Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vi vilje dagliga berömma oss af Gudi, och tacka dino Namne evinnerliga.
Hvi bortdrifver du då nu oss, och låter oss till skam varda; och drager icke ut i vårom här?
Du låter oss fly för våra fiendar, att de, som oss hata, skola beröfva oss.
Du låter uppäta oss såsom får, och förströr oss ibland Hedningarna.
Du säljer ditt folk förgäfves, och tager der intet före.
Du gör oss till smälek vårom grannom; till spott och hån dem som omkring oss äro.
Du gör oss till ett ordspråk ibland Hedningarna, och att folken rista hufvudet öfver oss.
Dagliga är min smälek för mig, och mitt ansigte är fullt med skam;
Att jag måste de försmädare och lastare höra, och fienderna och de hämndgiruga se.
Allt detta är öfver oss kommet, och vi hafve dock intet förgätit dig, eller otroliga i ditt förbund handlat.
Vårt hjerta är icke affallet, eller vår gång viken ifrå din väg;
Att du så sönderslår oss ibland drakar, och öfvertäcker oss med mörker.
Om vi vår Guds Namn förgätit hade, och våra händer upplyft till en främmande Gud;
Det kunde Gud väl finna.
Nu känner han ju vår hjertans grund.
Ty vi varde ju dagliga för dina skull dräpne, och äro räknade såsom slagtefår.
Uppväck dig, Herre; hvi sofver du?
Vaka upp, och bortdrif oss icke med allo.
Hvi fördöljer du ditt ansigte; och förgäter vårt elände och tvång?
Ty vår själ är nederböjd till jordena; vår buk låder vid jordena.
Statt upp, hjelp oss, och förlös oss, för dina godhets skull.
En brudvisa och undervisning, Korah barnas, om rosena, till att föresjunga.
Mitt hjerta diktar en skön viso, jag vill sjunga om en Konung; min tunga är en god skrifvares penne.
Du äst den dägeligaste ibland menniskors barn.
Täckelige äro dine läppar; derföre välsignar dig Gud evinnerliga.
Bind ditt svärd vid din sido, du hjelte; och pryd dig härliga.
Lyckosamliga gånge dig i dinom skrud; drag fram för sanningenes skull, och till att behålla de elända vid rätt; så skall din högra hand bevisa under.
Skarp äro din skott; så att folken för dig skola nederfalla, midt ibland Konungens fiendar.
Gud, din stol blifver alltid och i evighet; dins rikes spira är en rättvis spira.
Du älskar rättfärdigheten, och hatar ogudaktigt väsende; derföre hafver Gud, din Gud, smort dig med glädjenes oljo, mer än dina medbröder.
Dina kläder äro klart myrrham, aloe och kezia; när du i dine sköna härlighet utu de elphenbenspalats utgår.
Uti dinom skrud gå Konungadöttrar.
Bruden står på dine högra hand, uti klart kosteligit guld.
Hör dotter, se uppå, och böj dina öron; förgät ditt folk, och dins faders hus;
Så skall Konungen få lust till dina dägelighet; ty han är din Herre, och du skall tillbedja honom.
Dottren Tyrus skall vara der med skänker; de rike i folkena skola bedja inför dig.
Konungens dotter är ganska härlig invärtes; hon är klädd i gyldene stycke.
Man förer henne uti stickad kläder in till Konungen; och hennes leksystrar, jungfrurna, som efter henne gå, förer man till dig.
Man förer dem med glädje och gamman, och de gå in i Konungens palats.
Uti dina fäders stad skall du söner få; dem skall du sätta till Förstar i hela verldene.
Jag skall tänka uppå ditt Namn, barn efter barn; derföre skola folken tacka dig alltid och i evighet.
En visa, Korah barnas, om ungdomen, till att föresjunga.
Gud är vår tillflykt och starkhet; en hjelp uti de stora bedröfvelser, som oss uppåkomne äro.
Derföre frukte vi oss intet, om än verlden förginges, och bergen midt i hafvet sönko;
Om än hafvet rasade och svallade, så att för dess bullers skull bergen omkullföllo.
Likväl skall Guds stad lustig blifva med sina brunnar, der dens Högstas helga boningar äro.
