Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Se där ha vi en gran, en riktig gran!
Den är liten o c h ynklig o c h skulle hemma i Sverige inte anses värdig att tjäna till dörrmatta för snöiga fötter.
Den är marig och tunn och fattig, och den växer i kruka.
» Hur mycket kostar den? » » Tre lire — men vi ha ett stort granträd för sex lire. » Trädet är ungefär tre fot högt.
Men det gör alls ingen effekt i bredd med oranger, lagerträd, cypresser.
» För dyrt, alldeles för dyrt. » Men på granar låter köpmannen ej pruta med sig.
Han vet, att det är ondt o m varan, o c h att efterfrågan är relativt liflig i dag.
» Inte dyrt, alls inte dyrt! » försäkrar han.
» Sex lire för en gran det är j u ingenting!
För öfrigt, om ni inte vill köpa den, så får ni hyra den öfver festen. » Öfverallt är för öfrigt samma pris, öfverallt ytterst liten tillgång på varan.
Och samma trängsel på alla gator.
Folk s o m köper grönsaker, frukter, granna julkort med flickor och gossar i nationaldräkt, som önska » Sinceri auguri ».
Trångt som i karnevalen eller dagarne före påsk.
Nere på Corso gör man boulevard som vanligt och tar sig ledigt mer än vanligt.
Där leker man sommar, eleganterna drifva i uppslagna sommar- rockar och med en gul » Gaggie » i knapphålet.
Officerarne med sina koketta små kappor ledigt draperade öfver högra skuldran röka sin ciga- rett på den breda, torra trottoaren utanför Café Nazionale.
Små kadetter ha permission i dag, gå o c h kläda gatan och se ut som första tenorer — bleka gossar med små söta mustascher, som stå i tillväxt, stubbadt svart hår, den lille kepyn på sned, hvita hanskar, elegant tillskurna uniformer.
Damer i svart siden gå med psalmboken i hand till messan.
Deras små döttrar i storskyggiga hattar o c h fotsida, långa kappor hoppa framför dem på trottoaren — små lifliga barn med ansik- ten så allvarliga, att de kunde passa åt en trettio- årig kvinna.
I folkkvarteren är lika lifligt.
På grönsakstor- get ett stim o c h ett lefverne, som vore man i Nea- pel.
I gränderna idkas dagdrifveri.
Männen med sina grönfodrade slängkappor öfver axlarna röka sin pipsnugga på den trånga gatan, kvinnorna hänga i fönstren, konversationen är allmän.
Efter den lätta frukosten med en fiaschetto gen- zano o c h kaffet på » Roma » med den senast komna parisertidningen som andlig spis gör jag på hem- vägen en titt in på posten, där det i dag är en ovanlig trängsel under arkaderna kring den stil- fulla gården med dess små palmer, dess orange- träd, dess rika grönska — trängsel af folk, som väntar julbref från alla världens kanter, o c h s o m mottager dem med ett lika hjärtligt småleende, s o m brefutdelaren småler godt, då han lemnar dem, glad på mottagarens vägnar.
Så går jag hem, förbi » Propaganda fide », den väldiga katolska missionärskolan, förbi de båda klostrens gråa murar, blinda utåt gatan, uppför backarne till » Östermalm », där i den gamla goda tiden Villa Ludovicis gamla lummiga park klädde höjden, och där nu reser sig en ny enformig stads- del af moderna femvåningshus, uppradade utefter korrekt breda o c h jämna gator.
Det faller mig in att gå, dit jag ej gått förut, upp på takets terrass.
Utsikt öfver hela R o m o c h öfver en del af cam pagnan.
Det är grå oeh töcknig luft nu.
Den eviga staden simmar i en fin silfverton, som på- minner o m den nordiska skymningen en december- dag vid fyratiden.
Nedanför mig ligga trädgårdar, där röda oran- ger o c h gula citroner lysa i den mörka grön- skan, husen ha platta tak, som påminna mig om Neapel eller komma mig att drömma o m Orienten, klostergårdarne omslutas af grå byggnader med små fönstergluggar som i ett fängelse.
Ett grått haf af byggnader, här och hvar en trång gränd, där det redan är skumt, och där gaslågorna stå som mattgula prickar.
