Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» bättre » flickorna från detta trälarnes frihetsprivilegium.
Jag vill gärna medgifva hvarje frihet, som icke är farlig; men att denna frihet är farlig, det framgår väl bäst däraf, att af alla i Stockholm födda barn 27 å 28 procent äro oäkta.
Nåväl, jag frågar n u: en frihet, som jag fasar för att min dotter någonsin skall få, har jag rätt att gifva den åt min tjänarinna?
och slumra välsignad af barnen dina, Jag får kanske från många håll det sva- då fröjden de bytt emot lifvets strid!
ret, att vi matmödrar kunna två våra hän- K.
der och att jungfrurna själfva få bära an- svaret och följderna.
Opinionen bland dem * Ur en diktsamling: » Skärgårdsminnen », som fordrar enhälligt denna rätt, och jag tänker erhållit hedersomnämnande af Svenska Akade- mien.
Dikten hvilar så godt som ordagrannt på mig, att detta kommer sig däraf, att alla ett verkligt motiv.
Hjältinnan, om vi så få kalla något äldre jungfrur gått den farliga, slipp- henne, är bosatt på Stafsnäs (Värmdö, utanför riga vägen; somliga hafva gått den utan Stockholm) och är där under namnet » Moster att falla och de tänka, att det således icke Lotta » allmänt känd och skattad för sin uppoff- var så farligt; många hafva fallit, fast rande moderliga verksamhet.
ingen vet det, och de tycka nog innerst i sin själ, att det är bra, o m icke de unga äro bättre än de själfva.
Alla säga de där- för ät den unga kamraten, att det är en » skam », att herrskapet förbjuder henne att 1111111^,111 U U.
1UU Ull maste postanstalt.
Heltår3 /; r. sällskapa med » hvem hon behagar ».
Och i de flesta fall skall den unga tjänstflickan och vaka, du gamla, så god och blid, RamcrarflfirnlifiTi ^ " ä j ä » 259 tro kamraterna, äfven när de vilja henne illa, hellre än herrskapet, som vill henne väl.
Jag har nu framställt min fråga och äfven omtalat ett svar, som säkert många äro färdiga att gifva, men som jag icke kan gilla.
Alla de husbönder och matmödrar, som icke akta sina tjänarinnors människo- värde och icke vilja gifva dem ett hem, de tänka nog, att endast arbetsaftalet binder de båda klasserna vid hvarandra, och att vi sköta oss och de få sköta sig själfva.
Men vi, som vilja gifva våra tjänstflickor ett verkligt hem, vi böra väl tänka, att därtill också hör, att vi åtminstone i någon mån skydda dem i det hänseende, jag nu berört, att vi t. ex. sätta ut en viss tid på kvällen, efter hvilken de icke få vara ute och icke heller hafva manligt främmande.
Tack få vi icke, och hvad som är bästa be- viset på vår välvilja, skola nog flickorna i stället kalla elakhet, i det de fortfara att anse det för en skamlig begäran, att de skola sofva på nätterna.
Men vi böra väl göra vår plikt utan afseende på, om vi få någon tack.
Alltid finns det fullt upp med andra husbönder, som de kunna gå till, husbön- der, som medgifva full frihet, anseende, att det gör detsamma, huru det är med » pi- gorna ».
Då kan ju hvarje tjänstflicka välja mellan att vara på ett sådant ställe och att vara i det hem, vi bjuda dem, ett hem med föräldrars välvilja och äfven med föräldrars fordringar.
Jag tänker, att de bästa skola komma till oss.
I början skola de komma, utan att dela våra åsikter om det rätta; men småningom skall på detta sätt en jordmån beredas äfven för en bättre opinion.
Det tror En annan Stockholmsfru.
Teater- f och musikutställningeii.
å själfva sluttningen nedanför Byströms villa, omgifvet af praktfulla blomsterrabatter, lig- ger det fint och artistiskt utsmyckade konst- tempel, som i sig inrymmer Teater- och Musikut- ställningen.
