Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna tariff, oförändrad sedan 1812, har imedlertid visat sig ingenting mindre än rättvis, ty med den tillåtelse, som nu är lemnad ät hvarje bränvinsbrännare att öka pannans afverkningsförmåga genom förändring af dess form, samt tillsatts af mäskvärmare, riktifikator, ång-apparat m. m., visar sig att för närvarande kan jord af ett ringa värde vara tillräcklig för att derpå anlägga en bränvinsfabrik af flera hundrade kannors daglig tillverkning.
Kommittéen har derföre uppgjort en annan beräkning för paunerymderna i förhållande till hemmansvärdet.
Vid denna beräkning har kommittéen antagit 1,000 r:drs hemmansvärde såsom det minsta, hvilket berättigar till bränvinsbränning i denna klass.
Svårligen lärer någon kunna påstå att hemman af lägre värde lemna så stort öfverskott i produktion, att icke detsamma skulle kunna afverkas till bränvin med panna i 1:a klasen.
Snarare torde Kommittéen kunna anses hafva satt denna gräns alltför lågt och att hafva medgifvit redan vid detta låga värde alltför stor bränvinsbränningsrättighet.
Denna anmärkning torde likväl bortfalla vid öfvervägande deraf, att, då flera tusende innehafvare af jord af 1,000 å 2,000 r:drs taxeringsvärde för närvarande idka bränvinsbränning till afsalu, skulle kommittéen icke utan obilighet mot dem och motsägelse i sin egen uppgifna grundsats att ej föreslå alltför stora rubbningar i nu bestående förhållanden Kerillninys-Utskottels Skrifvelse, N:o 6. 21 kunna frånkänna jordinnehafvare af 1,000 r:drs hemmansvärde rättighet att idka liränvinsbränning till afsalu, och om lagstiftningen verkligen alser att härmedelst bevilja honom någon förmån och bereda staten en motsvarande skatt, måste tillverkningsbeloppet medgifvas så stort,1 att det kan bära omkostnaderna.
Vid uppgörande af tariffen för beräkning af pannerymderna i förhållande till hemmansvärdet, har kommittéen antagit 20 till 24 kannors panna utan, eller 18 kannors panna med mäskvärmare, motsvarande ett hemmansvärde af från 1,000 till och med 2,000 r.dr, såsom minsta, och 63 kannors panna utan, eller 47 kannors panna med mäskvärmare för ett hemmansvärde af 26,000 r.dr och deröfver, såsom största tillåtna pannerymd.
För bestämmandet af ofvannämnda minimum torde ej behöfva anföras annat motiv, än det nyss om bränvinsbräuningsrättighelen för ett hemmansvärde af 1,000 r:dr ofvan framställda, med tillägg, att det skulle varit olämpligt att icke sätta minimum i denna klass högre än maximum i den förra.
Hvad åter föreslagna maximum beträffar, har kommittéen ansett det en tillverkning af omkring 1,200 kannor i månaden eller 7,560 kannor under hela den lofgifva tiden, hvartill en 63 kannors panna af den beskaffenhet, som af kommittéen blifvit föreslagen, bör kunna hinna, synes vara det högsta, hvartill en jordbrukare med 26,000 r:drs hemmansvärde kan billigen sjelf vilja uppdrifva en bränvinsbränning, skött såsom ”binäring vid jordbruket”, med egen under vintern umbärlig arbetsstyrka och beräknad att endast medtaga en del af egendomens egna produkter.
Vill han drifva tillverkningen högre, står det honom öppet att för detta ändamål anlägga fabrik.
Då städerna, efter hvad 1844 års förteckning å taxerade bränvinspannor utvisar, idka bränvinsbränning med icke mindre än 302 pannor af emellan 30 och 63 kannors rymd i 1:a och 2 a klasserna af de i nu gällande förordning om bränvinsbränningen beskrifna, har kommittéen icke trott sig böra föreslå borttagandet af den rättighet de innehaft och sålunda begagnat.
Likväl har kommittéen, med vidblifvande af nämnde Förordnings i 1 Att. 7 § gifna föreskrift om 30 kannors pannerymd såsom minimum för städerna, i öfrigt ansett några mindre förändringar i afseende på städernas bränvinsbränning af nöden, hvilka synas af förslaget till förordning och här ej torde behöfva närmare motiveras.
