Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den öfriga tiden af min dervaro var jag gäst hos den tjenstförrättande guvernören Mr Treacher, en ung och älskvärd man, hos hvilken jag fick se åtskilliga naturhistoriska samlingar från Labuan och angränsande delar af Borneo, och som efter vår återkomst till Europa öfversände till mig en samling af blad och fruktdelar af de trädslag, som nu växa på ön.
Jag förmodar, att denna samling skall blifva mycket upplysande vid studiet af de hemförda växtförsteningarna.
Vid de branta strandafsatserna på norra kusten ser man ganska vackra genomskärningar af de sandstenslager, som ligga under och öfver kolen.
Under det jag för att taga dessa i betraktande framgick längs stranden, besökte jag några på pålar uppförda malajhyddor.
De omgåfvos vid flodtid af vatten, under ebbtid af den torra, på all växtlighet blottade strandfjären.
För att komma in i hyddorna måste man klättra uppför en mot hafvet vettande, 2 till 2½ meter hög stege.
Huset såg ut som en sjöbod hos oss och var uppfördt af ytterligt lätt virke.
Golfvet bestod af glesa, löst liggande, rasslande bambuspjelor, så tunna att jag fruktade, att de skulle brista, då jag steg på dem.
Husgerådssakerna utgjordes endast af några rörmattor och ett par kokkärl.
Någon eldstad såg jag ej; förmodligen uppgjordes elden på stranden.
Jag kan ej inse något skäl, hvarför man valt denna plats till bostad framför den närliggande, grönskande, men ingalunda sumpiga stranden, så vida det ej är för den svalka, som det luftiga läget på strandfjären medför, och det skydd pålarne lemna mot de tusentals krypdjur, af hvilka gräsvallen i de tropiska trakterna vimlar.
Sannolikt äro äfven myggorna ute vid sjelfva hafsbandet mindre besvärliga än längre in i landet.
Likartade stugor sågo några af mina följeslagare under en utfärd, som de med ångslupen företogo till mynningen af en större, på den närbelägna kusten af Borneo utfallande elf. Härom meddelar dr Stuxberg följande:
»Den 19 november företogo Palander, Bove och jag jemte två man en utflygt i Vegas ångslup till den midt emot Labuan utmynnande floden Kalias.
Vi gåfvo oss å stad i dagningen, strax efter kl. 6.
Vägen togs först norr om Pappan Island, derpå mellan de många grunden, som finnas mellan denna ock den betydligt större Daat Island, och slutligen söder om den sistnämnda ön.
Pappan Island är en liten täck holme, som ända ned till högvattensmärket är beklädd med mörkgrön tropisk urskog.
På Daat Island deremot har urskogen på östra sidan blifvit nedhuggen och lemnat plats åt en nyodling af kokosträd, ett verk af den föregående läkaren på Labuan, hvilket skänker sin nuvarande egare en betydande afkastning.
Vi hade icke ringa svårighet att leta oss en väg öfver den sandbar, som är lägrad framför flodmynningen på halfannan till tre nautiska mils afstånd från Borneos kust.
Efter flerfaldiga försök under en timmes tid lyckades vi ändtligen leta upp den djupa ränna, som leder in till floden.
Hon går tätt utmed fasta landet på norra sidan, från Kalias Point till den egentliga flodmynningen.
På baren var djupet blott en meter, i den djupa rännan vexlade det mellan 3,5 och 7 meter, i sjelfva flodmynningen var det 14 till 18 meter och stundom derutöfver.
På södra sidan af landtungan, som skjuter ut norr om Kalias’ mynning, funnos två malajbyar, hvars invånare tycktes betrakta vår färd med nyfikna blickar.
En skara halfnakna eller alldeles nakna barnungar begynte en kapplöpning utefter stranden, så snart de fingo syn på den snabbgående ångslupen, påtagligen för att hafva oss i sigte så länge som möjligt.
Vi hade nu djupt vatten och ångade utan dröjsmål uppför floden.
Det efterlängtade besöket i någon af malajbyarna gömde vi alltså till återfärden.
Vi färdades ungefär halfannan eller två svenska mil uppför en af de många slingrande flodarmarne, då det ringa djupet tvingade oss att vända.
Vegetationen på fasta landets, liksom på de nära flodmynningen belägna öarnas stränder var öfverallt så tät, att det var nästan omöjligt att leta upp ett ställe, der vi kunde gå i land; öfverallt en nästan ogenomtränglig urskog.
