Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Länge fick hon dock » Ack, saliga hem hos var Gud, icke fortfara med sitt ånyo påbörjade arbete.
Den där den lefvande elf rinner fram, 5 april erhöll hon vanlig lindrig feber.
Den 8 där de frälste i skinande skrud inställde sig hematurian.
Och den 20 ändades böja knä för det slaktade lam! » " hennes lif.
Efter en kort, gemensam bön bröt sällskapet upp.
Furstinnan tillvinkade dem från verandan sitt farväl.
Hon såg så trött ut.
När Anna Lugn och Kerstin åkte tillbaka in Djurgårdsteatern återupptog i måndags det roliga till staden, var Kerstin mycket tyst och tank- lustspelet » Fruarna Montanbréche ».
Stycket visade full.
sig hafva i behåll sin gamla dragningskraft.
Ut- » Hvilken kvinna! » sade hon cn gång till sin fördt med rask fart och lif, höll det åskådarne väninna.
» Ack, den som kunde likna henne i hela tiden i den muntraste stämning.
Främst tro. » intresserar h r Albert Ranft som grefve de Fou- » Och tålamod, » tillade Anna Lugn geron, hvarjämte fröken Rustan och hr Eliason » Ja, i tålamod. » på ett förträffligt sätt återgifva ett par biroller.
Denna dag glömde Kerstin aldrig.
Som det kä- Till efterpjäs gifves fortfarande den roliga som- marrevyn » Spökerierna vid slottet ».
Man kan så- raste innerligaste minne stod den alltjämt för lunda i den lilla sommarteatern hafva en oblan- henne.
Och då något år senare en vårmorgon tele- grafen bragte det budskapet till den aflägnsna ön, dadt rolig afton.
att furstinnan fanns ej mer, då grät Kerstin, som om hon hade förlorat sin egen moder.
Och snyf- var den förhoppning, man inom de Teater och musik.
m 215 tande läste hon de ord, som en diktare skref om den bortgångna: Skymmande skuggor sänka sig tyst öfver Mälare staden, natten breder sitt dok öfver det äflande lif.
Sömnen, drömmarnas vän, snart slutar hvart oro- ligt öga, ljusen tindra ej mer från kojor, ej mer från pa- lats.
högre Men i konungaborg, hvars fasta murar sig höja stolt sedan sekler r e ' n invid den hvirflande ström, brinner i furstligt gemak nattlampans flämtande låga, lyser med dämpadt sken in uti kronprydd alkov.
Se, där bvilar bland snöhvita kuddarnes dun så stilla, s å stilla, kransadf af grånande hår, ett anlete, ädelt och blekt.
Ser du pannan så hvit, knappt fårad af hänsvunna åren, ser du ögat så mildt, längtande nu efter ro.
Ser du läpparne le ett leende, himmelskt för- klaradt, ser du handen, som räcks gladt till ett sista far väl!
Ack det ögat, h u r ofta det tårats med dessa, som gråta!
Ack, den munnen, h u r log den ej vid de fattigas fröjd!
Ack, den handen, som snart för alltid skall domna i döden, huru räckte den ej åt de lidande tröst!
Böj ditt hufvud och bed!
Re ' n dödens skuggor sig sänka.
Dödens?
Men ur dem bryter det eviga ljus.
Se, h u r de bleknande dragen förklarade stråla, ögat tindrar af fröjd, icke åt jorden beskärd!
Händerna sträckas i längtan dit upp, där änglame sjunga jublande hälsningshymn åt jordlifvets tröttade barn.
Och med en stilla suck den frigjorda anden sig svingar hän öfver nattlig sky, h ä n mot allfaders tron.
Högtidlig är midnattens timma, sorg bor i konungasal — Eugenie finnes ej mer.
Brusa din sorghymn, o vaknande våg, mot gut- niska stränder, susa du ljummande vind, klagande, öfver vår bygd!
Ack, hon är icke mer, hon som vi älskat och vördat, hon som lefvat bland oss, delande glädje och sorg.
Tanken fattar ej än hvad allt med henne vi mista t, fnrstedottern s å blid, värnlöses ömmande vän.
