Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En målare kan åstadkomma ett litet mästerverk genom att skizzera en tiggande gubbe vid en grind under en vildapel, aftecknad mot en grå himmel.
Men ord förmå icke att bibringa vår föreställning färgerna i detta i öfrigt betydelselösa sceneri så exakt, att vi se det lika tydligt som på målningen.
Derför blir författarens skildring vid detta tillfälle svagare än målarens, om ej ordskildringen begagnar sig af andra medel än blotta uppräknandet och beskrifvandet af de synliga företeelserna.
Likafullt finnas diktare, som icke skulle tveka att rätt och slät referera detta sceneri och anse detta referat som en dikt.
Öfver åkrarna ligger dimma, skulle de säga.
Speglad i dikets vatten står en vildapel och i den halföppna grinden står en tiggande gubbe.
– Dermed vore dikten slut.
För att icke angripa någon men ytterligare klargöra hvad jag menar, vill jag citera François Coppées dikt ’Dans la Rue’ (ur ’Les Humbles’).
Les deux petites sont en deuil;
Et la plus grande, – c’est la mère –
A conduit l’autre jusqu’au seuil
Qui mène à l’école primaire.
Elle inspecte, dans le panier,
Les tartines de confiture
Et jette un coup d’œil au dernier
Devoir du cahier d’écriture.
Puis, comme c’est un matin froid
Où l’eau gèle dans la rigole
Et comme il faut que l’enfant soit
En état d’entrer à l’école.
Écartant le vieux châle noir
Dont la petite s’emmitouffle,
L’aînée alors tire un mouchoir,
Lui prend le nez et lui dit:
– Souffle.
Oaktadt den eleganta formgifningen skulle hela dikten vara en tråkig, intetsägande ordmålning, om icke författaren, som är idealist, afslutat den med det roliga, nästan epigramatiskt tillspetsade lilla: ’Souffle!’
Detta ord lyser med ens upp dikten och förlänar den naivt behag.
Dikten är icke längre endast en ordmålning, ett uppräknande af synliga företeelser; skalden har lagt ett plus till, och utan ett sådant plus skall ingen ordmålning förtjena namn af dikt.
Romantikens månsken ljusnade under naturalismen till gråväder.
Äfven här spåra vi inflytandet af den nya målarskola, som haft mod att måla Venedig i regndis, men som ännu har en trumf på hand, nämligen ’Ökenlandskap i hällregn’.
Gråvädrets läckra och mjuka färgförtoningar och de aflöfvade kvistarnes smidiga teckning, som en modern pensel så skickligt vet att framställa, kunna emellertid icke åskådliggöras lika behagfullt med ord.
Äfven här fordras naturligtvis, att en dikt är något mer än endast en ordmålning för att verka, att den äfven innehåller ett lyriskt eller episkt element.
Också är gråvädersdikten merendels mättad med sorgbunden lyrik.
All tidens hopplöshet och ångest framträder i den och suckar:
»Du mäktiga ro, du lena,
du kyska och rena,
min hembygds och min barndoms
modersvarma ro,
jag skall dig aldrig hinna,
jag ser dig långsamt svinna,
hos mig den icke mer kan finna
hem eller bo!
Ty hvad som kommit sedan
i ny och nedan
af ondt och af godt
och af jubel och kval,
vid själens port det sakta
sig lägrat att vakta,
att ingen hemmets brasa tänds
i vinterkylig sal.»
Dessa strofer tolka i få ord den stämning, som, ibland vek, ibland dystert trotsande, söker sig uttryck i gråvädersdikten.
Samma lag, som förr eller senare nödvändigt måste göra hvarje skola banal och derefter fallfärdig, skall emellertid också förr eller senare föra gråvädersdikten mot ett liknande öde.
Man finner det ytligt att angripa gråvädersdikten, och det är riktigt, ty det är just ytan, som angreppet i första rummet gäller.
Väderleken och menniskosinnet äro ej så oåtskiljaktigt hopfjettrade, att sorgen alltid behöfver en bakgrund af dimma och höstaflöfvade träd.
Det är endast ett mod för dagen att beständigt presentera verlden i gråväder.
Just emedan gråvädersdikten emellertid oftast bär ett rent lyriskt element som plus, gör den någon gång ett lika gripande intryck som den nyss citerade dikten.
Tanken har endast ett steg från gråvädersdikten till det svårmod, som i allmänhet röjer sig i nutidens skildringar både på prosa och vers.
