Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1847 och 1848, 7 Sami. 1 Afd, 4 Haft. 1 2 Ldj-Utshotlets Belankandej N.o •4• och målet vederbörligen till afgörande beredt, sitt utslag meddela och lill förstbemälde befallningshafvande insända, för att borgenären emot lösen tillstal las, äfvensom alt, uppå borgenärens i enahanda ordning skeende ansökning och derest fordringen är utmätningsgild, låta utslaget till vei kstillighet bt-foidra och derefter de indrifna medlen till samma befallningshafvande insända, för att till borgenären, emot vederbörligt qvitto, öfverlennes.
Borgenär vare alltid, så framt hans ansökning skall lill någon ålgärd föranleda, pligtig att förskjuta hvad , som till bestridande af nödige kostnader i målet erfordras; äfvensom expeditionshafvanden vid det landskansli, hvilket ombesörjer utslagets verkställighet, må ega att derför såsom arfvode sig till godo beräkna en half för hundrade af det, som indrifves.” Utskottet, som tagit detta ärende i öfvervägande, erkänner visserligen, att den ifrågaställde promotorial-rätten, hvars närmare beskaffenhet synes af ofvanintagne föislag, skulle lätta utvägarne för borgenärer vid fordringars indrifning och såmedelst lufva ett välgörande inflytande på kredit-väsendet i allmänhet; men ehuru dessa omständigheter tala för en lag i den syftning, motionären föreslagit, tvekar likväl Utskottet att tillstyrka antagandet deraf; och skälet för denna tvekan är detsamma, som hindrade sista riksdagens Lagutskott att understödja i ämnet då gjord framställning, eller det, att fördelarne af Egen ej kunna anses motväga de olägenheter, som uppkomma derigenom, alt Konungens befallningshafvande blefvo besvärade med enskilda bestyr, främmande för deras egentliga embetsbefattniug och underkastade en ansvarighet far medel, som desse embetsman icke skäligen bör åläggas.
Utskottet har nemligen icke kunnat förbise, att, om än det, å ena sidan, är en lagstiftarens pligt att söka afhjelpa för handen varande olägenheter, han lik\äi, å den andra, städse måste akta på bestående förhållanden och således ej, i bemödandet att uppfylla sin berörde pligt, införa sådana bestämmelser, som ej låta sig förenas med gällande lagstiftnings grundsatser o h i enlighet dermed tillkomne institutioner.
Emot grundsatserna i gällande lagstiftning skulle det emellertid strida att ålägga Konungens befallningshafvande att sjelf ombesörja alla de åtgärder, som äro oskil jäktige från ett lagsökningsmåls utförande, sedan borgenären genom handlingarnes inlemnande detsamma anhängiggjort.
Om i allmänhet proceduren vid dylika måls behandling är temligen enkel, så förekommer dock esomoftast, att flere iakttaganden å borgenärens sida erfordras.
I alla händelser tillhörde det Konungens befallningshafvande alt bevaka den förres rätt, eller att handla såsom dennes ombud; men vore det öfverensstämmande med begreppet om oväld hos domaren att ålägga denne ett dylikt ombudsmanskap?
Skulle icke tilläfventyrs denna Ko - Lag-Utskottets Betänkande, N:o t4• 3 nungens befallningshafvandes omsorg för den ena parten uppväcka den andras misstroende?
Svartt på dessa frågor ligger i Utskottets redan antydda åsigt om den föreslagna lagens olämplighet.
Men utom det nu anförda, utom det mot en sådan lagstiftning icke mindre vigtiga skälet, som ligger i den utsträckning i Konungens befallningsliafvandes redan betydliga ansvarighet för medel, som blefve en följd af samma lagstiftning, förekommer, till ytterligare stöd för Utskottets yttrade betänkligheter, svårigheten, om ej omöjligheten, att förena verkställighet af lagen med den ordning, skyndsamhet och säkeihet i ärendenas behandling, som i främsta rummet böra afses och som utöfva ett så väsendtligt inflytande på den allmänna krediten.
Det är icke obekant, af hvilken mängd ärenden Konungens befallningshafvande för närvarande äro öfverhopade; ej eller att de i allmänhet endast med största ansträngning medhinnas.
Det bestyr, hvarom, nu är fråga , skulle emellertid i icke obetydlig grad öka göromålen.
Icke en af dessa myndigheter, utan två måste lägga hand vid hvarje lagsökningsmål.
