Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med vaken blick och godt omdöme gjor- de hon sina iakttagelser öfver kvinnans olika ställning i Sverige och Tyskland.
Un- der de senare åren besökte hon flere gån- ger sitt fosterland och var då i tillfälle att konstatera, hur mycket längre vi i det af- seendet hxrnnit hos oss.
Många gånger ut- talade hon sin glädje öfver att det var i Sverige och ej i Tyskland, som hennes döttrar fått sin uppfostran.
» Jag kan inte begripa, att min man kunde gifta sig med en münchener-flicka, » brukade hon då skämt- samt tillägga.
Carola Boklunds minne kommer för visso att lefva genom många led af den släkt hon tillhörde.
Där skall sagan om denna söderns dotter, som här uppe i Norden ut- förde en ädel och god lifsgärning, berättas om och om igen.
Men hennes minne skall länge lefva äfven i en större krets.
» On ne meurt qu ' avec le dernier de ses amis, » heter det.
Och fru Boklund hade förvärf- vat många vänner, ej minst bland den yngre generationen, som hysa aktning för hvad hon verkade och tacksamhet för hvad hon gaf dem af godt föredöme och sann hjärtevärme.
Gurli Lind * Frihet ocli bojor.
Några tankar i kvinnofrågan af Fanny Chrysander.
jPngörelse är lösen nu för tiden, Och icke minst vill kvinnan varda fri.
Må framgent vi gå ut i striden Och slita banden, som vi fångslats i!
Men — må vi ock se till, då vi det göra, Att vi mot — väderkvarnar strid ej föra!
IDUN 1897 Vi tåga kanske fram med blixt och dunder Mot våld, som knappt i verkligheten finns, Och se och märka icke, hur därunder Af tusen starka trådar kring oss spinns Ett nät, som räknar sekelgamla anor, Hvars maskor kallas — nämligen, att just vid jultiden blir flertalet af människor på ett fruktansvärdt sätt öfver- ansträngdt.
Den visar oss att grottekvar- nen, långt ifrån att hvila, just då är i sin mest svindlande fart; den visar oss bodägare och fabrikanter, som låta sina arbetare ja- gas, tills de äro färdiga att störta af trött- het; den visar oss öfveransträngda husmö- drar och tjänarinnor; den visar oss post- kontor, där oro och brådska hålla tjänste- männen vakna till långt inpå natten o. s. v. Jag skall aldrig glömma det samtal mellan tvänne butikfröknar jag en gång åhörde strax före julafton det år, då influ- ensan härjade som värst och ökade de stac- kars arbetandes kval.
Det var icke många ord de yttrade, det var blott några korta misslynta frågor och svar, som de kastade till hvarandra, medan de rusade af och an för att expediera, men af dem framgick, att hvarje slags julfirande, äfven det an- språkslösaste, hade försvunnit ur deras dröm- mar, att all den glädje de begärde af de stundande helgdagarne var den ytterst nega- tiva att få lägga sig till sängs och riktigt sofva ut.
gamla, fula vanor.
Den vanan att vår nästa omildt döma, Att i hans öga genast se ett grand Harnt mycket hellre klandra än berömma Har snärjt oss alla uti hårda band.
Förr ' n vi den vanan lyckats öfvervinna, Kan man ej tala om en frigjord kvinna.
Vi låta icke mera oss förtryckas Af, hvad vi kalla, männens tyranni — Och det med rätta!
Dock må ej för ty ekas, Om här jag pekar på ett slafveri, Hvarunder vi oss alla lydigt böja: Mot våga vi ej rösten höja.
model Själfständig vill hon vara, nutidskvinnan, På rösträtt och på valrätt gör hon kraf.
Men borde hon dock icke dessförinnan Ha slutat upp att vara modets slaf Samt hafva mod att följa egna tycken I stället för den sista modenycken?
I andens rike vill hon intet stängsel Ju veta af — vill trotsa hvarje tvång.
Sin egen kropp hon likväl snör i fängsel, Som hämmar hennes lifskraft mången gång: Det är dock underligt, att ej försköning Hon äger m,ed sin egen andes boning!
Men har hon öfvervunnit dessa vanor Och vill så verka med de pund, hon fått, Såväl på gamla som på nya banor, Hon först sin kallelse dock rätt förstått.
När hon därunder som en ödmjuk kvinna Kan säga,: En genomgripande revolution på julfiran- dets gebit vore emellertid naturligtvis lika omöjlig som föga önskvärd; julklapparne bereda ju på så många håll en stor glädje, liksom den vid jultiden ökade omsättnin- gen af varor åstadkommer en måhända omistlig lyftning i penningemarknaden.
