Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Beklagligtvis måste dock Mariestads samhälle erkänna företaget, när dertill räknas nödiga expropriationskostnader, öfverstiga dess tillgångar, att för sig allena och utan häradernas och Statens tillhjelp verkställa.
Ty de tillgränsande socknarne lära väl ej kunna tvingas, hvarken att anlägga en ny väg, ej eller att utan ersättning afträda den Motioner i Preste-Ståndet 1862.
267 jord, som dertill erfordras.
Det högsta hvad man af dem kan begära och hoppas är att de underhålla den nya vägen, sedan den en gång blifvit anlagd.
Och då lika litet kan påräknas, att den sammanlagda anslagssumma af 450,000 R:dr, som Rikets Ständer vid hvarje ny statsreglering afsätta för anläggning af nya samt förbättring af gamla eller eljest mindre goda vägar i landet, skulle lemna tillgång till afhjelpande af äfven här anmälda behof, så får jag å stadens och ortens vägnar vördsamt anhålla, att Rikets Ständer ville till Kongl. Maj:ts nådiga disposition ställa ett anslag af 150,000 R:dr Riksmynt för att användas till vägomlägguing mellan Töreboda och Mariestad på det sätt och med de vilkor, Kongl. Majit täcktes finna för godt att närmare bestämma.
Jag anhåller vördsamt om remiss häraf till Höglofliga Stats-Utskottet, hos hvilket jemväl erforderliga upplysningar skola af vederbörande Länsstyrelse blifva meddelade.
J. A. Säve. i\0 13®.
Om pension till aflidne Professor S. P. Ågrens enka.
År 1861 afled Kyrkoherden i Tillinge och Svinnegarns församlingar af Upsala stift, Professoren m. m.
Sven P.
Ågren i en ålder af 74 år.
Äf dessa 74 år hade han tillbragt mera äu hälften vid Kongl.
Krigs-akademien, såsom Professor i lefvande språk, historia och geografi.
Men hans mångåriga lärareverksamhet omfattade icke endast dessa specialämnen.
Redan år 1825 kallades han af Konungen att vara ledamot i den kommitté, som fick sig uppdraget att granska tillståndet af rikets uppfostringsverk och deri föreslå behöfliga förbättringar.
Allmänt erkänd såsom en af de mest upplyste och praktiske ledamöterna af denna kommitté, har han verksamt bidragit till genomförandet af nyare tiders skolsystem.
Han var den förste, som tillämpade detsamma, i det lian genomdref vexelundervisningens och friflyttningens införande vid Kongl. Krigs-akademien; samt införde vid geografiens studium ett nytt lärosätt genom den så kallade “geografiska konstruktionsbeskrifningen,“ för hvilket ändamål han, utom andra skrifter i enahanda ämnen, jemväl utgifvit en Större lärobok i geografi med dertill hörande konstruktionsplan, sorn vid Carlberg begagnats och befunnits ända - 268 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 133. målsenlig för ernående af en lefvande bildföreställning.
De, som närmare kände denne så nitiske och arbetssamme man, veta dessutom, att han samtidigt med allt detta outtröttligt arbetade på en allmän uppfostringslära, ett arbete, hvars fullbordande endast kunde afbrytas af den långvariga sjukdom, som slutade med döden.
Gift och fader till 5 barn, hade han, i likhet med de flesta, som egnat sig åt lärarens tunga och helst under hans tjenstetid, svagt lönade kall, oupphörligen dragits med ekonomiska bekymmer, och jag känner med visshet, att det mesta af hans inkomster, såsom Kyrkoherde i Tillinge, åtgått till gäldande af de skulder, han medfört från Kongl. Krigs-akademien der, som bekant, lärarelönerna äfven länge voro små och otillräckliga.