Gud är när dem derinne; derföre skall han väl blifva.
Gud hjelper honom bittida.
Hedningarna måste förtvifla, och Konungariken falla; jorden måste förgås, då han sig höra låter.
Herren Zebaoth är med oss.
Jacobs Gud är vårt beskydd.
Kommer, och ser Herrans verk, den på jordene sådana förstöring gör.
Den örlig stillar i hela verldene, sönderbryter bågan, sönderbråkar spetsen, och uppbränner vagnarna med eld.
Varer stilla, och besinner att jag är Gud.
Jag skall vinna pris ibland Hedningarna; jag skall vinna pris på jordene.
En Psalm, till att föresjunga, Korah barnas.
Klapper med händerna, all folk, och fröjdens Gudi med gladsamma röst.
Ty Herren, den Aldrahögste, är förskräckelig, en stor Konung på hela jordene.
Han skall tvinga folk under oss, och Hedningar under våra fötter.
Han utväljer oss till en arfvedel, Jacobs härlighet, den han älskar.
Gud är uppfaren med fröjd, och Herren med klar basun.
Lofsjunger, lofsjunger Gudi; lofsjunger, lofsjunger vårom Konung.
Ty Gud är Konung på hela jordene.
Lofsjunger honom förnufteliga.
Gud är Konung öfver Hedningarna.
Gud sitter på sinom helga stol.
Förstarne ibland folken äro församlada till ett folk Abrahams Gudi; ty Gud är fast upphöjd, när herrarna på jordene.
En Psalmvisa, Korah barnas.
Stor är Herren, och högt berömd, uti vår Guds stad, på hans helga berg.
Det berget Zion är såsom en skön telning, på hvilko hela landet tröster; på den sidone norrut ligger den stora Konungens stad.
Gud är känd i hans palats, att han beskärmaren är.
Ty si, Konungar äro församlade, och med hvarannan framdragne.
De hafva förundrat sig, då de detta sågo; vordo häpne och omstörta.
Bäfvande är dem der påkommet, ångest såsom ene födande qvinno.
Du sönderbråkar skeppen i hafvet, igenom östanväder.
Såsom vi hört hafve, så se vi det på Herrans Zebaoths stad, vår Guds stad.
Gud håller honom vid magt evinnerliga.
Gud, vi förbide dina godhet i ditt tempel.
Gud, såsom ditt Namn, så är ock ditt lof, allt intill verldenes ändar; din högra hand är full med rättfärdighet.
Berget Zion fröjde sig, och Juda döttrar vare glada, för dina rätters skull.
Går omkring Zion och beskåder det; täljer dess torn;
Gifver granna akt uppå dess murar, och upphöjer dess palats; på det man derom må förkunna för efterkommanderna.
Ty denne Guden är vår Gud, alltid och evinnerliga; han förer oss såsom ungdomen.
Hörer till, all folk; akter häruppå, alle I, som på denna tid lefven;
Både den menige man och herrar, både rike och fattige; den ene med den andra.
Min mun skall tala vishet, och mitt hjerta förstånd.
Vi vilje ett godt ordspråk höra, och en skön dikt på harpo spela.
Hvi skulle jag frukta mig i de onda dagar, när mina förtryckares ondska omfattar mig?
Hvilke sig förlåta uppå sitt gods, och trotsa uppå sina stora rikedomar.
Kan dock en broder ingen förlösa, eller Gudi någon försona;
Ty det kostar för mycket att förlösa deras själ; så att han måste låta det bestå evinnerliga; Om han ock än länge lefver, och grafvena icke ser.
Ty man skall se, att sådana vise dock dö, så väl som de dårar och galne förgås, och måste låta sitt gods androm.
Med deras tankar står det alltså: Deras hus vara förutan ända, deras boningar blifva ifrå slägte till slägte, och de hafva stora äro på jordene.
Likväl kunna de icke blifva i sådana värdighet; utan måste hädan såsom fä.
Denna deras handel är allsamman galenskap; likväl lofva det deras efterkommande med sin mun.
