Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han går, i det han kastar tillbaka på Cecilia Ben lång underlig blick », och hon stannar qvar, förlamad af en vild sinnesrörelse, sammansatt af de mest stridiga kanslor.
Här utspinner sig nu ett halft mystiskt och p % samma gång helt prosaiskt förhållande mellan Cecilia och direktören.
Hon vill hata honom, men Kan icke.
Småningom komma de i ett slags umgänge medelst promenader, boklin och utbyte af biljetter.
Hans eleganta väsende och samtalston äro för henne som hemlands ton ers; har var hennes gamla ideal af en gentleman personifieradt.
Men pröfningarne hade gjort henne skarpsynt, och hon finner snart, att innanför denna förfinade jargon, deinla ytliga ridderlighet bor en formalistisk dussin- menniska, hvars manliga kraft och viljestyrka icke ar något annat an kondenserad egoism.
Och likväl böjer hon sig mer och mer för makten af hans blotta person.
» Hennes svärmiska, lidelsefulla natur, hvilken under de sista åren hållits p5 afstånd från poesi och kärlek, hamnas denna försakelsep säger f ö r h » och vid dez ovantade beröriltgea med det erotis&amp;a strömdrag, som snuddar förbi hcmze, zraknnr hos henne en törst efter kärlek, som hon tycker skulle förtära henne, om den ej stillades.
Hennes förstånd griimlas af hettan i hennes kanslor, och tankarne förvirras i den hvirfvel af fantasilif, hvari hon kastade sig.
Denna fantasiens och sinnenas kärlek tillfi.edsställde hennes hjerta lika litet som sötsaker stilla hungern, » och likväl hangifver hon sig deråt, men under hanlöje öfver sin egen svaghet.
Snart nog kommer också Cecilia under fund med, att den till en tid ganska grannlaga tillbedjaren icke hade för afsigt att bedja henne blifva sin hustru.
Hon hade sett en skärande glans i hans ögon och ett cyniskt drag öfver hans mun, då han tillhviskade henne de frestande orden: wni ar skapad för något helt annat an att arbeta, Cecilia,, och hon hade fasat och ilat ifrån honom, likasom jagad af en demon.
Och likväl ger hon efter för hans ömma öfvertalande, att hon ville unna honom ett besök i hans hem, för att de der i ro måtte komma till en förklaring.
Har utspelas nu en ytterst pinsam, om an med stor talent skildrad scen, hvilken slutar med att Cecilia i ellofte timman rifver sig ut ur förtrollningen och flyr.
Hemkommen söker hon förgafves hos sig uppkalla någon till- fredsställelse öfver att hafva betvingat frestelsen, att hafva handlat ratt.
Söndersliten till sitt inre och utpinad af ett jagtande, själlöst
arbete utan annat mål an att hålla kropp och sjal, bida förpinade, tillsammans, gripes hon af leda vid lifvet och vid sig sjelf.
wO&amp;ckan,~ säger hon senare wvar större och starkare än j a g och förslöade m&amp;; nerför föraktar jag m&amp; sjelf och tycker det ä r bäst, att j a g g å r under och f örsvinner ».
Huru hennes lif gestaltar sig under intrycket af denna sinnes- stämning, huru nya frestelser, men också nya starka hjelpkrafter möta henne, och huru hon slutligen raddas af en adel mans kärlek och sin kärlek till honom, visar oss den sista afdelningen af boken.
Vigert är präktigt skildrad i korta drag: manlig, arbetsglad och tros-stark.
I förbigiende framställes han som fritänkare, något som ' förefaller temligen omotiveradt, eftersom det icke har minsta inflytande p % hans handlingssätt, Det ter sig nästan som en liten krok, utlagd för att fånga » det unga Sverige,, och försvagar i stallet att starka intrycket af personligheten.
Historiens detaljer l ' emna vi %t våra läsare att på egen hand inhemta, då de, såsom det ar att hoppas, förskaffa sig den intressanta boken.
Den ar nemligen, enligt vår uppfattning, skrifven med stor talent och förenar med vei-klighets-skildringens friska lefvande askadlighet en finhet i franistallningen, som sällan förnekar sig, äfven der det galler situationer och sjalsmålningar, hvilka kunde frestat en mindre grannlaga penna att öfverskricla till- ständighetens gränser.
