Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nu blir det för sent! ( v i l l s p r i n g a u t , m e n S e g e r s t e d t h å l ler henne tillbaka).
Fö r en rättvis sak blir det aldrig för sent.
Men j ag kan inte vänta.
Det är olidligt! ( v i l l u t ) .
(håller henne tillbaka)
Nej nej, fröken Elise, ni får inte!
För ... för min skull, låt bli!
(vänder sig om och ler ofrivilligt mot honom)
För er skull..?
(sätter sig med hennes hand i sin)
Ja, -- är det s å svårt?
(närmare honom, med handen för ögonen likasom förundrad)
Nej, det är det inte ... för er skull!
(kysser hennes hand flere gånger)
Tack, f röken Elise! Tack!
ELISE. (vacklar som frånvarande, faller ned vid hans sida och lutar sig omedvetet upp mot honom i en stor smekning.
Utanför hörs bjällror, som aflägsna sig).
Femte akten.
(Scenen samma sal som i de två första akterna, endast sedd från motsatt håll, såsom den synts i fonden under föregående akt.
Verandan utanför prydd med granar och kulörta lyktor.
Glasdörrarna till salen passeras.
Baron, Elise, Alma, Segerstedt och Emmy syssla utanför med verandadekorationen.
Fru Segerstedt sitter i salen med sitt handarbete.
Det börjar skymma).
(kommer in från verandan i jaktdrägt)
Var inte detta god idé af mig, fru Segerstedt?
Jag gaf mig strax i väg , när farbror fäl t sin första lo och skadskjutit den andra, för att ställa til l ett festligt emo ttagande h är hemma.
Alt detta tillsammans borde ju fö rbättra hans lynne en smula, tyck er jag.
Måtte det göra det!
Det gö r det nog .
Han var rik tigt upprymd ute i skogen.
Det blir anno rlunda, när han kommer h em.
Det sk a så f an h äller f å bli så!
Förl åt jag svär fru Segers tedt, men jag är utl edsen vid det h är nu redan.
Men ni gör ingenting för att få det bättre.
Seså, muntra då upp er en smula!
Jag har gjort hvad jag har kunnat, j ag har uppmanat
Viktor att resa, jag har...
(öfverraskad)
Har ni det, fru Segerstedt?
Värkligen?
Det var en oväntad bundsförvandt j ag fått. ( t a g e r he n n e s h a n d ) Missförstå mig inte.
Jag tror vi båda fattat saken u r rätt synpunkt.
Jag missförs tår er inte, baron Fredrik.
Vi mås te ju få fred engång . B ara han skulle lyda oss... BARON.
Ja vars , hvad han det g ör!
Han har så godt som lofvat mig att offra sig för det allmänna bästa.
Det är no bel t gjort af honom, och farbror borde skämmas.
Det är roligt att ni säger det om Viktor, baron Fredrik.
Det gör inte alla.
Men vi måste ta itu med honom snart.
Nu är jaktsällskapet redan på väg hemåt.
Det räc ker inte l änge innan det är här...
Ja, h an mås te resa litet tidigare, än hvad nödvändigt är fö r att hinna till bantåget... BARON.
till höger och Emmy kommer in från verandan i lätt öfverplagg).
Ja, j a, -- det gör h an nog. ( F r u S e g e r s t e d t g å r u t
Nå f ru Stjernfel t, -- nu ska vi ändtligen f å j ulro på Sätra.
Bara alla vo re så förnuftiga som vi !
Ja, vi är mycket förnuftiga.
I synnerh et ni, fru Stj ernfel t.
Ni k an vara glad att ni gaf mig korgen i morse.
Gaf j ag er korgen?
Vi ska k alla det så.
Det är nog det behagligas te för er själf.
Att ni ännu kan skämta med det, baron Brinck!
Jag har inte fått en blu nd i mina ögon i natt.
Men det var bes tämt inte er vilja ensamt...!
Nej , det är ju sant, -- det var ju också er vilja, fru Stj ernf elt.
Vi kan så gärna med ens kalla det g eneralens!
Hm! -- Huru gissade ni det?
Det är högst enkel t.
När ni blef fideikommis sarie, kunde ni natu rligtvis inte...
Nej s topp, fru Stjernfelt, -- j ag blef inte fideikommissarie als --! EMMY.
Jo, ni var mycket slug, som inte tog mig.
Jag får inte hela fideikommisset!
Jo visst är det möjligt!