Men en hälsosam reform i juluppköpen skulle dock med god vilja ganska lätt kunna åstad- kommas.
För det första kunde vi mycket väl, utan att störa julglädjen, och utan att ruinera köpmännen, inskränka gåfvornas antal; icke beror väl den glädje de förorsaka på deras kvantitet, utan därpå, att de äro valda med omsorg och gifna med ett gladt hjärta, det vill säga utan något af detta hemliga knot öfver allt för stora utgifter, öfver svårig- heten att få de anslagna medlen att räcka till, ja, kanske rent af blott öfver svårig- heten att » hitta på » presenter åt dem, som redan ha fullt upp af detta lifvets goda, som inom så många familjer utgör den dolda afvigsidan af julklappsväsendets fröjd.
Herre, se din ijänarinna!
* Gör edra juluppköp i tidl M an må vid julens ärande fästa hvad betydelse man vill: man må, som de kristna, anse att denna högtid är instiftad till minne af Frälsarens födelse; man må med fritänkaren kalla den en det återvän- dande ljusets fest; man må, som flertalet människor, helt och hållet förbise den and- liga innebörden däri och uteslutande hän- gifva sig åt nedärfda vanors och barn- domsminnens makt, — i ett äro dock alla ense!
Julen bör och skall vara en veder- kvickelsens, en fridens, en glädjens högtid.
Det är därför med full rätt vi fordra, att samhällsinrättningama ordnas så, att hvarje individ, hur anspråkslös hans ställning än må vara, kan komma i åtnjutande af litet julglädje och julfrid.
Det är inga orimliga fordringar vi ställa på hvarandra, då vi begära, att åtminstone vid den tid, då öfver hela jordens krets tusentals klockor ringa in det glada bud- skapet o m frid och försoning, tusentals kär- leksmaningar höjas, vinningslystnadens och själfviskhetens grottekvarn skall hämma sina hjul och vi alla, stora och små, fattiga och rika, höga och låga, söka förhjälpa hvarandra till en » god j u l ».
Hur öfverensstämmer emellertid verklig- heten med dessa, som det tyckes, rimliga fordringar?
Tyvärr visas oss där en annan tafla än den brödrakärleken önskade att måla i ljusa färger.
Verkligbeten visar oss För det andra — och detta är ändå vik- tigare — borde vi göra våra juluppköp så- väl af matvaror och delikatesser som af toalett- och prydnadsartiklar i så god tid som möjligt; härigenom skulle många om- sorger och ansträngningar sparas, icke blott för butikbiträden, sömmerskor m.
fl., utan äfven för de köpande själfva.
Det mer och mer tilltagande bruket att vid jul och nyårstid omkringsända kort med välönskningar till vänner och bekanta in- går naturligtvis också som en betydande faktor i julöfveransträngningen, särskildt för posttjänstemän och brefbärare.
Äfven härvidlag gäller det, att vi kunde bespara våra arbetande bröder mycket obehag, om vi dels inskränkte julkortens antal (åtmin- stone hvad visitkorten beträffar, kunde de väl utan saknad alldeles slopas?
), dels af- sände dem i tid, det vill säga några dagar före de respektive högtiderna.
Särskildt skulle jag vilja ställa denna uppmaning till alla familjemödrar, på hvilka ju den största bördan af juluppköpen hvi- lar och som genom sitt exempel kunna verka inom vida kretsar.
Det är ju så ofta vi människor få göra stora ansträngningar och försakelser, utan att därför vinna annat än små, ja, kanske inga synliga resultat; 383 här föreslås blott en liten reform, som hvar- ken innebär försakelse eller ansträngning, endast litet påpasslighet, litet energi, och dock skulle den, konsekvent genomförd, i icke ringa mån bidraga att åt våra arbe- tande bröder och systrar realisera den sed- vanliga önskan o m en » god jul! » Mathilda Roo * Gossar och skjutvapen.
H v a d f ä d e r n a säg-a.
Y anledning af den i n:r 46 af denna tid- r ning framställda uppmaningen » enkan- nerligen till papporna » att yttra sig i » skjut- vapensfrågan » anhålles härmed om plats för några rader.
Utan tvekan vågar jag uttala den satsen, att skytte-idrotten, direkt och indirekt genom dess konsekvenser (friluftsvistelse, strapat- ser i skog och mark), kan vara af icke ringa betydelse för våra manliga ungdomars ut- veckling.