Närmast flodens mynning bildades denna af storväxta, skuggrika löfträd, som alla hade mörkgröna, glänsande och helbräddade blad.
Några stodo i blom, andra buro frukt.
Hufvudmassan af dessa träd utgjordes af fikonträd, hvars talrika, tätt om hvarandra slingrade luftrötter bildade ett ogenomträngligt stängsel vid sjelfva flodbrädden.
För landets tillväxt och inkräktning på vattnets område spela dessa luftrotbärande träd en mycket vigtig rol.
De utsända sina kraftiga luftrötter från grenarne och stammen långt ut i vattnet, och när rötterna hunnit ned till bottnen och trängt in i gytjan, utgöra de genom det täta flätverk de bilda ett ypperligt bindningsmedel för allt det nya slam, som floden för med sig ner från det högre belägna inlandet.
Det har förefallit mig, som skulle de luftrotbärande träden utgöra ett af de kraftigaste medlen för alluvial-landets snabba tillväxt på Borneo.
Längre uppför floden vidtogo stora sträckor af en palmart, som med sin något ljusare grönska och långa slidformade blad stack skarpt af mot den öfriga skogen.
Ibland voro stränderna på ena sidan beklädda med enbart palmer, på den andra med enbart fikonträd.
Palm-djunglerna voro icke fullt så ogenomträngliga som fikonträdssnåren; de senare föredrogo den mera sumpiga grunden, då palmerna deremot hade sitt tillhåll på den mer sandiga och mindre vattendränkta.
Af örter eller underskog syntes ingenstädes något spår.
Under flodfärden sågo vi då och då enstaka kringflygande grönfärgade isfoglar eller kungsfiskare samt en och annan håningsfogel, men de voro på långt när icke så talrika, som man kunde ha anledning att vänta inom den rent tropiska zonen.
Af apor sågo vi några, som sprungo parvis i träden, och af hvilka Palander lyckades skjuta en hane.
Alligatorer af 1 till 1½ meters längd kastade sig här och der brådstörtadt från flodbrädden i vattnet, skrämda af propellerns rassel.
Små landödlor med simfenor mellan tårna hoppade fram med en förvånansvärd snabbhet på vattnet nära stränderna.
Det var allt af högre djur som vi fingo se.
Efter två timmars färd, hvarunder vi granskade stränderna noga för att utsöka en landstigningsplats, lade vi till på det bästa möjliga stället, för att se hvad den lägre faunan hade att bjuda på.
Det var ingen lätt sak att komma i land.
Marken var så gytjig, att vi sjönko ner till knäna, och endast genom att trampa på ett mellanlag af palmblad och nedfallna grenar kunde vi taga oss fram i skogen.
Sökandet efter lägre, ryggradslösa djur gaf icke synnerligen mycket.
Ett tiotal molluskarter, bland dem en mycket märklig naken snigel af alldeles samma färgteckning och raggighet som de träds bark, på hvilka han lefde, var allt som här stod att få.
Det föreföll mig ganska egendomligt att icke finna en enda insektgrupp representerad.
Den märkbara fattigdomen på djur måste tillskrifvas, tror jag, den fullständiga saknaden af örter och underskog.
Djurlifvet var lika fattigt, som vegetationen yppig och ställvis omvexlande.
Öfver landskapet hvilade en egendomlig tystnad och stillhet.
På återvägen besökte vi en af de båda omnämnda malajbyarna.
Den utgjordes af omkring tio särskilda hus, som voro byggda på resliga och starka pålar ute i vattnet vid flodmynningen, omkring 6–10 meter från stranden.
Samtliga husen voro uppförda på en gemensam stor plattform af tjockare bambu, hvilken låg ungefär en manshöjd öfver vattenytan.
Vinkelrätt från stranden utlupo långa flytande stockar, hvars ena ända sammanhängde med landet, medan den andra var förankrad tätt invid plattformen.
Från denna gick en kort, brant stupande stock ner till den långa, flytande stockens förankrade ända.
Genom denna anordning underhölls förbindelsen med land.
Husen voro alla nästan qvadratiska och innehöllo ett enda rum, hade brutet, icke platt tak, samt voro försedda på en af de kortare sidorna, närmare ena hörnet, med en lång, rektangulär dörröppning, som säkerligen icke var ämnad att tillslutas, och på en af långsidorna med en glugg eller qvadratisk öppning.
Byggnadsvirket var bambu af 8 till 11 centimeters groflek, mestadels hel, men någon gång klufven.
