Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
IDUN 250 fulla af förtviflan slå sina trähufvuden i ram- pen och Gavroche begagnar sig af ögonblic- ket för att efter ett par välriktade käpprapp försvinna i en kuliss.
Slyngelfiffighetens triumf, föräldramyndig- hetens och rättvisans bedröfliga nederlag — allt detta är icke vidare vackert, icke vidare lärorikt, men hvad betyder det, när det väc- ker denna barnaglädje, när det framkallar dessa skratt, som göra fäder och mödrar så lyckliga, och som äro de mest klingande ac- korden i världsstadens rika melodi.
N ä r.
å s k a n går.
j L l e mest storslagna naturföreteelser, som (4tr yppa sig för dödliges blickar, bli ofta l obeaktade och göra intet intryck endast på den grund, att de äro så alldagliga.
Hvem darrar för solens nedgång?
Hvem faller i hänförelse, då hon uppstiger i all sin glans?
Blott de sentimentalaste bland de sentimentala, och dessa löpa ändå nästan fara att göra sig till åtlöje därmed.
Men det gifves andra företeelser, hvilka återkomma lika naturligt och under gifna förutsättningar och trots detta väcka ångest och förskräckelse, icke minst hos det s. k.
» svaga könet ».
V i syfta på sommardagarnes oväder.
Och dock är dagarnes och årstidernas vexling under årets lopp oäidligt mycket far- ligare för allt lif, isynnerhet människornas, än alla oväder sammanlagda under samma tid- rymd.
En enda natts vårfrost dödar mer än hela sommarens hagel, och den menlösa cigar- rens obevakade glöd sticker flere hus i brand än den eld, som ljungar från himmelen.
När åskan går, pläga ängsliga naturer iakt- taga en mängd mer eller mindre förnuftiga försiktighetsmått, hvarigenom de tro sig skyd- dade för dess fruktade makt.
D e släcka elden på härden, emedan det heter, att den uppstigande röken kan blifva en ledare för blixten.
D e församla sig i ett rum, så myc- ket som möjligt i midten af detsamma och på afstånd från skorstensmuren, på det att en blixt, som träffar denna eller väggarne, ej skall nå dem.
Somliga påslå att man måste stänga fönstren och ej gå i dörrarne, på det intet drag må upp3tå, under det andra för- mena, att man bör hålla fönster och dörrar öppna för att undvika faran af kväfuing i händelse af ett åskslag och gifva de half- bedöfvade tillfälle att komma ut.
Förstån digast är att undvika drag, men hålla ett fönster öppet.
De riktigt hjärtskrämda kunna tillochmed falla på den idén att gömma sig i källaren.
Men blixten fladdrar icke som en dufva in genom fönstret, han tar sin väg från ofvan nedåt och tvärtom och uppsöker lika gärna källaren som takåsen.
Men ve dem, som vid en plötslig brand befinna sig i källaren!
Rådligt är att under ett åskväder icke ställa sig i den öppna porten eller i närheten af skvalande takrännor.
För dem, som öfver- raskas af oväder på öppna fältet, har man äfven hört många förhållningsregler predikas.
Man skall springa af alla krafter, säga som- liga, för att nå ett skyddande tak.
Men andra hålla före, att blotta draget vid springandet kan leda blixten!
Så heter det, att ingenting är farligare än att på öppna fältet vara det enda uppstående föremålet — alltså in i skogen!
Men från andra håll var- nas bevekligen för träden: aldrig bör man i åskväder ställa sig under ett träd.
I synner- het skulle ekarne vara farliga.
Förnuftigast är emellertid att gå den väg, man är på, lugnt fram, som om ingenting passerade.
Kastar mig stormen till marken, då må jag åter stå upp; blir jag våt in på bara kroppen, så kan jag väl sedan bli torr; och råkar mig blixten, så kan det lika väl ske hvarhelst på vida jorden.
Man har uppfunuit åskledaren.