De ligga i helvete såsom får, döden gnager dem; men de fromme skola hasteliga få råda öfver dem, och deras trotsan måste förgås; uti helvete måste de blifva.
Men Gud skall förlösa mina själ utu helvetes våld; ty han hafver upptagit mig.
Sköt der intet om, när en rik varder, om hans huses härlighet stor varder;
Ty han skall i sin dödstid intet med sig taga, och hans härlighet far intet efter honom; Utan han tröstar på detta goda lefvandet, och prisar det, när en gör sig goda dagar.
Så fara de efter sina fäder, och få aldrig se ljuset.
Korteliga: När en menniska är i värdighet, och hafver icke förstånd, så far hon hädan såsom fä.
En Psalm Assaphs.
Herren Gud den mägtige talar, och kallar verldena, ifrå solenes uppgång, allt intill nedergången.
Af Zion går upp Guds härliga sken.
Vår Gud kommer, och tiger intet.
Förtärande eld går för honom, och omkring honom en mägtig storm.
Han kallar himmel och jord, att han skall döma sitt folk.
Församler mig mina heliga, som förbundet mer akta än offer.
Och himlarna skola förkunna hans rättfärdighet; ty Gud är domaren.
Hör, mitt folk, låt mig tala; Israel, låt mig ibland dig betyga: Jag Gud är din Gud.
För ditt offers skull straffar jag dig intet; äro dock dine bränneoffer alltid för mig.
Jag vill icke taga oxar utu ditt hus, eller bockar utu dine stall;
Ty all djur i skogenom äro mine, och boskapen på bergen, der de vid tusendetal gå.
Jag känner alla foglar på bergen, och allahanda djur på markene äro för mig.
Om mig hungrade, ville jag intet säga dig deraf; ty jordenes krets är min, och allt det deruti är.
Menar du, att jag oxakött äta vill, eller bockablod dricka?
Offra Gudi tackoffer, och betala dem Högsta ditt löfte.
Och åkalla mig i nödene; så vill jag hjelpa dig, så skall du prisa mig.
Men till den ogudaktige säger Gud: Hvi förkunnar du mina rätter, och tager mitt förbund i din mun;
Efter du dock hatar tuktan, och kastar min ord bakom dig?
När du ser en tjuf, så löper du med honom, och hafver din del med horkarlar.
Din mun låter du tala det ondt är, och din tunga bedrifver falskhet.
Du sitter och talar emot din broder; dine moders son förtalar du.
Detta gör du, och jag tiger.
Det menar du, att jag skulle vara lika som du; men jag skall straffa dig, och sätta dig det under ögonen.
Märker dock det, I som Gud förgäten, att jag icke en gång bortrycker, och är så ingen förlösare mer.
Den der tack offrar, han prisar mig; och der är vägen, att jag visar honom Guds salighet.
En Psalm Davids, till att föresjunga;
Då den Propheten Nathan till honom kom, när han till BathSeba ingången var.
Gud, var mig nådelig, efter dina godhet, och afplana mina synd, efter dina stora barmhertighet.
Två mig väl af mine missgerning, och rensa mig ifrå mine synd.
Förty jag känner mina missgerning, och min synd är alltid för mig.
Mot dig allena hafver jag syndat, och illa gjort för dig; på det du må rätt blifva i din ord, och icke straffad blifva, då du dömd varder.
Si, jag är af syndelig säd född, och min moder hafver mig i synd aflat.
Si, du hafver lust till sanningen, den i det fördolda ligger; du låter mig veta den hemliga visheten.
Skära mig med isop, att jag må ren varda; två mig, att jag må snöhvit varda.
Låt mig höra glädje och fröjd, att de ben, som du förkrossat hafver, måga fröjda sig.
Vänd bort ditt ansigte ifrå mina synder, och afplana alla mina missgerningar.
Skapa i mig, Gud, ett rent hjerta, och gif i mig en ny viss anda.
Förkasta mig icke ifrå ditt ansigte, och tag icke din Helga Anda ifrå mig.
Tröst mig igen med dine hjelp, och den frimodige anden uppehålle mig.
Ty jag vill lära öfverträdarena dina vägar, att syndarena måga vända sig till dig.