Och ni är den första jag berättar det fö r, -- ni, min gamla förtrog na.
Och ni, som just slagit upp med mig för fideikommissets skull, baron Brinck! BARON.
Se så, -- var det nu jag, som slog upp?
Det var ju vi båda.
Ja, det v ar vi båda.
Och ni ser att ni inte har sk äl att ångra den affären.
Affären!
Fy! -- Men säg mig, har ni stött er med g eneralen då?
Han tycker väl jag är för lättsinnig .
Det är ni också, baron Brinck! BARON.
Ja, -- hm!
Så kallar man ärligt folk, som g år inne med en s mula gladlynt filosofi.
(småspetsigt)
Jag undras hvad den fi losofin tjänar till, när man förstör framtiden för sig själf och andra g enom den?
Åh -- ni förebrår mig riktigt!
Jag ska säga er att den filosofin är utmärk t bra att ha, sedan man förstört framtiden för sig själf och andra.
EMMY. (kort)
Baron är alldeles för lefnadsvis för mig .
Jag bö rjar nästan tro det.
Men j ag kan inte förstå huru en man inte har mera allvar.
Seså, -- nu är ni dum, förlåt mig!
EMMY. (ond)
Ja dum, har jag vari t, som ett ögonblick trott på edra försäk ringar.
(godlynt)
Åh, -- är ni redan där?
Jag som aldrig haft andra fö rsäk ringar, än lifförsäkringar, och ni gör orätt i att inte tro på dem, f ru Stjernfel t! EMMY.
Det är nästan opass ande af er att skämta nu.
Herregud!
D et är alldeles som om ni förlorat fideikommisset, fru Stjernfelt, och inte jag!
(går häftigt ut).
Baron ska inte såra mi g mera än ni redan gjort!
(med en stor, lustig gest, hvisslar) (Alma, Elise och Segerstedt in).
Ännu ett nytt species af kvinligt martyrskap!
Nu är alt färdigt, baron Brinck, bara ljusen tänds i lyktorna.
Det v ar briljant.
Och vi ha f röken
Vahrman att tacka för det mäs ta af arbetet.
Ja, baron själf hölls inte länge därute med oss.
Nej, jag är s å blodfatti g och rädd att förkyl a mig.
Elise och Seg erstedt är i dag alldeles förändrade.
Se bara på de där två!
Ser de inte ut som ett riktigt fö rbrytarpar...?
(tvunget)
Hvad ni är snälla, som befattar er med mig!
(triumferande)
Saken är sjuk!
Hvilken sak?
Åh, det är så komiskt att höra dem försvara sig!
ELISE. (otålig)
Mot hv ad då?
Ja, det vo re värkligen roligt att höra.
Det tror jag inte att det vore för er.
(bedjande)
Nu blir jag nyfiken också.
U pplys oss nu , ädla fröken Vahrman!
Börjar ni gå öfver till dem, baron?
Nej, följ med mig ska vi tala illa om dem i enrum.
Kan vi bara lämna dem på tumanh and?
Man brukar ju inte göra det med personer som de... ( d e g å ) .
(drager en suck af lättnad och kysser Elise).
Och nu är det ju inte l ängre din sak ensamt; -- nu är det vår sak.
Nu är det vi, som handlar.
Elise!
Kan du förebrå mig de orden ännu?
Nej, jag h ar aldrig förebrått dig dem.
Det v ar de o rden, som afgjorde alt.
Och nu är vi två om att skaffa dig upprättelse.
Elise! ( s e d a n t a n k f u l l ) Jag tror det inte går så lätt och hastigt att få den upprättelsen.
(öfvertygad)
Jo, -- det måste gå.
Med ett sl ag.
När pappa ser oss två tillsammans, slår det honom s trax att han misstänk t dig o rättvist.
Skulle jag bara finna på ett bättre sätt att g å till väga...
(entusiastiskt)
Det fins intet bättre sätt, än ärlighet.
SEGERSTEDT. (beslutsamt)
Ja, vi måste v åga steget nu , s å vet vi att vi försökt al t.
Men inte ett ord åt någon.
Ingen får ana någonting, innan j ag i yttersta nödfall vädjar till dig.
Ja, j a, -- det är utmärkt!
Och nu ska vi skiljas åt.
Vi f år inte vara så länge på tumanhand.
Det drar ögonen på oss.