Allmän omdömes- och iaktta- gelseförmåga, ambition, sinne för naturens skönhet och intresse för naturliga, enkla tidsfördrif väckas och underhållas; kroppen starkes och händighet förvärfvas.
Med få ord: hos den uppväxande ynglingen fram- manas de olika faktorer, som äro betingel- ser för manlighet och praktisk duglighet, dessa begrepp tagna i genereL bemärkelse.
Läg- ger en gosse tydlig lust i dagen för att få för- söka sig på denna idrott, och ställa sig eko- nomiska förhållanden icke bestämdt hindran- de i vägen, böra därför föräldrarne » betänka sig två gånger », innan de motsätta sig deu af sonen framställda begäran: » låt mig få en bössa », och allra minst affarda saken med ett kategoriskt, reflektionslöst » n e j ».
Men huru skall man våga sätta skjutvapen i den oerfarne gossens hand?
Om därvidlag föl- jande omständigheter tagas i betraktande, bör, enligt min mening, den oroliga ängslan för sakens » farlighet » få vika inför gossens brinnande lust och af omsorg för hans na- turenliga utveckling till man.
Lämplig ålder.
Före 1 2 — 1 3 års ålder bör saken ej realiseras.
Skulle m ö j - ligen dessförinnan enträgna framställ- ningar afhöras från gossens sida, böra dessa bemötas med löfte o m upp- fyllelse vid ett bestämdt framtida till- fälle (t. ex. vid uppnåendet af 12 års ålder).
Lämpligt vapen.
Endast i största nöd- fall bör numera framladdningsgevär • — med ty åtföljande, större försiktig- het kräfvande handtering — komma ifråga.
Anskaffandet af ett salongsgevär — hvarvid, om möjligt, de allra billigaste kvaliteterna m e d dessas ringa håll- barhet böra ur rent ekonomisk syn- punkt undvikas — eller kanske ännu hellre af en finkalibrig (kal.
20 eller 28) bakladdnings-enkelbössa utgör basis för gossens första lärospån som skytt.
Lämplig följeslagare under de första 1 — 2 åren eller, allra helst, för ännu längre tid.
Häri ligger själfva hufvud- punkten.
Den af skyttelust sprittande gossen bör ej tillåtas experimentera på egen hand, utan bör ovillkorligen erhålla ledning af pålitlig, verkligt
IDUN 384 1897 sakkunnig person (äldre, skyttekunnig och äfven om det gäller att utrota skade- från sina platser, som skulle intagas af släkting eller bekant, för ändamålet djur, måste man ledas af tanken på att andra tillbuds stående.
Strejken var nära vidtalad skogvaktare el.
dyl.).
Skjut- söka göra deras död så snabb och smärtfri sitt slut.
En afton, några dagar innan det mäk- öfningar eller ströftåg med bössan som möjligt.
K o m själf ihåg och säg dina på axeln böra ej tillåtas, utan att kamrater att heller aldrig förstöra fågelbon tiga bolagets nådeport skulle stängas, satt den utsedde » instruktören » är när- eller göra de värnlösa varelser illa, som äro Elin Löman ensam i sitt rum, grubblande varande för att vaka öfver, att nödig oss anförtrodda.
Omhulda dem på bästa öfver hvad hon borde göra.
försiktighet iakttages.
sätt och smek de stackarne, som äro utsatta Förhållandet var att det för henne kan- Först när ett par år gått framåt och för omänsklig behandling! » ske stod mera på spel än för de flesta ynglingen därunder, tack vare sin Detta är min moders lärdom från min andra.
Elin hade nämligen en beundrare, äldre följeslagares föredöme och väg- tidigaste barndom, och jag skall alltid min- en ung ingeniör, hvarken fattigare eller ledning, förvärfvat sig insikt i skyt- nas den.
rikare än hon själf och med rätt goda ut- Djurvän.
tets teknik och förmåga att själf be- sikter att om några år kunna bilda ett döma mötande situationer, är han hem.
Hon höll mycket af honom och förtjänt af tillåtelse att sköta sig på drömde om en framtid vid hans sida.
egen hand — en tidpunkt, som un- Men så hade hon också en annan friare, der inga förhållanden bör anses vara en sådan där romanernas rike friare, som uppnådd förr än vid — låt oss säga har föräldrarnas samtycke, de lönehungriga Nutidsskildring af Emil Linders.
