Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
lians forne gossar Äro karlar längesen, Alla aflagt sin examen, Lämnat gamla hemmet ren, Några flickor äro gifta, Andra hemma stannat kvar, Hjälpa mor på gamla da ' r, Och de raskt och hurtigt sträfva Med att spinna, sy och vä / va.
AAXW Lucie Wolffs Livserindringer u t k o m m o för A några månader sedan på norska - - författar- innan har, s o m bekant, under en ha) f lifstid varit primadonna i den glada o c h lifsfriska genren på norsk scen, o c h detta memoarverk hör onekligen till den angenämaste sommarläsning, man kan skaffa- sig, o c h sådana lefnadsminnen hafva vi tyvärr allt för få af i vår litteratur, ty man ser här liksom in igenom nyckelhålet på författarin nans andliga klädloge.
Det är en hel liten skå- despelarinna af Guds nåde, som redan hos bar- net gör sig gällande.
H o n har redan s o m liten flicka en mimisk talang, et Abespil, tror jag det på norska heter, hvars oskyldiga älskvärdhet d o c k i barndomshemmet vinner en m y c k e t fåta- lig publik, summa en — en, men ett lejon — det är fadern.
Fadern, Svend Johannesen, en origi- nell människa, med djupa andliga behof, hos Och notariens stolthet växer, Och han går med viktig min, Tittar på, hur väfven randas, Och hur flinkt de spinna lin, Ser i smyg på deras knippor, Hur de ökas på med fart. — Tycker det är underbart, Då de uppå dagen hinna Hvar sin lingarnshärfva spinna.
Och han är så nöjd och lycklig, Njuter utaf ålderns frid.
Och han älskar detta Näsby, Där han haft sin bästa tid.
Ej han märker, hur bekymret På hans gamla vänner tär — Han så litet själf begär — Då det skämtas glaät och skrattas, Tror man lätt att intet fattas.
» Ja ja, barn », sade fadern, » det är nå- got underligt i dig, det kan jag j u inse, men något godt är det, det är visst, o c h Gud skall nog visa dig vägen da skall gå.
Väfven o c h spinnrocken bli nog icke dina kamrater; d u har nog fått gåfvor, s o m skola användas på annat sätt, kan jag tro.
Jag har fått för mig, att Gud har tänkt, att du skall vara till gädje o c h uppmuntran för människor, som sörja o c h äro bedröfvade.
Han sän- der ofta sådana lifsglada själar s o m dig för att styrka o c h uppmuntra dem, o c h det är stort att kunna lindra sorg o c h bedröf- velse. » Visst är prostens bästa prästrock Blank och nött båd ' här och hvar, Och prostinnans &gt;svarta siden * Bemnor uti vecken har.
Och hans flickor ha bekymmer För sin enkla toilett, Fast — den saken ta de lätt, Och de gladt i dansen sväfva I den dräkt de själfva väfva.
Så en dag från domkapitlet Kommer det ett stort plakat, Prosten strålar utaf glädje — Han fått större pastorat!
Och de reda till sin flyttning, Allt är idel lust och fröjd, Blott notarien går så böjd, Tror att hjärtat rent skall brista, Att det kära hemmet mista.
Man redan hunnit Emot slutet af april, Då är gubbens styrka bruten, I sin bädd han ligger still '.
Då de andra ängsligt undra, Hur hans flyttning väl skall ske, Tyckes han helt fridfullt le, Som därvid han tänkte bara: • » Ser ni ej, hvart jag skall fara !- » Och hans » flyttning » sker så stilla Utan någon kamp och strid.
Flickorna, som sista natten Vakat bädden tätt invid, Se med undran, hur han strålar, Och hur lycklig han ser ut, Så en suck och allt är slut — Och i dämpad gråt de båda Döden första gången skåda.
Samma söndag uti kyrkan Prostens afskedsguästjänst var, Gubbens enkla, svarta kista Man till kyrkogärden bar.
