Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda förekommit,,erkänner visserligen, att det vore nyttigt, om arfskiftes-inslrument blefve till Domstol inlemnade, för att der, i ändamål af framtida säkerhet och upplysning, förvaras; men det vore icke skäl att ovilkorligen påbjuda skiites förrättande inom viss tid, och sålunda göra ändring i hvad nu gällande Lag i 11 Cap. 1 §.
Ärfda-Balken förmår, om rättighet för arfvingar att lefva samman i oskift bo, och följaktligen blefve Domaren, som, så länge detta medgifves, endast tillfälligtvis kan få underrättelse om och när skifte skett, urståndsatt att hålla hand öfver det föreslagne stadgandets efterlefnad.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 125.
Lag-Comiteens förslag i detta hänseende slår i sammanhang med ett annat förslag, om tillsättande af serskilde boutredningsman, genom hvilke skiften borde förrättas, och som skulle hafva sig ålagdt, att, hvar tredje månad, till Domaren inkomma med förteckningar på dem de hållit, i ändamål att Domaren måtte kunna tillse, om sterbhusdelegarne underlåtit att ingifva skiftes-instrumentet och, i sådan händelse, dem dertill förmå; — men ofvannämnda tjenstemän finnas icke nu, och följaktligen saknas den deri grundade möjlighet att se lagstadgandet vederbörligen bevakadt.
I öfrigt må det äfven ihågkommas, att det svårligen kunde åläggas sterbhusdelegare, utan undantag, att, vid hvarje fördelning in natura af lösorépersedlar, vare sig till större eller mindre andel af boet, deröfver upprätta skriftlig handling för att till
Domstolen inlemnas.
En sådan skyldighet skulle ej sällan kännas onödigtvis besvärlig och derföre lemnäs ouppfylld.
Utskottet finner sig på dessa skäl icke kunna å motionerne tillstyrka bifall.
Stockholm den 26 Aug. iSö^.
N:o 12 5.
Antom till Exp.-Utsk. den i3 Sept.
Betänkande, öfver väckta motioner, angående ändring af 15 Cap. 1 och 5 §§.
Vä llofl.
Borgare-Slåndet har lill Lag-Utskottet remitterat ett af Herr Carl Valley afgifvet memorial, hvari han förmält sig anse den i i5 Cap. 5 §.
Ärfda-Balken stadgade preescriptionstid vara alltför lång.
Ofta inträffade, att arfvingen redan vid dödsfallet varit borta 10 till 12 år eller flere år, utan att under denna tid låta höra af sig; och det syntes då innefatta en alltför vida sträckt, ,och för de hemmavarande, lika närskylde eller fjermare arfvingarne förnärmande omtanka för den frånvarande, att lemna, honom ytterligare 20 års tid alt sig infinna; samt till och med derutöfver medgifva honom, att sedermera visa laga förfall, hvarigenom hans anspråk kunde till en alldeles obegränsad tid förlängas.
En annan omständighet förekomme ock härvid, som än ytterligare ådägalade olämpligheten af den långa prae-scriptionsliden i förevarande fall.
Om nemligen den hemmavarande fjermare arfvingen ville lyfta den frånvarandes arfslott, måste lian Lag- Utskottets Betänkande N:o 12S. derföre ställa full borgen.
Enligt Kongl. Förordningen den i3 Junii 1800 gällde numera en sådan borgen icke längre än 10 år, om den icke förnyades, och det syntes icke skäligen kunna påläggas någon, till bevakande af den frånvarande arfvingens rätt, föranstalta om en slik förnyelse; i följd hvaraf oftast måste inträffa, att den säkerhet för den frånvarande, som genom stadgandet om borgen åsyftades, numera, sedan de första 10 åren tilländalupit, går alldeles förlorad.
På dessa skäl, och enär det förmentes icke kunna förklaras annorlunda, än såsom ett förbiseende af Lagstiftaren, att praescriptionstiden i i5 Cap. 5 §.
