Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Schackspel mellan tidstankar, utfördt af en mästare i det dramatiska schackspelets teknik, samt den successiva upplösningen af alla bourgeoisieideal, det vill säga af ideal, som bildats och vuxit sig stora med en samhällsklass som går.
Hvad är hela den skandinaviska problemlitteraturen?
Ett modernt panoptikon af de aktuella spörsmålen, knådade i vax till människokroppar med verkligt hår och verkliga kläder.
Och genomgående hvad jag kallat staffagekonst och först i andra rummet en diktning om människan, om det själfbestämda, utanifrån obestämbara »jenseits» i människonaturen, den skapande makten i människan, det som växer så som fostret och allt lefvande växer, det som skapar individen i dennes absoluta enhet och egenart, det som enbart skapar det individuella ödet, det som är ränningen i detta, det som skapar historien och framtiden, inclusive de nya problemen och de nya tankarna, det som kan vara nästa generation, nästa århundrade, en ny vetenskap, en ny diktning, en ny kultur in nuce.
Det är ock genom detta förläggande af lifvet och dess konflikter till ytan, till förhållandet mellan människan och omvärlden eller till området af utanverken i hennes natur — allt naturligtvis i öfverensstämmelse med den mekaniska världsåskådningens uppfattning af människan — det är ock på grund häraf som diktningen blifvit en sådan där den lilla stilens diktning, småfolksdiktning, tredjestånds-diktning och som den tragiska motsättningen kunnat tämjas ända ned till motiven i Hauptmanns »Einsame Menschen» och Björnsons »En handske».
Däraf har ock resulterat en urvattning, en simplificering, en försimpling af lifvet.
Men ingenstädes inom hela den moderna naturalismen har materialismens inverkan visat sig så brutal och så ödesdiger som i den skandinaviska, närmast norska, fria-kärlekens-litteraturen.
Man har här den materialistiska andan ren.
Materialismen träder oss här till mötes som ett öppet rötsår på en i sig själf lifskraftig diktnings ädlaste delar.
Trogen den utdelade parolen om, att sätta problem under debatt, tog den nordiska diktningen bland andra brännande frågor äfven kvinnofrågan och könsspörsmålet om hand.
Man hade här för sig en af samtidens viktigaste angelägenheter och tillika just det problem, hvilket mer än något som helst annat omfattar det mänskliga lifvets själfva väsen och människonaturens intimaste behof.
Hur formulerade man väl denna fråga, och hur löste man knuten?
Dels förytligades saken ända därhän, att den
Millska teorien om könens likställighet gjordes till utslagfällande faktor, till moraliskt rättesnöre, till bestämmande driffjäder i individens lif:
Björnson formulerade likhetskrafvet såsom kraf på lika »renhet» för man som kvinna, liksom detsamma från motsatta lägret erhöll formen af kraf på lika frihet för kvinna som för man.
Dels åter, och detta är det mest karakteristiska, simplificerades detta förhållande mellan könen, hvilket dock berör allt hos människan, hela väsendet, i själfva verket är väsendet, är lifvet, — simplificerades därhän, att till slut intet annat återstod än det parti däraf som betecknas af samlaget.
Den man, som begått detta före äktenskapet med en annan kvinna än den som han efter senare gjord bekantskap utvalt till sin maka, stämplades som »oren», blott och bart på denna grund och utan om eller men; och i krafvet på större frihet i umgänget mellan man och kvinna intog detta rent och naket fysiska behof hela förgrunden, blef den enda synpunkten, ur hvilket ärendet skärskådades, hela tvisteäpplet.
Hela den rika psykiska vegetation däremot, hvilken naturdriften framdrifver, alla dessa affektiva rörelser, hvilka framgå därur och som bilda själfva lifsvärmen hos människan, till och med de nya visor, som därvid spelas af blodets böljor och på nervernas strängar, — allt detta, som med ursprung i könsdriften först och allenast gör människan till människa och till något förmer än en ändlig människa, — alltsammans öfversåg man, förbisåg man, saknade man syn på; man reducerade dessa de mänskliga fenomenen till det ursprungliga animaliska.
