Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han talade också om den stora schism, som för närvarande rådde mellan vetenskapen och kyrkan, samt isynnerhet folktron, och ansåg den hafva sin grund uti «kyrkans och presterskapets förkärlek för det obegripliga, hvilket framställts såsom hufvudsak, medan man såsom bisak behandlat allt det i kristendomen, som kunde vara föremål för en förnuftig uppfattning.»
Det är sällsynt att en tysk lärd, som det heter, «låter pumpa sig,» d. ä. öppet uttalar sin mening i de ämnen, som röra hans vetenskap.
Men Paulus synes i detta fall ej tillhöra Tysklands lärda.
Filosofien har i Heidelberg för närvarande icke ens en ordinarie professor.
Vetenskapen föredrages af Reichlin Meldegg, f. d. katolsk teolog i Freiburg, men för sina åsigter tvungen att resignera, hvarefter han öfvergått till evangeliska kyrkan.
Han läser lätt, till och med snillrikt, men anses icke ega djupare filosofiska studier.
Jemte denne extraordinarie professor, finnes en hedersprofessor, Kapp, som äfven har rättighet att hålla föreläsningar.
Docenten Fortlage har framför dessa båda gjort sig känd genom utgifna filosofiska arbeten.
Förf. öfverraskades af att hos honom, som är både älskare och kännare af folksången, höra sjungas «O Wermeland, du sköna, du herrliga land,» samt en bekant finsk folkvisa.
Schlosser är, jemte Paulus, en annan vetenskapens veteran.
Han, som sjelf endast kritiskt behandlat historien, synes obelåten med den nyare tidens sträfvanden att spekulativt uppfatta dess utvecklingsgång.
Heidelberger
Jahrbücher ega ännu i honom en bland sina flitigaste redaktörer, och man ser i hans ofta korta och hvassa recensioner mången flägt af hans missnöje med vetenskapens nuvarande behandling.
Han säger stundom om den ena eller andra författaren:
«åter en berömd häfdeforskare, om hvilken jag aldrig hört talas.»
Till universitetets notabiliteter höra äfven Creutzer, archäologen, statsekonomen Rau och mineralogen Leonhard.
Universitetet i Freiburg utgör för storhertigdömet
Baden ett komplement till det i Heidelberg.
Bland dess 300 studenter funnos nyssnämnda termin 95 teologer.
Dessa äro katoliker, likasom den teologiska fakulteten i Freiburg, hvaremot den i Heidelberg är evangelisk.
I Bonn, Breslau och Tübingen har man utan olägenhet förenat tvenne teologiska fakulteter vid samma universitet.
Förvånande är det, att antalet af filosofi-studerande i Heidelberg nämnde semester uppgick till endast 22 och i Freiburg till 12.
Detta förhållande kan till någon del låta förklara sig, hvad den egentliga filosofien angår.
I Freiburg läsa öfver hithörande ämnen en Trentowski, en Schreiber och en Eisengrein.
Också har filosofiska fakulteten vid detta universitet ett ringa antal lärare.
Men i Heidelberg räknar densamma flera utmärkta män.
Baden ensamt, med en befolkning af 1,231,000 invånare, borde redan lemna ett mångdubbelt större antal ynglingar för dessa studier, än katalogerna upptaga.
Man torde derföre få söka orsaken till dess universitets underlägsenhet i detta afseende uti någon flägt af fransyska andan, hvilken gör, att man här mera uteslutande vänder sig åt de praktiska vetenskaperna.
Närheten till Frankrike och den täta beröringen med dess krigare, hvilka alltid först kastat sig öfver denna del af Tyskland, hafva här icke blott inverkat uppå den politiska bildningen, utan äfven för öfrigt haft inflytande på de bildades tänke- och handlingssätt.
Detta röjes redan mindre i det närgränsande Würtemberg, ehuru man kan säga, att äfven här, mera än i det öfriga Tyskland, den konstitutionella författningen af folkets politiska bildning varit påkallad, och att denna, i den mån den förefinnes, är en ifrån Frankrike införd vara.