— 1 5 — 1 6 års ålder.
brödernas bistånd och föremålets dolda I dessa trenne punkter tror jag mig ogillande och hvars många år uppvägas af et var i dagarna för den stora kvinno- hafva sammanfört de för denna frågas b e - tungt packade penningpåsar.
strejken, — jag kallar den så, därför dömmande viktigaste momenten.
I viss Och allt detta stod ganska mycket i mån torde föräldrarnes gossen gifna tillå- att det var vår första större strejk, vid sammanhang med frågan o m Elin skulle telse böra tilläggas karaktären af kontrakt, hvilken de strejkande voro kvinnor.
återta sin plats eller dela de utestängdas Elin Löman var anställd vid det stora i det att bestämda villkor fastslås, hvilkas öde.
Miste hon platsen, kanske hon ej öfverträdande omedelbart medför särskild bolag, hvars personal proklamerat strejken, skulle kunna få en annau, och att gå straffpåföljd (t. ex. förbud att på något sätt hon hade som de hundratals andra lidit af hemma sysslolös skulle ej gå för sig: det enerverande arbete, som stal bort det idka skytte under l år).
Sådana vill- man var i hennes familj van vid att dött- kor kunna rent af uppsättas skriftligt för bästa af hvad ungdomen skänkte, hon hade rarna antingen togo platser eller också underlättande af den unges minne.
Hit sparat och försakat för att kunna göra det gifte sig, ett tredje tillät ej ekonomin.
stora underverket att reda sig själf på den höra t. ex.: Å h, hvarför hade &lt;man ej kunnat ge dem lilla aflöningen; när det blifvit för svårt, den lilla förhöjning de velat h a?
Då hade 1) Handtering af bössa eller ammu- hade hon följt de andras exempel och de sluppit strejka och hon hade i ro kun- nition i » instruktörens » frånvaro.
strejkat.
nat vänta på att ingeniörens inkomster 2) Påtaglig oförsiktighet (äfven om den- För resten var hon en liten söt tös med skulle bli så stora, att de räckte för två.
samma faktiskt ej medfört olyckor, burrigt hår och fylliga kinder, dem det t. e x.
: siktande på person, marsch ansträngande arbetet ännu ej hunnit att Hvarför?
Jo, därför att det fanns så många med spänd hane, kvarlämnande af göra bleka och magra.
Hon var från ett andra — — — Således gällde det kanske att välja mellan patron i bössan efter hemkomsten.
af de tusen stockholmshem, där man har A andra sidan är visadt välförhållande det rätt knappt o m slantarna, men ändock en återgång till bolaget och ett giftermål, förtjänt af uppmuntran, t. ex. i form af ökadt vill ge barnen en god uppfostran för att men ett giftermål m e d en annan än ho- nom, den älskade, ty han hade ju så litet anslag till ammunitionsinköp.
de sedan skola kunna försörja sig själfva!
ännu.
Hvad jag med detta obetydliga inlägg Nu efteråt har man.
nästan svårt att för- På allt detta tänkte Elin Löman, där hon velat framhålla är: stå något sådant som en strejk af kvinnor; dels att skytte-idrott ej kan frånkännas kvinnorna äro ju så tåliga, så försiktiga; satt hopkrupen i ett soffhörn med hjärnan en viss betydelse för ynglingens männen tyckte nära nog att denna strejk uppfylld af upproriska tankar.
kroppsliga och t. o. m. andliga ut- var ett ingrepp i deras rättigheter.
Plötsligt stördes hon i sina funderingar veckling, af att det knackade på dörren, och in kom Elin Löman var lika rädd som någon dels att den med nämnda idrotts planlösa för att bli utan plats, men likväl hade hon en flicka, troligen blott ett par år äldre än bedrifvande af omogna ungdomar före- strejkat, dels därför att förhållandena verk- Elin, men med något nervöst, oroligt i sitt nade faran kan förebyggas eller vä- ligen vore pressande och dels emedan hon sätt och djupa ringar rundt ögonen.
sentligen minskas genom ett konsekvent kommit under inflytande af nutidens stora Hon såg bra ut och hennes klädsel var tillämpande af bl.
a. ofvan närmare trollformel: » var kamrat! » vårdad, men hade en mera » manlig » prä- angifna villkor.
De första dagarna efter strejkens utbrott gel än Elins.
Det var Elins kamrat, Anna Till en sådan uppfattning har jag kom- hade gått, fyllda af entusiasm och seger- Klint, en som varit m e d i bolaget några mit under bekantskap med » systemet », både hopp, men sedan hade kommit andra dagar, år längre än hon och som nu fungerade som » instruerad » och som » instruktör ».
under hvilka man tyst gjorde sig den frå- såsom en slags ledarinna af strejken.