Anspråkslös var jordafärden, Kistan prydd på lanåtligt vis Med en krans af lingonris, Men en sällsynt ros man (parar Tacksamhetens varma tårar.
— Tant Barbro, H u r man då k u n d e ha roligt!
Fadern sjöng sina bästa visor, o c h flickan gjorde o m alla sagorna hon läst till dialoger mellan olika personer o c h dansade o c h skrek o c h skrattade och grät, tills fadern ej längre visste, hvilken älfva o c h skogsfru o c h huldra o c h rå han fördt till världen!
Men öfverlycklig var han, så öfverlyck- lig s o m en människa med djupa naturtoner, slumrande i sitt bröst, o c h en hustru, som ej begriper ett ord af hvad han säger, kan vara, när han finner, att blod af hans blod, kött af hans kött uppstår i förklarad gestalt.
Han hän- gaf sig åt lyckan att äga henne, såsom hvarje fantasimänniska hade måst göra.
Och hvad h o n beundrade h o n o m sedan ' H o n förtäljer o m den- ne sin far m e d en hänrycknig, som är röraude vacker att höra.
Huru det gläder henne att kun- na o m h o n o m berätta denna vackra anekdot, som ger äfven honom samma obändighet som henne, när han s o m gammal man besökte fädernehemmet o c h måste gå vägen fram i snö o c h på obanade stigar, en riktig fjällväg, fast han redan var i kvarter o c h det var sent på natten.
M e n ändå måste han ditöfver, och när han så k o m fram till den förfallna kojan, där ingen af hans föräldrar nu funnos, emedan de voro för länge sedan döda, hur han då kastar sig framstupa i snön s o m den, hvilken dyrkar ett minne o c h de många känslorna, s o m äro förenade med barndo- mens vördnad o c h trosglöd.
E n sådan far är det helt naturligt, att Lucie Wolff, ome- delbarhetens tolk, har haft, o c h en gång, när h o n var barn, gör han en s p å d o m o m hennes framtid, som verkligen gick i upp- fyllelse, ty han sade: LUCIK WOLFF.
hvilken konstnärsblodet o c h religiositeten stifta- de ett slags förbund, var ingen af världens mäk- tiga män — han hade från början varit arbetare och hade nu plats på Norges sparbank o c h skötte dessutom en möbelaffär.
M o d e r n brukade säga om fadern o c h dottern, att de voro två alnar ur samma stycke, o c h hon hade icke så orätt.
Mo- dern, spinnerskan, väfverskan, den stränga, den bergfasta, s o m bara tycker, att Lucie är tokig, syskonen s o m förfasa sig, visst icke på något elakt sätt, men bara förundrade öfver att Lucie kan hitta på all tokenskapen, o c h så Lucie själf, m e d stolta o b e k y m r a d e teatersteg, ja, så- som teaterdrottning redan i korta kjolar, i lungt medvetande o m sin kallelses suveränitet, van- drande öfver hemmets golfplankor såsom öfver en scen, hvilken för henne redan då föreställde världen — huru m y c k e t är i denna tafla ej redan intressant!
Naturligtvis fanns ingen för- ståelse hos barnet, s o m tydligt visste, att h o n var något annat än de andra, livad namnet var på hvad hon var o c h åtrådde; lika litet fanns något sådant hos fadren, s o m bara känner, att han måste beundra o c h blunda för bar- nets, hans hjärteflickas, ovanliga vägar o c h djärfva natur.
Och dessa båda, barnet o c h han, drogo sig s o m oftast undan världen, d. v. s. väf- stolsslamret, för att få njuta af hvarandra riktigt grundligt.
Det diktaresinne, s o m lefver i hvarje fan- tasimänniska, är h o s h o n o m o c h henne af samma obändiga natur, o c h gubben och flickan förljufva lefnadsstråten m e d gemen- samma orgier i fantasiens värld, hvilka här beskrifvas.
H a n ger henne kompliman- ger, som hon icke besparar läsaren, såsom hon i allmänhet icke besparar h o n o m, hvad hon fått höra af vackra saker.
