Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eli den revision, sorn i 6 § omförmälcs, ege Konungens Befallningshafvande eller ett af honom förordnudt ombud deltaga. §. n. Efter hvarje qvartals slut skall direktionen, i närvaro af Konungens Befallningshafvande eller hans ombud, uppgöra och Banko- och Lag-Utskottens Betänkande, N:o 4. 21 sedermera ofördröjligen lill Konungen insända öfversigt af Bankens sluttning, upprullad enligt formulär, som af Finans-departementet meddelas.
Konungens Befallningshafvande må derjemte, äfven under tiden mellan qvarta/s-uppgifterne, af direktionen äska upplysningar om Bankens tillslund.
Likaledes skall direktionen , vara förbunden, att, när som helst, hålla Banketts räkenskaper och handlingar tillgänglige för dån undersökning, som Konungen kan finna för godt att låta anställa.
Dock (å icke i något af de i denna eller nästföregående % omför malde fall enskildes förhållanden till Banken för allmänheten yppas. §• 48.
Delegare i enskild Bank svaren, en för alla och alla för en, för uppfyllandet af Bankens alla förbindelser, på sätt och i den ordning har nedan stadgas. §. 49.
M om. 4.
Derest ej enskild Bank med Rikets metalliska mynt eller sådana sedlar, som lika med mynt i Riket gälla, vid anfordran inlöser sina i § 4 omför mälda förbindelser; eller ock, derest af enskild Bank uljcirdad invisning å Rikets Stunders Bank vid uppvisandet derstädes, i anseende till bristande behållning, icke inlöses, åtnjute borgenären ränta af den enskilda Banken efter åtta för hundradet om året från den dag, då betalning af kredit-sedel, förbindelse eller invisning vägrad blifvit, intilldess inlösning åter vidtager.
Vare det ock, när Banken sålunda brustit i betalning, hvar och en af Bankens borgenärer obetaget alt väcka fråga om Bankens försättande i konkurstillstånd, derom anmälan göres hos Konungens Befallningshafvande, sorn genast undersöker Bankens ställning.
Gitter direktionen då ej visa, att den inträffade oförmågan härrört af en redan öfvergången tillfällighet, och att Banken alla sina borgenärer förnöja kan, åligge det Konungens Befallningshafvande all låta inställa bank-rörelsen och öfverlemna målet lill domstol. Mom. 3.
Uti enskild Banks konkurs skall, å Bankens kredit-sedlar och andra i och för den egentliga bank-rörelsen utgiftia förbindelser, ränta efter åtta får hundradet om året å de förra, och lill det belopp å de sednare, som i hvarje fall utfäst blifvit, utgå från den dag, då offentlig stämning beslutes, till dess inlösen åter vidtager. §. 20.
För fordran hos bank-bolag skall bolaget i första rummel sökas.
Banko- och Lag-Utskottens Betänkande, N:o ■/.
Ar fordringen genom utslag fastställd, och får borgenär ej betalning aj bolaget, dä må på grand af samma utslag utmätning ske hos den af bolagsmännen, borgenären helst vill. §• 21.
När konkurs inträdt, har bolaget förverkat den till bankrörelses bedrifvande erhållna tillåtelse. : §. 22. Morn. i.
Ej må bank-de/egare, hans arfvingar eller sterbhus-delegare vara berättigade all under bolags-tiden träda från bolaget eller sin loll å annan person öfverlåta, med mindre bolaget dertill samttjeker och del i 2 § stadgade minsta antal delegare derigenom icke understig es.
M o m. 2.
Då delegare från bolaget afgår, elter ny delegare deruti inträder, skall uppgift derom efter hvarje bolagsstämma af emnås till Bådstufvu-rätten, för alt i dess inleckningsprotokoll inlagas samt i allmänna tidning arne införas. %. 23. Morn. 1.
