Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På gamla dagar fick han upplefva fimbulvinterns inbrott och begynnelsen till en järnålder, hvarom han hört en förutsägelse vid sin sons födelse.
Sonen hette Halfdan och var nu en yngling; Sköld-Borgars maka, Halfdans moder, hette Drott.
Om Halfdans födelse förtäljes, att den natt, då han kom till världen, rådde stark storm.
»Heliga vatten nedstörtade från himmelsfjällen» (stormmolnen), som med väldigt dån utslungade korsande blixtar.
Det var Tor, åskans gud, som öfverskyggde huset och gaf sin gudomliga närvaro tillkänna.
Allmänt förtäljes, att Tor delade med Sköld-Borgar fadersrätten till den nyfödde på samma sätt som Heimdall i de hem, som han i forntiden gästade, hade delat med husbonden på stället fadersrätten till de söner som där sågo dagen.
Därför gällde Halfdan för att vara Tors son och på samma gång Sköld-Borgars.
Natt låg ännu öfver Sköld-Borgars gård, när de tre ödesdiserna, Urd och hennes systrar, kommo dit och betraktade det nyfödda ädla barnet och igenkände i dess drag – hvad redan
Drott igenkänt – att det hade ej allenast en mänsklig fader, utan ock en gudomlig.
Och de bestämde, att han skulle varda den ypperste i sin ätt, den förnämste af höfdingar och bland de nordiska folken den förste med konunganamn.
De tvinnade hans ödes trådar starka, varpen i hans ödes väf redde de af guld och fäste dess ändar i öster och väster under »månens sal» (rymden).
I öster och väster skulle Halfdan utan svåra hinder utbreda sitt välde.
Men åt norr kastade Urd en enda tråd.
Hon visste att från norr skulle komma fruktansvärda makter, i början oemotståndliga, för hvilka Halfdan måste rygga; men Urd bad till den okända makt, hvars ombud hon är, att den tråd hon åt norr kastat måtte evigt hålla.
Därefter aflägsnade sig nornorna.
Men Sköld-Borgar gick ut i den åskdigra natten, plockade på ängen en härlig blomma och satte den som en spira i barnets hand.
Följande dag sutto två korpar i trädet, som skuggade öfver Sköld-Borgars tak.
Genom vindögat (rököppningen i taket) tittade de in i salen och sågo den nyfödde.
Framsynta som korpar äro, förekom det dem som om gossen redan stod vapenrustad.
»Ser du», sade den ene korpen till den andre, »han är blott en dag gammal, denne gudaättling, och ändå ser jag honom skrudad i brynja.
Nu är fredens ålder slut; nu är vår tid inne.
Vi och ulfvarne ha länge hungrat, men ser du, hur hvassa ögon den gossen har!
Ja, vår tid har kommit.
Vi skola trifvas.»
Sköld-Borgar hade af sin fader Heimdall fått lära fågelspråket.
Drott kände det äfven.
De förstodo hvad korpen sade, och det fyllde dem med ängslan och bekymmer för de kommande slägtena.
De tolkade det så, att stridsåldern hade med detta barn kommit i världen.
Sköld-Borgar hade en frände, som hette Hagal, hans närmaste vän.
Till honom skickade han Halfdan att uppfostras.
Hagal hade en son, som hette Hamal, jämnårig med Halfdan.
Halfdan och Hamal lekte som gossar tillsammans, vordo tillsammans ynglingar och svuro hvarandra evig vänskap.
De voro de skönaste människosöner i Midgard; i valkyriedrägt skulle de sett ut som valkyrior.
Och de voro hvarandra till utseendet så lika, att det var svårt att säga hvem som var Halfdan eller Hamal.
Men däruti skilde de sig, att Halfdan var ordrik och Hamal tystlåten, Halfdan snar att fatta beslut och utföra dem, Hamal eftertänksam och besinningsfull, men djärf, äfven han, i beslutets värkställande.
Halfdan hade stora snillegåfvor.