Svava kastar sin fästman handsken i ansiktet allenast därför, att han befinnes ha, en gång innan han kände henne, stått i förbindelse med en annan kvinna, utan att vare sig hon själf eller diktaren inser det råa i att en kvinna aktar sig själf så ringa, att hon skymfar just det, som måste vara det finaste och bästa i henne, kärnan och essensen, i gestalten af den man, i hvilken hon af egen drift och fritt funnit detsamma renast återspegladt, — aktar sig själf så ringa, att en blott och bar teori, och en främmande teori, väger förmer.
Och Julie Lindner i Garborgs »Mannfolk» är en tvillingtyp till Svava, en teorikvinna som denna, realiserande sitt likhetskraf med samma själens torrhet som Svava sitt.
Hvad som i diktningen är anda, tidsatmosfär, ett flytande sväfvande något, som mera kännes än ses eller vetes, framstår i kritiken förtätad till principer, till sammanfattande idéer och ledande grundtankar.
Af denna orsak är samhörigheten mellan den moderna kritiken och den moderna filosofien lättare skönjbar än samhörigheten mellan denna senare och den moderna diktningen.
Identiteten mellan principer kan göras så påtaglig, emedan de direkt kunna bringas i formler af ord; identiteten mellan en diktnings anda och en tidsanda är en vanskligare påvisbar sak, emedan den förra så väl som den senare liknar en gas, som händerna förgäfves söka gripa.
Den samtida litteraturkritikens främste representanter äro väl Taine och Brandes.
De ha bägge tjänstgjort som förmedlare emellan vetenskapen och diktningen, bägge stående med en fot på hvart af dessa tvenne gebiet, bägge forskare och poet i en person.
De ha båda öfverflyttat den moderna naturvetenskapliga metoden på den litterära kritiken; och deras inflytande på den samtida diktningen har varit så mycket mera bestämmande, som de ofta bildat det direkta och enda ursprunget till densamma, emedan diktarne hämtade fermenten hos dem i stället för att gå tillbaka öfver dem till den förstahandskälla, ur hvilken de öst.
Det finnes en himmelsvid klyfta i rang emellan dessa tvenne största nu lefvande litteraturkritiker.
Taine är som individualitet och som ande ojämförligt mera betydande än Brandes.
Han är en manlig intelligens i högsta potens, Brandes en kvinnlig.
Han är som en blank metallspegel, där den andre är som en orolig, skiftande, grumlad vattenyta.
Han tumlar materialet och ordnar det till ett system, hvilket i sin storslagna arkitektonik påminner om medeltida katedraler, medan Brandes står midt inne bland sitt material, konfus i oredan, sätter samman och slår sönder.
Men bakom rangklyftan vidtager väsens-frändskapen.
De representera bägge, hvar i sin stad, tvenne af de hufvudprinciper, hvilka den materialistiska världsåskådningen kastat som slagskuggor ut öfver den naturalistiska vitterheten.
Taine har ju i det moderna medvetandet introducerat teorien om miliöet, det klimatiska, det kulturella o. s. v., såsom utslagsfällande i bildningen af det nationella och det individuella väsendet.
Han är i sin »Histoire de la littérature anglaise» den främste folkpsykolog, som ännu framträdt; den framställning af väsensskiljaktigheten mellan germanen och romanen, hvilken däri lämnas, är ett verk af bestående halt.
Men själfva denna grundidé, hvilken gifver detta litteraturhistoriska arbete dess grandiosa monumentalitet, dess imponerande bas och dess storslagna linier, nämligen individens bestämdhet af raskynnet, äger, så granitartad den än är, dock i sin massa gångar af de bergarter, som förvittra.
Alla Taines skildringar af Ölandets klimatiska förhållanden och natur, ända ifrån inledningen och ned till den fram mot slutet förekommande exteriören från, jag tror, Oxford, äfvensom alla dessa kulturhistoriska målningar från de särskilda epokerna i Englands häfder, i hvilka han insätter sina diktarepersonnager, — allt detta är non plus ultra.
Men det är också allt; det gifves icke mer; kritikern Taines konst blir, liksom diktarne Zolas och Ibsens, i sitt väsen staffagekonst.
Det miliöbestämda i de skildrade personligheterna har han gripit och gifvit, men icke det själtbestämda i dem, det absolut enastående, det som gör att en människa är något absolut annat än vare sig hvilken som helst annan.
Vid hvarje ny hufvudperson återkommer skildringen af miliöet i ständigt nya variationer, samma organism i oupphörliga metamorfoser; men personen själf springer ingenstädes fram.