Och likväl kan ' sjelfva grundtanken i fröken Roos ' bok lätt missförstå,^.
Denna grundtanke galler KonfEikten mellaa arbete och erotik.
Förfm har icke löst den, men hon har med den inkastat i den nutida diktverlden ett nytt problem, värdt att stallas under debatt.
Låtom oss då kasta en blick på detta problem och, med ledning äfven af ett pär andra författare, söka några syn- punkter för dess bedömande.
Vi fasta oss till en början vid det lilla ordet sel-otikw, hvilket esoinoftast ' förekommer i boken, och med hvilket den wmoderna literaturenw slösar i tid och otid.
Nar nu detta sker under de mest vexlande förutsättningar rörande ordets betydelse, så uppstir häraf ett slags språkförbistring just på det område, som inom den nya literatiiren ar mest utsatt för missförst %nd och - nzissbruk.
Det vore derför af stor vigt att uppreda begreppet erotik för att sedan använda ordet endast der det duger.
Nu brukas det som uttryck för den raaste sinlighet, lika såväl som för den finaste förnimmelse af ett gryende tycke, en förflygande sympatisk stamning, eller den djupare, sjal och sinnen genomträngande, hjertats böjelse, som kan uppstå mellan man och qvinna.
Och icke nog härmed, det talas om werotisKa strömningar,^ hvilka från en libertins eller simpel.
kurtisörs nargangna blickar, sådana som telefondirektörens, lika val som från en allvarlig, hangifven, efter genkärlek trängtande mans väsende, &amp; dant som Ernst Billners, skulle träda den unga qvinnan till mötes och hos henne mot hennes vilja
ansla motsvarande sinliga känslor eller i lyckligaste fall egga henne till koketteri.
Annu värre än sa: man kallar wrofih.
eller i ~eratih s h f t a n d ~ den svärmiska, sjelfiippoffrande vänska &gt;, soni en 281rig qvinna, sadan som Cecilia, kan hysa för en ung 18-irig flicka, och man later ocksa denna zerotik.
ofrivilligt &gt;strömma öfver: de b3da vännerna, SH att de icke kunna kyssa hvarmdra utan att rodna!
SILrskildt här synes oss ordet synnerligen olämpligt.
Om det hade gällt en fröken Zelow, förstörd af kärleksgriller och morfin - 3. la bonheur!
Men icke d i det gäller Cecilia.
Om ock angripen, synes hennes i grunden sunda natur icke sa besmittad, att den ej skulle kunna hysa en enda rent naturlig känsla.
Ocksa uppkallar förhillandet till Gerda endast Ce- cilia~ basta och ädlaste krafier, något som helt visst icke varit fallet, om i dess art legat nagot osundt.
Att ocksi vänskapen han urarta och kräfver lika som hela vart känslolif, omsorgsfull helgd och tukt, det ILr visst, och kanske Ei vi framdeles tillfdle att beröra detta ömtaliga ämne.
Här hafva vi upptagit det endast för att visa hum likt och olikt ordet serotik * användes.
Det är detta vi kallat spri %kftirvirring, men deraf följer en begrepps- förvirring, som blir farlig.
Ma da vara sprakkännare och &amp; a niora- lister i förening söka lösa denna förvirring och utreda begreppet.
Uppgiften kan icke vara svir: sSomt rtrfnin meon in d l fhinp m q hr f a r r d To inork a r virfurs and vitts hund.
säger en engelsk skald, och just detta gäller det här.
LiderI.ht, är ju icke detsamma som lidelse, sinl&amp;hct icke detsamma som kärlek, cii JJ@&amp; begärcia icke detsamma som en ren, ädel hängij.vcnhet.
Redan den gamla medeltidsvisan skiljer p i: en ful ä11Rog och en ~höyuis.4 *, och vart sprak bör väl sedan dess ha blifvit nog rikt att ega eller kunna skapa skiljda uttryck för olika begrepp.
Under afvdmn p s en analys nf det farliga ordet skola vi i det följande begagna det, enligt d r uppfattning, s h o m uttryck för d m grundriktning inom menniskonaturen, hvilken drager könen till hvar- andra.
