Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Redan vid det sammanträde den 8 Oktober sistlidne år, då lånefrågan första gången hos Fullmäktige förevar, funno Fullmäktige tidsförhållandena vara sådana, »att »lånet måhända icke skulle kunna erhållas på lika fördelaktiga vilkor, som derest
Fult»mäktige några månader tidigare varit bemyndigade utsluta detsamma».
Men sådant oaktadt och ehuru Fullmäktige, med antaglig visshet derom att läneuppdraget skulle lemnäs i Fullmäktiges händer, egde mer än tillräckligt rådrum att under den längre tid jernvägslånefrågan hos Rikets Ständer behandlades, vidtaga sådane förberedande åtgärder, som, då uppdraget slutligen erhölls, kunnat verka till frågans utredande och konseqventa behandling, hade likväl, såvidt af protokollerna kunnat inhemtas, icke ens något program, upptagande de hufvudsakliga vilkor, hvarunder Fullmäktige skulle vilja inlåta sig i underhandling med hugade låneöfvertagare, blifvit uppgjordt hvarken vid den tid Fullmäktige fingo emottaga Rikets Ständers beslut i ämnet eller under de flera månader, som derefter förflöto innan lånet blef afslutadt.
Tvertom förklarade Fullmäktige, på sätt ofvan blifvit anmärkt och af protokollet för den 8 Oktober sistlidne år inhemtas, att de »lika litet ville på förhand meddela något bestämdt förklarande i afseende på räntefoten, »som med hänsigt till de öfriga iåneviikoren», samt att kungörelsen om länets upptagande »endast borde innefatta en i allmänna ordalag meddelad underrättelse om det nya fonde»rade statslånets upptagning och belopp samt tillfället till anbud å detsammas anskaf»fande».
Det synes dock Revisorerne, som hade Fullmäktige, ifall de velat uppmana utländska kapitalister att spekulera på länets öfvert ägande, åtminstone på några bland de förnämsta utlänska penningebörser bordt låta framlägga ett förslag, innefattande Fullmäktiges önskningar i afseende på räntefot, ar.nuitetsbelopp och amorteringstid, med tillkännagifvande derjemte, att spekulanterne sjelfve egde att äfven i dessa delar efter eget behag modifiera sina anbud.
Det är nemligen obestridligt, att, om ett projektkontrakt eller en plan i ofvanberörde hänseende funnits att tillgå, sådant i betydlig mån skolat underlätta afgifvandet af anbud, enär, om spekulanterne på förhand egt kännedom om Fullmäktiges önskningar i afseende på hufvudvilkoren, de, utan att behöfva här hålla ombud för inhemtande af nödiga upplysningar, kunnat, inom den utsatta tiden, taga saken under öfvervägande.
Att under mindre gynnsamma konjunkturer blott i allmänna ordalag uti utländska tidningar kungöra, att Svenska staten ämnar upptaga ett lån, utan att ens hänvisa till några på de utländska börsplatserna boende personer, som kunde lemna närmare upplysningar i ämnet, var en åtgärd, föga egnad att leda till något gynnsamt resultat.
Det visade sig också, att, om man undantager framställningarne frän den association af Tyska Bankirer, som afslutat 186U års jernvägslån och som i följd deraf hade närmare kännedom om våra förhållanden, Fullmäktiges kungörelse i utlandet endast gaf anledning till förfrågningar samt anbud att i kommission mottaga obligationer till försäljning.
Sålunda hade redan den 5 November ingått underrättelse, att Bankirhusen Baring Brothers och C. J. Hambrö i London, Rothschild <£ Söhne i Frankfurt arn Main samt »Union Bank» i London ville ingå i underhandlingar om lånet, ehuru dessa firmor, förmodligen i saknad af nödiga upplysningar, icke gjort några bestämda anbud.
Bristen af ett på förhand uppgjordt förslag till lånekontrakt eller åtminstone till hufvud - — 73 — stipulationer för ett kontrakt har jemväl haft den påföljd att, ehuru, på sätt protokollet för den 10 Mars innehåller, Fullmäktige förklarade, att lånet då »måste anses afslutadt», så voro likväl långifvare och låntagare vid nämnde tid ännu icke ense om åtskilliga ganska vigtiga hufvudpunkter, om hvilka ytterligare underhandlingar måste föras å utrikes ort, så att kontraktet först en hel månad sednare, eller den 10 April, kunde slutligen undertecknas, ehuru icke ens då alla bestämmelserna mellan kontrahenterna voro fullt afgjorda.