Fräls mig ifrå blodskulder, Gud, som min Gud och Frälsare är; att min tunga må lofva dina rättfärdighet.
Herre, upplåt mina läppar, att min mun må förkunna din pris.
Ty du hafver icke lust till offer, eljest ville jag väl gifva dig det; och bränneoffer behaga dig intet.
De offer, som Gudi behaga, äro en bedröfvad ande.
Ett bedröfvadt och förkrossadt hjerta varder du, Gud, icke föraktandes.
Gör väl vid Zion, efter dina nåde; uppbygg murarna i Jerusalem.
Då skola dig behaga rättfärdighetenes offer, bränneoffer och heloffer; då skall man oxar uppå ditt altare offra.
En undervisning Davids, till att föresjunga;
Då Doeg den Edomeen kom, och bebådade Saul, och sade: David är uti Ahimelechs hus kommen.
Hvad högmodas du, tyrann, att du kan skada göra?
efter dock Guds godhet ännu dagliga varar.
Din tunga far efter skada, och skär med lögn, såsom en skarp rakoknif.
Du talar heldre ondt än godt, och heldre falskt än rätt.
Du talar gerna allt det som till förderf tjenar, med falska tungo.
Derföre skall ock Gud med allo förderfva dig, och sönderkrossa dig, och utu hyddone rycka dig, och utu de lefvandes lande utrota dig.
Och de rättfärdige skola det se, och frukta sig, och skola le åt honom.
Si, det är den man, som icke höll Gud för sina tröst; utan förlät sig uppå sin stora rikedom, och var mägtig till att göra skada.
Men jag skall blifva såsom ett grönt; oliveträ i Guds hus; jag förlåter mig på Guds godhet alltid och förutan ända.
Jag tackar dig evinnerliga, ty du kan väl görat, och vill förbida ditt Namn, ty dine helige hafva der fröjd utinnan.
En undervisning Davids, i chorenom ymsom till att föresjunga.
De galne säga i sitt hjerta: Det är ingen Gud till; de doga intet, och äro en styggelse vordne uti deras onda väsende; ingen är som godt gör.
Gud såg af himmelen uppå menniskors barn, att han måtte se, om der någor förståndig vore, den efter Gud frågade.
Men de äro alle affallne, och allesammans odugelige; der är ingen, som godt gör, ja, icke en.
Vilja då de ogerningsmän icke låta säga sig, de der mitt folk fräta, på det de skola föda sig?
Gud åkalla de intet.
Men der frukta de sig, der intet fruktande är; ty Gud förskingrar de plågares ben.
Du gör dem till skam, ty Gud förmår dem.
Ack, att den hjelp utaf Zion öfver Israel komma måtte, och Gud sitt fångna folk förlöste; så skulle Jacob fröjda sig, och Israel glad vara.
En undervisning Davids, till att föresjunga på strängaspel;
Då de af Siph kommo, och sade till Saul: David hafver fördolt sig när oss.
Hjelp mig, Gud, genom ditt Namn, och skaffa mig rätt genom dina magt.
Gud, hör min bön; förnim mins muns tal.
Ty stolte sätta sig emot mig, och våldsverkare stå efter mina själ; och hafva intet Gud för ögon.
Si, Gud står med mig; Herren uppehåller mina själ.
Han skall betala minom fiendom det onda; förstör dem genom dina trohet;
Så vill jag göra dig ett glädjeoffer, och tacka, Herre, dino Namne, att det så trösteligit är.
Ty du hjelper mig utur all min nöd, att mina ögon måga på mina fiendar lust se.
En undervisning Davids, till att föresjunga på strängaspel.
Gud, hör mina bön, och fördölj dig icke för mitt bedjande.
Akta uppå mig, och hör mig, huru jämmerliga jag klagar och gråter;
Att fienden så ropar, och den ogudaktige tränger; ty de vilja komma mig på skada, och äro mig svårliga vrede.
Mitt hjerta ängslas i mitt lif, och dödsens fruktan är fallen uppå mig.
Fruktan och bäfvande är mig uppåkommet, och grufvelse hafver öfverfallit mig.