Farväl tils al t blir klart! ( H a n f ö l j e r h e n n e u t t i l l v ä n s t r a honom).
Skall själf gå ut till höger, när fru Segerstedt möter
(räcker händerna mot honom)
Ja, Viktor, jag vet att du tänkt på att resa, baron Fredrik h ar sag t mig det.
Men du måste göra det snart.
Jag h ar redan s agt ti ll om häst fö r dig till j ernvägen.
(bestämdt och lugnt)
Jag har ändrat beslut.
Säg till att man för hästen i s tallet igen!
Men Vik tor...!
Spill inte ord på det, mamma!
Mi tt beslut är oryggligt.
Men du förs tör all ting för dig, Viktor! SEGERSTEDT.
Det gö r j ag inte.
FRU SEGERSTEDT. (halfgråtande)
Viktor, Vikto r!
Har j ag förtj änt att du lönar mig så?
Du får se mor!
Det är inte att löna dig illa.
FRU SEGERSTEDT. (gripen af en aning)
Herregud, Vik tor!
Du må bara inte ... nej , nej!... du må bara inte ... med fröken Elise..!
SEGERSTEDT. (lugnt)
Oroa dig inte, mor!
Du ser ju huru lugn jag är.
Generalen kan v äl inte mörda mig häller!
Han ska jaga oss alla på porten!
T ro mig, -- jag känner honom.
Det blir en förfärlig skandal!
Nå, då är jag väl småningom karl att stå för er!
Viktor -- Viktor!
SEGERSTEDT. (litet otålig)
Hör nu, mo r! långa s amtal med lysa mig om hv ad är något ni döljer
Du har korres ponderat och haft Vah rman.
Skulle du inte vilja uppsom ligger under att detta?
Det för mig!
Jag vet ingenting, Viktor, fråga mig inte!
Du säger det så häftig t, mor.
Du vet något --! BARON.
(in från vänster)
Ja -- där kommer jak tsällskapet redan på isen...
(till fönstret, vrider sina händer)
Åh, Herregud!
Där är de, -- där är de! BARON.
Nå, Segerstedt!
Hästen står förespänd.
Vill du resa nu?
Det är leds amt att göra er emot, men j ag har ändrat beslut.
Är du gal en.
Du ställer ju till skandal --! SEGERSTEDT.
Det k an inte hjälpas.
Men det faller öfver di n mor och din syster, -- öfver oss alla!
SEGERSTEDT. (bestämt)
Ja, j a -- jag vet --! BARON.
Skulle då...
Skulle ni redan haft ett sammanstötande?
Har farbror..?
Han har redan förolämpat mig så, att jag måste få upprättelse. ( E n d r ä n g t ä n d e r d e k u l ö r t a l y k t o r n a p å verandan).
(med en stor gest)
Nå, så ska också den satans gubben förg å sig i sitt eget hus! ( T i l l S e g e r s t e d t v å r d s l ö s t ö f v e r t a l a n d e ) Hör du..!
Kan du inte ge bl anka f an i al t sådant där högre hederssno bberi?
Tag det öfverlägset och praktiskt!
Låt gubben lugna sig, och kom sen igen och prässa upprättelsen ur honom.
Det är det förnuftigaste.
Jag är besluten att göra det nu.
Du ser ju det!
BARON. (ond)
Jag ser jo ! J ag ser förbannadt bra att också du är gal en.
En sådan där, som tycker sig vara
spanjor!
Det är ju fåni gt, löjligt, barockt!
Först att spränga g allan på gubben och. sedan att ställa till skandal fö r din mo r och syster!
Snälla och beskedliga mänskor allihop, bara man tar dem med lämpor!
FRU SEGERSTEDT. (vid fönstret)
Viktor, för sista g ången -- lyd oss !
De är strax framme på gården.
Jag kan inte mor!
Du ska på dårhuset, tror j ag.
Seså, Brinck, -- håll opp med det där!
Det tj änar ju till ingenting ! BARON.
Nå, så i guds namn, -- skaffa sl ag åt gubben då!
Men det säg er jag dig, att jag hade lust att k lå upp dig här på fläck en!
Lämna det åt generalen --!
Ja, j ag önsk ar att han gaf dig grundligt.
Nu kör de fram.
Gudskelof, -- för sent!
Du är ett fä!
Nu har du stäl t skönt till!
Hvad fan ska det h är bli af?
Du börj ar din landtdagsmansbana som en härlig politiker, du!