Den genom Kongl. Förordningen den 13 Juni 1800 för skuldfordring i allmänhet bestämda preskriptions-tid af tio år ege ej runi i afseende på enskild Banks kredit-sedlar; ej heller skall bevakning deraf, enligt konkurs-lagen, erfordras r sådan Banks konkurs, elter i anledning af års stämning, som vid bolagets upplösning må utfärdas å dess borgenärer. M om. 2.
När bolaget upplöses, eller råkar i konkurstillstånd, vill’ Konungen, uppå anmälan derom, genom allmän kungörelse förelägga en hvar, som någon den enskilda Bankens kredit-sedel innehafver, att, vid förlust af all betalningsrätt, sedeln till inlösen i samma Banks hufoud-kontor uppvisa inom fem år från kungörelsens datum; börande kungörelsen under hvartdera af de fern åren tvä gånger från predikstolarne uppläsas. §• 24.
Finner Konungens Befallningshafvande vid den pröfning, hvarom i 7 § förmäles, anledning till anmärkning och varder rättelse icke vidtagen, eller har Banken i ett eller annat afseende afvikit ifrån de föreskrifter, som uti denna Lag äro gifna, eller i fastställde bolags reglor öfverenskomne, åligge det Konungens Befallningshafvande att sådant anmäla hos Konungen, som då pröfvar, hvilka medel kunna vara att vidtaga för att tillhålla bank-styrelsen att del felaktiga rätta, eller huruvida, i svårare fåll, Banken gjort sig förlustig af det till bank-rörelsens bedrifvande erhållna tillstånd.
Banko- och Lag-Utskottens Betänkande, N:o 1. 23 §• 25.
I afseende på andra enskilda bolag, som bedrifva bankrörelse, gulle hvad i 48 § af denna Lag um - delegarnes ansvarighet stadgadt är.
Stockholm den 29 Augusti 1-854.
Reservationer: af Heer Grefve Sparre, af Herr Carleson, af Herr Arnell, som yttrade: »En Privat-banks-lag bör ej, enligt min åsigt, alltför mycket ingå i detaljer eller innefatta bestämmelser, som rättast hafva sin plats i bolags-reglorna.
Genom alt gifva slik lag ett sådant omfång, förledes man lätt att, såsom nu skett, i densamma intaga sladganden, som uteslutande tillböra den ekonomiska lagstiftningens gebiet.
Bland (lera vill jag blott anföra ett enda exempel, nemligen sedel-valören, hvars bestämmande, under de sammansatta Utskottens diskussion öfver detta ämne, af tvänne talare erkändes obestridligen tillhöra sistnämnda lagstiftning.
Bedan tillförene hafva Bikets Ständer antagit sladganden härutinnan, hvilka ej vunnit Konungens fastställelse, och jag får derför reservera mig mot Utskottets nu gjorda försök att ingå på den ekonomiska lagstiftningens område.
Jag kan nemligen ej, i likhet med de sammansatta Utskottens pluralitet, antaga, att' Konungen, genom godkännandet af G § i 1830 års lag för Rikets Ständers Bank, afsagt sig all rätt att stifta lag för enskilda Banker annat än i samråd med Rikets Ständer, ty då den ekonomiska lag stiftningen, enligt grundlagen, tillhör de Kungliga prerogativerna, och dylik lag endast i föreskrifven ordning kan upphäfvas eiler ändras, så skulle ett slikt afhändande af Konungslig makt ej ega giltighet, äfven om det kunde antagas hafva skett, hvilket jag på det högsta bestrider.
För öfrigt har jag varit af skiljaktig mening med de sammansatta Utskottens pluralitet uti följande punkter, nemligen: §. 7. Beslutet/ alt godkänna aktier såsom säkerhet för gruhdfond anser jag vådligt, emedan högst få sådana papper lemna samma säkerhet som inteckning i fa stighet inom taxerings-vardet. §. 9.
Utom hvad jag, i afseende å denna §, här ofvan anfört, får jag nu tillägga, alt bestämmandet af 6 R:dr 32 sk.