Visserligen inskränkte sig den enas befattning blott Lill afsändande af lagsökningshandlingarne samt till emottagande och utlemnande af utslag och medel.
Men den brefvexling, som häraf förorsakades, de kontroller, som öfver expeditiouen måste föras, skulle snart upplaga en alltför betydlig tid, enär troligen icke någon fordringsegare skulle underlåta att begagna den ifrågaställda genvägen, sedan den blifvit i lag anvisad; och häraf synes hvilken verkan på göromålens gång en sådan lag kunde medföra.
Man lärer emellertid invända, att, ehuru promotorial-rätten ej uttryckeligen blifvit i lag fastställd, densamma likväl kunde anses af lagstiftaren erkänd , enär den opåtaldt hittills fåLt begagnas, äfvensom att derigenom icke orsakats några olägenheter eller så ökade besvär, sorn borde hindra dess fastställelse genom lag; men i anledning häraf erinras, att, då fråga är om att upphöja en sedvänja till lag, måste i betraktande tagas, huruvida en sådan lag står tillsammans med de grundsatser, som genomgå den redan stiftade lagen, samt alt, då oftalia rande rätt icke i allmänhet, utan blott undantagsvis, hittills begagnats, erfarenheten icke jäfvar
Utskottets öfvertygelse om den förökning i göromålen, som vore att vänta af en laglig rättighet i omförmäldte hänseende, för hvilken öfvertygelse Utskottet dessutom har att åberopa det af Utskottet kända förhållandet, att Konungens befallningshafvande i flere län vägrat emottaga promotorialer, såsom medförande hinder för fullgörande af hvad genom lag är Konungens befallningshafvande ålagdt.
En och annan har ock, med erkännande af berörde förhållande, trott ändamålet kuuna vinnas derigenom, att Konungens befallningshafvande ålades 4 Lag-Utskottets Betänkande, N:C 14- att i hvar sitt Jan utse en person, sorn tog befattning med promotorial-ärenden; men derest Konungens befallningshafvande i allt fall skulle ansvara för ärendenas behöriga behandling och medlens redovisning, tarfvade sådant en tillsyn och vaksamhet, som verkade samma inblandning i den enskildes bestyr och medförde nära nog lika möda, som om
Konungens befallningshafvande omedelbarligen tog befattning med saken; och utan sådan ansvarighet lärer ändamålet ej kunna uppnås.
Utskottet anser obehöfligt att anföra vidare till stöd för Utskottets åsigt i afseende på den föreslagna lagstiftningen.
Mycket kunde väl än vara att deremot erinra; men genom det anförda tror Utskottet sig hafva visat, att densamma vore oförenlig med bestående ordning och förhållanden samt i verkställigheten medförande större olägenheter, än dem, som derigenom afhjelptes; och det är af dessa orsaker, som Utskottet vördsamligen tillstyrker: att ifrågavarande motioner icke må vinna Rikets Ständers bijall.
Stockholm den 20 Januarii 1848.
Åf herr Berg von Linde: ”Äfven jag anser”olämpligt och i flere afseenden betänkligt att utsträcka rättigheten till erhållande af så kalladt promotorial i lagsökningsmål till fordringars indrifvande och redovisning, hvarigenom Kongl. Maj:ts befallningshafvande ålades en ny och ökad ansvarighet för underlydande uppbörd, derå den nogranna och säkra kontroll, som till förekommande af förluster synes oundgängligen nödig, svårligen kunde hållas; men deremot synas mig de skäl, som tala för bifall åt motionen i öfrigt, vara öfvervägande de betänkligheter, som mot densamma blifvit framställda.
Med ganska få undantag är för närvarande promotorialrätten vid de flesta Landshöfdinge-embeten medgifven, utan att några olägenheter hvarken i ett eller annat afseende deraf försports, då deremot, efter min förmening, afskaffandet af detta bruk skulle medföra ett ganska menligt inflytande på kreditväsendet i allmänhet och åstadkomma betydligt ökade kostnader vid fordringars indrifvande på aflägsna orter, enär sakförare med embetsmannaansvar till enskildes betjenande icke finnas.
