Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rättegångsbalken, jemförde med 6 § i Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 och 38 pnnklen i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 är i allmänhet den föreskrift gifven, att enskild part, som i Hofrält anför besvär, bör, derest besvären utställas till vederpartens förklaring, genast i Hofrätten uttaga desamma jemte Hofrättens kommunikations-resolution och derefter tillställa vederparten alltsammans emot bevis, som inom viss tid skall ingifvas till Hofrätten, vid påföljd, dels af talans förlust, och dels af böter.
Att med säkerhet och noggrannhet iakttaga denna föreskrift synes emedlertid nära nog mången gång omöjligt i nu ifrågaställde fall.
Om t. ex. den klagan - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. 5 de än låter i Hofrätten, sedan anförde besvär blifvit utställde till vederpartens hörande, uttaga besvären, så kunna tilläfventyrs sådana hinder möta att besvären ej kunna komina till Gottland före den tid, hvarinom bevis öfver verkställd kommunikation bör vara till Hofrätten mgifvet; och om än besvären kunna i rättan tid öfversändas och kommuniceras, så kan kommunikationen emellan ön och fasta landet under tiden hafva blifvit så stängd, att beviset derom, att besvären tillställts vederparten, omöjligen kan'inom bestämd tid i Hofrätten inlemnas.
Att förekomma de olägenheter, som, genom omförmälde af parter icke beroende förhållanden, för döm kunna uppstå, tillhör lagstiftningen.
Den har äfvenledes redan anvisat vägen och sättet derför, då parter berättigades att för fullföljd af vädjade saker och besvärsmål ingifva deras handlingar på Wisby Landskansli, derifrån handlingarna borde till Hofrätten af vederbörande embetsmyndighet insändas, utan annat betungande för parterna, än erläggande af nödiga postpenningar.
Den fördel, som härmed bereddes parter, eller den att i vissa fall kunna hos en alltid tillgänglig myndighet i orten bevara deras fatalier i den aflägsnare, för dem rnåpgen gång otillgängliga Hofrätten, synes lämpligen kunna få den utsträckning, hvarom fråga nu är.
Hofrätten utställer dit inkomne besvär öfver af domstolar och myndigheter på Gottland gifna beslut till förklaring med klagandens vederpart med skyldighet för klaganden att besörja föreskrifna kommunikationen, så kunde, derest klaganden så önskade, Hofrätten öfversända besvären till Konungens Befallningshafvande på ön, der klaganden då hade att uttaga besvären och ingifva bevis om verkstäld kommunikation; och som den förklarande ej eller borde förvägras den förmån, som vederparten sålunda finge åtnjuta, synes hans rätt att ingifva förklaringen till Konungens Befallningshafvande äfven böra erkännas i lag, destoheldre som det, med anledning af 1748 års ofvanberörde bref, redan lärer vara öfiigt att handlingar af denna beskaffenhet emottagas i Wisby landskansli och derifrån öfversändas till Hofrätten.
Härigenom ålades icke Konungens Befallningshafvande något för honom främmande bestyr, ej eller infördes i rättegångsordningen någon nyhet.
Det är nemligen redan genom Kongl. Brefven den 28 Januari 1753 och 7 Januari 1805, föreskrifva, att när Lands- och Stadsfiskaler, som ej vistas i den stad, der Hofrätt sitter, der anföra besvär i embetsmål, eller besvär inkomma från häktad person öfver utslag, hvarigenom han blifvit dömd till ansvar, och besvären utställas till kommunikation, Hofrätten bör öfversända besvären lill Landshöfdingen i orten att kommunikationen verkställa; och öfver besvär, som i Kongl.-Majtts Justitie-Revision fullföljas, ålägges Konungens Befall - 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 17. ningshafvande ofta att infordra vederbörandes förklaring samt derefter insända handlingarne.
Den princip, som härvid blifvit följd, bar ock blifvit vidhållen af senare lagstiftning, såsom i mål rörande syner å Milititie-boställen, deruti besvär, enligt 1836 års boställsordning, böra ingifvas till Konungens vederbörande Befallningshafvande, med åliggande för denne att öfver besvären infordra förklaring och sedermera densamma jemte besvären till Hofrätten inskicka.
Fråga kan dock nu icke blifva om någon skyldighet för Konungens Befallningshafvande att ombesörja verkställighet af kommunikation, på sätt motionären åsyftat.