G. Th. M — r.
Så fort de båda flickorna hälsat på hvar- gan, om ej ändock till sist bolaget skulle andra, började de tala o m bolagets sista visa sig vara den starkare.
Dunkla rykten började gå om att nu ukas, men samtalet ville ej rätt ta fart.
Med anledning af redaktionens uppma- hade den eller den återgått till sin plats, Elin var ännu för mycket upptagen af sina ning till uttalanden i frågan o m » Gossar man talade med förakt om » strejkbryterskan » egna tankar och det såg ut, som den ny- och skjutvapen », så tager jag mig härmed såsom en falsk varelse, men i nästa ögon- komna hade något särskildt, som hon ville friheten sända följande: blick kanske man själf sökte vägen till bo- hafva sagdt.
Efter en stund kom det från henne kort Under rubriken » Gossar och skjutvapen » lagets byrå.
ha uti Iduns två senaste nummer före- Och så var det en annan sak som fyllde och bryskt: kommit uppsatser, som afhandla huruvida de strejkande med fruktan: för hvar och » Man säger att du.
kommer att gå till- barn böra få skjutvapen eller e j, och synes en plats, som lämnats tom, uppenbarade baka till arbetet i morgon! » fru B — m vara tveksam, innan hon gifver sig väl tio sökande, hvilka ville kom- Elin dröjde några minuter med svaret, sin gosse ett bestämdt nekande svar.
ma i åtnjutande af den ringa lönen.
De ty det föll henne in att hvad den andra Då man får veta, hvartill geväret skall stackars flickorna fingo lära sig att det sade kanske skulle komma att ske, och då vore det j u lika godt att redan nu bära användas, så finns endast ett svar, ett be- ej är utan skäl, som diktaren utropar: skammen för det.
» Att bröd skall vara så dyrt, stämdt: » Nej, mitt lilla barn.
Då du blir och så billigt kött och b l o d!
» stor och kan handtera skjutvapen, då skall Den andra log ett litet elakt leende och du få ett, men icke nu.
Tänk om du skju- De fingo erfarenhet af det billiga köttet sade i en försmädlig t o n: ter ett ben eller en vinge af en fågel eller och blodets konkurrens, de mångas kapp- » Ja, sextio kronor äro ju goda att ha — på annat sätt gör den illa, så att den får löpning om » det dyra brödet ».
som nålpenningar! » ligga och plågas, frysa och svälta ihjäl!
Sedan gick hon utan en hälsning och Kom så bolagets dråpslag mot de strej- Hvilken synd och hvilket djurplågeri!
I n - kande, förklaringen att de, hvilka ej inom viss utan att afvakta en invändning.
tet djur är skapadt för att misshandlas, tid inställt sig till arbete, skulle anses skilda Ä n n u en lång stund efter det Anna €n sirejkbryterska.
P Jz — 1 !Sfd A s e p t o l, # Chinosol-Lanolin-Crérne i tuber och Chinosol-Lanolin-Tvål % d e b ä s t a m e d l e n f ö r m u n n e n s o c h h u d e n s v å r d —
IDUN 1897 Klint gått, satt Elin orörlig kvar i soff- hörnet; den andras orättvisa ord hade gjort henne på en gång ond och ledsen och sam- tidigt kommit henne att fatta ett beslut i frågan.
Nästa dag bragte två händelser; den ena var att Elin Löman återtog sin tjänstgöring och på byrån mottogs med öppna armar af såväl kamraterna, som de öfverordnade.
Den andra händelsen var att en af huf vud- stadens större tidningar innehöll en skarp artikel mot det segrande bolaget, och hvari ut- talades en hård dom öfver alla » strejkbry- terskor ».
Under artikeln stod namnet på Elins gode vän, den unge ingeniören.
Doktor t Hagdahl.
Detta slag kom så plötsligt, så förfärligt oväntadt för Elin.
Han hade varit borta när strejken utbröt, och hon hade ej träf- fat honom, sedan han kommit hem; hon förstod, att han genast efter hemkomsten insändt sin artikel i den tro att han upp- trädde till försvar just för hennes intressen.
Det var en underbar dag, denna första arbetsdag efter strejkens officiella upphöran- de.
Det hade varit en tyst öfverenskom- melse mellan Elin och hennes vän, att han väntade henne utanför byrån vid tjänstgö- ringstidens slut och sedan följde henne till hennes hem.