Det erafishu ä r sdhnda for oss dtf anlag, sop ursprungl&amp;cn innebär förmagan och behofcf att älsha med den RurIek, huarmed en kysh husfru.
en rensinnad muie ä / s&amp;ur.
Men detta anlag kan genom vanvård och missriktning, m. m. förflygtigas eller Urarta till en be- gärelse, som fordrar standigt ombyte af föremal och silunda bekämpar det ändamål, som det naturliga anlaget var afsedt att främja: akten- skapet och familjen.
Utveckladt i den förstnämnda riktningen blir anlaget härIc.4; uranmit och förvändt blir det osedI&amp;ht af finare eller råare art. Emellertid är det nu det erafiska anlagd, stäidt i strid mot en af nutidens starkaste lifsmakter, arbefet, som frtiken Roos lagt till gmud för sin berättelse.
Ligger det da i dessa stormakters natur att sta shirdt mot hirdts till hvarmdra såsom i Cecilis historia?
Eller, ännu varre, Yro de rent af oförenliga, särskildt inom qvinnans naturligaste lifssfer, sasom flera författare helt nyligen förmenat?
299 Det har till exempel pbtatts!
att för qvinnan en uppgift utanför det htisliga lifvet, ett tillfredstallande arbete, som gör henne oberoende, skulle komma henne att föredraga det ogifta ståndet framför det gifta och förina henne, att af wjelfvisRa hänsyn hindra böjcfstn att uivcc~las till &amp; ärIed och Rarfeben alt ufvccRIas genom iifitenskaph.
En annan förf.
menar.
att det icke blott är arbetet i och för sig, utan isynnerhet den iira och rit~~~iirbcfse, som derined skulle vinnas, hvilka sUiiiida skulle omskapa ej blott qviniionattiren, utan derjemte ocksa den allintiniin opinionen, detta ända derhän, atf hustnrr och mii&amp;ar s41ifle Run~ina att i framtiden betraRtas s9so1n varcfser Idngi finderfngrna dc ogryta qzinnor, AvifRa p ~ o m arbcht.wunnit r~tmiirRclse, att, i följd haraf, stcriltctcn skvlfe bomma ritt anscs s9ro111 cn ära, ni.
Har nu allt detta iiagoii grund?
H d t visst icfic, s9vida man ej vill upphöja till lag och regel enstaka undantagsförhdll.ln&lt;leii, Iivilka existerat i alla tider.
Arbetet skall byta form, det skall komma att för qvinnan likasom för mannen blifva en pligt.
en nödrandighet.
Lifvet skall foga sig derefter.
er- sättande p9 ena hallet menniskokraften med niaskinen för att taga henne i ansprsk p9 ett annar.
Derta nya skdl till en tid bringa i olag eller verka stOrandc på gammal sed och gnmla isigter.
Men sinhingom viinjer man sig vid det ovana, förstir att för det goda gamla, hvilket bör, ej blott besta utan fdqwqas, göra sig till godo fördelarne af det nya, och sa förv ?uiar man sig, att man till en tid kunnat jamra sig s9 illa öfver detta nya.
Lefva vi icke just nu i en sadan tid af ilet nyas och det g a m h sammansmaltning och försoning, och vill derför n5gon pasta, att äktenskapen Tro mindre lyckliga, familjelifvet mindre innehallsrikt, mindre tilldragande an förr?
Vi skulle snarare tro motsatsen.
Hvad de anförda författarne klaga öfver ar brytnings- och öfverg~ngsfenomen, hvilka val böra beaktas och sb si&amp; möjligt genom uppfostran och sjelfuppfostran förebyggas, och hvilka kunna pikalla \ .amingar mot enstaka öfvergrepp eller löjliga ytterlighetstendeiiser hos individer; men att betrakta dessa brytningsfenomen som konstanta, f r h qvinnorörelsen oskiljaktiga missförhiilanden, hvilka kunna befaras omgestalta naturen eller föra den menskliga utvecklingen in pil olycks.
bringande villosp %r, och derför böra mana till reaktion, det är i sin ordning en yttcrlighet.
ett öfvergrepp, som icke bör lemnas utan motstigelse.
hlaii kan för öfrigt vara ganska trygg.