Taket hade utanpå ett tunt lager af palmblad för att utestänga regnet.
Huset i sin helhet hade tycke af en spjelbur, der den minsta vindflägt allestädes har fritt tillträde.
Golfvet var mycket böjligt och eftergifvande, men på samma gång så svagt, att man icke kunde gå derpå utan fruktan för att falla igenom.
Dess ena halfva, midt emot dörröppningen, var belagd med en tunn matta af någon växt; det var tydligen familjens lägerplats.
Några trasiga skynken var allt af klädespersedlar vi kunde upptäcka.
Af husgerådssaker såg man knappt något spår.
Der funnos icke heller några vapen, pilar eller bågar.
Eldstaden befann sig i rummets ena hörn; den utgjordes af en väldig askhög på några låga stenar.
Der bredvid stod en väl smutsig jerngryta.
Allt affall från måltiderna, ben och molluskskal, hade blifvit nedkastadt i vattnet under golfvet; der låg nu ett ordentligt kulturlager, ett par fot högre än den omgifvande hafsbottnen, till största delen bestående af stora musselskal.
Rummets golf var i hög grad smutsigt och svart; det såg ut, som om det aldrig haft beröring med en droppe vatten.
Hela husets inre föreföll lika fattigt och eländigt som ett tschuktschiskt tälts.
Dess invånare tycktes knappt ega mer än det de stodo och gingo i, d.v.s. för hvarje person ett skynke att hänga om lifvet.
Förtöjda vid plattformen lågo små båtar.
De voro intet annat än urhålkade trädstammar, utan några särskilda bord vid sidorna, högst 2 till 2½ meter långa och om endast två mans bärighet.
Vi hade mött en sådan båt ett stycke uppför floden, rodd af två ynglingar och lastad med palmblad; den låg icke mer än 5–8 centimeter öfver vattnet och såg ut att kunna kantra vid båtmännens minsta oförsigtiga rörelse.
På plattformen gingo några obundna hundar af medelstorlek; de voro i början skygga och misstänksamma mot oss och morrade en smula, men läto snart smeka sig.
Af infödingarne, malajerna, fingo vi på nära håll ty värr icke se andra än några medelålders män.
När vi närmade oss en af de långa flytande stockarne, som ledde ut till plattformen, flydde qvinnorna och barnen hals öfver hufvud ur de närmaste husen, och när vi beträdde plattformen, hade dessa förskansat sig i ett aflägset liggande hus, der de oroliga och nyfikna tittade på oss genom en glugg.
Barnen gåfvo hela tiden sin rädsla till känna genom en högljudd klagolåt.
När vi sökte närma oss de flyende, skyndade de än längre bort.
Några män stannade emellertid qvar.
Vi tillvunno oss deras ynnest genom några cigarretter, som Palander utdelade bland dem, och hvaröfver de synbarligen voro belåtna.
De hade ett allvarligt, slutet, kanske snarare likgiltigt utseende.
En fysiognomist skulle kanske haft svårt att säga, om deras ansigten talade grymhet, beslutsamhet eller likgiltighet.
De sågo ut, som man svårligen skulle kunna framlocka en min af munterhet eller glädje i deras anleten.
Vid malajbyn, som vi besökte, hade några kineser en sagoplantering.
Med några malajer som arbetare i sin tjenst voro de nu sysselsatta med att lasta ett grundgående fartyg med sagomjöl, hvaraf de tycktes hafva egt ett stort upplag.
Ett annat fartyg hade nyss blifvit lastadt och befann sig på utgående.
Kineserna här gjorde på mig samma behagliga intryck som deras landsmän, hvilka jag förut sett i Japan och Hongkong, och dem jag framdeles fick se i Singapore: intrycket af ett ytterligt arbetsamt, välmående, förnöjsamt och renligt folk.»
Labuan förefaller mig vara mycket lämpligt till utgångspunkt för en naturforskare, som vill genomforska Borneo.
Han vore här i tillfälle att, omgifven af europeer, men ostörd af en stor stads förströelser, vänja sig vid det ingalunda ohelsosamma, men dock för nordbon väl varma klimatet, att göra sig förtrolig med infödingarnes seder och språk, att taga kännedom om de allmännaste formerna i den yppiga natur, som eljest komme att helt och hållet öfverväldiga forskaren från norden, med ett ord att vidtaga sådana förberedelser för resan, som äro nödiga för att betrygga dess framgång.
