Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enskilda associationer, under namn af privatbanker, hafva under de sista trettio åren sökt afhjelpa denna brist och hvad i deras förmåga stått velat lätta penningerörelsen inom provinserne; att deras verksamhet i flera fall välgörande verkat på möjligheten att al jordbruket i förskott kan utbetalas en hränvinsskatt, uppgående till cirka 1,500,000 R:dr mera än Statens alla ordinarie inkomster, visar att dessa bankinrättningar ej från Rikets Ständers sida förtjena det misstroende, som Rikets Ständers Bank ännu af gammal häfd synes hysa mot privatbankernas, i allmänna rörelsen med fullt förtroende nästan ensamt utelöpande sedelmynt.
Om dessa banker någon enda gång under siu .30-åriga verksamhet svikit det förtroende allmänheten för dem visat; om de ej med största noggrannhet, äfven under de brydsammaste affärsförhållanden, uppfyllt alla de förbindelser, som med deras bestånd och en rättvis billighet varit möjliga att fordra, skulle jag nu ej våga framkomma med ett yrkande, hvarigenom Staten erkände, ej blott dessa bankers soliditet, utan äfven deras både nytta och nödvändighet, då de lemna rörelsekapital till flere al våra näringar.
Såsom en rättvis gärd af detta erkännande från Statens sida yrkar jag derföre: “att Rikets Ständers Bank, i sina kassor och uppbörd, emottager och invexlar privatbankernas sedlar mot så billiga vilkor, som utan förlust för Riksbanken kan ske, samt att de privatbanker som sådant önska, må erhålla rätt att med Riksbanken öppna postrem iss vexel rörelse^.
Då jag ej eger den erfarenhet, sorn fordras för reglementerande i denna sak, ötverlemnar jag de närmare bestämmelserna härom till Rikets Ständers Bankoutskott.
Fr. Aug.
•292 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Hl:o «o«.
Af Fredrik August Forssbeck från Östergötlands län, angående åtskilliga ändringar af Kongl. Förordningen den 18
December 1863, om vilkoren för bränvins tillverkning.
Att bränvinsbränningen, ehuru eu loflig och af Staten erkänd näring, detta oaktadt på allt sätt under sednare tider försvårats, hvarigenom verklig våda vid den minsta uraktlåtenhet för producenten uppstår, är ett faktum, som i vår till frihet sträfvande tid mer än väl ådagalägger, hvad skydd jordbruket och en dess lofliga binäring har att påräkna.
Det statsekonomiska misstag man vid föregående riksdagar begått, att söka skilja brännerinäringen från dess moder, jordbruket, har redan visat så förderfliga följder, att striden härom, med säkerhet, redan är utkämpad.
Att af öfverdrifven samvetsömhet om Svenska folkets eviga väl, på allt sätt motarbeta en inhemsk närings tillvaro, men deremot ej söka förhindra importen af utländska vida mera förderfliga och förfalskade viner och spritdrycker, är en tvetydig ära, som detta folk, i sinom tid, skall veta till sin rätta halt värdera.
Då den af Kongl. Maj:t. tillsatta tullkomité, ehuru utom gränsen af sin befogenhet, dock ansett sig ej kunna undgå påpeka, i sitt med stor sakkännedom författade betänkande, de förderfliga och för jordbruket tryckande stadganden, som förefinnas i nuvarande bränvinslagstiftning, vågar jag på samma grunder anhålla, att de olycksbringande restriktioner, som nu hämma jordbrukets fria utveckling, må i någon ringa mån lättas, och jordbrukaren återfå åtminstone en skymt af sin urgamla rätt, att använda det sämre öfverskottet af sina alster till hvad honom godt synes.
Att jordbrukaren arbetar under en tryckande penningeförlägenhet, måste till en stor del tillskrifvas det sätt, hvarpå bränvinsskatten utgår; det är i andra näringar utan exempel, att skatt betalas i förskott, innan varan är tillverkad; att detta ännu hårdare bör tynga jordbruket, taller af sig sjelft, då kändt är dels jordbrukarens ringa rörelsekapital, dels det höga skattebeloppet af cirka Tio millioner, som inom en kortare tid drages från denna näring, för att nedläggas flere månader i Statens kassahvalf.
Jag föreslår derföre följande nödiga ändringar i Kongl.