Ärfda-Balken förblef oförändrad, då den i 12 Cap. g §.
Handels-Balken för fordringar i allmänhet fastställda praescriptionstid inskränktes till 10 år, hemställde Motionairen: om icke, till beredande af likhet i dessa med hvarandra sammanhang egande lagställen, 5 ,$'• i iS Cap.
Ärfda-Balken må undergå den förändring, att den deri för inländsk arfvinge , hvars vistelseort är okänd, stadgade prcescriptionstid , af 20 år, förkortas till 10 dr, äfvensom om icke tillägget angående laga förfall borde utgå.
Ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet har Utskottet äfven fått emottaga ett i detta ämne afgifvet anförande af Riksdagsfullmägtigen Peter Persson ifrån Calmar Län, hvilken erinrat, huruledes, redan vid sistförflutne Riksdag, i anledning af Riksdagsfullmägtigen Per Erikssons ifrån Kronobergs
Län väckta motion, om inskränkning af den i i5 Cap. 5 §.
Ärfda-Balken stadgade praescriptionstid för inländsk arfvinge, hvars vistelseort är okänd, samt om föreskrift, huru hans rätt under nämnde tid må bevaras, Lag-Utskottet till Rikets Ständers pröfning hemställt förslag till ändring af ofvanberörde lagrum, men alt lagförändring likväl sedermera icke följt, hvadan Motionairen ansett sig böra detta ämne till ytterligare behandling vördsamt anmäla och, i sammanhang dermed, påkalla rättelse uti 1 §. af samma Cap., sd att den borgen, hvilken bör ställas af bröstarfvingar, boende utrikes ä den ort, der Svensk man ef arf njuter, derföre att desse arfvingar vilja sätta sig neder här i landet att bygga och bo, ”äfven blifver bestämd i anseende till tiden för dess gällande kraft och hvilken tid lämpligen borde inskränkas till 10 år, ef tern hvilka samma borgensförbindelse borde anses hafva upphört”; tilläggande Motionairen, att han, till stöd härföre 1 öfrigt åberopade de skäl, som funnes utvecklade uti Per Erikssons motion och Lag-Utskottets förutnämnde Utlåtande, hvilka skäl ock förmentes hafva tillämplighet i afseende på den föreslagna ändringen af 1 §.; — och att dåtiden, Inom hvilken fordringar emellan enskilde kunna blifva gällande, vor„e inskränkt till 10 år, och någon längre fatalietid icke i något fall förekom - Lag-UIskottets Betänkande N:o 125. i3 me, utom i Kongl. Förordningen den 14 Maji i8o5, rörande klander af fast egendom, hvars stadgande grundades, ibland annat, på den Lag, hvars uppliäfvande nu föreslogs, och som för öfrigt innebure en af behofvet icke påkallad, för vida utsträckt fatalietid, i strid med sjelfva Författningens anda, syntes de föreslagna förändringarne destomera lämplige, som de erforderlige borgensförbindelserne i annat fall sällan kunde erhållas.
Vid sisllidne Riksdag antogo Rikets Ständer, för deras del, med bifall till hvad dåvarande Lag-Utskott tillstyrkt, att i5 Cap. 5 §.
Ärfda-Balken skulle erhålla följande förändrade lydelse; ”Nu vet man hans inländske arfvinge, men ej hvar han är, iå te då Domaren i allmänna lidningarne, tre gånger, minst en manad emellan hvarje gång, och första gången sist inom tre månader ifrån den dag, då bouppteckningen till Rätten ingifven är, kungöras, att arf fallit honom till.
Vilja fjermare det arf lyfta, vare det tillåtet, der de för arfvet och dess afkomst ställa borgen, som af Rätten godkännes.
Begagna de ej lyftningsrätten. förordne Domaren god man, som arfvet vårdar och förvaltar, till dess den frånvarande arfvingen sin rätt bevakar, eller tiden dertill ute är.