Han lemnar nu efter sig enka, som vid 66 års ålder icke eger något att lefva af och hvars belägenhet är så mycket mer bebjertansvärd som hon, utom sig sjelf har att efter sin aflidne måg Komminister Ring i Simtuna och Altuna försörja sina tre fader- och moderlösa dotterbarn, af hvilka det äldsta är 6 och det yngsta 3 år gammalt.
Det är med anledning af dessa ömmande omständigheter, och jemväl med fästadt afseende vid det stora gagn, Professor Sven Ågren i lifstiden gjort sitt fädernesland under en långvarig och rastlös lärarebana, som jag vördsamt vågar föreslå, att en årlig lifstidspension af 500 R:dr R:mt, omkring hälften af den pension hennes man i lifstiden åtnjöt från Carlbergs pensionsstat, måtte varda hans ålderstigna enka, Pru Märta Christina Ågren, tilldelad af Staten, hvilken icke helt och hållet bör glömma dem, som egnat hela sitt lif åt ett arbete, hvaraf dess lycka och väl så väsendtligt beror.
Om remiss till Stats-Utskottet anhålles vördsamligen; och bifogas härvid erforderliga bilagor.
NO 13».
Af Doktor 1), Söderberg:
Örn statsanslag för en teknisk elementar skola i Wisby.
Det är med känslor af glädje och tacksamhet fosterlandsvännen skådar Regerings och Ständers nitiska bemödande och omtanka att, ofta med dryga uppoffringar, i olika delar af landet och med afseende på de särskilda orternas behof, utkasta frö till en blifvande både andlig och materiel odling, samt genom visa inrättningar framkalla till lif och verksamhet krafter, mägtiga att lyfta landet till högre bildning och allmännare välmåga.
— Åfven ön Gotland kan med tack - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
269 samhet räkna många minnen af en sådan Statsmagternas omvårdnad för dess utveckling.
— Så glömmer den ej den frikostighet hvarmed Rikets Ständer anslogo medel för uppförandet af det rymliga och vackra läroverkshuset i Wisby; så har den i friskt minne samma Statsmagts medgifvande af ett Lånekontors inrättande i samma stad, en inrättning, som under sin 11-åriga tillvaro visat sig mägtigt befordra så väl jordbrukets utveckling som allmänna rörelsens underlättande på denna ö.
— Så har gotländningen äfven en daglig erinran om regeringens omvårdnad om denna provins genom den elektriska undervattens-telegraftråd, hvarigenom ön drogs närmare moderlandet och allt afstånd för ömsesidigt tankeutbyte på en gång försvann.
— Frukterna och förmånerna af denna storartade anläggning kunna dock mindre sägas hafva tillgodokommit öns befolkning i allmänhet än den klass af medborgare, vare sig på ön eller fastlandet, som anse en liflig och snabbgående korrespondens, såsom nödvändiga vilkor för sitt yrkes bedrifvande och framgång.
— Då provinsen Gotland aldrig kan hoppas att räkna lott och del i de omedelbara frukterna af de dyrbara och storartade arbeten för lättade och hastiga kommunikationer hvilka dels redan äro utförda dels äro föreslagna eller begärda att blifva utförda i olika delar af riket, men likväl i sin mån bär på den gemensamma ansvarigheten för slutliqviden af arbetets kostnader, må det ej anses alltför oförsynt, eller tydas såsom förmätet om man utbåde sig Rikets Höglofliga Ständers bistånd och medverkan för att åt denna ö vinna någon annan mindre kostsam fördel, någon nyttig inrättning, som kunde bidraga att väcka och framkalla till nyttig verksamhet de krafter, som der ännu kunna finnas slumrande.
— Öns befolkning röjer omisskänneliga spår till fallenhet för slöjd och mekanisk konst.
För att tinna sanningen häraf behöfver man blott taga i ögonsigte det smakfulla prydliga yttre, som de af befolkningen sjelf vanligen tillverkade landtmannaredskapen erbjuda, att ej tala om de, om mekaniska anlag vittnande, i alla gårdar befintliga tröskverken.