Jag sade: O!
hade jag vingar såsom dufvor, att jag måtte flyga, och någorstäds blifva;
Si, så ville jag draga mig långt bort, och blifva i öknene.
Jag ville skynda mig, att jag måtte undkomma för storm och oväder.
Gör, Herre, deras tungor oens, och låt dem förgås; ty jag ser orätt och trätor i stadenom.
Sådant går dag och natt allt omkring, innan hans murar; möda och arbete är derinne.
Orätten regerar derinne; lögn och bedrägeri vänder intet igen uppå hans gator.
Om min fiende skämde mig, ville jag det lida; och om min hatare trugade mig, ville jag gömma mig bort för honom.
Men du äst min stallbroder, min skaffare, och min kände vän.
Vi, som vänliga omginges inbördes med hvarannan, vi vandrade i Guds hus tillhopa.
Döden öfverfalle dem, och fare sig lefvande uti helvetet; ty all skalkhet är uti deras hop.
Men jag vill ropa till Gud, och Herren skall hjelpa mig.
Om afton, morgon och middag vill jag klaga och gråta; så skall han höra mina röst.
Han förlöser mina själ ifrå dem som vilja till verka med mig, och skaffar henne ro; ty de äro många emot mig.
Gud skall hörat, och späka dem, den alltid blifver.
Ty de vända sig icke, och frukta Gud intet;
Ty de lägga sina händer uppå hans fridsamma, och ohelga hans förbund.
Deras mun är halare än smör, och hafva dock örlig i sinnet; deras ord äro lenare än olja, och äro dock bar svärd.
Kasta dina omsorg uppå Herran, han skall försörja dig; och skall icke låta den rättfärdiga i oro blifva till evig tid.
Men Gud, du skall nederstörta dem uti den djupa kulona; de blodgiruge och falske skola icke komma till sin halfva ålder; men jag hoppas uppå dig.
Ett gyldene klenodium Davids, till att föresjunga, om den dumba dufvona ibland de främmanda, då de Philisteer grepo honom i Gath.
Gud, var mig nådelig, ty menniskor vilja nedersänka mig; dagliga strida de, och tränga mig.
Mine fiender nedersänka mig dagliga ty månge strida emot mig högmodeliga.
När jag fruktar mig, så hoppas jag uppå dig.
Jag vill prisa Guds ord; på Gud vill jag hoppas, och intet frukta mig.
Hvad skulle något kött göra mig?
Dagliga strida de emot min ord; alle deras tankar äro, att de må göra mig ondt.
De hålla tillhopa, och vakta, och taga vara uppå mina hälar, huru de mina själ gripa måga.
Hvad de ondt göra, det är allaredo tillgifvet ([säga de]).
Gud störte sådana menniskor neder utan alla nåde.
Räkna min flykt; fatta mina tårar uti din lägel; utan tvifvel räknar du dem.
Då måste mina fiender tillbakavända.
När jag ropar, förmärker jag, att du min Gud äst.
Jag vill prisa Guds ord; Herrans ord vill jag prisa.
Uppå Gud hoppas jag, och fruktar mig intet; hvad kunna menniskor göra mig?
Jag hafver gjort dig löfte, Gud, att jag dig tacka vill.
Ty du hafver frälst mina själ ifrå döden, mina fötter ifrå fall; att jag må vandra för Gudi uti de lefvandes ljuse.
Ett gyldene klenodium Davids, till att föresjunga, att han icke borto blef, då han för Saul flydde in i kulona.
Gud, var mig nådelig, var mig nådelig; ty uppå dig tröstar min själ, och under dina vingars skugga hafver jag tillflykt, tilldess att det onda går öfver.
Jag ropar till Gud, den Aldrahögsta; till Gud, den på min jämmer en ända gör.
Han sänder af himmelen, och hjelper mig ifrå mina förtryckares försmädelse.
Gud sänder sina godhet och trohet.
Jag ligger med mine själ ibland lejon.
Menniskors barn äro lågar; deras tänder äro spjut och pilar, och deras tungor skarp svärd.
Upphöj dig, Gud, öfver himmelen, och dina äro öfver alla verldena.
De ställa för min gång nät, och nedertrycka mina själ; de grafva för mig ena grop, och falla sjelfve deruti.