Det skäl för afslag å motionen, man velat hemta derifrån, att lands-sekreterarne i viss mån förvandlades till fordringsegarnes enskilde ombud, synes förlora allt värde, om, med promotorial-rättens inskränkande till sjelfva lagsökningsproceduren och det i anledning deraf fallande utslagets kommuniserande med så väl gäldenären, som fordrings - I Lag-Utskottets Betänkande, N.o 14•
S dringsegaren, sådane stadganden meddeltes: att lagsökningshandlingarne alltid borde tvefallt aflemnas, och att, i händelse jäf mot krafvet göras, fordringsegarne borde beredas tillfälle till påminnelsers afgifvande öfver förklaringen, samt att promotorialkostnaden, i taxa till lämpligt belopp bestämd, af fordringsegaren borde vid lagsökningshandlingarnes aflemnande biläggas.
Den åtgärd, som af en och annan bland Kongl. Maj:ts befallningshafvande enligt uppgift lärer vara vidtagen för att undvika att blifva besvärad med promotorial-lagsökningar, nemligen att genom utfärdad allmän kungörelse lemna anvisning å någon person, som åtagit sig ombesörja lagsökningsärenden och fordringars indrifvande samt redovisande, förekommer mig af vida betänkligare beskaffenhet, än medgifvande af promotorial-rätten, sådan jag här den föreslagit, emedan Konungens befallningshafvande, genom ett sådant förord för enskildt ombud, måste anses ikläda sig, väl icke något juridiskt, men dock ett ganska stort moraliskt ansvar för den förordade personens redlighet, skicklighet, ordentlighet och drift, serdeles om denne tillfälligtvis finnes anställd å någon underordnad, af Landshöfdinge-embetet beroende plats.”
Bih- tili B.
Fröt. 1$47 ocfl 7 intill, t d/d. 4 Haft. 2 STOCKHOLM, eck STE1NSKA BOKTRYCKERIET, 1848.
Lag-Utskottets Betänkande, N.o 15.
I N:o 15.
Ank. till Exp. Utsk. den 3i Jan., kl. i e. m.
Betänkande j i anledning af väckte motioner om förklaring huruvida Kongl, förordningen den ig
Maj i845, angående förändring i vissa delar af lagens stadganden om giftorätt och morgongåfva, eger retroaktiv verkan eller ej.
-A.f förhandlingarna vid sist hållna urtima riksmöte inhemtas, att, sedan då församlade Ständer beslutat åtskilliga förändringar i lagstiftningen angående arfs- och giftorätt samt morgongåfva, och Kongl. Maj:t bifallit
Ständernes i berörde hänseende framlagde förslag, fråga, inom Höglofl.
Ridderskapet och Ådeln, blifvit väckt om behofvet af en i berörde förslag saknad uttrycklig föreskrift beträffande den verkan, sorn den af statsmakterne sålunda stiftade nya Jagen kunde utöfva på makars rättigheter i de äktenskap, hvilka voro ingångna innan densamma kom att träda i verksamhet, eller huruvida de förändrade stadgauderna borde tillämpas vid bestämmande af makarnes giftorätt i omförmälde äktenskap, då upplösning deraf eller bodelning kom i fråga; att Rikets Ständer med anledning deraf, i enlighet med då varande Lag-utskotts tillstyrkande, öfverenskomma om utfärdande af .en författning, som stadgade: att med giftorätten uti sådana äktenskap, som äro ingångna förr än den af Kongl. Maj:t och Bikets Ständer beslutade förändring af lagen rörande arfs- och giftorätt blifvit till efterlefnad kungjord, skall förhållas efter hvad förut stadgadt var; men att, i anseende tili riksdagens omedelbart derpå inträffade slut, expedierandet af underdånig skrifvelse i ämnet icke medhunnits; hvadan den väckta frågan förfallit.
Densamma har emedlertid vid innevarande riksdag blifvit inom samtlige Riksstånden åter upptagen, nemligen hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, af herr Manner stam, Fr., hos Högv.
Preste - Ståndet af herr doktor Norström, hos Vällofl. Eorgare-Ståndet af herr Böök, F. W., och hos Hederv.
Bonde-Ståndet af riksdagsfullmäktige Per Persson Eden från Westernorrlands län, Hans Hansson och Tobias Lind från Götheborgs och Bohus län, Lars Larsson från Elfborgs län samt Anders Persson från Örebro län, hvilka alla sammanstämmigt påyrkat en förklaring uti* ifrågaställde hänseende, såsom numera desto behofligare, som skiljaktiga åsigter om lagförändringarnes verkan på äldre äktenskap skola försports bland både domare och skiftesmän i alla delar af riket, sedan berörde uti Kongl, förordningen den 19
Maj 1845 upptagne förändringar, blifvit den 14 nästpåföljde Bih. lill R.
Prot. t
Sfi och t8f8 , 7 Sami. 1 A/d.
