Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Schumanns sagodikt fick i allmänhet ett vida bättre utförande än den första tonsätt- ningen å programmet.
Solister för aftonen voro, utom fru Linden, fröken Morduch, hrr Bratbost, A. Strandberg o c h Dorph m. fl.
Det hela leddes af hr A.
Konserten i Östermalms kyrka sistl. lördag — för att nu gå i kronologisk ordning — till förmån för den sjuke operasångaren Strömberg, hade öfver - fyllt det vackra templet med en andäktigt lyss- nande publik.
Programmet var utmärkt och ut- förandet öfver hela linien godt, Särskildt anslå- ende voro de båda körerna ur » Vikingarne » o c h » Den stumma », hvilka utfördes af k. operans kör- personal och flere solister under anförande af hr Rundberg.
Rummets helgd lade band på publi- kens benägenhet att applådera, ända till dess frö- ken Labia sjungit bönen ur » Tannhäuser ».
Hen- nes förträffliga utförande häraf bröt tystnaden, och tempelhvalfven genljödo af lifliga applåder.
Samma bifall kom äfven hr Marteau till del, hvilken in- trädt i stället för hr Ödmann o c h med utsökt känsla föredrog en violinromans af Svendsen.
Bi- trädande voro för öfrigt de flesta af k. operans solister, bland dem fruarna Östberg o c h Linden samt fröknarna Karlsohn, Holmstrand o c h Almati.
Önskligt hade varit, om de olika numren kunnat beledsagas af orkesterackompagnement.
Hr Sven Scholander, vår förträfflige Bellmanssån- gare, gifver om måndag en musik- o c h Bellmans- afton i Vetenskapsakademiens hörsal.
Att här kommer att bli rusning efter biljetterna, torde man med all säkerhet kunna förutsäga.
operan har återupptagit den utslitna ope- ran » Ernani », hvilken dock ej länge torde komma att hålla sig uppe på repertoaren.
Det är egent- ligen fru Östberg, s o m här i någon mån kan bi- draga att hålla intresset för operan uppe.
På onsdagen i denna vecka börjar en tysk operatenor hr N. Rothmiihl gastera å k. operan härstädes.
Början göres med » Hugenotterna », i hvilken opera hr R.
utför Raouls parti.
Valentine återgifves af fröken Labia.
Dramatiska teatern har under den gångna veckan bjudit på ett intressant program, som flere kvällar till sista plats fyllt salongen.
Fru Helfrid Kinmanssons gästspel i » Evas systrar » har därvid tydligen varit den ej minsta dragningskraften.
Den penna, som för ett par veckor sedan tecknade den literära ramen till fru Kinmanssons bild i vår tidning, har så träffande o c h uttömmande karak- täriserat hennes konst, att vi här ej behöfva inlåtet oss på några upprepningar.
Det må endast sägas, att den tillfullo bevisade sig ha alla sina älskvärda egenskaper i behåll, o c h den hjärtlighet, hvarmed publiken hälsade gamla » fröken Sally », var en väl- förtjänt hyllning åt ett spel, som i enkelhet och vinnande natur finner sina bästa o c h verknings- fullaste medel.
Henri Marteaus mâtiné i Musikaliska akademien i söndags hade naturligtvis dragit fullt hus.
Äfven nu bjöd den unge konstnären på ett till stor del nytt program ur sin rika repertoar.
Sålunda upp- tog detsamma bland annat Vieuxtemps ' konsert n:r 4 och Wieniawskis » Airs Russes », båda för- träffligt utförda.
Bland de öfriga numren anslogo särskildt Godards adagio, Brahms ' ungerska dans och Vieuxtemps ' Rêverie.
— Fröken Labia sjöng ett par italienska sånger samt en aria ur operan » Puritanerna », o c h vi hafva sällan hört den unga framstående sångerskan så till sin fördel.
Sär- skildt visade hon sig i det sistnämnda numret för- foga öfver en ingaluuda vanlig strupfärdighet.