Äfven detta svårmod torde komma att blekna för nya stämningar, om också den lugna harmoniska glädjen är en evigt slocknad sol.
Hvar stund af glädje är en stund af egoism, ty den är utan medlidande med de tusen, som samtidigt lida.
Goethe är ofta egoist.
Fornglädjen var ett ljust palats på mörka källrar.
Barndomsglädjen är också egoism – och dock kunna vi minnas både forntidens och barndomens glädje med saknad och sympati.
Vår altruism och vår åskådning äro oförenliga med fornglädjen.
Den är förlorad för alltid.
Nyss sågo vi, att fornglädjen var ett ljust palats på mörka källrar, nu se vi, att vår altruism är ett ljust palats med en mörk vind.
Tillkämpa vi oss icke en viss resignation äfven i vår altruism, blir denna vårt förderf i stället för vårt vapen.
Vi bli nedbrutna och odugliga.
Kan detta sägas om vår altruism, med hur mycket mer skäl böra vi ej tillämpa den satsen, när det gäller vårt eget lifs lidanden.
Förra århundradets entusiaster åkte sjungande till afrättsplatsen, och vi minnas dansläraren, som gjorde ett entrechat på guillotinens platform.
Förra århundradets män och kvinnor nedböjdes ej af sin altruism och de växte under motgången.
Deras resignation och entusiasm gåfvo dem en styrka, som vi sakna.
De mest upphöjda personligheter ha satt sin ära i att bära lidandet med tålamod, ja, undergifvenhet.
Sokrates jemrade sig icke, då han tömde giftbägaren, och Kristus dog med ett jubelrop.
Konsten verkar ju mer eller mindre omedvetet med öfverdrifter, och deri ligger väl förklaringen, hvarför lidandet oftast bär en vida mer resignerad uppsyn i verkliga lifvet än inom konsten.
Europas litteratur har rent af berusat sig i korsfästelsekoketteri, men hur mycket stort är icke ännu osagdt om resignation.
Fins något mer gripande än att se lidandet resa sig med stolt resignation!
Jag har sett en god vän småle melankoliskt, medan han hostade blod, och detta melankoliska leende på lidandets bleka ansigte var det skönaste, jag sett i hela lifvet.
Flere skönlitterära arbeten tyckas emellertid redan börja antyda, att resignationen åter skall komma till heders.
Äfven kan man säga, att flere strömningar på andra områden än konstens röja en tydlig lust att befria sig från en onödigt mörk kolorit.
Tiden törstar efter glädje.
En sådan egendomlig andlig sekt som frälsningsarméen kan – för att gripa ett exempel af tio – icke uppstå genom en ren tillfällighet, genom en enda persons tycke och smak.
Frälsningsarméens gudstjenst med tamburiner och hallelujahsång får väl snarare betraktas som ett tecken på, att sjelfva pietismen längtar tillbaka till ett mindre trumpet yttre.
Vår tid har blickat allt för djupt in i naturens hemskaste kaninkällrar och har dessutom på det rent sociala området blottat ett allt för stort svalg mellan ideal och verklighet, för att icke de känsligaste och mest begåfvade författarne i förstone skulle gripas af svårmod och förtviflan.
Denna förtviflan skall naturligtvis slå ännu djupare rot hos författare, som lefva i små land, der deras ekonomiska ställning blir ytterst tryckt och der den tid, som behandlar menniskan efter hennes inkomster, bemöter dem med intolerans och öppen ringaktning.
Der ingen hjelp står att få, brukar resignationen dock oftast förr eller senare infinna sig som den siste tröstaren.
Den som bygger på illusioner löper fara att sjelf krossas, då hans illusioner ramla.
Vi byggde på allt för många illusioner, och de störtades allt för plötsligt öfver ända, att ej en tid af sorg nödvändigt måste följa.
Den som bygger på resignationen deremot han står upprätt, när illusionerna falla samman, och när hans lifs dagar äro räknade, räcker han med ett vemodigt leende de sina sin hand och dör.
Aldrig skall någon varaktig lycka grundas på skälfvande nerver, men väl på resignationens marmor, äfven om den kyler.
Slutligen måste betraktandet af allt det andliga material, som vårt århundrade lagt för våra fötter, uppväcka en känsla af triumf, alltså af glädje.
Vidare kan medvetandet om tillvarons skuggsidor endast ytterligare skärpa vår önskan att nästan med pietet taga vara på alla stunder af lycka, att på allt sätt omhulda och förljufva dem, att låta vår diktning och konst rädda dem undan glömskan.
