Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtal anställdes emot Domhafvanden, hvilken till Advokat-Fiskals-embetet inlemnade konceptet till det oftanämnda gravationsbeviset, hvilket i 5:te punkten synbarligen till en början varit med samma handstil sålunda affattadt: »5:o 1848 den 45:de Mars uti hela egendomen Bruksegaren Selim Heykensköld »eller nans rättsinnehafvare till säkerhet för sammanräknade beloppet 20,000 Rdr »Banko med 6 procents ränta utaf tvenne af G. Sjöquist den 31 Dec. 1846 samt »den 2 Januari 1847 utgifna Skuldebref, af hvilka inteckningar den lill säkerhet för »innehållet af förstomförmälda skuldebref blifvit den 49 Juli 4851 förnyad för då 117 »återstående 4000 Banko med ränta:)) hvarefter med annan handstil blifvit tillskrifna efter ordet »Skuldebref» de orden: »hvartdera å 10.000
Bär varande den ena af dessa mntecknlngar å 10.000
Rdr», — äfvensom åtskilliga ord i stället blifvit å ursprungliga texten öfverstrukna, så att följande mening qvarstått efter ordet Skuldebref: y>hvart))dera A 10,000 Rdr varande den ena af dessa inteckningar å -10.000
Rdr den 40 ejoni 18ht förnyad för då återstående 4000 Rdr Banko med ränta.))
Vid jemförelse befinnes sålunda, att det utfärdade gravationsbeviset icke öfverensstämmer med någotdera af de två olika ordställningarna i konceptet, och att hvilkendera af dessa, som blifvit begagnad, fastän den ursprungliga icke heller varit fulit tydlig, dock icke bordt missleda någon långifvare, emedan den skulle hafva föranledt honom att närmare efterforska rätta förhållandet.
— Å
Domarens sida bestod följaktligen det väsendtliga felet deruti, att han icke tillsett det kollationeringen varit nog omsorgsfullt och pålitligt verkställd.
Uti slutligt memorial anförde Advokat-Fiskalen att, ehuru Häradsrättens intecknings-protokoll tydligen visade, att den inteckning, som den 15 Mars 1848 blifvit uti Stångeberga egendom fastställd till säkerhet för två särskilda skuldebref, hvartdera å tiotusen Rdr Banko med ränta, den 19 Juni 1851 blifvit allenast i afseende å det ena af dessa Skuldebref förnyad för då återstående Fyratusen Rdr Banko med ränta, denna inskränkning i förnyelseåtgärden likväl icke uti det aflemnade gravationsbeviset på något sätt antyddes, ulan beviset, vid omförmälandet af nyssnämnde inteckning å tillsammans Tjugutusen Rdr Banko endast innehölle det tillägg, att denna inteckning blifvit den 19 Juni 1851 förnyad för då återstående Fyratusen Rdr Banko med ränta, genom hvilken felaktighet i beviset, man missleddes till det antagande att, om ock berörde den 15 Mars 1848 beviljade inteckning sedermera icke formligen blifvit till större eller mindre del dödad, af intecknade beloppet dock icke vid bevisets utfärdande mera återstått oguldet, än Fyratusen Rdr Banko jemte ränta, och att sålunda denna inteckning i sjelfva verket då icke till högre belopp graverade egendomen, i följd hvaraf ock, då genom anförda origtighet i beviset skada jemväl inträffat i så måtto, att sedan Ryttmästaren von Scheven, i förlitande på samma bevis, inlöst en senare inteckning i Stångeberga egendom å Sextusen Rdr Banco och egendomen derefter för borgenärers räkning på offentlig auction blifvit försåld, den dervid erhållna köpeskillingen, Trettiotvåtusen etthundra Rdr Banko, sorn. derest gravationsbeviset i omförmälda hänseendet varit rigtigt, lemnat full tillgång till betalning äfven af sistnämnda intecknade fordran, nu, då de äldre inteckningar, som med köpeskillingen borde gäldas, i verkligheten uppgingo till Tiotusen Rdr Banko mera, än hvad man på grund af beviset ägde alt antaga, icke lemnade något öfverskott till godtgörande af Rvttmästarens omförmälda fordran, Advokat-Fiskalen, å embetets vägnar, yrkade, att Domhafvanden för det han vid meddelandet af ifrågakomna embetsbevis i förrberörde måtto felaktigt och vårdslöst förfarit, måtte, enligt 1 Kap 12 § Rättegångsbalken, dömas att böta etthundra daler silfvermynt med tretiolre Rdr 16 sk.