Dess nytta kan hvarken teoretiskt eller af erfarenheten bestridas, men dess förnämsta uppgift ligger utan tvifvel däri, att de människor, som bo under de3s spira, känna sig trygga.
Ty denna känsla af säkerhet, detta herravälde öfver ångesten är egentligen det viktigaste vi kunna uppnå gent emot okufliga naturkrafter.
Den oförnuftiga rädslan för hvarje oväder under ett helt lif är väl mycket sämre än till och med en blixt, som för en gång slår ned i gafvelkrönet.
Från blixtslaget till antändning och brand är föröfrigt lång väg: af tio åsk- slag tänder knappast ett, och lika sällan blir någon dödad af en blixt, som slår ned i bo- ningen.
Det är säkrare i ett hus, som står på klippgrund, än i ett på fuktig och lös botten.
För höstackar och hölador bör varnas, ty dessa tyckas genom den från dem upp- stigande fuktigheten draga till sig blixten.
Jämförelsevis säker för blixten är man på mycket höga berg och i djupa, trånga dalar, som begränsas af branta bergväggar.
Ännu säkrare är det på ett järnvägståg, man har ytterst få exempel på, att järnvägsresande träffats af blixten.
Äfven om den slår ned i ett tåg, brukar den afledes, utan att anställa någon skada.
Den smärtfria död, som den af blixten träffade ljuter, må visserligen vara en ganska ringa tröst, då ju dess plötslighet förhöjer fasan.
Men enligt samstämmigt vittnesbörd från alla, som återkommit till lif efter en åskbedöfning, åtföljes densamma af en ögon- blicklig medvets- och känslolöshet.
De träf- fade erinra sig ej ens att ha sett skenet, än mindre hinna de gripas af tanken på döden.
Deras oangenäma förnimmelser börja först i det ögonblick, då de åter vakna till lifvet.
Det kan hända, att människor i åttio år hysa fruktan för döden, och till sist kan man knappast säga, att de dö.
Det heter, att de genom Guds nåd så plötsligt utsläckas, att de intet veta eller förnimma af alltsammans.
Men denna skaparens flammande andedräkt sväfvar beständigt öfver oss.
Blixten är ju nästan den enda förintande kraft, inför hvil- ken människan står absolut maktlös, inför hvilken hon ej kan mildra och lindra.
Hon kan hvarken undvika eller utsätta sig för denna fara, hon är den helt och hållet under- gifven.
V i sluta med den åsikten, att rädslan för åskan ej står i något rimligt förhållande till den skada, den anstiftar.
A f hundratusentals människolif, som dagligen gå under, är det knappast tio, som förbrännas af himmelens eld.
Det rullande maskinhjulet är mycket farligare än åskans viggar; det af människo- hand skapade eldvapnet kostar ojämförligt mycket flere lif än blixten.
D e mänskliga lustarne och lidelserna kräfva oändligt större offer — hvarför då denna ängslan och bäfvan?
I den ljusälskande forntiden lärde man att se upp till stjärnorna, och man förnöjes åt det ringa glitter i joriens sköt, som vi nämna guld.
Endast till det vida mer effektrika himmelsljuset, till blixten, skådar ögat upp med fruktan.
Hvarför med fruktan?
Hvarför 1894 ej med flamma för att Nej, tillbedjan?
Om Herren låter sin eld genom molnens mörker, gör han det sätta människorna i bäfvan?
för att söka dem!
För en tid sen förekom i Iduns spalter en upp- sats under rubrik: » Fru Aktsam », som i mitt och säkerligen många fleres sinne uppväckt en hel här af stormande känslor.
Under inflytande här- af var det min mening att då genast med några rader gendrifva nämnda uppsats ' författarinna, men vid närmare öfvervägande var det omöjligt att icke medgifva, det hon ju ändå i viss mån hade rätt: det kan blifva för mycket äfven af det goda, o c h ordning, urartande till pedanteri, är alls inte att rekommendera.
