får någon af den förgiftning död eller svår kroppsskada; vare lag, som i 18 § skils. 20 g.
Har någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning, som i 19 § sägs, och söker ej, ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; vare förfallen till straffarbete från och med sex månader till och med två år.
Får någon of förgiftningen svår kroppsskada; då skall till straffarbete från och med två till och med sex år dömas.
Ljuter någon deraf döden; dömes lill straffarbete från och med sex till och med tio år. 21 §.
Bryter den, som till försäljning af gift berättigad är, mot föreskrift, som lill förekommande af missbruk eller skada deraf blifvit gifven, eller säljer eller utlemnar den gift, som dertill oberättigad är, och får någon af giftet döden; dömes till fängelse eller straffarbete i högst två år.
Får någon af giftet svår kroppsskada; då skall till fängelse i högst sex månader dömas. 22 §.
Har qvinna, som af oloflig beblandelse blifvit hafvande, vid födseln eller derefter uppsåtligen dödat sitt foster, vare sig genom bandavcrkan eller underlåtenhet af det, som till fostrets bibehållande vid lif nödigt var; dömes, för barnamord, till straffarbete från och med fyra till och med tio år. 23 §.