Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En samvetsöm och nitisk själasörjare vore deremot bäst i tillfälle både att utforska orsaken till makars oenighet och alt återföra dem till sämja, derest tillräcklig magt lädes i hans händer att vidtaga för ändamålet nödiga åtgärder.
Efter motionärens tanka, skulle skillnad, verkställd tidigt och utan att väcka uppseende eller utsätta makarne för större offentlighet, ofta verka till besinning och försoning, i stället att denna varningsgrad, i den ordning den nu förekomme, endast tjenade att förlänga och förbittra en oskyldig makes lidande; och i synnerhet vore en tidig skillnad nödig i de fall, som ofta inträffade, att hatet och bitterheten öfvermått till våldsamheter.
Motionären trodde derföre, att nyssnämnde varningsgrad borde flyttas från den verldsligt till den andliga magtens område samt föreslog, det stadgas borde, att, sedan alla förmaningar till oenige makar befunnits kraftlösa, vederbörande Pastor måtte ega att, i samråd med makarnes slägtingar eller någre såkallade äldste inom församlingen, samt jemväl med tillkalladt biträde af domaren, der sådant behöfdes, tillåta makarne att flytta från hvarandra på någon kortare tid, högst sex månader.
Yid remissen af sistnämnde molion hafva åtskillige ledamöter af det Högvördiga Preste-Ståndet instämt i motionen, med tillägg af Herr Biskop Nibelius, att Pastors ifrågavarande rättighet borde inskränkas till de fall, då ena makens våldsamma lynne och handlingssätt syntes för den andras personliga säkerhet medföra våda; samt af Herr Contracts-Prosten Hallström, att rättigheten ej borde få utöfvas annorledes, än i samråd med när - Lag-Utskottets Betankande, N',o 134, 43 boende flander och med endera makens frivilliga begifvande: att två gradationer af varning måste hafva föregått; samt att den af makarne, sorn tredskades att infinna sig på Pastors tillsägelse i ofvanuppgilne ändamål, skulle vara underkastad hemtnings äfventyr eller vite.
Utskottet, som tagit i öfvervägande hvad sålunda blifvit anfördt, har funnit den af Herr Lagercrantz väckta motion afse ej allenast ändring uti Kongl. Förordningen den 27 April 1S10, så vidt med stadgandena i densamma öfverensstämmer, att Kongl.
Maj:t tillkommer pröfva frågor om ägtenskapsskillnad, då ansökningar derom ske i anledning af de i 14 Cap. 1 § Giftermåls-Balken omförmäldte händelser, att hat och bitterhet emellan makar uppkommit, än ock att till beständig skillnad emellan oenige makar må dömas endast till följd af makarnas ömsesidiga begäran och utan att de erhållit andra varningar, än dem, som presterskapet åligger meddela ; men då något behof icke synes vara för handen att göra rubbning i det sätt, som för ägtenskapsskillnads-frågors behandling i nämnde fall nu är föreskrifvet; och då, för öfrigt, genom det föreslagna tillägget till nämnde lagrum, utvägarne att upplösa ägtenskap skulle allt för mycket lättas, samt, i och med detsamma, lätlsinniga förbindelsers ingående befrämjas och ägtenskapets helgd nedsättas; så kan Utskottet icke biträda denna motion, utan hemställer, att densamma måtte lemnäs utan afseende.
Hvad härefter angår Herr Kyrkoherden Bergvalls förslag, så förekommer emot detsamma: att, om rättighet medgifves Pastor, att lemna oenige makar tillåtelse att för en tid afbryta sin sammanlefnad, inrymmes derigenom åt denne embetsman en magt, som för hans bestämmelse är helt och hållet främmande; att meddelandet af en sådan tillåtelse i sjelfva verket är detsamma, som att döma till skillnad i säng och säte; samt att denna åtgärd endast kan tillkomma domaren , emedan derifrån måste vara oskil jagtig skyldigheten att, efter föregången undersökning om makarnes sammanlefnad, pröfva och bestämma, hvilkendera af dem, som under skillnadstiden bör vårda barnen, der sådane finnes, samt det gemensamma boet förvalta; och torde flere skäl ej behöfva af Utskottet andragas för det vördsamma tillstyrkande, att Herr Kyrkoherden Bergvalls motion ej må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 18 September 1840. 44 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 135, N:o 135.
Ank. till Exp. Utsk. den 21 Sept., kl. 11 f, a. Betänkande, i anledning af väckte motioner, örn ändring af beräkningsgrunden för Magistrat emes bouppteckningsarfvoden.