— Äfven den gotländska handtverkaren alster hafva vunnit erkännande utom ön, och sålänge sjöfarten är öppen sändes ofta dyrbara möbelarbeten från Wisby till hufvudstaden.
— Oaktadt dessa omisskänneliga anlag hos befolkningen för slöjd och konst, har dock ingen lifligare industriel rörelse der låtit sig förnimma eller något slags handtverkeri mägtat höja sig till fabrik.
— Orsaken är troligen att söka i saknaden af ett theoretiskt underlag på hvilket den praktiska verksamheten säkrare och lifligare kan utveckla sig.
Det är med stöd af hvad här blifvit anfördt jag vördsamt får af Rikets Höglofliga Ständer begära.
Ärligt anslag af 10,000 R:dr R:mt för anläggandet och underhållandet af en teknisk elementarskola i Wisby, med vilkor att nämnde stad dertill anskaffar och bekostar lämpliga lokaler.
270 Motioner i Preste-Ståndet 1862. N:<> 134. i\«« 134.
Af Prosten L, N. Mellqvist:
Örn anvisande aj andag eller län för läroverk.', byggnad i Halmstad.
Då på sednaste åren Halmstads lägre femklassiga elementarläroverk blifvit så besökt, att lärjungarnes antal sista vårtermin uppgick till 112, och stadens innevånare tillföljd deraf till Kongl.
Maj:t ingått med underdånig ansökan, det täcktes Kongl. Maj:t bos Rikets Ständer föreslå, det de måtte bevilja det anslag för detta läroverks utvidgande till fullständigt på reallinien, dels till ny läroverksbyggnad en summa af 50,000 R:dr
R:mt såsom lån på för dylika ändamål möjligast förmånliga vilkor — samt Kongl Maj:t funnit förra delen af denna framställning så behjertansvärd att, såsom den nådiga Propositionen utvisar, ifrågavarande läroverk skulle blifva ett på båda linierna fullständigt högre — så blir det ännu nädvändigare att anskaffa en ny och ändamålet motsvarande byggnad i stället för det gamla i allo måtto redan nu otillfredsställande läroverkshuset.
Men då det är oafgjordt hvad Kongl. Maj:t för den sednare delen af ansökningen kommer att vidtaga, anhåller jag med åberopande af hithörande till Kongl. Ecklesiastik-departementet i förening med ansökningen ingifna handlingar, utvisande att kostnaden för ett nytt läroverkshus, beräknadt endast för fullständighet på reallinien, utan att undervisningsmateriel tagits i betraktande, skulle uppgå till en summa öfverstigande 80,000 R:dr R:mt, och enär Halmstads stad, sorn icke har någon utsigt till bidrag från stiftets uttömda byggnadskassa och under de tre sista åren uppfört nytt fattighus, gymnastikbyggnad, råd- och tullhus jemte ny småbarnskolelokal, med en kostnad af omkring 100,000 R:dr Runt. att Rikets Ständer med afseende på Halmstads stadssamhälles oförmåga att kunna anskaffa alla erforderliga medel för uppförande af en läroverksbyggnad, fullt motsvarande uutidens anspråk på utrymme, för ett på båda linierna fullständigt elementar-läroverk, hvaraf icke allenast provinsen Halland utan äfven vidsträckta delar af tillgränsande län komma att hemta väsendtliga fördelar, måtte såsom bidrag till denna läroverksbyggnad, bevilja Halmstads stadsinuevånäre ett anslag eller åtminstone lån på förmånligaste vilkor af 50,000 R:dr Runt.
L N. Mellqvist.
'271 &:o 135.
Om åtskilliga Jörändringar uti Kongl. Förordningen om försäljning af bränvin m. m. den 7
Ingenting är förhatligare och förderfligare och snart sagdt skamligare och nedrigare än det fräcka kringgåendet af Bränvinsförsäljnings-förordningeu, som bedrilvos genom den så kallade salningen, emot hvilket uppenbara gäckeri med lagens anda och mening, alla försök att sätta en gräns hittills varit alldeles fruktlösa.
