Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men till Hööks stora häpnad öfvergiek han så småningom till ett annat om- råde, och innan han visste ordet af, var han medelpunkten för hela talet.
Om han hatade något, sade grosshandlaren, så var det slarfviga bokhållare, och sådana säge han också med vida större tillfredsställelse på alla andra ställen än på sitt kontor.
Men det finns ingen regel utan undantag.
Han hade nöjet att nu se en sådan framför sig (vid dessa ord såg han rakt på Höök, som hade sin kraftiga konstitution att tacka för att han inte fick slag af förskräckelse).
Enda ursäkten för en dylik — i allmänhet föraktlig — individ vore den, att han vore snärjd i kärlekens garn.
Och den ur- säkten finge också gälla här.
Hr Hööks inbjudan hade blifvit så sent beslutad, att grosshandlaren och hans fru ej hunnit köpa någon julklapp åt honom, därför fick han hålla till godo med hvad som fanns och huset förmådde.
Maja — ville han hafva henne?
Som belöning för troget ar- bete vore hon just ej mycket att tala om, men för en slarfver som han?
Och med tårar i rösten sköt grosshandlaren sin dotter, rodnande som den rödaste ros, till hr Höök, hvilken stod där, som om han sålt smö- ret och tappat pängarne.
Han hade lust att nypa sig i örat för att få detta klart för sig, då han såg ett par röda mjuka läppar sträckas mot sig.
Och då. — ja, då kunde han ej längre tvifla, utan tog för sig af den första kyssen, som ju lär vara något särdeles delikat i sitt slag.
Harklande sig mellan tårarne, drack grosshandlaren nu de nyfOrlofvades skål, och Höök gick ur famn i famn, för att till sist hamna där kan mådde bäst — i Majas.
Köpmannen slumrade emellertid aldrig mer än en sekund i sender hos hr Höök, orh då syäifar — som han nu var på god väg att få rättighet att säga — med våld slet honom frän Maja för att ej behöfva dricka sitt glas punsch ensam, interviewade han honom pä det skarpaste för att få honom att bekänna, huru han uppdagat hem- ligheten.
» Jo, det skall jag säga dig, sade gubben och tände sin cigarr med ett lustigt smil i ögonen, » det stod att läsa, så säkert som det varit tryckt, i mina egna böcker.
Jag blef som fallen frän skyarna, då jag fick läsa min fröken dotters dumheter till en viss hr Axel Höök.
Jag kunde ej misstaga mig på meningen: det var tydligen svar på några andra dumheter, som bemälde hr Axel Höök först skrifvit till henne.
Du kan vara glad öfver, att jag kände dig så väl som jag gjorde.
Ty slarf, det vet du — ja, kära Maja, han kommer, han kominer!
Gud bevars, hon fixerar sina da- gars upphof, som om jag vore hennes rival om din hand.
Maja, du — titta inte på din fars- gubbe på det där viset — jag har aldrig hyst en tanke på att fråntaga dig hans kärlek.
Gå dit, Axel, gå dit.
Reta henne inte.
Finge du se hennes rätta humör, blefve väl förlofningen uppslagen bums.
Gå nu! » Ung Axel gick, men kunde ej underlåta att i största hast söka få sin brinnande nyfikenhet tillfredsställd.
» Men farbror talar om böcker.
I hvilken bok stod det? » » Jo, du, i din Isopitsbcik — mellan fakturan från Blomberg och son och påstötningen om likvid till Anderssons sterbhus.
Är det fasonei- för en ung köpman det?
Men gå for all del till Maja — jag läser rysliga saker i hennes ögon.
Men, Axel, ptro min gosse.
Vi rifver väl ut den där kopian, eller hur?
* - — i — * Till Iduns!
— läsarinnor!
På årets sista dag, i årgångens sista num- mer, i afslutningsstunden för ett helt tioårs- skede af vår tidnings tillvaro känna vi oss af hjärtat manade att uttala ett varmt tack till våra vänliga läsarinnor för allt hvad som varit hafver dem och oss emellan.