Öfver stenhafvet står San Pietros väldiga kupol tung och blygrå i denna belysning o c h ser ut att trycka ned husmassan.
Men åt venster lyser det unga Italiens glada tri- color från Quirinalens torn, och marmorstatyerna
Och flickornas hjärtan så vildt börja slå, Fast liknöjdt de alla, hvaren ur sin vrå, Söka titta.
Ack, hellre de kommit på balen ej alls, Om de denna första förtjusande vals Finge sitta.
Men ändtligen blir hvarje tärna så nöjd, Och mammorna nu utaf döttrarnas fröjd Kunna njuta- De mönstra sä ifrigt de dansandes led, Men gubbarne dra ' sig till smårummen ned För att tuta.
Och dansen den fortgår så muntert och gladt, Där blanda sig utrop och klingande skratt I musiken.
Men fruar kring salen sig satt som en krans, Och där skall jag säga det går som en — dans Med kritiken.
De unga sig roa på ungdomens vis, Små skrifvare visa, att de för knrtis Ha begåfning.
För dottern i huset slår skarpt ingeniörn, Och fruarna hviska i vråar ocb hörn Om förlofning.
Pii julkalas.
Ett ungdomsminne af Snor re.
— Med teckning af Jenny Nyström, et är bjudning på jul ' n hos den rike patron, Och släde på släde hörs stanna vid bron Uti kvällen.
Och herrar i pelsar och fruar med tross Nu landtliga pigor försöka ta ' loss Utur fallen.
Och långt fram på natten serveras supén, Då gubbarne komma pä sviktande ben Och ä ' röda.
De äro så glada och fulla af skämt, Men konstigt mot väggar och dörrar alltjämt De sig stöda.
Han målat patronens osh frökens porträtt, Som sitta i ramar i fruns kabinett Öfver släkten.
Och älsklig är fröken, patron är kavat Och vasen han bär uti största format Uppå dräkten.
De skina — af sällhet och lycka en bild, Och döttrarna få sig en helsning så mild Utaf pappa.
Och mamma, som låtsas, att intet hon sett, Men glad och belåten mot gubben sin lett, Vill han klappa.
Och detta är socknens förnämaste hus, Så ståtligt de lysa af lampor och ljus Alla fönster.
Och herrn har sig skaffat ett namn på sin trakt, Och frun uti husliga dygder man sagt Ar ett mönster.
Och flere patroner man ser här förstås, Fast icke så prima som värden gunå ' s, Men sekunda.
Och fruarna ge som värdinnan ej » ton », Men alla de äro i samma fason Af rotunda.
Och bordet det dignar af rätter och mal, Där julskinkan tronar så stolt på sitt fat Bredvid steken.
Och julölet skummar i kannor och glas, Så nog går det lätt att på sådant kalas Bli på kneken.
Patron har cle grannaste oxar och fän, Och mycket beröm han i hela sitt län Fått för racen.
\ Och rundtorn på möten med kräken han for, Och se ' n han fått priser för oxar och kor, Fick han vasen.
Och där sitter prostfar sä rak på sin stol Och klockar ' n, som spelar så bra på fiol Och på harpa.
Och klockarens fru sitter bortglömd i vrån, Men ögonkast skickar hon ut därifrån, Som ä ' skarpa.
Så bordet tas bort, det blir afröjdt i sal ' n, Och nu ännu muntrare fortsätter bal n, Se ' n man hvilat.
Hur tiden den flyger — snart klockan är tre, Och ungdomen blir helt förvånad att se, Hur den ilat.
Och där ser man sonen, ett frö till patron, Och dottern, som nyligen lemnat pension ' Uti staden.
För honom re ' n flickorna göra sig till, Och fröken kan välja, det sägs, hvem hon vill Uti raden.
Dkr skrifvare ser man från närmaste bruk Med snodda mustascher och oljad peruk Uti salen.
De dofta så skönt utaf mysk och essence Och tänka sig föra med stor elegans Uppå balen.
Och papporna komma så sömniga nu, Och hvar och en söker ta rätt på sin fru, Om han kan det.