Uti motioner, som Yällofl. Borgare-Ståndet till Lag-Utskottets behandling remitterat, hafva Herr A. Örström och Herr J. P.
Ekström anmärkt, hurusom stadgandena i Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749 och den 10 December 1756, att Magistraterne i städerne, utom Stockholm och Götheborg, ega att, då bouppteckningar och arfskiften af dem förrättas, af alt i boet befintlig fast och lös egendom uppbära
En procent uti inventeringsarfvode och en half procent för delningen, utan annat afdrag, än för ovissa fordringar, skulle vara i högsta måtto betungande, enär, i händelse gälden nära uppgår till samma belopp, som tillgångarne, den återstående iinga behållningen går för arfvingaine förlorad, samt, om skulden något öfverstiger tillgången, denna obilligt medtages på horgenärernes bekostnad.
Ändring härutinnan vore, efter motionärernes tanka, af högsta hehofvet påkallad; och har i sådant afseende blifvit föreslaget: af Herr Örström, att ifrågavarande arfvode hör utgå, ej af samma inventarier, utan af boets behållning, sålunda, att boupptecknings-provisionen bestämdes att utgöra, för en behållning till mindre belopp än 1000 Riksdaler, 2 procent, från och med 1000 R:dr till 10,000 R:dr, 1 procent, samt derutöfver A procent; att provisionen för arfskiftes förrättande bi i fver hälften mindre; och att i sterbhus, der ingen behållning finnes, bouppteckning skall utan arfvode af Magistraten förrättas; och af Herr Ekström, att afgiften må helt och hållet försvinna samt städernes invånare tillåtas att sjelfve åt sig utse bouppteckningsman, med hvilka de om arfvodet kunna öfverenskomma; men att, i händelse bouppteckningarne anses böra fortfarande af Magistraternes ledamöter verkställas, endast dagtractamente och lösen för instrumentens utskrifning må af dem åtnjutas, eller ock stadgas, att arfvodet endast får beräknas att utgå af boets behållning; dock, enär, genom de nu föreslagno föränd ringa rrte, Magistraternes ledamöter och ordförande skulle komma att vidkännas minskning Lag-Ulskottets Betänkandej N-.o 135, 45 i deras påräknade inkomster, borde ersättning för dem beredas genom någon lämplig tillökning i deras förut innehafvande löner, motsvarande hvad de, efter beräkning af arfvodets belopp i medeltal för en tid af tio år, kunde förlora genom antagandet af någotdera utaf berörde förslag.
Vid remissen af Herr Örströms motion har blifvit af åtskillige ledamöter yttradt, att det vore önskligt, att motionärens förslag kunde vinna framgång, men att man, i sådant fäll, måste rara betänkt alt bestämma Magistraternes afiöningssätt efter helt andra grunder, än de nu stadgade.
Efter alt hafva tagit dessa framställningar i öfvervägande, får Utskottet afgifva följande utlåtande i ämnet:
Om, på ena sidan, Magistraternes i lag föreskrifna befattning med bouppteckningar och arfskiften uti sterbhus i städerne onekligen länder till gagn och säkerhet för sterbhusdelegarne, enär derigenom, i afseende på sterbhusförhållanden, vinnas ordning och reda, sorn ofta saknas på landet, hvarest sterbhusdelegarne kunna tili boupptecknings- och skiftesmän kalla dem, ile helst sjelfve vilja begagna, så kan, å den andra, ej nekas, att ju de
Magistraterne för dessa förrättningar tillagda arfvoden äro i betydlig nion drygare, än förrättningarnes beskaffenhet synes fordra.
Ändring af förhållandet i senare afseendet, ehuru önskvärd, torde dock ej kunna genom något allmänt lagbud tillvägabringas.
Magistraternes löne-inkomster utgöras nemligen till stor del af ifrågavarande slerbhus-afgifter, hvilkas upphörande eller beräknande efter de af motionärerne uppgifna grunder alltså obestridligen komme att i betydlig nion minska nämnde inkomster.
