Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommandoexpedition, icke kunde anses som befordran till tjenst med lön på rikets stat, utan varit åtföljda eudast af arfvode, hvars tillökning för den med år 1858 ingångna atatsregleringsperioden icke borde, emot ordalydelsen i högslberörda nådiga Rref af den 22 Mars 1826, inverka på klagandens rätt till ifrågavarande sekrelerarearfvode, genom nådigt Bref af den 1 Oktober 1858, med upphäfvande af Kongl. Stats-kontorets beslut, förklarat Widbom berättigad att för sistnämnde år och så länge någon förändring i berörda förhållande ej inträffade, årligen uppbära nämnde sekreterare-arfvode, i riksmynt utgörande 372 R:dr 50 öre.
Enär, enligt Revisorernes åsigt, 1826 års Kongl. Bref borde sålunda förstås, att Widbom, i samma stund han af Statsverkets medel, vare sig genom lön eller arfvode af ständig natur, erhölle aflöningsförmåner, öfverstigande det belopp, han vid afskedet från sekreterare-befattningen vid Öfver-Hofjägmästare-embetet innehade, skolat afstå från det honom för denna tjenst tillagda arfvode, och en sådan förändring i afseende å Widboms löneinkomster väl måste antagas hafva inträffat vid 1858 års ingång, då han kommit i åtnjutande af en till 1,000 R:dr Runt förhöjd aflöning såsom Registrator i Landtförsvars-departementels Kommando-expedition, ansågo Revisorerne att ifrågakomna sekreterare-arfvode med sistnämnda år bort indragas; dock att, i händelse atlönings-förhöjningen för registrators-tjensten komme att upphöra, meromförmälda sekreterare-arfvode då kunde Häradshöfdingen Widbom ånyo tilläggas.
Enligt hvad Utskottet inhemtat, har Häradshöfdingen Widbom i December månad år 1861 atlidit, vid hvilket förhållande och då någon så beskaffad utgift ej vidare ifrågakommer, Utskottet hemställer att anmärkningen må förfalla. 8 Stats-Utskollets Utlåtande M 21. ■ “j(lma39U I'. noö ib mo fiTum,'.
: Mj.joiJib9<j/.-i i iöiu nr.-i»,i,. •.) bi» »nodhiW § 8. (1860 års Rev.-ber. pag. 22.
Uti. pag. 287.)
Revisorerne hafva vid granskningen af Statsverkets räkenskaper erfarit att de utgifter, som Staten måst vidkännas genom godtgörande af skjuls- och traktamentsersättning under extra förrättningar i allmänna ärenden, uppgått till högst betydliga belopp, hvartill i väsendtlig mån bidragit den omständigheten, att vid ifrågakomne resor skjutskostnaden med stöd af gällande resereglemente alltid beräknats efter visst för särskilda tjensteklasser olika bestämdt hästantal för landsvägen emellan resans ändpunkter utan afseende derå, att resan till större eller mindre del med besparing af tid och kostnad kunnat tillryggaläggas eller verkligen blifvit tillryggalagd medelst begagnande af ångbåtslägenhet.
Med fästadt afseende härå och då meningen med stadgandet om resekostnadsersättning vid förrättningar i Statens ärenden måste vara att åt den resande bereda en kostnaderna fullt motsvarande godtgörelse men icke derutöfver en oskälig vinst, hafva Revisorerne hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t göra underdånig framställning om den förändring i resereglemente! att, vid resor i Statens ärenden, den resande, när lägenhet med ångfartyg eller å jernväg kunde begagnas, icke för den del af resan, som sålunda tillryggalades, egde, utom stadgadt traktamente, åtnjuta högre ersättning än den hvartill verkliga resekostnaden uppgått.
Uti afgifvet utlåtande har Kongl. Stals-kontoret, i betraktande af den lindring i utgifter, som genom den föreslagna förändringen i resereglementet, komrne att tillskyndas ej mindre Slaten än äfven de enskilde personer, hvilka behöfde i tjensteväg anlita Statens embels- och tjenstemän, för sin del instämt i Revisorernes för slag och endast fästat uppmärksamheten derå, att i händelse den föreslagna förändringen komme till stånd, föreskriften måtte i reglementet intagas rörande grunderna för beräkning af ersättning för resor å ångbåt eller jernväg, såsom bland annat, hvilka embcts- och tjenstemän egde att, med rätt till godtgörelse derför, begagna plats i hytt, salong o. s. v. å fartyg eller i Usta, 2:dra eller 5:dje klassens vagn å jernväg; hvilka resande, då de färdades å ångbåt vore berättigade till godtgörelse för frakt af åkdon, som medfördes; huruvida den resande skulle vara skyldig under viss begränsad tid afvakta dylik lägenhet med rättighet till traktamentsersättning under tiden o. s. v. Då ångbåts- och jernvägs-kommunikationerua numera ega en ganska betydlig utsträckning, synes det ock vara skäl, att äfven de, som företaga resor i allmänna värf, böra, när sådant ske kan, begagna sig af dylika lägenheter, helst det torde få antagas att härigenom besparing både i tid och resekostnader kan vinnas.