Hen- nes omfångsrika och klangfulla stämma samt hen- nes vackra och okonstlade föredrag väckte ock formlig entusiasm och framkallade extranummer.
Hr Hjalmar Meissner ackompagnerade såväl hr Marteau som fröken Labia o c h detta på ett sätt, som länder honom till stort beröm.
Men äfven programmets öfriga o c h omfångsri- kaste del, Alfred de Mussets glänsande o c h poesi- mättade » proverb », » Lek ej med kärleken », är ägnad att i hög grad fängsla.
Den franske skal- dens nästan klassisk vordna dikt ställer stora och vanskliga kraf på skådespelarne.
Den tolkning, hufvudrollerna få på Dramatiska teatern, är emel- lertid värd stort erkännande, om än ej i allo tillfyl- lestgörande.
Fru Hovings Camille äger mycken vär- dighet o c h finhet, men för litet af svärmiskhet och glöd.
Detsamma kan nästan både erkännas o c h anmärkas om hr Skånbergs i e r d i c a n.
Ypperliga karaktärsstudier prestera hr Personne som den inskränkte gamle baronen o c h hr Grunder som den cyniske matdyrkaren guvernören.
Fröken Klefbergs dame Pluche passar ock förträffligt i ramen.
Mot iscensättningen, som är verkställd af hr Hjertstedt, kunna väl detaljanmärkningar göras, men i det hela är den ganska stilfull o c h lyckad.
Hr Marteau gifver ytterligare en mâtiné nästa söndag i Berns ' salong.
Fröken Hedvig Svenson, en ung pianist, gaf i måndags konsert i Vetenskapsakademien.
Hennes teknik är ännu ej färdig, men uppvisningen ådaga- lade, att fröken S. har förutsättningar att en gång efter fortsatta studier varda en god pianist.
Hon biträddes af fröken Labia och hr Aulin, hvilka båda väckte publikens lifliga bifall.
Kapellmästaren R. Henneberg gifver sin förut om- nämnda konsert i morgon lördag i Musikaliska aka- demien.
Programmets utmärkta beskaffenhet o c h de framstående förmågor, konsertgifvaren lyckats få till sitt förfogande, gifva konserten ett särskildt intresse.
Biträdande äro utom hofkapellet fru Dina Edling, fröken Fausta Labia och hr Salomon Smith.
Fru Lotten Dorch gifver med biträde af drama- tiska teaterns artister en mâtiné å k. operan sön- dagen 25 dennes.
Programmet upptager » Sällskap där man har tråkigt » med fru Dorch i sin gamla roll hertiginnan de Revill, hvarefter hon utför sömngångarscenen ur Macbeth.
Vi äro öfvertygade om, att den framstående skådespelerskan, hvars bortgång från vår främsta talscen allmänt beklagas, skall få glädja sig åt fullsatt salong.
Musikföreningens likaledes förut omnämnda kon- sert äger rum å Musikaliska akademien nästkom- mande tisdag med biträde af fru Edling, hrr Strand- berg, Salomon Smith o c h Carlander samt k. hof- T~1 J hiYTPÎl i n H / T « « 1 IVI 51 P S 3 I 51 Ä Ä Ä J^ierres fastrar.
Jacques Grangé dog, beslöto hans •Xj bägge systrar, Anne och Leontine, att ^?
ta den lille Pierre till sig, och som de alltid måste ha någonting att tvista om, de gamla flickorna, så började de nu tvista om, hvem af dem som skulle sköta om bar- net.
» Det är rent af ett brott att lämna Pierre i händerna på ett par sådana där gamla nuckor, » förklarade doktor About, som varit Jacques ' gode vän.
» Ja, inte förstå de att sköta ett barn, » svarade fru Carrel och tänkte på allt besvär hon hade med sin lille André, » de komma att alldeles skämma bort honom. » » Ifall de inte äta upp honom, ser- verad med tårtor och mandelmjölk, så göra de honom till hvad som är liktydigt med en narr — en snäll gosse! » fortsatte doktorn.