Statens säkerhet fordrar deremot, att lönerna ej nedsättas till så obetydligt belopp, att skicklige Magistrats-personer ej kunna erhållas; äfvensom nuvarande innehafvare af Magistrats-tjenster äro berättigade att vid sina löner bibehållas; hvarför godtgörelse för en sådan minskning ovilkorligen borde ske; och då det är slädernes skyldighet alt sjelfve aflöna sina tjenstemän, samt tillika deras rättighet, att bestämma, huru dessa löner skola utgå, lärer vidare följa, att den brist, sorn genom antagande af motionärernes förslag skulle i lönerne uppstå, komme att fyllas genom andra bidrag af städerne; att dessas borgerskap och invånare mäste ega att om sättet för dylika bidrags utgörande sins emellan öfverenskomma; samt att således förevarande fråga synes omfatta en angelägenhet, hvilken det bör bero på städernes borgerskap och invånare att sjelfve, serskildt för hvarje stad, ordna. 46 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 135.
Vid detta förhållande finnér Utskottet sig icke kunna tillstyrka, att de väckte motionerne må till någon åtgärd jöranleda.
Reservation af Herr Grefve Mörner: ”Då jag ej varit närvarande under öfverläggningarne i Utskottet, angående ifrågavarande motioner, och således ej haft tillfälle att söka inom Utskottet göra min, från pluraliletens tanka skiljagtiga, mening i afseende på dem gällande, begagnar jag den anledning
Betänkandets justering gifver mig, för att emot detsamma mig reservera, och anhåller, att denna min i’eservation måtte få till de respective Riks-Stånden åtfölja Betänkandet.
Att Magistraternes befattning med bouppteckningar och arfskiften uti sterbhus i städerne länder till ordning och reda vid dessa magtpåliggande förrättningar, äfvensom att Magistratspersonerne måste anses berättigade till ersättning för den förminskning i löne-inkomst, som skulle uppkomma, i händelse den dem för närvarande tillkommande sterbhus-afgift blefve borttagen, det vill jag för min del visserligen icke bestrida, men de af Utskottet i öfrigt åberopade skäl för dess afstyrkande utaf motionärernes förslag kan jag deremot icke godkänna.
Ifrågavarande afgift härleder sig ej från något af städernes borgerskap och invånare fattadt beslut, utan grundar sig uppå Kongl.
Förordningarne den 1 Mars 1749 och den 10 December 1756, och så länge dessa Förordningar qvarstå i sin gällande kraft, lärer ej ordnandet af sterblms-afgiflen hvarken kunna anses utgöra eller blifva behandlad såsom en enskild angelägenhet för städernes borgerskap och invånare.
Ändring uti förenämnde Författningar måste först i laga ordning föregå; och då uti Betänkandet medgifves, att de Magistraterne för bouppteckningsoch arfskiftes-förrättningar tiilagde arfvoden äro i betydlig mon drygare, än förrättningarnes beskaffenhet synes fordra, skulle jag ej tro att tillfället att jemna detta missförhållande bort lemnäs obegagnadt, så mycket hellre som förrberörde arfvoden, i hvad de Öfverstiga hvad skäligt vara kan, äfven, enligt min tanka, äro till sjelfva sin grund obilliga, emedan, om äfven någon gång inträffar, att en aflägsen slägtinge, som oförmodadt får ett stort arf, med nöje utbetalar, så väl den ifrågavarande afgiften, som alla de öfriga pålagor, som för sterbhus härstädes ega rum, — denna afgift dock i de liesta fall är en skatt, lagd på olyckan, och ofta nog drab - Lag-Utskottets Memorial, N.-o 136, 47 Lar
Lärdt medlemmarne af sådane familjer, som efter förlusten af deras förnämsta stöd icke ens Lafva hoppet om oberoende bergning öfrigt.
Såsom exempel uppå de besynnerliga förhållanden, hvartill den omnämnde afgiftens bibehållande kan leda, vill jag endast nämna att uti ett bo med 200,000
R:dr säker tillgång och 197,000 R:dr skuld, är, enligt de»Öfverklagade Författningarne , Magistraten, såsom boupptecknings- och arfskiftesförrättare, berättigad att anamma bela behållningen af 3,000 R:dr.
För min del kan jag derföre ej annat, än instämma med motionärerne uti yrkandet, att Kongl.
December 1756 må varda öfversedde, och de deruti stadgade afgifter lämpligen nedsatte.” N:o 136.
Ank. till Exp. Utsli. den 28 Sept., kl. 11 f. ra.
Memorial, med anmälan om behof vet, af en rättelse, i anledning af Utshottets Betänkande, N:o 112, rörande väckt motion om ändring af 4 och 5 §§ i 17 Cap. Ärfda-Balken och af 3 § i 8 Cap. Jorda-Balken samt om upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762.
Enligt ankomne Prolocolls-Utdrag, har Lag-Utskottets berörde Betänkande blifvit afslaget af Ilögloll.