Vi finna här en bit kulturhistoria, som om- fattar ett århundrade minst, och i icke ringa grad bidrager att gifva glans och en i långa tider återverkande skönhet åt vårt land och folk.
Ty hur det är utgör dock ett folks ståndpunkt på det rent konstnärliga området själfva blomman af dess kultur.
Ingen af vår bildande och konstälskande all- mänhet bör försumma att träda in i den vackra och med den utsöktaste smak och pietet anord- nade hallen.
Dess inre är hållet i hvitt och guld och allt är, så vidt sig göra låter, i den gamla Gustavianska stilen.
Allra öfverst under den stora lanterninen går en fris, bestående af scener ur våra mest kända och omtyckta operor, såsom Faust, Romeo och Julia, Den stumma från Portici, Vilhelm Tell, Profeten, Don Juan och ändå flere.
De äro alla fint och konstnärligt utförda i akvarell af deko- rationsmålaren Fritz Ahlgrenson och prydde en gång i tiden det gamla Operakaféets väggar.
Öf- ver och under den vackra frisen äro namn i guld på våra hädangångna och lefvande storheter inom dramats och musikens värld.
När vi träda in i den cirkelrunda hallen, så fästas våra blickar ovillkorligen först vid fonden med dess charmanta anordning.
Vi se där hela den gamla operans scen återgifven, i förminskad skala, men fullt naturtroget, och å scenen är uppsatt en dekoration efter Deprées ritningar, föreställande sista akten af Kjellgrens och Gustaf den IILs opera Gustaf Vasa.
För att göra taflan än mer illusorisk och talande äro å scenen insatta figurer i tidsenliga kostymer.
Vi se där Gustaf Vasa (det var Carsten på kung Gustafs tid) i förgylld rustning, vidare Cecilia af Eka samt en
IDUN 260 stor del af det svenska ridderskapet.
Det hela gör en mycket god effekt.
Till vänster ha vi en annan panoptikon-grupp.
Tl se här Gustaf den III och gunstlingen Mau- L itz Armfelt uti konungens lilla kabinett i opera- huset, just det kabinett, i hvilket han blef införd efter det mördande skottet på maskeradbalen den 16 mars.
Konungen och Armfelt tyckas rådslå om någon för teatern viktig angelägenhet.
Grup- pen är bra tänkt, men icke väl utförd.
Ansikte- na borde åtminstone fått större likhet med ori- ginalen.
Äro vi älskare af porträtt, så finnes här en ovanligt rik och dyrbar samling, hopförd såväl från de offentliga samlingar i våra museer som ock från enskilda personer.
Bland dem, som särskildt kunna intressera damerna, ber jag att få påpeka den sköna bilden af Emilie Högqvist, målad af Södermark d. ä.
Dessa sköna ögon, hvilkas glans ofta doldes af bittra tårars flor, blicka på oss och liksom tigga om medlidande.
Hvile du i frid under cypres- sens skugga i det soliga Italiens jord, du kon- stens stackars barn från den kalla norden!
Här strax bredvid se vi de ädla dragen af Jenny Lind, med den rena blicken och det höga majestätet, som genom hela sitt lif och vandel höjde konstens anseende, icke endast i vårt land, utan i hela den civiliserade världen.
Hvad döden mejar hänsynslöst och hvad hans skördar äro stora!
Här äro bilderna af Louise Micha- eli, Fredrika Stenhammar, Anna Klemming, — man sluter ögonen och man tycker sig ännu förnim- ma de sköna rösternas välljud, men det är en villa blott.
De skära, rena tonerna ha dött bort för alltid.
Inom dramat och komediens område mötas våra blickar af bilderna af Elise Hvasser, Selma Hedin, Betty Almlöf — alla bortgångna, skördade af den obevekliges lie — men vi ha också de lefvande att fästa oss vid.
Se här våra gunstlingar den dag som är och vi skola hoppas att de stanna hos oss länge.