Vår fasta för- hoppning är att äfven för framtiden få behålla deras vänskap, vår ärliga sträfvan alt allt bättre sölca göra oss förtjänta af densamma.
Ja, än mer: med Jiänsyn till de värdefulla nyheter, Idun på del nya året har nöjet kunna bjuda sin läsekrets, och för öfrigt i allo stöd- jande oss vid och fullföljande vårt gamla, nu välkända program, våga vi äfven hoppas, att vår vänkrets år 1898 skall ytterligare utvid-
IDUN 1897 gas, och påminna alla, som ännu ej verkställt prenumeration, att nu ofördröjligen besörja densamma.
Därvid kan man bekvämast begagna sig af de prenumerationsblanketter, som med- följa detta nummer, och vilja vi särskildt framhålla, att dessa blanketter äfven kunna användas af våra hufvudsladsprenutneranter.
Till sist uttala vi Ull alla våra läsare och vänner vår innerliga önskan om ett godt och fröjdefullt nytt år!
U af Idun.
Öm textilt artete under förra delen af Sveriges forntid.
För Idun af Nicke Nuck.
i allt arbete, hvarmed människohanden sysslat, torde intet så öfver vägande som det textila fått burskap såsom särskildt tillhörande kvinnans verksamhetsområde.
Nålen, sländan och skytteln äro af ålder attribut för hennes arbete, och nutidens berättelser liksom forntidens saga och sägn låta oss oupphörligen finna henne » sömman- de i silke, sömmande i guld » eller, under någon annan omskrifning, sysselsatt med handarbete, som det vanligare textila arbe- tet gärna benämnes i dagligt tal — och o m vi också ej kunna säga, att det är kvin- nan, som gifvit upphof till detta arbete, ej heller ensam varit dess första utöfvare, ha dock hennes flit och konstskicklighet sedermera höjt detta arbete från en ytterst anspråkslös begynnelse till den höga stånd- punkt, det nu intager.
Härigenom har hon förvärfvat en viss rätt att kalla detta ar- bete för sitt, — hvilket åter låter förf.
till dessa rader antaga att några drag om och ur detta arbetes uppkomst och utveckling icke kunde vara utan sitt intresse just för kvinnan.
Ställande oss inom vårt eget lands rå- märken söka vi sålunda i dag det textila arbetets framträdande under Sveriges tidi- gare perioder inom forntiden.
Jordmånen är mager, och ämnet kan förefalla tort, men liksom det kan vara af intresse att följa växten från dess i jorden förgrenade rätter, så erb judes också detta arbetes upp- komst och tidigare lif drag, väl värda att minnas och tacksamt bevara.
Det är den af våra första fäder lagda grunden, på hvil- ken sekel efter sekel sedan byggt.
På frågan, när detta arbete först uppstått, kan svaret hvarken lämnas med bestämdt år eller århundrade, därtill är det, hvad åldern beträffar, allt för ärevördigt.
Forn- forskningen och slutledningen peka nämli- gen alldeles oförtydbart därhän, att natur- människans första steg mot kulturelt lif, hennes första ansats att utveckla ett inom henne boende anlag för odling tages, när vilden i behof af ett band, ett rep eller dylikt finner på och gör den för hans stånd- punkt oerhörda upptäckten, att detta band kan åstadkommas, göras starkt och mot- ståndskraftigt genom att djurets senor eller trädets fibrer sammanflätas därtill.
Hans uppfinning är af utomordentlig betydelse.
På handslöjdens område har han hittills endast förstått att hvässa stenflisor till va- pen och redskap, nu har han uppfunnit en alldeles ny teknik för arbete, trådars hop- fogande till något helt.
Bandet sväller och blir bredare genom att flere trådar läggas till hvarandra.
Flätkonsten ger upphof till väfarbetet, och det textila arbetet har fått sin upprinnelse.