Förordningen angående vilkoren för bränvins tillverkning af den 18 December 1863: l:o) att halfva bränvinsskatten för det anmälda beloppet må utbetalas i förskott, men å den andra hälften må lemnäs en månads anstånd, räknadt från den anmälda brännmånadens slut, mot säkerhet, som af Konungens Befallningshafvande godkännes; 2:o) att bränvinstillverkuingstiden utsträckes från den 15 Januari till den 15 April, och från den 15 Oktober till den 15 December, med rätt för tillverkaren att välja en, flera, eller alla dessa månader; Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
‘293 3:o) att minimi-tillverkningen nedsättes till 100 kannor per dygn, af 50 procents styrka; 4:o) att kontrollörens arfvode må nedsättas till högst 5 R:dr per dygn och minst 3 R:dr, samt vittnets till 1 R:dr, och att samma kontrollör, så vidt ske kan, användes vid flera närbelägna brännerier; 5:o) att tillverkningsafgiften nedsättes till 50 öre per kanna om 50 procents styrka vid 15 graders värme.
Om remiss till vederbörligt Utskott auhålles.
Fr. Åug. Forssbeck, från Östergötlands län. »i:© «or Af August Danielsson från Norrbottens län, om anslag för anläggning af väg från kustlandet vid Piteå till Arvidsjaurs kyrka.
För några år sedan uppstod fråga att anlägga en väg från kustlandet i Piteå till Arvidsjaurs kyrko- och marknadsplats inom Norrbottens län, samt att kostnadsförslag deröfver skulle upprättas.
Undersökningen verkställdes å tvänne olika linier at en civilingeniör, vid namn Larsson.
Dervid föredrogs såsom mera lämplig den södra linien eller mellan Roknäs bv i Piteå socken och ofvannämnda kyrkoplats och uppgick kostnadsförslag^ för denna vägsträcka till ‘211,000 R:dr R:mt.
Piteå socknemän, som nogsamt insågo, att allenast Arvidsjaurs lappmark skulle draga fördel af denna väg, satte i fråga hvilken som borde skyldig kännas uppbryta | och framgent underhålla densamma.
En långvarig rättegång uppstod och måste förty utsocknenämnd kallas, för att målet handlägga.
Denna nämnd kallades från Råneå socken och utgjordes af personer, som voro boende på 12 å 15 mils afstånd från,^Piteå och ännu flera mils afstånd från den vägsträckning, hvarom fråga var.
Häradsrätten sammanträdde å tingstället i Piteå gamla stad; och utan ringaste lokalkännedom nedsatte densamma det af Larsson upprättade kostnadsförslaget från 211,000 till 109,000 R:dr R:mt.
294 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Detta Häradsrättens utlåtande underställdes Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes pröfning och blef faststäldt, med förklaring tillika: att det ej skulle öfverstiga Piteå och Arvidsjaurs socknemäns förmåga, att, om statsanslag kunde erhållas eller icke, uppbryta och framgent underhålla berörda vägsträcka.
Emot detta beslut anförde
Piteå och Arvidsjaurs socknemän besvär hos Kongl.
Kammar-kollegium, som förklarade att socknemännen skulle vara frikallade från brytningen af vägen, men om vägen komme att genom anslag af Staten brytas, densamma skulle af socknemännen för framtiden underhållas.
Efter detta utslags erhållande lät framlidne landshöfdingen m. m.
Widmark utlysa sockenstämma i Piteå landsförsamling och inställde sig personligen vid dess hållande.
Han gjorde dervid den framställning att socknemännen, som nu en längre tid påkostat stora summor för denna sak, skulle nu frånträda all vidare rättegång derom, samt förklarade dessutom, att han sjelf skulle besörja och föranstalta, det vägbrytningen blefve så lätt och lindrig, att socknemännen ej skulle derigenom åsamkas någon kostnad.
Hvar och en, sorn i ringa mån kände landshöfding Widmarks förmåga att inverka på allmogen, kan lätt inse att hans förslag antogs, ehuru efter många motsägelser och en lång diskussion.
En vägbyggnadsdirektion valdes ocb arbetet påbörjades samt har nu fortgått, så att omkring 3 mils väg från Roknäs by under October detta år skulle afsynas.
Ungefärligen lika lång vägsträcka har ifrån Arvidsjaurs kyrkoplats blifvit bruten fram mot Roknäs, men ännu återstå mellan de sålunda brutna vägarnes ändpunkter emellan 4 å 5 mil.
Arbetet å den brutna vägen har bedrifvits dels genom legda dagsverkare, dels genom turdagsverken inom socltnarne, dels genom beting och dels genom entreprenad, för att i möjligaste måtto åstadkomma den minsta kostnad.