Banko såsom lägsta sedel-valör, enligt milt förmenande, nära nog omöjliggör bedrifvande af Privatbanks-rörelse.
Under öfverläggningen inom de sammansatta Utskotten har visserligen blifvit anförd t, att allmogen förlorar på Privat-bankernes sedlar, t. ex. vid krono-uppbörden, men detta skäl, som gäller emot Privatbanks-sedlar af alla valörer, är minst tillämpligt förssa små sedlar som 3 R:dr 16 sk.
Banko, emedan dessa, såsom oanvändbara vid större penningeremisser, endast till ringa belopp träffas i rörelsen utom provinsen, ulan till största de - 24 Banko- och Lag-Utskottens Betänkande, N:o 1. len äro gångbara i Bankernes grannskap, der man ej äfven ty rar att förlora på dem.
Dessutom skulle genom bestämmande af den högre sedel-valören kännbara olägenheter uppstå af brist pä Riks-bankens småsedlar lill vexling. §. 11.
Örn man ej får anlaga, att sammansatta Utskottens afsigt varit att, så vidt görligt är, omöjliggöra Privat-banker, är svårt att inse, hvarför dessa Banker blifvit betagne rättigheten alt utgifva sedlar på sådana säkerhets-handlingar, sorn blifvit satte för kreditiver och äro af beskaffenhet alt kunna användas som säkerhet för grundfond.
För min del linner jag ingen våda deruti och anser således Utskottens beslut i denna punkt mindre lämpligt. §. 23.
Ännu obiiligare anser jag att, då tillstånd till bedrifvande af Privatbank-rörelse ej lemnäs längre än för tio år, bestämma en preskriptionstid af ända till hälften af denna tid för dessa Bankers sedlar och alt till följe häraf säkerhets-handlingar för grundfond skola qvarstå hela fem år efter Bankens upphörande.
Genom en kort preskriptionstid skola sedlarna så mycket förr förlora sin kredit och hvar och en skynda att göra sig af med dem; och enligt min öfvertygelse blefve allmänheten mindre utsatt för förluster på dessa sedlar, om preskriptionstiden inskränktes till tvänne år, än om den, enligt Utskottens förslag, utsträcktes lill fem.» af Herr von Hartmansdorff och Herr Falkenstedt, hvilka instämde med Herr Arnell. af Herr von Printz ener enis, i afseende å 7, 23 och 25 §§ af Utskottens lagförslag. af Herr Domprosten Thomander, som utlät sig: »Emot det beslut, hvarigenom de förenade Utskotten, med frångående af Afdelningens förslag, hemställt, att den säkerhet, som fordras lör Privat banks grundfond, skall vara betydligt svagare, än den som fordras af Filial-bank för, samma ändamål, får jag mig vördsamt reservera.
Om än della beslut skulle vara det fullkomligaste sättet alt ådagalägga den opartiskhet man ulan tvifvel vill iakttaga emot bägge dessa slags Banker samt att särskildt sörja för Prival-bankernas kredit och anseende, så torde det dock kunna Utan öfverdrift antagas, att allmänheten, hvars rätt och fördel härunder är i fråga, icke önskar att man fordrar mindre säkerhet af de Banker, som röra sig med egna sedlar, än af dem som röra sig med Rikets mynt och med riksbankens kredit-sedlar.
Jag tillstyrker för min del följande lydelse af § 7 mom. 2:
Såsom säkerhet för den öfriga delen af grundfonden må begagnas
Rikets gällande mynt, kontrolleradt guld och silfver, fastighets-inteckningar samt allmänna verks och inrättningars räntebärande obligationer; dock alt inteckning ej antages till säkerhet för högre belopp än den intecknade faslighetens taxeringsvärde för det i Bankens bolags-reglor bestämda år, ej heller räntebärande obligation för högre belopp än det, hvartill den, utan särskild ställd borgen, i Rikets Ständers Bank, enligt gällande Bankoreglemente, belånas.» af Herr von Hoffsten, Herrar Professorerne Agardh och Selander, samt Herr Doktor Ahr.