FRU SEGERSTEDT. (springer från fönstret till sin son och vill draga honom ut)
Nu kommer de u ppför verandan redan.
Du måste bort, Vikto r! (
M a n s e r j a k t s ä l l s k a p e t k o m m a i p r o c e s s i o n upp på verandan bärande tre lodjur som byte.
Emmy och Elise in i salen).
(tar Segerstedt under armen)
Seså, kom nu upp till mig, ska jag lämna dig det vi talade om ... ( S e g e r s t e d t f ö l j e r h o n o m m o t v i l l i g t efter en blick på Elise.
Jungfrun tänder ljus i salen.
Jaktsällskapet kommer småningom in genom glasdörrarna).
GENERALEN. (upprymd, sedan han kastat en forskande blick krig sig och icke funnit Segerstedt)
God kväll igen!
God k väll Elise! ( k y s s e r h e n n e ) .
Det h ar varit en präkti g jakt, må ni tro.
Tre l odjur
fälda!
Och så stora de är sen!
B ara ett af dem är en unge.
Kom då ut, så får ni se dem!
Har ni sett lodjur förr?
D amerna behöfver inte vara rädda för dem, de är rik tigt döda! ( D a m e r n a u t . T i l l f r u S e g e r s t e d t i d ö r r e n ) .
Och sen ska f ru Segerstedt se till hvad det fins för godt i källaren.
Vi ska dricka bestarnas graföl.
(Vahrman och han gå ut på verardan med damerna).
(gör förnöjd ett slag i salen)
Det v ar alt min u ppfinning, den här julglädjen, ska jag säga, Generalen är som en annan människa efter den.
Han är en hedersprisse!
Åh, -- generalen är inte så enkel , som ni tror.
Men hv ad middagen ska smaka!
Ska man inte göra någ on slags toal ett till den?
Åh, -- dra åt skogen med alla toaletter!
Du ger jag inte vid middagsbordet s å h är kanske?
Det är bara Helsingforssnobberi, det där.
Unga herr
Vah rman sk a inte bjuda till att vara fin.
Nu är vi på landet, ska jag säg a.
Jag h ade nog annat att taga på mig , jag, men jag g er fan i det BARON.
Nå, sköt ni ännu någonting efter det jag lämnade er?
Det skulle jag tro det.
Jag sköt den tredj e lon, jag, sk a j ag säg a. BARON.
Det v ar densamma, som generalen sk adsköt först, ska herr Karlsson säg a.
Han var nog fris k som baron själf, min lo. BARON.
Och herr Karlsson rådde med honom, ändå!
Det var fan! ( u t p å v e r a n d a n ) .
Hör du han drifver litet med dig, Karlsson...
Han försökte göra det, men han fick sig på tafsen, du!
Ja, kunde du ge honom det, s å gärna för mi g...!
Men hv ar håller dok torn hus?
Samum
Personer: BISKRA, arabisk flicka.
YOUSSEF, hennes älskare.
GUIMARD, löjtnant vid zuaverna.
I Algériet i våra dagar.
Sceneri: midt på golfvet.
Bönemattor här och hvar; i högra hörnet ett benhus.
En arabisk marabout (grafkammare) med en sarkofag
fondväggen.
Små sandhögar här och där på golfvet; en uppryckt aloë palmblad, alphagräs i en hög.
Dörr i fonden med portar och förhängen; fönstergluggar på
_________ Första scenen.
BISKRA in med burnus-kapuschongen neddragen för ansiktet, och en guitarr på ryggen, kastar sig ner på en matta och gör bön med armarne öfver bröstet.
(Det blåser utanför.)
SAMUM.
138 ------------------------------------------------ BISKRA.
La ilâha all allâh!
YOUSSEF (in hastigt).
Samum kommer!
Hvar är franken?
BISKRA.
Han skall vara här inom ett ögonblick! YOUSSEF.
Hvarför stack du inte ner honom genast?
Därför att han skall göra det själf!
Om jag gjorde det, skulle de hvite döda hela vår stam, ty de veta, att jag var vägvisaren Ali, fast de ej veta, att jag är flickan Biskra!
YOUSSEF.
Han skall själf göra det?
Du vet ej, att Samum torkar de hvites hjärnor som dadlar och att de få skräcksyner, som göra dem lifvet så vidrigt, att de fly ut i det stora okända.
Jag har hört sådant, och vid sista träffningen hade sex franker burit hand på sina lif, innan de hunno fram.