Banko, samt att emot erhållande 1 1 8 af den ofvannämnda utaf von Scheven öfvertagna skuldsedeln af den 15 Mars 1852 till denne sistnämnde genast utgifva Sextusen Rdr allt
Banko jemte derå föreskrifven och ogulden ränta.
Domhafvanden åter anförde å sin sida, att den anmärkta felaktigheten så mycket mindre hort föranleda till något missförstånd om egendomens föregående gravationer, som den förnyelse-åtgärd, hvilken af misskrifning origtigt blifvit, antecknad i Gravationsbeviset, inträffat under det hela inteckningen, meddeiad den 15 Mars 1848, fortfarande gälde, och att förnyelse-åtgärden, hvarigenom dödande af förut meddelad inteckning icke ägt rum, således vore att anse såsom intet verkande; i anseende hvartill och enär Domhafvanden ingalunda kunde anses vållande till någon skada, han ock bestred, allt ersättningsansvar.
Derefter och sedan upplyst blifvit, att Ryttmästaren von Scheven aflidit, samt Ryttmästarens son och ende arfvinge Bruksägaren Johan von Scheven lemnats tillfälle att elter erhållen kännedom af handlingarne i målet sig yttra, Bruksägaren von Scheven förmält, att han förenade sig med Advokat-Fiskalen uti det af honom emot Domhafvanden väckta påstående, utlät sig Kongl. Hofrätten i Utslag den 3 Okt. 1855: att som upplyst vore, att sedan inteckning i Stångeberga egendom med underlydande lägenheter blifvit den 15 Mars 1848 af Långhundra Häradsrätt beviljad till säkerhet för sam manräknade beloppet, Tjugutusen Riksdaler med ränta, utaf två af G Sjöquist den 31 December 1846 och den 2 Januari 1847 utgifna Skuldebref, samt Häradsrätten genom beslut den 19 Juni 1851, i anledning af gjord ansökning, att den för skuld sedeln af den 31 December 1846, lydande å Tiotusen Rdr med ränta, beviljade inteckningen måtte varda dödad, såvidt den anginge det belopp af Sextusen Rdr, som å skuldsedeln då blifvit afbetaldt, förklarat berörde ansökning ej föranleda till annat utlåtande, än att inteckningen förnyades och förklarades gällande med fortfarande förmonsrätt till säkerhet för återstående kapital-beloppet af omförmälda skuldsedel
Fy ratusen Rdr allt Banco med ränta, Domhafvanden, fastän fråga om förnyelse af den för skuldsedeln af den 2 Januari 1847 meddelade inteckningen icke den 19 Juni 1851 vid Häradsrätten förevarit, uti ifrågavarande Gravationsbevis likväl, efter omförmälandet deraf, att inteckning den 15
Mars 1848 blifvit beviljad för bägge ofvannämnda Skuldsedlar å tillsammans Tjugutusen Rdr Banco med ränta, intygat, att denna inteckning den 19 Juni 1851 blifvit förnyad för då återstående Fyratusen Rdr Banco med ränta, alltså och då Gravationsbevisets innehåll således icke vore med verkliga förhållandet öfverensstämmande i så måtto, som den förnyelse-åtgärd, hvilken den 19 Juni 1851 ägde rum, i beviset förklarats afse återstående oguldna beloppet af hela den inteckning för två skuldsedlar å tillsammans Tjugutusen Rdr med ränta, som den 15 Mars 1848 blifvit meddelade, ehuru samma åtgärd endast angått det återstående beloppet å den ena af de intecknade skuldsedlarne, samt 110 domaren följaktligen vid bevisets utfärdande ådagalagt vårdslöshet i utöfningen af sitt embete, pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist, jemlikt I Kap. 12 § Rättegångsbalken, fälla