Kommittéen har i underdånighet föreslagit, att beskattningen för bränvinsbränning i denna klass skall, såsom hittills, utgå efter pannerymd, af skäl, som vid 1:sla klassen blifvit anförde, och hvilka äfven för denna klass hos kommittéen gjort sig gällande, men med antagande af denna beskattningsgrund, 22 Bevillniiujs-Utskottets Skrifvelse, N:o 6. har kommittéen också här måst uppställa bestämda föreskrifter, 1 afseende pä redskapens form och beskaffenhet.
Kommittéen har härvid antagit sådan redskap, som i allmänhet nu är bruklig, och föreslagit dess konstruktion så förmånlig, som ändamålet af en viss nödig inskränkning kan medgifva.
Föreskriften att pannans höjd ej får vara större än högst en femtedel af dess diameter, afser ej blott denna inskränkning, utan ock att förekomma den af erfarenheten kända olägenheten med flatare pannor, att de icke allenast äro allt för mycket blottställda för vidbränning, utan också att de ega föga varaktighet.
Förhållandet af höjden till diametern, såsom I till 5, minskar i allt fall ej mera än 7'procent afverkningen mot proportionen 1 till 6, hvaraf vill synas, att fördelen af redskapens längre varaktighet med den förra proportionen i värde torde fullt uppväga så väl den något ökade produktion, som den vedbesparing, hvilken den sednare åstadkommer.
Mäskvärmare, hvilken först i 1824 års förordning förklarades tillåten och få begagnas utan föregången mätning och utan afgift, blef sedermera genom 1830 års förordning, utan att någon inskränkning i rymden då gjordes, belagd med en afgift, som för en enkel panna, då mäskvärmare begagnades, med 25 procent öfversteg den, då sådan icke användes.
Denna afgift ökades i 1835 års lörordning till 50 procent och förklarades tillika, att mäskvärmare, ehuru af hvad form eller ämne som helst, ej finge innehålla mer än en femtedel utöfver pannans rymd, hvilka stadganden sedermera förblifvit oförändrade.
Mäskvärmaren kan ock anses påskynda afverkningen 50 procent och deröfver, om den nemligen får så inrättas, att ångorna under vandringen genom mäskvärmaren afsätta en stor del af deras vattenhalt.
Men genom tillstädjandet af sådan inrättning, vore man ock inne på området af rektifikation, och bränvinsbrännaren kunde med fog fråga, hvarföre ej denna må genom en ytterligare liten tillsatts göras fullständig.
Hvar funnes väl sedan gränsen, der man skulle stanna, för att ej medgifva begagnandet af de mest sammansatta redskap?
Kommittéen har derföre trott lämpligast, alt endast mäskvärmare af det enkla slag, som i medlersta och södra delarna af landet allmännast användes, finge vid redskap i denna klass begagnas.
Användandet af mäskvärmare är emellertid ändamålsenligt, ty derigenom sparas ved och arbete, vidbränning undvikes lättare och pannornas botten blottställes ej så för glödgning och deraf följande förstöring, som då mäsken slås kall i pannan, och har derföre kommittéen, som ansett mäskvärmare af denna form icke åstadkomma högre tillökning i afverkning än 33‘/ö procent, trott sig ej böra hindra dess begagnande genom en högre uppskattning.
Efter detta antagan
- Ber ilin in f/s-1 '/s k o Hels Skrifvelse, N:o 6. “23 de hafva pannor försedda med väskvärmare blifvit i tariffen ansedda lika med enkla pannor af 33l/s procent större rymd utan mäskvärmare.
Äfven för bränvinsbränningsredskapen i denna klass har kommiltéen ansett af nöden, att icke allenast så noggrant som möjligt beskrifva formen, utan också att genom bifogande till förordningen af ritningar åskådliggöra denna beskrifning och utstaka de gränsor, hvaröfver den ej får gå i form eller inrättning.
Vid bestämmandet af ziffran för beskattningen har kommittéen, som, på de skäl ofvan blifvit uppgifne, anser omöjligt, att, så länge husbehofsbränningen för en nedsatt skatt får fortfara, uttaga en hög skatt af salubränningen, ej trott sig kunna föreslå den högre, än att salubränningen må, under vanliga prisförhållanden, genom sin större afverkning och jemförelsevis mindre omkostnader, kunna, i täflan med husbehofsbränningen, tillverka bränvinet med lika förmån som denna.
Denna ziffra har kommittéen antagit till 2 sk. b:ko för hvarje med pannor i denna klass tillverkad kanna 6-gradigt bränvin, och har kommittéen uppgjort härpå grundad tariff för beräknandet af det belopp, hvilket de olika pannerymderna i denna klass böra i afgift erlägga.