Miliöet har i diktare-forskarens skapande fantasi utträngt och dräpt individen; allting, naturen och rasen, de särskilda klasserna och de särskilda tidehvarfven, allt är färg och form, rörelse och lif, — individualiteterna allenast äro döda.
De omhandlade diktverken visa genomgående under mästarens skickliga hand ena och samma stora linier, inristade af alla arter miliö, sinsemellan till utseendet så olika, men alla tenderande in emot det ursprungliga och gemensamma urschemat af klimatisk och kulturel afhängighet; men den enastående, absolut säregna personlighet, ur hvilken dock hvart och ett af dem framsprungit, meddelar sig icke till oss ur ett enda af dem i så mycket som ett enda af de oräkneliga smådrag och bagateller, genom hvilka vi förnimma hvarje person i vårt umgänge såsom ett helt för sig och olik alla andra.
Brandes åter representerar den orimligheten i den naturalistiska litteraturen, som man benämt objektiviteten.
Det finns ingen sak och ingen term, som ställer begreppsförvirringen och snedvridenheten i den moderna konsten i så bjärt dager.
Just häri, i försöket att inom diktningen tillämpa vetenskapens objektiva metod, sticker hela riktningens centrala lyte; det är ett korollarium till den materialistiska lifsformeln, hvilket ådagalägger orimligheten af en diktning på materialistisk basis.
Brandes har gifvit denna s. k. objektivitet kurs inom den litterära kritiken såsom den högsta egenskapen, ett sine qua non för den moderne kritikern.
Ett diktverk vore att betrakta uteslutande såsom ett dokument, hvilket bure vittnesbörd om sin upphofsman såsom barn af sin tid; kritikern hade ingen annan uppgift än att förklara det litterära fenomenet.
Brandes säger själf någonstädes, jag tror apropos Josephe de Maistre, att han stode gent emot diktverken som botanikern gent emot plantorna: hvad som utgjorde hans intresse och hans glädje, vore att finna de utpräglade typerna, likgiltigt af hvad släkte de vore.
Denna teori är ju en sannskyldig blomma af den mekaniska åskådningen af människan.
Den gör kritikern till ett
gummi-elasticum-monster, som efter behag kan antaga alla möjliga former, och hans ansikte till ett skådespelareansikte, som kan illusoriskt härma alla andra ansikten.
Den förlägger tyngdpunkten öfver till intelligensens akrobatiska smidighet ifrån det individualitetens själfbestämda urväsen, hvarest de instinktiva sym- och antipatierna bo och dit den naturenligt hör hemma.
Den s. k. objektiviteten är liktydig med karakterslöshet, brist på personlighetscentrum, och kan endast ernås genom ett plebejiskt utplånande af detta jag, hvilket hvarje individ med själfaktning instinktivt med behof och stolthet gör gällande.
Till följd däraf har ock Brandes’ karakteristik genomgående blifvit periferisk.
Jag har i den föregående delen af min uppsats betraktat ämnet ur historisk-aktuel synpunkt, d. v. s. materialismen i dess förhållande till en viss bestämd litteraturriktning: den samtida vitterheten, denna såsom utslag af den materialistiska världsåskådningen, formad i dess beläte och genomträngd af dess anda.
Jag har sökt att i stora och allmänna drag påvisa, att den naturalistiska litteraturen i skilda land och hos individualiteter af vidt skiljaktig läggning, i idéer så väl som i teknik, i poesi så väl som i kritik, stått under ett afgjordt bestämmande inflytande af denna grundsyn på naturen och lifvet, hvilken behärskat århundradet och ut från hvilken hela det moderna lifvet gestaltat sig på godt och ondt, samhället, moralen, vetenskapen och konsten.
Det återstår mig den andra synpunkten för ämnets behandling, nämligen synpunkten af materialismens och skönlitteraturens väsensbetingade oförenlighet, af den radikala väsensskiljaktigheten mellan en materialistisk världsåskådning och diktningen öfver hufvud taget, all diktning.
Det säger sig själft, att påvisandet af denna senare i tingens natur liggande oförenlighet och väsensskiljaktighet tillika måste blotta orsaken, angifva förklaringen till, hvarför en diktning, som framgått ur en materialistisk tidsanda, nödvändigtvis måste bli på ett eller annat sätt lemmalytt.