Enligt hvad ofvan är nämndt, skulle nemligen endast besvären, sedan de blifvit utställda till vederpartens hörande, af Hofrätten öfversändas till Konungens Bafallninghafvande, der klaganden borde dem uttaga, med rättighet för honom att, då den af Hofrätten föreskrifne kommunikation försiggått, inom bestämd tid till Konungens Befallningshafvande derom inlemna bevis, och för vederparten att dit jemväl ingifva sin till Hofrätten ställda förklaring.
Parterne bereddes härigenom ingen annan förmån, än den de egde, om Hofrätten funnes pä deras ö.
I omförmälte fall komme nemligen Konungens Befallningshafvande att föreställa Hofrätten; men deraf följer ock att den, som i Hofrätten klagat, måste hos förstnämnde myndighet söka upplysning derom huruvida besvären dit ankommit för kommunikation med vederparten.
I Hofrätt lemnäs en sådan upplysning genom anslag; och det är derföre som Utskottet anser att, då besvär af ifrågavarande art blifvit af Hofrätten utställda till kommunikation och af sådan anledning öfversända till Konungens Befallningshafvande på Gottland, denna myndighet bör derom genast utfärda anslag i Landskansliet, der den klagande således sjelf må söka nödig upplysning.
På sätt antydt blifvit, måste det likväl bero på parter sjefva att begagna sig af omförmälda förmån eller ej; och derför bör, vidjbesvärs ingifvande, begäran derom uttryckligen framställas.
Men i sådan händelse synes tiden, hvarinom kammunikation skall vara verkställd och bevis derom inlemnadt, böra räknas från . en dag då anslag å Landskansliet sker.
Visserligen komme Konungens Befallningshafvandes göromål härigenom att i någon mån ökas; men det är icke alt befara att ökningen blefve så betydlig, att någon serdeles olägenhet deraf kunde uppstå.
Åtminstone vore den högst obetydlig emot den, som, genom ifrågaställa förmån, undanröjdes för rättsökande, hvilka dock måste bestrida kost - Latj-UIskottets Betänkande, N:o 17. 7 naderna för de handlingar, som genom Konungens Befallninhafvandes försorg till Hofrätten öfversändas.
I enlighet med dessa åsigter har Utskottet alltså utarbetat förslag itll författning i ämnet.
Utskottet har dervid emedlertid ej kunnat förbise det fall, att klagande part ej hos Konungens Befallningshafvande, oansedt skedt anslag, uttager öfversände besvär, äfvensom nödvändigheten deraf alt Hofrätten erhåller ej allenast tillförlitlig kännedom derom och angående öfrige på målets fortsatta behandling inverkande omständigheter, utan äfven sättes i tillfälle att en sådan behandling företaga; och föreskrifterna i Utskottets förslag äro jemväl derefter lämpade.
Någon närmare motivering derför är dock icke erforderlig, utan får Utskottet till Rikets Ständers pröfning härmed vördsamt öfverlemna följande förslag till Författning.
Då Hofrätt anser nödigt att till förklaring utställa dit inkomne besvär öfver beslut, som blifvit meddeladt af domstol eller Konungens Befallningshafvande på Gottland, i mål af den beskaffenhet, att kommunikations åtgärden, jemlikt lag oell författningar, skall genom den klagandes försorg verkställas, bör Hofrätten, derest klaganden derom i besvuren framställt begäran, öfversända bcsvärshandlingame jemte Hofrättens kommunikations resolution till Konungens Befallningshafvande i nämnde län, som derom genast å landskansliet utfärdar anslag med dag och åratal, då sådant sker, och derom gör anteckning å besvären.
Desamma tillika med kommunikations resolutionen skola derefter, emot å anslaget tecknadt qvitto, af klaganden uttagas för verkställighet af föreskrifne kommunikationen, hvarom beviset, inom den af Hofrätten föreskrifne, från anslagsdagen räknade tid, må till Konungens Befallningshafvande inlemnas.
Förklarandcn vare likaledes berättigad att till Konungens Befallningshafvande inlemna sin förklaring jemte handlingarne, likväl inom hälften af den tid som för förklaringens ingifvande i Hofrätten är vorden bestämd, på sätt, enligt Kongl. Brefvet den 8 December 1748, bör ske då parter, för bevarande af fatalier i lagvadde och besvärsmål, der Underrätt på Gottland dömt, å Wisby Landskansli deras inlagor aflemna.