Och flickorna trötta sig ena däri^ Ej någon sig tänkt det så gladt skulle bli, Som hon fann det.
Och nu i salongen hvad helsning och krus, Där fruarna sitta som nytända ljus Uppå stolar.
Och en » hennes nåd » och en adelig tant, De sitta i soffan och lysa så grannt Liksom solar.
Och där står så munter o c h glad ingeniörn, Som vågat sig fram uti fröknarnas hörn För att skämta.
Och två kandidater så lärda från sta ' n, Som artigt patronen förut under da ' n Låtit hemla.
Och bort fara slädar i ilande fart, Och gubbarne nicka och falla så snart Uti drömmar.
Men Brunte förstår nog, hur roligt man haft, Han känner, att husbond ' ej håller med kraft Sina tömmar.
Och där är artisten, som kommit från sta ' n, Som hundrade gånger ur pannan om da ' n Stryker manen.
Af kropp har han just inte någonting alls, Och hufvudet bär han på gängliger hals Liksom svanen.
Och jungfrur nu komma med te och med dopp, Som staplats så skyhögt på brickorna opp För att bjuda.
Och sedan man druckit i ordning och tur, Från salen en vals i den muntraste dur Börjar ljuda.
Men ändtligt när visaren pekar på fem, Man stannar så frusen och trött vid sitt hem Framför trappan.
Och pappa far upp, efter piskan han ta ' r, Men lugnt ligger denna på landsvägen kvar, Där han tappa ' n.
på det nybyggda Palazzo Piombinis eleganta tak- balustrad stå klart hvita mot den grå luften.
Där bakom skymta otydligt Albaner- och Sabi- nerbergens höga kedja med sitt vintertäcke af snö.
Bakom Kapitoliums klocktorn breder sig campag- nan, jämn o c h slät som ett haf utan gräns.
Men åt norr stå bergen så klarblå som en vårhimmel — Soractes hvita kägla luftigt genomskinlig, högre än de andra, o c h Villa Madamas cypresslund teck- nar sig skarpt uppe på höjdens krön mot himlen, som hitåt är rödlett tfter solnedgången.
Plastiska, stora, rena, mäktiga linier, hela utsik- ten åt detta håll mättad med färg o c h mäktig i färgen.
Ett landskap som sofver.
Det är ingenting af nordens julstämning öfver denna tafla.
En storslagen, ödslig natur, men som har intet tungsint eller tryckande.
Allvar, men också lif.
; glädje, lugn, men icke vemod.
R o m s campagna är en kyrkogård, men det behöfs endast sol, så blir den så leende lefnadsglad, som endast en italiensk grafgård kan vara.
Skymningen stiger upp ur stadens gränder, klätt- r a r ' uppför höjderna, låter hus o c h trädgårdar- sjunka i dunklet.
Skyarne skingras, en blek måne söker tränga igenom de grå molnen i söder.
Jag har tändt lampan i mitt rum och tagit upp jultidningarna, som anländt.
Och tankarna gå till det frusna landet där långt borta bakom berg och slätter och haf, till den nordiska kyrkogårds- naturen med granarna planterade i snö, till vin- termörkrets land, där sinnet blir tungt, och där man så tidigt upp«er den strid, som borde vara till lifvets slut, det hopp, som skulle gifva kraft, uthållighet och léfnadslust.
Tankarne gå till allt detta, som jag nu är så långt ifrån, och som jag ändå är så nära, alltid så nära.
kyrkorna, genom nya gränder, än i skugga, än i klart månljus, till dess vi svänga ned för backen framför Colosseum.
Ett besök där i månskenet skulle vara en värdig afslutning på julaftonen i R o m.
Genom de beckmörka hvalfven gå vi in på are- nan.
En af oss har börjat sjunga » Du gamla, du friska », men han tystnar, dä han kommit där in.
Vi andra äro ock tysta.
En hvar vill ingenting annat än få vara ensam med sina tankar.
Ena hälften af kolossen gömmer sig i svart mörker, som randas af skarpa, långa månstrimmor in ge- nom gluggarne.
På dagsidan är hvarje linie skarpt dragen, skuggorna kraftiga och bestämda.