Ridderskapet och Adeln; men bifallet af Vällofl.
Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet; äfvensom Ilögvördiga Preste-Ståndet antagit det första alternativet af Utskottets förslag; och då Utskottet erfarit, att, genom misskrifning i Betänkandet, blifvit i det tryckte exemplaret, pag. 2, fjerde raden nedifrån, införd ”1 §”, i stället för 4 §; så bar Utskottet, genom Protocolls-Utdrag, gifvit Expeditions-Utskottet sådant tillkänna, på det att rättelse deraf må ske i den underdåniga skrifvelse, som, tili följd af Rikets Ständers beslut, i delta ämne kommer att aflåtas; hvilket allt Utskottet ansett sig böra hos Rikets Ilögloll.
Lag-Utskottets Betänkande_, IV',0 137. 1 N:o 137.
Ank. till Exp. Utsli. d. 2 Oet., lil. 5 e. m.
Belt!nitande, i anledning af väckt motion om utsträckning och förtydligande af 19 § uti Instructionen för Rikets Ständers Justitice-Ombudsman.
Uli en till Vällofl. Borgare-Ståndet ingifven och sedermera till LagUtskottet öfverlemnad motion, har Herr Petré, Th., hemställt, ”om icke ig § uti Instructionen för Rikets Ständers Juslitias-Ombudsman af den i Mars i83o borde erhålla den utsträckning och det förtydligande, att JustitieeOmbudsmannen må vara oförhindrad, att företrädesvis egna sin embetsverksamhet åt ärenden, som röra allmänna bushållningen och den ekonomiska lagstiftningen.”
Till stöd för detta yrkande, är af motionären andraget, att nämnde §, sådan den nu lyder, väl gåfve JusLitise-Ombudsmannen rätt att, i fråga om nödiga anstalter till befrämjande af Konungens och Rikets bästa och vältrefnad, hos Kongl. Majit göra underdåniga påminnelser, och att tillämpning af detta stadgande, äfven i dess närvarande ofullständiga skick, kunde lända till mycken nytta, men att ännu mera gagn skulle kunna väntas, om Instructionen komme att innebära föreläggande för honom att företrädesvis omfatta Regeringens beslut i den ekonomiska lagstiftningen samt Rikets Ständers önskningsmål.
I afseende på nyttan och ändamålsenligheten att, ur ofvannämnde synpunkt, i det hufvudsakligaste gifva Juslitiee-Ombudsmans-Embetet en annan rigtning, än det hittills haft, hänvisade motionären för öfrigt till Justitise-Ombudsmannens vid denna Riksdag afgifne Embetsberättelse, så vidt den angår behandlingen af de Justitiae-, Krigs-, Kammar-, Ecclesiastik- och Finance-ärenden^ hvilka, enligt iS35 års Riksdagsbeslut, blifvit af Rikets Ständer, genom underdåniga skrifvelser, anmälde; äfvensom motionären erinrat, att J ustilite-Canzdern, genom Stals-Rådets förändrade organisation, vunnit ökad ledighet att fästa sin uppmärksamhet vid de mindre vigtiga ärenden, som förut ingått i den juridiska delen af Juslitias-Ombudsmannens embets-förvaltning, hvarföre man borde vänta, att den senares handläggning af sådane ärenden hädanefter blefve mindre behöflig.
Utskottet, som tagit denna framställning i öfvervägande, får vördsamt anföra, att då ig § i omförmälde Instruction innehåller, att, om i Bill, till R.
St, Prot, l8fo, 7 Sami, 1 Afd, 34 Haft, 1 o Lag-Utskottets Utlåtandej N:o 138, ärenden, rörande allmänna hushållningen eller eljest af allmän beskaffenhet, Jusliliae-Ombudsmannen förmärker någon anstalt nödig till befrämjande af Konungens och Rikets bästa och trefnad, han då må hos Kongl. Majit göra underdånig anmälan derom, till den uppmärksamhet Kongl. Majit i Nåder finner sådant förtjena; då Justilias-Ombudsmannen måste anses derigenom redan hafva erhållit uppdrag och bemyndigande att vidtaga åtgärder jemväl i afseende på den ekouomiska lagstiftningen och hehandlingen af Rikets Ständers önskningsmål; och då slutligen motionärens förslag synes åsyfta, att åt Justitiae-Ombudsmannens embetsverksamhet gifva en utsträckning och rigtning, som icke skulle vara förenlige med samma embetsman* bestämmelse, sådan denna i 96 § Regeringsformen finnes beskrifven; så anser sig Utskottet böra vördsami hemställa, alt motionen icke må till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 2 October 18/jo. N:o 138.