Vi kunna icke blott deltaga i andras lidanden utan äfven i deras glädje.
Har medlidandet ej en syster, som vi kunna kalla medglädjen?
I ’Vita Nuova’ skrifver Dante om sin Beatrice, att hon visade sig klädd i ’anspråkslös och ärbar röd färg’.
Vi ha en så motsatt föreställning om ärbara och anspråkslösa färger, att hans yttrande nära nog verkar som parodi.
Skulle vi beskrifva vår Beatrices anspråkslösa och ärbara kostymering, nog undveko vi att kalla den röd.
Vi skulle kläda vår Beatrice i svart eller hvitt.
Vi svepa emellertid icke blott gerna en mörk kappa kring vår dikts Beatrice utan också kring vår diktning i allmänhet, men förr eller senare blir kappan utsliten.
Då kommer framtidens unga protest med en ny kappa, som kanske är rosenröd.
Man skulle kunna parodiera naturalismen på följande sätt.
Naturalismen är en arbetskarl i blus.
– Lefve jemlikheten! ropar han.
Det är en orättvisa, att ödet begåfvar några med snillets privilegium och icke alla.
Vi afsätta ödet.
Vi besluta, att kvickhet, inbillningskraft, skönhetssinne och allt sådant der aristokratiskt djefvulstyg är tecken på talanglöshet.
Talang är arbete.
Hvilket dumhufvud som helst kan bli ett snille, bara han arbetar, bara han blir gesäll, bara han går omkring och iakttager samt noga skrifver upp.
Här sitta de der öfvermodiga gamla snillena i akademiska fåtöljer och beundras, och tillåta inte att några som ej äro födda snillen behandlas annat än som icke-snillen.
Är det jemlikhet det?
Halloh, kamrater!
Vi skola inte blott behandla nya ämnen; äfven då vi sins emellan tala om våra arbeten, skola vi använda en ny terminologi, nemlingen snickarskråets.
Solidt arbete, omsorgsfullt utfördt, bra gjordt – se der uttryck, som vi skola använda och känna igen hvarann på.
Allons travailler!
Man kan fortsätta denna parodiering på följande sätt.
Vi behöfva skriftställare, som entusiasmera oss, så att vi taga tre steg framåt i stället för ett, icke glasögonsmän, icke torra iakttagare.
Naturalism är konsten att kväfva sin inbillningskraft och sin känsla, att aldrig säga en kvickhet, att aldrig bruka en belysande metafor, att med andra ord bringa några af menniskohjernans yppersta verktyg i vanrykte.
Äldre skolor förmådde hänrycka oss, denna ej.
Författarnes beständiga iakttagande, beständiga sysslande med det hvardagliga gör på oss endast intryck af studier.
Antag, att den lofvande författaren herr Fotografman iakttager t. ex. en gardeslöjtnant i Stockholm.
Han iakttager dennes utseende, lefnadsvanor och tankar.
Slutligen tecknar herr
Fotografman gardeslöjtnanten i en novell, som ’vittnar om omsorgsfull iakttagelse’.
Nåväl, vi köpa ogerna nya böcker (det är allmänheten som talar), ty de äro så dyra för oss svenskar, som dagligen måste spendera så mycket på tom lyx, men vi låna herr Fotografmans nya bok af en vän, som lånat den af författaren sjelf.
Hvad få vi nu se i hans novell?
Jo, vi få se höjden af konst, ty vi få se en verklighetsskildring.
Vi få se ett referat öfver en gardeslöjtnants lif.
Detta hvarken entusiasmerar eller förkrossar oss, men nu har ödet fogat så, att våra tre bröder och sex kusiner äro gardeslöjtnanter allihop.
Till dem låna vi herr Fotografmans bok.
Nu skall man höra på.
Nu kommer kritiken.
På första sidan upptäcka de, att författaren använder ordet trens i alldeles oriktig bemärkelse.
På andra sidan finna de, att författaren, som tydligen sjelf icke är militär, lägger ord i en gardeslöjtnants mun, som denne aldrig brukar.
Der står att gardeslöjtnanten frågade: »Hvad sju tunnor tusan djäflar har den rödbruna hästen på bakleden?
– Så yttrar sig icke en gardeslöjtnant.
Han nyttjar inte ’tunnor’ nu för tiden.
Han säger inte djeflar med ä-ljud, när han är stockholmare.
Och den rödbruna hästens bakled!