Enligt denna tariff skulle en 20 kannors panna, söm är den minsta i denna klass, komma att i skatt erlägga 100 r:dr.
Denna panna kan, så vidt kommittéen kunnat utröna, afverka ungefär 400 kannor bränvin i månaden.
För att medhinna lika mycket under samma tid skulle erfordras 2:ne 18 kannors pannor i Irsta klassen, för hvilka skatten ej komme att utgöra mer än 18 r:dr.
Denna skillnad är visserligen betydlig; dock torde den ej vara större, än att den i väsendtlig mån uppväges af de ökade kostnaderna för de båda mindre pannornas drifvande, ehuru föga ock husbehofsbrännaren tar i beräkning sitt eget arbete och eget bränsle.
Då kommittéen, vid uppgörande af skatte-tariffen, antagit en progressiv tillökning af 5 r:dr för hvarje pannerymd, har den visserligen icke förbisett, hvad såväl på vetenskaplig grund blifvit upplyst, som ock af erfarenheten intygadt, att en mindre brån vinspanna, i följd af jemförelsevis större upphettningsyta, hinner afverka i proportion till sin kannerymd mera än en större, om båda hafva samma förhållande emellan höjd och diameter, och de för öfrigt äro lika inrättade.
Tvänne 20 kannors pannor afverka på så sätt 2G procent mer än en 40 kannors panna, och 3:ne 20 kannors pannor således ännu mycket mera än en 60 kannors panna.
Med antagande af lika beskattning å hvar • je kanna tillverkadt bränvin, som med redskapen kan åstadkommas, borde derför rätteligen hvarje kannerum af den mindre pannan beskattas högre, än den större, enligt det förhållande, som i afseende på deras olika afverknings - Bevillnings-lIskottets Skrifvelse, N:o G. förmåga eger rum, men dels skulle en sådan bestämmelse förekomma mängden, som ej länkt sig in uti förhållandet, såsom en orättvisa, så mycket större, som de mindre pannorna hittills varit betydligt gynnade vid beskattningen, dels kan den större arbetskraft och vedåtgång, som de mindre pannorna i förhållande till de större erfordra, antagas uppväga fördelen af deras större afverkningsförmåga, hvarföre kommittéen ock på dessa skäl ansett större och mindre pannor i 2:dra klassen böra åläggas en lika beskattning efter pannerymden.
Dessa båda ofvannämnda 1 :a och 2:a klasserna kunde ock, om så för godt finnes, sammanslås till en gemensam klass under benämning uf bränrinsbränning för husbehof och såsom binäring vid jordbruket, med bibehållande i öfrigt af samma föreskrifter, beträffande såväl pannornas form och storlek, som beskattningssättet och afgifternas belopp, i öfverensstämmelse med hvad härhos under Litt.
C. i underdånighet bilagdt förslag utvisar. 3:dje Klassen.
Den här ofvan intagna skildring af bränvinsbränningens närvarande tillstånd i landet visar, att, oaktadt bränvinsbränningen skolat åtfölja jorden, har dock ett icke obetydligt antal brännerier uppstått, hvilka, hell och hållet oberoende af jordbruk, rätteligen äro att anse för fabriker.
Då t. ex. för utöfning af bränvinsbränning med en 33 kannors panna erfordras ett hemmansvärde af endast 2,000 r:dr, men bränvinsbränningen med denna 35 kannors pannan kan så inrättas, att flera hundrade kannors afverkning om dagen derigenom åstadkommes, är det iinga jordvärdet visst icke grunden, hvarpå en sådan anläggning hvilar.
Beräknadt tillfälle till inköp af råämnen till fabrikens drifvande å ena och afsättning af bränvin å andra sidan hafva framkallat densamma.
Skyldigheten att åtminstone på papperet innehafva 1000 r:drs jordvärde har helt och hållet varit en bisak.
Föreskrifter, så lätt kringgångne som denna, böra ej bibehållas.
Antingen måste jordbrukarens uteslutande rättighet att tillverka bränvin göras till en sanning, eller också måste hans förmenta monopolium upphäfvas.
Det förra skulle ske genom beräkning, alldeles sä som i 2:dra klassen, af stigande tillverkningsrätl i förhållande till större jordvärde, det sednare genom förkla - Bevillnings-Utskottels Skrifvelse, N:o 6. n randet, att fabriksbränningen är en fri näring för hvarje Svensk medborgare.