Oaktadt detta hafva dock socknemännen blifvit drabbade af en alltför kännbar kostnad, för hvilkens belopp jag nu för tillfället ej kan redogöra, men jag tilltror mig kunna utreda, att det statsbidrag vi erhållit af de medel, som Rikets Ständer för dylika ändamål ställt till Kongl. Majrts disposition, knappt motsvarar hälften af verkliga kostnaden.
Häradsrättens förfarande, att nedsätta det af sakkunnig person upprättade kostnadsförslaget med icke mindre än 102,000 R:dr, synes gifva fullt stöd åt min anhållan det Rikets Ständer måtte på ett eller annat sätt underlätta denna för Piteå socken hårdt tryckande väganläggning, hvilken, såsom jag förutnämnt, kommer allenast Arvidsjaurs lappmarks församling till godo.
Härvid bör icke förbises, att
Staten från nämnde lappmark, i händelse dess kommunikationer med kustlandet, underlättas, inom en kort framtid kan påräkna större inkomster än hitintills.
Hemman komma otvifvelaktigt att anläggas och skattläggas samt lappmarken, hvad den svenska jordbrukande klassen beträffar, ställas i samma kategori som kustlandet.
Slutligen får jag fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derå att ifrågavarande ort under de sistförflutna fyra åren drabbats af svår missvext, så att de aldra flesta af dess inbyggare hafva svårt att lifnära sig, mycket mindre att bidraga till kostsamma väganläggningar.
Som jag för närvarande ej är i tillfälle att med vederbörliga handlingar styrka allt hvad jag härofvan anfört, får jag vördsamt anhålla, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 208, 295 att denna motion varder till Stats-Utskottet öfverlemnad, med för mig öppen lemnad ratt art derstädes inlemna alla till detta ärende hörande hand lingar.
Danielsson, från Norrbottens län. X:t> 908.
Af Angust Danielsson från Norrbottens län, om anläggande af nybyggen pä Kronans marker inom Norrbottens län, m. ni.
Frågan om användandet af Kronans oafvittrade marker i de norra länen bar hittills blifvit olika bedömd, allt till följd af den större eller mindre sakkännedom — ja till och med brist derpå — hvarunder den blifvit behandlad.
Den kan dock numera anses vara löst med den största sakkännedom, som står till buds.
Maj:ts Befallningshafvande i Norrbottens län har nemligen i fråga om användandet af dylik mark inom en socken af sagda län fått tillfälle att inför Kongl.
Maj:t afgifva underdånigt yttrande om frågans allmänna sidor samt vigten af landets uppodling och frostländighetens undanrödjande, och dervid uttalat så sanna och sunda samt på ortliga förhållanden grundade åsigter, att hvar och en, som med orten eger närmare bekantskap, deruti måste instämma.
Under biläggande af sagda utlåtande vågar jag i denna min motion åberopa de deri uttalade åsigter och får vördsamt hemställa att Rikets Ständer måtte för sin del besluta: att de Kronans marker, hvarå finnas odlingstillfällen, såväl till åker som till äng till sådan rymd, att derå hemman eller så kallade kronotorp kunna grundas, må användas till nybyggen, men deremot, att de marker, som sakna sådana lågenheter, måtte anslås till skogsbruk och ställas under allmän vård; att enär odlingsmarken naturligtvis är ringa i förhållande till den stora skogsarealen samt svårare att urskilja än skogarne, som genast falla i ögonen, bestämmandet af hvad till hemmansanläggningar eller skogsbruk tjenlig! är, icke ensidigt må försiggå på det sätt att först vissa rymder till skogsbruk aftagas, utan blifva föremål för sakkunnige mäns åtgärd efter noggrann undersökning vid allmän afvittring, hvars *296 Motioner i Bonde-Ståndet 1805.
N:o 209. afslutande är så mycket snarare att förutse, som ekonomiska karteverkets mätningar till betydligaste delen äro fulländade; att vid sagda afvittring tillses bör, att såväl hemmanen som öfverblifva skogsrymderna gifvas lämpligaste form; att landets uppodling genom hemmansanläggningar och nppbrukande oförbindradt må fortgå, änskönt afverkning af skog till den kraft och verkan sådant kan medföra, å vissa trakter må förbjudas; samt att smärre trakter af Kronans skogar omkring bebodda delar af landet och ej i aflägsnare ödemarker inrättas till mönsterparker, der skogsplantering, skötsel och vård till föresyn bedrifves, helst det är att hoppas, att vården af små trakter med sådan belägenhet skall vara möjlig; och slutligen att alla åboerne på de hemman och nybyggen, som hädanefter omföras till skatte, må tillförbindas att i afseende på skogens begagnande ställa sig till efterrättelse vederbörligen fastställda hushållnings- och afverkningsplaner, vid ansvar som för å,verkan.