Denna trakt af Borneo tyckes vara en af de minst kända delarne af Sunda-öarna, och man behöfver här ej gå långt från kusten för att komma till nejder, som förut aldrig besökts af europeer.
Sjelfva Labuan och dess närmaste omgifningar hafva ofantligt mycket af intresse att erbjuda forskaren, och mindre utflygter kunna härifrån med lätthet och utan mycket stora kostnader anställas till den mot främlingar vänliga Bruni-sultanens område och till det 4,175 meter höga, från Labuan synliga Kinibalu-berget nära Borneos nordspets.
Då jag före ankomsten till Japan uppgjorde planen för hemresan, intog jag deri ett besök på detta berg, å hvars topp ett jemförelsevis strängt klimat måste vara rådande, och hvars djur- och växtverld derför, oaktadt läget i eqvatorns granskap, bör erbjuda många märkliga jemförelsepunkter med de nordiska ländernas flora och fauna.
Men då det upplystes, att veckor skulle åtgå till utflygten, måste den öfvergifvas.
Den 21 november lyfte Vega åter ankar för att fortsätta sin färd öfver Singapore till Point de Galle på Ceylon.
Mellan Labuan och Singapore gick det endast långsamt framåt till följd af den stiltje, som, enligt hvad man kunde förutse, var rådande i hafvet vester om Borneo.
Singapore är beläget precis halfvägs, då man, utgående från Sverige, kringseglar Asien och Europa.
Vi uppehöllo oss här från den 28 november till den 4 december, mycket gästfritt mottagna af stadens så väl europeiska som asiatiska medborgare, hvilka tycktes täfla med Hongkongboarne i entusiasm för Vegas färd.
I staden råder en babylonisk språkförbistring genom den mängd olika nationer, som här vistas: kineser, malajer, klings, bengaler, perser, singaleser, negrer, araber o.s.v.
Men vårt uppehåll blef allt för kort för sjelfständiga studier öfver dessa folkslags seder och lefnadssätt eller öfver den rika växt- och djurverlden i stadens omgifningar.
Jag får hänvisa dem, som intressera sig härför, till föregående beskrifningar af trakten och till de rikhaltiga bidrag dertill, som blifvit offentliggjorda af den här befintliga Straits branch of the Asiatic society, grundad den 4 november 1877.
Till Galle ankommo vi den 15 december efter att under öfverresan från Singapore hafva gynnats af en temligen ihållande god monsunvind.
Under färden genom
Malacka-sundet sågos ofta en stund efter solnedgången starka kornblixtar.
De elektriska urladdningarna tycktes förnämligast försiggå ifrån de på ömse sidor om sundet belägna bergshöjderna.
Jag lät Vega dröja i Point de Galles hamn till den 22 december, dels för att invänta post, dels för att lemna tillfälle åt dr Almqvist till insamling af lafvar från några af de höga bergstopparne i det inre af ön och åt dr Kjellman till en undersökning af dess algflora, samt för att sjelf få tid att besöka Ceylons berömda ädelstensgrufvor.
Utbytet blef så godt man kunde vänta af vårt korta uppehåll på stället.
Almqvists skörd af lafvar från Ceylons högsta berg, det 2,500 meter höga Pedrotalagalla, var riklig, Kjellman fick med dykares tillhjelp en ej obetydlig algsamling från omgifningarna af hamnen, och från en utfärd, som jag, tillsammans med Mr Alexander C.
Dixon i Colombo, företog till Ratnapora, ädelstenarnes stad, der vi mottogos med utmärkt välvilja af Mr Colin Murray (Assistent Government Agent), hemförde jag en vacker samling af ceylonska stenarter.
Ädelstenarne på Ceylon förekomma hufvudsakligast i sandlagren, i synnerhet på sådana ställen, der vattenströmmar gått fram samt rullat, söndersmulat och bortsköljt en stor del af sandens mjukare beståndsdelar, så att ett grus blifvit qvar, som innehåller betydligt mer af de hårdare ädla stenlagren än det ursprungliga sandlagret eller dess moderklyft.
Der naturens ursköljning slutat, tager ädelstenssamlaren vid.
Han uppsöker en lämplig dal, gräfver sig ned på ett större eller mindre djup under jordytan till det närmast berghällen belägna lagret af lera blandad med grof sand, hvilket erfarenheten lärt honom vara ädelstensförande.134 Vid de vaskningar jag såg, upptogs det lerblandade gruset ur detta lager och lades på sidan om ädelstensgropen, tills tre eller fyra kubikmeter deraf hunnit insamlas.