Såsom i slutet af andra kapitlet framställts, hade min personliga uppfattning af det föreliggande ämnet koncentrerat sig till tvenne teser: att den skaldiska förmågan ligger utanför den materialistiska världsåskådningens sfer och icke kan förklaras efter dess formler, samt att den samtida diktningen endast därigenom kan pånyttfödas till framtidsdiktning, att den frigör sig från denna världsåskådning.
I de särskilda skildringarna från den naturalistiska litteraturens gebiet, hvilka föregått, har ju vid påpekandet af dess lyten mångt och mycket flutit in med, rörande deras gemensamma grund, äfvensom några brottstycken af min teori om den skaldiska verksamhetens natur.
Jag har kvar blott att sammansmälta.
Hvari består väl egentligen den konstnärliga alstringens egenart, i motsättning till t. ex. den vetenskapliga?
Hvad är det som gör, att vi benämna det ena verket ett vetenskapligt, det andra däremot ett diktverk?
Efter hvilken måttstock bedöma vi, rubricera vi härvid?
Man är med dessa spörsmål inne på det just i våra dagar, apropos en litteratur som benämner sig själf vetenskaplig, så mycket dryftade förhållandet mellan diktning och vetenskap.
Mycket är skrifvet därom, och många formler ha uppfunnits, för att man måtte kunna förståndsvis afgöra i hvarje särskildt fall, om man hade med ett diktverk att göra eller med ett vetenskapligt.
Emellertid torde man därutinnan icke hunnit långt; när det kom till stycket och det gällde att skilja åt, fann man sig hänvisad till den godtyckliga röst inom sig, som dömer kategoriskt och utan skäl: instinkten.
Hela hemligheten bestod däri, att den förklaringssfer, inom hvilken man rörde sig, den materialistiska, och den skaldiska sferen voro tvenne koncentriska cirklar, hvilka voro dömda att evigt kretsa utanom hvarandra utan möjlighet till beröring.
Normalarbetsdagen
STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 33.
NORMALARBETSDAGEN
GUSTAF F. STEFFEN, ingeniör.
(Tredje tusendet.)
Normalarbetsdagen.
Spörsmålets vikt och svårigheterna vid dess behandling 3.
Arbete, arbetstid och normalarbetsdag 4.
Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes kroppsliga välfärd 6.
Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes andliga välfärd 7.
Normalarbetsdagen ur nationalekonomiska synpunkter 10.
Normalarbetsdagsrörelsens historia 21.
I England 22.
I Nordamerika 25.
I Österrike och Schweiz 27.
I Tyskland, Frankrike, Holland och Belgien 29.
I Sverge 29.
Normalarbetsdagsrörelsen i närvarande ögonblick 30.
Allmänna slutsatser 35.
BONNIERS BOKTRYCKERI 1891.
Grundsats:
Intet botemedel mot låga löner har den minsta utsikt att blifva värksamt, om det ej värkar på och genom folkets intelligens och lefnadsvanor.
J. S. MILL.
Spörsmålets vikt och svårigheterna vid dess behandling.
De två eller tre sista åren hafva gifvit oss ett nytt sakligt bevis för, att vi värkligen uti ordets fulla bemärkelse lefva i den sociala frågans, i den industriella arbetarfrågans orosfylda tid.
Med en hastighet, som är öfverraskande till och med för vårt snabblefvande skede, har nämligen spörsmålet om en normalarbetsdag för fullvuxna manliga arbetare (så väl som för kvinnor och unga arbetare) intagit en mycket framstående plats bland de dagspolitiska diskussionspunkterna—och det uti samtliga af världens högst civiliserade länder.
Sverge icke undantaget!
Då vi nu gå att—så vidt författarens förmåga och denna skrifts omfång tillstädja—bilda och reda våra begrepp om normalarbetsdagen och agitationen för densamma, är det af synnerlig vikt, att vi redan från början erinra oss en sak.
Nationalekonomin hör till de minst färdiga af alla vetenskaper; man har icke ens ännu vunnit full stadga i sin uppfattning af det ekonomiska lifvets yttersta grundföreteelser.
Det finns sålunda ingen lära (eller "teori") om de nationalekonomiska storheterna "arbetstid" och "arbetslön", hvilken kan anbefallas som forskningens mogna, allmänt erkända resultat.
Hvad beträffar nationalekonomins praktiska sida, vetenskapen om det social-politiska ingripandet, behöfver det knappt framhållas, att den befinner sig i ett ännu mer ofullgånget skick.