S Haft- 1 2 Lag-Utskottets Betankande, N-0 15.
September till efterlefnad kungjorde.
Men ehuru motionärerna således varit ense om behofvet af en lagförklaring i denna del, hafva de likväl hyst olika meningar i afseende på syftningen af en sådan förklaring.
De flesta hafva dock delat den åsigt, som gjorde sig gällande vid sista riksmöte och grundläde ofvananmärkte då beslutade författning, samt i följd deraf föreslagit att en författning af enahanda innehåll måtte utfärdas, i sammanhang hvarmed Per Persson Eden hemställl, om icke med morgongåfva hör förhållas likasom med giftorätten; hvaremot Tobias Lind och Anders Persson ansett den författning, som i ämnet kommer att u'gä, bora erhålla en motsatt lydelse, så att någon skillnad i afseende på makars rättigheter ej må hemtas från äktenskapets ålder, utan den förändrade lagen i alla händelser vinna tillämpning.
Då det nu tillkommer Lag-utskottet, till hvars behandling dessa stridiga framställningar blifvit öfverlemnade, att i anledning deraf utlåtande afgifva, får Utskottet förklara, det Utskottet ej kan instämma i den af sislbemälde motionärer yttrade mening, i afseende på verkan af oftanämnde i Kongl, förordningen den 19
Maj 1845 innefattade lagförändringar.
Det är nemligen en af så väl lagstiftaren som domaren städse erkänd grundsats, att en ny lag ej kan medföra tillbaka verkande kraft eller rubba förut, tinder skydd af gällande lagar, uppkomna rättigheter; och denna grundsats har utskottet ej kunnat förgäta.
Man har väl invändt, alt enär nu ifrågastälIde af äktenskapet härflytande rättigheter först skola inträda vid delning af makars bo, hvilket hitintills utgör en deras gemensamma egendom, någon annan lag ej bör utgöra regel för rättigheternes bestämmande, än den vid delningen gällande, och att således de i afseende på giftorätt och morgongåfva i 1734 års lag meddelade, numera förändrade stadganden , helt och hållet upphört att tjena till efterrättelse, sedan den förändrade lagen inträdt i verksamhet; men kraften af denna invändning torde förfalla vid en närmare granskning af hvad nyssnämnde lag innehåller angående makars omförmälde rättigheter.
Hvad giftorätten angår, så innefattar samma lag, i 10 kapitlet Giftermålsbalken, allmänna föreskrifter för ordnandet af makars ifrågastälide egendoms förhållande, samt följaktligen ej allenast angående den egendom, hvari de skola njuta giftorätt, utan äfven om vidsträcktheten af hvardera makens rätt.
I denna del har emedlertid lagstiftaren förut i 8 kapitlet nämnde balk, lemnat makar frihet att före äktenskapet sjelfva bestämma; och häraf följer således att tillämpningen af berörde allmänna föreskrift blifvit gjord beroende deraf, huruvida makarne begagnat nämnde frihet, eller på det af lagen anvisade sätt ordnat deras angelägenheter.
Men häraf är åter en följd, att då makar i förenämnda fall icke träffat någon öfverenskommelse, utan låtit sig Lag-Utskottets
Betänkandej N.o i5. 3 nöja med hvad lagen i allmänhet derom förordnat, detta förordnande, i hänseende till samma makar, antagit egenskap af förord eller utgör den af dem antagna grund for livard eras delaktighet i deras gemensamma bo.
Och denna tysta öfverenskommelse måste ega samma förbindande verkan, som den uttryckliga, den der lika litet som andra lagliga aftal, lärer kunna af lagstiftaren häfvas, utan tillintetgörelse af den säkerhet och ordning i samhället, hvars befästande måste utgöra hans högsta omsorg.
Härmed faller ock den grund, på hvilken förenämnde invändning är byggd.
I och med äktenskapets ingående hafva nämligen, enligt 1734 års lag, makarnas deraf härflytande rättigheter ej allenast blifvit bestämda, utan afven inträdt; och lagen har jemväl uttalat sin försäkran härom i de särskilda stadganden, den i ämnet meddelar.
Så bjuder den, uti 10 kapitlet åberopade balk, bland annat, uti första §, att när man och hustru sammanvigde äro, då eger hvardera giftorätt i boet samt bestämmer uti andra rum. vidsträcktheten af hvarje makas sålunda egande rätt.