Frivilligt skall aldrig en alskande qviiina afsta karleken för arbetets skull eller förskjuta en adel nian, som är henne kar, och som hon vet sig kunna lyckliggöra, för att i stallet sola sig ni den sociala glansenr.
Vara fOd hafva dessutom glömt en vigtig faktor i det framtida problem de uppstalt.
Det ä~ den ära, som mer och mer skall tillerkannas allt arbete, det - ' S e .Om rcakiionen mot ovinnofracan.
af Ellen Kev.
Rcrv i literiira sociala frågor.
' Se * qrinnofräpa ur naiun~cienrknplig synpunkt.
af Jarl Hagelstam.
Finsk tidskrift, juni 1886. och
ma nu utföras vid hemmets härd eller pii det sociala området, i skolkatedern eller vid * kollationering af senatens protokoll.
De haiva glömt, att tiden tenderar mer och mer till att aflyfta den forna missaktningen friin allt &amp; Ii@ arbete för att lata den SA mycket tyngre Sterfalla pA lätjan och den eleganta sysslolösheten.
Tager man detta oförnekliga faktnm med i räkningen, sa blifva de bAda mr- fattarnes farhagor ännu ofarligare.
Men, frågas det: Auad ar da i sjelfia uerkct arbetets inp~ ' ta~aic pJ känsl06~et2 Vi skulle vilja svara, att, om man lart att ufva och älska aibetet,verkar det iiterhBlande, samlande.
fördjupande.
I allmänhet älska sadana qvinnor senare, men djupare och mera odeladt.
Fröken Roos har visat oss hum, i motsata hurtill.
sysslolösheten medför niigonting retande, oroande, ett förspridande, ett utminuterande i koketta nycker eller flygtiga.
hrarandra jagande tycken, af den kärlekens kraft, som skulle gifvits hel, frisk och odelad.
Visserligen var det en ren ungdomskärlek.
som midt i det vimlande, arbetslösa verldslifvet band Cecilias hjerta vid Georg Dal- heim, hennes rgentlemanuaideal.
* Men något förädlande inflytande hade denna böjelse icke förmatt taga ufver hvarken henne eller honom.
Den hindrade icke honom att svika först henne och sedan sin faderlige förman, samt att sjelf berbfva sig lifvet, n&amp; hans hopp mt genom ett rikt gifte reparera sitt anseende slog fel.
Den hindrade icke heller henne an kokett leka ined Enist Billners känslor, om den ock måhända hade nagon del i hennes snnda motvilja mot äktenskap med en man, hvars närmande var henne motbjudande.
Van att standigt se sig omgifven af mer eller mindre oäkta föralskelse och att sjelf underhalla densamma med ett finare eller simvlare koketten.
afvägdt i man af behof, samt att fylla sina ensanha, sysslolösa stunder med minnet af denna betydelselösa.
men derför icke oskyldiga lek, rycktes hon nu genom sitt eget beslut plötsligt bort fran d&amp; krets.
der hon varit drottning, och nedsiönk vid det lila si~ruckna bordet i sin kammare hos f % &amp; n, betvingad under det bhda, i hennes tanke förnedrande budet: d u s4alll ula din brad i &amp; t aBLtcs mttt.2 H&amp; inträder nu det märkliga förh3llande, att arbetet, l h g t i f r h att upprätta, fortsätter hos den unga qvinnan den föregiicnde sysslo- löshetens verk genom att slappa båtlids kroppens och sjalens nerver samt lemna frin lopp at hennes redan uppjagade fantasi.
Att &amp; tta skull6 vara &amp; n naturl&amp;a, oirnd~iRl&amp;afd~&amp;n af ihållande arbeit, ur rirt nksfdrsfå~ui, huartill boken kan fdranleda; och de@c) ~on~ skdle &amp; n ock fur unga si~zrrrn kunna bh3a far / &amp;.
Arbetet kan vara af en art, som är olämplig för den arbetande.
Det kan misshmkas s3.
väl från den arbetandes som fran atbetsgifvarens sida; men i ach ' Den finskc iörf: n fönitsfitter nit
Dessa och dylika utmladcn vuirtllls Hr Hagelstomr uppmr, hvilken eljest inncb5llcc mycke4 som Ur bc.kl.nrviirdt.
och som Kr lhgl ifrh ofömnligl med qvionoidgmr sund * utveckLmg.
to koll
301 för s i.
kan det icke verka moraliskt förslappande.