I de af Heimdall lärda heliga runorna vardt han kunnigare än sin fader, och han blef forntidens störste skald, den ypperste i Midgard.
Han var frikostig och älskade att strö guld omkring sig.
Och när nu därtill kom, att han vardt den starkaste hjälten bland alla sina samtida, så är ej att förvånas öfver, att han beundrades mer än de fleste och vardt besjungen från slägte till slägte.
Den, hos hvilken snille och skönhet, styrka och frikostighet äro förenade, han synes mången vara fullkomlig.
Sköld-Borgar, Halfdans fader, var dock i somligas ögon bättre än han; ty fadern älskade friden och sträfvade, mer än till något annat, till befästande af endrägtens band.
Halfdan älskade krig och äfventyr.
Men han var rätte mannen för den tid, som kom.
Friden var för alltid flyktad från Midgard.
Den världsålder, som kallas »stormtid och ulftid, yxtid och kniftid», hade inbrutit, och den skall fortgå till Bagnarök.
Halfdan förde med skicklighet alla slags vapen.
Men hans älsklingsvapen var klubban.
Svärdet hade under fridsåldern varit obekant.
De första svärden smiddes i Valands smedja, och de började nu komma i bruk.
Äfven Halfdan hade sådana.
Dock misstänktes och skyddes svärdet af de fleste stridsmännen, alltsedan Valand vardt gudafiende och förvandlad till den värste af Jotunheims bebyggare.
Man trodde fördenskull att förbannelse hvilade på det.
När Egil flydde med sina bröder till Ulfdalarne, efterlämnade han sin hustru Groa och bad henne begifva sig till hennes fader Sigtrygg, som var en höfding bland alferna och vän till Ivaldes söner.
Sigtrygg hade sin borg i Svitiod det stora i närheten af Svarinshög och ej långt från svearnes landamären.
Groa väntade att få en son; hon hade annars följt sin man till det frostkalla land, dit han gjort sig landsflyktig.
Det är redan omtaladt, att sedan Ivaldesönerna upphört att vakta Elivågor, begåfvo sig många jättar öfver till det nordligaste
Midgard och bosatte sig där.
Tor gjorde en färd dit upp för att bortdrifva eller döda dessa farliga nybyggare, och Halfdan fick följa sin Asgardsfader på färden.
Det hände då, att medan Halfdan och Hamal redo genom en skog, mötte de en trupp af fagra kvinnor, likaledes till häst.
Det var Groa och de ungmör, som tjenade henne.
De ämnade sig till en skogssjö, för att bada.
Halfdan vardt betagen af växtlighetsdisens skönhet och bad henne följa honom till Aurvangalandet och stanna där.
Väl tyckte Groa, att Halfdan var den vackraste bland ynglingar, men hon hade gifvit sin tro till en annan och svarade nej.
Då nödgade han henne att följa med honom.
Tor gillade denna gärning, eftersom Egil blifvit gudarnes fiende, och enär det vore till gagn för Midgard, att en växtlighetsdis där var fästad.
Men Sigtrygg, Groas fader, gillade den icke, och det kom mällan honom och Halfdan till en strid, som lyktades så, att Halfdan fällde honom med en klubba, på hvars skaft en guldkula var fästad.
Växtlighetsdisernas fader kunde ej falla för annat vapen än ett, som liknade solen.
Halfdan förde Groa till Sköld-Borgars gård.
Där födde hon en son, som ej var Halfdans, utan Egils.
Sonen kallades Od-Svipdag.
Ett år därefter födde hon med Halfdan en son, som fick namnet Gudhorm.
Hon kände sig dock alltid som en främling i Halfdans hem.
Hon led af tanken att vara maka till den man, som blifvit hennes faders bane, och hennes hjärta trängtade efter Egil.
Efter några års förlopp blef hon fördenskull bortsänd af Halfdan, och hon begaf sig med sin unge son Od-Svipdag tillbaka till Svitiod det stora, där hon väntade på Egils återkomst.
Frostnätter, snöstormar och hagelskurar kommo; men icke Egil.