Mån- strålarne smyga in i hyalfven, förbi kolonnerna, förlora sig i mörkret.
Öfver står natthimlen med bleka stjärnor, månen rullande fram mellan hvita moln, karlavagnen som kört omkull och står på kant ... Och tystnaden hvilar öfver forntidens graf, be- lyst af julnattens stjärnor.
Efter den tröga julaftonen på » föreningen » kuska vi vid midnattstid ned för Corso, fyra man i en nattligt anspråkslös vagn, genom virrvarret af folk- tomma gränder, förbi Trajani kolonn, där Petrus med himmelrikets nycklar vaktar mellan de båda J -
.Mpn Mämnunp * i m s b ^.
- 4 ^ ^ ^ -.
- ^EjMHBnsp- w - ^ ^ ^ n s &amp; *, ^ • B M a a » - - ^ u H h k ^ - - J ' •tfflSMF ' n » ^ B B B H ^ * ' " ^ m ^ ^ H B h h.
m " ' * 4ÉM£ '.
^ M ^ Ä * &gt; S T a m n t n E L F R I D A .4) ida«!
!e co » espressione.
I S i I — fe - Ö Ped.
tj: J - s » — » -
rf: 3 2 1 te — P I Piano.
A N D E.
E E.
•ts&gt; Ped.
« - t &lt; &amp; Ped.
# Ped.
- I * - Ped.
# Ped.:J; Ped.
: $; ^ p (J5L — J r — fl-f — r _ —, _ _ _ r a i — h PedJ Ped.
- &lt;s&gt; -- # T i l i i ^ * % Ped.
1 -!
- — « 4±H Ped.
1 * Ped.
jt-i Ped.
- b i - F I I T # - si- i - * fc-i — h # 1 \ f T •É \ f 3
| J fel 1 r 0 1 1- # Ped.
1 1 — I T 1 Å — — Ped.
1 i i T-fc 1 1 PH T — - t — - 1 Ped.
Å — i T i,.
1 J r * — * " 1- mf rit.
1 Ped.
4 4 % Ped.
V e s t e r l å n g g a t a n I I 4 4, S t o c k h o l m.
1 1 - — «u -- * t I Ped.
Bekommenderar sitt stora och välsorterade l ä g e?
af moderna Höst- och Vinter-Dame-Kappor t i l l h ä r pä.
Särskildt framhälles m i t t stora sortiment af S i l k e s p l y s c h k a p p o r.
Besuoius.
(Ur Sommarferien.
portföljen.)
(Forts. o. slut fr. sid.
425.)
Både far och mor hade åldrats.
Hon såg det, men nändes ej säga, hvad hon tänkte.
Hon kom strax in i arbetet, in i alla bekymren och farhå- gorna, s o m hade hon aldrig varit borta, o c h när hon såg, hur väl hon behöfdes, och hvilken glädje hennes ankomst väckte, tackade hon Gud, för att hon kommit, o c h glömde, att något sådant s o m badorter fanns till i världen.
Hvad hon däremot ej glömde, var äfventyreti skogen.
Att möta en ung vacker man, när man omedvetet väntat en vedhuggare eller bonde, var i sig själft något märkvärdigt, och så hans sätt, så enkelt, naturligt, och ändå vördnadsfullt.
» Lilla barn » hade blifvit ett smeknamn, som hon ibland gaf sig själf.
Föräldrarne visste det kanske, men hon kom sig aldrig för att fråga dem eller berätta mer, än att hon gått vilse och slutligen kommit till rätta igen, o c h förstod hon h o n o m rätt, hade de ej sett hvarandra för sista gången.
Det var då som förgjordt!
Hon hade väntat h o n o m hvarje dag nu i snart en vecka, o c h så kom han just nu.
Det var afton med solglans öfver sjö o c h skog.
Hon hade lyftat ut tvättbunken under ekarna för att ej gå miste om härligheten, o c h nu stod hon där — alldeles som när han sist såg henne — med uppskörtad klädning, bara att den var så mycket tarfligare, och med såplöddern högt öfver armbågarne.
Hon försökte gömma sig, men han såg henne genast och helsade, som vore det den naturligaste sak i världen, att hon stod just där och ej annorstädes.