Sedermera lär sig människoögat uppfatta det mönster, som af flätningen och väfnin- gen bildas, det lär sig, hur genom trådars olika sammanfogning och färger nya mön- ster uppstå.
Härigenom är man inne på Ornamentiken, hvarur konstslöjden springer fram; innan dock det textila arbetet hun- nit dit, har det en lång utvecklingskedja att genomlöpa.
Gången häraf är svår att teckna på grund af bristande material, ty, medan undersökningen på det skulpturella området från denna tid finner en god väg- ledning i bevarade fynd af sten och lera, måste forskaren på det textila området un- der samma tidsskede trefva sig fram genom slutledninger, emedan bevisen för sådant arbete, på grund af de organiska ämnen, hvaraf de bestått, ej kunnat motstå tidens inflytande, utan för länge sedan skattat åt förgängelsen.
Kan man sålunda vid de gamla forn- grafvarnas öppnande af funna flintvapen och verktyg sluta sig till, huru våra för- fäder stredo och jagade, samt af lerkärlen få en aning o m deras vanor inom hemmet, får man icke låta frånvaron af beklädnads- artiklar leda till den summariska slutsatsen, att våra förfäder under denna tid ej be- gagnade sig af något slags skyddande om- hölje för sin kropp.
Detta kunna vi med största säkerhet antaga under den tidigare stenåldern hafva bestått uteslutande af djurhudar, hvilka sammansnördes med se- nor, trädda genom därtill i skinnet borrade hål.
Dessa hål åstadkommos förmedels benprylar, och för underlättandet af arbetet tillkommer sedermera en liten tång, hvari- genom tråden drages fram genom hålet.
Såsom varande det äldsta sybehöret, kan ju benprylen äga sitt intresse.
Under senare skedet af stenåldern kom- mer synålen — äfven den af ben — i bruk.
Allt för bräcklig som den är, för att kunna få sin användning vid det hårda skinnar- betet, talar den i förening med vetskapen om att redan stenålderns folk höllo fåret såsom husdjur för det antagandet, att våra förfäder ganska snart lärde sig tillverkning och användning af ylletyget.
Bestämdt be- vis får man dock ej härför förr än under den därpå följande tidsperioden, bronsål- dern, från hvilken forskarens källor, graf- varna, bevarat en del föremål af textil na- tur ända till våra dagar.
Sålunda har man i Halland funnit en hällkista från denna tid, där öfver några brända ben en sorts sjal var utbredd, samt i Danmark, hvars minnen vi äfven få anse typiska för den öfriga Norden, kistor med skelett, insvepta i tämligen fullständiga dräkter.
Allt detta, så väl sjal som kläder, är af ylle.
Själen är diagonalt rutad med grofva trådar, kläderna, en mans och en kvinnas, gifva en god föreställning om, huru forntidens folk i de nordligare län- derna gingo klädda.
Mannen har varit i- förd kjortel, sammanhållen med ett bälte, som är prydt med fransar, öfver kjolen bäres en sorts kappa, på hvars insida grofva ylletrådar kvarhänga.
På hufvudet sitter en mössa, som äfven, fastän på utsidan, har trådar kvarhängande, men dessa äro alla afslutade med knutar, ett troligen från 409 början af nödvändigheten förestafvadt mo- ment inom textilarbetet, som emellertid senare ingår som rent ornerande.
Öfver det hela ligger också här en sjal med fransar.
Det kvinnliga skelettet bär kjol och tröja samt har lifvet omslutet af tvänne bälten.
Det ena af dessa består af tre hopfogade band, af hvilka det mellersta är af olika färg med de öfriga.
Skärpet afslutas med tjocka tofsar.
Jorden har i sitt sköte trofast bevarat dessa och andra minnen från framfarna ti der, till dess de i våra dagar tillvaratagits och gjorts till föremål för undersökning.