Sedan den tid förflutit, hvarinom vederbörande egt att till Konungens Befallningshafvande inlemna dels bevis öfver verkställd kommunikation och dels förklaring, har Konungens Befallningshafvande att skynd - 8 Lag-Utskottets Betänkande, N-.o 17. samt till Hofrätten insända så väl det om besvären utfärdade anslag med derå tecknade qvitto, som nyssnämnde bevis jemte förklaringen och öfrige till målet hörande handlingar, hvilka blifvit till Konungens Befallningshafvande ingifne.
Underlåter den klagande att, efter verlcstäldt anslag, uttaga besvären inom den tid, sorn för verkställighet af kommunikationen varit föreskrifven, äligge Konungens Befallningshafvande att genast efter det denna tid förbi är, till Hofrätten återsända besvärshandlingarne jemte utfärdade anslaget, med derå gjord anteckning, angående förhållandet.
Ilos Konungens Befallningshafvande skola dock parterne erlägga nödiga postpenningar för öfversändandet af de för dylikt ändamål dit inlemnade handlingar.
Det andra af Hr Grefve Mörners förslag eller yrkandet att
Hofrätts beslut i alla mål af brottmäls-egenskap, som angå på Gottland boende personer, skola öfversändas till Konungens Befallningshafvande derstädes för att kungöras parterne, kan Utskottet deremot icke tillstyrka.
Meningen med detta förslag lärer nemligen vara den, att tiden för besvärs anförande öfver omförmälde beslut skulle räknas från dess kungörande, på det den missnöjde parten cj måtte försitta fatalier.
Men häremot förekommer först och främst att, om en föreskrift i omförmälde syftning meddelades, skäl ingalunda vore att inskränka den samma till en enda art af mål.
Förhållanderne äro nemligen lika för alla.
Men i allt fall torde lagstiftaren ej kunna sträcka sin omsorg för rättsökanden från omförmälde ort så långt, som motionären föreslagit.
De skulle derigenom vinna en förmån, som ej är förunnad rättsökande från öfrige delar af Riket och en betydlig afvikelse från principen i gällande rättegångsordning infördes genom antagande af förslaget, utan att giltiga skäl förefunnes lör en sådan afvikelse.
Derför tillstyrker
Utskottet med vördnad; att Hr Grefve Mörners ifrågaställa förslag ej må vinna Rikets Ständers bifall.
Reservation af Hr Carleson, med tillkännagifvande att han icke varit tillstädes i Utskottet, då förenämnde betänkande beslutades.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1851. Lag-Ulskottets Betänkande, A:o iS. "1 N:o 18.
Ank. till TSxp.-Utsk. den 1 April 1851, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om verkställighet af Konungens Befallningshaf vandes utslag i Skuldfordringsmål.
Genom 9 kap. 1 § Utsöknings-balken är det allmänna stadgande meddeladt, att Konungens befalluingshafvandcs utslag ej må, derest besVär blifvit öfver utslaget anförde, gå i verkställighet, så framt saken stiger öfver tryhundrade daler eller 100 r:dr banko.
Härifrån gjordes likväl af 1734 års lagstiftare ett undantag för den händelse att den som hos Konungens befallningshafvande sökes ej möler med svar, utan det oansedt ålägges betalningsskyldighet.
Då egde han väl, enligt 2 § i 2 kap. af nämnde balk, alt inom bestämd tid i Hofrätten klaga och der saken återvinna; men den förordnade utmätningen borde, ehvad summan var större eller mindre, försiggå; och skulle godset sattas i taka händer, med rättighet för den fordrande att det emot full borgen lyfta.
Delta stadgande blef jemväl bibehållet i den förändrade redaktion, som åt sistberörde lagrum gafs genom Kongl, förordningen den 29 November 1823, jemlikt samma års Ständers beslut.
Dessa Ständer ansågo emedlertid omförmäldta undanlag ej böra inskränkas till allenast det fall att någon, ehuru uleblifven, af Konungens befallningshafvande förklarades skyldig alt utmätning undergå.
De funno nemligen den, som hos Konungens befallningshafvande erkänner en skuld, ingalunda böra åtnjuta större fördelar, än den som uteblifver; och derför beslutades den af Kongl. Maj.t gillade och under den 18 December sistberörde år utfärdade författning, hvarigenom stadgas att, derest gäldenär, utan allt jäf eller invändning, hos Konungens befallningshafvande skriftligen eller muntligen erkänt skulden, må den sökande, ehvad förklaranden vill anföra besvär eller icke, genast, å Konungens befallningsiiafvandes utslag erhålla utmätnings-verkslällighet och vara berättigad att det utmätta godset lyfta emot af Konungens befallningshafvande godkänd borgen; — hvilken författning, likmätigt Kongl, förordningen den 13 Juni 1845, äfven skall i skuldfordringsmål cga tillämpning på Domstols utslag, utaa Bih. lill R.