Ut skottet, som hufvudsakligen delar Revisorernes åsigter i förevarande fråga och anser de - Stats-Utskottefs Utlåtande M 21. 9 desamma väl förljenta af uppmärksamhet, får derföre, under förutsättning att vid en möjligen blifvande förändring af resereglemente! i enlighet med ofvanberörda förslag, tillständig traktamentsersättning varder för den resande bestämd samt nödiga före skrifter och bestämmelser i öfrigt meddelade, hemställa det Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t göra framställning derom, att nytt resereglemente, med fästadt afseende å ofvan omförmälda förhållanden, mätte utarbetas. § 9- (1861 års Rev.-ber. pag. 19.
Utlåt. pag. 286.)
Efter att hafva inhemtat, det skogsplanteringskassan å Sjunde
Hufvudtiteln åtnjuter såsom ersättning för hemmansräntor och arrenden m. m. ett särskildt förslagsanslag, hvilket Kongl.
Stats-kontoret, såsom statsmedlens förvaltare, utanordnar till sig sjelf i egenskap af förvaltare jemväl utaf nämnda kassa, äfvensom att å nyssnämnda Hufvudtitel finnes uppfördt ett reservationsanslag till bestridande af utgifter för Kongl. Skogsstyrelsen, skogsskolor m. m., hafva Revisorerne, enär förvaltningen af de medel, som äro afsedda att användas för skogsvården, befunnes delad emellan Kongl. Stats-kontoret, Kongl.
Skogsstyrelsen och Länsstyrelserna, till undvikande af derigenom lätt uppslående förvecklingar och för att bereda ordning och reda i förvaltningen samt möjligen äfven besparing, ansett, att Kongl.
Skogsstyrelsen borde ensam få emottaga och disponera såväl skogsplanteringskassan som samtlige för skogsväsendets ordnande anvisade medel, helst genom en dylik anordning, på ett ställe blefve synliga alla utgifter i och för denna gren af statshushållningen.
För sin del instämmande uti Revisorernes förslag, bar Kongl.
Stats-kontoret i underdånigt utlåtande, vidkommande förevarande ämne, upplysningsvis meddelat: alt skogsplanteringskassan tillkommit på grund af Skogsordningen den 1 Augusti 1803 och består af medel, som inflyta för försålda skogseffekter, bete å kronoparkerna, böter för åverkan o. s. v. samt att inkomsterna påräknats till utgifter för planteringshagar med flere anstalter till parkernas vård, men ansetts såsom Statens medel, hvilka, jemlikt Kongl. Brefvet den 23 April 1826, borde från Länsstyrelserna insändas till Kongl. Stats-kontoret och såsom särskild fond bokföras samt Kongl.
Maj:t tillhandahållas för de dispositioner, som för berörda ändamål kunde ifrågakomma; att vidare, i anledning af Rikets åren 1844—1845 församlade Ständers underdåniga anhållan, det vederbörande måtte förständigas alt om de då befintliga medlens utlånande mot ranta gå i författning, Kongl. Stats-kontoret, i ämnet hördt, väl tillkännagifvit, att i detta embetsverks bestämmelse och organisation från början icke ingått någon befattning med penningars utlånande, men under förutsättning att uppdraget egentligen blefve tillfälligt, förklarat alt, intill dess en Bih. till R.
Prol. 1862 & 1863. 4 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 2 10 Slats-Ulskotlels Utlåtande M 21. definitiv reglering af jägeristaterna och förvaltningen af skogarne kunde ega rum, Kongl.
Stats-konloret icke borde ifrågasätta att besörja om skogsplanteringsmedlens förräntande, så vidt sig göra liit; hvarefter Kongl. Majit den 4 December 1845 i nåder förordnat, att medlen skulle tillsvidare af Kongl.