Alltså beslöt jag, att inte låta solen gå ned öfver min vrede, utan af- bida den stund, då den allt försonande tiden lagt sitt helande balsam på mitt sinnes sår och jag med lugn kunde gripa till pennan för att åt fru Aktsam och hennes mer eller mindre likasinnade medsystrar återeröfra någon liten bit af det an- seende, s o m Hedda Lengauer så obarmhärtigt bortsopat.
Och då frågar jag allra först: A r det nyttigt att i » damernas egen », som j u är en tidning för kvinnan och hemmet, predika en sådan lära som den nämnda uppsats innehål- ler?
Hafva vi icke fastmer af nöden alt studera de stycken som, dess bättre, ofta i vår tidning förekomma, de där uppmana till ordning och akt- samhet inom hemmet?
Jo, helt säkert.
Låtom oss blott ett ögonblick tänka efter, hur det skulle se ut i det hem, där frun till hufvudregel hade dessa o r d: » I mitt hus skall det då inte aktas! » Huru skola vi ej vid vårt inträde där allra först varseblifva den nersolkade mattan, de ovårdade växterna m.
m., och stanna vi då så länge, att vi bjudas på kaffe eller te, så händer det säkert, att vi blifva serverade i den spräckta servisen, allden- stund nog ingen annan finnes.
Tid o c h omständigheter i förening göra äfven sitt till att rycka oss mer och mer ned från ord- ningens o c h aktsamhetens höjder, så att vi väl behöfva att fasthålla så mycket som möjligt af dessa principer.
Det blir skralt nog ändå mången gång.
Ett gammalt ordspråk säger j u: » Lämnar man » en viss person » ett finger, så tar han snart hela handen », och detta tror jag med fullt fog härvidlag kunna tillämpas.
Ha vi blott börjat att gifva efter, så ryckas vi nog snart helt och hål- let ned i oaktsamhetens djupa ström, där vi icke komma att sakna sällskap på vägen.
känner en liten fru, som en gång under sin flicktid (medan det ännu hos henne fanns vissa an- lag till en kommande fru Aktsam) vid ett tillfälle, då hennes fästman slängde tändstickan, hvarmed han tändt cigarren, pä golfvet, sä ihärdigt med ögonen följde denna lilla process, att han blef uppmärksam härpå och bad om ursäkt för sin vårdslöshet.
Men hvad tror ni att hon säger, då denne samme individ, nu hennes herre o c h man, förvandlar hela hvardagsrummet till slöjdsal un- der de mulna vinterdagarne?
Jo, hon håller god min o c h har vant sig rätt bra därvid, fast det nog, i synnerhet i början, kostade henne mången hemlig strid.
Men icke förty trifves mannen bäst i sitt hem, då på lördags e. m. alla spår af verk- stad blifvit utplånade o c h ett i allo rent och tref- ligt rum i stället uppenbarar sig för besökandes blickar.
Och då känner den lilla frun allt för väl, att hon hade behöft ännu mera utpreglade anlag ä la fru Aktsam, om hon skall förmå att i tidens längd bibehålla så pass ordning i sitt hem, att det ej urartar till ett formligt skräphus.
Fördenskull, mina unga medsystrar, varande eller blifvande fruar — ställen eder högt uppe på öfversta trappsteget af ordningens och akt- samhetens höjd!
Ni blifva ändå med tiden så småningom och för eder själfva oförmärkt ned- dragna därifrån, så att ni till slut kanske befinna eder på det allra nedersta!
Och emellan detta och fullkomlig oordning är ett tuppfjät blott!
Här- vidlag som ofta annars är det väl svårt att träf- fa medelmåttan, men hellre af ordning och akt- samhet i hemmet för mycket ä-i för litet.
IDUN 1894 U p notisboken.
Vår kronprinsessa.
I kronprinsessans hälso- tillstånd har under senaste veckan någon förbättring inträdt, så att hon kunnat vistas mer i det fria.