Förf. befann sig i denna del af Tyskland just under den starkaste uppbrusningen af båda nationernas krigiska mod, vid slutet af 1840 och början af 1841, som på båda sidor utgöt sig i rimmade hotelser och utmaningar.
Uppenbart begingo de franska liberala tidningarne en oklokhet genom sina rop uppå venstra
Rheinstrandens nödvändighet för Frankrike och dess sjelfbestånd.
Hela Tyskland uppretades deraf, och det fanns väl knappt någon individ derstädes, som skulle hafva unnat Frankrike detta byte.
Men tankarne om gagnet eller skadan af ett krig med denna makt voro icke lika odelade.
I de stater, der hvarje opinionsyttring mot fransoserna var ett medel att visa tillgifvenhet för den bestående regeringen, felades sådana icke.
Der sjöng man Beckers bekanta Rheinlied med verkligt furioso.
Bäyern öfverträffade härutinnan alla öfriga tyska stater, och isynnerhet derifrån höjde sig tappra stämmor, lofvande att icke blott återsända de stackars fransoserna med skråmor på näsan, utan äfyen, att i en handvändning återtaga Elsass, till och med Lothringen.
Deremot hördes i Würtemberg och Baden föga af sången, och blott på det sednare stället något skryt, såsom svar på dylikt ifrån Strassburg och det öfriga Elsass.
Åt Rheinsången skrattade man såsom åt ett poetiskt fuskverk, och dref äfven i allmänna blad spektakel med dess författare, dennes emottagande i hans födelsestad och hans braskande orationer.
Äfven hans «freier, deutscher Rhein» blef föremålet för många kommentarier, och ingen syntes vilja tro på sanningen af dessa ord.
Ja till och med sjelfva kriget fruktade man icke synnerligen, ehuru, till följd af gammal erfarenhet, den allmänna öfvertygelsen var den, att fransoserna i en handvändning skulle öfversvämma allt land mellan Mayn och Donau.
En Würtembergisk tidning, «Der Beobachter», sökte till och med att i en mängd artiklar ådagalägga den ringa förlusten och den stora vinsten för Tyskland af ett blifvande krig.
På någon vinst i politiskt hänseende tänkte väl icke mängden; men, besynnerligt nog, man kunde finna, att äfven de jemförelsevis obildade icke serdeles fruktade kriget och fransoserna.
Både borgare och bonde syntes endast tänka uppå förhöjda priser, och äfven för enskild del betrakta ett krig såsom ett lotterispel, hvilket kunde gifva hastig rikedom.
Rättast kan kanske sägas, att man i dessa länder öfverhufvud var osäker om det patriotiska uti att önska ett krig, men likaså osäker, om den tyska patriotismen utan fremmande impuls kunde något uträtta.
Förgätas bör dock ej, att här, likasom öfverallt i Tyskland, bland den bildade ungdomen funnos tyskifrare, hvilka öppet afskydde hvarje fremmande inblandning.
Till dessa hörde äfven den från Hambacherfestens tider beryktade d:r Wirth, som nu ifrån Schweitz skref dundrande krigsförklaringar mot fransoserna.
Men att äfven ibland dem, likasom hos de bildade öfverhufvud i hela vestra Tyskland, de franska politiska lärorna hafva starka sympatier, låter lika litet neka sig.
Det var kändt, att för händelse af krig konungen i Würtemberg var designerad general en chef för förbundshären.
På honom hade äfven fantasterne från 1818 kastat sina blickar, i fråga om tyska kejsaredömets återupprättande.
I förra hänseendet berättades en nog rolig anekdot.
Förbundsdagen hade ansett sig förbunden, att för artighetens skull erbjuda en annan konung, mera känd som poëtaster än fältherre, nämnda höga post, i det hopp, att denne, erkännande sin oförmåga, skulle afsäga sig förtroendet.