» Brrh!
K a n man tänka sig Dågonting löjli- gare än en sådan där bortpjåskad ung man, som inte vågar titta på en kvinna, som ber om lof att få gå på teatern, som tror på alla gamla, dumma legender, som går med gum- morna i kyrkan — är skenhelig, tillgjord, dum — en stackare, som ingenting sett af lifvet ... » » Tror ni, att de unge männen alltid lära det bästa ute i lifvet? » sade fru Carrel allvarligt.
» V i mödrar lämna dem renhjärtade och med obesudlade sinnen ifrån oss; hvad gör världen med dem, eftersom på få lyckliga äktenskap finnas.
D e flesta unga flickor gifta sig med de bästa föresatser att bli bra hustrur, men världen har gifvit män- nen afsmak för de husliga dygderna — de föredra det pikanta, det retande. » Doktorn försäkrade henne skrattande, att världen icke hade något bruk för hennes renhjärtade unge man, bad henne icke skämma bort sin André och att ibland titta till den lille Pierre.
Pierre var ett friskt och starkt barn, som ej tog någon skada af alla de sötsaker A n n e i hemlighet proppade i honom — i hemlig- het, emedan Leontine lutade åt den spartan- ska uppfostringsmetoden.
Leontine hade fö- resatt sig att göra Pierre till en hjälte, men en hjälte, som aldrig lämnade hemmet; hur hon tänkt sig en Alcibiades som en huslig ung man, meddelade hon icke Anne, hvilken drömde om att Pierre skulle bli skald.
För första gången i sitt lif funno systrarna sig vara eniga i en punkt, nämligen att Pierre var det märkvärdigaste barn aom någonsin funnits.
Sedan Jacques vuxit ifrån dem, hade de ej haft någon att ägna sig åt; deras lif hade varit tomt, glädjefattigt och utan mål, liksom alla gamla flickors är.
Och de hade blifvit bittra och sträfva till lynnet, allt efter som åren beröfvade dem de sista rester- na af deras ungdoms illusioner.
D å Pierres mor dog, hade A n n e erbjudit sig att ta hand om gossen, men Jacques betackade sig — hans son skulle icke uppfostras af en gam- mal, sentimental mamsell.
Anne erinrade sig ofta de orden då hon putsade Pierres näsa och lagade hans små jackor.
Leontine berättade för barnet om den store Condé, om Turenne, Bayard och Coeur de Lion, och var öfvertygad om att Jacques skulle gillat hent nes uppfostringsmetod.
Under de första åren hände det ofta, att systrarna kommo i häftig dispyt angående sina olika åsikter om, hur Pierre skulle skö- tas.
Men så småningom upphörde striderna.
Kärleken hade trängt in i deras hälft förtor- (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Vid un- dersökning af handelskemisten befunnen, enl. intyg,fullgod.
N v d a h l &amp; C:0 Stockholm, a Ntnrepian 2
1894 IDUN 380 kade hjärtan, sträfva och lynnen, tillmötesgående den gjorde mot uppmjukade deras han önskade välja vetenskaperna, Dessutom hvilken hon ansåg gäckande, långt hvarandra.
hade gossen ett eget sätt — hälft att föreslog dem öfverseende och bort hälft ogillande — att se pä dem, dâ de nå- visste, gon gäng tvistade i hans närvaro.
att H a n var icke partisk för någon af sina fastrar, den lille Pierre; dä han gjort sig illa eller ön- ex. icke Leontine De borde föra honom hemmet, och borde söka inträde af Anne, honom D e t var hans eget val och ogillades hans fastrar, hela emedan de måste undvara förmiddagarne.
det som rörde hans utveckling.
hänge Boulevardlifvet About skådespel, en lighetsfulla värld, syndens, Hans hvilken fastrarna kallade och synden frånstötande Han och annan gång vid den hem- och vidrigt vän, löjtnant gjorde intryck André endast ett på honom.