Då trånade växtlighetsdisen bort och dog.
På dödsbädden sade hon till sin son Od-Svipdag, att om han behöfde hennes hjälp, skulle han gå till hennes graf och kalla på henne.
Hennes lik lades i en grift, byggd på en bärghäll med väggar, tak och dörr af tunga stenblock.
Tor och Halfdan gjorde flere utfärder mot de jättar, som tagit land i det nordliga Midgard.
Många jättar och krigiska jättekvinnor blefvo då dödade; men detta tjenade i det hela till föga, ty andra inflyttade i stället, och så god Tors järnhammare var, kunde han med den icke hindra, att allt vidsträcktare isfält lade sig öfver bärgslätterna, och allt flere dalar lågo, äfven sommartiden, höljda i snö.
Och nu, när den stora folkvandringen inträdt, sedan svearne börjat rycka mot söder, fick Halfdan annat att skaffa än att följa Tor på utfärder mot jättarne.
Den första mot söder trängande folkböljan satte en andra i rörelse, och den andra en tredje och så vidare, så att bölja efter bölja svallade mot Aurvangalandet, människoslägtets urhem, där Sköld- Borgar så länge och lyckligt varit folkets lagstiftare och domare.
På Aurvangalandets gräns stodo nu hårda strider, i hvilka Halfdan och Hamal utförde många bragder.
Men den gamle Sköld-Borgar såg, att motstånd i längden vore gagnlöst, så länge fimbulvinterns makter rasade bakom de nordligare stammarne och nödgade dem att tränga på.
De hade ju att välja detta eller hungersdöden.
Och enär alla dessa stammar voro fränder och ledde sin härkomst från Aurvangalandet, ville Sköld-Borgar icke se dem förstöra hvarandra i brödrafäjd.
Fördenskull beslöt han med sitt folk tåga söderut, äfven han.
Så skedde, och många stammar förenade sig under honom, för att å andra sidan det nordiska hafvet vinna land och bosätta sig.
Skepp byggdes och förde dem öfver hafvet.
Halfdan vardt alla dessa stammars anförare; deras höfdingar lyfte honom på sköld och kårade honom till konung.
Ingenting mäktade motstå dem.
De lade under sig söder om hafvet vidsträckta land, där segelbara floder söka sig väg mellan djupa löfskogar och saftiga betesfält.
De vunno och delade mellan sig ett rike, som i väster hade till gräns den väldiga flod, som heter Ren, i söder det skogshöljda högland, som ligger i skuggan af de högsta bärgen i Midgard, men i öster sträckte sig långt in i ett omätligt slättland med många älfvar, som bilda vägar ned mot ett sydligt haf (Svarta Hafvet).
Så uppfylldes nornornas spådom, att Halfdan skulle hafva ett rike, vidsträckt i väster och öster, så långt som de i dessa väderstreck hade knutit de gyllne trådarne i varpen af hans väf; men åt norr låg blott en enda tråd, och det gällde, om den skulle hålla, eller om människoslägtets urhem och fädernas heliga grafvar skulle för alltid stanna i frostmakters och gudafienders våld.
VALANDS SENARE ÖDEN OCH DÖD.
Sju vintrar hade svanemöarna Idun, Sif och Auda tillbragt i Ulfdalarne.
I den åttonde vintern blefvo de sjuka af längtan efter solglans, vårfläktar och blommor; ty sitt innersta skaplynne kunde de icke besegra.
Sorgsna och tynande uthärdade de ännu ett år hos Ivaldes söner.
Men därefter togo de sina svaneskrudar och flögo bort öfver Jotunheim och Elivågor.
Då vardt det tungt äfven för bröderna att stanna.
Men Valand hade för stora mål i sigte, för att längtan och sorg skulle kunnat afvända honom från dem; han var ej allenast oläkligt hämdgirig, utan också ihärdig och tålmodig utan like.
Till bröderna sade han: »Då I längten härifrån, så är det bättre för eder att gå.»