Dombafvanden att derför böta Femtio daler silfvermynt med Sexton Rdr Trettiotvå skillingar
Banko; men emedan vid det förhållande, att ifrågakomna Gravationsbevis, deruti meranämnda den -15
Mars 1848 beviljade inteckning finnes upptagen såsom gällande, icke innehölle, att samma inteckning blifvit till större eller mindre dödad, Ryttmästaren von Scheven icke af den i Gravationsbeviset förekommande uppgift, att nämnda inteckning blifvit den 19 Juni 185 I förnyad för då återstående Fyratusen Rdr Banko med ränta, ägt laglig anledning att antaga, det samina inteckning, i hvad den rörde öfriga intecknade beloppet, upphört att vara gällande, samt Domhalvanden följaktligen icke lagligen kunde anses hafva genom omförmälde uppgift i Gravationsbeviset varit vållande till den förlust, sorn Ryttmästaren von Scheven må hafva fått vidkännas derigenom, att han belånat ofvanberörde af Landtbrukaren Belgman den '15 Mars 1852 utgifna med Litt.
A. betecknade skuldebref, fann Kongl. Hofrätten det någon ersättningsskyldighet i berörde hänseende icke kunde Domhalvanden ådömas.
Detta beslut hittades af tre adjungerade Ledamöter, IIof-Auditören G. O. Lagerbjelke, •Hofrätts-Fiskulen T. F. Huss och v.
Häradshöfdingen R.
Carlén; men två af Kongl. Ilofrättens Ledamöter, Hofrättsrådet C. II.
Pfeffer och Assessoren N. P. Uddenberg voro i så måtto ifrån beslutet skiljaktige, att de för deras del ansågo den af Häradshöfdingen vid utfärdandet af ifrågavarande Gravationsbevis ådagalagda vårdslöshet, enär beviset i fråga om den förnyelse af inteckningen den 15 Mars 1848 för två skuldebref å tillsammans
Tjugutusen Rdr Banko, som den 19 Juni -1851 ägt rum, befunnes origtigt och i hög grad missledande, vara af be skaffenhet, att
Domhafvanden, som detsamma utfärdat, icke kunde undgå att derför; på sätt Advokat-Fiskalen yrkat, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, böta Etthundra daler silvermynt med Trettiotre Rdr 1C sk.
Hos Kongl. Majit fördes underdånig klagan öfver Kongl. Hofrättens
Utslag icke allenast af Advokat-Fiskals-embetet, sorn dertill erhöll förordnande från Justitie-Ombudsmannen, utan ock af Bruksägaren von Scheven, dervid de förut framställda ansvars- och ersättnings-påståendena fullföljdes; rnen Kongl. Majit förklarade genom Nådigt Utslag den 28 Juli 1858, att Kongl. Majit icke funnit skäl vara anfördt, som i Hofrättens Utslag kunde verka ändring.
Älven uti Konungens Högsta Domstol hade målets utgång varit underkastad omröstning, så att halfva antalet af sex dervid närvarande Ledamöter, Justitieråderne Thyselius, Quensel och Iggeström lättade ofvannämnda beslut.