En annan ganska anmärkningsvärd omständighet, som väsendtligen bidragit till tidsutdrägten med länets afslutande samt gifvit låneöfvertagarne tillfälle att oupphörligen framkomma med nya fordringar, dem Fullmäktige nödgats medgifva, ligger deruti, att Fullmäktige inlåtit sig i underhandling med Generalkonsul Heinemann, såsom uppgifvet ombud för ett så kalladt »Consortium», bestående af Tyska Bankirer, utan att Heinemann genom aflemnad fullmakt visat sig i sådant afseende behörig.
Fullmäktige egde följaktligen ingen visshet derom, att hvad med Heinemann afhandiades blef för låneöfvertagarne förbindande, helst icke ens namnen på de personer, af hvilka detta »Consortium» skulle utgöras, finnas i hans anbud uppgifne.
En följd häraf har ock varit, att, när kontraktet slutligen skulle undertecknas, hvarken Heinemann eller något annat ombud för de, till Fullmäktiges protokoll först den 17
Mars uppgifna låneöfvertagarne hos Fullmäktige sig inställde, utan måste slutligen Fullmäktige, efter att förgäfves hafva väntat på affärens afslutande, den 23 Mars besluta, att sjelfva afsända ett ombud till utlandet för att der uppsöka de uppgifna Tyska låneöfvertagarne, af hvilka dock, när kontraktet ändtligen skulle undertecknas, ingen enda ville vara synlig; samt att, ehuru Bankirhuset Raphael Erlanger, uti en till Riksarkivarien Nordström den 10 April aflåten skrifvelse, förklarat, att han, såväl å egna som Bankirhusen Gebrilder Bethmanns, H. J.
Merck & Comp:s och Emil Erlangers vägnar, ansvarade för kontraktsbestämmelsernas uppfyllande, Riksgälds-kontoret likväl ännu icke är innehafvare af någon sådan handling, som visar Raphael Erlangers behörighet att å sistnämnde 3:ne Bankirfirmors vägnar meddela ett dylikt förklarande.
Revisorerne hafva icke heller kunnat undgå att fästa uppmärksamheten derpå, att, ehuru Fullmäktige redan den 5 November lingö af Stockholms Enskilda Bank mottaga anbud om erhållande af ett 4 i-procents-lån å 5 å 6 millioner Riksdaler till ett pris af 91 procent, att återbetalas genom en annuitet af 5| procent under 38 J år, Fullmäktige likväl ansågo sig icke böra antaga detta anbud, ehuru vilkoren, såväl med afseende på rabattens belopp och amorteringstiden sorn derför att lånet finge återbetalas i Svenskt mynt, icke allenast voro vida förmånligare än det nu afslutade lånet, utan Fullmäktige derjemte, genom att inom landet uppgöra denna lånetransaktion, hade kommit i tillfälle att, mera oberoende af förhanden varande menliga konjunkturer, kunna afvakta en för det öfriga lånebeloppets anskaffande förmånligare tidpunkt.
Beträffande nu det med J.
Comp. -—enligt namnunderskriften — men med John Harrish Schröder &
Comp. — enligt kontraktstexten afslutade lånet, synas Fullmäktige, vid uppgörande af denna lånetransaktion, hafva förbisett några ganska vigtiga omständigheter, hvilka, enligt Revisorernes förmenande, i sin mån måste hafva högst ogynnsamt inverkat på de för lånet utgifna obligationernas gångbarhet och antagligen äfven för framtiden komma att skadligt inverka på försöken att för Sverige öppna den Engelska penningemarknaden.
Af de för lånet utfärdade obligationernas text ■ynes nemligen, att låneöfvertagarnes mening varit att, under formen af ett Engelskt lån, 10 — 74 — placera obligationerna såväl på den Engelska sorn på den Tyska penningemarknaden.
Men dervid förbisågs, att obligationer af sådan beskaffenhet, sora de ifrågavarande, icke på någondera af dessa marknader kunna blifva rätt begärliga.
Placeras de i Tyskland blifva liqviderna, hvilka skola verkställas i London, för obligationsinnehafvarne förenade med särskilda kostnader.
Utbjudas de åter i England, så torde den omständigheten, att obligationerna äro ställda på utlottning, utgöra ett. väsendtligt hinder för deras spridning i detta land, der man gerna vill undvika besväret att undersöka, om en obligation är utlottad eller icke, och der, af sådan anledning och möjligen äfven af andra orsaker, amorteringen vanligen sker genom uppköp.