Förf: ns mening ä~ ockks tydligen en helt annan.
Hon har velat framhiilla ett fel, det 21 sant, men hvilket?
Hon har velat varna för en fara.
men hvari ligger den?
Svaret kan uttryckas med nigra f 3 ord: Cecilia var uppfostrad till nerotikn och icke till arbete: Volymer kunde skrifvac om detta missgrepp, men vi miste slilta här.
Fr: n Roos har gifvit en varning.
Den iir skarp, men icke oratt- vis.
och den pekar hän p i en utväg till riittelse och hjelp för dessa älskvärda, men genoni uppfostran förfelade Cecilia-naturcr, hvilka vi s i ofta möta inom de i yttre mitto mest gynnade kretsar.
Den ger der- jemte hennes bok en Iingt större betydelse än hlott den af en lyckad literär produkt, och den skanker allvarliga läsare en behillning, för hvilken författarinnaii vare uppriktigt tackad.
Intryck frAn s c e n e n af Selma Lagerlöf.
(I~inmlcr.
Hr Lindberg.)
B ö r sccncns under faldes nyss ridån; ~llord~stetr trqcdi har &amp;.
t till ända; A / r!
i ditt minne d r + - ä f ~ fi~r&lt;hunrln De d i u p tankars underfulle son.
Du minnes ord af uani,clt, ord af han, Ord af / urhij.lan, ord, som kärlek tunda, Ord, som liibt blixtar pdarn ' s hjcrta blända.
n16 fur ett oraZaf JIICI~ n ' ig deri / rån.
Afin det, SOIII mcst d&amp;-fiiplar, är I i n r pvai.
Han lider.
älskar, hatar blott med ord, W rnsanrt hai~dlin~ lisar sjiilrns sinärtu.
O, liir r i inisskund ~ med dc tusenial, Sorn dådlöst vandra / m m p,!
bra&amp;i2 jord Mcd ordets Hamlctsbördo pi sitt hjcrtn!
Margareta.
(g ' Db l.
Fr: n Ek.)
rim, sköna juq@r, s@n i somma~tidcr, r~cstanvindar späda blo~nnror smcku, Da frosten sibonar li~orna, de neka!
Spiwn,.
s&amp;öna jru~frrt: spinn: ly dagen lider!
Sjung, fagra ma, da hjulet kring sis.
u d e r, Om kämpar, som med snärd och luta leka, Om borgfnrr, hoilkas Rin&amp;r fårar bleka!
Sjung, uackra bom, om hjertats glad; sfriderl Och dröm om prinsen pd sin h o p skimmel, Den stolte, som cn g&amp; dzg mbta skall Och se bloilorr d&amp; bland gatans mrnskminrmcl!
Guds M ' moder skydde dis.
för fall F A I fina drömmars ljusa sagohimmel!
lJ jorden är d&amp; allt fdr hdnf och Raii.
Maria Stuart.
(alnria Stuart.
FN Hnsrcr.)
drofhing i Europas &amp; n, p Hon Hon w skönsta körde Pumas vagn mtd slaka iönrmar.
e cj de njupa ulskogsströmmar ca Och ej fpralets byupfyIda d h n.
Ned biwr hennes hufiud romantiken Göt ut sitt horn med uYvn4v och drömmar.
Och än i dag af hennes / i7 man sömmar En praktskrud SR f d r dramat som / piken.
Ilfin hon, som skapades att a k k m bara, Hon skullc sitta p8 en tron och slyro.
häll för passionvs röst or / r hj&gt;rtats yra.
Ack, rosen har nog lust att drutining vara Fdr vackra, granna sonrmarfogfars skara, Afin ej för giftgt bi och flit&amp; myra.
En midsommarnattsdröm.
(Puck.
FN Iiartmin.)
rtrollad skog i * r, mystiskt matt, P D e r c / / uor i huar rosenbuske slintm~, Och ny~nfcr m ' irn~a om i f o n d m dimma.
Hvad &amp; t är skönt!
Det ar mid~ommarnati.