M e n det bästa är dock, hvad vi nyss anfört, eller när han säger henne, att h o n hör till de ljusa naturer, som kunna glädja alla, o c h att det är Gud själf, s o m gett henne den gåfvan.
T y tron på dessa ord är kanske det allra mest genomgående o c h vackraste i skildringens stämning h o s Lucie själf, att konstnärslifvet alltså uppfattas m e d andak- ten af en religion, en religion, s o m man icke skäms för, utan är stolt öfver.
Och när fadern och barnet uppe på höganlof ts sal riktigt lef- vat sig in i medeltidsstämningens sagonatt, med dess stjärnor o c h dess månskensmystik, då kom- mer aftonen smygande öfver dem, o c h fadern tar den yra flickan på sitt knä, o c h bägge sjunga de en psalm, o c h så slutas dagen.
Hvad bär morgon- dagen i sitt sköte?
Det veta de ej, det fråga de ej.
Bara det att vara h o s hvarandra s o m två barn, det är n o g för d e m bägge, n o g äfven för den gamle.
I det knarriga skollifvet hos jung- fru den o c h jungfru den är Lucie ett rent af oroväckande element.
H o n kan inte hålla sig beskedlig, hon kan inte.
H o n flyttas från den ena till den andra af dessa primitiva anstalter, som i Bergen då voro afsedda för den mindre burgna medelklassens barn o c h som sköttes af någon gammal fru eller mamsell m e d själftagen myndighet s o m lärarinna, m e n Lucie pratar un- der lektionerna, h o n galnas m e d kamraterna, hon skall få grammatiken till lifs af en äldre yngling, hennes kusin, men när han tar magister- ton, så explicerar hon för h o n o m satsen, att han är dum, ty hans långa pronomen kan inte ersätta hennes nomen, o c h hennes adjektiv äro flere än hans, eller hvad det nu är h o n säger.
Lekkamraten Johannes Brun, den blifvande store skådespelaren, också han ett Bergensbarn och lika full af yr barnslighet s o m hon, är hen- nes jämnåriga och beständige förtrogne o c h alla deras upptåg äro verkligen » meget forn0ie-
254 lige », såsom författarinnan berättar d e m m e d en för ett teaterlynne naturlig frisk barnslig- het.
En ypperlig historia o m hvad barnungar kunna hitta på skildrar bland annat, huru de leka cirkus m e d grisen på garfverigården.
Johannes slår ett rep o m grisens hals, Lucie sätter sig u p p på hans rygg, o c h när h o n fallit af, rider Johannes m e d strama tyglar gården rundt, till dess det halfkväfda djuret i sin förtvinan sprin- ger ned i ett af garfverikaren, hvarur det m e d m y c k e n m ö d a uppfiskas.
Det är icke blott m o t djur, utan äfven m o t människor de båda upptågsmakarna utspela sina strider, o c h särskildt ett planlagdt puts skulle godt kunna försvara sin plats i ett af Moliéres lust- spel, emedan det just är offrets drumlighet som utgör komikens höjdpunkt.
Ölbryggaren Guld- brandsen h ö r till dem, som icke ofta gå utom gårdens gränser — det skedde endast vid hög- tidliga tillfällen — m e n nu skall han en viss dag utbyta yllebyxornas, träskornas o c h nattmössans hvardagslag m o t de svarta b y x o r n a o c h öfrig högtidsstass, ty han skall bort på begrafning.
V i d hvarje sådant tillfälle vet Johannes Brun, att den förberedande ceremonien består i att piska de svarta byxorna, hvilket sker g e n o m att dänga dem m o t en af tunnorna på gården.
Johannes inbjuder Lucie till spektaklet o c h underättar henne, att han stoppat krita i fickorna på byx- orna, o c h när så bryggaren slår b y x o r n a m o t tunnan, står omkring d e m en hvit rök, och bryg- garen utbrister till slut i förtvinan: » Jag tror själfva den lede sitter i byxorna, hvad kan det vara för rackartyg m e d d e m?