Kommer ej den frånvarande arfvingen inom 10 år ifrån den dag, då kungörelsen tredje gången i tidningarne infördes, vare ifrån arfvet skiljd, ehvad han laga förfall visar eller ej”; — men KgL Majit behagade, till svar derå, i Nåder förklara: att, ehuru Kongl.
Majrt funnit berörde förslag vara på goda skäl grundadt, i hvad det angår förkortande af den i i5 Cap. 5 §.
Ärfda-Balken stadgade praescriptionstid, Kongl, Majit dock. i fråga om det föreslagna stadgandet, att laga förfall icke må galla för den frånvarande arfvinge, hvilken icke inom den föreskrifna tiden sig infinner, ansett ett billigt afseende böra så mycket mera fästas å de flerfalldige omständigheter, hvilka kunna för den frånvarande göra omöjligt, icke allenast att inom laga tid, beräknad ifrån kungörandet i allmänna tidningarne, sig anmäla, utan ock att om ett slikt kungörande erhålla underrättelse, som, genom det förändrade stadgandet, praescriptionstiden blefve ifrån 20 till 10 år förminskad.
Då Kongl. Majrt derjemte öfvervägat, huruledes ofvanberörde i5 Cap. i Ärfda-Balken uti de fleste andra fall bevarat arfvinges rätt, att med laga förfall ursäkta sin försummelse, att inom utsatt tid sig inställa, och funnit nödvändigheten deraf, att, innan fråga om undantag för något visst fall kunde ega rum, detta Lag-Capitel borde undergå den fullständiga granskning och jemförelse af alla der befintliga, med hvarannan i nära sammanhang stående föreskrifter i detta afseende, som icke förr, än vid en slutlig pröfning af den föreslagna allmänna Civil-Lagen, lämpligen Lag-Utskottets Betänkande N:o 12.5. torde kunna anställas, hade Kongl. Maj:t ansett
Sig icke kunna bifalla ifrågavarande förslag.
I öfverensstämmelse med hvad Kgl. Maj:t sålunda i ämnet Sig yttrat,- anser äfven Utskottet rättigheten, för arfvinge, att tillgodonjuta laga förfall i den händelse, som i5 Cap. 5-§.
Ärfda-Balken omtalar, icke lämpligen, eller utan söndring af den enhet, som hör finnas emellan lagstadganden, hvilka utgå ifrån en grund, kunna upphäfvas, så länge en slik rättighet uti andra likartade, i samma Capitel omförmälda fall qvarstår, hvaraf förändring nu icke blifvit påkallad; och finner Utskottet sig således icke kunna i den delen understödja förslaget.
Men då Utskottet, i betraktande af de olägenheter, som uppkomma af den nuvarande långa pragscriptionstiden , biträder Motionairernes mening, att densamma borde förkortas, och i öfrigt jämväl gillar de lagbestämmelser, hvilka i sammanhang härmed af Rikets senast församlade Ständer beslutades, får Utskottet härmedelst vördsamt hemställa: att 5 $. i i5 Cap. Ärfda-Balken måtte erhålla följande förändradt lydelse:
Nu vet man hans inländske arfvinge: men ej hvar han är, läte då Domaren i allmänna tidningarne, tre gånger, minst en en månad emellan hvarje gång, och första gången sist inom tre månader från den dag, då boupteckningen till Rätten ingif ven är, kugöras, att arffallit honom till.
Vilja fjermare det arf lyf-ta , vare det tillåtet, der de för arfvet och dess afkomst ställa borgen, sorn. af Rätten godkännes.
Begagna de ej lyftningsrätten, förordne Domaren god man, som arfvet vårdar och förvaltar , till dess den frånvarande arf vingen sin rätt bevakar eller tiden dertill ute är.
Kommer ej den frånvarande arf vingen inom 10 år frän den dag, då kungörelsen tredje gången i tidningarne infördes, vare från arfvet skiljd, der han ej laga förfall visar.