Prosten Palmlund har i detta afseende väckt en väl grundad och högt påkallad motion, den jag af allt hjerta önskar framgång; men ber derjemte att på detta hållet åtminstone i motionsväg söka taga steget något längre.
Den stora salningen till inköp af 15 kannor kail icke i någon mån inskränkas med mindre man bestämmer ett vida högre försäljnings-minimum.
Prosten Palmlund föreslår 30 kannor.
I ett bref från Grisslehamn klagas högljudt öfver denna uppenbara lagöfverträdelse och brefskrifvaren anser det böra sättas till 100 kannor.
Jag vill vördsamt föreslå detta minimum till 50 kannon 2:o.
Vidare synes mig att grosshandlaren med bränvin ingalunda bör vara befriad från särskild beskattning för denna handel; och då allt hvad som rörer bränvinshandter.ingen, till följd af varans beskaffenhet, alltid varit och måste vara föremål för en undantags-lagstiftning, så vågar jag föreslå äfven för parti-handlaren med bränvin en lindrig försäljnings-afgift af 15 öre för kannan, utom den bevillning af inkomsten på rörelsen, sorn lian i enlighet med bevillnings-förordningen likasom andra näringsidkare är skyldig att erlägga. 3:o.
Ännu ömkligare och afsky värdare är förhållandet med den lilla salningen
En kall vinter-morgon får man se några illa klädda och utsvultna menniskogestalter i en portgång nära den rike bränvins-minuthandlarens hus, hvilka afbida den efterlängtade stunden då dörren öppnas till bränvinsboden.
De hafva en liten flaska och några skillingar hvardera.
Chefen för sällskapet emottager styfrarne och försedd mod ett något större käril, inträder han i bränvinsmagasinet, köper minimum af det tillåtna försäljningsbeloppet, återvänder till sina trasiga kamrater i portgången, der hvar och en får sin lilla portion, som stundom smakas på stället, men vanligen medföres till ett uselt hem, hvarest oftast både mat, värme och kläder saknas.
Den som en gång sett sådant och betänker att detta ömkliga skådespel upprepas snart sagdt hvai-je dag året igenom, blir rent af tvingad att göra alla möjliga, försök att hämma ett sådant elände, äfven om man vet på förhand att de äro fruktlösa.
Det af Prosten Palmlund framställda förslag att minsta försäljnings-beloppet skulle höjas ifrån en half till en hel kanna, skulle väl i någon mån försvåra detta vederstyggliga missbruk.
Men om fyra å fem personer kunna sala ihop till en half kanna, så förena sig några flere till salning för en hel kanna.
Jag ser 272 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 135. ingen annan utväg att förekomma det grofva kringgåendet af lagen härutinnan än att sätta minimum så högt att det icke blir någon minuthandel.
Då alla utskänknings-ställen tillika ega rättighet att försälja bränvin, litet eller mycket till afhemtning derifrån, så synes detta sannerligen vara en mer än tillräcklig utväg att, på hvad sätt och i hvad qvantitet man vill, erhålla allt det bränvin, som önskas; hvarför jag vördsamt föreslår att 2 § i förordningen utgår och de §§ förändras, hvaruti annan minuthandel med bränvin omtalas, än den, som är förenad med utskänkningsrätten.
Det är en sorglig erfarenhet, som aldrig nog kan beklagas att från städerna utsprides till kringliggande landsbygd bränvinsförtäringen på ett ganska bekymmersamt sätt.
Landtboen besöker staden för att sälja hvad han kan umbära och köpa hvad han behöfver.
Detta är godt och nyttigt å ömse sidor.
Men derunder förledes han att ingå på stadens utskänknings- och minuterings-ställen, der super sig mer eller mindre rusig, som gör hans hemfärd bullersam och äfventyrlig — derifrån medförer han en större eller mindre qvantitet bränvin, som ingalunda ökar den husliga sällheten, så länge det varar.