När hörde man en gardeslöjtnant tala om den rödbruna hästens bakled?
Hur kan en författare blamera sig till den grad?
Skall det vara verklighetsskildring?
Så här säger en gardeslöjtnant: »Hvad djefveln har fuxen på hasen.
– Då vi nu från den yngste af våra kusiner återfå herr Fotografmans sönderlästa bok, göra vi ovilkorligt följande reflexion: dessa anmärkningar behöfva ej förringa bokens konstvärde, alltså beror konstvärdet af något annat än blott fotografisk trohet.
Detta medgifver naturalisten, men ett sådant medgifvande öppnar genast dörren för andra framställningssätt.
Vidare svarar han, att hans entusiasm röjer sig i hans kärlek till verkligheten, till sanningen och att hans aristokratiska konstnärskänsla framträder i hans stolta försmående af äldre skolors effektmedel.
Lemnande allt vidare parodierande å sido, gifva vi honom utan invändning rätt i detta.
Men från och med den stund naturalisten icke längre eger något nytt att komma med, skall hans entusiasm slockna och den stolta konstnärskänslan bytas i det ängsliga krypande för redan faststälda regler, som utmärker efterklangen.
Som redan framhållits, talar mycket för, att denna kritiska stund snart är inne.
Författarne böra derför akta sig, att icke deras produktion nedsjunker till handtverksmessigt, själlöst efterbildande, till ett skriftställeri, som förtjenar öknamnet: skomakarerealism.
Ganska troligt är, att en idealistisk motström redan håller på att arbeta sig fram som reaktion mot naturalismen.
Om så är, hvarför skulle vi frukta denna strömning?
Låt oss tillstå det, mina herrar, vi äro utpreglade idealister allihop.
Vi vämjas, då vi se den fete, materialistiske penningekungen, som utsugit hela skaror af arbetare, njuta af de mest sentimentala dikter och känslosamma konstverk.
Men det är hans materialism, som harmar oss, och icke hans idealism, ty den är det enda goda, som ännu lefver kvar inom honom.
Om han och otaliga andra vid sidan af sin idealism burit de lumpnaste egenskaper, skola vi derför bryta stafven öfver idealismen?
Partistriderna här i verlden urarta så ofta till krig om ord, och benämningen idealist har ty värr också grumlats af dessa strider.
Det samma har skett med begreppet ’det sköna’.
Plattheten och tomheten uppträdde så ofta under det skönas mask, att sjelfva begreppet det sköna slutligen blef anfallet och förlöjligadt.
Tidens demokratiska sträfvanden stöttes äfven af, att det sköna merendels endast varit ett egoistiskt fåtals egendom.
Men om en grym persisk furste bortröfvar en vacker flicka och instänger henne i sitt harem, icke skola vi derför fördöma den röfvade flickan.
Om egandet af det sköna mot all rimlighet verkligen skulle vara oförenligt med framtidens samhälle, kan detta icke förhindra, att det sköna bereder våra sinnen en stor njutning.
Hvarför då icke tillstå det?
Ledd i sunda kanaler, behöfver en idealistisk motström icke vara skadlig, om också många torde frukta, att en förändring i framställningssätt skall medföra en förändring i »åsigter».
Likafullt förefins intet direkt skäl, att detta senare skulle behöfva bli fallet, och skulle verkligen en eller annan »åsigt» stupa för en dylik ny strömning, kunna vi hoppas, att detta endast innebär, att denna åsigt vore föråldrad.
Äfven det naturalistiska framställningssättet har ju dessutom aldrig fullt kunnat befria sig från all idealisering.
Intressant är att iakttaga, hur merendels just de arbeten, som gått längst i naturalism, liksom röja, ett estetiskt behof att få en motvigt i metaforer eller något annat från romantiken nedärfdt drag.
Zola, som sjelf klagar öfver, att han ej kan göra sin stil fri från metaforen, är ett bevis på hvad jag menar.
Betecknande nog verka just de af hans arbeten, der metaforen framträder skarpast, nämligen hans två väldiga mästerverk »La Terre» och »Germinal», mest gripande.
De göra i ännu högre grad än hans öfriga arbeten intryck af stor konst.
Allt detta bestyrker den meningen, att stor konst icke blott är i behof af naturalismens manlighet, utan att den äfven kräfver något drag af idealismens kvinlighet, att den i viss mening är hermafrodit.
Hvad användandet af liknelser angår, fins väl intet rimligt skäl att försmå dem.
Vi kunna i en enda blink uppfatta en situation eller ett helt landskap med vårt öga.