Men lita ej på Samum i dag, ty snö har fallit på bergen och om en half timme kan allt vara öfver. -- Biskra!
Kan du hata ännu?
SAMUM 139 ------------------------------------------------ BISKRA.
Om jag kan hata?
-- Mitt hat är gränslöst som öknen, brännande som solen och starkare än min kärlek!
Hvarje stund af njutning de stulit från mig, sedan de dräpte Ali, har samlat sig som giftet under huggormens tand, och hvad Samum ej förmår, det förmår jag.
Det är väl taladt, Biskra, och du skall utföra't.
Mitt hat har vissnat, som alphagräset om hösten, sedan mina ögon sågo dig.
Tag kraft af mig och blif pilen på min båge.
Omfamna mig, Youssefl
Omfamna mig!
Icke här i den heliges närvaro; icke nu, -- sedan, efteråt! sedan du förtjenat din lön!
Stolte cheik, stolte man!
Ja -- den flicka, som skall bära min ättling under sitt hjärta, den skall visa sig värdig den hedern! BISKRA.
Jag -- ingen annan -- skall bära Youssefs ättling!
Jag, Biskra -- den föraktade, den fula, men den starka!
Nu går jag ner och sofver vid källan! -- Behöfver jag lära dig de hemliga
140 ------------------------------------------------ konster, som du lärt af den store Marabout Siddi-cheik, och som du öfvar på marknader, sedan du var barn?
Det behöfver du icke! -- Jag kan alla hemligheter, som behöfvas för att skrämma lifvet ur en feg frank; den fege, som kryper på sin fiende och skickar blykulan före!
Jag kan allt -- ända intill buktalarkonsten.
Och hvad min konst ej förmår, det skall solen göra, ty solen är med Youssef och Biskra.
Solen är Muslims vän, men är ej att lita Du kan bränna dig, flicka!
Tag först en dryck vatten, ty jag ser, att dina händer skrumpna och -- (har lyftat en matta, och på. går ner efter en skål vatten, som han räcker Biskra.)
BISKRA (lyfter skålen till munnen).
-- Och mitt öga börjar redan se rödt -- mina lungor torka -- jag hör -- jag hör -- ser du sanden rinner redan genom taket -- och det sjunger i guitarrens strängar -- Samum är här!!
Men franken icke!
Kom hit ner, Biskra, och låt franken dö för sig själf! BISKRA.
Först helvetet och sedan döden!
Tror du jag sviker!
(Slår ut vattnet på en sandhög.)
SAMUM 141 ------------------------------------------------ Jag skall vattna på sanden, så växer hämden! och jag skall torka mitt hjärta.
Väx hat!
Bränn sol!
Kväf vind!
Hell dig, Ibn Youssefs moder, ty du skall föda Youssefs son, hämnaren!
Du! sken lyser upp rummet, men öfvergår under det följande till gult.)
(Vinden tilltager; förhänget för dörren fläktar; ett rödt
Franken kommer, och -- Samum är här! -- Gå!
Om en half timme ser du mig åter!
Där har du sanduret.
(Pekar på en sandhög.)
Himlen mäter själf ut tiden åt de otrognes helvete!
Andra scenen.
GUIMARD (in blek och vacklande, förvirrad, talar med half röst).
GUIMARD.
Samum är här! -- Hvart tror du mitt folk tagit vägen?
Ditt folk ledde jag vester till öst!
Vester till -- öst! -- Låt mig se! -- Det är rätt i öster och -- vester! -- Sätt mig på en stol och ge mig vatten!
142 ------------------------------------------------ BISKRA (leder Guimard till sandhögen, lägger honom på sandhögen). golfvet med hufvudet på
Sitter du bra så?
GUIMARD (ser på henne).
Jag sitter litet krokig. hufvet.
Lägg något under sandhögen upp
BISKRA (trafvar
under hufvudet).
Där har du en kudde under hufvet!
Hufvet?
Där sitter ju fötterna! -- Är inte fötterna där?
Jag tyckte väl det! -- Ge mig nu en pall under -- hufvet!
BISKRA (släpar fram aloen och lägger under knäna på Guimard).
Där har du en pall!
Och så vatten! -- Vatten!
BISKRA (tar fyller den med sand och räcker Guimard). den tomma skålen,
Drick medan det är kallt!
SAMUM 143 ------------------------------------------------ GUIMARD (läppjar på skålen).