Dor i en / i@ har on f y r sig satt, H w r s blda igon utaf skulmskhtt glwin~a, Hm &amp; r &amp; r filt dagens fdrsta s h i r ~ ~ n ~ a, Och hans r@ng heter skiimt 0.
4 shratt.
Han ur sa ufver~~~dftan fäck och h e r r.
Och ur den andra skaran for scnsibd, ~Voz ur han n~ru~fcr; mcn WCI III kan &amp; t t a m?
H2r &amp; r &amp; n, OIII jbg r j d s c tagtr, D6 fransha pj ' csernas rcnfant terrible *, Tcafcrnr A u k i annan skepnad bara.
NBgot om de q v i n l i g a I a k a r n e s stallning och verksamhet.
i Tyskland ocli Osterrike är fr5paii orii den qvinliga Iäkare- bildniiigen knappast väckt inom det offiicicla oiiir5det och likväl möta oss dcr nigra ganska intressanta förcteelser.
S3 finnes i Herlin sedan flera år tv5 qvinliga praktiserande läkare.
Den ena af deni, Fröken Fransiska lïbrwtirrs, född 11.5 ett litet landtgods på Kugeii, egiiadc sig fr511 sitt 17: de 5r åt Iärariiiiie- kallet, bestred efter n5gra ar nied Iiedcr dcn offentliga Iära- rinne-exanieii ocli fortsattc dereftcr sin verksainhet s5soiii hem- lärarinna, Iivarunder hon vann så val sina lärjungar soni deras föräldrar till vaiiner för lifstiden.
Hon öfvertog Iängrc fram sina systerbarns uppfostran och lärde uridcr tidcn sjclf af sin svåger latin och niateniatik.
Det var Iienncs afsigt att sedan öfvcrtaga en skola, nieii genoni en sin broders inflytande kom hon att f5 sina tankar riktade åt annat 11311.
Denne brodcr, öfverstabsläkareii Doktor Tiburtius, Iiade iiäiiiligeii vid denna tid fattat en Mig tillgifvenliet för taiidläkariiinan Fru Hirschfeld i Ucrliii, nicd hvilken han scdermcra gifte sig.
Denna dam, som var cn varm v311 af qviniiaiis framåtskridande, väckte först Iios hononi tanken på att förniå den begåfvadc systern att egna sig åt läkarekallet, Iivartill, enligt hennes uppfattning, de pcdagogiska insigterna skulle göra Iieiiiie s5 mycket mcr lämplig.
304 Doktor T. efterkom s3 mycket heldre uppmaningen, som han i krig erfarit qvinnornas stora förmåga att varda sjuka.
Under 1870-71 års krig brefvexlade bror och syster lifligt i ämnet, och nar D: r Tiburtius efter en svar tyfusfeber atervände hem, beslöt Fransiska att följa hans råd och begagna sig af broderns anbud att medelst undervisning förbereda henne till examen.
Hösten 1871 begaf hon sig med sin moders samtycke till Ziiricli.
Efter fem Srs allvarliga studier blef den d5 34-ariga Fransiska 1876 promoverad af Professor H. Frey.
Med betyget .utmärkt.
erhöll hon Doktorshatten och gick derefter till Dresden.
der hon jemtc flera andra erhöll tillstand af den humane och frisinnade förestandaren för förlossnings- anstalten att der arbeta s k o m assistent.
Hösten 1876 flyttade Fransiska till Berlin, der redan förut en af hennes kamrater Fröken Lenius slagit sig ned.
De båda damernas upprepade ansökan att få aflagga statsexamen blef af- slagen.
Val kunde det enligt lagen om näringsfrihet icke för- nekas dem att praktisera som hkare, men de f % icke utskrifva döds- och födelse-attester eller förratta enligt lag gällande lakareförrattningar.
Genom Herr Doktor Tiburtius och hans fms, tandlakarinnan Hirschfeld-Tiburtius ' försorg upprättades då i juni 1877 en poli- klinik för obemedlade gifta och ogifta qvinnor, der de bada l ' akarinnorna, Fröknarna Tiburtius och Lemus, fingo anstallning.
Denna anstalt fortgår alltjemt och arbetar med en vaxande framgsng, hvarom följande statistiska siffror gifva bästa besked.
