Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den förändring till ett bättre, som i sednare hänseendet genom 1855 års förordning bereddes, koi de rättssökande till godo.
Men dervid var det ock billigt, att de som i expeditionslösen hade ett ofta väsendtligt bidrag till påräknad löneinkomst, ej blefvo lidande på förändringen; och den lösen, som nu fastställdes, befmnes ock, om man jemför det afskaffade expeditionssättet med det nya, endast afFattad så, att expeditionshafvande, om densamma satts lägre, i många fall skulle lidit minskning i sina inkomster.
Då nemligen tillförene t. ex. för Underrätts protokoll, utskrifvet med dragstil, betalades för Usta arket 36 sk. för andra arket 18 cch för det tredje 9 sk. banko, samt lösen för tre ark skulle utgå, så snart expeditionen sträckte sig allenast till en ringa del in på tredje arket, således med 1 R:dr 15 sk. banko; men en sådan expeditions innehål! med nu föreskrifna tätare stil och flere rader på hvarje sida ofta inrymmes på ett enda ark, är det klart, att ofvanberörda begge ändamål ej kunnat vinnas, derest lösen för detta ark sattes lägre, än hvad den nu utgör, nemligen (för jemnhetens skull) 1 R:dr 16 sk. banko eller 2 R:dr riksmynt.
För åtskilliga andra expeditioner har åter förhöjning i lösen egt rum.
Men för påståendet att denna förhöjning är betydligt högre, än billigt synes, torde finnas desto mindre skäl, som den på långt när ej gifver den tillökning i löneinkomster, att denna motsvarar samtidigt stegrade lefnadskostnader; hvarjemte vid Underrätter anhängiggjorda rättegångar på de sednare åren så betydligt aftagit samt domböckerna i följd deraf minskats, att den kostnad, som för dombokens uppsättning drabbar domhafvanden, numera utan undantag torde öfverstiga genom densamma inbringad expeditionslösen.
Utskottet bar visserligen inbemtat, att sist församlade Rikets Ständer, på tillstyrkande af Sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskottet, hos Kongl. Majit anhöllo om den förändring i expeditionstaxan, att lösen för protokollsutdrag, rörande förordnande eller entledigande af förmyndare, skulle nedsättas till 1 R:dr; men då i anledning af de numera genom Kongl.
Förordningen den 24 September 1861 meddelade föreskrifter i afseende å förmyndarevården och kontrollen derå, domares besvär med dessa ärenden blifvit i väsendtlig mån ökade, utan att särskild vedergällning derför dem till - 4 Allmänna.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JftS 87. godokommer; så anser sig Utskottet nu mera icke heller beträffande denna lösen kunna förorda nedsättning, hemställande alltså Utskottet vördsamt att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Beträffande Herr Ljungbergs motion (J\s 248) anser Utskottet sig äfven sakna skäl att densamma förorda.
Det protokoll, som föres öfver förnyandet af inteckning, är för inteckningssökanden ej så utan all betydelse, att detsamma, blott för undvikande af dermed förenad lösen, ej bör utskrifvas.
Allmänna Iåneanstalter fordra merendels att dylikt protokoll skall åtfölja inteckningsdokumentet, och i vissa fall är det alldeles oundgängligt såsom vittnesbörd om vederbörligen verkställd förnyelse, t. ex. då inteckningsdokumentet, på sätt 23 § i gällande inteckningsförordning medgifver, ej blifvit uppvisadt vid den domstol, som meddelar förnyelsen.
Men äfven då denna domstol sjelf meddelat påskrift om åtgärden, är ej ett sådant bevis lika utförligt, som hvad protokollet derom innehåller, och enär alltså detta sednare i all mänhet måste anses tjena till god rättelse, synes det ej vara skäl att för ifrågavarande slag af protokoll göra undantag från den allmänna regeln, att kärande och sökande part alltid skall vara skyldig lösa protokollsutdrag.
Att särskildt protokollsutdrag skall lösas vid Rådstufvurätt för hvarje dag ett mål der förekommer, finner Utskottet äfven vara i sin ordning, enär en part derförutan mången gång torde försumma iakttagandet af de föreskrifter, hvilka det blifvit honom ålagdt att innan nästa rättegångstillfälle fullgöra, och hvilkas åsidosättande i de flesta fall torde leda till ny tidsutdrägt och sålunda till förökad kostnad.