Härtill kommer, att våra dagars stora rörelse för en lagstadgad förkortning af arbetsdagen i hufvudsak är en intressefråga för de samhällsmedlemmar, kroppsarbetarne, hvilka af naturliga skäl äro mindre skolade i allmänna värf och mindre utvecklade i intellektuellt hänseende än de flesta andra.
Äro vi på förhand ovilligt stämda mot normalarbetsdagsrörelsen, ha vi sålunda rätt många och betydelsefulla skäl att under diskussionen ej draga en oridderlig (och för öfrigt ovetenskaplig) fördel däraf, att de framstälda idealen ofta äro sväfvande och de anförda skälen stundom synbarligen motsäga hvarandra.
Det är härvid—som städse i snarlika fall—alldeles oriktigt att fordra, att motståndaren skall kunna öfverbevisa en, utan att man underkastar sig mödan att på ett förnuftsenligt och opartiskt sätt själf pröfva saken.
Å andra sidan böra personer med förutfattad sympati för normalarbetsdagen af enahanda skäl afhålla sig från okritiskt tvärsäkra uttalanden, hvilka allt för lätt kunna leda till ett oafsiktligt öfverskattande af reformen.
Arbete, arbetstid och normalarbetsdag.
Under ofta använda ord dölja sig ej sällan rätt betydande begreppsskiftningar.
Låt oss därför anmärka, att vi här med arbete uteslutande förstå arbete i samhälls-hushållningslärans mening; sålunda: en mänsklig kraftansträngning, hvilkens ändamål är att frambringa en ekonomisk nyttighet (ett ekonomiskt "värde")—d. v. s. att frambringa något, som kan tjäna att tillfredsställa människors ekonomiska behof.
Yttersta driffjädern till allt arbete är sålunda (det ekonomiska) behofvet — och på samma gång bestämmer behofvets storlek i viss mån den nödiga arbetsmängdens storlek.
Ur ekonomisk synpunkt består den hufvudsakliga skillnaden mellan den civiliserade människan och vilden däri, att den förra äger en oändlig mångfald ekonomiska behof, hvilka för den senare äro fullkomligt okända—och hvilka alla ovillkorligen kräfva arbete för sitt tillfredsställande.
Medan en vildes lif mycket väl kan tänkas vara i det allra närmaste arbetslöst, är det därför all civilisations grundlag att hvarje dag af civiliserat lif måste köpas med en viss mängd arbete, med en viss åt arbete egnad daglig tid, som ej får underskridas.
Då produktionsmedlens natur och civilisationens samt samhällets beskaffenhet äro gifna, finns det blott ett sätt att minska denna minsta behöfliga arbetstid (minimalarbetstid)—och det är att öka arbetets intensitet (spänstighet och alstringsförmåga).
Det är sålunda af stor vikt, att vi i det följande ej förgäta, att arbete ej blott mätes (till mängden) af sin långvarighet utan ock af sin intensitet.
Under det arbetets uppgift att "frambringa något, som kan tjäna att tillfredsställa människors ekonomiska behof" gaf vid handen tillvaron af en viss minimalarbetstid, är å andra sidan arbetets egenskap att vara "en mänsklig kraftansträngning" grunden till, att det finns en maximalarbetstid, som icke får öfverskridas, så vida ej arbetarens kroppsliga, intellektuella och sedliga lif skall lida därunder—så vida ej arbetet skall få den värkan, att det (alldeles tvärt emot sin yttersta uppgift) dödar civiliserat lif i stället för att alstra och vidmakthålla detsamma.
Det är tillvaron—i en förfärande utsträckning uti samtliga civiliserade länder—af en arbetstid, som dödar i stället för att vidmakthålla civiliserat lif, hvilken gifvit upphofvet till den stora rörelsen för en genom lag bestämd arbetsdag, d. v. s. för en normalarbetsdag, som ej får öfverskridas.
Planen för vårt ämnes behandling är härmed gifven.
Vi skola först granska normalarbetsdagen ur den kroppsliga och andliga hälsovårdens synpunkter—därpå ur nationalekonomins.
Sedan skola vi öfverblicka rörelsens historiska utveckling i olika länder och slutligen göra ett öfverslag af dess ståndpunkt och utsikter i närvarande ögonblick.
Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes kroppsliga välfärd.