Nordström, hvilka förenade sig med Herr Domprosten Thomander. af Herr Riks-arkivarien Nordström, som yttrade: »Då jag icke kunnat biträda innehållet af Utskottens förslag i flere af de punkter, som nu till Rikets Höglofl.
Ständers - Banko- och Lag-Utskottens Betänkande, N:o 1. 25 ders pröfning öfverlemnas, tror jag mig böra reservationsvis tillkännagifva, uti hvilka stvcken isynnerhet min åsigt afviker från pluraliletens.
Det, som framför allt bör vara afgjordt i fråga om lagstiftning för Privatbanksrörelsen, är naturligtvis det ändamål, man dermed önskar vinna ; och då bank-rörelse är ett lika vigtigt sorn nyttigt medel för penninge-cirkulationens bedrifvande; då grundlagen i allmänhet förbjuder monopoliers fastställande, och ej heller åt Riks-banken förbehållit något annat monopolium, än det att utgifva sedlar, som må erkännas som mynt inom Riket, kan ändamålet med en lagstiftning, rörande Privat-banker, icke blifva att afgöra, huruvida de få existera, utan egentligen att bestämma den säkerhet, dessa Banker böra erbjuda allmänheten för de förbindelser, de, i följd af sin rörelse, med densamma ingå, och hvilken säkerhet i synnerhet på förhand mäste vara gifven, då en Privat-bank förbehåller sig rättigheten, att i den allmänna rörelsen utsläppa sedlar, som kunna användas och gagna likasom mynt, efter de aftalandes behag.
Om nu detta är ändamålet med lagstiftningen rörande Privat-banker, — och jag vågar tro, att ingen sakkunnig skall bestrida, att så är — så följa deraf tvänne vigtiga slutsatser: den ena, att, oberoende af den personliga ansvarighet, hvartill delegarne förbindas, synnerlig vigt måste läggas på beskaffenheten af den materiela eller reela säkerhetsmassa, hvilken skall utgöra den särskilda garantien för en Banks förbindelser till allmänheten; den andra, .att, så snart dessa vilkor för bank-rörelses öppnande äro uppfyllda, hvarje stadgande, som på ett af godtycke eller misstroende bestämdt sätt söker inskränka en Banks naturliga rätt att gifva sin verksamhet den utsträckning, förhållandena tillåta och tid och omständigheter påkalla, är på en gång både orättvist och skadligt.
Det är icke endast genom en öfverdrifven försigtighet man vårdar en plantas friska lif eller ingjuter uti nyttiga institutioner den välgörande kraft, hvaraf de voro mägtiga.
1 båda fallen fordras dertill ock fördomsfri välvilja.
Med ledning af dessa åsigter tillåter jag mig att här nedlägga de i min tanka mera vigtiga af de anmärkningar, till hvilka förslaget gifver anledning.
Uti 7 § godkännas äfven aktiebref, utan något undantag eller närmare bestämningar, såsom antaglig säkerhet för den del af grundfonden, som icke inbetalas kontant.
Jag tror, att försigtigheten vid uppställningen af detta moment slumrat.
Aktiers värde beror helt och hållet af den alltid skiftande framgången af det lukrativa företag, hvari de föreställa andelar, och företagets vinst och framgång beror icke allenast af affärs-skickligheten hos ledarne, utan ock i ännu högre grad af konjunkturerna.
Aktiers värde kan under en längre tidsföljd alltså blifva mycket fluktuerande och egnar sig således ej till god säkerhet lör det ändamål, här afses.
Måhända hade ock närmare bestämning rörande det värde, hvartill intecknad egendom högst borde få såsom säkerhet godkännas, icke varit ändamålsvidrig; åtminstone hade en sådan bestämning varit mera befogad, än åtskilliga af Utskotten föreslagna inskränkningar i afseende å sjelfva bank-rörelsen.
Uti 9 § föreslås minimi-valören för Privalbanks-sedlar till 6 R:dr 32 sk.