Här ha vi fruarna Linden och Östberg, vår operas nuvarande primadonnor, och här ha vi fru Hoving och den lilla käcka fru Hartmann vid Dramatiska teatern, samt dessutom en hel mängd koryféer från våra privata teatrar.
Porträttsamlingen är ovanligt fullständig och intressant.
Till sist ber jag endast få påpeka det stora porträttet af Kristina Nilsson, måladt af Alex, Cabanel, hvilket sitter i afdelningen till vänster.
Det är ovanligt likt och gifvet med sann konstnärlig brio.
Om damerna nu vilja taga de många montrerna i betraktande, så torde ni där finna icke så få saker af stort intresse.
Vi kunna ju börja här under Kristina Nilssons stora porträtt.
Här i montren finna vi, bland mycket annat, en gammal ful, något sprucken fiol.
Det är den, hvarmed den stora firade sångerskan som barn drog omkring på Smålands marknader för att förtjäna sitt bröd.
Hur annorlunda nu mot då och det bör förefalla sångerskan själf som en dröm — men en vacker dröm — om hur den lilla bondflickan blef dragen i en char af goda feer ur mörkret och upp på solberget i bländande ljus och glans.
Den lilla spruckna fiolen bör vara sångens drottning en dyrbar skatt.
Och här i samma låda se vi en gammal sko, — men ack, så liten.
Vet ni, mina damer, hvem den tillhört?
Jo, ingen mindre än Taglioni, den tjusande dansösen, inför hvars lilla tåspets den tiden hela det manliga Europa, med kejsare och konungar, rullade sig i stoftet.
Så tokiga äro vi lyckligtvis icke nu för tiden.
Gå vi öfver till den högra sidan, så finna vi flere ting, som fästa vår uppmärksamhet.
Till exempel Emilie Högqvists silfverharnesk, som hon begagnade såsom Orleanska jungfrun och hennes sidenfana.
I samma montre syns en gammal ganska illa medfaren muff af hvit broderad sammet.
Det är dock en märkvärdig muff — det är Annitas, den intriganta skådespelerskans, i » Debutanten och hennes far », och den har i tiden i samma roll begagnats af dotter, mor och mormor, nämligen af fru Betty Almlöf, af hennes mor fru Pierre Delande samt af dennas moder, fru Svanberg.
Det är ju en märkvärdig muff, som varit med nära ett århundrade i samma roll!
Efter Elise Hvasser finnas här många minnen.
De smycken hon erhöll af Louise Michaeli för instuderandet af Normas roll samt tacksamhets- adresser i mängd.
Här se vi också en praktfullt broderad klocksträng, hvilken har sin särskilda lilla historia.
Ni veta måhända, mina damer, att den glade konung Carl den X V älskade att omgifva sig med artister och sångare.
Det var egentligen ute på B l a n d nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af Ulriksdal dessa samkväm höllos och i dem tog äfven den goda drottning Lovisa gärna del.
Daniel Hvasser, konungens studentkamrat, och dennes fru, Elise Hvasser, voro själfskrifna och det uppstod snart en varm sympati mellan drott- ningen och den utmärkta skådespelerskan.
Till julen vågade Elise Hvasser uppvakta sin höga gynnarinna med en present — en broderad klock- sträng, hvartill Daniel Hvasser skref devisen: » O, höga drottning, till din säng Förlåt att jag mig vågar svinga, Ej du, blott jag, får vara sträng, Ditt kall är högt och mitt är ringa! » Men vi få ej upptaga Iduns spalter med flere utplock af detta slag.
Vare det nog sagdt, att denna lilla utställning är värd all uppmärksam- het och man har ingalunda förspillt den tid, man offrar åt densamma.
Den omfattar äfven en hel del äldre musikinstrument samt fotogra- fier öfver samtliga våra landsortsteatrar samt deras fasta sällskap under skilda år.
Icke minst roligt är att studera de gamla teateraffischerna, hvari- bland man till och med finner en med gamla originalet Sjövalls namn, förevigadt af August Blanche.
Han är således icke en myth!
Också ett sätt.