Då nu ett äktenskap blifvit knutet under skydd af en lag, som på så sätt uttryckligen utstakat makars genom föreningen uppkomna rättigheter i deras bo, är häraf än mera uppenbart att en tillkommen förändring i samma lag ej kan t ubba dessa rättigheter, eller upphäfva de villkor, hvarunder makarne sig förenat, samt följaktligen att 1845 års förändrade lagstiftning ej kan inverka på de förhållanden, som i denna del genom ett förut ingånget äktenskap uppkommit.
Beträffande sedermera morgongåfva, så är äfven hustrus rätt dertill, efter 1734 åts lag, genom äktenskapet lörvärfvad.
Mannen skulle dock före äktenskapet densamma noga bestämma; men för den händelse att han dogj utan alt hafva morgongåfva utfäst, utstakade lagen hvad hustrun borde njuta.
Hon visste således vid äktenskapets ingående sin rätt i detta hänseende, antingen genom mannens utfästelse eller på grund af lagens stadgande; och vid sådant förhållande lära de skäl, som ofvan blifvit anförda emot 1845 års lagföråndrings inflytelse på makars giftorätt i förut ingångna äktenskap, jemväl tala emot en utsträckning af samma lagförändring till hustrus rätt att njuta morgongåfva.
Men härforutan bör erinras om det oskiljaktiga sammanhang, sorn råder emellan den skedda inskränkningen i denna hustrus rätt och förändringen i giftorätten.
Enligt 1734 års lag skulle nemligen den hustru, som öfverlefde sin man. efter landsrätt, eller då hennes giftorätt var hälften mindre än mannens, njuta morgongåfva ehvad makarne hade barn eller ej; hvaremot hon, efter stadsrätt, eller då giftorätten var lika, ej egde taga morgongåfva, derest hon efter mannen hade barn.
Om nu hustruns större rätt i förevarande hänseende, elter landsrätt, egde en grund i hennes mindre gif - Lag-Utskottets Betänkande , N:0 16. torätt, var deraf ock en följd, att lagstiftaren, då han utvidgade giftorätten och deri införde den jemlikhet emellan makar, som förut, efter stadsrätt, egt rum, ej kunde bibehålla olikheten i afseende på rättigheten till morgongåfva.
Men häraf torde äfven inses, att inskränkningen i berörde rättighet ej kan komma i fråga, utan i sammanhang med tillämpning af den nja giftorättslagen.
Då emellertid de, genom Kongl, förordningen den 19
Maj 1845 skedda förändringar i lagstiftningen om giftorätt och morgongåfva, i anseende till saknaden af uttrycklig bestämmelse, kunna, med anledning af författningens lydelse, gifvas en vidsträcktare verkan än den, som öfverensstämmer med Utskottets ofvan yttrade åsigter, får Utskottet, som således, lika med motionärerne anser lagstiftarens mellankomst nödig för undanrödjande af den osäkerhet och oreda, hvartill berörde förhållande kan föranleda, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte besluta utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, att med sd väl giftorätt, som morgongåfva, uti sådana äktenskap, hvilka äro ingångna förr än Kongl, förordningen den ig
Maj 1845 om förändring i vissa delar af lagens stadgande angåuende arfs- och giftorätt, blef till efterlefnad kungjord, skall förhållas efter hvad förut stadgadt var Stockholm den 14 Januarii 1818.
Ank. till Exp. Utsk. den 3i Jan. kl. 1 e. ro. Betänkande, i anledning af väckte motioner, angående upphäfvande af lagens stadganden om morgongåfva och fördel.
Uti serskilde af Hederv. Bonde-Ståndet till Lag-utskottets behandling öfverlemnade memorial, hafva riksdagsfullmäktige Andreas Bengtsson från Jönköpings län och Olaus Eriksson från Bohus län, för beredande af den fulla jemlikhet i makars rättigheter, som, efter motionärernes omdöme, påkallas af rättvisa och äktenskapets natur samt åsyftats med den år 1845 af Konung och Ständer införda likhet i giftorätten, föreslagit, att lagens stadganden angående morgongåfva och fördel måtte upphäfvas, samt hustruns rätt till morgongåfva och e fferlef vande makas till fördel af bo oskifto således upphöra, under hemställan likväl af Olaus Eriksson om icke, i händelse - Lag-Vtskottmts
Betänkandet No :6- 5 delse sistnämnde rätt skulle anses böra fortfara, samma rätt kundé inskränkas i öfverensstämmelse med hvad lagkommitteen, enligt dess förslag till civillag, ansett böra ega rum.