Dess ålder kan ej understiga 2000 till 2500 år.
Besinnar man, under hvilka pri- mitiva förhållanden nordens folk då lefde, hur de, afsöndrade från andra folk och in- flytanden, voro hänvisade till egen fantasi och uppfinningsförmåga, hur ytterst enkla de redskap voro, af hvilka de betjänade sig, sä måste man häpna inför de tysta, men mäktiga bevisen på våra förfäders in- telligens och skapareförmåga som icke endast räckte till att anskaffa och tillverka det, som oundgängligen behöfdes för det lekamliga lifvet, såsom föda och kläder, utan dessutom ägde ett öfverskott af kraft, som utmynnat i begäret att gifva föremålen ett behagligt, ögat tilltalande yttre genom därpå an- bringade prydnader och sirater.
Kläderna försågos sålunda med orneringar, fransar, tofsar olika färgade band, vapnet bearbe- tades, till dess formen blef smidig och ele- gant, bronskärlet får ädel form och goda propotioner — och allt detta med ett re- sultat, som icke endast är jämförligt, utan till och med öfverträffar, hvad andra folk på samma ståndpunkt åstadkommit.
Undersökningar från Nordens bronsålder gifva sålunda otvetydigt vid handen, att det folk, som då lefde och verkade, var besjäladt af en rent konstnärlig ande, som kommit till uttryck vid deras arbeten af hvarjehanda art, äfven det textila, fastän härvidlag, såsom nämndes vid denna upp- sats början, slutledningen och jämförelsen med andra motståndskraftigare föremål mer än de sparsamt förekommande föremålen af textil natur bära vittne därom.
Erbjuder sålunda denna tid ringa mate- rial för detaljstudiet af detta arbete, är det dock dess ovanskliga ära, att den sett det textila arbetet uppstå och under visserligen svåra förhållanden fortlefva, samt redan ti- digt slå in på en riktning, hvilken, icke förestafvad af den lekamliga nödvändighe- ten, af kroppens fordran på värme och skydd, utan af ögats och sinnets begär efter form och färg, är människans första grepp mot konsten.
Lifskraftigt utvecklar sig det textila konstarbetet redan under forntidens tredje skede, järnåldern.
Vid dess tröskel stanna vi i dag, för att måhända en annan gång få tillfälle att söka drag ur det textila arbetets och den textila konstens historia äfven under denna period.
* U p notisboken.
Julen i konungaborgen.
Vid hofvet fi- rades julen, som vanligt, med middag hos ko- nungen och drottningen, sedan först julklapps- utdelningen ägt rum.
Denna, som förr plägat försiggå i drottningens matsal, var nu, för ut- rymmets skull, förlagd till; Hvita hafvet », hvilken väldiga sal helt upptogs af de många smakfulla och dyrbara gåfvorna, som de nu talrikt för- samlade medlemmarna af kungliga huset skänkt
IDUN hyårandra.
Längs väggarna voro ett tjugutal höga, ståtliga granar placerade, hvilkas nämnarn och glitterguld belystes af skenet från tusende ljus.
Framför granarna voro julklapparna grupp- vis ordnade.
De flesta julklapparna voro såsom vanligt af inhemsk tillverkning.
Dessutom märk- tes ett stort antal sådana inköpta från Norge.
Juldagen intogs likaledes familjemiddag hos konungen och drottningen, kronprinsparet ined söner intog dock samma dag middag tillsam- mans med sin uppvaktning, sedan först julklapps- utdelning ägt rum.
Annandagen samlades alla kungliga familjens medlemmar åter på middag hos konungaparet.
Konungen, som haft för afsikt att annandagen på aftonen begifva sig till Drottningholm, afstod därifrån på grund af lindrig heshet.
På annan- dagen syntes konungen emellertid frisk och kry jämte uppvaktning öfvervara middagsföreställ- uingen på operan, hvarvid » Värmländingarna » uppfördes.