För att en ordmålning skall verka illusoriskt måste den också vara lätt öfverskådlig och icke räkna upp för mycket, icke vara för bredt upplagd.
Konsten att måla i ord är derför till stor del konsten att koncentrera.
I en liknelse kan man koncentrera.
Den kan, om den är väl funnen, i några ord åskådliggöra det som annars fordrade en lång beskrifning.
Om en idealistisk strömning skulle vara i antågande, få vi väl dock icke derför antaga, att verklighetens djupa brunn skulle vara så utsinad, att den icke egde en enda droppe kvar.
Äfven om naturalismen ramlar, eller rättare sagdt, sakta förbleknar som skola, få vi väl icke antaga, att vår mödosamt tillkämpade förmåga att skildra verklighet med ens skulle bortkastas som ett odugligt käril.
Men man kan ösa ur verklighetens brunn på många olika sätt och dock gifva vingar åt sin inbillningskraft och åt den idealism, som lefver inom oss alla.
Allt tillkännagifver, att litteraturen inom den närmaste framtiden blir sammansatt af de mest heterogena element, och det är den redan.
En lycklig motvilja mot allt hvad skola heter börjar göra sig gällande.
Det fins väl knappast någon i hela vårt land, som ej villigt erkänner, att han afskyr skolprogram.
För mästarne sjelfva skulle det också oftast varit lyckligare, om de kunnat undgå att uppställa program.
De bli stundom dömda mer på grund af en eller annan ensidighet i programmet än på grund af sina arbeten.
Man tänke sig, hur det skulle gått med Bellmans popularitet, om han uppställt ett program efter sitt temperament och ropat:
Hej, käre bröder!
Samloms i krogenom och drickom Bacchi blod, ej ur en amfora, men ur tennstopet.
Hur sa?
Bort med Kellgrens akademiska diablerier.
Stöt i valdthornet.
Talang är yra!
– Hvad hade följden blifvit?
Kellgren störtat sig öfver honom och att samhället lågat af etisk harm.
Det hade dock icke förhindrat, att den med ens då förhatlige Bellman, ändå för en opartisk alltid förblifvit samma egendomliga snille, samma exotiska planta i en nordisk kruka.
En skola blir med tiden ett vilseledande, urvattnadt porträtt af mästaren, men han har på sätt och vis gått i borgen för den med sitt namn.
I vår tid börja emellertid nationerna bli så bekanta med hvarandras litteratur, att de icke så lätt taga efterbildning för sjelfständighet.
Man ser skolornas mekanism i öppen dag.
Man ser, att skolans medlemmar icke blott låna mästarens framställningssätt utan också hvarandras, liksom tjufvarne i Dantes helvete stjäla hvarandras gestalter.
En skola rusar ut i verlden och ropar:
I dag har jag funnit en ny sanning!
– Men verlden granskar sanningen och svarar:
Den der nya sanningen fann ju din mästare redan i går.
– Skolan fortsätter dock modigt sin väg och jublar:
Mina motståndare äro filisteerne, och jag är Simson!
– Verlden skakar på hufvudet och svarar:
Skall någon vara Simson, så är det din mästare; du är på sin höjd åsnekindbågen!
All andlig sjelfständighet är ju endast relativ, alldenstund den hufvudsakligen endast kan yttra sig i ett omgestaltande, ett kombinerande, ett utvecklande af något redan befintligt.
Allt för stor osjelfständighet förråder naturligtvis dock tomhet.
Hvarför icke lika gerna tiga alldeles, som att upprepa hvad någon sagt nyss förut?
Ett instämmande kan ju vara på sin plats, men icke ett omständligt upprepande.
Att uppnå möjligaste personliga sjelfständighet tycks också vara det mål, som just nu allt tydligare framträder för flertalet, att icke säga alla af våra yngre i utveckling ännu stadda författare.
Det är denna sträfvan, som hos oss är första signalen, att naturalismen kommer att ramla som skola.
Sverige angår, få vi emellertid säga, att någon naturalistisk skola i egentlig mening knappast utbildats derstädes.
Många, ja, de flesta yngre författarne ansluta sig till den naturalistiska riktningen, men någon verklig skola ha de icke förenat sig till.
Naturalismens framställningssätt torde öfver hufvud taget alldeles icke passa för svenskt lynne.
Af alla naturstridiga äktenskap, som den moderna litteraturen skildrat, skulle intet blifva mer ohållbart än ett äktenskap mellan naturalismen och svenska lynnet.