Men i denna förhoppning misstog man sig.
Den utkorade ansåg nödiga fältherreinsigter lätt kunna inhemtas, och började sin kurs genast med – ridöfningar.
Vederbörande sattes genom denna oförmodade fermeté i en kinkig mellanhand.
Huru de drogo sig ur spelet, kände man ej; men ridöfningarne upphörde, och konungens i Würtemberg utnämning till fältherre-posten blef allmänt bekant.
Denne monark har i föregående krig med utmärkelse fört generalsbefäl.
Würtembergska militärväsendet anses vara väl organiseradt.
Isynnerhet berömmes af kännare artilleriet, som i rörlighet lärer kunna täfla med hvilket sådant som helst.
Representativa författningen synes i Baden omfattas med mera intresse än i Würtemberg, der det tyska lynnet redan mera har öfverhanden, och man mera allmänt sjunger på visan: «hvad angå mig statens affärer.» Förf. träffade der äfven bland lärde män dem, som icke kände statsförfattningen och följaktligen för densamma hyste ringa deltagande.
Sådant låter lätt förklara sig af trycktvånget.
I Baden är redan censuren mindre sträng, än i Würtemberg, och den jemna kommunikationen med Frankrike och Schweitz ger här de liberala åsigterna alltid sakförare.
Isynnerhet verksamma äro de tyska tidningarne i Elsass samt åtskilliga i Schweitz, derifrån äfven en mängd förbjudna tyska böcker inpraktiseras.
Lättheten för mängden att sålunda åtkomma förbjudna varor gör, att regeringen icke ens försöker hämma rörelsen genom beslag.
Nuvarande storhertigen skall dessutom på grunden vara de liberala idéerna tillgifven, ehuru det säges, att han numera blifvit mer likgiltig både för det ena och det andra, samt endast fallen för vällefnad.
Likväl finnes i båda länderna dagbladslitteratur äfven för folket.
Uti alla bondstugor finnes en «Schwarzwalder Bote» eller något annat annonsblad, som tillika innehåller inhemska och en eller annan utländsk nyhet, ekonomiska uppsatser, berättelser, verser o. s. v. «Kalendermannen», almanackan, vanligen i qvartformat, med en mängd uppsatser i hvarjehanda ämnen, utgör en vigtig periodisk skrift för allmogen.
De talangfullaste män anse ej under sin värdighet att öfvertaga dess redigerande.
En sådan kalenderman var «der Rheinische Hausfreund,» som länge utgafs af den berömde Hebel, författare till «Allemannische Gedichte», och med lika nöje lästes af den bildade och obildade, samt derföre egde en utomordentlig afsättning.
I afseende å en sådan bildande och underhållande läsning för allmogen, står norden ännu långt tillbaka.
Detta slags författareskap fordrar också mer än vanlig talang och insigt, om företaget skall kunna hoppas framgång.
Vägen från Heidelberg inåt Schwaben är den herrligaste, så ofta den följer den egentliga Neckardalen.
Men då den aflägsnar sig från floden, upphör den rika och omvexlande vegetation, som ger denna dess förnämsta behag.
Vingårdar, maisfält, med mellan maisstånden liggande orangefärgade pumpor, de skönaste frukter, isynnerhet oförlikneligt goda päron i stort öfverflöd, åkrarne omvexlande med olika sädesarter, bland hvilka «Korn» och «Dinkel» i norden okända, ängarne besådda med klöfver, thimotei och den prydliga Lucern, hvars violetta blommor skönt afsticka mot klöfverns mörka grönska – allt detta ger en bild af söderns yppighet.
Mandelträdet, som redan här trifves och ger frukt, fulländar detta intryck.
Landskapets milda behag, de ända upp till spetsen med fruktträd och vinrankor prydda bergen, öfverst krönta af löfskogar, ofta äfven af en fruktträdgård, omvexlingen af kullar och dälder, som genomskäras af den lilla floden, aflägsnar det för ögat tröttande en odlad slätt eger.