De togo sina skidor och bågar och gingo på olika vägar åt söder.
Egil följdes af en gosse, som var hans och Sifs son, född i Ulfdalarne och af fadern uppfostrad till bågskytt och skidlöpare.
Hans namn var Ull, och ödet hade med honom stora uppsåt.
Valand var nu ensam.
Han fortfor med sina trollkonster och sitt smide på hämdesvärdet.
Dessemällan jagade han och skaffade sig så sin föda.
År gingo, galdersången fortfor, och stormby efter stormby med frost och hagel lösgjordes i Ulfdalarne, för att härja skapelsen.
Isfälten sköto ned emot Aurvangalandet, och den ofantliga Nordhafs-ön, som förut varit grönskande och bebodd af så många folk, var en människotom öken af is och snö.
Endast själfva Aurvangalandet var ännu beboeligt; där byggde nu svearne och med dem var en skara alfer.
Då det uppenbart visat sig, att asagudarne icke voro i stånd att häjda fimbulvintern, lät Urd Mimer veta, att nu hade han rätt och plikt att gripa in.
Mimer och hans sju älste söner, Sindre bland dem, stego välbeväpnade till häst.
Mimers drottning och döttrar, som äro nattens diser, tolf till antalet, satte sig äfven i sadel och följde dem.
Nattdisernas hjälp var behöflig vid denna färd.
Så redo de öfver Nidafjällens branta, fuktiga bärgstigar, förbi världskvarnen och Hvergelmerkällan ned i det töckniga Nifelheim, och därifrån upp genom den hålväg, som leder från underjorden till Ulfdalarne.
Komna dit, ordnade de sig så, att nattdiserna bildade en ring kring männen.
Därigenom kom hela truppen att för en utanför varandes ögon likna ett mörkt töcken, som dref utefter dalgången.
Deras afsigt var att öfverrumpla Valand, hvars hämdesvärd gjorde honom oöfvervinnelig.
Månens skära stod på himmelen och lekte med sitt bleka sken på ryttarnes hjälmar, brynjor och vapen; men det var blott som om månen lekt med en dimma.
De kommo sent om kvällen till Valands smedja och stannade vid dess gafvel.
Töcknet lägrade sig där.
Dörren stod öppen, och i smedjan sågs ingen.
Mimer och hans söner stego ur sadeln och gingo in.
Med kännares ögon betraktade de Valands smidesredskap.
Så gingo de till lindbastrepet och besågo detta trollredskap och undersökte de hundratals guld-armringar, som hängde där.
Det blef dem klart, att Valand gjort en guldring, liknande Sindres Draupner, och att från den hade de andra droppat.
Mimer och Sindre undersökte alla ringarne och funno den, som var de andras moder.
Mimer tog den och bar den ut och gaf den till sin dotter Baduhild, en af nattdiserna.
Därefter lämnades smedjan, och männen gingo in i töcknet vid hennes gafvel.
Ändtligen kom Valand.
Man såg honom i det svaga månljuset glida på sina skidor ned för en fjäll-lid, väpnad med jagtspjut och båge.
Hämdesvärdet lyste vid hans sida.
På sina skuldror bar han en björn, bytet af dagens jagt.
Han gick in i smedjan nu, lade vindtorr ved och ris på äriln, tillagade af björnkött sin måltid och satte sig vid bordet på den med en björnhud bonade bänken.
Eldskenet från äriln speglade sig i ringarne på lindbastet.
Valand gick dit och räknade, såsom han ofta gjorde, sina ringar.
Där funnos nu 840, men en, de andras moder, saknades.
Tjufvar hade aldrig sett Ulfdalarne, och ingen, med undantag för Ivaldes barn, eller Mimers söner, skulle kunnat skilja mällan ringarne och finna den yppersta.
Genom Valand ilade en rysning af sällhet.
»Idun har återkommit», tänkte han; »jag trodde alltid, att hon skulle återkomma.
Hon har tagit ringen till ett tecken, att hon är här.