Gråt, du gamla, o gråt det varma, stannade hjärtat!
Gråt, du unga, din vän, ädel, försakande, mild!
Böj dig i sorg, o Gotland, hon kommer ej åter, Djupt i vårt hjärta ändock minnet för alltid är gömdt.
Kerstin hade haft lugna och fridfulla år.
De voro nu slut, och h o n måste åter kasta sig in i lifvets strider.
Hon kände fruktan därför.
Hennes erfarenheter af en skollärarinnas lif voro j u öf- vervägande mörka.
Visserligen hade hon fått kraft att fatta dem såsom pröfningar af den herre, som vill luttra människan.
Sällan gick hennes tanke numera till Axel Filén.
Hon visste, att h a n var gift med henne.
Det hade bon sett i tidningarna.
Då hon läste notisen därom, hade hon blifvit tankfull en stund, men så kunde hon åter lyfta hufvudet lugn.
Nej, såret sved ej mer.
Den store läkaren hade helat det med sin balsam.
Sommaran svann h ä n mycket fort, och snart var den tid inne, då hon skulle skiljas från hä- radshöfding Valdes familj, inom hvilken hon haft ett s å kärt hem.
Det var påkostande, och när ångbåten förde bort dem alla, stod hon gråtande kvar på stranden.
Hon var åter ensam, ensam bland alla dessa
I DU N 216 människor, som glada och sorglösa svärmade om- kring henne.
Ah, hur tungt det ändå kändes att vara allena!
Nej, hellre då ut i kampen igen.
Icke hade hon rätt att gräfva ned sina pund.
Hon var ännu ung, hon kunde ännu h a många år för sig.
En dag kom Anna Lugn till Kerstin.
» Du », sade hon, » lärarinneplatsen i vår annex- församling anslogs ledig till ansökning i går.
Den skulle passa dig.
Och tänk så roligt du, vi finge vara tillsammans. » Här på denna ö!
Nej, det hade Kerstin dock aldrig tänkt sig.
Det var j u som att vara utkastad på en klippa i hafvet.
Hon sade detta åt Anna Lugn.
Denna skrat- tade.
» Det går öfver, kära du, » tröstade hon.
» Inte får m a n så där på förhand antaga, att man icke kan trifvas.
Man får försöka att finna sig till- rätta, och jag vet af erfarenhet, att det går. » När Kerstin närmare tänkte på saken, fann hon att Anna Lugns förslag var värdt att taga i öf- vervägande.
Och hur det bar sig, lämnade Ker- stin in sin ansökan.
Icke för att hon trodde hon skulle få platsen — det var ej mindre än aderton medsökande.
Hon visste dock, att hon hade lika goda betyg som de flesta.
Genom sin väninnas bemedling fick Kerstin först af alla aflägga sitt undervisningsprof.
Och det af- lopp särdeles lyckligt.
Kyrkoherden komplimen- terade henne och sade, när hon slutat, att det skulle särdeles glädja honom, om han finge hälsa henne som socknens lärarinna.
Anna Lugn var icke overksam.
Hon talade godt i hemmen för sin väninna, och när så kyrk- stämman kom, där lärarinna skulle väljas, fick Kerstin, ehuru hon erhållit endast tredje förslags- rummet, nästan alla rösterna Hon hade då rest sin väg, till födelsestaden, som hon ännu en gång längtade att se.
Men hon kände sig ej riktigt hemma där.
Det hade kom- mit nytt folk.
I skolan var nästan alldeles ny uppsättning af lärare och lärarinnor, och hennes gamla väninna var död.
Underrättelsen om platsen i Eda gladde henne därför, och hon reste genast till Stockholm för att fortsätta färden till sin n y a verkningskrets.
När hon på middagen skyndade öfver Norrbro 1893 ned till vinterångaren, väcktes hennes uppmärk- samhet genom ljudet af en röst, som föreföll henne bekant.
Hon spratt till och hejdade sina steg.
E t t t a c k till W i o l a f r å n d e b l i n d a.
Framför sig såg hon ett par gående arm i arm.
Damen var lång och gänglig.
H o n kände igen För någon tid sedan sågs här i tidningen en gången.