Revisorerne kunna härvid icke undgå erinra, hurusom det synes, som skulle
Fullmäktige helt och hållet hafva lemnat ur sigte, att, då låneöfvertagarne fixt öfvertogo endast en fjerdedel af lånesumman, samt Riksgälds-kontoret således äfventyrade att för egen räkning nödgas föryttra, återstoden, Fullmäktige i detta fall. vida mer än i afseende pä de förra båda lånen, hvilka till hela deras belopp blefvo af vederbörande låneöfvertagare kontraherade, hade behof af att tillse, det obligationerna erhölle en sådan lydelse, som befrämjade deras spridning inom det land. der de voro afsedda att föryttras.
Det hade. i följd af detta förhållande, enligt Revisorernes förmenande, ålegat Fullmäktige att, dä lånet afslutades i England och i Engelskt mynt, icke medgifva att obligationerna ställdes pä utlottning, utan hade uppköpsmethoden i stället bordt läggas till grund för amorteringen.
De skäl Riksarkivarie!)
Nordström uti sitt till protokollet för den 17 Mars afgifna yttrande anfört mot uppköpsmethodens användande i förevarande tall, eller att denna method »egentligen egde tillämplighet på perpetuella räntor eller i allmänhet lån, hvilkas återbetalning är ställd på obestämd tid», synas sakna tillämplighet, då vidsträcktheten af det uppdrag Fullmäktige erhållit, tillät Fullmäktige gifva lånet en sådan forin, att återbetalningen blefve beroende af uppköp.
Denna method medför derjemte den fördel, att låntagaren kan, om räntefoten i obligationerna icke sättes alltför hög, medgifva en större rabatt, enär han då icke, såsom när utlottuingsmethoden begagnas, är underkastad nödvändigheten att al pari inlösa obligationer, för hvilka han sjelf vid deras utsläppande måst vidkännas rabatt.
Då nu dessutom den allmänt gångbara räntefoten här i Sverige vanligen är högre, än den Riksgälds-kontoret för sina obligationer måste erlägga, hade man följaktligen kunnat påräkna, att amorteringsfonden skolat genom förräntning tillväxa i hastigare progression, än amorteringsplanen afser och följaktligen blifva tillräcklig att redan före slutet af den för lånets fullständiga liqviderande bestämda tid fullborda amorteringen.
Revisorerne anse sig icke böra med tystnad förbigå den omständigheten, att redan den 26 November fråga inom Fullmäktige väcktes om utsändande af ombud för att på utrikes ort söka negociera lånet.
Det är alltför väl kändt, att, i fråga om statslån och deras upptagande, såsom regel gäller, att den lånebehöfvande måste söka kapitalisten, men icke denne lånesökanden, och äfven om. vid upptagande af 1860 års jernvägslån, omständigheterna från denna regel medgåfvo ett undantag, så bevisar ett sådant förhållande icke ens, att det lån, som då gjordes, icke skulle hafva kunnat, med annat förfaringssätt, lyckas ännu bättre.
Enligt Revisorernes tanka hade Fullmäktige således, när de sågo hvilka svårigheter upplåningen rönte, bordt begagna sig af den, enligt 171 § i JRiksgälds-kontorets reglemente, dem medgifna rättigheten att till de länder, der utsigt under förhanden varande förhållanden fanns att åstadkomma lån, utsända ett ombud, taget inom eller utom Fullmäktiges krets; och det synes, som skulle vid den tid, hvarom fråga är, ett sådant ombud ej hafva varit ovälkommet hos flera bland Europas största bankirfirmor.
Ett sådant steg hade i allt fall, efter all sannolikhet, ledt derhän, att de med hvarandra täflande lånespekulanterne funnit sig föranlåtne, att nedpruta sina vilkor peli göra det möjligt att långt tidigare, än som nu skett, och med större fördel bringa — 75 — låneaffärer) till stånd.
I stället sköttes underhandiingarne under hela den tid af 6 månader, som ligger mellan den dag, då Fullmäktige erhöllo del af Rikets Ständers beslut i lånefrågan och den, dä lånekontraktet i Paris underskrefs, nära nog uteslutande med en person, som icke ens företett behörig fullmakt.