Öfverensstämmelse med hvad vid Häradsrätten i berörda hänseende eger rum torde ock härmed rättast vinnas, enär en rättegångsdag vid Rådstufvurätt anses motsvara ett ting vid Häradsrätt.
På grund af det anförda hemställer alltså Utskottet vördsamt att ej heller denna motion må till någon Rikets Ständer åtgärd föranleda.
Stockholm den 20 Februari 1863, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 88. 5 N:o 88.
Ank. till Exp.-Ut8k. den 21 Febr. 1803, kl. 12 raidd.
Betänkande, i anledning af vädd motion, rörande vissa till boställen åt tjenstemän anslagna krono-hemman och rätt för arfvingarna efter fordna äboer å desamma att dem till skatte lösa.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet har, uti väckt motion (238), Nils Peller Bäckström från Calmar län anfört, att då till boställen åt civila embets- och tjenste-män på Öland anslogos vissa krono-hemman, ledo arfvingarne efter åboerna å desamma en uppenbar orättvisa, i det de, i olikhet med innehafvaren af åborätten till andra odisponerade kronohemman, gingo miste om förmånen att genom åboskapets öfvertagande få uppbära frukterna af det arbete och den kostnad, fäderne å hemmanet nedlagt.
I andra orter inom riket skulle, enligt motionärens uppgift, ett dylikt förhållande ej hafva egt rum; och då Kongl. Kungörelsen den 15 December 1848, som stadgar om rätt för innehafvare af krono-hemman och lägenheter att, utan föregången värdering, mot erläggande af den efter grundräntans kronovärdi bestämda köpeskilling, få till skatte inlösa desamma, icke syntes utestänga arfvinge till åboskapet å ett sådant hemman, som blifvit till boställe åt någon embets- eller tjenste-man anslaget, från att, efter tjenstemannens afgång, få inlösa den af förfäderna innehafda jorden, har motionären ansett sig kunna föreslå, att sedan tjensteman, som nu innehar dylikt boställs hemman, afgått, laglig arfvinge till sednaste krono-åbo måtte komma i åtnjutande af samma förmån, som ofvan åberopade Kongl. Kungörelse lemnar arfvinge till åboskapet å vanligt krono-hemman.
Då ifrågavarande ärende vid sistlidne riksdag var föremål för Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottets pröfning, anmärktes, att motionären icke uppgifvit de särskilda fall på Öland, hvilka med då väckta motion åsyftades; att Kronan aldrig efterskänkt sin eganderätt till allmänna krono-hemman, och att först genom Kongl. Förordningen den 21 Febr. 1789 den inskränkning uti hennes dispositionsrätt öfver dem medgifvits, att de krono-hemmansåboer, som väl och försvarligen skölt sina hemman, tillförsäkrades att för sig och arfvingar varda vid hemmanen bibehållna, hvadan de före berörda tidpunkt skedda anordningar, hvarigenom krono-hemman anslagits till 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVS 89. boställen, enligt Utskottets tanke, icke kunde anses hafva förnärmat någons lagliga rätt.
Dessa anmärkningar, samt den utgång målet vid sistlidne riksdag fick, och hvarom motionären visar sig ega kännedom, hade bort föranleda honom att närmare uppgifva, huruvida de fall han åsyftar, då nemligen krono-hemman på Öland blifvit disponerade till boställen, inträffat antingen efter 1789 års ofvan omförmälda författning, genom hvilken åborätten till krono-hemman i allmänhet befästaues, eller ock eljest under sådana förhållanden, som lemna stöd åt påståendet om en begången orättvisa mot ifrågavarande åboer eller deras arfvingar.