Hvad åter angår Peter Pehrssons yrkande, att den i i §. af meranämnde Cap. omförmälde borgen måtte ”blifva bestämd i anseende till tiden för dess gällande kraft, och hvilken tid lämpligen borde inskränkas till io år, efter hvilka samma borgens-förbindelse borde anses hafva upphört,” så finner väl Utskottet sig icke kunna med full säkerhet urskilja och bestämma rätta meningen häraf; men, för den händelse att Motionairen åsyftar, det löftesmännen borde vara frie från all ansvarighet. derest icke fordran i behörig ordning anmäles, eller kräfves inom io år, får Utskottet tillkännagifva, att Lag-Utskottets Betänkande N:o 126. i5 Utskottet anser detta följa af stadgandet i Kongl. Förordningen deni 3 Junii 1800, om förkortande af den i 9 Cap 12 §.
Handels-Balken utsatta tid, inom hvilken fordringar emellan enskilde kunna blifva gällande, och att någon ytterligare föreskrift härom således icke erfordras; hvadan Utskottet tror, Peter Pehrssons berörde framställning icke böra till någon öranleda.
Stockholm den 26 Augusti 1834* N:o 12G.
Ankom till Exp.-lltsk. d. 17 Sept. • Betänkande, ofver Eiksdagsfullmägtigen Johan Ericssons från Stora Kopparbergs
Län motion, om förtydligande af eller tillägg till 2 §. i 16 Cap. ÄrfdaBalken.
Hos Hedervärda Bonde-Ståndet har Riksdagsfullmägtigen Johan Ericson från Stora Kopparbergs
Län, uti afgifvet skriftligt memorial, anfört, huruledes, genom Lagens stadgande i 16 Cap. 2'§.
Ärfda-Balken, väl funnes förordnadt, att ”mö, som till godt och moget förstånd kommen ur, häfver våld alt göra testamente, ändock hon under förmyndares värjo är,” men att detta lagbud icke innefattade någon uttrycklig föreskrift, huru förhållas bör i de fall, alt omyndig yngling eller till myndige år kommen man eller ock enka, hvilka senare blifvit under förmyndarevård ställde, skulle vilja genom testamente om sin egendom förordna.
Vid de fleste tillfällen, då fråga vid Domstolarne uppstått, angående verkan och beståndet af sådåne förordnanden, som nyssberördt är, hade väl vederbörande förklarat, att de grunder, som Lagen för testamente af mö stadgat, jemväl voro lämplige till yngling öfver i5 år eller mvndig mansperson eller enka, hvilka blifvit sedermera omyndige förklarade; men exempel saknades dock icke, att denna fråga äfven blifvit på ett motsatt sätt afgjord, och då all
Lag borde ega del klara innehåll, att densamma kunde blifva utan skiljaktiga tolkningar tillämpad, ansåge Motionairen nödvändigt, att ett tydligt stadgande i omförmälde afseende tillvägabringas, af det innehåll: att yngling, som fyllt i5 år samt enka och till myndig ålder kommen man, än - åtgärd f> Bag-Ut skottets Betänkande N:0 126. dock att de under förmyndarevård ställde liro, må ega rätt att, så väl som mö, testamente göra.
Denna lili Lag-Utskottet hänvisade motion har Utskottet i öfvervägande tagit, och då en större mognad i förståndet samt en mera samlad erfarenhet än i allmänhet någon, vare sig man eller qvinna, kan antagas ega vid i5 års ålder, synes böra utgöra ett vilkor för rättigheten att genom testamente förordna öfver sådan egendom, hvilken han eiler hon icke sjelf sig förvärfva!, samt Lagen i rc) Capit. 1 Ärfda-Balken ej tillåter mannen att, före uppnådd ålder af 21 Ar, råda öfver annan egendom, än den sålunda förvärfvade, och desto mindre må anses hafva medgifvit qvinnan en vidsträcktare testamentsfrihet, som 16 Cap. 2 samma Balk icke omtalar någon viss ålder, utan fordrar, att mö, för att kunna göra testamente, skall vara till godt och moget förstånd kommen, hvilket ej kan antagas inträffa tidigare för qvinnan än för mannen; får Utskottet, som anser ett serskildt förhållande inträda, då man eller qvinna före nämnde ålder ingår äktenskap, samt, i följd deraf, såsom husfader eller husmoder erhåller vidsträcktare både rättigheter och pligter, härmedelst, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Lag-Comiteen, i <5 Cap. 8 Ärfda-Balken af förslag till allmän Civil-Lag, tillstyrkt, vördsamligen hemställa, att 2 $. i *6 Cap.
