Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utom dessa tvistefrågor, angående vidden af Tryckfrihetslagens rätta föremål, har i erfaheten förekommit ett fall, der denna lags tillämpning gil'vit mig anledning till allvarligt eftersinnande.
Det är föreskriften om qvarstad, som kommit i fråga; och det har blifvit af domstolar antaget, att qvarstad kunde beviljas på ännu ofärdiga exemplar af skrift, som funnes under tryckningsarbete.
Grunden härtill har blifvit hämtad derifrån, att vid lagligen förordnad och försiggående qvarstad å ett redan utgifvet nummer af tidningsblad, boktryckeriet funnits i verksamhet med uppsättning af ett annat, hvaraf äfven en del redan varit aftryckt och som befunnits i det närmaste af enahanda innehåll med det redan utgifna, i qvarstad tagna.
Som nu dessutom en annonce samma morgon utkommit om det ännu ofärdiga bladets utgifvande under dagens lopp; så har man vid detta förhållande betraktat qvarstadsförrättningen såsom ändamålslös, ifall den icke sträckte sig äfven till de duplettexemplar, hvilka med annat nummer voro under arbete, och derföre gillat, att äfven dessa ofärdiga exemplar blefvo med qvarstad belagda.
När man med detta förfarande jemförer de föreskrifter i Tryckfrihetsförordningen, som bestämma vilkoren för tillsyn öfver tryckfrihets missbruk; så finnér man, att denna tillsyn och dermed sammanhängande qvarstadsåtgärder aldrig kunna taga sin början förr, än skriftens utgifning skett, derest icke den anmälningsåtgärd blifvit försummad, hvilken uti 4 § 2 mom. af Tryckfrihetsförordningen förekommer; och hvarom der heter, att i samma stund, ej senare, än en skrift till försäljning elier till spridande på hvad annat sätt som helst, utgifves, ett exemplar skall aflemnas, i Stockholm hos Justitiä-Stats-Ministern, och i hvarje annan ort till hans förordnade Ombud.
Dessförinnan gäller den allmänna fredlysningen från tillsyn, hvarom 1 § 2 morn, stadgar i dessa ord: »Någon tryckningen föregående granskning af Skrift, »eller något förbud mot tryckning deraf skall ej äga rum.
Ej skall någon Skrift kunna, »före dess utgifvande, Boktryckare, Utgifvare eller Författare afiördras, ej eller något för »tryckningen eller utgifningen hinderligt inseende öfver Boktryckerier, eller Författare och Utgifvare, vara tillåtet.»
Så vida man icke skulle falla på den utvägen att anse detta förbud mot en tryckningen föregående granskning ej vara gällande, ända till dess tryckningen är fullbordad, utan granskning kunna anställas, så snart tryckningen är börjad; lärer det väl svårligen kunna bestridas, att det endast var genom en oloflig granskning som man vann kunskap derom, att de ännu icke färdigtryckta exemplaren voro af lika innehåll med det föregående lagligen sequestrerade numret.
Och hade man ej olagligen åtkommit denna kännedom af de båda särskilda numernas identitet; så bade man ej heller kunnat komma på den meningen, att qvarstaden å det ena varit ändamålslös, om ej sådan följt jemväl å det andra.
Men äfven i fall man varit berältigad att äga och åberopa denna kunskap om identiteten, kunde man icke derföre påstå, att genom iakttagande af den lagliga tiden för senare numrets sequestrerande någon ting varit förloradt i verksamheten af den tillsyn, som lagligen kunnat utöfvas mot senare numret.
Långt derifrån att tillfället till ofördröjligt sequestrerande vid utgifningstiden och efter erhållandet af det då aflemnade exemplar skulle kommit att saknas, hade endast den i förväg tillkomna varningen om tryckningens förehafvande, kändt äfven genom den utgångna annoncen, gifvit en eljest icke vanlig anledning att påskynda den redan nödig ansedda qvarstaden och derigenom bereda en kraftigare verkan deraf, än som kan af dylik qvarstad i allmänhet påräknas.
Kunde det här anmärkta förfarandet försvaras; så vore i och med detsamma äfven den åtgärden loflig, att af ett med qvarstad belagdt arbete våldsamt hindra en ny upplaga genom qvarstadens utsträckande till de under arbete varande exemplaren ark för ark.