Fröt. iS30 f iS5i.
1 Samt. i Afd. iO Hält. 1 t Lef-l'tsiotteH BtilnåaniH, fr*> tS. hinder af deremot erfagdt vad, så framt
Svaranden ntan jäf ellef invändning skulden erkänt eller honom blifvit, genom tredskodom, enligt 12 kap. 3 §.
Rättegungs-balkeu, ålagd betnluings-skyldighet.
Härigenom tillädes således domstols och exekutor» beslut oti omförmåfta två fall enahanda verkan; men sedermera har medelst Kongl, förordningen den 18 April 1849 blifvit stadgadt att den, som vunnit vid Under-rätt, må, oansedt emot rättens beslut vädjas, njuta utmätning, med skyldighet att ställa borgen för del han om händer får elfer Inta godset sättas i qvarstad; och häraf följer alltså att verkställigheten å Under-rätts beslut, deremot vädjadt är, nu mera ej är inskränkt (di andra fall, än det serskildt i lagen augifna, att vadet eller äudringssökandet genom verkställigheten göres onyttigt.
Deremot qvarstår den i 1 § 9 kap.
Utsökningsbalken gjorde allmänna inskränkning r afseende på verkställighet af Kouungens bofallniugshafvandcs ufverklugade utslag, hvarå, på sätt nämndt är, utmätning ej flrft följa, derest saken går öfver 300 daler, i andra fall, än skulden är vorden erkänd, ellec den sökte tredskovis blifvit dömd att betala och utmätning undergå.
Örn borttagande af denna inskränkning har likväl vid innevarande riksmöte fråga blifvit väckt uti ett af hr IVeidenhjelm, A., hos högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet och till Lag-utskottets behandling hänskjutet memorial.
Samma inskränkning vore, efter motionärens omdöme, af menlig inverkan på kFcdilförhållanderne i allmänhet.
Erfarenheten skulle nemligen visa, hurusom gäfdenärer esomoftast klaga öfver Konungens befallningshafvandcs utslag blott för att bereda sig änglund och för att komma i tillfälle att, under tiden, undanskaffa den egendom de hafva oeli som kunde varit tillräcklig för fordringens godtgörande.
Något skål synes ej eller finnas till den inskränktare verkan, som tillägges Konungens befallningshafvandes utslag.
Enligt lag egde denna myndighet endast döma till utmätning om fordringen är klar och tydtig.
Så snart något förekomme sorn gjorde den tvistig, fick Kouungens befallningshafvande dermed ej taga befattning, ulan måste skjuta saken under domaren, i hvilket fall Konnngens befallningshafvande likväl nu vore berättigad att med qvarstad belägga gäldenärrns egendom.
Derföre bordo ej eller någon betänklighet möta mot den yrkade utsträckningen, eller mot tilläte/sen ulf, utan hinder af söht ändring i Konungens befällningshufivandel utslag, fa utmätning ä samum ni— slag, ehvad belopp soken angar. 7 Lag-VMotlef» Behtvtamt», ih> i§.
Den ändring, Sora salunda blifvit föreslagen i 1 § Utsöknings-balkens 9:de kap. syucs jemväl
Utskottet vara ar behofvet påkallad.
De af motionären anmärkte, nr dagliga erfarenheten hemtade förhållanden bekräfta ett dylikt behof; och dess afhjclpaude skulle i sin mån minska anledningarne till den klagan, sorn nu så ofta förnimmes deröfver att fordringsegare blifva af deras gäldenärer gäckade.
Ett steg dertill är redan taget derigenom att utmätning må följa å Under-rätts dom; och någon fara är ej alt gifva denna tillåtelse tillämpning å exekutorcrs beslut i utsökningsmål.
På sätt motionären erinrat, måste man nemligen taga i betraktande att Konungens befallningshafvande ej kan döma till utmätning för annat än klar och tydlig fordran, eller der den sökte ej har lingaste skäl för de jäf, han emot fordringen kan anföra.
Häri ligger en garanti derför att man ej utan anledning dömes alt undergå utmätning; och hans klagan bör derför ej i detta fäll medföra större verkan, än som blifvit tillerkändt det emot Under-rättens beslut erlanda vadet.