Det var j u fröken T h o r e l l.
förfrågan om bästa och nyttigaste sysselsättning fru ... på lediga stunder.
Af de många svaren härpå, Han var alltså — Axel Filén.
Hvad h a n hade fäste vi oss särskildt vid ett, emedan det rörde blifvit väldig och välmående, och hur skorrande oss.
Det var Wiolas uppmaning till de rådvilla att till braillesk punktskrift kopiera goda böcker.
hans röst lät!
» Fy, Kerstin, hvad du är stygg! » sade hon till Flere hafva ock följt rådet.
Vi frambära h ä r till den varmhjärtade rådgifvarinnan vårt innerliga sig själf.
Men hon gick icke förbi dem.
Hon vände om tack.
Svårligen kunna de seende, som äga obe- hindrad tillgång till litteraturens skatter, sätta sig ett stycke, till dess de kommit ur sikte.
Sedan fick hon nästan springa ner till båten.
in i, hvad det vill säga att vara nära nog allde- les utestängd därifrån.
Det är så mycket svårare, När den starka ångaren sakta gled utför ström men mellan de kalnade stränderna, när skärgården som många af oss ända till passion älska läsning.
begynte blifva allt kargare, och när ångaren slut- Det var därför med största glädje vi hälsade det ligen i sena aftonen passerade fyren, stod Kerstin bibliotek, som på fröken Amy Segerstedts initiativ kvar p å däck och lät ögat dröja vid dess blin- af Föreningen för Blindskrift bildades i slutet af föregående år, och hvilket bibliotek genom välvil- kande röda och hvita sken.
Då var det som om hon för alltid lämnat allt liga bidrag från allmänheten ständigt tillväxer.
det gamla bakom sig.
Det var icke med saknad, De, som verka för nämnda bibliotek, skola men en suck steg ändå u r hennes bröst.
främst vara föremål för vår tacksamhet.
Hon kunde ej hjälpa det.
Ett stort antal medlemmar af Så vände hon sig från detta, som svann allt Dc Blindas Förening.
Framför henne låg hafvet, det underligt stora hafvet i månglans.
Ingen strand, blott himmel och vatteu, vatten och himmel.
Och det var henne, som om hennes framtid vore ens med detta.
Okändt!
Hon fruktade dock icke.
Här befann hon sig på en säker mänsklig farkost, som dock förde henne till den strand, som skulle gärda om hennes jordiska hem.
Och hennes själ, j a, den Innehållsförteckning.
bars också af en säker, himmelsk farkost, som inga stormar kunde bringa i kvaf, utan som trygg Vilhelmina LundeH (ined porträtt); af K.
— » Det dra- skulle föra henne genom lifvets brusande ocean ger en väg långt bort i världen »; poem af Axel Karlfeldt.
Kvinnan s o m matematiker.
— Ungkarl; skisa för Idun af till människoandens rätta hem.
A. W — ff.
— I hushållspenningfrågan: Femtonhundrakronor- Och hon knäppte sina händer och stammade strecket.
Stockholm, N:r 36 (299) Prenumerationspris Iduns Fredagen den 8 september 1893. pr Idun med Modetidning och kolorerade planscher - I d u n m.
» » Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 (Aftonbladets hus.)
Prenumera^.jn sker å alla anstalter i riket.
Redaktör och tr. post- FRITHIOF det galleri af sven- ska kvinnor, som " I d u n m e d d e l a t si- na läsarinnor, b ö r a ej dragen saknas af den siste bardens dotter.
F ö r några dagar se- dan a f s o m n a d e frid- fullt o c h stilla, ö m t vårdad af sin halfsy- ster, Per Henrik IÄngs, Asaskaldens, älsklings- barn Jetta Liedbeck.
L ä n g e är det väl nu sedan h o n framträdde f ö r offentligheten.
H e n - nes verksamhet som skaldinna och.
minnes- tecknerska ligger l å n g t tillbaka i tiden.
De senaste decennierna h ar h o n framlefvat i stilla tillbakadragenhet i sin närmaste familjekrets.