Mitt hjerta är redo, Gud, mitt hjerta är redo, att jag skall sjunga och lofva.
Vaka upp, min ära, vaka upp, psaltare och harpor; bittida vill jag uppvaka.
Herre, jag vill tacka dig ibland folken; jag vill lofsjunga dig ibland Hedningarna.
Ty din godhet är så vidt som himmelen är, och din sannfärdighet så vidt som skyarna gå.
Upphöj dig, Gud, öfver himmelen, och din ära öfver alla verldena.
Ett gyldene klenodium Davids, till att föresjunga, att han icke förgicks.
Ären I då dumbar, att I icke tala viljen hvad rätt är; och döma hvad likt är, I menniskors barn?
Ja, af blotta ondsko gören I orätt i landena; och följen efter med edra händer, och gören öfvervåld.
De ogudaktige äro afvoge af moderlifvet; de ljugare fara ville allt ifrå moderlifvet.
De rasa såsom en orm rasar; såsom en döf huggorm, den sitt öra tillstoppar;
Att han icke skall höra kjusarens röst; besvärjarens, den väl besvärja kan.
Gud, sönderbryt deras tänder i deras mun.
Sönderslå, Herre, oxlatänderna af de unga lejon.
De skola förgås såsom vatten, det bortflyter.
De skjuta med sina pilar, men de gå sönder.
De förgås, såsom en snigel försmäktas; såsom ene qvinnos otidig börd, se de intet solena.
Förr än edor törne på buskanom mogne varda, skall vreden i växtenom bortrycka dem.
Den rättfärdige skall glädja sig, när han en sådana hämnd ser; och skall två sina fötter uti dens ogudaktigas blod;
Att man skall säga: Den rättfärdige måste det ju njuta; Gud är ju ännu domare på jordene.
Ett gyldene klenodium Davids, till att föresjunga, att han icke borto blef, då Saul sände bort, och lät bevara hans hus, på det att han måtte dräpa honom.
Fräls mig, min Gud, ifrå mina fiendar, och beskydda mig för dem som sig emot mig sätta.
Fräls mig ifrå de ogerningsmän, och hjelp mig ifrå de blodgiriga.
Ty si, Herre, de vakta efter mina själ; de starke församla sig emot mig, utan min skuld och missgerning.
De löpa, utan min skuld, och bereda sig.
Vaka upp, och möt mig, och se dertill.
Du, Herre Gud Zebaoth, Israels Gud, vaka upp, och hemsök alla Hedningar.
Var ingom nådelig af dem, som sådane förstockade ogerningsmän äro.
Om aftonen låt dem ock tjuta igen, såsom hundar, och löpa omkring i stadenom.
Si, de tala med hvarannan; svärd äro i deras läppar.
Ho skulle det höra?
Men, Herre, du skall le åt dem, och bespotta alla Hedningar.
För deras magt håller jag mig intill dig; ty Gud är mitt beskärm.
Gud bevisar mig rikeliga sina godhet; Gud låter mig lust se på mina fiendar.
Dräp dem icke, att mitt folk icke förgäter det; men förströ dem med dine magt, Herre, vår sköld, och nedslå dem.
Deras lära är allsamman synd, och blifva fast i sine högfärd; och predika intet annat än bannor och motsägelse.
Förgör dem utan alla nåd; förgör dem, så att de intet mer äro, och besinna måga, att Gud är rådandes i Jacob, öfver alla verldena.
Låt dem löpa hit och dit efter mat, och tjuta om de icke mätte varda.
Men jag vill sjunga om dina magt, och lofva om morgonen dina godhet; ty du äst mitt beskärm och tillflykt i mine nöd.
Jag vill lofsjunga dig, min tröst; ty du, Gud, äst mitt beskärm, och min gunstige Gud.
Ett gyldene klenodium Davids, till att föresjunga, om ett gyldene rosenspann, till att lära;
Då han stridt hade med de Syrer i Mesopotamien, och med de Syrer af Zoba; då Joab omvände, och slog de Edomeer i saltdalenom, tolftusend.