Ett par mil från Heidelberg, sedan bortom Heilbronn, från Lauffen till Besigheim, går vägen endast genom sådana trakter, men så snart den aflägsnar sig från floden, förändras landskapet och förlorar i omvexling, likasom i saftighet och friskhet.
Heilbronn, i Würtemberg, sex mil från Heidelberg, har redan något af den egna karakter, som utmärker städerna i Schwaben.
Här far man första gången öfver en heltäckt brygga och ser floden genom bryggans fönster.
Stadens hufvudkyrka, med dess torn, är en gammal byggnad, och det sednare, ehuru utan bestämd stil, serdeles lätt och prydligt.
Midtemot kyrkan finnes Götz v.
Berlichingens hus, på hvars gafvelspets ännu en fullrustad riddare paraderar, medan en annan figur ur ett vindsfönster skådar ned på torget.
Vid stadens östra ända står ännu det torn, der den rättsinnige, tappre kämpen hölls fången.
Den omtalta staden Besigheim har åter tvenne runda torn från romarnes tid.
Muren är ett så kalladt opus reticulatum.
Det ena af dessa torn, vid hvars fot ett värdshus ligger, och till hvilket ur dettas öfra våning finnes en serskild ingång, hade fyra våningar, afskilda genom murade hvalf.
Det första af dessa har i midten en rund öppning, som utgjorde den rätta uppgången.
Till denna ledde nu ingen trappa.
Men härifrån förde en trång svängtrappa upp till de öfriga etagerna, och ifrån tornets platå, som tillika var en liten trädgård, hade man en vidsträckt utsigt öfver den täcka, kringliggande trakten.
Ludvigsburg, närmaste staden åt Stuttgart till, har ett kungligt slott, som af den nuvarande regenten aldrig skall besökas, ehuru det var ett favoritställe för hans företrädare, och hans efterträdare der blifvit uppfostrad.
Staden är starkt befolkad af militär, och förhåller sig i detta hänseende till Stuttgart, som Potsdam till Berlin.
Stuttgart tillhör de alldeles mediokra städer, af hvilkas anblick man icke mottager något intryck.
En del af staden är nymodig, större delen antik.
Läget, vid foten af ett högt berg, men dock på jemn plan, gömmer hela staden, som också, oaktadt de ofantliga odlade fält, man öfverser ända ifrån Ludvigsburg, först utanför stadsporten märkes, hittills skymd af stora trädgårdar och några låga kullar.
Stuttgart ligger nära en half mil vester om Neckar, och här aflägsnar sig vägen ännu mera från den behagliga floden.
Invid staden stiger den genast i zigzag uppför det höga berget, och fyra mils väg färdas man öfver berg, genom skog, med blott få utsigter utåt Neckardalen och till den på dess östra sida sig utsträckande «rauhe Alp».
Denna är en bergskedja, med 3 till 4000 fot höga spetsar, som ifrån Bodensjön, sammanhängande med stora Alperna, drar sig åt nordvest.
Först i närheten af Tübingen nedstiger man åter i dalen, hvilken här är ⅓ mil bred, samt förenar sig med Ammerdalen, nämnd efter en liten å, som faller i Neckar.
I föreningspunkten mellan båda dalarne, på de öfriga tvenne sidorna omgifvet af berg, ligger Tübingen.
Staden är nästan hel och hållen byggd i äldsta stil, med ganska få nyare byggnader.
Husens diameter tilltager med hvarje våning, så att den högre belägna alltid med ett stycke skjuter ut öfver den undra våningen.
De luta sålunda öfver den trånga gatan, och taklisten är ofta midt öfver denna.
Åtminstone kan man i regnväder icke, utan fara för takdropp och strålen från takrännorna, gå på midten af gatan, utan måste hålla sig till dess sidor, der husen äfven för öfrigt gifva skydd.