Stals-kontoret göras fruktbärande.
Ehuru äfven Utskottet, i betraktande af hvad sålunda förekommit, finnér sig ega anledning att instämma i Revisorernes gjorda framställning, torde likväl, då, på sätt inhemtas af Kongl. Majlis nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof jemte dervid fogade Stats-Råds-protokoll öfver finans-ärenden den 14 Okt. innevarande år (pag. 21), Skogsstyrelsen ännu ej till sammansättning och verksamhet blifvit fullständigt ordnad, med skogsplanteringskassans öfverlemnande till denna styrelse böra, intilldess sådant skett, anslå; hvadan Utskottet tillstyrker, att Revisorernes framställning för närvarande icke må till någon åtgärd föranleda. § 10- (1860 års Rev.-ber. pag. 22.
Uti. pag. 288. 1861 års Rev.-ber. pag 20.
Uti. pag 28S.)
Rikets Ständers år 1860 församlade Revisorer hafva vid granskning af Stats och Riksgälds-kontorens tillstånd och förvaltning fästat uppmärksamhet derå, att af den summa, 966,200 R:dr, som i öfverensstämmelse med 1856 —1858 års riksdags statsreglering och då fastställda Riks stat, bort för hvart och ett af åren 1858, 1859 och 1860 af Kongl.
Stats-kontoret till Riksgälds-kontoret öfverlemnas, för att användas till bestridande af de till utgående från sistnämnda verk af Rikets Ständer anvisade statsutgifter, någun inbetalning till Riksgälds-kontoret allt hittills icke skett, så att Riksgälds-kontorets hos Stats-kontoret irmestående fordran för nämnda tre år utgjorde tillhopa 2,898,600
R:dr; i anledning hvaraf och då jemväl under sednare åren svårighet mött för Kongl.
Stats-kontoret att till Riksgälds-kontoret utbetala de belopp, som, enligt liqviden om öfverskott, besparingar och brister bort Riksgälds-kontoret tillgodokomma, och hvaraf för år 1857 ett belopp af 1,900,000
R:dr ännu vore oliqvideradt, hafva Revisorerne ansett sig böra söka utreda orsakerna till detta förhållande samt angifva de åtgärder, som till undanrödjandet af de öfverklagade olägenheterna i afseende på Statsverkets kassaförvaltning torde böra vidtagas.
I sådant hänseende hade Revisorerne af det vid Kongl. Maj:ts den 27 Oktober 1859 aflåtna nådiga Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof fogade
Protokoll öfver finans-ärenden af den 14 i samma månad inhemtat, bland annat, hurusom i anledning af Stats-kontorets under den 29 förutgångna Juli gjorda underdåniga framställning om behofvct af ett kreditiv å Riksgälds-kontoret att användas vid möjligen inträffande kassabrist i Stals-kontoret, Chefen för Finans-departementet erinrat, att en förvaltning, som hade sig ålagdt icke allenast Stats-UtAoftets Utlåtande M 21.
11 att på bestämda tider utbetala stora summor enligt fastställd stat, utan ock derjemte alt, vid förefallande behof, tillhandahålla betydliga belopp såsom förskotter, måste antingen hafva en del af sina inkomster förskottsvis och återstoden samtidigt med utgifterna disponibla, eller ock ega ett särskildt förlagskapital att tillgå, tilldess inkomsterna succesive inflöte, men alt långt ifrån att det löpande årets inkomster, hvilka voro afsedde att betäcka dess utgifter, skulle ingå förskottsvis eller åtminstone samtidigt med utbelalningarne, uppbörden så väl af de ordinarie skatterna — något öfver åtta millioner — som en stor del af den till millioner
R:dr beräknade bränvinsskatten vore framskjuten flera månader in på året efter det, för hvilket utskvlderna blifvit beräknade; att Stats-kontorets förlagskapital eller den så kallade grundfonden, utgörande omkring 5,000,000
R:dr, visat sig, i mån af rörelsens till vext, vara alltmer otillräckligt för ändamålet men förlägenheten under den förflutna tiden afhjelpts derigenom att under en följd af år Statsverkets inkomster lemnat betydliga öfverskott, hvilka kunnat i stället för förlagskapital användas, intill dess de efter Rikshufvudbokens afslutande, eller mer än år efter den tid, då desamma influtit, skolat till