Utsk. d. % Oct., kl. 5 e. m.
Utlåtande, i anledning af erhållne återremisser utaf Utskottets Betänkande N:o 81, öfver vuckla motioner, dels angående Förmyndare-Kamrars inrättande i stiiderne och pä landet, dels ock om ändring af lagens sladganden, rörande de tysta för/nonsrätterne.
Detta, af samtlige Riks-Stånden till Lag-Utskottet återförvisade Betänkande, är lemnadt utan anmärkning, i hvad det innefattar hemställan om afslag å de af åtskilige motionärer gjorde yrkanden, om
FörmyndareKamrars inrättande och jemväl af många talare i alla delar understödt; men, ehuru nyttan och behofvet utaf de tysta förmonsrälternes utaf Utskottet förordade nedflyttning efter inteckningar ej kunnat bestridas, har Betänkandet dock blifvit af andre Stånds-ledamöter klandradt derföre, att den strängare tillsyn öfver förvaltningen af omyndiges gods, hvilken Utskottet, såsom vilkor för nämnde nedflyttning, ansett nödig, och genom förslag till ändring af i och 2 §§ i 23 Cap. och af 7 § i 20 Cap. Ärfda - Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 138.
3 Balken, sökt tillvägabringa, ej skulle vara tillräcklig alt skydda omyndige emot förluster, derest deras nu egande förmonsrätt i förmyndares fasta egendom på förenämnde sätt minskades; äfvensom dels åtskilliga andra säkerhetsmått i detta afseende blifvit uppgifne, dels anmärkningar emot de öfrige af Utskottet tillstyrkta lagförändringar framstälts, på sätt här nedan förmäles Jemte förklarande, att Utskottet icke, såsom under discussionen bos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln är vordet af en ledamot yrkadt, ansett förevarande ämne vara af elen beskaffenhet, att Utskottet för dess behandling bordt med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet sammanträda, får Utskottet tillkännagifva, att de erinringar, sorn blifvit gjorda vid förslaget till ändrad lydelse af i och 2 §§ i 23 Gap.
Ärfda-Balken, äro följande: att domarens controllerande myndighet öfver förmyndare skall genom förslaget vara borttagen och öfverflyttad på icke ansvarige gode män; att det ej skail blifvit stadgadt, huru med granskningen af förmyndare-räkningar skall tillgå, eller hvilken det bör tillhöra att göra anmälan bos domaren, angående fel i förmyndares förvaltning; alt förmyndares räkningar böra lemnäs till gode männen, icke endast hvart tredje år, såsom Utskottet hemställt, utan årligen; att räkningarnes granskning bör uttryckligen åläggas gode männen, eller dem och domaren gemensamt, samt närmaste fränder; att gode männen böra hafva ett vidsträcktare inseende å förmyndarevården samt förpligtas dels tillse, att omyndigs penningar af förmyndaren utlånas emot fullgod säkerhet, dels, i fall omyndigs egendom ej rätt förvaltas, eller förmyndare misshushållar eller kommer på obestånd, sådant hos domaren anmäla; att förmyndare bör för omyndigs medel ställa borgen eller lemna säkerhet genom inteckning i egen fastighet, om fullgörandet hvaraf gode männen skola besörja; att dessa jemväl skola hafva omyndiges intecknings- eller andra säkerhets-handlingar i sin vård; att, då inteckning för annans fordran sökes i förmyndares fastighet, domaren bör af gode männen göra sig underrättad, huruvida fastighetens värde svarar emot beloppet af den omyndiges medel, sammanlagdt med det, hvarför inteckning begäres; att ingen kan anses pligtig att åtaga sig befattning såsom god man, och att på hvarje menighet bör få ankomma att begagna sig af denna anstalt eller ej; 4 Lag-Utskottets Utlåtande N\o 138. att förslaget, i afseende på tillsättning af gode män, ej omfattar dem, som lyda under Hof-Rätt i mål af ifrågavarande beskaffenhet; att bestämmas bör, om frälsemän skola välja gode män, sockne- eller härads vis, eller om samma gode män skola hafva befattning med alla de till hvarje IIof-Rätt hörande förmyndare-ärenden; att ersättningen till gode männen bör bestämmas med mera noggrannhet och stadgande meddelas, af hvilka medel den bör utgå; samt att gode männen äfven böra godtgöras ej allenast för kostnader, utan ock för möda och besvär.