Men erkännes detta vara stridande mot den i Tryckfrihetsförordningen beviljade fredlysning från all tryckningen föregående granskning; och beror det vid en ny upplagas utgifvande äfven så väl af utgifvarens omsorg att på eget ansvar förfoga om ändringar, hvarigenom anledningar till åtal kunna försvinna, som det af honom berott att på sitt ansvar bestämma innehållet af första upplagan; då är det väl ej mindre klart, att i förevarande fall utgifvaren ensam ägde tillse, huruvida han så val vid en ny, som vid den första upplagan af sitt tidningsnummer ville utsätta sig för oförändradt ansvar eller tillvägabringa förändringar, hvarigenom senare upplagan kunde mindre blottställas*).
I dessa ängsliga betraktejser ligger bland annat det svåraste af de bekymmer, som min embetsförvaltning medfört.
Atalet mot ett Akademiskt Consistorium för en i disciplinär afsigt begången förgripelse mot tryckfriheten har tillskyndat mig den kollision med högre myndigheters åtgärder, hvarom jag i en föregående berättelse talat; och jag har äfven af sakkunniga vänner fått höra missnöje öfver mitt förfarande i denna sak.
Hvad jag ej skall förneka är, att jag deruti kanhända gått till väga med nog mycken skyndsamhet, hvartill jag äfven funnit mig uppmanad genom förhållanden af egen beskaffenhet.
Men jag trodde från början icke, att jag behöfde bereda mig på en sådan strid, så till sägandes om hvarje fots bredd, i ett ämne, hvaraf ej blott grundsatsen, utan äfven den nödvändiga hufvudföljden genast föreföllo mig så ögonskenliga.
Nu är här tillagdt hvad jag haft att tillägga; och dermed har jag framställt den redovisning, som stått i min makt.
Om saken ändock icke är utredd; så lärer det ej bero af mig att bristen afhjelpa. *)
Ur icke att förfäkta ändamålsenligheten af det stadgande, som fördröjer ett tryckt arbetes meddelande åt Herr Justitia Statsministern ända till samma ögonblick, då arbetet till försäljning eller spridande ulgifvcs.
För vinnande af qvarstads ändamål hade onekligen kunnat vara behöfligt, att utgifningen ej fått ske förr, än en eller annan dag förflutit, efter det Herr Justitia Statsministern erhållit del af arbetet.
Härigenom blefve det omöjligt att med nu bruklig skyndsamhet utgifva tidningar, om man icke ville låta censurera dem; hvilket åter ej vore att påtänka för tidningar af annat innehåll än blotta nyheter och annoncer.
Annat är i allt fall frågan om en möjlig sådan förändring och annat, om lagen skall ållydas, sådan den finnes. /{.
Ombudsm. Emb.-Berältelse lill 1856 års riksdag.
9 Genom angifvelse har senast kommit till min kännedom ett förhållande, hvaraf ingen åtgärd kunnat följa, men som här ej får lemnäs obemält.
Fråga är deri väl icke omedelbarligen om tryckfrihet, men dock om en åtgärd, hvartill man hämtat anledning från den bevakning, hvilken enligt
Tryckfrihetsförordningen utöfvas öfver denna frihets bruk.
Hos Herr Justitia Statsministern hade anmälan skett om utgifvande af en periodisk skrift, kallad Likväl Fäderneslandet, och sådant bevis derom blifvit meddeladt, som Tryckfrihetsförordningens lista § 4 mom. föreskrifver.
Men en arbetskarl, som gjort denna anmälan och erhållit beviset, hade derefter först föryttrat detsamma till en boktryckare, af hvilken det blifvit i Justitia Statsexpeditionen utlöst, men sedermera hos Herr Justitia Statsministern förklarat detta bevis dödadt, återkalladt och sålunda ogiltigt, uti hvilkens hand det vara måtte, innan tidningens utgifvande ännu hunnit börjas.
I följd af denna återkallelse hade Poliskammaren i Stockholm blifvit anmodad att affordra Boktryckaren och till Justitiä Statsexpeditionen insända Herr Justitiä Statsministerns bevis; och detta hade försiggått på det sätt, att vite blifvit Boktryckaren förelagdt, och beviset derefter af honom till Poliskammaren aflemnadt.