Derpå fördes det i grunda, skålformiga korgar af ½ till 1 meters genomskärning till en närbelägen flod, der det tvättades, tills all lera blifvit bortsköljd från sanden.
Ur denna utplockades sedermera ädelstenarne på det sätt, att en person med ett ögonkast granskade den våta sandens yta och plockade ut hvad som hade mer eller mindre tycke af ädelsten.
Derpå skummade han med flata handen bort det öfversta lagret af sanden och fortsatte på samma sätt med det underliggande, ända tills hela massan var granskad.
Den säkerhet, med hvilken han på ett ögonblick bedömde, om något användbart fans bland många tusen gruskorn, var beundransvärd.
Förgäfves sökte jag i en ganska betydlig hög af på detta sätt hastigt genomletadt grus få rätt på en enda liten ädelstensbit, som undgått granskarens blick.
Utbytet är mycket vexlande, stundom rikligt, stundom mycket ringa, och ehuru man årligen på Ceylon tillvaratager ädelstenar för ganska stora summor, är driften i sin helhet föga lönande, om ock en eller annan lyckans gunstling på den förvärfvat förmögenhet.
De engelska myndigheterna anse den derför med fullt skäl demoraliserande och hinderlig för
Ädelstensvaskerierna vid Ratnapora.
tillgodogörandet af traktens äfven i öfrigt rika naturtillgångar.
Den talrika lösa befolkningen egnar sig nämligen hellre åt det lätta, med den själsspänning, som spel medför, förenade letandet efter ädelstenar, än åt det tyngre, men säkrare jordbruksarbetet, och när någon gång en rik skörd inträffar, bortslösas den hastigt, utan tanke på att spara till de tider, då utbytet blir ringa eller intet.
En stor del af ädelstenarne slipas af särskilda stenslipare i Ratnapora, men bearbetningen är mycket dålig, så att de stenar, som utlemnas i handeln, ofta äro oregelmessiga och hafva ojemna, bugtade, illa polerade ytor.
Hufvudmassan torde försäljas på Östra och Vestra Indiska halfön och i andra delar af Asien, men mycket utföres äfven till Europa.
De ädelstenar, som förnämligast erhållas vid Ratnapora, utgöras af safirer, vanligen blåa, men någon gång gula, violetta, ja till och med fullkomligt ofärgade.
I sistnämnda fall hafva de en glans snarlik diamantens.135 Rubiner såg jag här endast i ringa mängd.
De ädla stenarne förekomma nästan i hvarje floddal, som från bergshöjderna i det inre af ön sträcker sig nedåt låglandet.
Enligt uppgift af Mr Tennent (I s. 38) innehåller flodsanden mångenstädes så mycket af hårdare mineralier, att den omedelbart kan användas till slipning af andra stenar.
Samme författare, eller rättare dr Gygax, som tyckes hafva lemnat de (temligen klena) mineralogiska bidragen till Tennents berömda verk, antyder, att man genom arbete i fast klyft borde få ett rikare utbyte än med det nuvarande arbetssättet.
Denna uppfattning strider helt och hållet mot mineralogens erfarenhet.
De vackraste ädelstenar, de största guldklumpar träffas såsom bekant aldrig eller nästan aldrig i fast klyft, utan i de lösa jordlagren.
Uti dessa är å Ceylon rikedomen på ädla stenar, d.v.s. på stenarter, som äro hårda, genomskinliga och starkt glänsande, mycket stor, och otroliga tal skulle erhållas, om man kunde hopsummera värdena af den massa ädelstenar, som blifvit tillvaratagna härstädes sedan årtusenden tillbaka.
Redan Marco Polo säger om Ceylon: »In ista insula nascuntur boni et nobiles rubini et non nascuntur in aliquo loco plus.
Et hic nascuntur zafiri et topazii, ametisti et aliquæ aliæ petræ pretiosæ, et rex istius insulæ habet pulcriorem rubinum de mundo» etc.
Men, torde mången fråga, hvar finnes moderklyften till alla dessa skatter i Ceylons jord?
Frågan är här lätt att besvara.
Alla dessa mineralier hafva en gång varit inbäddade i den granitartade gneis, som bildar traktens förnämsta bergart.
På tal om granit eller gneis i sydliga länder, eller åtminstone i de sydliga länder vi nu besökt, måste jag till en början påpeka, att dessa bergarter i södern närmast jordytan oftast hafva vida större tycke med sand-, grus- och lerlager än med våra granit- och gneishällar, typen för det beständiga, hårda och oförgängliga.