Carrel, kallade lexor, vände han sig till Leontine, som framkastade med glädje och stolthet lät använda sig som han besökte G r a n g é 3 och fann Pierre och de honom gamla i den gammal- A b o u t frågade, om icke hans fastrar aftvingat med hvar honom en ed att aldrig älska en kvinna eller skola, drig så Att skicka gossen i som doktor A b o u t föreslog, kunde al- komma i fråga.
mycket Doktorn fick brumma han ville — Pierre lämnade de damerna modiga anmärkningar då snuddade för var ett intressant han föredrog att förbli åskådare.
sina konversationslexikon.
små hånande Doktor i nöjen, hvilka unge män vanligtvis men akademien.
Slutet blef att han kom in på ämbetsmanna- banan.
fordrade endast att få behålla sia själf- sig åt, ägde ingen dragningskraft för honom.
A n n e, som i och stäudighet astronomien, att han i hemlighet skref poesi, tyckte han skade sig litet fickpengar, gick han alltid till och då han icke kom till rätta med från ett yrke.
t. tillsammans salongen, systrarna handarbete framför kakelugnen stycke därifrån vid sitt sitt och Pierre ett skrifbord.
Ibland röra den ett » helige kort.
Antonius », och doktor Och Pierre svarade, att han icke hade någonting emot att spela kort, men privatlärare an- läste han högt, ibland berättade Leontine hi- väl gick väl, tills Pierre blef storier från sin ungdom, om de glada balerna och icke var det väl kärlek som André hyste tio år, då han förklarade, att han ville gå i i för skolan.
ring, icke ifrån sig.
skaffades gar E n skicklig och allt Och h varken böner eller förmanin- förmådde rubba hans föresats — han ville ha kamrater att leka med och han ville gå i skolan som andra gossar.
Palais Royal under Ludvig Filips rege- om de glänsande festerna i Compiègne och Fontainebleau under det andra kejsardö- Leontine an- » Så » Men låt mig påminna dig, min käre Pierre, skulle väckt Pierres håg för sjöröfveri vor och skrifva vattvällingspoesi.
längtar efter " andra nöjen, min gosse, så kom på till mig, du. » Så länge doktorn endast gjor- och så voro de i full dispyt som förr.
Anne, de som ren äfven drabade fastrarna, gaf han svar på mindes broderns ord om hennes olämp- narr af honom, teg Pierre, men då sati- lighet som uppfostrarinna, var den första att tal.
ge tänkte doktorn, » han duger till ingenting an- vika för Pierres Leontine aldrig böner, och det upphörde att förebrå henne.
Sönda- garne tillbringade gossen i hemmet, och under veckan var det stående samtalsämnet mellan fastrarna Pierres märkvärdiga framsteg, flit och hans otroliga Då hans begåfning.
I, mina damer, mig käntien redan, Mitt Mia kara och näpna namn, Ty — låt mig se — för ej längre sedan Än niånen näst sist var i sitt nedan Hur Idun öppnat för mig sin famn.
Jag länge pinats och ännu lider Af fasa stel öfver vränga tider, Som jämna allting och rifva ned, Hvad förut stöttats af seklers sed.
Jag häller styft på den tid, som farit, Då böfviskt samspråk och höfrisk sed Bevis på bildning och vett ha varit Och ännu allting ej vreds på sned.
Blott fröknar i dussintal Här knuffas oläckt på jordens ring, För » jämnlikhet » höjes fylld pokal, Och nonsens pratas om ingenting.
Till bättre tider står dock mitt hopp, Ty än går solen väl en gång o p p Och lyser starkt på det goda, gamla, Som var för godt för att redan ramla.
Jag slutar som profetissa, Fast illa häcklad på alla håll!
Till dess — se här några ord att gissa Som rutats ut ur min klädningsfåll.
Ett ädelt namn ifrån forna tider, Som föll på ridderlig ungdoms lott; Nu allt på sned man j u städse vrider, Och namnet klingar ej fullt så godt.
Hvad förr fanns ofta i hvar mans vilja.