Men som han ansett sig icke vara härtill skyldig, utan berättigad att i all händelse behålla denna handling, för hvilken han till arbetskarlen erlagt betalning, den han åtminstone trott sig kunna återfordra, innan handlingen kunde honom fråntagas; hvarföre han icke frivilligt underkastat sig föreläggandet om dess aflemnande; så har han uti ingifna klagoskrifter hos mig anhållit om åtal både emot Poliskammaren och emot Herr Justitiä Statsministern för det oriktiga förfarande, han sålunda ansett hafva sig öfvergått.
Hvad härvid först angick polismyndigheten, så har jag trott mig böra antaga, att om än den från Herr Justitiä Statsministern erhållna anmodan att affordra Boktryckaren det i fråga varande beviset saknade laglig giltighet, denna anmodan likväl icke så pålagligen legat utom Herr Justitiä Statsministerns behörighet, i anseende till hans befattning med bevakningen af tryckta skrifters utgifvande och meddelande af dertill nödiga bevis för utgifvare af periodiska skrifter, att det kunde skäligen läggas polismyndigheten till last att hafva genom efterkommande af Herr Justitiä Statsministerns begäran sträckt sin åtgärd längre, än rätteligen ske bordt.
Jag har således icke ansett mig befogad till åtals anställande emot Poliskammaren.
Deremot har jag icke kunnat finna, att sjelfva den åtgärd, hvarom polismyndigheten blifvit anlitad, varit af behof påkallad eller med lag öfverensstämmande.
Om nemligen ett bevis öfver gjord anmälan att vilja utgifva tidningsblad må anses för en handling, som gäller i hvars mans hand och följaktligen kan begagnas, efter det samma anmälan blifvit återkallad af anmälaren; så följer häraf, att. handlingen ej kan återfordras från den innehafvare, till hvilken anmälaren den föryttrat.
Ar åter samma handling icke af denna beskaffenhet, utan gällande endast för anmälaren sjelf, och kan den af ingen annan än honom begagnas; då är hans återkallelse tillräcklig att göra den obrukbar, och det behöfves då icke att återfordra densamma från dess innehafvare, för att betaga denne rättigheten att den begagna.
Skulle det hända, att bevisets innehafvare försökte deraf göra missbruk genom den anmälta periodiska skriftens utgifvande; så vore det den bevakande myndighetens åliggande, att med detta försök så förfara, som med en utan föregången anmälan utgifven periodisk skrift.
Det synes mig således klart, att om ock Herr Justitiä Statsministern kunnat med någon laglig rätt äska den åtgärd af polismyndigheten, hvarom fråga är, någon anledning till en sådan åtgärd likväl icke förefunnits.
Men derjemte anser jag för ostridigt, att en sådan åtgärd icke lagligen kunnat äga rum.
Genom polismyndighets handräckning kan stulet eller rånadt gods afhändas oberättigad innehafvare; men derutöfver äger sådan myndighet icke sträcka sin befattning till någon innehafvares skiljande från hvad i hans värjo finnes.
Hvad man ostraffligen och utan annans förnärmande åtkommit, måste ostridigt höra annan till, om denne skall kunna det återtaga; och den handräckning, han dertill kan af allmän myndighet finna sig behöfva, måste lemnäs af sådan myndighet, genom hvilken utmätning kan verkställas.
I förevarande fall kunde Herr Justitiä Statsministern icke påfordra handräckning till återbekommande af oloiligen tillgripet — 67 — gods; och huruvida den reqvirerade handlingen kunde, på grund af äganderätt, eljest affordras dess innehafvare, var en fråga, för hvars besvarande först måste afgöras, om sådan äganderätt tillhörde Herr Justitiä Statsministern, vare sig omedelbarligen eller såsom öfversten af den anmälare, hvilken uti Justitiä Statsexpeditionen begärt handlingen.
Men det lärer väl ej kunna påstås, att på någon sådan grund kunnat finnas rättighet till handlingens uttagande hos dess innehafvare.
Anmälaren hade icke uppgifvit sig derpå äga något anspråk, eller klandrat den föryttring, hvarigenom han densamma till innehafvaren öfverlåtit.
An mindre åberopades något af anmälaren gifvet uppdrag att göra hans rätt gällande; och för Justitiä Statsministersembetet kunde en omedelbar rätt till papperets återbekommande lika litet byggas på något lagstadgande, som härledas från något behof, emot hvad här ofvan blifvit visadt.
