Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Reservation: af herr Winge.
N:0 33.
Ank. till Exp. Ulsk. d. 19 Aug. 1851, kl. 10 f. nr.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om upphäfvande af Kongl.
Resolutionen den 13 November 1747, angående förbud för vissa socknar inom Dalarne att till annan än Stora Kopparbergs
Bonde-Ståndet ingifvet och till Allmänna BesvärsocligEkonomi-Utskottet remitteradt memorial, har Riksdagsfullmäktigen Lars Gezelius från Stora Kopparbergs län anfört, att då, genom begagnande af 6 Lag- samt Allm.
Besvärs- e. Ekon.-Utskottens Utlåtande, IS:o 83. de vestra och Norrländska vattendragen för skogseffekters transporterande till sjöstäderna och genom berörde effekters utskeppning, trävaruhandeln vunnit en stor betydelse ocb spridt välmåga i de kring nämnde vattendrag belägne trakter, ett landskap deremot, nemligen Dalarne, funnes, som, ehuru rikt på vattendrag, skogar och arbetskraft, dock ej blifvit delaktigt af omförmälde förmåner, enär genom Kongl. Resolutionen den 13 November 1747 stadgadt vore, att ingen af allmogen uti de under Stora Kopparbergs Bergslags frihet lydande socknar, nemligen Sundborn, Wika, Svärdsjö, Schedvi, Tuna och Thorsång samt Öster- och Wester- Dalarne, finge till annat än eget samt Bergslagets och sådant behof, som af Kongl. Maj:t kunde godkännas, understå sig att fälla timmer och storverksträd samt såga bräder och sådant utom Bergslagets frihet och den socken, hvarest sågen vöre belägen, afföra och till någon aflåta, vid 50 daler silfvermynts vite, så för säljaren, som för köparen, för hvarje storverksträd saint hvarje tolft timmer eller bräder, jemte varans förlust eller dess ersättande i penningar, i fall den redan vore använd eller förbrukad.
Nämnde förbud, som tillkommit under det bergsbruk vid Stora Kopparberget drifvits för Kongl. Maj:ts och kronans räkning och sedermera, när bergsbruket öfverlåtits till ett bolag, blifvit till dettas förmån förnyadt, hade, så länge Stora Kopparbergets grufva var af vigt för hela Riket och skogarne utgjorde Kongl. Maj:Ls och kronans samt skattejords-egarnes gemensamma tillhörighet samt under det allmogen uti Bergslaget kunde påräkna en säker och redbar afnämare af sina skogseffekter, mot skäligt pris, efter motionärens tanka, varit i stats-ekonomiskt hänseende nödvändig, i rättsenligt försvarlig, samt dessutom för allmogen föga betungande; men numera, sedan tillverkningen vid grufvan nedgått till en obetydlighet emot hvad den fordom utgjort, hade ett motsatt förhållande inträd t.
Grufvan vore icke mer för landet af den allmänna vigt, som tillförene; den Bergslaget tillagde förmån vore icke för detsamma erforderlig, utan begagnas jemväl för afsalu, och betalningen vore vanligen så ringa, att då t. ex. på Klar-elfven och dess tillflöden en tolft sågstockar betalts med 26 r:dr 32 sk., Stora Kopparbergs Bergslag åter icke beviljat mer än, år 1848, 4 r:dr och sedermera 6 r:dr allt banko, per tolft, oaktadt säljaren måst bekosta flottningen af timret ända till 3 å 4 mil.
Betydlig skiljaktighet förefunnes jemväl emellan de i markegångs-taxan och af Bergslaget bestämda pris, enär, under det markegångs-laxan upptoge priset å en stock till 1 r:dr 24 sk. och ett stafrum ved lill 2 r:dr, den förre af Bergslaget betalts med blott 28 sk. och det sednare med endast 32 å 40 sk., allt banko, inberäknadt flottningsbesväret.
På grund häraf och då dessutom genom de bommar,’ som, lill förbin - Lag- tamt Allm.