Dessa underhandlingar, som än afbrötos än äter sammanknötos, fortsattes under stegrade fordringar från låneöfvertagarnes sida, hvilka höjda fordringar troligen uteblifvit, derest icke Fullmäktige, genom sitt sätt att behandla affären, sjelfva för sig stängt vägen till andra långifvare
Att äfven vid den tid, da Fullmäktige trodde sig hafva träffat det slutliga aftalet med Generalkonsul Heinemann, andra spekulanter icke saknades, derom lemnäs intyg af Fullmäktiges protokoll för den 3 Mars.
På sätt ofvan är nämndt hade nemligen Konsul J. W. Smitt, med åberopande af de underhandlingar, som under den sednare tiden med honom egt rum, redan den 29 Februari inlemnat en skrift, deri han förklarade sig hugad att öfvertaga länet pä vida fördelaktigare vilkor än de, på hvilka detsamma sedermera blef afslutadt.
Smitt hade nemligen erbjudit sig att fixt öfvertaga \ del af lånet till 89, eller möjligen 90 procent, att amorteras på 38j år med en annuitet af 5J procent af nominella beloppet.
Men Fullmäktige ansågo sig ej dertill böra lyssna, och bordläde skrifvelsen, utan att ens för sig låta uppläsa densamma förr än den 10 Mars; och då Konsul Smitt, när han på denna skrifvelse icke erhöll svar, uti en sistnämnde dag ytterligare inlemnad skrift, förmälde sig möjligen kunna bereda ännu bättre vilkor än de förut erbjudna, samt derjemte meddelade sådana sifferuppgifter, som bordt föranleda Fullmäktige att granska huruvida hans anbud icke i verkligheten vore billigare än det genom Heinemann gjorda, förklarade Fullmäktige, att de icke kunde till pröfning företaga de af Smitt uppställda vilkoren af det skäl att — såsom orden lyda — »lånet redan vore att anse såsom afslutadt med andra låneöfvertagare».
Längre hade det dock icke kommit med denna afslutning, än att bankirhuset Raphael Edånger redan den 17 Mars, och således blott åtta dagar sedan hans så kallade definitiva svar ingått, tillkännagaf, att två af de uppgifne låneöfvertagarne, nemligen Nord-Tyska Banken och Bankirhuset Salomon Heine, dragit sig tillbaka, hvarförutan nya anspråk samtidigt framställdes, hvilka anspråk alltjemt stegradies, ända till dess, efter en månads ytterligare underhandlingar, slutligen aftalet skedde och affären uppgjordes, icke med Edånger i Frankfurt arn Main, med hvilken underhandiingarne genom Heinemann bedrifvits, utan med J. H. Schröder &
Comp. i London, som också, å låneöfvertagarnes sida, ensam undertecknat kontraktet.
Det vill synas Revisorerne, som skulle åtminstone från och med den 17 Mars något giltigt hinder för Fullmäktige icke funnits att, sedan spekulanterne då sjelfva brutit öfverenskommelsen, taga i betraktande Konsul Smitts anbud.
Revisorerne, som i det föregående redogjort för Herr Stats-rädet Friherre Gripenstedts framställningar vid den mellan honom, i egenskap af Konungens Ombud, samt Fullmäktige den 13 Februari hållna rådplägning, hafva icke kunna! undgå fästa uppmärksamhet dervid att, ehuru Fullmäktige vid den öfverläggning, som omedelbart efter Herr Stats-rådet Gripenstedts bortgång mellan Fullmäktige egde rum, förklarade sig, med fästadt afseende på de utaf Konungens Ombud meddelade upplysningar och den af honom antydda förhoppning om en möjligen snar fredlig uppgörelse af de dåvarande politiska förvecklingarne, icke böra antaga det af Heinemann två dagar förut framställda anbud, Fullmäktige likväl, utan att vidtaga några åtgärder med anledning af de utaf Herr Stats-rådet Gripenstedt gifna råd och upplysningar, endast 12 dagar sednare eller den 25 Februari antogo det af Heinemann, med obetydlig ändring, dä ånyo framlagda anbudet. — 76~ — Att Herr Stats-rådet Gripenstedts här ofvaD citerade anförande utaf Fullmäktiges pluralitet ansetts icke böra i deras protokoll få inflyta, har synts Revisorerne desto mera anmärkningsvärd!, som, derest man ock antoge att Fullmäktige icke egde skyldighet att lyssna till de råd oell framställningar, som af Konungens Ombud meddelades, — en skyldighet, hvilken likväl desto hellre synes vara utom tvifvel satt, som Rikets Ständer särskildt anhållit, att Kongl.