Men då motionären underlåtit sådant, nödgas Utskottet fortfarande antaga, att de i motionen åsyftade heraman äro sådana, som före nyssnämnda tidpunkt blifvit, i likhet med hvad öfverallt annorstädes inom riket egt rum, till boställen anslagna, och i afseende å hvilka måhända icke ens genom vidlyftiga rättegångar skulle kunna med visshet utrönas, hvem som numera i hvarje särskildt fall kunde på grund af arfsrätt vara till åboskapet eller skattelösningsrätten närmast berättigad; och föranlåtes Utskottet alltså instämma i de skäl, på hvilka vid sistlidne riksdag
Utukottet grundado det omdöme, att någon orättvisa icke visats vara emot ifrågavarande åboers arfvingar begången; hvilket för Utskottet innebär giltig anledning att vt Isamt hemställa, det motönen icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ant. till Exp.-Utsk. den 21 Febr. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion, att utflyttningsaltesl för inhyseshjon skall upptaga dess hela familj.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt, samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 240) har Nils Petter Bäckström från Kalmar län anfört, att det mångfaldiga gånger inträffat, att af presterskapet afgifna utflyltningsattester åt inhyseshjon icke jemväl upptogo dess hustru och barn, om Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 90. 7 hvilka fattigförsörjningen derför måste taga vård, när mannen i ett dynkt hushåll på nämnda sätt från församlingen sig aflägsnade.
Till förekommande häraf har motionären föreslagit, att utflyttningsattester för inhyseshjon skola upptaga dess hela familj, och icke mannen eller fadren ensam.
Förordningen, angående fattigvården i riket den 13 Juli 1853 stadgar, uti dess 14 §, bland annat, att hustru tillhör samma försörjningsort som mannen och äfven efter dennes död eller efter laga skilnad i äktenskapet bibehålies vid hans sednaste försörjningsort. intill dess hon sjelf förvärfvar någon annan; att äkta barn, yngre än femton år, tillhör, så länge fadren lefver, hans, eller om han är död, men modren lefver, denna sistnämndas försörjningsort; att, om begge föräldrarne äro döda, barnet tillhör den försörjningsort, som den sist aflidne vid sin död tillhört; samt att oäkta barn, yngre än femton år, tillhör modrens försörjningsort.
Då således tydlig lag i berörda hänseende redan gifves, samt den omständigheten, att hustru eller barn till ett inhyseshjon icke blifvit upptagna i ett för mannen eller fadren utfärdadt utflyttningsbevis, icke kan leda till förändring af ett fattigvårdssamhälles i lag bestämda skyldigheter, finner Utskottet det af motionären föreslagna stadgandet icke erforderligt; hvarför ock Utskottet vördsamt hemställer, alt motionen måtte lemnäs utan afseende.
Stookholm den 20 Februari 1863.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Febr. 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väck motion, om upphörande af den i Slock holm utgående så kallade rasp- och spinnhus-afgiflen för testamenten.
I en inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt motion (N:o 229) har Herr Hesselgren yrkat, att den med stöd af Kongl. Brefvet till Kommers-Kollegium den 22 Juni 1722 ännu, under namn af rasp- och spinnhus-medel, af alla testamenten i hufvudstaden utgående afgift borde upphöra.
Det synes visserligen för motionären, som om denna afgift redan vore upphäfd, enär densamma hvarken omnämndes i publikationen den 9 Oktober 1727, angående fondens förökande för rasp- och spinn-huset; 8 Allmänna Besvärs- oeh Ekonomi-Utskottets Betänkande M 90. eller i Kongl. Resolutionen på Städernas besvär den 12 Juli 1731, § 19, hvarigenom den af Rikets Ständer beviljade fond af tärande varor till rasp- och spinnhuset komme att upphöra och en ny fond att dertill tagas; eller i Publikationen den 10 Juli samma år, angående den förbättrade fonden till rasp- och spinnhuset i Stockholm, samt att den förra fonden dertill af tärande varor skulle upphöra, äfvensom att under denna benämning afgiften för fastighetsköp jemväl ansågs inbegripen; eller i en den 22 Juli 1735 utfärdad »Taxa till spinnhusfondens uppbärande istockholm» med flera städer; eller i Kongl. Resolutionen på städernas allmänna besvär den 12 April 1739, § 9, enligt hvilken den förut bestämda rasp- och spinnhus-afgiften för köp af fast egendom skulle upphöra; men som denna afgift ännu uppbures i hufvudstaden, och sådant syntes motionären obilligt, då testamenten numera voro ganska mycket betungade med bevillnings- och chartae-sigillatas-afgifter, samt någon emot rasp- och spinnhus-afgiften svarande kontribution för testamenten i rikets öfriga städer icke egde rum, så har motionären anhållit om Rikets Ständers medverkan dertill, att ifrågavarande rasp- och spinnhus-afgift för testamenten icke vidare må debiteras och uppbäras.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till hvars behandling motionen blifvit Öfverlemnad, kan icke instämma med motionären deruti, att de utaf honom åberopade stadganden upphäfva den, efter motionärens uppgift, i Kongl.