Hon rodnade pinsamt.
Kanske tog han henne för huspigan rätt o c h slätt, och hon s o m förde handelskorrespondens på tre främmande språk, spelade Chopin o c h Mendelssohn o c h sjöng litet till och med, om han visste!
Men hvem skulle säga h o n o m det?
» Är frökens far hemma? » » Jag tror inte han kommit ännu.
Fråga efter, » ropade hon till Elsa, som nyfiket stod och tittade ut genom köksdörren.
» Förlåt, att jag inte presenterade mig, då vi sist träffades, » återtog han.
» Jag är löjtnant Brandt. » » På Holma? » » Skrämmer det er? » » N e j!
Åh nej — men jag tänkte —. » » Man tänker så mycket, innan man lär känna en människa.
Jag hoppas bli bekant med edra föräldrar — riktigt bekant.
Tillåter ni, att jag sät- ter mig så länge? » Han satte sig på gräskanten, och hon tvättade och vred sina kläder nästan i förtviflan öfver, att det ännu var en god stunds arbete kvar.
» Fröken har inte kommit hem bara för sitt nöjes skull, ser jag. » » Mamma behöfver mig så väl.
Elsa kan göra så litet ännu.
Farbror bjöd mig till Marstrand, men — » Hon tystnade tvärt och kände, att det där skulle hon aldrig sagt.
Det blef några ögonblicks tystnad, hvarunder han klappade sin hund och såg fundersam ut.
» Och ni trifs här? » fortsatte han.
» Här är vackert — fast inte s o m på Holma, förstås. » » Ni håller af det stället? » » Jag är j u född där, och vi voro alla så lyck- liga, det var inga bekymmer då, ingen oro eller ängslan. » » Och det är egentligen jag, som — — — » » Det är j u inte ert fel. » » Jag skulle kommit hit förr.
Jag har tänkt på det hvarje stund, sedan vi sist träffades, men — uppriktigt sagdt — jag var rädd, ni skulle vara en dussinfröken i alla fall — hur olik en sådan ni än föreföll.
Jag har sett allt för många så- dana för det. » Han hade rest sig upp och stod bredvid henne.
» Det är synd o m edra fina små händer. » Det låg något ömt i tonfallet, alldeles som i skogen, då han sade: » Ni är våt om edra små fötter, ser jag. » Det strömmade något varmt genom hennes hjärta, och hon tänkte: » Hvad han måtte vara god mot dem han håller af. » Där kom fadern från arbetet, nästan i en dags- verkares dräkt, men med den bildade mannens ikt är landet, ljuflig dess blåa himmel, varma vågor skölja dess stränder, vinrankan pryder dess kullar, och pinjen tecknar sin klassiskt stela krona.
Jriot genomskinlig luft på fälten leta storhornade, ståtliga hjordar, och skimrande hvita städer lägra sig i täta grupper oland grönskan vid bergets fot.
zÄllt är trefnad, allt är rikedom, belåtenhet och gladt hopp.
^Då en dag skälfver jorden; hafvets barm häfs af ångest: rök och dån fylla luften; bergets innandömen braka, och från dess hjässa korsa blixtar den förmörkade rymden.
Qlödande strömmar välta fram ur dess inre; i sjudande vågor den smälta stenen far härjande fram öfver gräsets blomster matta, öfver vaggande skördar, mogna för skäran, öfver folkrika städer.
' Och när solen till sist bryter fram ur natt och töcken, beskiner hon en öde trakt, där lif ej finnes, där förintelsen rufvar tyst i ostörd enslighet, där förgängelsen sitter och ljudlöst predikar sin dystra lära med stelnad mun.
' jBild — ur mitt hjärtas värld har du dina drag, förkrossande sanna!
V. E. Öman.
Låtom oss ej förgäta, att vår sällhet beror af hvad vi ega, utan af hvad vi icke af det, som tillskyndas oss utifrån, af den i vår själ inneboende renheten kraften.
icke äro, utan och W. E. Channing.
C. W. SCHUMACHER i J Kongl.
HoOeverantör.