Det är mig ej obekant, att Rikets Höglofl.
Ständer vid en föregående Riksdag uttryckt sin önskan om detta minimum, och alt det nu är bestämdt, att detsamma med nästa års början skall blifva regel.
Emot detta höga minimum förekomma, enligt min tanka, likväl många betänkligheter.
Såsom ett skäl derför, så vigtigt det än i sig sjelf skulle vara, kan ej anföras, att derigenom en större silfvermassa skulle bringas till cirkulation inom landets allmänna rörelse och sålunda realisationens säkerhet i sin mån befordras; ty detta ändamål vinnes icke, så länge Riks-banken sjelf för realisationens säkerhet visar så ringa omsorg, att den allt ännu vill fortfara med utgifvande af sedlar till Bih. till B.
Prot. i8SS & IS5i. 6 Samt. 2 A(d. 1 Baft. 4 26 Banko- och Lag Utskottens Betänkande, N:o 1. och med på 32 sk.
Riks-banken sjelf ville höja sina sedlars minimi-valör; om för nyss sagda ändamål likhet i system gjordes till ovilkorlig regel; om till och med ett i förhållande tilt Riks-bankens sedlars något högre minimum bestämdes för Privat-bankernas, så vore deruti åtminstone en grundsats fastställd, som allägsnade inverkningarne af tillfälliga opinioners godtycken.
Men hvad man nu i detta afseende föreslår har för mycken smak deraf och lägger ett alltför stort band på en Privatbanks gagnande verksamhet inom sin ort.
Det är uppenbart, att de kurserande sedel-valörerna i väsendtlig mån borde rätta sig efter de genom de allmännast förefallande omsättningarne bestämda behofven af lämpliga värdenämnare, med afräkning af de mynt-valörer, som bestå af silfver.
Privat-bankernas nuvarande minimi-sedel-valörer på 3 R:dr 16 sk.
Banko äro för nämnda ändamål synnerligen behöfliga.
På hvilken giltig grund skölp de då afskaffas?
Är man ej säker på, all Privat-bankerna skola kunna inlösa dem vid anfordran, om de utgifvas i större mängd och blifva längre tid utelöpande?
Nå väl; då bör man lägga boten, der man fruktar soten, och skärpa säkerhets-vilkoren, men icke kasta ut barnet med badvattnet, eiler godtyckligt förbjuda hvad som, noga öfvervägdt, är för den allmänna rörelsen hebölligt och nyttigt.
Eller månne den nu föreslagna säkerheten kan anses blifva större derigenom, att sedlarnes minimi-valör är högre?
Ju lifligare och friskare den rörelse är, en Bank naturligen får bedrifva, desto säkrare och punktligare skall den kunna motsvara sina förbindelser, och rörelsen blir i samma mån lifligare, som Banken är oförhindrad att fritt motsvara cirkulationens allmännast återkommande behof.
Sedel-emissionens maximum hafva Utskotten nu uti 11 § begränsat inom grundfondens fulla belopp, och derigenom gjort den vida inskränktare, än Kongl. Förordningen af den 9 Januari 1846 medgifver och äfven Finans-kommittéen uti sitt betänkande föreslagit.
Erfarenheten har ådagalaggt, att de i nämnda Höga Förordning fastställda grunder för sedel-emissionens tillåtna utsträckning icke för det allmänna eller allmänheten medfört något äfventyr, och redan på denna grund synes det, som hade man bordt förblifva dervid, och det så mycket heldre, som den nu föreslagna inskränkningen hvarken är rationel, eller eljest, så vidt jag förmår inse, från sjelfva sakförhållandet kan få någon giltig förklaring.
Då man eger en värdemassa, som man ej vill föryttra, men ej heller kan i dess dåvarande form begagna såsom cirkulations- eller betalnings-medel för gifna behof, är det en naturlig utväg, der ett väl ordnadt bank-väsende finnes, att öfverlemna denna värdemassa såsom säkerhet åt en Bank och i stället emottaga dess sedlar.