Att genom någon lagstiftnings-åtgärd förekomma detta är alldeles omöjligt.
Men obilligt och orättvist synes det vara, när förhållandet är sådant, att städerna skola ensamt behålla £-delar af hela den minuterings- och utskänknings-afgift, som till en ganska betydlig del inflyter för det bränvin, landsbygdens innevånare köpa i staden.
Fördenskull vågar jag upptaga och vördsamt förnya det förslag, som min stiftsbroder väckte vid föregående riksdag, att i-delar af försälj nings-afgiften för minuthandel med och utskänkning af bränvin både i städerna och på landet ingå till länets ränteri, hvarifrån det för hela länet sammanlagda belopp genom Konungens Befallningshafvande fördelas till hvarje stads- och landsförsamling i förhållande till hvarderas folkmängd för att användas till församlingens allmänna behof.
Såsom följd häraf anhåller jag vördsamt att det Höglofliga Bevillnings-Utskottet, dit motionen väl kommer att remitteras, täcktes taga dessa förslag under välvillig pröfning, och för den händelse något eller några af dem godkännes, vidtaga den ändring uti Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om vilkoren för försäljning af bränvin och andra spirituösa drycker, af den 7 December 1860, som deraf kan föranledas.
N:o 136. 273 11:0 1116.
Af Kontraktsprosten E. JI.
Angående medgifvande att Protokolls-sekreteraren A. O. J.
Ehman må fortfarande, och för sin återstående lifstid, utan särskildt förbehåll, blifva i åtnjutande aj den honom, såsom J. d.
Kanslist i förra Allmänna Magasins-kontor et tillagda löne-er sättning, eller pension å allmänna Indragnings-staten.
Vid 1853 och 1854 års riksdag hafva Rikets Ständer, på sätt deras till Kongl. Majit aflåtna underdåniga skrifvelse af den 25 Oktober sistnämnda år, angående regleringen af utgifterna under Riks-statens 9:de Ilufvudtitcl, punkten 31 förmäler, medgifvit, att, sedan genom Kongl. Maj:ts och Rikets Stats-kontors år 1852 vidtagna förändrade organisation, kanslist-befattningen i Allmänna Magasins-kontoret. jemte åtföljande aflöning af 438 R:dr B:ko för året upphört, den alltsedan år 1835 derstädes anställde Kanslisten, nu mera Protokolls-sekreteraren vid Landtförsvars-departementets expedition af Kongl. Maj:ts Kansli, Anton Olof Julius Ekman, finge, till ersättning för sålunda honom frångången inkomst, uppföras på allmänna Indragnings-staten till åtnjutande af enahanda belopp årligen, intill dess han genom fidlmagt å annan allmän tjenst erhåller högre lön än den han då innehade; i öfverensstämmelse med hvilket Rikets Ständers beslut Kongl. Majit genom nådig Resolution af den 14 November 1854 förklarat
Ekman berättigad att, under berörda vilkor, från och med år 1855, å allmänna Indragnings-staten uppbära denna af Rikets Ständer honom beviljade löne-ersättning.
Redan vid den tidpunkt, då nämnda löne-ersättning
Ekman sålunda beviljades, innehade han såsom tillförordnad Protokolls-sekreterare vid Landtförsvarsdepartementets Kansli-expedition den för protokolls-sekreterare-befattuingen då på stat anslagna lön, 1,200 R:dr B:ko, eller 1,800 R:dr Runt, enligt Kongl. Majus nådiga förordnande af den 1 Februari 1853; och har
Ekman således i förening med protokolls-sekreterare-löuen, äfven sedan denna med 1858 års början blifvit provisoriskt förhöjd till dess nuvarande belopp 3,500 R:dr R:mt, åtnjutit den af Rikets Ständer honom medgifna löne-ersättning å allmänna Indragnings-staten, hvilket förhållande jemväl fortfarit efter hans utnämning till Protokolls-sekreterare på stat genom Kongl.