I sal af hvad satt en gång kung King?
Och hvad som brukas som mest till tilja.
Och hvad som säges om ruskig ting.
Hvad kommer kopparn att skifta färg?
Hvad alltid äger ju hvarje berg?
Hvem guler lustigt på grönklädd — hvad?
Pierre förde var onaturligt.
än att hänga öfver gummorna i spisel- vrån. » De InnehåUsförteeknmg.
Elisabet Kraflft; af Amanda Leffler.
— Mors visa; af Amalia Faklstedt.
— » Societéna » martyrer; af Maria Nyström.
— E n solglimt; af Elisabeth Kuylenstierna.
— U r drottning Sofias lif pä Ulriksdal; bref till Idun från — a —, — O m ansiktets vård; hvarje dam sin egen » facemasseusei, af Londonflicka.
— T i o julklapps-idéer; prisbelönade bland de insända bidragen till Iduns julklappsbazar.
— Pierres fastrar; skiss för Idun af Ina Stockenstrand.
kära gamla!
Pierre förstod dera så väl.
Det fanns intet offer så stort, att de ej skulle sökte att rätta sig efter H a n för- deras små egenheter Hvad finns i massor i större stad?
HOR Dalafolket en vacker sjö.
Af malm som brutits vid Gellivare, Af Floras barn får du två i rad.
N:r 53 Fredagen den 30 december 1892.
(263) Prenumerationspris pr å r: tdun med Modetidning och kolorerade planscher kr 8 — [dun m.
pl • 6 50 Idttn ensam &gt; i: — Byrå: Klara v. K y r k o g a t a 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
Frenumer sker i landsorten &amp; post- anstalt, i Stockholm hos redaktion Redaktör och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG Träffas a byrån kl. 1 2 - 1.
A l l a.
U t g i f n i n g s t i d: hvarje helgfri fredag L o s n u m m e r s p r i s 15 o r t (vid kompletteringar).
Gernandts Boktr.
Akttet).
För » Platssökande&gt; o. » Lediga platser- 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv Utländska annons.
70 öre pr nonp.-rad än under sin första barndom äro i behof af e. d.
Det finns ju så många goda sätt faderlig och moderlig omvårdnad.
Men här att härda det uppväxande släktet för lifvets gäller det, enligt min tanke, så oändligt myc- allvar och att förekomma pjunkig känslo- ket mera än att för tillfället bringa tröst samhet.
med anledning af en skråma, en söaderbru- Kärlekens språk är tåligt och mildt.
Barn ha ofantligt fina känseltrådar; de be- ten leksak eller dylikt.
Det gäller att för- höfva icke många gånger bli afspisade med Larmar ej, rasar ej, störtar ej vildt vår fva och behålla barnens förtroende för hårda ord eller öfverlägsen världsklokhet, för fram som en vårflods vatten.
kommande år; det gäller att hos dem in- att de skola alltmera sällan söka tröst hos Sakta det smeker likt sommarens vind planta en innerlig tro på, att föräldrarne far och mor och småningom törhända alldeles brännande panna och feberhet kind, hysa ett osvikligt intresse för allt, som rör upphöra därmed.
Antingen sluta de sig då deras barn; det gäller att bli delaktig äfven inom sig själfva och förbli dystra och inåt- hviskar i striden med modersröst af de rika ämnen till glädje och lycka, som vända kanske hela sitt lif igenom eller åt- styrkande tröst; ett sådant geraensamhetsförhållande skänker; minstone så länge, tills det i deras väg kväfcer det onda och dämpar det pockande, det gäller att lära barnen vägen till de hjär- kommer någon, som lyckas framkalla deras bedjande, lockande; tan, som af naturen stå dem rjärmast.
D e förtroende, och hvilken de då ägna all den föräldrar, som vilja bli fva för sina vuxna ömhet, som legat fördold hos dem.