Det är kallt -- men det släcker ändå inte törsten! -- Jag kan inte dricka -- jag afskyr vatten -- tag bort det!
Där har du hunden, som bet dig!
Hvilken hund ?
Jag har aldrig blifvit biten af någon hund.
Ditt minne har Samum krympt -- akta dig för Samums gyckelbilder!
Du mins den rasande vindthunden, som bet dig vid näst sista jagten i Bab-el-Ouëd.
Jagten i Bab-el-Ouëd!
Det är riktigt! -- Var det en bäfverfärgad ? -- BISKRA.
-- tik?
Och han bet dig i vaden!
Känner du inte såret sticka? -- GUIMARD (tar sig åt vaden, sticker sig på aloën).
Jo, jag känner det! -- Vatten!
Vatten!
BISKRA (räcker honom sandskålen).
Drick, drick!
Heliga Maria, Moder -- jag har fått skräcken.
144 ------------------------------------------------ BISKRA.
Var inte rädd; jag skall läka dig och drifva ut demonen med musikens allmakt!
GUIMARD (skriker).
Icke musik!
Och hvad gagn har jag af den!
Musiken tämjer ormens lömska ande, tror du ej den rår på en rasande hunds!
Biskra-Biskra, Biskra-Biskra, Biskra-Biskra.
Samum!
YOUSSEF (underifrån).
(Sjunger vid guitarren.)
Hvad är det du sjunger?
Har jag sjungit? palmblad i munnen!
Ser du, nu tar jag ett Sång uppifrån.)
(Tar en palmkvist mellan tänderna.
Hvilket helvetets gyckelspel!
Nu sjunger jag!
SAMUM 145 ------------------------------------------------ BISKRA och YOUSSEF (tillsammans).
Biskra-Biskra, Biskra-Biskra, Biskra-Biskra!
GUIMARD (reser sig).
Hvem är du djäfvul, som sjunger med två röster!
Är du en man eller en kvinna?
Eller båda delarna?
Jag är Ali, vägvisaren!
Du känner icke igen mig, ty dina sinnen äro förvirrade; men vill du rädda dig från synens och tankens villor, så tro mig, tro hvad jag säger och gör som jag befaller.
Du behöfver icke be mig det, ty jag finner att allt är som du säger det vara!
Ser du det, afgudadyrkare!
Afgudadyrkare?
Tag fram den idol du bär på bröstet!
GUIMARD (tar fram en medaljong).
Trampa den under fötterna, och anropa Gud den Ende, den Barmhertige, Förbarmaren.
GUIMARD (tvekande).
Den helige Eduard, min skyddspatron.
146 ------------------------------------------------ BISKRA.
Kan han skydda dig?
Kan han?
Nej, det kan han icke! -- (Vaknar.)
Låt se då!
(Öppnar dörren, gardinen fläktar och gräset rör sig.)
GUIMARD (håller för mun).
Ner med afguden!
Samum kröker icke ett hår på mig, men dig, otrogne, dödar han!
GUIMARD (kastar medaljongen på golfvet).
Jag dör!
Bed den Ende, den Barmhertige, Förbarmaren!
Säg mina ord!
SAMUM 147 ------------------------------------------------ GUIMARD.
Gud är en Ende, det gifves ingen annan Gud än Han, den Barmhertige, Förbarmaren!
»Gud är en Ende, det gifves ingen annan Gud än Han, den Barmhertige, Förbarmaren!» BISKRA.
Lägg dig ner på golfvet!
GUIMARD (lägger sig ner motvilligt).
Hvad hör du?
Jag hör en källa sorla!
Gud är en och det gifves ingen annan än Han den Barmhertige, Förbarmaren! -- Hvad ser du?
Jag ser en källa sorla -- jag hör en lampa lysa -- i ett fönster med gröna luckor -- vid en hvit gata -- BISKRA.
Hvem sitter vid fönstret?
Min hustru -- Elise!
148 ------------------------------------------------ BISKRA.
Hvem står bakom gardinen och lägger sin hand om hennes hals?
-- GUIMARD.
Det är min son -- Georges! BISKRA.
Fyra år till Saint-Nicolas!
Och han kan redan stå bakom gardinen och hålla en annans hustru om halsen?
Det kan han icke -- men det är han!
Fyra år gammal med blonda mustacher!
Blonda mustacher, säger du! -- Ah, det är -- Jules, min vän!