Rådhuset (från 1435) är ett non plus ultra af detta byggnadssätt.
Flera hus äro också försedda med runda, rättare fyrkantiga, heltäckta altaner (Erker), något icke ovanligt äfven i norra Tysklands städer.
En gårdstomt är en okänd sak.
Husets nedersta våning företräder deremot ofta stall och fähus, och öfver den reser sig detsamma 4 à 5 våningar högt, hvartill ännu stundom komma mansardrum.
Kyrka och universitetshus äro likaså gamla hus; det sednare bygges dock nu nytt.
Ammer har man, för att gifva vattnet fall, långt öfverom staden ledt ur sin bädd midt i dalen, in i en kanal, som följer bergssluttningen, och den flyter nu genom staden dels i öppen bädd, dels under jord, drifvande mångfaldiga mjöl- och stampqvarnar, små sågar, spikhammare o. s. v.
Långsåt stadens östra sida flyter Neckar, med klart och skönt vatten och snabb ström.
På berget söder om staden höjer sig ett stort gammalt slott, der nu universitetets bibliotek, museer, observatorium o. s. v. finnas.
Universitetet, anlagdt 1457 af Eberhard, den förste hertigen af Würtemberg, hade vintersemestern 1840 –41 femtioåtta närvarande lärare, deribland åtta docenter, som tillsamman höllo 188 föreläsningar.
Studenternas antal var litet öfver 700.
Bland dem njuta ungefär 208 teologie studerande, 146 evangeliska, 62 katoliker, fria rum, uppehälle och undervisning i tvenne stift (katolska konventet; evangeliska stiftet.)
De teologiska studierna äro också de för universitetet mest utmärkande.
Äfvenså har den nyaste spekulationen, gynnad af en fri statsförfattning, och såsom basis för det teologiska studium i vår tids mening, de flesta anhängare här, näst i Berlin. v.
Baur, teolog, Vischer, estetiker, Reiff och Zeller, docenter, den förra i filosofien, den sednare i teologien, äro män, hvilka dels redan ega, dels för framtiden kunna hoppas ett stort vetenskapligt anseende.
Deras kollegier äro de mest besökta, bland dem isynnerhet, som icke läsas för examensläxan.
Baur, känd genom sina skarpsinniga och lärda arbeten i dogmernas historia, är en frisinnad teolog, med åsigter lika upphöjda och ädla som hans karakter.
Han är en personlig vän till Strauss, ehuru ej fullkomligt ense med denne i åsigter.
Strauss lefver numera i Stuttgart, endast för sina skrifter.
Han var blott repetent vid evangeliska stiftet, med venia docendi, då han drefs från Tübingen.
Såsom sådan sorterade han under ekklesiastik-styrelsen och dess fanatiska föreståndare, Flatt.
Han är en ung man, vid 35 år, af ett vackert utseende, röd och hvit som en flicka.
Af alla, som känna honom, är han aktad och afhållen.
Hade han varit professor, så hade han endast i Bayern eller Hannover kunnat afsättas.
Vischer, Uhlands efterträdare, läser med en talang, hvilken man väl sällan återfinner.
Att höra hans föreläsningar i estetik är ett verkligt otium sapientis.
Äfven Fallati, i statsrätten, och Köstlin, docent i juridiken, behandla vetenskapen ur spekulativ synpunkt och lägga dervid den nyaste spekulationen till grund.
Professorer i filosofien äro Sigwart, en eklektiker i ordets bästa betydelse och f. d. äfven Fischer, en half Schellingianer, som i sin metafysik sökt öfversätta katekesen till filosofiska termer.
Denne har nu, såsom en säker man, blifvit kallad till ordinarie professor vid universitetet uti Erlangen i Bayern.