Ärfda-Balken mätte erhålla följande förändrade lydelse'. __ „ Man eller qvinna, som ej fyllt 21 år, må ej göra testamente, der ej han eller hon är eller förut varit gift.
Den, sorn fyllt i5 år, må dock genom testamente bortgifva sådan egendom, den flan eller hon genom eget arbete sig förvärfvat.
Af ett sådant stadgande anser Utskottet uppenbart följa, att ensamt omyndigliets-tiUståndet, eller den omständigheten, att myndig person blifvit satt under förmyndarevård, icke hindrar honom eller henne att göra testamente.
Stockholm den 26 Augusti j834.
Reservation af Herr Strussenfelt’. ”Då af Motfonairen fråga blifvit väckt, huruvida testamente, upprälladt af omyndig mansperson eller enka, kunde såsom lagligt och Lag-Utskottets Betänkande N:o 126. och beståndande anses, så hade, enligt min tanka, Utskottet icke bort gå utom motionens gränser in på bestämmande af ogift qvinnas eller mös testamentsrätt; och som Utskottet derjemte, efter mitt förmenande, icke besvarat denna fråga i öfverensstämmelse med nu gällande föreskrifter, har jag trott mig böra emot
Betänkandet afgifva min reservation samt anföra de skäl, hvarå densamma sig grundar.
Utskottet har argumenterat på detta sätt: att i allmänhet man eller qvinna vid i5 år ej kan anses ega erforderlig mognad i förståndet, för att genom testamente förordna om ärfd egendom, att mannen ej får råda öfver allt sitt gods förr, än han fyllt 21 år, och qvinnas testamentsrätt ej kan vara vidsträcktare, än mannens, enär 16 Cap. 2 §.
Ärfda-Balken härtill endast fordrar moget förstånd hos henne, utan alt bestämma någon viss ålder, och en sådan mognad i förståndet ej kunde antagas inträffa förr hos qvinnan än mannen.
Detta synes mig vara en kretsgång i bevisningen, ty man antager såsom premisser Just det sorn borde bevisas: nemligen att hvarken man eller qvinna vid i5 år ega tillräcklig mognad i förståndet, för att genom testamente förordna om sin ärfda egendom, och att en slik rättighet för yngling inträder först, då han hunnit till myndig ålder.
Af dessa premisser har man vidare dragit den conclusion, att qvinna icke heller förr än vid 21 års ålder kan upprätta lagligt testamente.
Då, på sätt Utskottet anmärkt, Lagen i 16 Gap. 2 §.
Ärfda-Balken antager endast mognad i förståndet såsom vilkor för mös testamentsrätt, så förekommer det mig som en verklig motsägelse, att, i likhet med Utskottet, Bestämma denna rättighets inträdande forst med det 21 året.
Utom det att analogier, som stå i rak strid med Lagens bud, äro ganska betänkliga, synes mig den ifrågavarande analogien så mycket origtigare, som ingenstädes i Lagen förekommer någon tidsbestämmelse af 21 år i afseende på qvinna, och Lagstiftaren, genom att vid 15 år tilldela henne de rättigheter, som först vid 21 år tillkomma yngling, tydligen utmärkt, att hon förr än han anses hinna .till mognad.