I frågan om detta pappers verkliga beskaffenhet samt huruvida det borde betraktas såsom användbart i hvarje innehafvares hand, har Herr Justitiä Statsministerns mening desto mindre varit att så anse detsamma, som den till Poliskammaren aflåtna skrifvelsen i ämnet innehåller anmodan äfven att förständiga Boktryckaren, det beviset upphört att vara gällande, och jag har ej heller trott angifvarens påstående om rättighet att draga någon fördel af detta papper böra understödjas.
Det är nemligen uppenbart, att då vissa qvalifikationer böra hos en anmälare till utgifvande af periodisk skrift finnas samt hos Justitiä Statsministersembetet styrkas, innan bevis om rättighet till sådant utgifvande får meddelas, detta bevis, en gång meddeladt och stäldt på uppgifven person, ej kan gälla för någon annan än honom, så vida det eljest kunde komma att begagnas af någon, som icke vore med de nödiga qvalifikationerna försedd.
Men häraf följer, såsom redan är anmärkt, att återfordrande af det för angifvaren onyttiga papperet var utan ändamål; och Herr Justitiä Statsministern har således genom detta återfordrande ej allenast utan all anledning af lag och med obehörig myndighets anlitande vidtagit en åtgärd, som i och för sig sjelf synes mig icke kunna lagligen försvaras, utan ock genom denna åtgärd sträckt sin embetshandläggning utöfver dess rätta behörighet, enär något uppdrag till exsekutifva maktens anlitande för sådant ändamål, som här varit i fråga, icke i Tryckfrihetsförordningen eller annan lag är åt Justitiä Statsministersembetet lemnadt.
För denna felaktighet, hvarigenom äfven enskild mans rätt blifvit förnärmad och kunnat komma att på ett desto eftertänkligare sätt förnärmas, som utvägarne tili den äskade handräckningen förmodligen ej skulle stadnat vid mindre, än våldsförsök emot hemfriden, derest icke vitet haft sin verkan att förmå till papperets framgifvande, hade lagligt ansvar bordt, efter min tanka, äga rum; och emot dess påyrkande har jag icke funnit annat hinder, än att domstol saknas, der åtal i ett ämne af denna beskaffenhet emot Konungens Rådgifvare kan blifva anhängigt.
Jag åberopar härom, hvad som både i afseende på felets art och behörigheten att det åtala, blifvit uti min embetsberättelse för år 1851 anfördt emot en annan Konungens Rådgifvare, och föranledt mig att sedermera särskildt uppgöra förslag till lagstadgande om domstol för detta slags mål, af hvilket förslag likväl någon pröfning hos Rikets Höglofl.
Ständer hittills icke inträffat.
De åtal, som här skola redovisas, upptagas nu i följande ordning.
Emot Domkapitlet i Lund har hos mig blifvit anmält, att en hemmansåbo den 11 Maj 1853 varit till
Domkapitlet inkallad och derstädes blifvit varnad, till följd af en Kyrkoherdes anmälan, att samme åbo, oaktadt föregående varning, öppnat sitt hus för otillåtna sammankomster till andaktsöfningar, vid hvilka föredrag i andeliga ämnen blifvit hållna med sång och strängaspel; hvarföre meranämnde åbo klagat, att Domkapitlet inkallat honom till varningars euiottagande, ehuru han icke ens varit angifven att hafva hyst eller utbredt villfarande lära, utan blott såsom den der upplåtit sitt hus till gudaktighetssammankomster, eller så kallade konventiklar; och enär detta brott hörde under 1726 års Konventikelplakat, om hvars verkställande kronolänsmän och fiskaler skulle draga försorg, och Domkapitlen — 68 — endast vöre skyldige att för vederbörande tillkännagifva, om konventiklar någonstädes höllos, men i något lagrum icke uppdroges åt
Domkapitlen att inkalla personer, som på ett eller annat sätt mot Konventikelplakatet sig förbryta; hade Domkapitlet saknat befogenhet forsin åtgärd, så mycket mera som någon domstol ej finge upptaga, än mindre bestraffa konventikelbrott, förr än Kongl. Maj:ts Justitia Kantzlersembete gifvit der bifall till; anmärkande angifvaren, hurusom Domkapitlet genom att inkalla personer, hvilka begå dylika brott, kunde tillfoga dem, genom resekostnader och flera dagars bortavaro från hemmet midt under bråda våren och hösten, större förlust, än de i ofvannämnde Kongl. Plakat för i fråga varande förbrytelser stadgade Tvåhundrade Daler Silfvermynts böter; vid hvilket förhållande angifvaren yrkat, att
Domkapitlet måtte affordras ersättning för hans resekostnader, tidsspillan och arbetslörsummelse med minst Trettiotre Riksdaler 16 sk.