Deremot yttrade Justitie)ådel Södergren: »Jag finnér den i Hofrättens Utslag
Domhafvanden till last förda felaktighet i det af honom angående Stångberga och Abv egendom utfärdade Gravationsbevis vara af den beskaffenhet, att, vid betraktande af sådana embetshandlingars ändamål att gifva bestämd och tillförlitlig upplysning om verkliga beloppet af samtlige vid betygets utfärdande gällande inteckningar i den fastig - 120 het, som är i fråga, så att dermed uteslötes allt behof af forskning derom i andra handlingar, på grund af nämnde bevis kunnat för visso antagas, att den i femte punkten omförmälda förhandling hos Häradsrätten den 19 Juni d 851, i beviset antydd såsom hade den angått bestämmande af det minskade fordringsbelopp, hvarför den af Häradsrätten under den 4 5
Mars 4 848 meddelade inteckning å tillsammans 20000 Rdr Banko dädanefter vore gällande, innefattat sådan åtgärd, hvarigenom samma inteckning lagligen upphört att gälla för mera än det anförda beloppet 4000 Rdr nämnde mynt; i följd hvaraf och då Ryttmästaren von Scheven anmält sig hafva genom ofvanberörde, af honom i hufvudskrift företedda Gravationsbevis blifvit missledd till inlösande af den intecknade fordran 6000 Rdr Banko, som för honom blifvit i Protokollet vid fastighetens försäljning å konkursauktion upptagen, men, i anseende till de äldre inteckningarnes verkliga belopp, funnits icke kunna med köpeskillingen betäckas; hvilken anmälan vid de i målet förekomna omständigheter, e. m. t,, icke kan till riktigheten ställas i tvifvel; jag, som icke finnér skäl att i afseende på beloppet af de Domhafvanden ådömde böter göra ändring i Hofrättens utslag, deremot, med ändring deraf, så vidt angår det af von Scheven väckta ersättningsanspråk, pröfvar rättvist förpligta Domhafvanden, att. till godtgörande af den skada, - han genom den åtalade tjensteförseelsen vållat, till Ryttmästaren von Schevens rättsinnehafvare betala hvad af hans ifrågavarande intecknade fordringsbelopp till kapital och ränta styrkes icke hafva vid behörig fördelning af den för fastigheten influtna köpeskilling von Scheven tillfallit; vid fullgörande af hvilken betalningsskyldighet
Domhafvanden äger att undfå öfverlåtelse af skuldebrefvet» Justitieråden Gyllenhammar och Engelhart instämde uti den af Justitierådet Södergren sålunda yttrade mening.
Då Rikets Ständers Justitie-Ombudsman år 4 856 besökte Jönköping och genomgick dervarande
Rådstufvurätts till granskning ölverlemnade domböcker för de näst derförut förflutna åren, hade anmärkts, dels att åtskillige §§ i några af dessa domböcker saknats eller icke varit uppsatta, dels ock att dröjsmål med afdömandet utaf anhängiggjorda mål ägt rum, nemligen ej allenast uti fjorton konkursmål, i hvilka domar utgifvits senare än ett år och några månader, och i några, närmare tre år efter inställelsedagen, utan ock uti tretton tvistemål, af hvilka icke något blifvit afdömdt inom ett och ett tredjedels, men några hvilat oafgjorda tre år och derutöfver ifrån den dag, då målen öfverlemnades till pröfning; hvarföre Justitie-Ombudsmannen, i skrifvelse den 26 September förutnämnda år, uppdrog åt Advokat-Fiskalsembetet i Kongl. Götha Hofrätt, att anställa åtal emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, i den mån de i försummelsen varit delaktige, samt dervid yrka ej mindre ansvar / m ansvar efter lag och sakens beskaffenhet, än ock åläggande för vederbörande att inom viss stadgad tid styrka, att de ofullständiga domböckerna blifvit ordentligen komplet terade.
1 anledning af det sålunda tillkomna åtal hafva vederbörande förklarat flera af anmärkningarna om ofullständighet i uppsättning af Domböckerna på ett sätt, sorn Advokat-Fiskals-embetet funnit nöjaktigt, samt i öfrigt afhjelpt de brister, som förefunnits; och vidkommande anmärkt dröjsmål med afgörandet af åtskilliga mål yttrat: att det väl ej kunde förnekas, att dermed i vissa fall kommit att anstå längre än under vanliga förhållandet bort äga rum; men att, då enskild part häröfver ej fört klagan, icke heller någon skada inträffat, och härtill komme, att Jönköpings samhälle under sednare åren varit hemsökt af flera olyckor, de der alstrat mångfaldiga olikartade göromål och bestyr, hvilka kommit att inkräkta på den tid, som annars kunnat egnas åt rättegångsärendenas regelbundna gång, tillförsåge sig Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, att åtalet i denna del icke komme att leda till någon ansvarspåföljd.