Kronprinsessan företog samma dag en middagspromenad i vagn kring Djurgården och Ladugårdsgärdet, åtföljd af sin son prins Wilhelm.
Drottningen begaf sig på tredjedagen ut till Ulriksdal och stannar där till nyårsafto- nen.
Kronprinsessans tillstånd har under senaste tiden småningom försämrats, i det att de för en tid sedan åter framträdande svimningsanfallen numera inställa sig nästan dagligen, hvarjämte hostan ökats och krafterna nedsatts.
På grund däraf kommer hon att på sin läkares bestämda inrådan i början af januari afresa till Italien för att där tillbringa återstående delen af vintern.
En svensk musiklärarinnas jubileum i England.
Den engelska tidningen » Newcastle Daily Chronicle » ägnar en stor del af sina nummer för d.
7 och 8 d:s åt ett 25-årsjubileum, som väckt mycken uppmärksamhet i Newcastle.
Fröken Hil- degard Werner, ej obekant för Iduns läsarinnor, hade näml.
7 d:s i 25 år utöfvat en omfattande verksamhet som musiklärarinna i den nämnda staden, där man tillskrifver fröken W. en god del af det uppsving, som kännetecknat musik- lifvet i Newcastle under de senaste åren.
Frö- ken W:s musikhögskola, eller kanske snarare fröken W. själf, är en af stadens institutioner.
Hon var den första lärarinnan i violinspelning i Newcastle, men många ha följt henne i spåren.
Det var särskildt hon, som gaf uppslag till den artistiska art af musikunderhållning, som kallas » Chamber Concert *, ehuru hon, för att hålla genren uppe, senare måste lämna en del af ar- betet i andra händer.
' • * Teater och musik.
Dramatiska teatern gaf i tisdags åter nytt pro- gram, då för första gången uppfördes » Under förmyndare », komedi i 3 akter af Alexandre Bis- son, fri öfversättning från franskan.
Då veckans Idun på grund af de inånga helg- dagarna tidigare än vanligt måste gå i press, kunna vi först i nästa nummer medhinna ett närmare omnämnande.
\ _ — * Kvinnoöden • ^ - ^ Kvinnobilder.
och För Idun af Birger SchöIdström.
Thorilds " föremål ".
_ I ag såg henne, då redan gift, och besökte ofta hennes föräldrars förtjusande hem- vist, hvarvid minnet af Thorild upplifvades och förtjusningen för honom ökades ».
I en annan skrifvelse från samme Heurlin heter det: » Äldsta dottern i Dittmerska huset var Thorilds Eos.
Hon är änka, lefver ännu (1819) och skulle visst förekomma Thorild själf, om han n u finge se henne, högst pro- saisk och oförmögen att någonsin hafva kunnat uppväcka någon liflig känsla. » Af den fagra morgonrodnadens poesi hade således blifvit middagens och aftonens rama prosa.
Sådant inträffar i denna skiftande värld.
: i: * Den unge tjänsteman i Stockholm, hof- kanslisten Arvid Hindström, m e d hvilken Thorild i början af 1780-talet delade bostad, hade en vacker, älskvärd och begåfvad syster: Magdalena * Gustava Hindström, född 1758 och dotter till hofsekreteraren Jöns Hind- ström och Maria Ahlström, född Höckert.
Hon blef snart föremål för Thorilds svär- meri, och det är hon, hvilken under namnet Nina är af honom besjungen: Hvar är du, Nina!
Nina!
Dig irrande jag söker i dessa tysta näjder — — — Skogens grottor sucka dig, Nina!
Vindarnes hvispel frågar: hvar är du rörande, ljufva?
— — — Änn ' jag vandrar, Nina, Nina, för dig kärlekens irriga stigar, branta, skarpa, evigt strödda med blomster och tårar, evigt följda af suckar och hopp — — — Nina!
Kom i skogen!
Kom i Fröjas suckande skuggor i de hvisplande löfvens skydd.