Sedan jag i anledning häraf begärt
Domkapitlets utlåtande, hvilket äfven inkommit, och hvari det förhållande blifvit vitsordadt, att fråga om irrlärighet icke varit, utan angifvarens hos Domkapitlet anmälta förseelse bestått endast uti olofliga sammankomsters hållande för enskild andakt; så har jag funnit
Domkapitlets förfarande icke böra lemnäs opåtalt, utan låtit hos Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge anställa åtal, efter hvars utförande Kongl.
Hofrätten den 20 December 1854 meddelat utslag af innehåll, att alldenstund de af
Domkapitlet till stöd för klandrade förfarandet åberopade författningar icke föranledde dertill, att Domkapitlet, då målsägaren icke varit angifven att hafva råkat i villfarande mening om det, som angår salighetens grund och medel, ägt att inkalla honom till varnings undergående, utan Domkapitlet, för beifrande af den förseelse, hvartill han gjort sig skyldig, bordt, jemlikt 8 mom. i Kongl.
Brefvet den 2 Maj 1751, inskränka sin åtgärd derhän, att endast låta vederbörande sådant tillkännagifva; fördenskull och då
Domkapitlet genom anmärkta åtgärden öfverskridit gränsen af sin lagliga makt och myndighet samt oskäligen tillskyndat målsägaren kostnader, Kongl. Hofrätten, jemlikt grunderna i l:a kapitlet 12 § RättegångsBalken, pröfvade rättvist döma de
Domkapitlets ledamöter, hvilka i beslutet om målsägarens inkallande tagit del, att för hvad dem blifvit i målet till last fördt hvar för sig böta Atta Riksdaler 16 sk. och att gemensamt godtgöra de honom tillskyndade kostnader med 16 Riksdaler 32 sk.
Banko, hvartill dennes kostnadsräkning skäligen nedsattes.
Öfver detta utslag hafva underdåniga besvär blifvit af Domkapitlet anförda och bero af Kongl.
Då jag den 13 Juni 1853 inspekterade Rådstufvurättens i Thorshälla arkif, fann jag domboken för år 1852 ofullständig i så måtto, att på flerfaldiga ställen luckor blifvit lemnade för ännu ouppsatta mål och ärenden; i anseende hvartill jag funnit åtal emot der varande Borgmästare nödigt samt gjort sådant hos Kongl. Svea Hofrätt anhängigt; och sedan detsamma blifvit i vederbörlig ordning utfördt; så har Kongl. Hofrätten genom utslag den 26 Januari 1854 sig deröfver utlåtit, att emedan Borgmästaren uti förklaringen förmält, det den af mig anmärkta ofullständighet uti i fråga varande dombok vid uppgifven tid skulle bestått deruti, att domboken icke varit till slutet paragraferad, afslutad och underskrifven, men att eljest protokollen öfver alla under år 1852 vid Rådstufvurätten handlagda mål då voro uppsatte, ehuru luckor kunnat på ett eller annat ställe uppkomma, enär målens olika beskaffenhet någon gång fordrat, att ett senare protokoll måst tidigare än ett föregående uppsättas; ty och då Borgmästaren således bestridt den gjorda angifvelsens rigtighet, samt densamma, enär hvad i afseende derå funnes antecknadt uti mitt diarium, hållet under embetsresa år 1853, af hvilket diarium ett utdrag blifvit ingifvet, icke innefattade något bevis till styrka för angifvelsen, ej hade blifvit ådagalagd; funne Kongl. Hofrätten, det Borgmästaren icke kunde ansvar i målet ådömas.
Uti de underdåniga besvär, som jag häröfver anfört, har jag trott mig böra anmärka ämnets icke obetydliga vigt, enär genom en försummelse af den beskaffenhet, hvarom fråga är, äfventyras, att den dombok, som bordt vara uppsatt, för alltid förblifver ofullständig, helst endast af en tillfällighet beror, huruvida den person, som arbetets fullgörande åligger, icke efter en längre tids förlopp är dertill ur stånd satt, utan att kunna deri af någon annan ersättas.