Detta påstående får icke tydas derhän, att naturalismens benägenhet att gå in på mer ömtåliga ämnen särskildt skulle verka frånstötande på oss.
I detta afseende tror jag motsatsen.
Naturalismens håg åt det hållet har i det stora hela skarpare markerats hos oss än hos danskar och norrmän.
Redan sedan gammalt har den svenska pennan ofta dragit upp skildringar af detta slag.
Ingen norrman skulle kunna ha skrifvit ’Fredmans epistlar’, ’Tegnérs privatbref’, ’von Brauns dikter’, ’Giftas’ eller somliga af den genialiske Almqvists utkast.
Det ligger mycken sinlighet i svenskarnes temperament, mycken frivolitet på botten af deras lynne, och likt salig
Luther sätta de värde på ett drastiskt ord i rättan tid.
Också äro vi ju alla eniga om, att ingen klarare återspeglar svenskt lynne i förtjenster som svagheter än Tegnér, både som skald, brefskrifvare och menniska.
Det är icke naturalismens drastiska framställning och brist på fruktan för det ohöljda, som ligger emot oss.
Det är den objektiva, osmyckade verklighetsskildring, som är – eller som ur ren naturalistisk synpunkt åtminstone bör vara naturalismens grundprincip.
Vi kunna nog också skildra verklighet, men hos oss framskymtar något chevalereskt samt benägenhet att förstora och måla i färgglans.
Just det dåsiga, menlösa och tråkiga framställningssätt, som jag nyss sökte beteckna med namnet skomakarerealism, passar i synnerhet illa samman med vårt lynne, som är föga lagdt för småborgerlig gemytlighet.
Georg Brandes har i sitt snillrika arbete om Polen skildrat polackarnes smak för det ridderliga, det lysande.
Här vid lag skulle väl skildringen i någon mon kunna passa in på svenskarne, om också med den inskränkningen, att vår smak för det lysande icke bär en fullt så utpregladt romantisk karakter utan snarare en skymt af renässans.
Vårt framställningssätt utmärker sig dels genom benägenhet för didaktisk predikan, dels också genom mer smidighet, djerfhet och flygt än grundlighet och djup och försmår endast ytterst sällan användandet af prydnader.
Om Sveriges skalder förklädde sig i danskt eller norskt språk, skulle de dock igenkännas på sina smycken, likt Cola di Rienzi.
Om det nu påpekade skall betraktas endast som en egenhet eller rent af som ett lyte, blir en annan fråga.
Emellertid är vårt lynne en gång sådant, och det skall näppeligen lyckas oss att göra om det.
Vi få alltså taga hänsyn till vårt lynne sådant det nu är, då vi försöka att leta oss till hvilket framställningssätt, som lämpar sig bäst för oss.
Man kan tycka, att här vid lag tjenar det icke mycket till att resonera, och till någon del kan ju också detta vara sant.
Jag tror ej, att en författare reflekterar öfver sitt framställningssätt, när han producerar.
I en sådan stund är han oafsigtlig som ett barn.
Idéerna komma öfver honom som en åskby, och sex veckor efteråt, när han ser boken i bokhandelsfönstret, tänker han:
Kors, är det verkligen jag som skrifvit det der!
Hur i all verlden gick det till?
– Så oreflekterad är han dock icke, att han ej på mellantiderna, då han icke är inne i ett arbete, både kan och bör granska sitt och andras framställningssätt, – icke för att mästra utan för att iakttaga, åt hvilket håll hans eget och hans landsmäns lynne pekar och hvart samtidens strömningar styra sin kosa.
Ingen af våra inhemska författare har i så hög grad påverkats af naturalismen som August Strindberg, men ingen har heller så subjektivt omstöpt den efter eget temperament.
Någon naturalist, i strängaste mening, har han heller aldrig blifvit.
Utan gensägelse speglar hans författarskap svenskt lynne, men detta framträder långt mindre i t. ex. verklighetsskildringen ’Hemsöborna’ än i andra arbeten, der renässansdraget lyser fram eller der infall och kvickheter stänka åt alla sidor som gnistor från ett smältstycke under hammaren.
G. af Geijerstams novell ’Ute i skären’ anses af många röja svenskt lynne.
Om jag kommer med en invändning, är det icke för att på minsta vis förringa värdet af denna novell.
Detta skall författaren sjelf genast finna, liksom han kanske också sjelf är den förste att gifva mig rätt i min uppfattning.