Frågan, huru många timmar om dagen en människa kan arbeta, är ytterst hvarken en fråga för sedeläran eller för nationalekonomin, utan för fysiologin.
"Den är en matsmältningsfråga", skrifver en tysk författare.
D. v. s. allra först, innan det kan vara tal om, att människan skall förmå utföra något arbete med sina muskler eller med sin hjärna, måste dessa, det fysiska och intellektuella arbetets organ, hafva erhållit en lämplig mängd af lämpliga näringsämnen.
Människan måste hafva inmundigat tillräckligt af hvar och en bland vår födas viktigaste hufvudbeståndsdelar (ägghvite-, fett-, stärkelse- och mineralämnen) samt måste hafva gifvit magen och andra inre organ tillfälle att omsätta dem i de kroppsvätskor och väfnader, hvilkas utnötande eller förstörande är lika oupplösligt förknippat med människans arbete som förbrännandet af stenkol är med lokomotivets rörelse på skenorna.
"Det ligger ej i människans makt att ändra lagen för den naturliga matsmältningen.
Hon kan öfverträda den och därigenom göra sig oförmögen till arbete—eller förstå den och underkasta sig den."
Börjar man arbeta för tidigt efter en måltid (af sådan storlek som är nödig, då det t. ex. blott finns tre på dygnet), så blir matsmältningen störd eller alldeles hämmad—och den af måltiden kräfda krafttillförseln i större eller mindre grad förringad.
Har emellertid måltiden ej fått fylla sin uppgift att ge mig de krafter, den kunnat, måste ett af två fall inträffa.
Antingen arbetar jag efteråt mindre, än jag eljes skulle kunnat, eller söker jag tvinga ur mig den normala arbetsmängden och sliter därvid ut mig på ett sätt, som—om det härmed antydda lefnadssättet fortfar tillräckligt länge—nödvändigtvis måste leda till kroppsligt och andligt förfall samt till för tidig död.
Läkare och fysiologer hafva på senare tiden mångfaldiga gånger uttalat sig i denna riktning.
1887 års Wienkongress för hygien och demografi uttalade i en af sina resolutioner, att "de vuxna männens hälsa ofta lider genom en öfvermåttan lång arbetstid likasom genom nattarbete.
Bägge utöfva ett skadligt inflytande på arbetarens moralitet och intelligens."
Såsom det maximum af arbetstid, som ur hälsovårdssynpunkt bör tillåtas, angaf kongressen 10 à 11 timmar pr. dag.
På en nyligen hållen vetenskaplig kongress i Limoges beklagade, ur fysiologisk synpunkt, den framstående läkaren och hygienisten Napias från Paris, att det stode så många svårigheter i vägen för en lagstadgad åtta timmars arbetsdag; och på en hälsovårdskongress i Brighton sommaren 1890 betonades nödvändigheten af, att den allmänna meningen kraftigt uttalade sig för kortare arbetstider.
En åtta timmarsdag borde ej öfverskridas, då arbetet vore af hög intensitet.
Att civiliserade människolifs fördärfvande och förkortande genom öfverdrifvet lång arbetstid alls icke är något hjärnspöke utan ett allmänt, tallösa gånger ådagalagt sakförhållande skola vi se längre fram i vårt historiska kapitel.
Normalarbetsdagens betydelse för arbetarnes andliga välfärd.
Hade den civiliserade människan blott kroppsliga behof att tillfredsställa, kunde kanske intet annat sägas om en tio timmars arbetsdag än, att (enligt den berömde tysken Pettenkofer och schweizaren Hägler) den människa, som arbetar tio timmar om dagen, i allmänhet ovillkorligen behöfver söndagshvila för den fulla fysiologiska jämviktens bibehållande.
Ett civiliserat samhälle förutsätter emellertid tillvaron hos medborgarne af sedliga och intellektuella behof, som pocka på tillfredsställelse.
Om en samhällsmedlem ej har tid eller krafter öfriga från förvärfsarbetet att ägna åt sina barns uppfostran, åt sin egen tidsenliga intellektuella utveckling, åt ett personligt och själfständigt deltagande i det offentliga lifvet o. s. v., så är hans existens helt visst ej så civiliserad, som vi älska skryta med, att "vår" tillvaro nu för tiden är.
Och vi ha ej rätt att slå oss till ro med den tanken, att ifrågavarande medborgares materiella lif ju dock i många viktiga hänseenden är mycket bättre än hans farfaders var.