Af våra äldre Lagar inhemtas, att yngling vid femton är fordom varit myndig och således då egt full rätt att öfver gods sitt råda.
Så finnes äfven förordnadt i 1686 års Testaments-Stadga.
Det är först genom Kongl. Förklaringen den 3o October 1-721, -eller för något mera än ett sekel tillbaka, som ynglings laga ålder bestämdes till 21 år.
Härvid torde man dock kunna uppkasta den fråga, om förändringen i tiden för uppnående af myndig ålder äfven inverkat på testamentsrätten, så att denna först dermed Bihang till R.
Brot. 1834. 7-de Sami. 1 ista Afd, 3 26:te Häftet, iS Lag-Utskottets Betänkande IV:o 126.' intrader.
Af dea omständighet, att omyndig person icke sjelf får förestå sin egendom, har man stundom velat draga den slutsats, att han eller lion också skulle vara förhindrad derom förordna genom testamente; men rigtigheten af denna slutsats torde dock vara tvifvel underkastad.
Den som, utan eftertanka, förvaltar sin egendom, inlåter sig i okloka aftal eller gör gåfvor öfverstigande sina tillgångar, urståndsättes derigenom ej blott att uppfylla sina förbindelser till andre personer, utan äfven att tillbörligen ombesörja sina egna behof.
Sådana följder kunna icke, i anledning af testamente, uppstå för testator, enär detsamma först efter hans död går i fullbordan och således i intet fall kan ega något inflytande på hans vilkor och omständigheter.
Man kan lältligen af öfverilning inledas i ofördelaktiga aftal och förmås till gåfvor, hvilka sedermera ej kunna rubbas eller återkallas.
Så är deremot icke förhållandet med testamente, hvilket när som helst kan upphäfvas eller förändras.
De grunder , hvilka finnas för inskränkning af omyndig persons förvaltning utaf dess egendom och rättighet att deraf göra gåfvor, bortfalla sålunda helt och hållet vid förordnanden genom testamente.
Utskottet tyckes äfven hafva erkänt sanningen häraf, då det kommit till den ytterligare slutföljd, att ensamt omyndighets-tillsl^adet ej hindrar omyndig person göra testamente, ehuru samma slutföljd synes icke fullt öfverensstämma med Utskottets föregående resonement.
Dessutom bör man besinna, att mot missbruk af testaments-rätten annat correctiv ej ansetts nödigt, än det, som omnämnes i 17 Cap. Ärfda-Balken, i följd hvaraf endast viss slags egendom eller del deraf tillåtes att på det sätt användas.
Lagstiftaren, som icke kunnat förbise dessa förhållanden, har också, på sätt redan blifvit nämndt, stadgat, att mö, sedan hon hunnit till moget förstånd, eger våld göra testamente, ändock hon under förmyndares värjo är.
Af detta uttryck synes tydligen, att
Lagstiftaren lågt mera vigt på förståndets utveckling än årtalet, som icke alltid står i förhållande till det förra.
Giltigheten af mös testamente måste således hufvudsakligen bero på den bevisning, som förebringas om hennes förstånds-mognad.
Ehuru af sådan orsak någon viss tids bestämmelse här icke kau komma i fråga, synes man dock ega anledning till den allmänna slutsats, att qvinna vid iS år hunnit till den förstånds-mognad, som för henne är behöflig, enär denna ålder blifvit bestämd för hennes inträdande i privallifvets vigtigaste förhållanden och öfvertagande af alla de derifrån härflytande skyldigheter och pligter.
Då qvinna vid i5 år anses ega sådan mognad i förståndet, att lion icke blott kan utse dea man, vid hvilken hon, med oupplösliga band, skäll fästa sin framtid och lycka, utan äfven uppfylla en Lag-Utskottets Betänkande N:o 126. husmoders alla och vidsträckta pligter, så synes mig som hon äfven kunde anses ega tillräckligt förstånd, för att utse en person, hvilken eger emottaga hennes efterlemnade egendom.