För att ytterligare stärka sig genom sjöluften kom- mer kronprinsessan att jämte sina båda äldsta söner på läkares inrådan företaga en tur på en vecka från den b augusti i skärgården med Drott, som konun- gen ställt till hennes förfogande.
Födelsedagen den 7 augusti lär kronprinsessan komma att tillbringa på Tullgarn.
Kvinnlig simkonst — ett 35- och ett 25-årigt minne.
I slutet af juli månad 1859 öppnades den första sim- och badinrättning i Stockholm för frun- timmer.
Det är den nuvarande fruntimmerssimsko- lan vid Skeppsholmsbron.
som sagda år byggdes å pontoner och förankrades i Kastellholmsviken, nedan- för den plats, där nu Svenska segelsällskapets villa är uppförd.
Därifrån fördes den till sitt nuvarande läge 1870.
Fröken Nancy Edberg, som kan räknas såsom den första simlärarinnan i Stockholm och som inlagt stora förtjänster om simkonstens utveckling bland de feminina släktet, började redan 1853 att i en mindre bassäng å Djurgården meddela undervis- ning i simkonsten.
Att få en egen fruntimmerssim- skola till stånd visades intet intresse för, trots den goda hjälp, som framlidne professor F. A.
Ceder- schiöld egnade åt denna tanke.
Men en simuppvis- ning, som fröken Edberg lät föranstalta i den gamla Giörkeska simskolan 1858 med sina elever, väckte då så stort deltagande, att redan år 1859, som sagdt, den första fruntimmersskolan i Stockholm blef byggd.
I flera af Sveriges landsortsstäder voro förut frun- timmerssimskolor anlagda, såsom i Jönköping 1852, i Norrköping och Vestervik 1855, i Linköping 1856, i Nyköping och Marstrand 1857, i Göteborg och Vexjö 1858 och i Halmstad 1859.
Tio år efter Stockholms fruntimmerssimskolas an- läggning, eller år 1869 i augusti, d. v. s. för snart 25 år sedan, egde den första simpromotionen för frun- timmer rum i simskolan vid Kastellholmen under ledning af framlidne simläraren A.
F. Longström.
De föregående simprofven, som aflades af fröknarna Dorothea Carling, Cecilia Grafström, Mimmi V o l - fenstein, Sigrid och Hulda Englund, utfördes på sommaren 1869 mellan södra landet och stora sim- skolan å Manilla.
Från detta år steg håg och lust för simkonsten ytterligare bland hufvudstadens frun- timmer, och nu får man, som kändt, hvart annat år se många kvinnliga simmagistrar och kandidater bekransas vid simpromotionerna härstädes.
* Moderns hopp.
En liten episod, som i all sin enkelhet på ett rörande sätt tolkar ett moders- hjärtas kärlek och hopp, förtjänar omtalas.
Kort före hr Ohlins utresa för att deltaga i Peary- expeditionen vände sig den försvunne Björlings mo- der, som är änkefru och bosatt i Stockholm, till honom med en begäran att han måtte medtaga ett bref från henne till sonen och ändtligen ombesörja att det komme ordentligt fram till adressaten.
Svå- righeten vore blott — trodde hon — att åsätta brefvet den rätta adressen, och då hr Ohlin af lätt förklarliga skäl icke kunde lämna någon upplysning i det afseendet, skref hon resolut och med rask stil på kuvertet: Naturforskaren Björling.
Till hända.
Denna moder, så hårdt pröfvad af den långa oviss- heten om sonens öde, tror fullt och fast att han är vid lif och att undsättningen i sinom tid skall nå honom.
I det hoppet lefver hon, och man kan en- dast önska att det icke måtte svikas.
För alla mödrar till unga » slitvargar », det må nu vara gossar eller flickor, är nog vår annon- sör M.
B e n d i x, som hittills innehaft aflär n:r 10 Drottninggatan här i Stockholm, väl känd och re- nommerad för sitt rikliga urval af barnkläder — eller borde åtminstone vara det!