Uti emottagarens hand är nu värdemassan upplöst i mindre, genom sedlarne uttryckta delar, hvilka kunna sältas i omlopp och i denna form tjena emottagaren till cirkulalions-medel, under det att den i sin helhet såsom säkerhet står till Bankens förfogande.
Det rationela i frågan är således, att en Bank kan öka sin sedelmassa i samma förhållande, som den erhåller fullgoda säkerheter, och derigenom blifva allt mera nyttig för den allmänna rörelsen.
Då emellertid icke hvarje slags värde kan antagas utgöra lika god säkerhet, och en lagstiftning, rörande sedel-utgifvande enskilde Banker, egentligen har lill ändamål, att, sä vidt möjligt, försäkra allmänheten om Bankernas förmåga att mot henne fullgöra sina förbindelser, uppkommer deraf ock giltig grund, att i lag bestämma arten af de säkerheter, på hvilka en Bank må berättigas att utgifva sedlar; men då man, såsom Utskotten nu gjort, för sådant ändamål godkänner de säkerheter, hvaraf grundfonden får bestå, måste man ock följdriktigt medgifva, att äfven de lika beskaffade säkerheter, Banko- orh Lag-Vtskotlens Betänkande, N:o 4. 27 hvilka Banken erhåller genom den för allmänheten så vigtiga rörelsegren, som omfattar kreditiven, böra, i den mån de anlitas, få läggas till grund för sedel-utgifning.
Min åsigt är, i följd häraf, att grunderna för enskilda Bankers sedel-emission borde bibehållas sådana de nu äro, eller åtminstone, utöfver hvad Utskotten föreslagit, utsträckas äfven till de genom kreditiv-rörelsen inbragta säkerheter af samma beskaffenhet, som grundfondens, dock endast i den mån de anlitas och med undantag af aktier.
Vidkommande förslaget derom (§ 9), att enskild Bank ej må få utgifva räntebärande förbindelser på lägre valör, än 333 B:dr 16 sk.
Banko, finner jag det icke vara grundadt på tillfyllestgörande skäl med hänsyn till allmänhetens behof och intresse, och biträder heldre Herr Stuarts motion, som föreslår denna minimi-valör till 133 R:dr 16 sk.
Det under 13 § förekommande förslag, att enskild Banks aktiebref ej må belånas i sådan Bank, finner jag, för min del, vara så mycket mindre grundadt pä goda skäl, som aktier utan undantag blifvit af Utskotten godkända såsom antagliga säkerheter för sjelfva grundfonden.
Det bör väl få ankomma på Bank-bolagen sjelfva, huruvida de finna sig kunna belåna aktier; och om något anses nödigt att i ämnet stadga, synes det till det högsta kunna blifva, att förbjuda belåning af enskild Banks aktiebref i samma Bank.
Uti 23 § föreslås en preskriptions-tid af fem år, inom hvilken bank-bolag, som upplöses, bör hålla kassa till inlösen af sina utelöpande sedlar.
Denna tid finner jag vara för lång, hinderlig för bolagsmännen att placera sina penningar i andra företag, och äfven för dem kostsam, då invexlings-kassan under samma tid ligger räntelös.
Tre års preskriptions-tid, vederbörligen kungjord, torde för ändamålet vara tillräcklig.
Att uti förslaget något annat stadgande ej förekommer rörande enskilda Banker, som icke utgifva sedlar, än om bolagsmännens solidariska ansvarighet, anser jag vara en brist.
Jag tror ock, att dénna ansvarighet ej behöfde vara uteslutande solidarisk, utan torde äfven principen för kommandit-boläg på dem kunna tillämpas.
Nödigt synes ock vara, alt hafva bestämdt, huruvida sådana bank-bolag må anses berättigade att öppna sin bank-rörelse, utan att någon officiel granskning af deras bolags-reglemente eller sanktion deraf egt ruin.