Om remiss anhålles. Stockholm den 14 November 1865.
Alt q.
Dan ielsson, från Norrbottens län.
H:o 909.
Af Angust Danielsson från Norrbottens län, om utfärdande af förhud mot utförsel frän Norrbottens län af plank och bräder under viss bredd, rn. m.
Under åberopande af samt i sammanhang med den motion, jag framställt rörande användandet af Kronans oafvittrade marker i Norrbottens lån, får jag, hvad beträffar skogarne inom samma län, anföra följande:
Skogarnc inom Norrbottens län utgöra en sammanlagd yta af femhundra qvadrat.mil, Befallningshafvande, som äfven landsting och hushållningssällskap uti underdåniga ansökningar till Kongl. Majit, enstämmigt vitsordat, att enda vilkoret för desammas skyddande mot förstörelse samt för ortens beboelighet och förkofran, är förbud mot skogs utförande från Norrbottens län.
Endast Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o '209. 297 Endast genom förbud mot omogen skogs utförande, vare sig den är från privatas eller Kronans områden hemtad, men ingalunda genom bevakning, hvilkens aflöning skulle många gånger uppsluka skogarnes värde, kunna dessa och landet räddas.
Man tänke sig blott huru många jägeribetjenter, som erfordras, att freda en enda i ödemarken belägen qvadratmil skog från åverkan, och man skall häpna öfver erforderliga antalet till 940 sådana mil.
Det synes ock bårdt om ett land, hvilket genom sina ombud vid ortens allmänna sammankomster och sin länsstyrelse anropar om sin räddning, skall nekas medlet dertill.
Må andra utvägar föreskrifvas för andra orter, men för Norrbotten äro de vanmägtiga eller hvad skulle öfriga riket lida genom bifall tili det af Norrbotten begärda förbudet ?
Af hvilken oändlig vigt de stora skogarne äro för detta län inses lätt, då man tager i betraktande att marken der tvåtredjedelar af året ligger frusen.
Jordbrukarens naturliga sysselsättning under en de! af den långa vintern måste i ett sådant land blifva arbete i skogen, för att med behållningen deraf kunna öka arbetsstyrkan under den korta sommaren, om icke missvexter nödga honom att använda vinterförtjensten på sitt uppehälle.
Man har trott, att skogarne skola lida genom hemmansanläggningar och derföre föreslagit förbud deremot.
För min del är jag af den öfvertygelse, att om man kan skydda skogarne genom bevakning derå, då de benämnas parker eller kronoskogar, så kan man det äfven om de heta kronohemman.
Averkaren, som i hvilketdera fallet som helt alltid har lokala förhållanden på sin sida, gör visst icke afseende på namnet.
Nej! om man vill saken, måste man ock vilja medlet — förbud mot omogen skogs utförande, som är deu naturligaste, billigaste, för sedlighetens bevaraude ändamålsenligaste samt för Staten och befolkningen den mest lönande kronoparken i Norrbottens län.
Misslyckade skördar och bland tyngder i synnerhet den tryckande fattigvården hafva redan bragt mången jordbrukare till det förtviflade beslutet, att öfvergifva sin fädernejord och flytta till annat land.
Erfarenheten har derföre visat, att tiden nu är inne att börja odla dälderua och bevara skogen på de stora och höga hedlanden samt att icke genom uraktlåtet begagnande af det enda naturliga medlet — underlätta den fattigvården rekryterande inhysesklassens förökning.
I betraktande häraf och med tanken på de fördelar, som härigenom i en framtid skola komma skogarne och befolkningen i Norrbottens län till godo, vågar jag vördsamt hemställa, att förbud må utfärdas mot utförsel från Norrbottens län af plank och bräder under 5T8ö:dels tums bredd, dels ock af bjelkar och sparrar samt annan ämnesved under 5 tum, allt decimalmått i fyrkant.
Danielsson, från Norrbottens län.
Prot. 1865 Sf 1866. 11 Sami. 4 A/d. 38 298 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o ‘lid.