G ulli Öster behagade infinna sig på Ar- betsbi i morgon afton kl. 6 hos fru Elsa Olai.
Då värdinnan-arbetsgifvarinnan har mera förtroende för din färdighet i tun- gan är för din skicklighet i fingrarna, upp- manas du härmed vänligen att lämna fin- gerborgen hemma, men i stället taga med dig en nöjsam bok samt en klar och otrött- lig strupe till allmän uppbyggelse. » » Arbetsbi!
Konstigt namn på en frun- timmersbjudning!
Numera brukar man j u oftast dröna bort tiden på sådana till- ställningar.
Arbetsgifvarinnan!
Tänker hon till och med sätta sina gäster i arbete?
Då gör hon sig sannerligen onödigt besvär.
För mig ska hon åtminstone inte behöfva oroa sig.
Jag har j u min gamla halffär- diga lysduk att fingra på, om inte för an- nat så för att göra Lisa ett nöje, eftersom hon tycks vara så i arbetstagen.
Någon lektyr kommer jag däremot inte att bestå.
Fick nog och öfvernog, då jag sist hade valt bok för ett helt sällskap.
Hvarendaste en såg snedt på mig, till och med de, som inte hörde på, för de fingo ju inte prata i fred.
Och se ' n cirkulerade boken, som vi naturligtvis inte hunno läsa ut, or hand i hand och man skakade sina visa hufvud och korsade och beskärmade sig öfver min dåliga smak.
Den, som därför visligen stoppar fingerborgen i fickan och lämnar boken ' kvar på hyllan, det är allt lilla jag. » När Gulli vid utsatt tid trädde in i Olais förstuga, ljöd emot henne ett sorl, som verkligen påminte om surret i en bikupa.
Och när hon öppnade tamburdörren, blef likheten äfven ' synbar, ty där inne vim- lade om hvarandra ett tjugutal damer med den gladaste beskäftighet i uppsyn och later.
» Stig på, stig på, kära ni, så blir det mindre trångt för de andra.
Se här ha vi aftonens föreläsarinna!
Välkommen, lilla Gulli! » Lisa Olai tog väninnan i famnen.
» Som du såg, litade jag på ditt omdöme i fråga om lektyr.
Nå hvad tog d u?
» » Fingerborgen i stället för boken, kära Lisa.
När man blifvit så bränd som j a g sist hos Brobergs.
» » Skadar inte, lilla du.
Så mycket raskare kommer det att gå undan med fransarna. » » Fransarna?
Jag håller på med min gamla lysduk som vanligt.
» 1897 » Tokig, du!
Tror du man får sy till sig själf på ett Arbetsbi?
Jag tänkte du var inne i förhållandena.
Här skall i kväll knytas fransar till tre lufter gardiner, som jag skall öfverraska min Gustaf med, när han k o m - mer hem- igen på fredag.
Och nåde den, som lägger sig på latbänken! » » Det där var, minst sagdt, en smula ogeneradt.
» » Och praktiskt, eller hur?
Men lugna dig, lugna dig, söta du.
En annan gång komma vi till dig.
' Tjänster och gentjänster ' och ' Laget rundt ' är Arbetsbiets lösen.
Och du ska se, hvad du ska prisa den här insti- tutionen, när vi en gång i en handvänd- ning lappat upp ditt gamla linneförråd eller märkt några dussin lakan och handdukar åt dig. » » Ja, men sådant brukar jag låta en fat- tig änka få göra.
Och inte kan jag gärna ta förtjänsten ifrån henne.
» » Nej, det fattades bara!
Men vet du h v a d?
Du kan ställa till ett Arbetsbi för hennes räkning hemma hos dig.
Vi ska stoppa och laga allt hvad tygen hålla, och hon får betalningen som vanligt.
Det där kommer hvarken änkan eller hennes kassa att må illa af. » » Ja, men.
» » Se så, inget m u c k!
För litet se ' n voro vi hos fröken Svanlund och hjälpte en stac- kars flicka att kläda öfver styfningsfjädrar till militärmössor.