Majit vid denna upplånings företagande täcktes lemna Fullmäktige
Sin nådiga bemedling och medverkan för den erforderliga lånesummans erhållande mot de för Svenska statsverket möjligen billigaste vilkor, -— det väl ändock varit deras skyldighet att i protokollet i sin helhet låta intaga hans anförande.
Hvad Riksarkivarien Nordström, enligt Fullmäktiges protokoll för den 7 Juli, anfört till stöd för en motsatt åsigt lärer ej kunna godkännas, ty ehuru den för Fullmäktige gällande ansvarighetslag förbjuder dem att företaga någon öfverläggning i närvaro af Konungens Ombud, förefinnes likväl i denna lag icke något hinder för Fullmäktige att i sin helhet afhöra Ombudets framställningar i sådana ämnen, som stå i sammanhang med de frågor, om hvilka Fullmäktige, enligt grundlagens hänvisning, särskildt önskat en öfverläggning.
Likaledes hade det väl bordt vara Herr Stats-rådet Gripenstedts rätt att, äfven om sådant af honom icke uttryckligen begärdes, få öfvervara justeringen af det protokoll, som fördes vid den med honom hållna öfverläggning.
Revisorerne anse denna rätt så obestridlig, att något uttryckligt förbehåll derom icke af Herr Stats-rådet behöft framställas.
Uteslutandet af en del utaf hans yttrande får dessutom en ökad betydelse, då man finner att hvad som uteslutits är just sådant, som icke öfverensstämmer med Fullmäktiges åtgöranden.
Vidkommande nu det med J. H. Schröder &
Comp. afslutade lånet, måste det tyvärr anses numera afgjordt, att detsamma icke lyckats vinna framgång på den Engelska penningemarknaden.
Såväl uti Riksarkivarien Nordströms till Fullmäktige afgifna berättelse om sin resa. som ock uti Fullmäktiges protokoller förekomma åtskilliga antydningar derom att lånet kunde anses såsom hufvudsakligen förfeladt, ehuru, enligt Riksarkivarien Nordströms, i bref till Fullmäktiges Ordförande, gjorda meddelande, alla åtgärder för beredande af lånets framgång blifvit sorgfälligt vidtagne.
Att likväl icke alla dessa åtgärder varit rätt lämpliga, är ett antagande, som Revisorerne vilja finna bekräftadt deraf, att i den promemoria, som till den Engelska allmänhetens kännedom meddelades i sammanhang med den utgifna prospekten öfver lånet, äro synlige, utom den oriktiga uppgiften, att Sverige år 1861 skulle ega en befolkning af 4,860,000 eller omkring en million mera än dess population i verkligheten då utgjorde, för öfrigt åtskilliga andra lika oriktiga, men derförutan för landets kredit högst menlig» meddelanden.
Sålunda förekommer deri den underrättelse, att under de sednaste 21 åren skulle med statslånen jemte öfverskotten af statsinkomsterna omkring 254 »miles» allmänna vågar hafva blifvit antingen anlagda eller förbättrade.
Såvidt Revisorerne känna, hafva de hittills upptagna statslånen icke till någon del blifvit använda för anläggning eller förbättring af landets allmänna vägar och hos utländningen lärer, genom en dylik uppgift, omdömet om vårt eget lands resurser icke blifva särdeles gynnsamt, isynnerhet då i denna promemoria — hvilken ursprungligen synes hafva haft Svensk text — 254 mil efter Svenskt språk och mått blifvit på Engelska språket återgifna med 254 «miles» (1 milé icke fullt £ Svensk mil), alstrande hos den Engelske betraktaren alltså den öfvertygelsen att Sverige, för anläggandet af en landsvägssträcka af omkring 40 Svenska mil skulle vara nödsakadt anlita statslån.
Deremot saknas i samma promemoria upplysning om det för hållandet, att Sverige under de sednaste 10 åren anlagt jernvägar å en sammanräknad längd af omkring 70 mil, utom alla de jernbanor, som, till en längd af omkring 20 mil, åstadkommits af enskilda bolag.
Att efter sådana meddelanden, här exempel - — 77 — vis omförmälda, spekulationerna på det nya statslånet skulle inom England blifva föga lifliga och lånet följaktligen derstädes misslyckas, finna Revisorerne icke besynnerligt.
Också hafva låneöfvertagarne hvarken begagnat den i kontraktet dem medgifna rätt att inom 14 dagar efter kontraktets afslutande öfvertaga mer eller mindre af den icke fixt kontraherade låueandelen, eller inom den 1 sistlidne September anmält sig att mot uppgäld öfvertaga någon ytterligare del af lånet.