Hvad sålunda blifvit föreslaget och hemstäldt har Utskottet tagit i öfvervägande; och då den i 17 kapitlet Giftermåls-balken bestämda rättighet för efteriefvande maka, att af bo oskifto taga hvad den helst vill af lösören, dock ej mer än tjugondedelen deraf, eller, om bo är fattigt, sin fästningaring, dagliga säng och nödiga gångkläder, ändå att det något öfver tjugondedelen stiga kunde, icke är inskränkt til! endera makan, utan tillkommer hvilkendera af dem, som den andra öfverlefver, och således är lika för båda, lärer borttagande af omförmälda, under benämning ”fördel af bo oskifto, " i lagen upptagna rättighet icke erfordras för uppnående af det med förslaget om rättighetens upphörande antydda mål, eller till vägabringande af fullkomlig jemlikhet i makars rättigheter.
Men deremot förnekar icke Utskottet att, om för befordran af en sådan jemlikhet, alla andra förhållanden måste vika, giltig grund linnes för förslaget, att den i lagen hustru förbehållna rätt till morgongåfva mätte upphöra, enär någon motsvarande förmån ej är tillagd mannen.
Frågan att, genom borttagande af denna hustrus enskilda förmån, såmedelst häfva olikheten i makars rättigheter, är ej heller ny.
Senast vid sista riksmöte kom densamma under pröfning, i sammanhang med förslaget om införande af den lika giftorätten.
Men ehuru jemlikhetsprincipen i senare fallet gjorde sig gällande, ansåg man likväl hustrus nu ifrågaställde rätt med någon jemkning böra fortfara; och skälen dertill lågo dels i den bekymmerfulla ställning, hvari en hustru, genom förlusten af sin man, i allmänhet försattes, och dels i den omständighet att i de stånd, der makars giftorätt alltjemt varit lika, hustru njutit morgongåfva, utan att fråga skall blifvit väckt om förändring deri.
Om än å ena sidan morgongåfva för senare tiders lagstiftning förlorat dess ursprungliga betydelse, och följaktligen ur sådan grund ej kan försvaras, så lärer man likväl å den andra ej kunna förbise att, då ett äktenskap af döden upplöses, den efteriefvande mången gång skulle förlora icke allenast ett stöd, utan ock den utväg till bergning, som fauns i det gemensamma begagnandet af makarnes egendom, derest den förre derefter ej egde annat än sin giftorätt.
Då emellertid äktenskapet utgör en betydelsefullare och innerligare förening än ett sådant bolag, deri kontrahenterna väl hafva gemensamma StrafBih. till R.
Prot. 1847 och 1848 j 7 Sarai. 1 Afd. 5 Hd/t. 2 Lag-Utskottets Betänkande, lV:o 16. vandel), meri enskilda intressen, synes det föga öfverensstämmande med naturen af denna förening, om den efterletvande makan, målet för den hängångnes kärlek och välvilja, i och med den större förlusten äfven undanrycktes alla medel mot hehofvet.
Nyare lagstiftningar hafva ock erkänt detta; och lagkommitteens ofvanberörde lagförslag, deri morgongåfva ejnämnes, innehåller det stadgande att, om efterlefvande maka af sin enskilda egendom och giftorätt icke kan njuta tarflig bergning och ej eller eger tjenst eller näringsfång, hvaraf han kan sig försörja, den aflidnes arfvingar skola vara förbund ne alt af den egendom, som till dem öfvergår, lemna hvad i nämnde hänseende brister.
Härmed skulle visserligen den hustru nu fbrbehållne ovilkorliga förmån framför mannen upphöra, men en till båda makarne utsträckt rättighet utöfver giftorätten, föranledd af samma grunder, hvarpå morgongåfva bibehållits, kom me deremot att qvarstå.
Införandet af en sådan rätt skulle emellertid, hvad hustrun vidkommer, i sjelfva verket endast innebära en modifikation af hennes rätt till morgongåfva; och om ett helt och hållet upphörande deraf, annat än till namnet, bhfve således ej då fråga.
Huruvida och i hvad mån omförmälde modifikation bör ega rum, kan dock ej bedömas annorledes, än i sammanhang med pröfning af frågan örn rättighetens utsträckning till mannen; men då motionärernes framställningar ej föranleda en sådan vidsträckt pröfning, synes ock som vore det mindre lämpligt att borttaga en rättighet, om hvars återinförande, ehuru i annan form, snart kunde blifva fråga.