Att det skulle vara vådligare anförtro henne denna senare rättigheten kan jag så mycket mindre inse, som ingen lärer neka, att den är ojemförligt mindre vigtig, så väl för henne sjelf, som samhället, än rättigheten att träda i äktenskap.
Då nu Lagen medgifver omyndig till moget förstånd kommen qvinna, utan bestämdt afseende å åldren, rättigheten att göra testamemte, så sjnes mig icke heller giltigt skäl finnas för att vägra omyndig yngling samma rätt.
Men lika så litet sorn'för qvinna, i följd af Lagens bud, någon viss tid för denna rättighets utöfvande kan bestämmas, äfven så origtigt måste det vara, altför yngling i thy fall stadga ett bestämdt årtal.
Dock skulle jagjjtro, att äfyen han i allmänhet kan anses vid i5 år ega sådan mognad i förståndet och sjelfständighet i viljan, som böra utgöra vilkor för rättigheten att förordna genom testamente om den egendom, som derföre kan blifva föremål.
Detta allmänna omdöme stödjer jag derpå, att yngling här i Norden, i mera än ett årtusende, eller så långt vår kännedom i detta fall räcker, egt att vid 15 år sjelf förestå all sin egendom; att han vid denna ålder tillåtes råda öfver hvad han sig sjelf förvärfvat, ehuru, såsom jag redan sökt visa, rättigheten att förvalta egendom bör förutsätta större mognad i förståndet, än den att göra testamente, samt att yngling vid i5 år anses så utbildad till förståndet, att han kan fullkomligen bedöma, huruvida hans handlingar äro öfverenstämmande med eller stridande emot Lagens och sedlighetens bud.
På grund af dessa skäl, skulle jag, för min del, icke draga i betänkande, alt förklara det testamente giltigt, som blifvit upprättadt af en yngling om ock han icke vore äldre än i5 år; men då skäl och bevis icke alltid göra tillfyllest, så vill jag äfven för dem, hvilka mera fästa sig vid auetoriteter, åberopa en sådan, som torde förtjena något afseende.
Nehrman yttrar i föreläsningarne öfver Ärfda-Balken, i afseende på testamentsrätten: ”Then frihet
Lagen lemnar mö är ej eller betagen ynglingar sedan the till moget förstånd komne äro och fyllt 15 åhr, fast the ännu stå under förmyndares värjo.”
Den i förslaget till Civil-Lag antagne grundsats, att genom äktenskaps ingående blifver man myndig, änskönt vanliga åldren för detta tillstånd icke vore uppnådd, är främmande i vår nuvarande lagstiftning, och derföre tror jag, att det är mindre rigtigt att, på sätt Utskottet gjort, tillämpa samma grundsats, i fråga om testamentes upprättande.
Antingen bör denna 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 126. sats i sin helhet, såsom i lagförslaget, tillämpas, eller ock hör man underlåta all tillämpning deraf.
Då man förvägrar en omyndig eller den, som icke uppnått viss ålder*, rättigheten att förordna genom testamente, på den grund, att hon eller han icke kan ega den mognad i förståndet och erfarenhet, som höra utgöra vilkoren för samma rättighet, men man härifrån dock gör undantag till förmon för deni, som ingått gifte; så vill det synas, sorn man ansett önskan att inträda i äktenskap utgöra ett så osvikligt bevis på erfarenhet och mognad i förståndet, att derigenom häfdes den i följd af minderårigheten existerande presumtion om oförstånd och bristande erfarenhet.
Men hvarföre skulle denna presumtion icke kunna häfvas genom bevisning eller annorledes än genom äktenskaps ingående? r STOCKHOLM, Kongl. Ordens-Boktryckeriet, 1834- Lag-Utskottets Bet. N.o 12"].
N:o 12T.
Utsi. den i October.
Betänkande, i anledning af Herr Grefve O. A. Cronhjelms motion, om af skaffande af stockstraff.