O, du kommer e j!
Ned i mörka dystra dalen, Nina!
sväfva din herdes blickar, retas ej mera af skymmande granar i tårars moln.
1897 vis upptäckt i Vexiötidningen för sagda år, i en redogörelse för hjälp åt en nöd- ställd familj.
* Som ofvan sades, var det en tolfårig flicka, som i det lättrörliga skaldehjärtat för någon tid intog Ninas plats.
Denna af Thorild beundrade ros i sin knoppning namnes ingenstädes af honom vid namn, m e p hvilken hon var, därom kan anföras hvad den för några år sedan aflid- ne litteratören Rudolf Hjärne visste berätta, nämligen att det varit hans faster, Hedvig Sophie Hjärne (gift m e d brukspatron C. F. Nordenfalk * och död 1848).
Ä r 1782 vistades denna faster, då just 12 år, i en ansedd pensionsanstalt för flickor i hufvud- staden.
Föreståndarinnan var en fru Sut- hoft, som hade en mycket behaglig och älskvärd dotter.
Thorild, som i .pensionen undervisade i religion och franska språket, visade denna dotter mycken uppmärksam- het, var, som fastern yttrade, » betagen i henne ».
Charlotte Suthoff dog 1786, ännu ej fyllda 21 år, och v i d hennes graf skref Thorild den dikt på prosa, som i hans skal- destycken har till öfverskrift » V i d en skön- hets graf ».
Hans känslor för » den tolfåriga » torde emellertid endast haft sin rot i hans all- männa sinne för det sköna, behagfulla och ädla.
Hon var, enligt brorsonens utsago, äfven på ålderdomen ovanligt älskvärd och intagande genom sin blygsamhet samt vör- dades och älskades därför af alla ända ned till de talrika tjänarne i hennes hus.
Thorild var, efter hennes berättelse, m y c - ket intressant att höra, då han plötsligt lifvades af ett samtalsämne, som låg hans Nina!
ack, en vän ock äg, innersta böjelse nära.
Hon beskref, huru när på nöjets blomsterväg grymma törnen foten hugga!
han då hastigt lyfte upp hufvudet med ett Genom lifvets dälder hvem uttryck af allvar, hänförelse och stolthet och skall dig följa, Nina, hvem uttryckte sig lätt och m e d värme.
Så satt in i lifvets aftonskugga?
han mången gång kvar i pensionen efter aftonlektionens slut, stundom för länge för Emellertid tyckas Thorilds känslor för de unga pensionärerna, som då önskade, Nina svalnat, och för sin vän Heurlin be- att han måtte gå.
V i d ett sådant tillfälle känner han, att hon ur hans håg börjat yttrade de en gång, sittande vid fönstren, undanträngas af — en tolfårig flicka.
Ja, halfsjungande till hvarandra: » ack, om —, han till och m e d söker att stifta parti ack, om — ».
De menade: ack, o m han mellan henne och nämnde vän, hvilken då ville gå.
Thorild, som fäst sig v i d de upp- nyligen ärft en landtegendom och där äm- repade orden, reste sig och frågade, hvad nade sätta eget bo, och det förefaller som de menade därmed.
Men de tego, och han om han ock, alldenstund Heurlin var bunden gick.
De voro likväl öfvertygade, att han å annat håll, förmedlat Ninas giftermål följande dag skulle förnya sin fråga och med regementsfältskären B.W.
Köllner, sedan därmed vända sig till Sophie Hjärne, den lasarettsläkare i Vexiö och död där 1805. tolfåriga, för hvilken han synbarligen hyste Med honom hade hon en dotter, Molly, bort- det största förtroendet.
Att Thorild var ryckt i späda år.
Som änka höll hon en egenkär, visste de skälmungarna och ville längre tid en flickskola i sistnämnda stad.
därför spela honom ett litet spratt för denna Blef hon ej en skalds maka, blef hon dock svaghet.