Riksgälds-kontoret aflemnas samt att när de sålunda använda öfverskotten för år 1857 bort till Riksgälds-kontoret utbetalas och under tiden inga nya öfverskott uppkommit, utan inkomsterna för år 1858 komme att understiga beräkningarne, det missförhållande, som i afseende på grundfondens otillräcklighet länge existerat, men genom tillfälliga omständigheter varit öfverskyldt, ock måste gifva sig tillkänna, hvaraf följden jemväl blifvit att Stats-kontoret icke kunnat utbetala de öfverskottsmedel, som tillhörde Riksgälds-kontoret; och ehuru
Departements-chefen ämnat föreslå, att genom grundfondens förstärkande, behofvet en gång för alla afhjelptes och att för detta ändamål Statsverket finge behålla åtminstone 3,000,000 R:dr af de öfverskottsmedel, som skulle till Riksgälds-kontoret utbetalas, hade likväl
Departements-chefen, sedan en annan omständighet tillkommit som i sina verkningar ledde till samma resultat, nemligen den att Kongl. Maj:t medgifvit utsträckning af tiden för bränvinsbränningen och jemväl framgent torde tillåta dennas utöfvande under både höst och vår, ansett omförmälda förstärkning af grundfonden icke erforderlig, utan i stället till ändamålets vinnande föreslagit den förändring i sättet för bokföringen af bränvinsskatten, att denna skatt upptoges i det års räkenskaper, då bränvinsbränningen i verkligheten egt rum, hvarigenom, i stället att en stor del af den för året beräknade bränvinsskatten under dåvarande förhållanden ej inflöte förr än våren följande år, Statsverket, när denna del af inkomsten dädanefter erhölles i början af det löpande året, skulle allt framgent komma ali disponera en summa af omkring 3,000,000 R:dr ett år tidigare än som dittills varit fallet.
Majit sedermera gillade åtgärd hade emellertid synts
Reviso rerne icke vara för det åsyftade ändamålet tillfyllestgörande, utan ansåge de, att ytterligare åtgärder måste vidtagas för att återbringa jemvigt i förhållandet 12 Siats-Utskottets Utlåtande M 21. emellan Stats-kontorets inkomster och utgifter samt sätta nämnda verk i stånd att vid alla tillfällen kunna verkställa de utbelalningar som detsamma ålåge.
Revisorernes förmenande måste anledningarne till den öfverklagade svårigheten för Stals-kontoret att bestrida sina utgifter sökas dels i de af Finansministern uppgifna omständigheter dels deri, alt Statsverket för sina utgifter nödgades bålla kontant kassa icke blott i hvarje ränteri, utan ock i de flera embetsverk inom hufvudstaden, åt hvilka förvaltningen af särskilda delar utaf de lili statsregleringen hörande medel blifvit öfverlemnad, dels deri att cirkulationen af de lill Statsverket hörande penningar i allmänhet vore alltför trög och långsam; och om derför den förändring i dessa hänseenden kunde tillvägabringas, att de förvaltande verken i allmänhet icke behöfde hofva om bänder några kontanta penningar, men deremot hade rättighet att för sina utgifter inom vissa begränsade belopp utfärda invisningar, ställda på Kongl. Räntekammaren och hvilka der genast mot kontant klefve infriade; och om i afseende på Statsverkets i landsorten egande inkomster, den ordning infördes, att desamma, genom begagnande af Postremissveaclar, kunde i huru stora summor som helst försändas med posterna och följaktligen skyndsammare än nu är fallet till Räntekammaren inflyta, så skulle, enligt Revisorernes tanka, Statsverkets behof af en i förhållande till sin rörelse, så betydlig grundfond, som den, hvilken ofvan uppgifvits såsom erforderlig, säkerligen till stor del försvinna; hvarförutan Revisorerne ansett, att det skulle lända till icke ringa lättnad vid fullgörandet af Stats-kontorets utbetalningar, om vid blifvande statsregleringar åtskilliga af de utgifter, som tillhörde den s. k. extra statsregleringen, men vore af den beskaffenhet att de borde genom Kongl.
Stats-kontoret hos Riksgälds-kontoret reqvireras, dädanefter, i stället att utgå från sistnämnda verk, upploges till utgående direkte från Stats-kontoret, så att Stats-kontorets vid statsregleringen beräknade utgifter alltid komme att med omkring två millioner öfverskjuta dess beräknade inkomster samt en deremot svarande statsfylluadssumma anvisades på Riksgälds-kontoret att efter Mars månads ingång af Stats-kontoret disponeras.