M e n nu, v i d hennes bortgång, torde dock den uppmärksamhet, h o n själf aldrig i lif- vet eftersträfvade, b ö r a fästas vid hennes namn, ty i de svenska kvin- nors krets, som i lif s o m lära verkat g o d t o c h ädelt, är h o n be- rättigad att intaga en framstående plats.
Sin rätt därtill har h o n vunnit på den lit- terära täfiingsbanan, där h o n under seklets m i d t i n t o g en ej obe- märkt plats.
M e n i än h ö g r e g r a d har h o n HELLBERG.
6 1 4,7.
Jetta Hg utgifvare: helgfri Aktiebolag 6:te årg.
Utgifningstid: hvarje Tryckeri fredag.
Lösnummerspris 1 5 öre (lösn:r e n d a s t f ö r k o m p l e t t e r i n g a r) Al nsi&gt;ris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
vunnit den g e n o m de egenskaper, s o m pryd- de h e n n e s o m dotter, maka och moder.
S o m dotter var h o n, så l ä n g e hennes fader lefde, hans bästa s t ö d o c h tröst i alla lifvets m o t i g h e t e r o c h stor- mar.
R e d a n då h o n b l o t t var ett spädt barn, var det hennes j o l l e r o c h hennes fri- ska l e e n d e s o m trösta- de h o n o m öfver hen- nes moders, hans för- sta, älskade makas b o r t g å n g.
S e d a n stod h o n s o m v u x e n ung- c~&gt; m ö trofast v i d hans sida, o c h i hennes till- litsfulla kärlek, hennes aldrig svikande t r o på hans sändning fann han d e n ö m h e t o c h det s t ö d h a n m e d sitt p å en g å n g stolta o c h känsliga l y n n e så väl b e h ö f d e, då k a m p e n f ö r de idéer han till sist, o m än först s o m bruten g u b b e, förde till seger s t o d s o m hårdast o c h h a n ute i världen mest m ö t t e s af a f v o g misstro o c h fåvitskt missförstånd.
Som maka hade hon en liknande mission att fylla.
D e t ser u t s o m hennes u p p g i f t i lif vet framför allt skulle ha varit att m e d kvinn-
IDUN 282 Om 1893 k ä r l e k e n g ä l l e r d e t: D u f ö r t j ä n a r h o n o m, d ä r f ö r a t t d u ej l ä g g e r a n p å a t t v i n n a h o n o m; och de m ä n n i s k o r förvärfva h o n o m o c k s å oftast, s o m icke j a g a efter h o n o m.
Ooelhe.
lig förtröstan eller m a n l i g t m o d stå starka, b a n b r y t a n d e m ä n v i d sidan, elda o c h stärka d e m till deras lifsgärning.
S a m m a misstro s o m m ö t t e hennes fa- der, då han b a n a d e n y a v ä g a r f ö r v å r g y m n a s t i k, m ö t t e äfven hennes m a k e, h o - m ö o p a t i e n s främste f ö r k ä m p e h o s oss, då h a n ville b r y t a n y a b a n o r f ö r vår läke- konst.
F ö r bådas utöfvare h y s t e h o n samma f ö r t r o e n d e, o c h till bådas arbete gaf h o n i h e m m e t s a m m a stöd.
Men ej endast den moraliska g r u n d, h ä n g i f v e n tro p å en lifsgärning äger, skänkte h o n sin m a k e.
U n d e r d a g a r af p r ö f n i n g a r o c h ej minst e k o n o m i s k a svå- righeter skötte h o n äfven hans h u s m e d den o m t a n k e o c h k l o k h e t, s o m förstå att af litet g ö r a m y c k e t.
D e t var till e n b ö r j a n ofta k n a p p t n o g i d e n o p p o s i t i o n e l l e o c h f ö r sin vetenskaps mer än sin e g e n f r a m g å n g intresserade forskarens h e m.
M e n h o n styrde där så, att ej endast h a n k u n d e f o r t g å på den väg h a n utstakat f ö r sig, u t a n att af b r ö d b e k y m m e r n ö d g a s ö f v e r g e den, u t a n äfven så att en talrik skara kraftiga sö- ner o c h v ä n a döttrar där fostrades till h e d e r f ö r sitt l a n d o c h till utmärkelse på skilda l i f s o m r å d e n.