\:0 910.
Af Angust Danielsson från Norrbottens län, om ändring af nu gällande stadganden i fråga om vilkoren för klyfning af hemman.
Uti lagstiftningen har den grundsatsen blifvit lemnad åsido, att jordegendomar borde ostyckade bibehållas inom slägten, då deremot den åsigten allt mer gjort sig gällande, att hvarje samhällsmedlem, som vill sig ärligen försörja, hör sättas i tillfälle dertill.
Ett väsendtligt hinder derför har varit och förefinnes ännu i föreskrifterna i Kongl.
Förordningen den 6 Augusti 1864, angående grunderna och vilkoren för hemmansklyfning och jordafsöndring, hvarföre dessa böra, såvidt ske kan, ändras och rättigheten att klyfva hemman dels göras oberoende af olika uppfattning vid besutenhetsvärderingar, dels ock bringas i närmare öfverensstämmelse med fordringarne på ett ändamålsenligt och för jordegaren mest vinstgifvande brukningssätt.
Utklyfniug af mindre hemman medför dessutom icke samma olägenheter i afseende å skog och betesmark, som äro förenade med jordafsöndringar, då innehafvare ofta förorsaka stort ohägn af brist på betesmark och skog.
Bestämmandet af ett visst tunnlandtal i odlad eller odlingsbar vidd, med den andel i skog och mark, som den utklyfna hemmansdelen minst bör innehålla, synes böra ega företräde framför nu gällande stadganden för besutenhetsberäkningen, enär det alltid blir lättare att afgöra, om en utklyfven del är odlingsbar, än huru många personer derå kunna hafva sin bergning och huru många kreatur den kan föda, hvarförutan ett sådant stadgande alltid skulle sporra nya egaren till odling, för att i händelse af lösningsanspråk ådagalägga den utklyfna jordens duglighet till odling.
Det har ock visat sig af jordafsöndringar och förhållandet med städernas jord, att tunnland talet ej behöfver vara särdeles stort, för att åboen derå väl kan berga sig.
Grunden för hemmantalets bestämmande finnes i 19 § af åberopade Förordning gifven.
Men om man ock ej vill frångå principen, att klufven hemmansdel, med beräkning af odlingstillfällen och biförtjenster, minst skall lemna bergning åt frenne personer, kunna utfodra två kor och fem får, samt föda tvänne dragoxar eller en häst, hvarken vara billiga eller rigtigt af vägda.
Det faller nemligen genast i ögonen, att dragkraften i en sådan egendom icke står i något proportionerligt förhållande till öfriga fordringar och att något jordbruk föga kan bära sig, om jemförelsevis så ansenlig dragkraft skall derå underhållas, som här föreskrifves.
Sådant bevises ock deraf, att mångå hemmansegare liksom innehafvare af afsöndrad jord och stadsegor finna fördelaktigast, att icke å sina små egor underhålla dragare, icke som kunde dragkraften derå undvaras, Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
299 utan emedan de inse, att denna med minsta kostnad genom arbetsbyte erhålles, till följd hvaraf deras egendom lemnar långt större behållning än om derå dragare skulle framfödas.
Det lider dessutom intet tvifvel, att en liten egendom, vä) skött med egna krafter, gifver egaren mera vinst än en större, hvartill fordras legda arbetare.
Att likväl utan all begränsning medgifva hemmansklyfningar, synes hvarken öfverensstämma med en klok hushållning eller ensi verkställigheten, med bibehållande af grunderna för ett rationclt jordbruk, kunna utföras, der jorden icke genom laga skiften samt stor- och enskiften blifvit så sammanlagd, som 1827 års skiftesstadga fordrar.
Jag vågar derföre hemställa, att hemman, af hvad natur som helst, med undantag af lotshemman, skattehemman oskiljaktiga från bruk, samt nybyggen, som icke till någon del ingått i skatt, må, såvida deras egor undergått laga skifte eller eljest icke ligga i flera skiften än 1827 års skiftesstadga högst medgifver, få klyfvas utan annan begränsning i afseende på storlek, än att hvarje hemmansdel utom andel i skog och betesmark samt öfriga förmåner och rättigheter, innehåller minst fem geometriska, till odling af säd och foder dugliga tunnland, i hvilket fall hemmantalet bestämmes enligt grunderna i 19 § af förenämnda Kongl. Förordning den 6 Augusti 18(54; eller, om detta icke anses lämpligt, utan fordringarna på en viss afkastning böra bibehållas, att orden “en häst eller ett par dragoxar*1 må uti 2 § i författningen utgå; att följaktligen de sex första §§ i enlighet med nu uttalade åsigter ändras eller upphäfvas; att orden “här ofvan*' uti 14 §, 1 mom. och “i denna förordning“ uti 19 §, 1 mom. uteslutes samt att förändringen tillämpas genast efter derom utfärdad förordning.