Kommittéen har dock ej kunnat vara tveksam i valet mellan dessa alternativer.
Yäl erkänner kommittéen, att bränvinsbränningen bäst egnar sig för landsbygden och att den kau bedrifvas i förening med jordbruk, utan att någondera näringen åsidosättes, men kommittéen kan ej underlåta att fästa uppmärksamhet å de förluster, som, i fall ett högre jordvärde lades till grund för rättigheten till fabriksbränning, skulle drabba alla dem, hvilka, dertill af hittills gällande förordningar föranledda, redan anlagt och nu innehafva bränvinsfabrb ker på mindre egendomar eller jordlägenheter, och hvilkas anspråk på skydd för innehafde rättigheter och deraf beroende ekonomiskt välbeställd skäligen fordra afseende.
Kommittéen tror ock, att ett fabriksbränneri, grundadt på uppköp af råämne och bränsle i sin omkrets och anlagdt på i delta afseende tjenliga ställen, kan gagna både den större och mindre jordbrukaren fullkomligt lika mycket genom del afsättningstillfälle, den öppnar för deras produkter, som idkandet af egna brännerier med inbördes täflan att, under monopoliets skydd, undersälja hvarandra, skulle göra det.
Det är således med full öfvertygelse, att förslaget i denna del stödjer sig på rättvisa mot den enskilde och fördel för det allmänna, som kommittéen i underdånighet föreslagit, att rättigheten till idkande af bränvinsbränning såsom fabriksrörelse mätte, oberoende af innehafvande jord, upplåtas åt hvarje välfrejdad Svensk medborgare, som uppfyller de vilkor, som för sådan rörelse blifvit stadgade.
Härvid har kommittéen i första rummet ansett nödigt utstaka de gränser, hvarunder och hvaröfver dylik bränvinsbränning ej må sträckas.
Om ej ett minimum bestämdes, hvarigenom man försäkrar sig örn, att dylika anläggningai icke urarta till stugubränning, skulle icke blott sjelfva det begrepp af tillverkning i större skala, som man fäster vid benämningen fabrik, gäckas, utan ock alla de fördelar, fabriksbränningen kan medföra, tillintetgöras, hvaremot alla de olägenheter, som vidlåda husbehofsbränningen, här skulle framträda i så mycket större grad, som samhället ej hade samma band på fabriksbrännaren i smått, som det har på husbehofsbrännaren, hvilken måste vara jordegare.
Ett minimum måste således bestämmas, och kommittéen har ansett detta böra sättas så högt, att den minsta fabriksegare skattar för en betydligen högre tillverkning, än bränvinsbrännaren i 2ulra klassen.
Om ock lagstiftaren lyckas föreskrifva sådana bestämmelser, som böra försäkra staten om den åsätta beskattningen och förbud af minutförsäljning åtföljes af aldrig så stränga straffbestämmelser, hvilar dock en stor del af samhällets garanti för dessa på Hih. till fl. St.
Fröt. 1847 och 18/8. 5 Sami. 1 Afd. 2 Häft. 4 26 B emllnings-Ut skottets Skrifvelse, N:o ti. buds åtlydnad på fabrikantens personlighet.
Det är således af vigt, att denna eger något att förlora, utom sin egen person, och då en större anläggning brafver ett större kapital, hvars innehafvare alltid måste vara sorgfällig alt ej genom lagöfverträdelser förlora detsamma, ligger häruti skäl, som för kommittéen gjort sig gällande vid bestämmandet af ifrågavarande minimum, hvilket kommittéen derföre ansett höra sättas till en tillverkning af 5,400 kannor 6-gradigt bränvin i månaden, eller på sex månader 32,400 kannor, hvilket ej torde få anses för mycket, då tillverkningen sker under benämning af fabrik.
Hvad angår maximum, har kommittéen väl funnit, att ett sådant icke egentligeh är förenligt med begreppet af fabriksbränning och syftemålet dermed, men kommittéen har dock ansett, att, åtminstone i början, ett maximum lämpligen kunde utsättas till lugnande af farhågan för öfverdrifven bränvins-tillverkning och till förekommande af den möjligen inträffande spekulationen i någon ort eller stad, att genom ett kolossalt bränneri söka egen uppkomst i andras störtande.
En sådan spekulation skulle sannolikt snart straffa sig sjelf, men emedlertid kunde mångens ofärd beredas på försöket.