Under de två första %en har nämligen journalen att uppvisa ej mindre an z,5m patienter samt 6,5m konsultationer.
Under senare ar flerdubbla antalet.
D: r Fransiska Tiburtius har med sin broder och svägerska ett gemensamt hem, der de lefva tillsammans i basta trefnad.
Jemte det att Fransiska ar den mildaste, outtröttligaste hjelpare för sina fattiga patienter, har hon uppsökts af ett ratt stort an.
tal vii1 bergade damer ur den högre samhällsklassen, hvilka betrakta det som en valgerning att ega en qvinlig läkare, i t hvilken de kunna anförtro sig.
Doktor Hewiettc Tiburtius-Xirschfcfdt ar Berlins första tand- lakarinna.
Danska till börden, och född p5 den lilla hafom- brusade ön Sylt, led hon bittert af danska krigets olyckliga utgang, var bosatt någon tid i Kiel och följde slutligen en
3 ' 35 vsninna till Berlin, dcr hon undcr sökandet efter utväg till sjelfförsörjning Toll på den tanken att utbilda sig till tandläkare.
Efter förberedaiidc öfningar, och sedan hon försakrat sig om kultusininisterns löfte.
att hon i franitiden skulle bersttigas till examen ocli praktik i Herlin, begaf hon sig, med understöd af sina cgna och sakens vänner, till I: iladelfia, Atcrkoni efter 2: ne 5rs kurs 1869 till Berlin och liar scdan der cgnat sig, med vaxande framghg, sarskildt åt barncns tandsjukdomar.
Scdan 1872 lefver hon i lyckligt aktcnskap med förste stabslakaren D r Tiburtius.
Efter slutadt förniiddagsarbetc &amp; dar hon nicd öniliet ocli praktiskt försthd sina barn ocli sitt Iiusli.
' ill och slutar dagen under förtroligt aftonsamqviini med sin man ocli hans syster, hvartill ofta koninia några få intelligenta ocli undcrhållaiidc gastcr.
Vid uppgången till bostaden liar man den sallsyrita aiiblic- ken af trennc läkares adresser på en ocli sanima tafla.
Fru Hirschfclds exempel har följts af elfva hennes lands- maninnor, Iivilka alla studerat i Amerika och nu praktisera i hemlandet.
Utoni de båda här namnda lakarinnorna i Berlin, har Tyskland annu en qvinlig läkare, fru Adam Walter, bosatt i Frankfurt.
Aniiu alltjcmt uteslutes emellertid den tyska qvinnaii från univcrsiteten och derined också fr5n niöjlighetcn att i hem- landet iitbilda sig till läkare.
Att niotviljan mot den qvinliga Iakarcbildningcn dock ej ar alldeles oöfvewinnelig, visade sig vid den i Cassel i 878 sanilade Iak; irekongressen, dcr Mrs Hoggan, den franisthende engelska läkariniian, i trots af sitt doktors- diplom, till en början blef nekad att uppläsa ett andragande om en af dc i prograniniet upptagna fr5gorna.
Ilar bragtes saken dock undcr omröstning, segrade, om ock med svag niajoritct, ocli den qvinliga läkarens föredrag befans vara ganska maikligt och vann lifligt bifall.
Min hustru och jag i fraga om malsmanskapet.
Al Hilarion.
~ n n c n sknIZe vara en r~oiIa i äkte~skapcf, m&gt;r hais riiiInunns- rätt b&gt;er htisttw~ upphafds&gt;.
Det var en gammal erfaren jurist, som vid sista mötet inom Föreningen för gift qvinnas eganderatt på fullaste allvar forkunnade denna öfverraskande sats.
De närvarande damerna hade nyss, s3 obesvaradt som möjligt, applåderat Grefve Stackelbergs satiriska klagan, att qvin- norna, som vor0 närmast intresserade i den föreliggande lagfra- gan, visade det minsta intresset derför.
Men hvad intryck de erfarit af den djerfva tanken, att deras herrar och man endast af milsinanskapet hindrades att nedsjunka till nollor, det förrådde icke de älskvärda livarken med ord eller tecken.
Sjelfva styrel- sens damer sutto tysta som Egyptens prester.