Som står bakom gardinen och lägger sin hand om din hustrus hals!
Ah, djäfvul! BISKRA.
Ser du din son?
Nej, icke nu mer!
SAMUM 149 ------------------------------------------------ BISKRA (imiterar klockringning på guitarren).
Jag ser klockor ringa -- och jag känner smaken af lik -- det luktar i munnen som härsket smör -- fy! -- BISKRA.
Hör du inte diakern sjunga ut barnlik?
Vänta nu! -- Jag kan inte höra det -- men önskar du det? -- så -- nu hör jag det! (svårmodigt) BISKRA.
Ser du kransen på kistan, som de bära emellan sig?
Ja -- BISKRA.
Det är violetta band -- och där står med silfver tryckt -- »Farväl, min älskade Georges -- Din Fader».
Ja, det står där! -- (Gråter.)
Min Georges!
Georges!
Mitt älskade barn! -- Elise, min hustru, trösta mig! -- Hjälp mig!
(Famlar omkring sig.)
Hvar är du ?
Har du gått ifrån mig ? Svara!
Ropa din älskades namn!
EN RÖST (från taket).
Jules!
150 ------------------------------------------------ GUIMARD.
Jules! -- Jag heter ju -- Hvad heter jag? -- Charles heter jag! -- Och hon ropade Jules! -- Elise -- älskade hustru -- svara mig, ty din ande är här -- jag känner det -- och du lofvade mig att aldrig älska någon annan -- (Rösten skrattar.)
Hvem skrattar!
Din hustru!
Döda mig! -- Jag vill inte lefva längre!
Lifvet äcklar mig som surkål i Saint-Doux -- vet du hvad Saint-Doux är, du?
Svinister!
(Spottar för sig.)
Jag har ingen saliv mer -- vatten! vatten! annars biter jag dig!
(Full storm utanför.)
BISKRA (håller hostar). för munnen och
Nu dör du, frank!
Skrif din sista vilja medan tid är! -- Hvar är din notisbok?
GUIMARD (tar upp notisboken och en penna).
Hvad skall jag skrifva!
En man tänker på sin hustru när han skall dö -- och på sina barn!
SAMUM 151 ------------------------------------------------ GUIMARD (skrifver).
»Elise -- jag förbannar dig!
Samum -- jag dör --» BISKRA.
Och så underteckna, eljes gäller ej testamentet!
Hvad underteckna?
La ilâha ill allâh!
GUIMARD (skrifver).
Det är skrifvet!
Får jag dö nu?
Nu får du dö, som en feg soldat, hvilken öfvergifvit sitt folk! -- Och du lär få en vacker begrafning med schakalerna, som ska sjunga ut ditt lik!
(Trummar anfall på guitarren.)
Hör du trumman går -- till anfall -- de otrogne, som ha solen och Samum med sig, rycka fram -- ur bakhållen -- (Slår på guitarren.) skotten gå af efter hela linien -- frankerna förmå icke ladda om -- araberna skjuta i spridd ordning -- frankerna fly! -- GUIMARD (reser sig).
Frankerna fly icke!
BISKRA (blåser »reträtt» på en flöjt hon tagit fram).
Frankerna fly, när det blåser reträtt!
SAMUM. 152 ------------------------------------------------ GUIMARD.
De retirera -- det är reträtten -- och jag är här -- Jag är död!
(Rifver af sig epåletterna.)
(Faller ner på golfvet.) BISKRA.
Ja, du är död! -- Du vet icke, att du varit det länge! -- GUIMARD.
(Går till benhuset, tar fram en dödskalle.)
Har jag varit död?
(Tar sig i ansiktet.)
Den ena för den andra
PERSONERNE. JERNHJELM.
Captén af Amiralitetet, förut kallad Berg.
BLÅSTJERNA.
Baron och KammarJunkare.
Jernhjelms vän.
JERNHJELM.
Capténens far.
Direktör af OstIndiska Compagniet.
LEJONQVIST.
HofRättsRåd i Göta HofRätt.
Fru LEJONQVIST.
HofRättsRådets hustru.
Fröken LEJONQVIST.
HofRättsRådets syster.
VINGREN. Värd.
Värdinnan.
LASSE.
Deras brorson och betjent.
Skådeplasen föreställer ett värdshus i Göteborg.
DEN ENA FÖR DEN ANDRA. ____________
FÖRSTA SCENEN. VINGREN. LASSE.