I alla vetenskapsgrenar eger Tübingen berömda namn, såsom, jemte de nämnda, i teologien Kern, Drey och Kuhn, de båda sednare katoliker, Michaëlis, jurist, v. Mohl, i statsvetenskap, Poppe, teknolog, Gmelin och Riecke, i medicinen, Quenstedt, mineralog, Gmelin, farmaceut, Ewald och Walz, filologer, m. fl. Såsom något serdeles förtjenar anmärkas, att här finnes en egen fakultet för statshushållningen (die Staatswirthschaft).
Tübingerstudenterna äro i allmänhet lugna och sediga, och äfven deras yttre rekommenderar dem högeligen framför dem vid några andra tyska universitet.
Ur det härvarande evangeliska stiftet hafva Schelling och Hegel utgått, hvilka då bodde i samma rum.
På den sednares sida fanns ännu vid en framskriden ålder den «gamla kordiala» vänskapen; men hos Schelling var denna icke pålitlig, såsom synes deraf, att han först efter
Hegels död uppträdde med anathemer emot denne och hans filosofi, samt beskyllde honom att hafva för sitt utgifvit, hvad som i sjelfva verket tillhörde Schelling, hvilket också vore det enda dugliga i Hegelska systemet.
Nu har Schelling uppträdt i Hegels lärostol.
Hvad han der förmår verka, är icke svårt att förutse.
Ty i Tyskland går intet filosofiskt system upp, som icke förut nedslagit det Hegelska.
Men för att nedslå detta, fordras insigt uti detsamma.
Det nya kan ej stå derbredvid utan deröfver.
Schelling vill och kan endast ställa något derbredvid, d. ä. hans filosofi har spelat ut.
Nitiska ifrare skola harmas öfver denna spådom och anse den för ett foster af sjelfkär inbillning.
Det fordras dock ingen stor insigt, för att ledas till densamma; framtiden skall snart afgöra.
Med anledning af det sagda, nödgas förf. vidröra en skral sida hos Tysklands lärda i allmänhet.
Tvenne vetenskapsmän med olika åsigter anses här ex officio förbundna att vara personliga ovänner, åtminstone att icke umgås med hvarandra.
Till någon del kan detta hafva till orsak täflan om att vinna auditorer och med dem ekonomiska fördelar; hvilket allt ställer vederbörande på krigsfot.
Men till stor del har det också sin grund i Tyskarnes tillgjorda pathos, som bjuder dem att i det yttre representera sina åsigter («seine Ansicht zu vertreten»).
Man fruktar, som en diplomat, att genom ett besök eller ett vänligt samtal gifva «verlden» anledning till den tro, att de båda bålstora i sina principer närma sig hvarandra, och att således ett nytt tidskifte förestår denna lyssnande verld.
Sålunda ersättes i skenet, hvad som ofta felas i verkligheten, ett lefvande intresse hos vederbörande för deras vetenskapliga åsigter och för dessas förverkligande i lifvet.
Det är klart, att detta förnämligast skall gälla idkare af de spekulativa vetenskaperna.
Om den ena personen hittar en fluga, den andra en blomma, så kunna de lätt på det vänskapligaste sätt i verlden komplimentera hvarandra.
Men då den minsta sats rubbar ett helt system, så måste en systematiker alltid vara beredd till strid och kan ej, utan fara för hela systemet, tillåta, att ett enda jota deraf afprutas.
Universitetet i Tübingen står, som det säges, för närvarande icke i kunglig nåd, emedan andan hos ungdomen icke är den behagliga.
Thronföljaren, en 18 års yngling, studerade dock nu i Tübingen, d. v. s. han vistades der en termin och tog privat undervisning af några universitetslärare.
Konungen gjorde från Stuttgart ett besök i staden till hans examen, men dröjde blott några timmar, och kuskade sjelf, med egna hästar, helt obemärkt tillbaka, likasom han kommit.
Han är icke personligen så mycket omtyckt, som styrelsen förtjenar att lofordas.
Statsinkomsternas förvaltning är isynnerhet på god fot.