Och hafva Revisorerne, som sålunda endast velat antyda det sätt, hvarigenom de öfverklagade olägenheterna skulle kunna afbjelpas, slutligen hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes vidtaga sådana åtgärder, som kunde leda till del af Revisorerne antydda ändamålets vinnande.
Uti det af Stats-kontoret häröfver den 10 Januari 1861 afgifna underdåniga utlåtande har detta embetsverk, efter upplysning, att, i afbetalning å Statsverkets skuld till Riksgäids-konloret, Statskontoret under loppet af de sisla månaderna utaf år 1860 till Riksgälds-kontoret successive levererat ett sammanlagdt belopp af 2,866,200 R:dr, så alt för det dåvarande såsom oguldne återstode 1,932,400 R:dr, utgörande de, enligt Rikets Ständers vid 1836 —1858 års riksdag fastställda Riks-stat, för åren 1859 och 1860 belöpande bidrag till Riksgälds-kontoret af 966,200
R:dr hvartdera året, först, i afseende å den väckta frågan om rättighet för de förvaltande verken att Slals-Utskollels Ullålande JVs 21.
15 för sina utgifter utfärda invisningar på Kongl. Räntekammaren att der emot kontant infrias, medgifvit fördelen för en kassaförvallning i allmänhet att hafva sina tillgångar samlade i en kassa, men tillika erinrat, att för genomförande af berörda förslag väsendtliga binder mötte derutinnan att Statsverkets penningeförvaltning vore beroende deraf att statsinkomsterna med de beräknade beloppen verkligen inflöte, i hvilket afseende Stats-kontoret, jemte upplysning, att de förvaltande verk, hvilka på grund af särskilda nådiga föreskrifter sjelfva disponerade de dem beviljade anslag, egde att, uppå reqvisition, i mån af behof, från Stats-kontoret utbekomma de anvisade medlen, anfört, bland annat, att under de sednast föregående åren, till följd af inträffad brist i statsinkomsterna, icke sällan händt att Stats-kontoret varit förbindradt att genast anordna de äskade medlen och derföre, efter kommunikation med vederbörande verk, beredt sig uppskof med ulbetalningarne; att om åter de förvaltande verken finge för hvarje utgift utfärda en invisning på Räntekammaren, det möjligen kunde vid tillfällen, då brist i statsinkomsterna minskat rörelsekapitalet, inträffa, att
Stats-kontoret som ändock måste hafva rättigheten att pröfva, huruvida tillgångarne på det hela medgåfve att genast utbetala beloppet samtidigt med andra för handen varande angelägna utgifter funne sig urståndsatt att infria en dylik invisning samt att det lätt insåges, hvilka menliga följder för Statens kredit skulle uppslå derigenom, alt Stats-kontoret i brist på medel nödsakades vägra inlösen af dessa invisningar, hvilka vederbörande på god tro och i förlitande å deras ofelbara infriande ernotlagit i liqvid för aflöningar, eller till följd af ingångna kontrakter, eller i betalning för leveranser o. s v.; varandes tillika af Stats-kontoret anmärkt att förevarande förslag, om det antoges, skulle medföra en ansenlig tillvext i Statskontorets göromål och till följd deraf behofvet af större arbetspersonal, hvarigenom Staten finge vidkännas kostnader, sannolikt vida öfverstigande dem, som tilläfventyrs genom indragning af någon tjenst i ett eller annat af de öfriga embetsverken kunde Staten besparas.
Vidare och i afseende å den ifrågasatta åtgärden att vid levereringar af statsmedel begagna s. k. postremissvexlar har Stats-kontoret, jemte erinran att en sådan åtgärd väl icke kunde, såsom Revisorerne förmenat, bidraga till minskande af Statsverkets behof af dess nu erforderliga rörelsekapital, utan i det hänseendet blott skulle leda derhän, att större penningeremisser kunde ske på en gång i stället att, såsom nu understundom vore händelsen, erfordra flera postdagar, yttrat den mening, att med förslagets antagande våda vore förenad och att förvecklingar lätt deraf kunde uppstå, enär ifrågavarande vexlar å de flesta orter sannolikt koirnne att utgöras af enskilda personers anvisningar på härvarande köpmän och del icke utan skäl kunde ifrågasättas, huruvida dessa anvisningar i allmänhet borde antagas såsom säker valuta lill utbyte emot reda penningar utan full visshet att de vid företeendet härstädes med sådana åter infriades, i följd hvaraf och då privatba nks-sedlar, efter all anledning, blefve det mynt, hvarmed vexlarne här komme att infrias, Stats - 14 Stats-Utskottets Utlåtande M 21. kontoret trott si" icke böra understödja det väckta förslaget, helst Kongl. Majit förut afslagit en af General-Tullstyrelsen gjord underdånig framställning om nådigt tillståud att i tulluppbörden emottaga vexlar af omförmälda slag.