I barnens i d o g h e t ser m a n ofta m o - derns återspeglad.
F å m ö d r a r h a såsom Jetta L i e d b e c k förstått att u n d e r vansk- l i g a yttre förhållanden, innan ä n n u hen- nes m a k e tillkämpat sig det erkännande, som sedan k o m h o n o m till del, fostra sina barn till g l ä d j e f ö r sig o c h till fram- g å n g f ö r d e m själfva.
M e n sin kraft därtill fann h o n g e n o m att i sitt lif f ö l j a samma grundsatser som h o n i sina dikter o c h andra arbeten gifvit u t t r y c k åt: e n v a r m o c h innerlig förtröstan p å d e n allmakt, s o m m e d rätt- vis f a d e r s h a n d leder m ä n n i s k o r n a s ö d e n, en frisk o c h o f ö r v i l l a d b l i c k p å lifvet samt e n bottensats i karaktären af d e t sega, okufliga lifsmod, s o m u t m ä r k t e d e g a m l a kämpar, h v i l k a h o n af sin fader lärt sig b å d e att älska o c h förstå.
A l l a dessa grundsatser finner m a n klart, ädelt o c h känsligt uttalade b å d e i d e dikter h o n, därtill u p p m a n a d af v ä n n e r o c h bekanta, u t g a f o c h kanske än m e r i d e n m e d lika m y c k e n u p p f a t t n i n g s o m pietet skrifna minnesruna hon ristade öfver sin fader.
A n d a in i sin h ö g a å l d e r d o m b e v a r a d e h o n o c k s a m m a hjärtats adel o c h l y n n e t s spänstighet.
T i l l o c h m e d sedan sjuk- d o m e n brutit hennes k r o p p s l i g a krafter, var h e n n e s a n d e lika verksam, v a k e n o c h kraftfull s o m n å g o n s i n.
T i l l det sista, äfven då f ä d e r n e h e m m e t efter hennes m a k e s d ö d var u p p l ö s t, var h o n f ö r d e sina, sina barn o c h deras familjer, e n s a m m a n h å l l a n d e o c h lifgifvande kraft.
D e t t a o m d e n inre g å n g e n af hennes lif.
O m d e n yttre är ej m y c k e t att säga; här d o c k n å g r a data.
D o t t e r till P e r H e n r i k L i n g o c h hans första hustru, d e n v ä n a o c h f a g r a Sofia M a r i a R o s e n q v i s t, f ö d d e s hon- i L u n d, där fadern då ännu var fäktmästare, d e n 8 april 1 8 1 0.
E n d a s t tre år g a m m a l k o m hon m e d sin fader till S t o c k h o l m, när h a n år 1813 f ö r l a d e sin v e r k s a m h e t dit.
Tjugutre-årig lärde h o n där k ä n n a dåva- r a n d e d o c e n t e n i anatomi, d o k t o r P.
L i e d b e c k, o c h b l e f hans m a k a.
D e för- sta åren af sitt äktenskap t i l l b r i n g a d e m a k a r n e i Upsala, där L i e d b e c k då var d o c e n t o c h t i l l f ö r o r d n a d p r o f e s s o r i ana- t o m i.
Å r 184 (3 flyttade han h a r m s e n öfver att h a blifvit f ö r b i g å n g e n v i d e n befor- dran, till S t o c k h o l m, där h a n lefde s o m praktiserande läkare ä n d a till sin d ö d 187G.
Sina senaste lefnadsår tillbragte d o k t o r i n n a n L i e d b e c k dels h o s sin inåg, domänintendenten Miintzing på Fiskeby, dels h o s sin dotter, änkeprofessorskan Georgii i Stockholm.
I n n e v a r a n d e som- m a r var h o n p å b e s ö k h o s sin halfsyster, fru V.
D a h l p å I n g l a e g e n d o m, där dö- den träffade h e n n e.
Sin f ö r n ä m s t a litterära v e r k s a m h e t ut- ö f v a d e h o n u n d e r 1840- o c h 1850-talen.