Brefvet till Kommerskollegium den 22 Juni 1722 omförmälda och till £ procent bestämda afgift, som redan på grund af rasp- och spinnhus-ordningen af år 1698, § 8, till rasp- och spinnhuset i hufvudstaden utgått.
Att samma afgift ej af förbiseende, utan på grund af lag, fortfarande utgår, synes äfven deraf, att densamma, efter att tid efter annan hafva till olika ändamål blifvit anordnad, sednast genom Kongl.
Brefvet den 17 Oktober 1851 öfverflyttats till Stads-nämnden från och med 1852 års början, dock med vilkor, att medlen skola användas till den förbättrings-anstalt för vilseförd ungdom, som i hufvudstaden finnes inrättad under benämning af »Stokholms Stads Uppfostringsinrättning för värnlösa barn.»
Men då testamentstagare lika litet i hufvudstaden, som annorstädes i riket, äro befriade från erläggande af den för testamenten bestämda bevillning, synes det
Utskottet med billighet och rättvisa öfverensstämmande, att den för dessa handlingar jemväl i nämnde stad, under namn af rasp- och spinnhusmedel, till £ procent bestämde afgift bör upphöra; och får Utskottet fördenskull vördsamt hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, det stadgas måtte, att någon afgift under namn af raspoch spinnhus-medel icke vidare skall för testamenten i hufvudsladen erläggas.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 91. 9 N:o 91.
Ank. till Exp.-Utsk. deu 21 Febr. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om ändring i sättet för prester skapets aflöning.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat en af Nils Peter Bäckström från Calmar län väckt motion (JV2 241), deruti anföres, att den förändring, som nyligen blifvit vidtagen i afseende på uppbörden af presterskapets rättigheter icke kunde sägas hafva undanröjt alla de olägenheter, hvilka ifrån äldre tider varit en följd deraf, att presterna sjelfva uppburit sina inkomster af församlingarnes medlemmar, hvarjemte det vore af vigt, att den reform, som i detta hänseende genomfördes, för århundraden egde bestånd; och har motionären af sådan anledning föreslagit, att nämnde rättigheter hädanefter skulle, utan något undantag, uppbäras af kronofogdarne och ingå till Staten, hvaremot presterna, i likhet med de civile tjenstemännen, borde erhålla sin aflöning i kontant af Kronan.
Det synes Utskottet tvifvelaktigt, huruvida den af motionären föreslagna förändring, att presterskapets aflöning skall uppbäras af kronofogdarne i stället för af presterna sjelfve, innebär någon fördel för församlingarne, åtminstone under närvarande tid.
Genom Kongl. Maj:ts nådiga Förordning, angående allmänt ordnande af presterskapets inkomster, den 11 Juli 1862, är tillfälle lemnadt åt församlingarne, så väl att, efter tioårig medelmarkegång, i penningar få inbetala presterskapets lönepersedlar, som ock att, med afseende på särskilda förhållanden, få till större eller mindre del in natura dessa persedlar leverera.
Då detta sednare aflöningssätt är en bestämd fördel för de orter, hvilka uti ett mera afskiljdt läge ega stora svårigheter att få försälja sina varor, lära å flera ställen ej ringa olägenheter komma att uppstå för löningsgifvarne, så vidt ifrågavarande lönepersedlar ovilkorligen skola utbytas emot kontanta lönebidrag, och hvilket utbyte väl ej kunde undvikas, om uppbörden öfverflyttades till kronofogdarne, enär densamma för desse sednare i motsatt fall blefve Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 8 Sami. 20 Häft. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 92. särdeles besvärlig.