De höga strandberg, som omgifva Japans inhaf, likna, då man ser dem från hafvet, sandåsar med sidor delvis skogbeklädda, delvis bildande ofantliga, af ingen växtlighet skylda sandras af ljusgul färg.
Vid närmare granskning finner man dock, att de förmodade sandåsarne utgöras af vittrade granitberg, på hvilka man kan se alla möjliga öfvergångar mellan den lösa sanden och den fasta berghällen.
Sanden är ej lagrad och innehåller stora, lösa, rundade block »in situ», fullkomligt liknande de erratiska blocken hos oss, om ock med en mera skråflig yta.
Ofta är gränsen mellan den oförvittrade och den till sand förvandlade graniten så skarp, att ett slag af hammaren skiljer granitsandskorpan från granitblocken.
Dessa hafva en nästan frisk yta, och ett par millimeter innanför gränsen mot sanden är bergarten alldeles oförändrad.
Någon lerbildning eger här ej rum, och den förändring, som bergen äro underkastade, består derför i en söndersprickning eller sandbildning och icke, eller åtminstone endast i ytterst ringa skala, i en kemisk omsättning.
Äfven vid Hongkong utgjordes hufvudbergarten af granit.
Också här var granitbergens yta alldeles förändrad på ett mycket betydligt djup, men ej till sand, utan till en fin, ofta rödlett lera, således på ett helt annat sätt än vid kusterna af Japans inhaf.
Äfven här kunde man flerstädes fullständigt följa den hårda granitmassans förändring till en lera, som fortfarande låg in situ, men utan att någon så skarp gräns kunde uppdragas mellan urberget och de nybildade lösa jordlagren som på det förstnämnda stället.
Ett likartadt sönderfallande af den hårda graniten hade man tillfälle att iakttaga nästan vid hvarje väg-genomskärning mellan Galle, Colombo och Ratnapora, med den olikheten att graniten och gneisen här sönderföllo i en grof sand, som åter sammanbands af nybildadt jernoxidhydrat till en egendomlig porös sandsten, af infödingarne kallad »kabook».
Denna sandsten bildar det närmast alfven belägna lagret i nästan alla bergkullar på den del af ön, som jag besökt.
Den härrör tydligen från en tidigare geologisk period än qvartärtiden, ty den är äldre än den nutida dal- och flodbildningen.
Ofta innehåller kabooken stora, rundade, ej vittrade granitblock, fullkomligt lika rullstensblocken hos oss.
Härigenom uppstå på sådana ställen, der kabooklagret åter sönderfallit och af vattenströmmar bortsköljts, bildningar som äro så förvillande lika åsar och kullar med erratiska block i Sverige och Finland, att jag häpnade, när jag här såg dem.
Jag nödgades anlita palmernas intyg för att öfvertyga mig, att det ej var en synvilla, som plötsligen för mig upprullade kända bilder från hemlandets moar.
Ett noggrant studium af sandbergen vid Japans inhaf, af Hongkongs lerklippor och Ceylons kabook skulle helt säkert lemna ganska oväntade uppslag till förklaringen huru sand- och rullstensåsarna i Skandinavien först uppkommit.
Det skulle visa sig, att mycket, som de svenska geologerna ännu anse vara af is och vatten transporteradt glacialgrus, endast är alster af en äfven hos oss i storartad skala försiggången vittrings- eller rättare sönderfallningsprocess.
Till och med en del af våra qvartära leror torde hafva ett likartadt ursprung, och man finner här en enkel förklaring på det vigtiga, men af våra geologer ej nog beaktade sakförhållandet, att ofta alla erratiska block på ett ställe äro af samma slag och till sin beskaffenhet snarlika den underliggande eller närliggande berghällen.
Det är denna förvittringsprocess, som gifvit upphof till Ceylons ädelstenssand.
Ädelstenarne hafva i ringa mängd funnits insprängda i den till kabook förvandlade graniten.
Vid vittringen hafva de svårsönderdelbara ädelstenarne alldeles icke eller endast obetydligt angripits.
De hafva derför bibehållit sin ursprungliga form och hårdhet.
När sedan under årtusendens lopp vattenfloder strömmat fram öfver kabooklagren, så hafva dessas mjuka, redan förut halfförvittrade beståndsdelar för det mesta blifvit förvandlade till ett fint slam och som sådant bortsköljts, medan de hårda ädelstenarne endast blifvit obetydligt afrundade och föga minskade i storlek.