» M e n så går ett ljus u p p för h o n o m, att det måtte vara något påfund af Johannes, o c h straffet följer förbrytel- sen i spåren.
Bryggaren blir sedermera svärfar åt Brun.
Och äfven Lucie kan pojkstreckens ädla konst.
Ty när madam Lebak, käringen, s o m skickar hen- ne efter brännvin, har bjudning för sina skoma- kare, har Lucie upptäckt, att den lilla trappan u p p till hennes bostad står löst stödd v i d väg- gen, o c h, när de så äro samlade, tar hon bort den o c h ställer till rumor utanför.
Pigan kom- mer först ut o c h tar » språnget i det vida » o c h tumlar ner i snön, vid hennes klagoskrik kom- mer madamen o c h gör samma kullerbytta o c h efter d e m ett par skomakare.
M e n n u kan L u c i e icke längre berga sig för skratt, blir upptäckt o c h befordrad till vederbörlig näpst.
Så ända- des den glädjen.
Det är tydligt att bekantskapen m e d Johannes Brun har varit afgörande för Lucies lifsriktning o c h bragte tösen till medvetande o m, att han o c h h o n d o c k voro ett särskildt slags folk.
Dessa två, de äro tydligen skapade för hvarandra.
Och fru Jjucie Wolff säger det m e d tydliga ord, att de n o g egentligen af ödet varit ämnade att van- dra lifvet tillsammans.
» Så skiljas de åt för att träffas igen o c h skiljas ännu en gång », s o m det heter i visan.
Och nu blir Lucie vild af längtan, en obestämbar åtrå, ett obetvingligt begär efter att flyga från kvist till kvist o c h sjunga vackra visor eller — hvad vet h o n?
Det säges, att det skall bli teater i Bergen, o c h den unga flickans alla drömmar få ett mål.
Se det vore att lefva — att få spela teater!
Samtidigt k o m m e r den kurs i praktisk moralfilosofi, som heter konfir- mationen, o c h den blef händelsevis den gången för henne ett minne för lifvet.
H o n kunde svara på alla frågorna, o c h prästen var Magdalena Tho- resens man.
Plans mest begåfvade elev grät en gång, när h o n skulle uppläsa ett bibelspråk, där- för att känslorna v o r o för starka o c h h o n nu var i öfvergångsålderns hela jäsning, o c h han hade ett enskildt samtal m e d henne, o c h då fick hennes hjärta luft, allt, allt skulle h o n säga ho- n o m.
Och han blef rörd, därför att han förstod, och en vacker dag axlade han sin prästrock o c h det bar af till den stränga familjemodern, o c h familjekonferens hölls där, o c h Thoresen predika- de både lag o c h evangelium för den förskrämda familjen.
Det var inte rätt, sade han, att hålla en sådan begåfning i n o m lås o c h b o m, hon skulle få pröfva sina vingar — det ville han — o c h den moder- liga åskan visade sig vanmäktig m o t pastorns bepansrade hud.
Ut flög då denna » deilige sommerfugl », ut i den kalla, obarmhärtiga världen — s o m för henne var idel värme o c h barmhärtighet.
Först k o m h o n till Bergen, sedan till Kristiania.
Pjäril o c h sommerfugl var hon.
Naivt, m e n präktigt ärligt säger hon en gång om kurtisen, » att observera, men icke att imitera », sade latinarne: » Jag var tyvärr mycket, ja, jag får allt bekänna IDUN 1898 det, kokett o c h behagsjuk.
V a r jag tillsammans med någon ung herre, o c h han af en eller annan grund icke kurtiserade mig eller sade mig kom- plimanger, s o m jag alltid var van vid, så blef jag formligen förnärmad däröfver, s o m o m detta var en tribut, hvilken jag absolut hade rätt att for- dra, o c h jag koketterade så länge med personen i fråga, att det i allmänhet slutade därmed, att han plågade lifvet af mig m e d sin kurtis. » Denna bekännelse o m en jovialisk behagsjuka som bara sport är något i sitt slag oöfverträff- ligt.