Och på fattiga tre tim- mar hade vi satt pli på hela svenska ar- mén — i det närmaste åtminstone.
Natur- ligtvis är det alltid bäst med sådant där enkelt arbete, som begrips af sig själft och som man inte behöfver resonnera om, för det tar tid.
Och till och med det tråki- gaste arbete går lätt i trefligt sällskap.
Ny- modiga påhitt, sa- d u?
Misstag, lilla vän!
Arbetsbina ha gamla anor.
Skillnaden är bara den, att förr i tiden bjöds man på korfstoppning och täckstickning och.
En liten påtår, fru " Wester? » Efter kaffet placerade sig sällskapet un- der skämt och glam kring det aflångt fyr- kantiga salsbordet.
Och nu började en de- batt om fördelningen af arbetet, som för de oinvigde — Gulli Öster och ingeniör Tollander — tycktes visa afgjorda tenden- ser att mynna ut i ett storartadt fiasko.
Ingeniören, som af sin lilla modiga fru i uppenbart trots mot Arbetsbi-stadgarna blif- vit insmugglad vid kaffebordet, fann sig i sin egenskap af man och tekniskt bildad sådan föranlåten att blanda sig i saken samt söka göra gällande en förnuftig indelnings- grund och reda ut den trassliga härfvan af röda tofsar, gula tofsar och blå tofsar jämte omläggning, uppklippning, omvir- ning, fästning, och nästning.
Men han fick, som han i tamburen snart missmodigt an- förtrodde sin äkta hälft, ej en syl i vädret för allt fruntimmerskacklet och aflägsnade sig med den dräpande anmärkningen, att » fruntimmer ä ' fruntimmer », och i den smärtsamma förvissningen, att på fredagen ej den minsta lilla franstofs skulle genom fönstret vifta välkommen till vännen Olai.
Men när damerna kacklat slut — och det hade de strax efter ingeniörens bedröfliga reträtt — fördelade de sig hastigt och lustigt i arbetslag af tre och tre, och se ' n gick fransmakeriet som en dans.
Tofs efter tofs i regnbågens gladaste färger radade konst- mässigt upp sig längs den på förhand fär- digvirkade bården, som tack vare dessa fylliga bihang snart rundade sig till bro- H U L T M A N S CACAO Redan 1 8 8 8 intygade prof. Joh.
IDUN 1897 kiga kullar, hvilka under aftonens lopp svällde ut till hela skimrande berg.
Och stämningen var hög.
Ingen satt surmulen och knåpade för sig själf, inga drogo sig tisslande och tasslande tillbaka i vrårna.
Det gemensamma arbetet ut- öfvade en underbart sammanhållande ver- kan.
De muntraste skärmytslingar om hvem som var skickligast utkämpades mel- lan de olika arbetslagen och mellan dessas medlemmar inbördes.
Gulli Öster, som i det maktpåliggande värfvet att » fästa ändan » nått en efter hennes eget förmenande häpnadsväckande färdighet, skröt så hejd- löst, att hon väckte allmän förargelse, men på samma gång som en synnerligen upp- piggande och värdefull ackvisition till hö- ger och vänster tingades på för stundande Arbetsbin.
Och öfverallt var värdinnan till hands med gladlynta, spelande infall, m e d fyllda vinglas, m e d sockrade apelsiner, kon- fekt och marmelad.
När Gulli vid 9-tiden under allmänt ju- bel afslutat sista tofsen, drogo sig gästerna in i salongen, där de, i afvaktan på supén, under stilla samspråk hvilade på sina lag- rar, i det glada och angenäma medvetan- det att hvar i sin mån ha bidragit till pry- dandet af det trefna och gästvänliga lilla, hemmet.
Torkel Berg.
Små utställningsfunderingar och litet annat smått oeh g-odt.
B r e f XIII.
M e t kan man kalla grufdrift med be- sked!
Det är alldeles otroligt!
En gruf va midt uppe på torra landet!