För öfrigt har jag i underdånighet anfört, att om ock Borgmästarens erkännande icke inneburit, att luckor funnos uti protokollernas innehåll, utan endast att mellanrum på papperet uppkommit vid tillbakagåendet i skrifningen från efterföljande till föregående mål; så vore dock derjemte äfven erkändt, att domboken hvarken varit till slut paragraferad, afslutad eller underskrifven.
Redan uti dessa senare brister läge säkerligen fel, hvilka ej bordt aflöpa utan allt ansvar; och erkännandet att hafva uppsatt efterföljande protokoller förr, än de föregående vore ett medgifvande af försummelse, så vida det innefattade, att äfven senare rättegångsdagars protokoller blifvit uppsatta förr, än de föregående dagarnes, enär ostridigt måtte vara, att hos en Rådstufvurätt aldrig uppsättningen af en föregående rättegångsdags protokoll får, ' utan laga skäl, uppskjutas, tilldess en efterföljande rättegångsdag förflutit, och något skäl till sådant uppskof ej blifvit af den tilltalade Borgmästaren visadt.
Om nu på hans förklaring ej kunnat antagas, att protokolls uppsättning för föregående dagar ännu varit ogjord eller oafslutad, när uppsättning för efterföljande dagar blifvit företagen; så hade förhållandet härmed behöft undersökas; och detta hade lätteligen låtit sig göra genom infordrande af sjelfva originaldomboken, eller föranstaltande om en sådan undersökning deraf, att utredt blifvit, huruvida de urskuldade luckorna i tomrummen på papperet befunnits äfven imellan särskilda dagar.
I allt fall hade dock Borgmästaren ej bordt gå fri från allt ansvar för den ovilkorligen erkända försummelsen, att domboken, nära sex månader efter årets slut, ännu icke varit fullständigt paragraferad, afslutad och underskrifven; varande i min tanka en sådan försummelse desto mindre likgiltig eller ursäktlig, som uti en jemnt fortgående numrering eller paragrafering bör finnas en ständig kontroll mot obehöriga inflickningar eller uteslutningar, och följaktligen denna numrering bör under sjelfva rättegången dag från dag uppgöras, ända till dess domboken varder afslutad, hvarmed af samma orsak ej heller får dröjas utöfver den dag, då nästa dombok begynner, derest ej särskildt laga skäl för något kortare anstånd kan visas; och genom behörig underskrift skall kontrollen likaledes utan onödigt uppehåll fulländas.
Jag ansåg mig imedlertid icke böra lemna obegagnad den bevisning, som vore att tillgå derom, att vid inspektionstillfället den i fråga varande domboken verkligen befunnits så ofullständigt uppsatt, som uti mitt resediarium anmärkes; och sedan Hofrätten förklarat utdraget af nämnde diarium icke innefatta något bevis; så anhöll jag följaktligen underdånigst, att den person, som fört det ifrågavarande diarium samt utfärdat det deraf i Hofrätten företedda utdrag, måtte blifva på vittnesed hörd öfver rigtigheten af den anteckning, som Borgmästaren bestridt; hvarefter verkan af den bevisning, som såmedelst tillkommit, kunde få lagligen pröfvas.
Härå har jag under den 1 Februari 1855 erhållit Kongl.
Maj:ts nådiga Utslag af innehåll, att som jag i de underdåniga besvären anhållit att, till bestyrkande af rigtigheten utaf de anteckningar, som i fråga om Rådstufvurättens i Thorshälla Dombok för år 1852 funnes gjorda uti det under min embetsresa nämnde år förda diarium, få såsom vittne i målet afhörd den mig under samma resa följaktiga person, för hvilket ändamål och på det jag medelst infordrande för granskning af Rådstufvurättens under nämnde år förda konceptdombok, kunde komma i tillfälle att ytterligare styrka hvad emot Borgmästaren hade blifvit anmärkt, jag begärt, att målet måtte till ytterligare handläggning hos Hofrätten varda återförvisadt; alltså och då det icke borde förvägras mig att få förebringa den af mig sålunda åberopade bevisning, blefve, med undanrödjande af Hofrättens öfverklagade utslag, målet förvisadt åter till bemälta
Rätt, som ägde att uppå min anmälan detsamma åter företaga och dermed vidare lagligen förfara.
I följd häraf har förnyad handläggning af ärendet blifvit i Hofrätten företagen och nu mera äfven afslutad, på sätt här nedan förmäles.