Maj:ts nådiga fullmagt af den 9 Oktober 1860, enär han derigenom icke erhållit högre lön än han förut innehaft vid den tid, då berörda ersättning honom beviljades, samt den sedermera tillkomna löneförhöjningen endast är provisorisk, eller icke på stat uppförd, hvadan ock densamma ej heller blifvit honom genom fullmagten tillförsäkrad.
För den händelse Rikets Ständer vid innevarande riksdag, eller framdeles, skulle finna skäligt besluta uppförandet på stat af denna provisoriska förhöjning Bih. till B.
Prot. 1862 &? 1863. 11 Sami. 2 A/d. 35 274 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 136. i protokolls-sekreterare-lönen, torde dock kunna ifrågasättas, huruvida den löneersättning, eller pension, som, för närvarande, på grund af Rikets Ständers beslut, utgår till Protokolls-sekreteraren Ekman från allmänna Indragnings-staten, vidare finge af honom uppbäras, eller om det dervid af Rikets Ständer fästade vilkor härföre lägger hinder, så att berörda förmån måste, efter löne-förhöjningens uppförande på stat, för honom upphöra.
I sådant fall komine Ekman, som redan under 8 år åtnjutit nämnda löne-ersåttning eller pension å allmänna Indragningsstaten, och deraf under 5 år i förening med den förhöjda protokolls-sekreterarelönen, att gå i mistning af en betydlig del af bans hittills varande löne-inkomst, och detta endast till följd af en förändrad form-bestämmelse för lönens utgående.
Men huru billigt detta vöre kan med skäl ifrågasättas, och det vissa är att ett sådant tillbakasättande i ekonomiskt hänseende, efter en tillryggalagd längre tjenst em ann abana, komme att menligt inverka på Ekman, helst hans löne-inkomst, förvärfvad under 34 års träget arbete i Statens tjenst, utgör enda tillgången för hans och hans talrika familjs bergning.
I betraktande häraf och då vid flera tillfällen, såsom efter Allmänna Magasins-direktionens och Kongl.
Nummer-lotteriets upplösning, äfyensom efter Kongl. Krigs-kollegii förändrade organisation, åtskillige tjenstemän, hvilka, efter upphörandet af de befattningar, som de innehaft, blifvit förflyttade på allmänna Indragnings-staten till åtnjutande af innehafvande lön såsom pension, fått samma pension fortfarande bibehålla, oaktadt de sedermera erhållit annan allmän tjenst med högre lön, vill det synas som borde enahanda förmån ej heller skäligen böra förvägras f. d. Kanslisten i det nu mera upplösta Magasins-kontoret, Protokollssekreteraren Ekman.
På grund af hvad sålunda anfördt blifvit är det ock som jag vördsamt föreslår, det Rikets Ständer ville medgifva, att Protokolls-sekreteraren Ekman må fortfarande och för sin återstående lifstid, utan särskildt förbehåll, få åtnjuta den honom, såsom f. d.
Kanslist i förra Allmänna Magasins-kontoret tillagda löne-ersättning, eller pension å allmänna Indragnings-staten, stor 657 R:dr R:mt årligen.
Om remiss häraf till Höglofliga Stats-TJtskottet anhålles vördsamt.
Stockholm den 29 November 1862. E. M. Tegnér.
N:o 137. 275 nato 137.
Af Doktor Th. Wensioe: Om Jörhöjd pension till Protokolls-sekreteraren P. A. Borgs enka.
Såsom ett erkännande af den förtjenstfulla verksamhet och det sjelfuppoffrnnde nit i menniskokårlekens tjenst, som den numera aflidne, af fäderneslandet aldrig förgätne Pehr Aron Borg i lifstiden ådagalagt genom stiftelsen af Institutet för döfstumma och blinda, beviljades honom af Rikets Ständer för mer än 50 år tillbaka en lifstidspensin af 450 R:dr B:ko eller 675 R:dr R:mt.