Spisbröd ör S v e r i g e s \ M U S m O t t r a r!
prägel.
Hur fin och älsklig hon såg ut i sin hemväfda klädning! » Och du sade aldrig, att du träffat h o n o m?
» frågade hon, när löjtnant Brandt, som stannat öfver kvällsmaten, sent omsider gått därifrån.
» Jag visste j u aldrig, hvem det var, » svarade dottern rodnande.
» Det var roligt, att han kom — hur man kan misskänna en människa. » » En kärnkarl, » sade fadern åtgörande, — » men så mycket angelägnare är det att kunna betala honom. » Löjtnant Brandt vardt snart hvardagsgäst i hu- set, o c h från Holma sändes stora korgar af blom- mor, jordgubbar o c h grönsaker till Björkvik, där Ebba gick omkring, hjälpande föräldrar och syskon till rätta.
Sommarferierna ledo mot sitt slut.
Hon ville inte tänka på, hur det sedan skulle bli — hur hon skulle kunna lemna dem alla.
Och ändå måste hon det.
Om vintern var det mindre arbete i hemmet, så att modern kunde reda sig utan hen- ne och en mun mindre att föda — samt lönen — nej, det var ej att tänka på.
Stockhoha, Iduns Fredagen den 10 januari 1896.
N:r 2 (421) Prenumerationspris pr år t Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Iduns Modet-, mänadsuppl Barngarderoben kr.
» » » 5; 5: 3: 3: Byrå: Klara södra kyrkog.
: J. Alice fjung med oss, mamma! » har det nu under julen ropats af glada barnaröster i hundratals svenska hem.
Våra gamla vänner Borgmästar Munthe, Bä, bä, hviia lam, Fågeln i päronträd, Karl XII, Rida, rida ranka m. fl.
ha efterföljts af syskon, som värdigt ställa sig vid deras sida: Lille Olle, Hanse- man, I kälkbacken, Sockerbagaren, för att nu nämna blott några af A.
T — s förträffliga små barnvisor.
Man känner sig verkligen frestad att räkna upp dem allesammans, ty de äro — som en kritiker så träf- fande yttrat — lika många pärlor, och man vet ej, åt hvilken eller hvilka man skall ge företrädet.
Säkerligen bereda vi Iduns läsarinnor ett nöje genom att lämna ett porträtt af och spra- ka litet om den älskvärda ut- gifvarinnan.
Fru Alice Tegnér är född 1864 i Karlshamn.
Hennes föräldrar voro numera aflidne sjökaptenen Eduard Sandström och hans ännu lef vande maka, Sophie Brobeck, — båda rikt och djupt begåfvade naturer, den förre äfven i musikaliskt hänseende; och denna begåf- ning ärfdes i rikt mått af deras dotter Alice.
Redan vid två års ålder började hon sjunga, och hon var ej mer än tre år, då hon på pianot tog ut lättare melo- dier.
Fadern, som själf spe- lade piano och gitarr samt ägde en vacker sångröst, var den förste, som ledde hennes musikaliska utbildning.
När hon var fyra år, lärde han henne noterna; och hennes öra uppöfvade han bl.
a. genom att låta henne från ett bred- Nordlhig.
helgfri AIdicbolag.
vidliggande rum säga, hvilka toner och ackorder han slog an på pianot.
Också var musiken den lillas käraste sysselsättning.
En nära vän till fru Tegnérs föräldrar, hvilken under nere år nästan dagligen besökte deras hem, har välvilligt berättat mig några små drag från hennes barndom.
Den lilla » Lisa » till- bragte många och långa stunder vid pianot och lät därvid sin egen fantasi kläda sig i to- ner.
Detta kallade hon själf att spela » finn-opp ».
— En gång när hon som helt liten genomgått en svår barnsjuk- dom, men ännu ej fått stiga upp, bad hon att bli buren till pianot.
Modern svepte en filt om henne och bar henne dit; hon tog då ut mu- siken till » Vårvindar friska » och kröp så i säng igen.
— Gripande är, synes mig, föl- jande lilla episod.
På en af sina resor blef fadern tvun- gen att, för tjockas skull, ligga fjorton dagar utanför Cadiz ' hamn.