Denna firma har näm- ligen alltid genom synnerligen goda varor försvarat en framskjuten ställning inom sin bransch.
I dessa dagar har affären företagit flyttning till en större, tidsenlig lokal, ej långt från den förra, nämligen till D r o t t n i n g g a t a n 2 9 C, 1 t r.
u p p, och vilja vi, i sammanhang med detta omnämnande, rekom- mendera den välförtjänta affären hos våra talrika läsarinnor.
T^ — y-X Pi X IT _ £~1 o viriri En 251 moder.
Fn lifsbild från den nya världen, för Idun af Hilma Angered Strandberg.
(Forts.) » Det är ingenting, » log Nils med darrande läppar och torkade sig okonstladt i ögonen med afvigsidan af handen — » det är bara roligt att se dig litet glad. » Där satt hon i hans knä som vanligt i mörkningen — och var nästan förlägen.
Hon talade litet — men det blef inga visa ord just.
Hennes man förstod henne nog, men han tog det som en stämning, hvilken det var bäst att orda så litet som möjligt om och började berätta stadsnytt — om bodaffärerna.
Då fattades hon af en stor ångest — det fick icke flykta, nej — det var nog inte så högt som i morse, — men gå fick det inte, — inte sjunka ihop till det gamla, innehålls- lösa.
» Nej — åh nej, Nils — var inte så där ointresserad — jag vill någonting — nå- gonting.
» » Ja — hvad då särskildt? » » Jag vill — arbeta på något sätt — jag menar inte groft arbete, det vet du — men något som har en idé bakom sig. » » En idé, sa du — pengarna är den allra bästa idén — förresten » — han höll upp armen till skydd för sig och tittade öfver den halfskrattande — » en utmärkt idé ligger det i de här köttbullarna.
» » Nils, var inte så rysligt bondkvick, » af- bröt Hanna med afsky.
» Nej, jag skall tiga; » han blef litet stucken.
Men Hannas ansikte hade slappnat, och det gamla, trötta uttrycket var nära för handen, då hon sade i ynklig ton: » Kan du inte alls hjälpa mig, Nils? » Då sjönk han litet ihop och såg framför sig med den där tomt lugna blicken, som blef märkbarare för hvarje år, en undergifven, tänkande blick — men tom på energi, tom på minsta grand af hopp och väntan.
» Ja, Hanna — det är så mycket svårare än du tror — vi äro nästan båda för gamla — nej — inte för gamla — vi skulle vara födda här.
Bara försök, ska du se!
— Bröd kan man nog förtjäna — men att få i sig den amerikanska andan — riktigt förstå, hvad det är, som gör Amerika så stort och lifskraftigt — och — ja — jag kan inte uttrycka mig — men jag vet så innerligt väl, hvad jag menar — vi kunna aldrig riktigt se med deras ögon och gå med deras steg — vi dras till det — och vi stötas bort.
Om du skulle ge dig in och arbeta i något andligt arbete med ame- rikanska damer, så finge du se.
Du skulle aldrig få deras tag i dig — nå ja — det är en särskild sak, — det gjorde inte så mycket — men du skulle inte förstå dem alltid — du skulle jämt vilja ha något ideelt — något filosofiskt, om jag kan så säga — in i det — och — de arbeta inte alls så.
Det är bara ett och ett och ett, — om de ha börjat med det — och så är det så rifvande, afgörande och fixeradt — antingen de hålla tal eller räkna siffror.
» » Men lilla gumman, » bröt han af tröstande — » ha vi det inte bra nu?
Ja — jag vet nog Hanna • — jag vet nog, må du tro.
Tror du ändå inte, » — kom det så sakta och innerligt varsamt — » att det var det allra bästa?