Men k o m sedan o c h säg, att männen ej m e n a allvar, m e n kvinnorna mena detl Teaterframgångarna o c h deras långsamt växan- de crescendo kunna vi här ej följa.
M e n fast h o n var » sommerfuglen » — fjärilen — fanns det intet bräckligt o c h skört hos henne.
Det utgör kanske det märkvärdigaste, ty därigenom bevisar h o n sig vara, just hvad man ville kalla den äkta skådesjpelarbegåfningen, den s o m har förutsätt- ningarna för att lyckas.
Där måste finnas detta sprittande, lekande, för allt mottagliga lynne, som alltid roas, alltid är m e d på allt, m e n svårigheten är att, när detta finns, så ofta i förening m e d detta finns drömmande vekhet, brist på motstånds- kraft — försjunkande kontemplation — eller kanske en slösaktighet med intrycken, s o m blir individens fördärf, om det också blir sällskaps- lifvets charme.
H o s Lucie Wolff finns en evig handlingslust, något otämdt o c h obetvingligt, s o m aldrig är fegt.
H o n kan t. e x.
icke låta bli att bli rörd, när h o n spelar.
Alla människor varna o c h förmana.
Ingen stor skådespelerska gör på det sättet.
H ö r nu på — o c h så o c h så många e x e m p e l upprepas.
M e n tror någon att detta spektakeldagen hindrar henne att följa sin natur.
Vill hon bli rörd, så vill hon o c h därmed jämt.
Och hon lyckas öfver all höfvan, o c h B j ö r n s o n, — en af direktörerna under hennes teaterbana — blir alltid tagen m e d storm, o c h när det är slut o c h ridån gått ned, tager han h e n n e i sina armar o c h kysser henne, o c h det är rent af, som man spelade borgerligt familjedrama b a k o m ku- lisserna.
F ö r Björnson är fru Lucie entusiastisk.
H o n har ej ord n o g starka att prisa hans sym- pativäckande personlighet och hans elektriseran- de, faderligt välvilliga sätt.
H a n lefde s o m fisken i vattnet i denna milieu.
H a n gick u p p i skåde- spelarnes intressen, var aldrig en deux e x ma- china, som gjorde sina underverk mekaniskt, ty när han talade till dem, så var det ett barn o c h en kamrat o c h en fader på samma gång, s o m lärde d e m att tro på sin konst o c h sin roll.
(Forts.) * 6 n modern vurm.
p \ Tu ber jag på förhand mina kära läsarinnor 7 V om ursäkt, om jag på något sätt skulle såra eder m e d min lilla uppsats, ty det är ej menin- gen, m e n jag ville m e d några få ord tala o m en vurm, som m y c k e t gripit omkring sig på senare tiden, nämligen vurmen för det antika.
Allting, s o m har det ringaste anspråk på att kallas antikt, det har i somliga människors ögon ett sådans oerhördt värde, fastän det mången gång kan vara ganska fult, jämfördt m e d de arbe- ten s o m tillverkas nu för tiden.
Tänk bara detta gamla porslin, mången gång gråhvitt o c h kittadt, o c h sedan så mycket oändligt fint och vackert, som finnes i våra dagar; hvarför då nedsätta det n y a?
Att det finnes en m ä n g d antika möbler, s o m hafva ett stort värde och verkligen äro utomor- dentligt vackra, medger jag gärna, m e n att draga fram gamla maskstungna möbler, kosta på dessa lika mycket s o m jag skulle betala för en vacker n y möbel, det anser jag ganska oklokt.
Som ett litet exempel på den där vurmen vill jag blott nämna, h v a d s o m hände mig härom- dagen.
Jag har en gammal tant, s o m brukar besöka mig ett par gånger o m året.
Till min stora blyg- sel måste jag bekänna att jag just ej sätter så stort värde på hennes visiter, ty hon har ett sätt att nagelfara allt o c h att vilja ändra o m mina saker, s o m jag tycker blir litet tröttande i läng- den.