Efter det Advokat-Fiskals-embetet aflåtit slutpåståenden i målet och dervid tillkännagifva, att en af Rådstufvurättens Ledamöter nyligen aflidit, så att åtalet, i hvad det anginge denne ledamot borde förfalla, samt tillfälle lemnats de öfrige under åtalet inbegripne Rättsledamöterne att ytterligare förklaringar afgifva, har Kongl. Hofrätten genom Utslag den 4 Aug. sistl. år sig utlåtit och, jemte det åtalet, i hvad det angick den Rådstufvurättens Ledamot, som under rättegångens lopp aflidit, förklarades hafva förfallit, i öfrigt yttrat, att, om än förutsättas kunde, att, derest enhvar af Rådstufvurättens Ledamöter behörigen fullgjort sina tjensteåligganden, dels de anmärkta ofullständigheterna i Rådstufvurättens domböcker, i den mån de, efter hvad utredt blifvit, i verkligheten ägt rum, icke bort förefinnas, dels ock de mål, i afseende på hvilka anmärkning för fördröjdt afgörande blifvit framställd, kunnat tidigare, än som skett, med slut afhjelpas; likväl och som berörda nu mera afhjelpta ofullständigheter, deraf skada icke veterligen uppstått, ej kunde anses vara tillkomna af uppenbar vårdslöshet, samt i betraktande af hvad Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter, obestridt af Advokat-Fiskals-embetet, andragit derom, att samtidigt med behandlingen af omförmälda mål, äfven andra mångartade göromål tagit deras embetsverksamhet i anspråk, det ej heller finge för utredt antagas, att anmärkta dröjsmålet vållats af någon sådan Rådstufvurättens försummelse i embetsutöfning, att den till ansvar lagligen föranledde, så ansåg Kongl.
Hofrätten, att någon påföljd i anledning af åtalet icke kunde Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter ådömas.
Med detta Utslag har jag, i egenskap af Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, icke funnit mig tillständigt att åtnöjas, utan deruti hos Kongl. Majit i underdånighet sökt ändring, hvarvid jag fästat synnerlig uppmärksamhet derpå, att Rådstugurätten icke ens kunnat sjelf förneka att försummelse skett i åtskilliga anmärkta hänseenden; att Kongl. Uofrättens
Utslag vittnade derom, att Kongl. Hofrätten ock funnit, det icke hvarje Ledamot i R, St. Juat.-Omdbudarnans Embete-Berättelse till 1859 åra Riksdag.
J6 Rådstugurätten fullgjort sina åligganden, utan att målen kunnat tidigare, än sorn skett, med slut afhjelpas, hvadan det billigtvis måste väcka förundran, att någon påföljd i anledning af åtalet icke blifvit ådömd.
Vidare har jag i de underdåniga besvären anmärkt, att de urskuldande omständigheter, Kongl.
Hofrätten anfört, de månde gälla så mycket som möjligt, likväl icke kunde omintetgöra det gifna faktum, att obehörig och stor försummelse verkligen förelupit, vid hvilket förhållande jag icke kunde inse hvad mera skulle erfordras för att försummelsen eller vårdslösheten måtte anses uppenbar, likasom jag ock funne det uppenbart, att skada skett; ty enhvar, som anlitade domstol, borde väl antagas göra det för att erhålla beslut i någon sak, nog vigtig, efter hans tanka, att förtjena en sådan pröfning.