Det synes Utskottet derför, som om nämnda förordning uti ifrågavarande fall vore mera än motionärens förslag egnad att tillfredsställa så väl församlingarnes, som presterskapets fördelar; oberäknadt att tillämpningen af ett dylikt förslag torde befinnas kunna komma i strid emot presterskapets privilegier.
På dessa skäl får Utskottet vördsamt tillstyrka, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 20 Februari ISOS.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Febr. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om inrättande af ytterligare ett institut för döfstumma.
Från Högvördiga Preste-Ståndet har till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blifvit remitterad en af Prosten Rabe väckt motion (Jfé 120), deruti framhållits behofvet af att söka bereda tillfälle till undervisning åt det stora antal döfstumma, för hvilket sådant tillfälle ännu fattades.
Vid 1855 års slut funnos nemligen inom Sverige, enligt officiela uppgifter, icke mindre än 608 barn under 15 år, som voro döfstumma, 201 af samma ålder, som voro blinda, samt 31, som på en gång voro döfstumma och blinda.
Huru stort antalet af dessa olyckliga nu vore, kunde icke med säkerhet ännu uppgifvas; men ingen anledning vore förhanden att förhållandet mellan dessa och hela folkmängden hade under tiden förändrats; utan fastmer kunde förmodas, att de förra förökats i samma mån som de sednare, och i så fall borde antagas, att antalet af döfstumma vid nämnda ålder i förhållande till landets hela folkmängd vid sistlidet års slut utgjorde 651, af blinda 216, samt af dem som på en gång voro döfstumma och blinda 33, eller tillsammans 903, och af dessa till sammans således 687 döfstumma barn.
För vården om dessa många olyckliga hade Sverige gjort mindre, än hvad det bort göra, och mindre än hvad de fleste andra Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JW 92.
11 länder i Europa gjort.
Då t. ex. Norrige redan underhöll 4 undervisningsanstalter för döfstumma, då Frankrike för mer än 10 år sedan hade omkring 70, Preussen 40, England 30, Italien 20, så hade vi ännu blott en enda sådan anstalt, ehuru antalet af döfstumma vore i förhållande till hela folknummern icke större hos dem än hos oss.
Att åter den anstalt, som vi hafva för vården om sådana vanlottade barn, vore för behofvet alldeles otillräcklig syntes uppenbarligen, när man betänkte, att der för närvarande icke funnes plats för mer än 100 döfstumma samt 40 biinda.
Det visade sig äfven, när någon frielev-plats skulle tillsättas.
Vid sådana tillfällen anmäldes vanligen, åtminstone inom det stift motionären tillhörde, 15 å 20 sökande till erhållande af den lediga platsen; och likaså när någon plats efter betalande elev blifvit ledig, skulle, enligt tillförlitlig underrättelse, det icke sällan inträffat, att sökanden blifvit öfverårig, innan den långt förut ingifna, hvilande ansökningen kunnat af styrelsen till pröfning företagas.
Visserligen hade detta institut dels genom egna tillgångar, dels genom anslag af statsmedel nu kunnat företaga en icke obetydlig nybyggnad till utvidgande af vårdanstalten för de döfstumma, så att, när denna byggnad för begagnande blefve färdig, rum för omkring 50 nya elever torde kunna beredas; likaledes hade man inom Hjortheds församling i Calmar län nyligen börjat anlägga ett sådant mindre institut, hvars framgång och bestånd dock vore helt och hållet beroende af frivilliga gåfvor och bidrag; derjemte hade en prestman inom Göteborgs stift under sednare åren af egen drift och håg att vara sina nödställda medmenniskor till tjenst företagit sig att lemna några få döfstumma undervisning, och en enskild man, för att bereda fast boplats åt dessa elever, helt nyligen inköpt och för ändamålet upplåtit en mindre hemmansdel i närheten af nämnde prestmans bostad; men med tacksamt erkännande af det lofvärda i dessa den kristliga barmhertighetens bemödanden för ett så vackert ändamål och med tillönskan af all möjlig framgång åt dem, motsvarade de dock på långt när icke behofvet.
Af de 687 döfstumma barn under 15 år, som antagligen funnos i landet, vore säkert 400 mellan 8 och 15 år, eller inom den ålder, då de borde undervisas.