Gud, du som oss bortdrifvit och förstrött hafver, och vast vred, trösta oss igen.
Du, som jordena hafver berört och remna låtit, hela hennes refvor, den så förfallen är.
Ty du hafver bevist dino folke ett hårdt ting; du hafver gifvit oss en dryck vin, att vi omkullfalla måste.
Men du hafver dock gifvit ett tecken dem som dig frukta; hvilket de uppreste, att de skulle säkre vara.
På det dine vänner skola förlöste varda; så hjelp nu med dine högra hand, och hör oss.
Gud talar i sinom helgedom, dess gläder jag mig; och vill dela Sichem, och afmäta Succoths dal.
Gilead är min, min är Manasse; Ephraim är mins hufvuds magt; Juda är min Förste.
Moab är mitt tvättekar; mina skor sträcker jag utöfver Edom; Philistea fägnar mig.
Ho vill föra mig uti en fast stad?
Ho leder mig intill Edom?
Skall icke du göra det, Gud, som oss bortdrifver; och icke utdrager, Gud, med vår här?
Skaffa oss bistånd i nödene; ty menniskors hjelp är fåfäng.
Med Gudi vilje vi mägtig ting göra; han skall underträda våra fiendar.
Hör, Gud, mitt rop, och akta uppå mina bön.
Härnedre på jordene ropar jag till dig, när mitt hjerta i ångest är: För mig dock uppå en hög klippo.
Ty du äst min tillflykt; ett starkt torn för mina fiendar.
Jag vill bo uti dine hyddo till evig tid, och min tröst hafva under dina vingar.
Ty du, Gud, hörer mina löften; du lönar dem väl, som ditt Namn frukta.
Du gifver Konungenom långt lif, att hans år vara ifrå slägte till slägte;
Att han må evigliga för Gudi sittandes blifva.
Bevisa honom godhet och trohet, att de bevara honom;
Så vill jag lofsjunga dino Namne evinnerliga, att jag må betala mina löften dageliga.
En Psalm Davids, för Jeduthun, till att föresjunga.
Min själ väntar allenast i stillhet efter Gud, den mig hjelper.
Ty han är min tröst, min hjelp, mitt beskärm; att intet ondt skall omstörta mig, ehuru stort det ock är.
Huru länge gån I så alle enom efter; att I mågen dräpa honom, såsom en lutande vägg, och en remnad mur?
De tänka allenast, huru de måga förtrycka honom; vinnlägga sig om lögn, gifva god ord; men i hjertana banna de.
Men min själ väntar allenast efter Gud; ty han är mitt hopp.
Han är min tröst, min hjelp, och mitt beskärm, att jag icke faller.
När Gudi är min salighet, min ära, mins starkhets klippa; mitt hopp är till Gud.
Hoppens uppå honom alltid; I folk, utgjuter edor hjerta för honom.
Men menniskorna äro dock ju intet; de myndige fela ock.
De väga mindre än intet, så månge som de äro.
Förlåter eder icke uppå orätt och öfvervåld; håller eder icke till sådant, det intet värdt är.
Faller eder rikedom till, så lägger icke hjertat deruppå.
Gud hafver ett ord talat; det hafver jag ofta hört, att Gud allena mägtig är.
Och du, Herre, äst nådelig; och lönar hvarjom och enom såsom han förtjenar.
En Psalm Davids, då han var i Juda öken.
Gud, du äst min Gud, bittida vakar jag upp till dig.
Min själ törstar efter dig, mitt kött längtar efter dig, uti ett torrt och törstigt land, der intet vatten är.
Der ser jag efter dig i dinom helgedom, att jag måtte skåda dina magt och äro.
Ty din godhet är bättre än lif.
Mine läppar prisa dig.
Der ville jag gerna lofva dig i mina lifsdagar, och upplyfta mina händer, i ditt Namn.
Det vore mins hjertas fröjd och lust, då jag dig med gladom mun lofva skulle.
När jag mig i säng lägger, så tänker jag uppå dig; när jag uppvaknar, så talar jag om dig.
Ty du äst min hjelpare, och under dina vingars skugga vill jag fröjda mig.
Min själ håller sig intill dig; din högra hand uppehåller mig.