Han ägde i lag grundad rätt att erhålla denna pröfning så fort som möjligt, och när detta hans anspråk icke uppfyldes, så gjordes honom orätt och följaktligen skada, eller åtminstone litte det väl ej tänka sig, att icke någondera af parterne tillskyndades obehag och skada af tvistens onödiga uppehållande.
Den allmänna rättskänslan förnärmades, domstolen toge skada till sitt anseende, — en skada, som i sin mån äfven träffade öfrige domstolar, hvilka, om än oförtjent, vanligen finge vidkännas någon del af det klander, son, efter hvad erfarenheten vittnade, icke uteblefve, då embetspligter eftersattes; att samtidigt med de omförmälda målen äfven många andra angelägenheter tagit Rådstufvurättens erabelsverksamhet i anspråk, borde väl icke betviflas, emedan i annat fall skulle nämnda domstol under tre års tid icke haft synnerligen stor verksamhet; men dermed vore icke bevisadt, att dessa öfriga embetsgöromå! upptagit ali embetsmännens tid, och de kunde så mycket mindre lända till någon ursäkt, som ifrågavarande
Rådstufvurätt ägde flere examinerade domare och utan tvifvel äfven större juridisk skicklighet, än många andra Rådstufvurätter i Riket; samt att det för öfrigt borde tillåtas mig erinra, alt icke någon af de andra Hofrätterna i Riket dömde med samma undseende, som det öfverklagade Utslaget visade, — ett undseende, som, efter mitt underdåniga förmenande, mera skadade än gagnade ej mindre det allmänna än den enskilde, ej mindre domaren, än den rättsökande.
Denna framställning af skälen för mitt underdåniga ändringssökande har jag trott mig böra göra derför, att densamma äfven innefattar en redogörelse för mina åsigter i allmänhet uti så beskaffade frågor.
Majrts Nådiga Utslag i saken är ännu icke meddeladt.
Då Justitie-Ombudsmannen under embetsresa år 4 853, den och £3 Juni, besökte Sköfde, hade hvarken ordinarie elier tjenstförrättande Borgmästaren funnits i staden, och af öfrige stadens tjenstemän, till hvilka Justitie-Ombudsmannen vändt sig, för att erhålla tillgång till Rådstufvurättens Protokoll för de 6ednaste åren, kunde, utom Protokollen för då löpande året, ej några sednare än de för år 4850 fram - 4*3 skaffas; men. vid genomseende af dessa, hade Juslitie-Ombudsmannen trott sig finna, att afgörande! af de vid Rådstufvurätten anhängiga mål ofta blifvit alltför länge fördröjdt
I delta hänseende hade anmärkts, att Tjugosju särskilda mål under flera månader, några af dem öfver ett till två är, och ett öfver tre år från den dag de ttll afgörande öfverlemnats. förblifvit oafslutade, samt att af dessa mål flertalet angått smärre lagöfverträdelser, såsom slagsmål, dryckenskap, bi'änvitisförsäljning och polisöfverträdelser, som af de tilltalade varit erkända, och följaktligen både kunnat och bort af Rådstugurätten utan allt uppskof afgöras.
Med anledning häraf hade Justitie-Ombudsmannen uppdragit åt Advokat-Fiskalserubelet i Kongl. Götha Hofrätt att emot vederbörande i laga ordning anställa åtal för hvad Rådstufvurätten sålunda blifvit till last fördt, samt påyrka ansvar efter lag och sakens beskaffenhet.