Vi hade del så smått — jag var vedkligen myc- ket trött — ' • inte alls för det — men — du 1 «- » JLtA&lt;XX k j C L l C X.
d e r hade knappt stått ut — och så hade du ju ett sådant behof att läsa och höra bildande saker. » » Men hon hade blifvit äldre, » kom det svagt.
» Ja det förstås, — men din ungdom hade gått — jag säger det bara för din skull. » Hon satt med bortvändt hufvud i den skym- mande kvällen.
Tårarna droppade ned — • skulle det hafva så kort varaktighet?
Var hon en sådan usel stämningsmänniska, att hon inte tålde en fläkt af verkligheten?
Men var det inte sant?
Hade inte allt det där genomkorsat hennes egen hjärna många gånger?
Inte dugde hon till något — och att barnet hade gått — det var bara bra!
Allt det stora, som dragit genom hennes själ i dag — var det bara meningslösa intryck — komna för ro skull?
— for lifvet själft bara hit och dit så där — utan något, som styrde?
» Nej nej nej, » ropade hon, och en eld drog åter genom hennes själ — » nej — det kan inte allt vara lögn, jag har känt, att jag duger till något, Nils — jag vill inte tillbaka. » » Tror du jag vill hålla dig tillbaka? » sade mannen.
» Jag önskar inte bättre, än att du kunde finna glädje — försök på.
Vi ska tänka ut något. » En varm kväll i augusti kom Hanna gående rätt sent nerifrån järnvägsstationen.
Hon såg trött ut och var förargad, emedan Nils icke gått och mött henne.
Denne, som njöt sin cigarr i hängmattan midt uti en svärm af moskitos, protesterade lifligt emot en dylik orättvisa — hur kunde han drömma om, att hon skulle komma så tidigt — mottagningen hade väl aldrig slutat än?
» Nej, men jag gick långt förut, » sade Hanna med en min, som icke var af hennes blidaste, och slog sig ned på trappan inunder.
» Usch, kan du inte röka här lite, man blir ju upp- äten af de här odjuren. » Nils låg tyst och funderade.
» Nå, hur var det? » vågade han fråga försiktigt.
» Jo, det var idiotiskt, det kan jag tala om, » utbrast hans hustru utan minsta förbehåll- samhet.
» Det ska vara Amerikas begåfvade damer, det här!
— puff — de ha ju inte aning om, hvad konversation är.
Kan du tänka dig — jag talade om Tolstoi och Ibsen med fru Little, och hon blef så förströdd, som om jag bara varit luft — ja, du behöf- ver inte alls göra miner, för jag sa bra saker — de där herrarne vet jag lika mycket om som någon — ne-ej du, saken var, man skulle tala om hennes tal, om rösträttsfrågan och alla de där odrägliga kvinnosakshistorierna — så var det med allihop, — några intressanta allmänna ämnen, det va ' de inte med på — blef frånvarande och tittade efter nytt folk — presenterade — o c h: » vackert väder »!
» how do you d o?
» — nej — det säger jag — präktiga tal höllo de i förmiddags, men de röra sig då precis bara inom sin egen sfer.
Och så att få nya namn, siffror — adresser — den och den och den.
Jag försäkrar, man kan inte få dem att säga ett intellektuelt ord om sina egna idéer en gång.
Usch, jag kände mig så dum som helst, och ändå var jag så inne i frågorna!
Men det där är ju — - jag vet inte hvad — • det är ju riktigt mekaniskt. » Hanna urladdade sig, medan hon slog efter myggen.
Nils låg tyst och rökte, men ögonen voro lefvande med — mer än de brukade vara.
Efter en stund sade han: (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Vid un- S handelskemisten befunnen, enl. intyg, fullgod.
ä ö k n i n a f K. A. Nyflahl &amp; C:o S t o c k n o l u i, 2 S t u r e p l a n 2; as
IDUN 252 » Vet du hvad jag tänkte » Ah jag förstår nog, » igen från Hanna — märkvärdigt — skarpt och förståndigt — något på? » forsade det fram » att jag är misslyckad i märkvärdigt harmoniskt — och tala kunna de — jag begriper inte, tankarna allt, hvad.