Hon söker mig därute på jagtens stigar, och mina skidors spår skola leda henne tillbaka hit».
Han satt länge och inväntade henne.
Hans hjärta, som brunnit så länge af hämdens vällust och kval, svalkades ljuft af tankar på trogen kärlek.
Men tröttheten öfverväldigade honom.
Hufvudet, som hvälfde de världsfördärfliga planerna, sjönk ned emot sitt bröst.
Valand sof.
Han vaknade, men ej till glädje.
Lindbastrepet, hvari han bundit stormarne, var nu bundet kring stormutsändaren själf.
Trollredskapet slingrade sig kring hans armar och ben och var en fastare boja än någon af järn.
Framför honom stod
Mimer och hade hämdesvärdet i sitt bälte, och bredvid honom Sindre, hvars hammarsmide hämdesvärdet skulle bringa på skam.
Valand skar tänder, och hans ögon gnistrade.
Hans hämdevärk, nu nästan färdigt, var med ens tillintetgjordt.
Så stark var dock den väldiges själ, att han i nästa stund var lugn igen, och i hans dystra drag sågs hvarken trots eller förtviflan, endast beslutsamhet och tålamod.
Valand medfördes bunden till underjorden.
I en sjö under Nidafjällens branter, ej långt från Mimers söners och döttrars borg, är en holme och på den en af underjordssmedjorna.
Dit fördes Valand.
Mimers gemål, som märkt den förfärliga blicken i Valands ögon, när han såg hämdesvärdet i hennes makes våld, var gripen af hemska aningar om stundande olyckor för henne och hennes närmaste och gaf sig ingen ro, förrän man afskurit Valands knäsenor.
Hon trodde, att han därmed var oskadliggjord och dömd till evig fångenskap på holmen.
Snart hördes hammarslag därifrån.
Mimer besökte sin fånge och fann honom lugn och arbetslysten.
Guld och andra malmer, ädelstenar och hvad hälst Valand önskade att arbeta på sändes honom.
Ett förråd af sorgdöfvande och hjärtstyrkande mjöd öfverfördes till hans smedja.
Valand arbetade raskt, och Mimer, klenodsamlaren, såg med glädje huru genom Valands flit de underbara skatter ökades, som Mimer vill bevara åt en kommande världsålder.
Men Valand smidde också på något, som hans väktare icke hade en aning om.
Han gjorde sig en flyginrättning, liknande den örnham han förut egt.
Vid stranden af sjön låg en båt, hvari Mimer och hans söner, underjordssmederna, stundom foro öfver till holmen, samspråkade med Valand och beskådade hans händers värk.
De dolde icke sin beundran öfver dem.
Sindre, den store konstnären, hade aldrig hyst afund till Valand, ehuru han icke ville anses för sämre smed.
Han hade undersökt hämdesvärdet och förklarat, att det var det yppersta smide i hela världen, märkvärdigare än hammaren Mjölner, och att han själf skulle behöfva lika lång tid som
Ivaldesonen för att göra ett svärd med lika världsgagnande egenskaper som detta hade världsfarliga i onda händer.
Efter den dom, hvarmed gudarne kränkte Valands stolthet och frånkände
Sindre hans segerpris, hade också Mimers söner upphört att smida klenoder åt Asgardsgudarne, ehuru fadern städse förblef gudarnes vän, emedan han var världsordningens.
För att hämdesvärdet icke skulle komma i obehörig hand, beslöt Mimer, att det skulle förvaras inne i själfva världsträdet.
En gåta säger, att det gömdes »i det vattenbegärliga karet med nio omspännande lås».
Det vattenbegärliga karet är asken Yggdrasil, som suger sina safter ur de tre underjordskällorna, och karets nio omspännande lås äro de nio årsringarna kring kärnan af trädet, som lefvat genom nio världsåldrar: Audumlas, Ymers, Trudgelmers, Bergelmers, världsdaningens och människoskapelsens, tidsåldern före Heimdalls ankomst till Midgard, guldåldern, kopparåldern och järnåldern.