Till svar härå får Utskottet anföra, att, vid förmyndares tillsättande, afseende mera sällan kan fästas derpå, att förmyndares egendom må motsvara värdet af hvad som åt hans vård anförtros, dels emedan en så bemedlad förmyndare ej alltid kan erhållas, dels ock derföre, att lagen stadgar, att förmyndare-åliggandet företrädesvis tillhör skyldeman.
Det är således skyldskap till den omyndige samt redlighet och fallenhet att vårda myndlingen och hans gods, sorn hufvudsakligen böra bestämma valet af förmyndare, och lagen fordrar ej andra egenskaper hos den, som utnämnes.
Yid detta förhållande kunde stadgandet om skyldighet för förmyndare att ställa säkerhet för de medel, han oin händer får, ej ega allmän tillämplighet; men i de fall, der lagens bud kunde verkställas, skulle förmyndare-befattningen komma att utgöra en förhatlig tunga, ledande till sådant hinder i förvaltningen och användandet af egne tillgångar, att det vore emot all rättvisa och billighet stridande att densamma någon ålägga.
Under förutsättning, att redlige män och sådane, hvilkas skyldskap med den omyndige gifva förhoppning om en samvetsgrann förvaltning af omyndigs egendom, blifva lill förmyndare utsedde, har ock lagen, utom den åt omyndig medgifna tysta förmonsrätt, endast ansett nödigt att förordna en periodisk granskning af sjelfva förvaltningen, så att, i händelse af mindre ordentlighet hos förmyndaren, densamma måtte tidigt upptäckas; och Utskottet tror, att en myndlings säkerhet hufvudsakligen bör sökas i tillsynen å förmyndarens förvaltning , emedan myndlingens tysta prioritet dels på flerehanda, i förra Betänkandet antydda, sätt kan tillintetgöras, dels tillgodonjutas endast då concurs inträffar, men ej då förmyndarens egendom för gäld utmätes, samt att, om nämnde tillsyn behörigen utöfvas, förmonsrätten kan, utan fara, tåla den inskränkning, Utskottet föreslagit, helst då det tages i betragtande’, — hvad dock under discussionen i de respective Riks-Stånden synes hafva undfallit fleres uppmärksamhet, — att Lag-Utskottes Utlåtande, N\o 138. 5 denna rätt, enligt Betänkandet, ej skulle upphäfvas, utan endast nedflyttas efter inteckningar, samt sättas framför dem, som Kronan, Kyrkor och Fattigcassor hos deras uppbördsman ega; äfvensom prioriteten i lösören komme att oförändrad qvarstå.
Alt utsträcka ifrågavarande tillsyn derhän, att förmyndares egen ställning i ekonomiskt hänseende borde underkastas speciel granskning och offentliggöras, komme att störa förmyndarens credit samt medföra nästan lika stora olägenheter, som af hans egendoms intecknande lili säkerhet för omyndigs medel skulle följa; och befattningarne för ej mindre förmydare, än controllerande blefvo besvärliga och motbjudande, så att alla sökte desamma sig undandraga.
Utskottets förslag åsyftar att förekomma, det granskning af förmyndares förvaltning någonsin uteblifver, och att sätta domaren i tillfälle att utöfva sitt öfver-förmyndarekall, genom en vårdslös förmyndares afsättande och utnämnande af annan förmyndare, sorn af den förre kan i laglig ordning fordra redo; i hvilket afseende förslaget uttryckligen innehåller: att de gode män, som skola utses, böra, enligt förteckning, som dem af domaren lemnäs, affordra hvarje förmyndare räkning; att, om fränder icke finnas, eller hvarken de eller gode männen vilja räkningen granska, sådant skall af gode männen tillkännagifvas för Rätten , sorn då bör uppdraga granskningen ål någon annan; samt att, då den, som räkningen granskat, vare sig fränder, gode män eller annan person, funnit egendomen ej vara rätteligen förvaltad, det skall hos Rätten anmälas.
Granskningsbestyrets öfverlemnande åt domaren vore ej förenligt med hans embete eller med mängden af hans öfrige göromål; och att ovilkorligen lägga denna skyldighet å gode männen, eller förpligta dem att förvara de omyndiges säkerhets-handlingar, skulle alltför mycket öka gode männens besvär, oberäknadt att det senare åliggandet vore stridande emot deras bestämmelse; äfvensom det ej lärer vara behöfligt, att räkningarne affordras förmyndarne af gode männen oftare än hvart tredje år, enär frändernes årliga granskningsrätt bibehålles.