» » Nej — visst inte — jag tänkte på pre- ju — hvar de får orden — och men kunskaper » Hvad är kunskaper makt — som » Kunskaper begränsning — vara att söka i hans minns du utläggningen?
Det nornas offentliga lif då? » hvad var en besynnerlig är?
Det fråga - — det är — kunskaper kun- när du talade om kvin- » Gör det glädje och nytta — man » Naturligtvis, uträttar nog » nu m e s t.
. » » Ja, — skaper förstås om — saker. » var så genom-amerikanskt.
Jag tänkte på det, det kan hända, » inföll Hanna upprörd, ska du Nils, » inte då? » sade Hanna ifrigt — vara så där — studentha- tande igen — det är snobbigt — du vet väl, » men lifvet blir då torrt som en öken på det att sättet. » största det för en intelligent människa är den glädje. » » Du har j u kunskaper? » » Det tycka nog inte de. » (Slut i nästa n:r.)
En riktigt djup suck bröt fram från trappan.
Så Nils — • det är ändå själfva det solida underlaget. » dikan i söndags • — minns du den?
Om Jesu skulle 1894 småningom drog Hanna sig närmare häng- mattan, och hur det var, smög hon sin arm under Nils nacke och satte sig på kanten, balanserande med kroppen.
» Nils du du — Han klappade hennes arm, han ville så gärna säga något.
» Nej, nej, säg ingenting — jag har lärt mig en hel del.
med på det, när ändå Men jag kan inte vara jag tittar nära inpå.
Se nu på skolorna » — h o n satte sig lifligt upp — » jag vill visst, att det ska vara lefvande och fritt — men — samhällslära det är — verkliga grunden inte ger, — mer kan ju bara sång De kunna ju inte få tid kunskaper än uttrycka de, det — jag vet j u i gör jag, fast jag mig om det — jag med- att när jag möter de unga flickorna de bättre af dem Redigeras af Sophie Bidrag och och hälsolära och vältalighet och sånt där för alltihop.
till att minuterna formligen voro räknade, skulle vi gärna tillmötesgått en från många håll uttalad önskan att före afsändandet utställa adressen.
Nu blef det omöjligt I Och våra s o m mest ny- fikna, ärade läsarinnor få söka finna en, o m ock ringa, ersättning i ofvanstående bild.
det är riktigt slut med mig — hade rätt. » mottagas — ute så är det något Linge.
med tacksamhet.
Väl Iduns korg berömmas bör Med sina frukter sköna, Och mången gåfve allting for Att verkan däraf röna; Men den som mig värdera lärt (Tro ej att jag vill skryta!)
Nog icke anser mödan värdt Att med gudinnan byta: Ty hvarifrån jag stammade — Från djur, från träd, från grufva — Jag lifvet för min gynnare Förstått att huldt förljufva.
Min frukt, så stark och doftande, Man prisar med all ifver, Om också bifallet kanske Ibland för högljudt blifver.
Väl är det sant, att mången tår För min skull ofta rinner, Och att den efterlämnar spår Som skönhetspris ej vinner; Men inför den mig rätt har kär Ej sådant något gäller — Han dessa fel nog anse lär Som idel bagateller.
— Om korn på mig du lyckats få, Skall du nog äfven finna, Att du af fruktens kärnor små Mång ' prisvärd sak kan vinna.
Ett mycket framstående drag Du undfått af naturen; Ett drag, precis af samma slag, Du finna skall bland djuren; Hvad djuret göra kan för slag Med draget sitt — och gör det; Hvad du kan göra med ditt drag, Om du har lusten för det; a l l a a n d r a bref » Undertecknare *, t Intresserade, växling.
» Alice von K.
* m. Jl.
ha uttryckt sin önskan att få en afbildning af adressen till kronprinsessan Lovisa, sådan den tedde sig i inbundet skick.