Det är följaktligen enahanda verkan, som Utskottet anser böra tillerkännas de Konungens befullningshafvandes och exekntorers beslut, för hvilkas verkställighet sökt ändring nu utgör ett hinder enligt 1 § 9 kap.
Utsöknings-balken; och för åstadkommande af denna, efter Utskottets omdöme vigtiga, förbättring i exsekutionsvåsendet, tillstyrlces vördsamt att Rikets Ständer mätte besluta utfärdandet af en författning, lydande som följer:
I likhet med hvad genom 1 § 9 kap.
Utsöknings-balken, 2 .$* 2 knp. samma balk, sådan den lyder i Kongl, förordningen den 29 November 1823, samt Kongl, förordningen den 18 nilsi på följ de December redan blifvit stadgadt i afseende på verkställighet af Konungens befallningshafvandes utslag i skuldfordring smål, der saken ej går öfver trehundra daler eller der gäldenären hos Konungens befallningshafvande utebli f vit eller utan allt jäf eller invändning skulden erkänt; varder förordnadt, att utmätning å Konungens befallningshafvandes utslag äfven i öfrige mål må, utan hinder af deremot anförde besvär, genast följa, tued rättighet för den sökande att det utmätta godset, emot full borgen, lyfta.
Lag-V Iskottets BetänkandeNio iO. iS:o 10.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1 April 1851, kl. i e. m.
Betänkande i anledning af väckt motton om förklaring af föreskrifterne rörande verkställighet a( utslag i vissa mål.
Uti Lag-utskottets nästföregående betänkande har Utskottet, i anledning af väckt fråga om en utsträckt rättighet till erhållande af verkställighet af exekutors utslag i skuldfordringsmål, sökt att i korthet redogöra för närvarande lagstiftning, i afseende på verkställigheten af så väl exsckutorers som domares beslut; och dervid har Utskottet anmärkt hurusom det blifvit stadgadt: dels uti 2 §, 2 kap.
Utsöknings-balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 29 November 1823, att; om den, som hos Konungens befallningshafvande för gäld sökes, uteblifver med affordrad förklaring, den sökande ändå må njuta sin rätt efter de skäl han företer, med rättighet för den uteblifne att i Hof-rätten klaga och söka saken återvinna; „doek gånge utmätning ej dess mindre för sig och varde godset i taka händer satt, det den fordrande, emot full borgen,, lyfta må“;— dels genom Kongl. Förordningen den 18
December nyssnämnde år, att derest gäldenär utan allt jäf eller invännirig hos Konungens befallningshafvande skriftligen eller muntligen erkänt skulden, må den sökande, ehvad förklaranden vill anföra besvär eller ej, genast å Konungens befallningshafvandes utslag erhålla utmätnings-verkställighet och vara berättigad att det utmätta godset lyfta, emot af Konungens befallningshafvande godkänd borgen; dels ock medelst Kongl, förordningen den 13 Juni 1845, att hvad sistberörde författning stadgar äfven skall i skuldfordringsmål ega tillämpning på domstols utslag, utan hinder, af deremot erlagdt vad, så framt svarandem utan jäf eller invänning skulden er— Lag-U [skottets Betänkande, A:o 19. 5 känt eller honom Blifvit, genom tredskodom, enligt 12 kap. 3 § Rättegångs-balken ålagd betalningsskyldighet.
Det är således förklaradt att utmätning af fordran, som blifvit fastställd af exekutor eller domstol antingen tredskovis eller på grund af erkännande, icke hindras deraf att den dömde fullföljer talan emot exekutors eller domstolens Beslut; och den fordrande är derjemte i båda fällen berättigad att, emot full borgen,, det utmätta godset lyfta.
I tillämpningen hafva likväl omförmälte stadganden blifvit olika tolkade.
Ilos exsekutorer hafva nemligen skiljaktiga åsigter gjort sig gällande i afseende på vidsträcktheten af de verkställighelsåtgärder hvilka kunde vidtagas i enlighet med samma stadganden.
En del anse att någon försäljning af utmätt gods icke må ske, utan fordringsegaren blott vara berättigad till lyftning af det utmätta godset, oförvandladt.
Andra åter förmena försäljning böra ega rum, och fordringsegaren ega, att, emot borgen, af försäljuingsbeloppet lyfta hvad honom blifvit tilldömdt; och efter dessa olika åsigter hafva, på sätt erfarenheten visat, verkställighetsåtgärder blifvit vidtagne.