1 hemmet väntade man underrättelser; men den ena dagen gick efter den an- dra, utan att medföra några sådana, och modren utstod en förfärlig ångest.
Men så kom äudtligen ett telegram med glädjebud.
Kort efter det tele- grammet anländt, ombads Lisa att spela något.
» Hvad skall jag spela? » — » Spela något ' finn opp ', » föreslog min of- vannämnda sagesman; » spela hur ledsen mamma varit och hur glad hon nu är. » — » Ja, det skall jag göra; det skall först vara i moll, så i dur och så — i moll igen. » De, som den kvällen hörde henne, säga, att de aldrig förgäta
Blott en enda olycka är sann: Den — af olyckan att öfvervinnas.
hnr härligt hon då spelade; det var ett varmt barnahjärtas heligaste känslor, som gåfvo sig uttryck i den musiken; och när hon slutat, var hennes ansikte alldeles för- gråtet.
Alice Sandströms förste musiklärare var en gammal knarrig herre vid namn Ullman (kompositör till den på sin tid ganska myc- ket sjungna » Brudens fråga »).
Mot sin elev Lisa var han dock allt annat än knar- rig; och det hände ibland, att han slog tipp dörrarna, ropade in familjens öfriga med- lemmar och sade: » Kom, så ska ni få höra hur musik ska låta. » — År 1875 blef W. Th. Söderberg, känd som god sångkomposi- tör, organist i Karlshamn.
A f denne åt- njöt hon undervisning i två år, en del af denna tid äfven i komposition.
Alice var rikt begåfvad äfven på andra områden.
Ännu berättas af familjens vän- ner anekdoter om, med hvilken otrolig lätt- het hon lärde sig läsa.
Föräldrarna, som med aldrig sviktande intresse följde sina barns utveckling och insågo, att när det gällde dessas utbildning det bästa som stod att erhålla borde an- skaffas, skickade Alice, när hon fyllt tretton år, till Stockholm.
Här inskrefs hon som elev i Ahlinska skolan, där hon till en bör- jan antogs vara mogen för tredje klassen.
På sitt eget förslag fick hon emellertid försöka sig i femte; men därifrån bar det, efter en vecka, af ' upp i sjätte och så, efter ytter- ligare en vecka, upp i sjunde; först i denna klass kom den trettonåriga småstadsflickan på sin rätta plats.
Hon genomgick så sjun- de och åttonde klasserna i detta läroverk.
Musiklektioner tog hon under denna tid för professor Herman Berens.
Vid femton års ålder, således samtidigt med att hon afslutat sin skolkurs, förlo- rade Alice Sandström sin far.
Vid denna tid var det på allvar fråga om att hon skulle genomgå Musikaliska akademien.
Men denna plan öfvergafs, antagligen när- mast i anledning af faderns frånfälle —, och nu bestämdes, att hon skulle söka in- träde vid Högre lärarinneseminarium.
Hö- sten 1880 blef hon, ehuru den yngsta bland 57 sökande, en af de 2 5, som då antogos till elever vid detta läroverk.
Hon genom- gick de tre seminarieafdelningarna och er- höll sitt lärarinnediplom våren 1883.
I kamratkretsen var Alice Sandström af- hållen såsom få.
Glad, begåfvad, hjärte- god, framför allt anspråkslös och flärdfri, vann hon sympatier och vänskap hos alla.
Då liksom nu var &lt; hon en alltigenom har- monisk personlighet; från hennes väsen strålade värme och sol, och kamraterna kände sig lyckliga i hennes sällskap.
De stunder hon gladde oss med sång och spel voro för oss högtidsstunder, och vi räkna dem bland våra bästa seminarieminnen.
När det under lofstunderna ropades: » Lisa sitter vid pianot », slungade vi böckerna ifrån oss och rusade in för att höra på henne.
För oss spelade hon ofta » finn- opp » - saker, d. v. s. hon satte en lärobok på notställaren och sjöng ofta igenom, med karaktäristiskt ackompanjemang, hela läxor.
Så som hon nu låter de små » sångfåglarna vid Djursholms skola » under sång lära sig vokalerna (se: Sjung med oss, mamma!