Så väl ordinarie
Borgmästaren som tre särskilde under den tid ifrågavarande mål erfordrat handläggning vid Rådstufvurätten, eller från och med år 1846 till och med 1853, tillförordnade Ordförande i Rådstufvurätten häfva sålunda blifvit af Advokat-Fiskalsembetel tilltalade, dervid ordinarie Borgmästaren, såsom förklaring å sin sida, hufvudsakligen anfört, att han under tiden såsom ledamot af Borgareståndet bevistat inträffade Riksdagar och derigenom varit hindrad under längre tider att deltaga i ärendenas behandling hos Rådstufvurätten; att i alla de mål, han från början till slut handlagt, Utslag meddelats 4} högst 8-J månader efter målens öfverlemnande till pröfning, utom i ett, der längre uppehåll ägt rum i följd af parternas uraktlåtenhet att anskaffa Protokoller i elt äldre mål, hvilka varit för det senares afgörande nödiga; att
Borgmästaren ofta vid sin hemkomst från riksdagarne, så fort tiden medgifvit, tagit kännedom om de då qvarliggande oafgjorda mål och dem till slut befordrat, under det en mängd andra göromål och deribland, utom de som tillhört honom såsom Ordförande i Rådstufvurätten och Magistraten och såsom stadens styresman i öfrigt, många förordnanden af Kongl. Götha Hofrätt att förestå Domsaga, hålla Lagmansting och Agodelningsrätter m. m., tagit hans tid och verksamhet i anspråk; hvarföre och då Justitie-Ombudsmannen icke funnit någon anmärkning i afseende å domars och utslags lagenlighet och icke heller någon skada tillfogats, vare sig det allmänna eller någon enskild, Borgmästaren ansåg skäl icke vara för bifall till de mot honom framställda ansvarspåståenden.
De förrbemälde tre tillförordnade Ordförande i Rådstufvurätten ursäktade sig i allmänhet dermed, att de endast under kortare tider haft förordnanden och genast efter dessas slut afrest från staden; att af de mål, som under nämnda tider kunnat algöras, väl högst få lemnats till efterträdare, men att åtskilliga mål måst uppskjutas, såsom beroende på annan rättegång, handlingars ingifvande och andra dylika omständigheter, för hvilka Förklarandernc, som då mera vistades å andra orter, hade svårt alt efter så lång tids förlopp redovisa.
Kofigl.
Hofrätten afgjorde detta åtal genom Utslag den 16 November -1856, och, enär icke med visshet antagas kunde, att med afgörandet af ifrågavarande mål oskäli - m gen fördröjts vid Rådstugurätten, hvars Ordförander under tiden haft att åt mångfaldiga andra embetsbestyr egna omsorg, förklarades ålalet icke kunna till någon ansvarspåföljd föranleda.
, Uti underdåniga Besvär häröfver anförde Justitie-Ombudsmanrien bland annat, att det tvifvelsmål, huruvida med visshet antagas kunde, att med de ifrågavarande målens afgörande oskäligen fördröjts, icke vore till sin anledning uppgifvet, att Justitie-Ombudsmannen ej heller insåge hvilken visshet, som ytterligare skulle vara att söka om dröjsmålets oskälighet, då tidslängden vöre gifven, under hvilken målen ostridigt legat färdiga till afgörande, men icke blifvit afgjorda; att det väl icke behöfde förnekas, att Rådstufvurättens Ordförande haft att egna omsorg åt mångfaldiga andra embetsbestyr för att anse dem skyldige till ofördröjd behörig handläggning af rättegångsärendena, samt att det väl icke heller fick antagas att åsidosättandet häraf varit tillbörligt, om det ej med visshet utreddes, att giltiga hinder för dessa ärendens handläggning funnits uti de åberopade öfriga embetsbesfyren, hvilka äfven uti en större stad, der de borde antagas vara vidlyftigare, säkerligen icke kunde anses såsom giltiga hinder för rättegångarnas behöriga handläggning.
Genom nådigt Utslag den 26 Augusti 1858 förklarade Kongl. Majit skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Kongl. Hofrättens
Utslag, så vidt det angick de särskildt förordnade Borgmästarne; hvaremot K. M. funne ordinarie
Borgmästaren icke hafva nöjaktigt förklarat det längre dröjsmål, som med afgörandet af åtskilliga bland ifrågavarande mål förelupit, i följd hvaraf K.
M. pröfvade rättvist med ändring af Hofrättens Utslag, i hvad det honom rörde, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, döma Borgmästaren att derföre böta 50 daler silfvermynt med 25 Rdr riksmynt.