Men nog behöfs det » Storindustri » för att fram- bringa något dylikt, det är då visst och sannt!
Lycko var med mig i grufvan, efter jag lof- vat mig själf, att Kuffen, så vidt som på mig angår, aldrig ska behöfva sätta sin fot i en hiss vidare, vare sig den går uppåt eller nedåt.
Vete Gud, hur de bar sig åt hos Storindustrin, men djupt under jorden sänk- tes vi, så djupt, att vi såg himlen öfver oss som bara ett blått öga i en tratt!
Hela grufvan är efter naturen, och jag hoppas, att föraren med kolsäcken öfver luifvudet måtte vara efter naturen, han med, så ofantlig hygglig och städad var han — och kunnig!
Han visade oss omkring öfverallt, talade och förklarade som en den riktigaste före- läsare.
Till och med grufhästen, trind som en bock, inte något kapplöpningsskelett min- sann, och gruf pojken, som sitter bredvid och kör med dinglande ben, fick vi se!
» Och herrn trifs verkligen här nere? » sa jag till sist nyfiket, ty han hade något ömt i tonen, jag menar föraren, som bara den får, som talar o m något riktigt kärt.
Han for med handen öfver grufvans fuktiga väggar, det var hans enda svar.
» Men solen d å!
» » Solen ser vi j u ibland, då blir det fest, men man tycker inte o m att ha fest jämt.
Vi ha nöjen här nere med, må frun tro! » 261 Därmed förde han oss till ett litet rum, klädt med grönt, och där ett par ohyflade bord tycktes vänta på gäster!
» Det här är vår krog, » sa han muntert.
» F y!
» sa jag, » den hade ni gärna kunnat lämnat ofvan jord. » » Ä h, vi bara kallar den så!
Här nere super man inte! » (Mån tro, det inte i den tanken ligger någonting för Goodtemplarna att ta reda å!)
Litet emellan dök en arbetare m e d lampa på bröstet upp ur dunklet, och på afstånd hördes hackorna arbeta, doft och jämnt.
Ja, ett grufligt intressangt besök var det och väl värdt sina 50 öre, men nog var jag bra glad ändå att få sticka hufvudet ofvan jord, ty säga hvad man vill, så är det nog i den riktningen vi människor bäst tycker om att hålla » intelligensens ' kupa », som tokiga magister A x hemma brukade kalla sitt hufvud.
» Nå, ska vi ta oss en titt i maskinhallen nu, fru Petterkvist? » sa Lycko, när vi pro- menerade nedför Storindustrins imposangta trappa.
» Inte begriper jag maskiner, » sa jag tve- kande, fast bra smickrad, att han ville ha mitt tarfliga sällskap en stund till.
» Inte begriper jag fruntimmer, men jag skrifver o m dem ändå, » sa Lycko säfligt.
» Intressangtare ämnen än maskiner, de, » sa jag.
Lycko stack käppen i mun », såg alldeles ut som o m han tänkte säga något kvickt — men så teg han i stället.
Det är något så eget med Lycko.
— Han är som ett sandberg!
Bäst man tror att man har gräft sig framåt en liten bit, så — pang!
— ramlar, han ihop igen, och så står man framför presis samma väggar som förut.
Man ska bara inte vara » bangen » här i världen!!
Visst begriper jag maskiner!
Somliga begrep jag till och med båttre än upp- finnarna själfva, och jag vill just se någon som kan begripa mer!!
Prata bäst folk vill om tvättmaskiner och tvättmaskiner, så säger ändå jag af erfarenhet att ingenting går upp mot litet ordentlig björklut och två duktiga gummor, som kommer klockan två på morgonen och inte lägger fingrarna emellan.
Den enda fördelen med maskinerna är, att de inte dricker fullt så mycket kaffe, men så be- höfver de repareras jämt i refflorna i stället, och det behöfver då inte gummorna!
Stickar gör maskinerna så utsökt, att man just kan bli förargad, och stoppar korf och dito strumpor, och skalar äpplen och späckar stek gör de med.