Nu vill jag tala o m, att jag är i mångens ögon så utomordentligt lycklig att äga rätt många an- tika saker, s o m jag fått efter aflidna släktingar, ty att själf kosta på stora s u m m o r på dylikt skulle ej falla mig in.
M e n vi återvända till tanten.
» Min kära Gabrielle, hvad har du nu igen fått för en vacker antik vas; du är då riktigt en lyc- kans gunstling.
Jag har i flere dagar spanat efter något i den vägen, ty s o m du vet är det Elise P:s födelsedag i nästa vecka, o c h jag ville så gärna gifva henne en liten present.
V e t du, jag tycker, att den där hyllan är så fullsatt, att du just kunde undvara den där vasen o c h låta mig få köpa den.
Kära Gabrielle, låt mig få det, men det säger jag dig, att mer än 20 kronor vill jag ej gifva.
Nå, är det afgjordt nu eller hur, söta Gabrielle? » H o n hade talat så ifrigt, att jag ej på n å g o t sätt kunde göra någon invändning vis k vis va- sen, ty den var icke alls antik.
Jag hade nyligen köpt den för några kronor, emedan den såg litet egen ut och passade till de öfriga sakerna.
När jag således ändtligen fick ordet, så svara- de j a g: » Kära tant, det var j u riktigt roligt, att jag kan stå tant till tjänst med så litet, m e n mer än 5 kronor behöfver tant ej gifva, ty det har jag själf betalt.
Det förstås, antik är den ej, m e n den är ju i alla fall ganska egendomlig, o c h jag hoppas, att fru D.
n o g k o m m e r att tycka o m den. » Men n u skulle ni hafva sett den gamla d a m e n s min, när h o n fick veta att vasen var ny.
» Det var visserligen mycket artigt af dig, söta Gabrielle, att låta mig få köpa den, men när jag rätt tänker på saken, så tycker jag, att det är synd, att du säljer den, ty den k o m m e r bestämdt att m y c k e t saknas på din hylla. » H o n fick mycket brådtom att taga afsked, ty h o n var visst rädd, att jag ville öfvertala henne att k ö p a vasen.
Det där är j u bara ett litet exempel, o c h så- dana skulle man kunna draga fram i oändlig- het, men innan jag slutar mitt lilla kåseri, vill jag tala o m något, s o m jag tycker, att man väl litet respekterar i våra dagar, nämligen ålder- domen.
Ni tror kanske nu, mina damer, att jag själf är en sådan där öfvergifven gammal gumma, som finner sig glömd o c h tillbakasatt, nej, för all del, så är visst ej fallet, m e n jag har från barn- domen blifvit lärd att r ö r d a ålderdomen, o c h där- för tycker jag, att vårt uppväxande släkte mån- gen gång brister i aktning för de gamla.
Det är sant, gubben är n o g mången gång knarrig, o c h gumman kan väl också ibland vara vid misshumör, m e n vi få ej vara stränga m o t dem, ty dels hafva de kanske många krämpor, som följa m e d åren, o c h dels kan ju tiden blifva lång för dem, s o m förut fört ett verksamt lif.
För öfrigt, o m vi bara gå till oss själfva, så hafva vi n o g våra stora fel, fastän man försöker litet smått öfverskyla d e m o c h säger, när man är vid misshumör, att man är nervös, ty det är én sjukdom, som är mycket gängse nu för tiden.
Alltså, ingen oförståndig vurm för det antika, men däremot aktning för å l d e r d o m e n!
Ä r det ej en åsikt, s o m kan gillas?
frågar Gabrielle.
* ' Kågra ord om privata firef.
Ställda till kvinnan i s y n n e r h e t.
e små skälmarna hänger man, de stora låter man gå — säger ordspråket.
Detta kan äfven tillämpas på människornas brister o c h fel.