Danielsson. från Norrbottens län. 300 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N\o 211.
H>*o 911.
Af Allgust Danielsson från Norrbottens län, om anslag för anställande af en särskild distriktsläkare i Neder-Luleå socken.
Neder-Luleå socknemän hafva sedan äldre tider tillbaka varit i åtnjutande af läkarevård, som utöfvas af den i Luleå stad eller en mil från sockenkyrka bosatte läkaren, hvilkens verksamhet då omfattade Piteå, Arvidsjaurs, Arjeplough, Jockmocks, Öfver-Luleå och Neder-Luleå socknar.
Så länge var allt bra, men efter denna läkares afgång ur tjensten för några år sedan ansåg man nödigt att indela berörda distriktet i tvänne, innefattande det ena Piteå, Arvidsjaurs och Arjeplougs socknar med station i Öijebyn inom Piteå socken, samt Jockmocks, Öfver-Luleå och Neder-Luleå socknar med station i Boden inom Öfver-Luleå socken, hvilka läkarebeställningar äfven äro besatta.
Deraf blef nu en följd, att Neder Luleå socknemän, hvilka förut lätteligen kunnat anlita läkare vid förekommande sjukdomsfall, numera äro nästan i saknad af ordinarie läkare, emedan många af Neder-Luleå socknemän, som hafva feni till och med sex mil till läkarestation i Boden, vid ankomsten dit finna läkaren bortfaren till annan del af distriktet, som har en utsträckning af 40 mil mellan Bottniska viken och riksgränsen emot Norge.
Också hafva sjukdomar och död ohejdadt rasat bland befolkningen och ökat dödligheten under de sista åren; flera personer af samma familj hafva hastigt aflidit, utan att hjelp kunnat mellankomma.
Många nedslående exempel skulle i detta afseende kunna anföras.
På tillstyrkan af Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande i länet förordnades visserligen sistlidne höst af Kongl.
Sundhets-kollegium en extra läkare att vid sjukvården inom Neder-Luleå socken biträda; men med oro emotser jag de betänkliga faror och olägenheter, som skulle uppstå, om Neder-Luleå socknemän åter lemnades i sitt öde, utan annan tillgång till läkare, än den i Boden stationerade; också har med anledning häraf bland socknemä.nnen varmt uttalat sig den önskan, att komma i erhållande af en särskild provincialläkare med station i gamla Luleå stad, helst Luleå nya stad, eller den nuvarande residensstaden, icke är i saknad af läkare, nemligen en gemensam för staden och lazarettet, då socknemännen gerna ville åtaga sig att till den nya läkaren bestå, jemte fri bostad, någon kontant ersättning.
Det är mig derföre en pligt att hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte tillåta, det Neder-Luleå socken blifver ett särskildt provincialläkaredistrikt med station i Luleå gamla stad, såsom varande medelpunkten i socknen, samt att anslag af allmänna medel måtte utgå till den derstädes stationerade nya läkaren, med vilkor att socknemännen böra utom boställe tillägga densamma något årligt arfvode.
Stockholm den 14 November 18fi5.
N:o 212. 301 Af Angust Danielsson från Norrbottens län, om ändring af 10 § i 12 Kap. Årfda-Balken.
Vid tillämpningen af 12 Kap. 10 § Ärfda-Balken hafva å många orter uppstått tvifvelsmål om rättvisan af detta lagstadgande, isynnerhet då det bo, som skall skiftas, är af ringa beskaffenhet.
Fall kunna inträffa, att bägge makarne samtidigt aflida och efterlemna barn af olika åldrar, t. ex. ett å 15 år och derutöfver och ett å 2 år.
Enligt nu gällande lagstadgande skulle den fullvuxne eller den, som åtnjutit föräldravård och derigenom kommit på den ståndpunkt, att densamma kan sig sjelf försörja, dela arfvet i jemngoda lotter med sina yngre syskon, som ännu tarfva den noggrannaste vård.
Är nu arfvet så ringa att 1, 2 å 300