Inrikes och finansministern äro båda af obetydlig, borgerlig härkomst, och båda berömda.
Den sednare, Heerdegen, skall isynnerhet vara en utmärkt man.
Årligen besparas halfannan million fl. Rhein., och af denna besparing användas frikostiga summor till allmänt nyttiga företag, offentliga byggnader o. s. v.
Dagbladscensuren är äfven här ganska sträng; dock kunna regeringsåtgärder i dem afhandlas, ehuru icke direkt tadlas.
Toma spalter visa för hvarje gång, huru mycket censuren tillegnat sig.
Klagomål mot ministrarne och autoriteter i sista instansen kunna inlemnas till kamrarne.
Würtemberg har på 360 qv. mil en befolkning af 1,600,000 invånare, således 4400 på qv. milen, d. ä. nära dubbelt flera på hvarje qv. mil, än Hannover, och nära 1½ gång så mycket, som Preussen öfverhufvud.
Af tyska länder hafva endast konungariket Saxen och Saxen Altenburg en tätare befolkning, samt Nassau och Hessen-Darmstadt en nästan liknande.
Men i dessa länder finnas också ringa ouppodlad mark.
Här deremot har större delen af landet, det egentliga Schwaben, skog och berg i mängd, så att i sjelfva verket folkmängden på hvarje qvadratmil i de odlade trakterna öfverstiger nyss anförda tal.
Oaktadt jordbruket skötes med den yttersta omsorg, vore det naturligtvis otillräckligt, för att föda en sådan folkmängd.
Manufakturer, isynnerhet verkliga handtverkerier, idkas derföre så väl i de många småstäderna, som på landsbygden, icke blott för landets behof, utan äfven i stor mängd till export.
Krukmakare-, tenngjutare-, borstbindare-, handskmakare-, lakerare-arbeten och hundrade dylika tillverkas i smått och dock med fördel.
Bönderne hafva oftast så små jordlotter, att de ej ens kunna hålla sig en häst, utan lega dessa vid behof af formän, och sköta sitt åkerbruk för öfrigt med spaden och skottkärran, samt bära sitt behof af ved från skogarna.
Små men vatturika bäckar, vid hvilka byarne vanligen uppbyggas, drifva qvarnar, som stampa ben eller kalksten till åker- och ängsgödsel, hvilken kapptals säljes af qvarnegaren.
Det affallna löfvet i skogarne hopsamlas och bäres i säckar hem, för att tjena till samma ändamål.
En fårherde betalar för bete, men har åter viss betalning för hvarje natt, han låter sin hjord ligga på ett anvisadt åkerfält.
Då jorden är sålunda fördelad, och arbetet i följe deraf drifves i smått, så har hvar och en arbete nog året om, med åker, äng, trädgård, vinberg och fruktskog.
Endast de två à tre vintermånaderna lemna tillfälle till handaslöjd.
Men sålunda föder också hvarje by en mängd handtverkare.
Icke ens sitt bröd bakar bondhustrun sjelf, eller om hon bakar det, så gräddas det likväl hos bagaren.
Arbetsfördelningen går i det minsta; ingen åtager sig hvad honom icke tillhörer, och hvar och en är stolt att känna sin sak, postiljonen öfver tonen ur sitt horn likasom urmakaren öfver sina ur.
Allt går i sitt bestämda spår, med ordning och skick.
Det är eget att se en forman, med sitt två- eller tredubbla spann, stanna utanför ett värdshus och, som en annan matador, obekymradt stiga in, öfverlemnande hästarnes ans åt husdrängen.
Äfven förvånar den lydnad, till hvilken man genom ständig tillsyn bragt husdjuren.
En svinahjord eller en skara gäss ser man vandra sedigt långs åt vägen mellan bördiga åkrar, kål-land16 o. s. v.
De förras buse är då vanligen en öfvad hund, de sednares endast ett långt spö, ur hvars område de dock lätt kunde förflytta sig.