Eller aldrig det klagar, barmar och gråter, barn allt livad man kan fordra, att de skola också — det är ju en af barnanaturens väl- ler och förlåter — vara, som vilja trösta och bistå dem, när signelser, att den har så stor lätthet att ac- kärlekens språk, del milda.
lifvets läxa pressar fram deras tårar, eller komodera sig — öppna de genast sitt hjärta Hugo Gyllander.
dela deras glädje, när lycka och framgång för och känna sig lyckliga hos hvem helst strö rosor på deras väg, de måste, för att annan, som med intresse hör på dem.
Men hinna detta stora mål, med kärlek och al- då beror det på en slump, om de råka ut drig svikande intresse taga del äfven af de för ett godt eller dåligt inflytande.
Det är smås förtroenden.
Den mor, som vill utöfva ju möjligt att föräldrar till sådana barn lyc- ett ädelt och godt inflytande på sina döttrar kas en gång i framtiden återvinna deras för- och söner till och med då, när hennes röst troende, men månne då bandet någonsin kan för alltid tystnat, bör under deras barndom blifva så fast och innerligt, som om det kny- stå i ett sådant förhållande till dem, som tes redan när den lille framjollrar sitt: » Tojka C " f A u, som själf känt lyckan af att få Stackelberg skildrar i den vackra dikten tåjana, mamma! » I torka bort dina småttingars tårar och » Min mammas förklädsband »: _r J att få dem att glömma de små sor- Det är alltid hårdt att förlora sina barns ' ^^^ ger och motgångar, som framkallat förtroende.
Men i synnerhet måste det kän- Men bäst i sysslorna hon gick, dem, du, som sett deras tacksamma och strå- nas smärtsamt, om man kan förebrå sig, att hon stannade och såg sig om — ett leende, en kyss jag fick.
lande blickar, då du varit i stånd att åter man stött dem ifrån sig just då, när man Jag vet så väl hvaraf det kom: bringa sol och glädje i deras lilla värld, du genom att deltaga i deras barndoms sorger det var min späda harnahand, skall säkert förstå mig, när jag säger, att och fröjder kunde ha vunnit dem kanske för som drog i hennes förklädsband.
» torka tårarne » är ett af de många uttryck lifvet.
från barnamun, som ljuda likt vacker musik Och om du nödgas lämna din plats på Jag, som en annan, mYngång led — i föräldrars öron.
jorden, innan du haft glädjen att se dina ty smärta ingen undangår.
harn fullvuxna, hur mycket betydelsefullare Att trösta och hjälpa barnen vid påkom- Om ögat eller hjärtat sved, och innerligare blir icke det minne du får mande bekymmer är både ansträngande och hvad mer!
— jag torkade min tår, såg glad ut och mitt sår förband lämna dem, om du den tid du var med tålamodsprövande.
Det kunde tyckas, som allt med min mammas förklädsband.
dem ägnade dem dina bästa krafter och var om största delen af detta arbete, åtminstone under barnens fem, sex första lefnadsår, skulle Att äfven barnens sorger, i förhållande till deras förnämsta stöd.
utan fara kunna lämnas åt andra personer, deras utvecklingsstadium, äro ingripande i de- Eller om en af dina små spränger sitt så att föräldrarne, särskildt modern, som ju ras själslif och lika intensiva som någonsin jordiska hölje för att utvecklas i andra sferer, oftast tages i anspråk af de små, finge till- de vuxnas, förbises allt för ofta.
Man borde tror du det då kan vara något värdt för dig, fälle att spara sina krafter för de tider, då ej bagatellisera de smås bekymmer och af- att du gjort hans korta jordelif) ju3t, varmt, sönerna och döttrarna råka ut för djupare, färda dem med sådana uttryck som » spar rikt och lyckligt, om förhållandet mellan dig mera verkliga sorger och i ändå högre grad dina tårar, tills du bättre behöfver dem » och honom varit sådant, att på din älskling Kärlekens språk Torka tdrarne!
DUN 44G Ett år, som gått, er närmre för Den tid, då våldet en gång dör, Då broderskapets fria band Skall binda samman land vid land.