Här syntes det farliga vapnet vara i säkert förvar.
Nattdiserna voro förvaringsrummets väktarinnor.
Mimer hade, utom sina sju äldre söner, två, som ännu endast voro i gossåldern och ofta lekte vid stranden af den sjö, hvari Valands holme var belägen.
De voro förbjudne att besöka holmen; men deras nyfikenhet var stor, och en gång, när de visste sig obemärkte, togo de båten och rodde dit.
Valands örnham var då nästan färdig.
Gossarne stannade på tröskeln och tittade in i smedjan.
Valand tog vänligt emot dem.
De frågade, om han ville visa dem klenoderna, som förvarades i den kista, som stod i smedjan.
Han gaf dem nyckeln; de öppnade och sågo där de vackraste saker af guld.
Valands ögon lyste styggt, medan piltarne fröjdade sig med åsynen af skatterna.
Han sade till dem: »Kommen hit i morgon bittida, när ingen ser er; då skall jag skänka er af klenoderna.
Men låt ingen veta att I varit hos mig.»
Följande morgon kommo de åter till smedjan; men rodde icke tillbaka.
Valand kröp till holmens strand och gaf den tomma båten en stöt, så att den for ut i sjön.
De saknade barnen efterletades, men anträffades ingenstädes; man trodde väl, att de farit på sjön och drunknat där.
Den vise fadern kände icke deras öde.
Visdomskällans mjöd gaf honom inblick i de stora världsgåtorna, men ej i sådana ting.
Ej långt därefter sände Valand till Mimer två konstrikt arbetade dryckeskärl af silfver, till hans drottning fyra de klaraste guld infattade ädelstenar och till Baduhild ett hvitglänsande bröstsmycke.
Silfret i dryckeskärlen var smidt kring de små brödernas hufvudskålar; ädelstenarne voro deras ögon; bröstsmycket var förfärdigadt af deras tänder.
Deras kroppar hade Valand gräft ned under bälgen.
Någon dag därefter rodde Baduhild hemligen öfver till holmen.
Något fel hade kommit på den dyrbara armringen hon fått af sin fader.
Hon ville icke omtala det för någon, utan bad Valand, som var ringens smed, att bota skadan.
Han lofvade göra det genast, medan hon var där.
Hon satte sig på bänken, och han räckte henne en bägare mjöd.
Hon drack och somnade.
När hon vaknade, var Valand försvunnen.
Han hade iklädt sig sin örnham och flugit bort.
Valand begaf sig till sitt odalland Trymheim i Svitiod det stora.
I dalarne mällan dess ishöljda bärg väntade han att återfinna Idun och Skade och de andra fränderna.
Där fann han dem äfven.
I ett af bärgen därstädes inrättade han vidsträckta salar, som han prydde med sin oförlikneliga smideskonst.
Dörren till dem öppnade sig mot en liten fjällsjö, som hans galdersång befriade från is.
Här inne i bärget ämnade han lefva med Idun genom århundraden.
Asarne, beröfvade den läkedom mot åren, hvilken Idun allena egde, skulle åldras, och verldstyglarne falla ur deras slappnade händer.
Det var nu den plan, som Valand uppgjort.
Från underjorden kom bud till asarne, att Valand flytt och att nya faror förestode.
Asarne rådgjorde.
De sade hvarandra, att de själfva vållat det hat Valand till dem hyste, och att det vore bättre att försona sig med honom och Ivaldeslägten än att utrota dem, ifall valet stode gudarne fritt.
Det var dem framför allt af vigt, att Idun återkomme till Asgard.
Måhända kunde Valand, om han försonades, återbringa dem äfven Fröj och Fröja.
Loke åhörde dessa rådslag.
Han visste väl, att de vore till ingen nytta, ty Valand var oförsonlig.
Men han hade sina skäl att hindra, att ett försök till underhandling gjordes.
Han erbjöd sig fördenskull att återbringa Idun till Asgard, och han höll sitt löfte.