H e n n e s dikter, f ö r s e d d a m e d f ö r o r d af A t t e r b o m, u t k o m m o i U p s a l a 1849, hen- nes l e f n a d s t e c k n i n g öfver fadern 1852 o c h h e n n e s större skaldestycke, » B a r d e n s dotter », 1855, båda i Stockholm.
O m b o r d på » Sibylla ».
rån ZftLapoli i morgonljus v i styra ut pa vägen att höra ^Mcdclhafvcts hrus och vindens sång i tågen.
^Den skarpa högen Ibljan skär, att skummet mjölkhvitt ryker, och kring » Sibylla » här och där delfinen lustigt dyker.
» cAddio, hclla V^lapoli!
* från fördäck redan klingar, och måsen, sväfvande förbi, står still på sträckta vingar.
^Dct llir så tyst med ens ombord Iland hela främlingsskaran: mdn lyssnar rörd till sångarns ord och märker inte snaran.
^Den Irune skälmen väl förstår, att när J^Lcapcl svinner, lian han blott locka fram en tår — en flod af silfver rinner.
J^ian säkert då i tanken ser cn ncdrökt liepwrista, där hans " Lucia kärligt ler om kvälln mot sin ^Battista.
~Vch därför klingar mandolin och svarta ögon flamma med samma eld som detta vin, som har Vesuv till amma.
Napoli 1S93. '
" Fin Daniel Fallström.
de siécle. "
lefva i en dekadansperiod, » säger Hans M $ Alienus i Verner von Heidenstams bok med detta namn.
I samma mening har man redan länge begagnat sig af ett franskt slag- ord: » fin de siécle ».
Seklets sista årtionde är for handen; med sina förhoppningar pä framtiden vänder man sig mot det gryende tjugonde århundradet, medan det nittonde likt en sjunkande sol går ned vid synranden.
' wjji Men hvad är det dä, som brister vår tid?
Ty det är något som fattas; i annat fall vore det ej ett fin de siécle-skede, en dekadans- period.
Någon tror måhända, att intet kan fattas vår tid, om ej tilläfventyrs det, som det är kommande tider förbehållet att uppdaga.
Det, som framför allt bri- ster vär tid, det fanns i gångna dagar, fanns som en eldande, inspirerande kraft till stora dåd, och den kraften namnes — entusiasm.
Det är den, som nutiden förnämligast saknar, den och dess förutsättning, fantasien.
Man torde icke kunna förneka, att entusi- asmen är en drifkraft till stordåd, att den lyfter och höjer, att den bi ingår småaktighe- tens röst till tystnad.
Den gör dådkraftig och viljestark, ty i sin rätta form sväfvar den ej » ins blaue hinein » till strids mot donquixoti- ska väderkvarnar, utan är medveten om det mål, för hvars uppnående den strider.
Men denna segervissa hänförelse, som ensam är i stånd till storverk — hvar finns den väl nu?
Besjälar den också e i och annan, som oför- truten bland gäckeri och motstånd bibehåller målet i sikte, så är den likväl till finnandes blott hos få.
Jo, fantasien är borta.
Liksom entusiast fått betydelse nära nog af svärmare, så har också fantasirik och fantast fått en dålig klang.
Här som så ofta annars är det öfverdriften, som har bragt själfva be- greppet i vanrykte.
Ett tidehvarf, som nä- stan uteslutande fäster afseende vid nyttan, är dessutom böjdt att ringakta hvad som ur uti- litetssynpunkt tyckes vara af mindre vikt.
Nu- tiden har också velat inrymma ytterst ringa plats åt fantasien.
Den har till och med måst lämna ett herradöme, där man tillförene kun- nat tro den vara enväldig härskare, nämligen barnavärlden.
Se blott på den litteratur, som är afsedd för de små!
Hur hafva ej sagorna,
IDUN X893 fantasiens tummelplats, försvunnit från jul- och födelsedagsborden, där de förr städse syntes bland gåfvorna.
Tiden kräfver allvar och klok- het, säger man; redan tidigt måste barnen lära känna verkliga lifvet, inga ofruktbara dröm- mar få grumla deras tankar.
Fåvitskt.
Forna tider hafva ock kraft allvar och klokhet ej mindre än den närvarande och hafva dock ej bannlyst fantasien från barnkammaren.