Hvad derefter anginge den föreslagna åtgärden att genom upptagande i Riks— staten af en del extra anslag bereda Stats-kontoret en stalsfyllnads-surnma till utgående från Riksgälds-kontoret, så bar Stats-kontoret visserligen ansett en så be skaffad utväg leda till det afsedda ändamålet att underlätta Stats-kontorets penningerörelse, men härvid fästat uppmärksamheten derå, att hinder för den af Revisorerne ifrågasatta anordning motte deruti, att uti den fastställda Riks-staten de beräknade inkomsterna vore alltför stora i förhållande till utgifterna; tilläggande slutligen Statskontoret att, under förutsättning att de större inkomst-titlarne i Riksstaten, hufvudsakligen tulluppbörden och bränvinsskalten, ut folie ungefär med de belopp, hvartill de af Rikets Ständer blifvit beräknade, Stats-kontoret trodde sig kunna antaga att efter den beslutade förändringen i sättet för bokföringen af bränvinsskalten, några vidare åtgärder för det dåvarande till beredande af ökad kassatillgång för Stats-kontoret icke vore af behofvet påkallade för att detta embetsverk skulle kunna fullgöra detsamma åliggande utbetalningar.
Af ofvanomförmälda särskilda förslag är det, angående poslremissvexlars begagnande, förnyadt af Rikets år 1861 församlade Revisorer, dock med inskränkning till sådana vexlar, som äro utgifna af enskilda banker eller filialbanker, i hvilket afseende Revisorerne tillstyrkt att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit anhålla att de genom Kongl. Förordningen den 9 September 1857 meddelade föreskrifter, angående vederbörande embetsmyndigheters skyldighet att vid penningeförsändningar begagna anvisningar af Rikets Ständers Bank och dess Lånekontor, erhålla sådan utsträckning, att det må vara allmänna verk och inrättningar samt myndigheter, hvilka ega fribrefsrält, tillåtet att, der sådant utan särskild kostnad eiler olägenhet kan ske, vid penningeförsändningar begagna s. k. postremissvexlar, utgifna af enskilda banker eller filialbanker samt ställde att, vid uppvisandet å den ort, dit vexeln skall afgå, betalas till den person eller myndighet, till hvilken vexeln är afsedd att öfversändas; dock under vilkor, att i fråga om penningeförsändningar emellan sådana orter sorn afses uti ofvanberörda Kongl. Förordning, Rikets Ständers Banks och dess Lånekontor» anvisningar böra begagnas; och har Stats-kontoret uti sitt den 31 December 1861 häröfver afgifna utlåtande, utan att anse sig böra ingå i bedömande, huruvida nämnde banker erbjöde all den säkerhet, sorn i afseende å deras postremissvexiars begagnande vöre erforderlig, allenast framhållit den omständigheten, att, på sätt af Revisorerne afven medgifvits och uti de för omförmälda banker utfärdade oktrojbref jemväl antages, bankerna kunna drabbas af sådana förluster, att de måste ställas under utredning och bank-bolagen upplösas; alt om en slik händelse inträffade och vexlar dessförinnan blifvit utställda, hvilka ännu icke hunnit infrias, det vore uppenbart, att äfven oin icke vid bankens slutliga utredning brist Slals-Utskottets Utlåtande M 21.
15 skulle uppstå, — något som likväl ej ligger utom möjlighetens gräns, —- Statsverket måste, i afbidan å bankens utredning, under en längre tid förblifva i saknad af medel, som för dess utgifters beslridande vore påräknade, hvarigenom Statskontoret kunde råka i en icke ringa förlägenhet, hvilken naturligtvis blefve större i samma mån som vexelbeloppen vore mer betydande och tilläfventyrs flera andra banker, som hade dylika vexlar utelöpande, samtidigt nödgades inställa sina betalningar, samt att Statsverkets blottställande för de förvecklingar, sorn under dylika förhållanden måste uppkomma, utgjorde, enligt Stats-kontorets tanka, en tillräcklig anledning, hvarföre omförmälda vexlar icke böra vid statsmedels leverering begagnas; hvadan och då det i Kongl.