Om det ej kan nekas, att, bränvinsbränning i så stor skala, att den kan bära aflöning till en skicklig föreståndare, lofvar det största utbytet, anser också kommittéen, att här är den gräns, hvaröfver dylika inrättningar ej behöfva att utvidgas.
Kommiitéen, som underrättat sig om de stora bränneriernas omfång här i landet, har antagit till maximum ett tillverkningsbelopp, större än i de största, och tillstyrker i underdånighet, att det må bestämmas till 27,000 kannor 6-gradigt bränvin i månaden eller på sex månader 162,000 kannor.
En hufvudfråga, hvars lösning synnerligen tagit kommitténs tid och omsorg i anspråk, har varit sättet, huru bränvinsbränningen i större skala lämpligast och säkrast skall kunna beskattas.
Huru föga nu gällande förordning i detta afseende uppfyllt sitt ändamål, då dess bestämmelser härom hvilat på det origliga antagande, att bränvinsbrännings-redskapens afverkningsförmåga förhåller sig såsom dess pannerymd, oberoende af pannans form, är fullständigt ådagalagdt nti ett serskildt härvid under Litt.
D. i underdånighet bifogadt yttrande af én kommiltéens ledamot, hvilket kommittéen anhåller att få i denna del åberopa.
Då det skulle stå föga tillsammans med upplysningens närvarande ståndpunkt att vilja begränsa sträfvandet till fullkomlighet uti närings-företag, och kommittéen visserligen icke hade kunnat våga försöket att stänga
La och 2:a klassernas redskap inom gränserna af utritade former, om den ej på samma gång haft i sinnet alt tillstyrka den fullkomligaste frihet i inrättandet af red - Bevillnings- Utskottets Skrifvelse, N:o 6. skapen i 3:dje klassen, men med en sådan frihet åter oell tilllåtelse till ånganäs, begagnande i brännerier, ingen beräkning af tillverkningen efter patroerymd kan göras, så har komroittéen måst vara betänkt att kunna för denna klass föreslå en säkrare grund för beskattningen.
I England roed ett ringa antal stora brännerier, vid hvilka mindre bränvinspanna än om 400 gallons eller omkring 600 kannors rymd ej m,å finnas, och med en hög afgift, går det an att hålla ständigt närvarande aocisbetjenter vid hvarje bränneri, och detta är enda vilkoret för möjligheten att, såsom der, genom kontroll å hvarje, kanna, sorn tillverkas, uttaga elen derefter bestämda skatten.
I Frankrike gifves ingen skatt på sjelfva branvinstiljverkningen, men deremot accis på bränyinet, då det utbjudes till försäljning.
Att följa sådan be* skattningsgrund här i landet, der bran vinsbränningen för närvarande är utbredd emellan 60 och 70,000 brännerier, synes icke lämpligt.
Kommittéen förmår ej inse, huru, äfven med kostsamma och besvärliga be\akningsanstak ter, någon kontroll skulle, kunna vinnas för accisens ordentliga erläggande, då bränvinef i större eller mindre qvantiteter öfvergick ifrån tillverkarens j försäljarens eller förbrukarens händer, och kan alltså icke fästa sig vid denna beskattningsgrund.
I Norrige har man antagit 2:ne klasser af redskap, den t a enkel panna, att drifvas omedelbart af eld, med eller utan mäskvärmara, och berak», nät denna redskaps högsta möjliga afverkning.
Den 2:a klassen omfattar ali annan redskap och är ansedd att hinna 3 gånger så hög afverkning sorn den förra.
Detta beskaltningssätt, hvilande på samma grunder, sorn det här i landet allt sedan 1835, följda, ehuru i flera klasser invecklade, kan icke af kommittéen förordas.
Ett annat beskattningssätt är det, sorn alltsedan 1820 finnes infördt och följdt i Preussen och är antaget i Österrike, Sachsen, Danmark med flera länder.
En af kommittéens ledamöter har ock, såéom ett af andra länders erfarenhet pröfvadt, ändamålsenligt sätt för bränvinsbränmngens beskattning förordat dess tillämpning äfven här i landet å fabriksbränning, och för detta ändamål utarbetat derpå hvilande fullständigt förslag till förordning för 3:dje klassens bränvinsbränning.