Då man betänker, att skillnaden emellan dessa bankbolag och de sedel-utgifvande väsendtligen ligger endast deruti, att de förra icke få utgifva tryckta eller graverade sedlar, men deremot ej äro hindrade att utgifva en massa handskrifhä sådana, torde den anmärkta omständigheten befinnas förtjena uppmärksamhet.
Jag finner mig, slutligen, ock böra anmärka att, ehuru
Finans-kommittéen tydligen föreslagit ett moment om sedel-utgifvande bank-bolags rätt till förlängning af sin oktroj för tio år hvarje gång, Utskottens förslag likväl förbigår denna fråga.
Det synes mig alldeles ostridigt, att det för personer, som inträda såsom bolagsmän i en sedel-bank, under full ansvarighet för risken, är af stor vigt, att på förhand vara förvissade om, att deras oktroj, vid första periodens slut, kan förlängas, och att Lagen bör gifva ett bestämdt svar derpå.
Utskotten blefvo ock erinrade om angelägenheten häraf och om förbiseendet af Finans-kommitténs förslag.
Men sjelfva denna erinran upptogs redan så illa, att en ledamot af Utskotten till och med ville motsätta sig att proposition derpå skulle få göras; och ehuru denna glömska af parlamentarisk ordning naturligtvis blef tillbakavisad, var det likväl endast genom votering, som beslut kunde tillväga - 28 Banko- och Lag-Vtskottens Betänkande, N:o 4. bringas, att förbigåendet af Finans-kommittéens förslag i denna del skulle motiveras.
Mot dessa motiver får jag nedlägga min reservation, med tillägg att jag, för min del, tror att, uti en lag om enskilda Banker, äfven bör ingå ett moment om deras rätt till förlängning af sin oktroj.» af Herr Domprosten Ahlstrand och Herr Prosten Malmstedt, hvilka instämde med Herr Arnell. af Herr Kock, som förenade sig uti Herr Riks-arkivarien Nordströms reservation emot 7 och 25 §§ af Utskottens lag-förslag. af Herr Ekenman, som instämde uti sistnämnde reservation, utom i hvad den anginge 7 och 23 §§ af lag-förslaget. af Herr Palander, som till alla delar förenade sig uti samma reservation. af Herr Wallenberg, som yttrade: »Emot Lag- och Banko-Utskottens betänkande om »Låg för enskilda Banker med sedelutgifnings-rätt» får jag mig reservera uti följande fyra punkter: l:o.
Uti § 8 litt.
a. förekommer: »att inför Rådstufvu-rätten blifvit i hufvudskrift förevisade och uti intecknings-protokollet ordagrannt intagne, så väl den af Konungen utfärdade tillstånds-resolution, som ock bolags-reglorna.»
Uti § 1 omförmäles ingen tillstånds-resolution.
Då utaf här ofvan citerade strof den slutsats skulle kunna dragas, att Konungen skulle onödigtvis besväras med utfärdandet af särskild tillstånds-resolution, oaktadt, enligt denna lags både ordalag och andemening, de af Konungen sanktionerade bolags-reglorna utgöra just sjelfva hufvudvilkoret för rättighet till sådan bank-rörelses bedrifvande, så anser jag ordalydelsen af bemälde § 8 litt.
a. böra sålunda förändras: att inför Rådstufvu-rätten blifvit i hufvudskrift förevisade och uti intecknings-protokollet ordagrannt intagna de af Konungen sanktionerade bolags-reglorna,
Uti § 19 är föreskrifvet att, om enskild Bank råkar i konkurs, dess kredit-sedlar skola draga »ränta efter åtta för hundradet om året.»
Dét torde böra erkännas, att enskild
Ranks iråkade obestånd redan i och för sig sjelf är en så stor olvcka, att ingen straffbestämmelse behöfs för alt söka förmå sådan enskild Banks' styrelse söka undvika konkurs, hvadan jag för min del vördsammast föreslår: att denna ränta mätte i stället bestämmas till sex procent laga ränta. 3:o.