På dessa stridiga förfaringssätt har nu hr Engzell, uti en hos Vällofl.
Borgare-ståndet väckt och till Utskottet remitterad motion, fästat uppmärksamhet.
Hans åsigt öfverensstämmcr emedlertid med deras, som anse utmätt gods böra, uti förevarande fall, försäljas, om sökanden så fordrar.
Det syntes honom, som låge det i sakens natur att en borgenär, i följd af den honom medgifna lyftningsrätt, borde komma i åtnjutande af sina penningar och icke belastas med en mängd lösegendom, den der vore svår att förvara; och det är på grund deraf, som motionären föreslagit, det förklaras måtte ratt i utsökningsmål är sökanden berättigad att fä det gods, som, pä grund af ofvanåberopade förordningar, uhnätes, försåldt, samt att af försäljningssumman tyfta hvad emot hans fordran svarar, emot af Konungens be/allningsha fr an de godkänd borgen
En sådan förklaring torde dock ej vara fullt öfverensstämmande med berörde författningar.
Visserligen hörer till fullbordan af den verkställighets åtgärd, som i allmänhet benämnes utmätning, att det gods, som för en fordring tages i mät, jemväl försäljes för godtgörelse af fordringen; och derföre finner man ock, hurusom lagen i 5 kap.
Ulsöknings-balken, deri, enligt öfvcrsluiften, stadgas, huru utmätning 6 tng r{storfelt BtMnkanél, fha 19. ikall slit, lorcskrifver att godset skall icke allenast tagas i imil orh värderas, nian äfven försäljas, och således under utmäiningen äfven hänför försaljningsåtgärden; men i nu ifrågaslällde fall synes undantag frnn den allmänna regeln vara gjordt, ehuru detta undantag ej blifvit med samina bestämdhet uttryckt, som skett i 5 § 3 kap. åberopade Balk, efter dess lydelse i Kongl, förordningen den 18 April 1849, derigenom blifvit medgifvet att utmätning må följa å Uuderrätts beslut deremot vädjadt är, med uttryckligt förbehåll likväl att det utmätta godset ej må skingras eller emot egarens vilja föryttras förrän saken blifvit i Hof-rättcn afdömd.
Det utmätta godset eger dock den sökande alt äfven i detta fall, emot borgen, lyfta.
Anledningen till omförraälte undantag synes emedlertid hafva varit den att, ehuru lagstiftaren ansett betänkligt att, innan ett af exekutor eller Underrätt meddeladt beslut blifvit af högre domstol godkändt, låta beslutet gå i fullbordan, lian likväl, enär icke qvarstad, men väl utmätning, enligt lag, medför företrädesrätt i händelse af konkurs, velat för sådan händelse bereda borgenär en utväg till förvärfvande af säkerhet för den fordran, om verkligheten hvaraf ett beslut lemnade bekräftelse.
Men om än denna försigtighet i allmänhet måste godkännas, torde dock en afvikelse derifrån kunna och böra ske för dc fall, som utses uti oftanämndc lagrum ech författningar, eller då utmätning sökes på grund af exsekutors eller under-rälls beslut, hvarigenom någon blifvit tredskovis eller, i följd af erkännande, ålagd alt betala en skuld.
I sistnämnde händelse undanrödjer det gjorda, erkännandet ali tvekan om fordringens riktighet; och ehuru underlåtenhet att sig förklara ej må tydas såsom ett erkännande af skulden, kan man likväl deri ej se annat än ett medgifvande derom att skäl saknas til! jäf emot de bevis, hvarpå fordringsanspråk^ grundas, men hvilkas giltighet exekutor eller domstolen i allt fäll måste pröfva.
Lagstiftaren har ock, enligt hvad anmärkt blifvit, tillagt omförmälle beslut enahanda exsekutiva kraft; och det bör ej förgätas att redan 1734 års lagstiftare berättigade den, hvars fordran blifvit fastställd af Konungens befallningshafvande, oansedt den sökte uteblifvit med förklaring, att å beslutet njuta utmätning, då en sådan rättighet för erkänd fordran icke beviljades förr än år 1823.
Emedlertid torde minsta betänkligheten möta emot fullbordan af verkställighet för uttagande af erkänd fordran.
På sätt nämnd) är, undanrödjcr erkännandet allt tvifvel om fordringens riktighet, och borgenärens rätt bör Laf-VliMttfc \\> {9. 7 då icke kuni» ttf gäldcnärcn uppehållas.