Efter Borgs död år 1839 medgåfvo, uppå gjord framställning, Rikets Ständer vid 1840 års riksdag hans efterlemnade obemedlade enka, Christina Magdalena Borg, född Ekman, att för hennes lifstid samma belopp å allmänna Indragnings» staten såsom pension åtnjuta.
Sedan den tiden hafva nu 22 år förflutit, hvarunder Borgs enka lidit af en alltmera tilltagande sjuklighet, som slutligen öfvergått till obotlig lamhet, så att hon nu mera är alldeles urståndsatt icke allenast att på något sätt genom arbete bidraga till sin bergning, utan ock att ens kunna i lifvets vanliga förrättningar sig sjelf sköta.
Om ock det understöd, Rikets
Ständer genom ofvanberörda pension henne förunnat, varit för henne, så länge hon egt helsa och krafter i behåll, tillräckligt för att dermed tillfredsställa de oundgängligaste behofven, kan likväl samma understöd nu mera i hennes närvarande beklagliga ställning, som ovedersägligen måste medföra större omkostnader, bland annat, för aflönadt biträde till hennes vård och skötsel, icke motsvara behofvet, helst efter de förändrade prisförhållanden, som under sednare tiden inträdt och hvarigenom lefnadskostnaden i allmänhet uppnått en stegring, som vid den tidpunkt, då pensionen beviljades, icke kunnat anas.
Jag föreslår derföre vördsamt, att, med afseende å hvad här ofvan är anfördt, den åt Borgs enka beviljade pensionen af 675 R:dr R:mt måtte af Rikets Ständer förhöjas med ett belopp, som synes mig skäligen kunna bestämmas till 225 R:dr R:mt årligen, så att hela pensionen hädanefter skulle komma att utgå med 900 R:dr R:mt om året, som af pensionären finge å allmänna Indragnings-staten för hennes återstående lifstid åtnjutas.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet anhålies.
Wensioe. 276 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Ro 138.
Om årlig pension till Kammarjun kar en W. v. Wright.
Mången torde ännu erinra sig den tid, då ingen skrift, som afhandlade jagtens konst eller naturhistorisk forskning, ansågs kunna undvara att illustreras af W. v. Wrights mästarhand.
Ännu helt ung hade han kommit till oss från sitt hem i Finland, der han vext upp, så att säga, vid jagtgeväret och penseln, och med den hängifvenhet åt naturen, som så blifvit honom egen, och den ihärdighet, som tillhör hans nation, var det han, som uuder en följd af år alltid var färdig med sina hilder, antingen det var fråga om skogens djur, fiskarnes olika slag, de ringaste insekter, anatomens mikroskopiska preparator, eller vextarternas mest kritiska skiljaktigheter, och alltid beundrades på en gång det helas sanning och detaljernas trogna fulländning.
Af de talrika arbeten v. Wright sålunda frambragte, anses ännu många, så inom som utom vårt land, såsom oöfverträffade, men många, till en del de hästa, förvaras ännu outgifna i Wetenskaps-akademiens bibliothek.
Så arbetade v. Wright tills hans synförmåga, länge alltför mycket tagen i anspråk, vägrade sin tjenst.
Han måste då lemna sin med endast 750 R:dr aflönade befattning såsom ritare vid det naturhistoriska Riksmuseum, och bosatte sig på landet, i Bohuslän.
Tid efter annan fullbordade han der ännu några förträffliga teckningar, men egnade sin mesta tid åt kommunala värf och fiskeriernas förkofran, till dess för några år sedan en svår, ännu fortfarande sjukdom aldeles bröt hans helsa, och den fordom rastlöst verksamme mannen, som länge lärt sig att försaka, äfven måste umbära glädjen att vara verksam.