P Ja, snart finns det ingen möjlighet för en husmor att utmärka sig inom något enda område, såvida det inte skulle vara som maskinsköterska, ty hellre än att låta ta lof ven af sig alldeles, så är det väl så godt att tjuta m e d maskin-ulfvarna!
Det intres- sangtaste af allt var, tyckte jag, en snällpräss, som var så kvick af sig, att den både satt {tror j a g!)
och tryckte och lade fram tidningar- na själf!
Det enda som fattades var pojkar för att bära omkring dem, men hvad det lider, så frambringar nog maskinen sådana med!
» Tänk, när uppfinningen blifvit så full- ändad, att den trycker tankarna direkt från författarnes hjärna, » sa jag tankfullt.
» Det vore rysligt! » sa Lycko och såg alldeles förfärad ut.
Nya mönster i klädningstyg väfda af gammalt ylle i förening * msd ull.
» H m, » sa jag, » beror väl på tankarne det! » Så var det någonting intressangt med en fotogenlampa, som dref hästkrafter, såvida det inte var hästkrafterna, som dref foto- genlampan?
Sådana där småsaker kan man inte hinna få reda på så där i en hast.
Allt nog, upp- finnaren hade fått pris, hvilket jag riktigt tycker han förtjänar, ty att han gjort något ofantligt mycket med en fotogenlampa, det var tydligt!
Så såg vi på motorer och retorer och på hästar och vagnar med kuskar, som hade bromsar både fram och bak, och på ladu- gårdar, som löste sig själfva och sprang sin väg, när det blef eldsvåda — och gud vet på inte allt hvad!
Till sist sa j a g: » Nå, hvar är de lefvande maskinerna ut- ställda d å?
» » Hvilka lefvande maskiner? » » Bodfröknarna och bodherrarna. » » Är de — » » Ja, så vidt jag vet, är det bara maski- ner, som kan gå hela dagen, alltid i sam- ma tempo, alltid lika fogliga jämna och presisa! » » Ä h, de maskinerna står mer än de går! » » Stor hvila i att stå, » sa jag. » » Bodsvalkan bör vara rätt skön nu i värmen, » sa Lycko riktigt fult likgiltigt.
» Lika skön som bodvärmen på vintern, » sa jag.
» När allt kommer omkring, så har de » lefvande maskinerna » det så rart, att de borde ställas ut bara för d e t!
» » Jag tror fru Petterkvist är satirisk? » » Satirisk?
N e j, det förstår jag mig inte på, men visst är, att om några behöfver hålla kongress, så är det bodfolket, t y att lef- vande människor ska både behandlas och betraktas som maskiner, d e t.
» » Inga missnöjets toner, fru Petterkvist! » sa Lycko. » Nu far vi hem (d. v. s. till Kuffen) m e d de elektriska båtarna!
De förtjänar också att ses! » » Kör i v i n d!
» sa jag nytert, just litet skamsen att ha gläntat på hjärtedörren mer än jag hade tänkt.
Det var ljuft känna hafsluften svalka sina kinder och än ljufvare att inte som vanligt få den uppblandad med bomolja och svettiga ma- skinister, och hur godt det var att slippa äntra i trapporna hallarna emellan, kan jag inte ens säga.
Jag önskar, att någon ville uppfinna guttaperkagångstigar fyllda med isvatten!
Det skulle smaka för heta fötter d e t!
Egentligen är det under- ligt, att inte Utställningen har uppfunnit dem, så som den har tänkt presis på allt.
Ja, på allt, såvida man inte räknar omöjlig- heten att få ordentlig mat för dem, som inte har råd att depangsera hur mycket som helst.
Men det ligger nog någon djup tanke i den anmodningen med, det är jag säker på!
Ruffen fann vi, och sedan var Lycko nog hygglig att hålla till godo med en liten enkel middag i sällskap med bara oss två småstadsbjörnar, ty björniga är vi små- stadsbor, det syns bäst det, nu när Stock- holmarna kilat sin väg.