Deremot synas
Fullmäktige hafva varit angelägne att tillförsäkra Riksgälds-kontoret att få behålla en betydligare del af obligationsbeloppet.
Ty icke nog dermed att Fullmäktige beslutat för Riksgälds-kontorets räkning till 91^ procent öfvertaga de i den s. k. kodicillen omförmälda obligationer till ett belopp af 250,000 £ St., hafva Fullmäktige dessutom fattat det beslut, att Kontoret borde, mot en del af de obligationer, tillhörande 1858 års jernvägslån, hvilka funnos i Riksgälds-kontorets ego, tillbyta sig det nya jernvägslånets obligationer.
Fullmäktiges uppmärksamhet blef nemligen vid deras sammanträde den 16 sistlidne Juni fästad på vigten och angelägenheten af någon särskild åtgärds vidtagande för att befrämja framgången af sistnämnde lån, enär subskriptionen derå inom England icke fortgått på ett tillfredsställande sätt; och då det för Sveriges framtida finansiella förhållanden ansågs vara af vigt, att det lån, som för Svenska statens räkning söktes på Engelska marknaden, icke misslyckades eller blott till en mindre del rönte framgång, samt det på ett verksamt sätt skulle bidraga till förhöjdt förtroende för vårt lands förmåga att uppfylla de för lånet ingångna förbindelser, om de för detta lån utfärdade obligationer kunde göras afsättliga inom vårt eget land, för hvars industriella rörelse och ekonomiska utveckling detsamma upptagits, så funno sig Fullmäktige föranlåtne besluta, att för Riksgäldskontorets räkning inköpa eller i byte emottaga i £ St. utfärdade obligationer för det i England upptagna jernvägslånet, till ett kapitalbelopp motsvarande 300,000 Preuss.
Thaler, derest såsom betalning eller vederlag för dessa obligationer antogos i Riksgälds-kontorets ego befintliga, till det år 1858 i Thaler Preuss.
Kurant afslutade jernvägslån hörande obligationer, under vilkor, att 1 £ St. icke betalades högre än 6§ Thaler.
Och som ifrågavarande operation sålunda vore en på sidan om lånekontraktet liggande affär, skulle den ej heller få medföra någon rubbning af eller inverkan på stipulationerna i detta kontrakt eller på låneöfvertagarnes deruti bestämda skyldigheter med afseende på den till inbetalning fast öfvertagna låneandelen eller den s. k. »Aufgelden» på den öfriga; och borde följaktligen den obligationssumma, som vid ifrågavarande utbyte aflemnades, icke utgå af den fixt öfvertagna låneandelen, om hvilket allt Riksarkivarien Nordström fick sig uppdraget att underrätta låneöfvertagarne.
Då, uti Fullmäktiges sammanträde den 8 derpåföljde Juli, efter verkställd justering af protokollerna för den 6, 7, 11, 14, 21 och 28 April, den 2, 12 och 19 Maj samt den 2 och 9 Juni, Riksarkivarien Nordström uppläste 3:ne, enligt Fullmäktiges honom lemnade uppdrag, af Riksarkivarieu aflåtna skrifvelse!-, nemligen en af den 18 Maj, en af den 17 Juni och en af den 18 i samma månad, så anmärktes af tvenne bland Fullmäktige, nemligen Majoren Wolffelt och Kaptenen Hierta, att de ansågo Fullmäktiges beslut derom, att den obligationssumma af 45,000 £ Sterling, i utbyte hvaremot obligationer å Thaler Preuss.
Kurant komme att från Riksgälds-kontoret utlemnas, icke skulle beräknas eller utgå af dén fixt öfvertagna andelen af lånet, hafva bordt vara tydligare uttryckt i det af Riksarkivarien Nordström derom aflåtna bref, så att låneöfvertagarne icke skulle kunna missförstå eller orätt uppfatta meningen af Fullmäktiges i sådant afseende fattade och dem meddelade beslut.
I anledning häraf erinrade Riksarkivarien Nordström, att protokollet för den <jap,; då Fullmäktige, fattade ifrågavarande beslut ännu icke var uppsatt, - när skrifvelsGfi.deEpjn; — 78 — till Schröder &
Comp. åtgick, hvilket skedde andra dagen efter beslutets fattande, men att samma skrifvelse likväl, enligt Fullmäktiges beslut, blifvit af Fullmäktiges Ordförande justerad och godkänd.