Ingen i Asgard visste hvar Valand dolt sig; men Loke gissade på Trymheim, och som han kunde förvandla sig till flere slags djur, såsom häst, ulf, säl, lax och insekt, dock ej till fågel, var det honom mer tålamodspröfvande än svårt att utransaka Valands tillhåll.
Han fann den lille fjällsjön, där Ivaldesonen plägade fiska, och dörren till hans salar.
När det skett, begärde han af gudarne att få låna Fröjas i Folkvang kvarlämnade falkham.
Det fick han och flög till Trymheim.
En dag, då Valand och Skade voro på fiske, hörde de vingslag tätt bakom sig och sågo en falk.
Han flög ut från bärget, hvars dörr stod öppen, och han bar en frukt i sina klor.
Valand misstänkte hvad som skett och det visade sig, att Idun var försvunnen ur bärget.
Skade hämtade örnhammen, och Valand iklädde sig den.
Det som falken flög bort med, var den till en frukt förvandlade växtlighetsdisen.
Valand svingade sig upp i rymden och såg röfvaren, som hade godt försprång och var säker om att hinna fram.
Loke saktade farten, för att locka Valand att förfölja.
Valand sköt en flygt, som i hast blott kunde mätas med hans stormande känslors.
Asagudarne, som väntade Loke, upptäckte från Lidskjalf örnen, som förföljde honom.
Då grep Tor sin hammare och de andre sina kastspjut och ställde sig vid vallen.
Man gjorde sig i ordning att tända vaferlågorna.
Falken slog ned innanför Asgardsmuren, vaferlågorna tändes, gudaspjuten susade i luften, Valand kom i ohäjdlig fart, stormade, spjutsårad, genom vaferlågornas hvirflar och föll med brinnande vingar ned vid vallen.
Örnhammen sjönk tillsammans i rök och gnistor, och gudarne sågo Valand själf.
Han sökte resa sig på sina förlamade ben, för att kämpa intill döden.
Tor slungade
Mjölner mot hans panna, och död låg den väldige med krossadt hufvud.
Sindres hammare, som han skulle öfverträffa, hade blifvit hans bane.
Fimbulvinterns upphofsman var icke mer, och Idun hade återkommit till Asgard.
OD-SVIPDAG OCH FRÖJA.
Egil och hans son Ull hade haft åtskilliga äfventyr på sin färd från Ulfdalarne, men kommo dock oskadde fram till Svitiod det stora och återfunno Sif, som bodde där med Egils och Groas son Od-Svipdag.
Några år förflöto, under hvilka Egil stannade i hemmet hos de sina.
Han, den raske bågskytten och stridsmannen, kände under de åren större behof af hvila än äfventyr, och hans tankar voro icke alltid glada.
Han ihågkom den tid, då han var gudarnes edsvurne väktare vid Elivågor och Tors förtrogne vän.
Han tänkte på den skymf, som genom Halfdan blifvit tillfogad Od-Svipdags moder, som nu sof i sin kummelgraf på bärget.
Han tänkte på den ensamme Valand, hvilken han, för att vara en trogen broder, följt, men hvars uppsåt med världen alltid synts honom förfärliga.
De skatter, som Egil före sin flykt till
Ulfdalarne hade gräft ned i jorden eller sänkt i forsar, fingo ligga där de voro.
Blott ur det närmaste förvaringsstället upptog han några klenoder till sitt hems och till Sifs prydande.
Under dessa år växte Od-Svipdag och Ull upp till vackra och hurtiga ynglingar.
Båda hade goda själsgåfvor; särskildt utmärkte sig Od-Svipdag för snarfyndighet och kvickhet i tal och svar.
Sif hvälfde många tankar.
Växtlighetsdisen sörjde öfver den förstörelse, som genom Valand öfvergick världen, och hon märkte, huru Egil rufvade på sin brutna ed och på det med gudarne slitna vänskapsbandet.
Sif var framsynt och sierska till skaplynnet, och det är väl också troligt, att Urd gaf henne ingifvelser och ledde hennes beslut.