Och de hade kommit att älska dessa vandringar genom folkfyllda gators vimmel, som tillät obemärkt v ä x - lande af mången förtrolig blick och månget ömt ord.
Skulle han komma i dag?
Det blefve en egendomlig syn, de strejkandes bålde rid- dare och en strejkbryterska!
Han kom e j.
Elin fick gå ensam den långa vägen hem, och när kvällen kom, grät hon sig till sömns liksom ett barn, som man först sagt: » du är en snäll flicka » och sedan fråntagit dess käraste leksak.
Men dagen därpå fick hon ett bref från honom, ett underligt bref, för långt för att vara ett afskedsbref, men fyldt af ord, bitt- ra som skriken från en slagen.
Han före- brådde henne, att hon svikit sina kamrater, och kallade henne f e g; i slutet af bref vet kom det dock som ett ödmjukt » förlåt », några rader o m att, ifall han vetat att hon skiljt sig från de andra, skulle han trots allt ej skrifvit gårdagsartikeln.
E j ett ord, som tydde på att han förstod, hvarför hon blifvit otrogen sina kamraters sak!
När Elin läst hans bref, blef hennes första tanke den, att hon måste förklara sitt handlingssätt för honom.
Hon fick en tydlig föreställning om, att sedan skulle allt bli godt igen.
Han hade i sitt bref ej sagt något om, att de skulle mötas, men det var som någon intalat henne, att han den dagen som vanligt skulle vänta henne utanför byrån.
Hur snabbt glömde icke Elin vännens alla beskyllningar för feghet och svek, när hon såg honom komma sig till mötes, en smula förlägen och med ett frågande uttryck i de mörka ögonen!
Hon fann ge- nast, att han var osäker om, hur hon upptagit hans bref.
Med en varm blick räckte hon honom handen, och sida vid sida togo de sedan vägen till hennes hem.
Först rörde sig deras samtal endast om obetydliga saker, men så småningom kom det in på det ämne, som så lifligt rörde dem båda — hennes handlingssätt, och Elin märkte, hur det insmög sig en viss främmande sträfhet i hans ton, när sam- talet kom att beröra strejkfrågan.
Skulle hon verkligen försöka att förklara, M e t torde vara få manliga författarnamn, som inom vår kvinno- och specielt husmoderliga värld åtnjuta en liknande popularitet som doktor Charles Emil Hag- dahls, den allbekanta, utmärkta kokbokens auctor.
Då därför underrättelsen ingår, att den gamle vetenskapsmannen tidigt i måndags morse i sitt hem här i hufvud- staden aflidit, skyndar Idun att meddela sina läsarinnor hans bild.
Hans familj har välvilligt ställt det senast tagna utmärkta porträttet af den aflidne till vårt förfogande.
Doktor Hagdahl var en i många afseenden rikt begåfvad och intressant personlighet.
Född i Linköping den 6 februari 1809, blef han student 1829, med.
licentiat 1838 och med.
doktor 1841.
Han slog sig som prakti- serande läkare ned i hufvudstaden, var se- dan en tid bosatt på Tidö i Västmanland, men återflyttade i medlet af 1850-talet till Stockholm, där han dock ej vidare utöfvade någon läkarepraktik.
Han sysselsatte sig i dess ställe med sociala och ekonomiska studier, samlade på offentligt uppdrag år för honom, hvarför hon handlat, som hon gjort?
Måste han ej uppfatta det som en öppen bekännelse af henne, att hon älskade honom, såsom ett illa maskeradt frieri?
Efter att ha tvekat några ögonblick tog hon mod till sig och sade honom allt, sade honom, hvarför hon svikit sina kam- raters sak.
När hon slutat sin-förklaring, öfverfölls hon af en underlig lust att gråta; det föreföll henne, som alla människor på gatan hört hvad hon sagt och nu sågo på henne med spefulla blickar.
Men så kom hon att se på honom, och då hon såg den stormande fröjd, som hans min utvisade, förstod hon, att hon handlat rätt, och att nu skulle intet kunna skilja dem två åt — — —.
Elin och hennes följeslagare hade nästan hunnit till målet för sin vandring, då de på afstånd fingo se en herre och ett frun- timmer, som kommo emot dem, inbegripna 385 1841 underrättelser o m fångvården i ut- landet och utgaf 1845 sin rapport om fän- gelserna i Tyskland, Schweiz, Frankrike, Bel- gien och England.
Som ekonomisk skrift- ställare intager han en mycket framstå- ende plats genom sina grundliga special- studier.