Ehuru visserligen detta beskattningssätt är förenadt med stora olägenheter, hvaribland här endast torde behöfva anföras de vidlyftiga kontroller, som deraf skulle blifva en nödvändig följd och hvilka skulle visa sig ytterst svåra att med tillbörlig noggranhet handhafva, samt dep omtvistade beräkningen af det qvantum tillverkadt bränvin, som rätteligen bör anses motsvara ett gifvet och med en bestämd afgift belagdt qvantum, mäsk, 28 Bevillnings- Utskottets Skrifvelse, N:o 6. skulle dock kommittéen ej tvekat att med nämnde ledamot förena sig i framläggandet af detta förslag, om icke kommittéens pluralitet ansett företräde böra lemnäs åt ett annat på vetenskaplig grund hvilande sätt för beskattningen, hvartill förslag af en annan bland kommittéens ledamöter blifvit framställdt, och i samma ledamots ofvan åberopade serskilta yttrande motiveradt, nemligen, att beskatta tillverkningen efter upphettningsytan af den ångpanna, eller, der sådan ej begagnas, af den mäskpanna, som till bränvinsbränningen begagnas.
Ett härpå grundadt beskattningssätt har den stora fördelen att icke allenast säkert träffa den verkliga åstadkomna qvantiteten bränvin, utan ock att i tillämpningen vara ytterst enkelt, då man endast behöfver eller gifna formler uträkna upphettningsytan och påföra den bestämda afgiften å hvarje qvadratfot af densamma.
I afseende på afgiftens belopp kan kommittéen icke tillstyrka, att det måtte blifva högre, än att fabriksbränningen må kunna bestå vid sidan af bränvinsbräuning i 1 :a och 2:a klasserna.
Hvad kommittéen ofvan yttrat om vigten af att ställa beskattningen å andra klassens pannor i förhållande till den å 1:a klassens, gäller bär i fullt mått för beskattningen af fabrikerna.
Kommittéen anser, att 8 rist banko per kanna bränvin är det högsta, som fabriksbränningen kan i beskattning bära utöfver den afgift, som ålägges 2:a klassen.
Då t. ex. en tillverkning af 15,000 kannor i fabrik således skulle få draga öfver 200 r:dr b:ko högre beskattning, än samma qvantum bränvin, ffllverkadt i 2;dra klassens brännerier, är denna skattetillökning allt hvad fabriken kan bära mer än de andra brännerierna, utan att undertryckas.
Kommittéen har derföre ansett, att fabriksbränningen borde beskattas efter 2 sk 8 rst. b:ko per kanna.
Efter en beräkning, hvilken icke allenast är theoretiskt riktig, utan äfven grundad på trovärdiga uppgifter om begagnade bränneri-apparater, skulle en väl inrättad apparat för hvarje qvadratfots upphettningsyta af bränvinspannan, då ångpannna icke begagnas, kunna afverka 540 kannor i månaden, hvilket, å 2 sk. 8 rst, per kanna, utgör 30 r:dr, och för hvarje qvadralfot af ångpannans upphettningsyta, då redskapen drifves med ånga, 450 kannor, för hvilka, på lika sätt beräknadt, skatten komme att utgöra 25 r:dr.
Vid denna beräkning af averkningen har behörigt afseende blifvit fästad! å sådana hinder och tidsförluster, som erfarenheten visat vara oundvikliga.
Enligt denna beräkning skulle således afgiften för det minsta fabriksbränneri, som linge inrättas, utgöra 300 r:dr i månaden, eller 1800 r:dr för sex månader, och för det största 1500 r:dr i månaden, eller 0000 Rdr på sex månader.
Till förekommande af alla anledningar för fabriksbrännaren att anse sig i något fall nödsakad till bran vinsbränningens fortsättande, har kommittéen Bevillnings-Ulskottets Skrifvelse, N:o 6.
29 ansett sig böra i underdånighet föreslå, att anmälan till sådan bränvins» bränning må, om bränneriegaren så åstundar, göras blott för en månad i sender; och har kommittéen derjemte föreslagit, att fabriksbrännarc;n här, liksom förhållandet är i Danmark, skall, såsom ett vilkor för rättigheten att få tillverka bränvin, förskottsvis erlägga skatten, hvarigenom icke allenast kontrollerna vid uppbörden underlättas, utan ock staten förvissas om säkert och oafkortadt utbekommande af sin rätt.
Kommittéen anhåller i underdånighet få fästa synnerlig uppmärksamhet på vigten deraf, att, om Rikets Ständer skulle på bränvinsbränningen i allmänhet höja eller minska den beskattning, som kommittéen föreslagit, en riktig skillnad klasserna emellan varder bibehållen, såvida eljest den åsigt gillas, att dessa skola kunna bestå jemte hvarandra.