Som man förutsett, började Tho- en skalds fostermoder, ty det var hon, som rild följande dag spörja sin favorit om me- understödde skalden Georg Ingelgren under ningen m e d de nämnda orden.
Men efter hans barndom och första studieår.
Sitt öfverenskommelse med sina kamrater ville första tryckta diktarbete tillägnade också hon länge ej ge ett tillfredsställande svar.
(1809) Ingelgren henne: Slutligen lät hon öfvertala sig och svarade, låtsadt förläget: » Ack, om vi kunde få en — — — Hell dig ädla, där du lefver, af världen man sådan som d u!
» Thorild blef förtjust och glömd I Himlen glömmer dock ej eller.mitt hjärta dig.
bad henne skrifva orden på en papperslapp, Han din dygd skall belöna; hvilken han stoppade i västfickan.
Det blef jag skall vörda och följa den.
— — — sedermera bekant, att han v i d sin hem- Hennes dödsår är obekant.
Ä n n u 1838 komst bränt papperslappen till aska, strött lefde hon dock, enligt hvad j a g tillfälligt- denna i ett glas mjöd, fört det till sina läppar och m e d hänförelse tömt dess inne- * Icke Margaretha, såsom hon kallats af samt- håll.
liga Thorildsbiografer.
Magdalena Gustava nam- nes hon i bouppteckningen efter fadern, likaså i Sackléns Läkarehistoria, under do biografiska * Hon är således farfarsnior till grefvinnan uppgifterna om mannen.
Anna Brahe, född Nordenfalk.
Än:
IDUN 1897 o. » Jag vill aldrig gifta mig på det viset att bli en släpare för en annans behof.
Därför aldrig, utan med en fri, själfstän- dig flicka, lossad från det låga vanliga.
— — Visa mig en flicka af natur och glädje.
visa mig en Heloise, en älska- rinna!
En sådan vill jag blifva prins med, och tiggare med, taga alla öden, le i dem alla, evigt älska.
Det vill säga: jag älskar ej rätt en flicka, som ej skulle vilja fara med mig till världens ända, tigga med mig igenom alla länder, äfven så lätt som dela med mig all gudomlig ära och lycka. » Så skref Thomas Thorild 1789, och fem år därefter hade han, på fullt allvar, fun- nit denna åtrådda nya Heloise.
Då Thorilds vänner, hvilka följt honom till Fittja gästgifvaregård och där, med fri- hetssånger och glasens klingande, den l l: t e mars 1793 tagit afsked af honom samt nu blickade efter den bortilande vagnen, sågo de där vid den biltoges sida en ung kvinna.
H v e m var hon, » den vackra och trogna svenskan », som följde Thorild i landsflykten, för att blifva hans barns moder och hans lyckliga maka samt » så långt hennes för- måga sträckte sig sin Thorilds beundrande följarinna äfven i idévärlden »?
Atterbom uppgifver, efter hörsägen, att hon hetat Gustava von Kowsky, varit prästdotter från Sörmland samt att fattigdom nödgat henne taga plats som uppasserska å ett värdshus i Stockholm, där Thorild gjort hennes be- kantskap.
* Enligt en annan uppgift skulle hon varit dotter till en major Lidiin.
Själf skref hon sig än von Kowsky (i hennes för- ord till mannens arbeten), än blott Kossky (i sitt testamente).
Att hon icke varit präst- dotter från det nämnda landskapet, bevisas däraf att någon prästman vid namn K o w - sky eller von Kowsky där aldrig funnits.
Att söka henne i Stockholms mantalsläng- der från den tiden är ogörligt af det skäl, att dessa blifvit förstörda.
År 1797 dog i hufvudstaden en bisittare i tracteurssocie- teten Johan Gustaf Kowsky, men som denne blott var 38 år, kunde fru Thorild ej gärna varit hans dotter, och hon namnes ej heller vare sig i hans eller hans änkas bouppteck- ningar.