Påståen- det, att fantasien gör oduglig till praktisk verk- samhet, hur lätt vederlägges det ej därigenom, att alla dessa, som under barnaåren hade fan- tasien till ledarinna i lekar och drömmar, vuxit upp och blifvit dugliga kvinnor och män.
Och barnen själfva?
Älska de månne icke sagorna, då de någon gång få höra så- dana?
Jag talar nu ej om de förvuxne, som i sina missriktade försök att få gälla för stora anse sig hafva vuxit ifrån slika barnsligheter.
Nutidens » mognare » ungdom äskar af sina nö- jen mera realitet, fantasien är den för blodlös, och de slappade nerverna fordra mera stimulus.
Men denna skara af blaserade, i förtid lef- nadströtta fin de sieele-gossar och flickor, är det den, som i det århundrade, livars gryning nalkas, skall lyfta släktet ur den dekadans- period, som nu är förhanden?
Hur skall den mäkta det värfvet?
Nutidens uppfostringsmetoder, hur förträff- liga de än må vara, lägga för ringa vikt vid fantasien, ja, tyckas nästan frukta den.
Bar- nen brådmogna, och denna förtidiga utveckling, långt ifrån att förhindras, främjas eller ses åt- minstone ej med oblida ögon.
Såväl i arbe- ten som nöjen äro de före sin tid, de varda lillgamla.
Däraf alstras längre fram trötthet och leda vid arbete samt en ökad njutnings- törst.
Så nötas de unga ut, nästan innan de träda ut i världen som fullvuxna.
Däremot förmenar man barnet den glädje, som fan- tasiens rika lekar kunnat bereda.
Tids nog skall verkligheten gripa in och skingra drömvärldens gestalter, låt dem då så länge som möjligt tjusa och lifva deras unga sinnen!
Vi äro för reflekterande, vi analysera våra käns- lor, till dess all fröjd förgår under reflekteran- dets och analyserandets dissekerknif.
V i sakna just det omedelbara.
Men låt ej barnen få sin del af denna nästan sjukliga vana, som torkar ut fantasiens läskande, lifgifvande brun- nar.
Toivo säger på något ställe ungefärligen som följer: Alt vara liten är att tro på tingen i omedvetenhet om deras halt.
Att vara stor, det är att tro på ingen, att pröfva, misstro och förkasta allt.
Låt då de små vara små, så länge de äro det!
Sök att väcka deras fantasi till lif och framför allt, kväf den ej då den visar sig!
Den sysselsätter dem och roar dem, är dem sällskap i ensamheten.
Då skola de engång såsom stora kunna erinra sig en lycklig barn- dom, som ej helt slukats upp af läxornas me- kaniska slit och släp eller upptagits af jäktan- det efter ständigt nya njutningar, som till sist blott alstrat leda och afsmak.
Sätt ej i deras hand romaner och berättelser för stora, nej, låt dem läsa dessa sagor, som befolka de su- sande skogarne och de forsande älfvarne med hulda väsenden, det skall också lära dem att hålla hembygdens väna nejder kära.
Låt dem icke brådmogna, det skall hämna sig dyrt.
Fantasien däremot skall aldrig göra dem odug- liga för den verksamhet, som en gång skall kalla dem.
Den skapar dem tvärtom en värld, där deras tröttade tanke under hvilostunderna hämtar ny dådkraft och styrka till förnyadt arbete.
283 En sådan var styrelsen dock snart lyck- lig nog att finna i fröken Lotten Lagerstedt.
Genom årslång öfning hade hon vana att handleda de unga, genom långvarigt vistande i England hade hon fått öppen blick för lif- vets praktiska utveckling icke minst på det område, där hon blef kallad att intaga en vägbrytande ställning.
Det var nämligen på den ort, där hon var, och genom hennes vän- ner som de första engelska och skotska folk- köken inrättades.
Med dessa erfarenheter för- enade hon hjärtats fina bildning samt goda kunskaper, särskildt i fysiologi och hälsolära.
en följd af nummer har Idun sysselsatt sig med frågan, hur man med en be- gränsad summa af något tusental kr.