Man häcklar de små, hvar- dagliga, mera oförargliga felen, då de stora däremot ofta behandlas med mera öfverseendc o c h tolerans.
Bland de stora felen, o c h ett, som kvinnan så ofta gör sig skyldig till, är det, att behandla privata bref m e d ganska m y c k e n tank- o c h taktlöshet.
H u r ofta får man icke se privata bref läm- nas framme, livar s o m hälst.
Ä n blifva de liggande i en b o k som bokmärke, än kastas de helt vårdslöst i sykorgen eller stoppas i fickan, då de lätt kunna blifva uppdragna m e d näs- duken o c h falla i obehöriga händer.
Detta sätt att behandla privata bref är dock mera be- roende af slarf än af karaktärens opålitlighet.
J a g hörde en gång en ung flicka yttra: » J a g skrifver aldrig förtroenden till fruar, emedan de vanligtvis visa alla bref för sina m ä n.
» — O c h hon har rätt.
Men denna indiskretion här- leder sig mer af bristande reflexionsförmåga än af brist på hederskänsla.
D e t är jämförelsevis
IDUN 1898 få kvinnor, som förstå att skilja på sina egna hemligheter och andras, då det gäller att med- dela sig med sin make.
Det är visserligen sannt, att man och hustru äro ett, och lyckligt då de äga ett, som man säger, oinskränkt förtroende för hvarandra, men detta gäller dock endast hvad som angår dem själfva.
Kör det däremot andras hemligheter och för- troenden, höra äkta makar inbördes iakttaga den tystlåtenhet, som finkänslighet och takt bjuda.
Hvad man anförtror hustrun, är ej sagdt, att man vill mannen skall veta, och tvärtom.
Det kan aldrig blifva annat än ett förräderi att yppa ett förtroende för hvem det än vara månde.
den » Jag har fått bref från Anni i dag! » säger unga frun gladt till sin man.
» Nå, hvad skrifver hon? » » Ja, här har du bref vet, du kan läsa det själf, » — och så räcker hon tanklöst brefvet till honom, och han får däri läsa, att hans hustrus väninna fått en hjärtesorg, men ber henne för all del ej nämna ett ord därom åt någon — det är en sådan pinsam historia — säger hon.
Är nu mannen af det präktiga slaget, att han kan och vill uppfostra sin lilla tanklösa, taktlösa fru, gifver han henne brefvet tillbaka, innan han slutat det däri delgifna förtroendet, och påpekar vänligt det obehöriga uti hennes handlingssätt.
Men det finns ännu gröfrc synder i detta fall.
En del personer — de äro få, hoppas jag — visa eller uppläsa bref från vänner och be- kanta för snart sagdt hvem som hälst.
Sådana personer äro i regeln opålitliga, skvalleraktiga och afundsjuka, och man bör noga taga sig till vara för att lämna dem förtroenden.
» Jag tycker mycket om Greta A.
», sade ett fruntimmer till ett annat i ett mindre sällskap.
» Hon har en förtjänst, som jag särskildt vär- derar, att aldrig yttra sig klandrande eller skarpt om andra. » » Oh, det skall du inte säga, jag har just på mig ett bref från henne, jag fått i dag, och däri talar hon om sin egen kusin doktor A.
, som skött hennes mor i en sjukdom.
Greta är alldeles ursinnig på honom, öfver att han visat så föga samvetsgrannhet — ja, se här står det — » och hon drog upp brefvet ur fickan.
' Jag är riktigt ond på Gösta för hans gränslösa vårdslöshet med mamma, och inte måtte han vara särdeles skicklig heller, hvad jag kan förstå.
Du skall få se, Malin, att hans rykte snart tar slut — ty han är härd och saknar kallelse för läkareyrket.
Men säg nu ej detta för någon ' — detta senare lästes ej upp — ' är du snäll, jag vill ej vara orsak till att skada honom '.
» Är det inte skarpt, så vet inte jag? » frågade hon och stoppade brefvet på sig.
Motivet till detta förräderi var afundsjuka.