1882 Ett år som gått — framåt, framåt På bildningens och ljusets stråt.
Bakom oss mörker, våld och strid • Framför oss sanning, rätt och frid.
p. kunna tillämpas Viktor Rydbergs ord i » Det döda barnet till det lefvande »: — — den lilla längtar mest igen till det hem, der han begråtes än.
Tyst som stjärnan sina strålar silar i gardinens flor vid fönsterskarm nalkas han den bädd, där mamma hvilar, lägger hufvudet till hennes barm.
Berättadt af henne själf oeh för Idun • uppteeknadt af Claes Lundin.
IlS alla tider har man velat roa sig, för femtio år sedan lika väl som i vår tid.
Redan då funno många, att nöjeslystnaden tillväxt i oroande grad, och att den » gamla goda » tidens eukelhet ooh förnöjsamma sin- nelag gifvit vika för ett betänkligt jäktande efter förströelser.
Sanningen är dock, att man i Stockholm ännu för ett haift hundra år se- dan icke hade tillgång på många nöjen utom- hus.
Till lofliga nöjen räknades källarlifvet för den manliga delen af stadens lägre bor- garskap, ehuru det visst icke anlitades af alla.
«r-i &amp; Det lägre borgerskapets kviunligamedlemmar kunde någon gång i sina manliga anförvand- ters sällskap besöka ett af » våffelbruken » vid Norrtullsgatan för att där rumla på färsköl och gräddvåfnor, men hos stadens konditorer iufunno de sig icke för annat än att möjligt- vis göra något litet uppköp för hemmet.
Så- som något märkvärdigt erinrar jag mig, att min far en gång under jultiden bjöd oss alla in på Schiilz ' konditori vid Drottninggatan (där G.
T. Palms skomakeriaffär nu är) för att se på julbordet oeh dricka choklad, en för oss alldeles ovanlig fest.
Ofta hörde jag min far klaga öfver, att gesällerna förstörde sin arbetsförtjänst på Eld- brasan vid Kindstugatan och Hvita hästen vid Stora Nygatan eller någon annan krog, där de råkade ut för eländiga hambusar och ständigt öfverlastade gardister, hvilka då hörde till hufvudstadens värsta slödder.
Kroglifvet var då vida råare än nu, har jag hört från trovärdigt håll, och gaf isynnerhet under söndagarne anledning till vilda uppträden och blodiga våldsamheter.
Bildningscirkeln var ännu ej upprättad, och arbetaren hade ingen annan tillflykt på söndagskvällen än den usla krogen.
Arbetarnes kvinnor fingo sitta en- samma hemma, såvida icke också de * gingo på krogen.
Förnämsta nöjet utomhus för den ordentli- gare och icke utfattiga delen af Stockholms befolkning var teatern.
Det fanns dock blott en en enda, den kungliga, som efter Drama- tiska teaterns i De la Gardiska palatset brand 1825 ägde endast en scen, i det nu nedrifua operahuset.
Annu står lifligt för mitt minne med hvilken outsäglig glädje jag tog emot Föräldrar!
Den bästa ^ALLSTRÖM.
den icke ofta förekommande underrättelsen, att jag på aftonen skulle få gä på spektaklet.
Det var en högtidsstund af oförgätligt inne- håll.
Jag njöt många timmar förut och brann af otålighet, att klockan skulle skrida fram till sex, vid hvilken tid vi begåfvo oss hem- ifrån.
Hvad det var makalöst vackert på Norrbro en sådan afton, äfven om det häll- regnade!
Och så festlig Gustaf Adolf såg ut!
Och hvad jag tyckte, att Kasten- hofshuset och de andra byggnaderna vid tor- get hade för palatslikt utseende.
Allra ståtligast fann jag dock operahuset, det gamla kära operahuset, som vi aldrig mera få se, men som var alla äkta stock- holmares förtjusning.
Hjärtat klappade våld- samt, då jag trädde in i stora förstugan, och det slog allt våldsammare, ju flere trappor jag kom upp.