Om också i lyckligaste fall för 175 af dessa funnes plats i någon lämplig undervisningsanstalt, så återstode likväl 225, hvilka samhället icke borde lemna åt det bittra ödet, att uppvexa i hednisk okunnighet, beröfvade alla utvägar att komma i åtnjutande af det andliga ljus, som ensamt förmår att rätt försona dem med deras olyckliga lott, ja till och med den lägsta menskliga kunskap och bildning, samt följaktligen äfven medel att försörja sig sjelfva.
Otvifvelaktigt borde Staten här komma emellan och erkänna sin förbindelse att, om icke med större, dock med lika stor beredvillighet öppna tillfälle till undervisning och bildning för dem, lika väl som för deras jemnårige, hvilka vöre nog lyckliga att hafva alla sina sinnens fulla bruk, och detta så mycket heldre, som enskilda föräldrar, vare sig bättre eller sämre lottade, här icke förmådde uppfylla sina förbindelser mot sina barn. 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 92.
Förvissad om, att Rikets Ständer skola behjerta ofvan anförda förhållanden, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer, till afhjelpande af bristen på undervisningsanstalter för döfstumma, måtte ingå till Kongl. Majit med underdånig anhållan, det Kongl. Majit, sedan undersökning skett, kostnadsförslag blifvit uppgjordt samt andra för målets behöriga utredande nödiga åtgärder blifvit vidtagna, täcktes till Rikets härnäst sammanträdande Ständer aflåta nådig Proposition om inrättande på lämpligt ställe, på Statens bekostnad, af ytterligare ett institut för döfstumma, i hvilket både sådana, som vore i tillfälle att kunna betala, kunde intagas, och äfven ett icke alltför ringa antal friplatser funnes för sådana fattiga döfstumma barn, hvilka icke vore i stånd att erlägga någon afgift.
Med Prosten Rabe hafva instämt Biskop Björck, Doktorerne Gumcelius, Nordlander och Arrhenius samt Prosten Lundholm.
I underdånig skrifvelse den 20 Augusti 1851 anhöllo Rikets Ständer, att Kongl. Majit täcktes taga i nådigt öfvervägande, huru de genom folkundervisningen åsyftade välgerningar jemväl kunde utsträckas till de i hela landet till ej obetydligt antal kringspridda döfstumma och blinda samt, derest sådant funnes lämpligt, åt de föreståndare för folkskolelärare-seminarierna, som kunde finnas villiga att vid institutet för döfstumma och blinda söka vinna kännedom om de derstädes begagnade undervisningsmethoder, såsom understöd till kursens genomgående vid institutet låta utdela stipendier af de för folkundervisningens befrämjande anslagna medel, äfvensom i öfrigt nådigst vidtaga de åtgärder, som för ändamålets vinnande kunde erfordras; hvarefter Kongl.
Majit, som, efter vederbörandes hörande, fann det af Rikets då församlade Ständer åsyftade ändamål icke kunna på annat sätt vinnas, än att särskilda instituter inrättades, vid nästpåföljande 1853—1854 årens riksdag föreslog, att, för uppförande af byggnader till ett institut för döfstumma i någon af rikets landsorter samt detsammas bringande i verksamhet och underhållande under år 1857, en summa af 20,000 Ridr måtte til!
Majits disposition anvisas; men denna nådiga Proposition vann ej Rikets Ständers bifall.
Vid 1856—1858 årens riksdag väcktes ånyo fråga om samma behofs afhjelpande, dock utan att leda till dermed åsyftadt mål.
Ehuru således intet af berörda förslag vid föregående riksdagar kunnat genomföras, och med erkännande deraf, att genom det nuvarande enda institutets utvidgande tillfälle blifvit beredt för ett något större antal elever än förr, att begagna sig af institutet, anser Utskottet likväl, på sätt motionären sökt ådagalägga, att det magtpåliggande behofvet, som ännu på långt när icke blifvit afbjelpt, ej längre kan lemnäs utan vidare afseende.
Det skäl som vid de nyssnämnda riksdagarne, då frågan varit å bane, anförts emot anläggning i landsorten Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 92.