Besvärs- o. Ekon.-Utskottens Utlåtande, K-o 33. 7 drande af öfverträdelser af ifrågavarande förbud, utaf Bergslaget blifvit lagde öfver elfvarne, betydlig olägenhet tillskyndades allmogen, som derigenom sattes ur stånd att för sine transporter till aflägsna fäbodar och slogar elfvarne begagna, har motionären yrkat upphäfvande af Kongl. Resolutionen den 13 November 1747, i hvad den lägger hinder i vägen för skattejordsegarne att till hvilken som helst försälja virke, och att desse jordegare måtto förklaras berättigade att, utan intrång af Stora Kopparbergs Bergslag, för flottning begagna
Dal-elfvarne med deras bifloder och öfriga vattendrag; och har motionären derjemte, med förmälan, att denna fråga jemväl vid 1844 och 1845 års riksdag förevarit och vunnit framgång, men sedermera blifvit satt i förening med frågan om upphäfvandet af Stora Kopparbergs
Bergslag privilegier samt kopparräntans förmedling, hemställt, att den af motionären nu väckta fråga måtte utan sammanhang med nyssberörde företagas och bringas till slut.
Sedan Utskottet, för behandling af förevarande motion, sammanträdt mqd Lag-Utskottet, så gå Utskotten nu att i frågan sig yttra.
Af en i bestyrkt afskrift vid motionen fogad, den 12 Jan. 1802 af Kongl. Maj:t i nåder utfärdad Resolution, hafva Utskotten inhemtat, att uppå af allmogen i Jerna socken af Stora Kopparbergs län gjord und. ansökning att fritt och obehindradt, utan intrång af Stora Kopparbergs Bergslag, få använda sine skattehemmans skogar, Kongl.
Maj:t täckts, jemte meddelande af nådig befallning åt Dess Befallningshafvande i länet, att inkomma med förslag till frånskiljande och utbrytning af kronans skogar från allmogens ostridiga skatteskogar, i nåder förklara, att kopparverket egde en ostridig dispositionsrätt till den delaf Westerdals-skogarne, som, efter en sådan utbrytning, blefve för krono förklarad, men att deremot hemmansegare så mycket mindre kunde betagas en med allmänna förfatlningarne öfverensstämmande fri disposition öfver de skogar, hvilka efter afvittringen befunnos vara deras enskilda hemmans skogar, som det understöd, hvilket blifvit bergverken i nåder förunnadt, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Resolution af den 26 Mars 1782, icke sträckte sig till andre, än Kongl. Maj:ts och kronans allmännings skogar, men icke till den skog, skattehemman med rätta tillhörde och som till dess bestånd erfordrades.
Enligt hvad inom Utskotten blifvit upplyst, har en sådan utbrytning eller afvittring sedermera blifvit fullbordad, ej allenast inom nyssnämnde Jerna socken, utan äfven inom
Näs och Floda socknar; hvadan skattejordsegarne inom desse socknar redan ega den friare dispositionsrätt i afseende å 8 Lag- tami Allm.
Besvärs- o. Ekon.-Utskoltens Utlåtande, lV.o 33. deras skogar, hvilken i motionen blifvit yrkad, äfvensom, i följd deraf, för sine skogseflekter fri flottningsrätt på Dalelfven och dess bifloder.
En lika rätt kommer ock, i mån af afvittringens fortgång, att utsträckas till skattejords-egarne i de öfrige uti motionen uppräknade socknarne.
I följd häraf och då sådan friare dispositionsrätt icke synes kunna ifrågakomma förr, än afvittringen försiggått, finna Utskotten sig icke ega skäl att, i anledning af förevarande motion, tillstyrka någon åtgärd af Rikets Ständer.
Betänkande, N;o 34.
1 A:o lil.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 20 Augusti 1851, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring af 4:de, å:te och 6:te §§ i 24:de kap.
Byggninga-balken, samt upphäfvande uf Kongl.
Förordningen den 26 Oktober 1743, rörande stämningssättet i Brandstods-mål.
Uti ofvannämnde ämnen hafva blifvit väckte, nedannämnde, till Lag-Utskottet remitterade, motioner, nemligen: l:o hos Hedervärda Bondeståndet af Riksdagsfullmäktigen David Andersson från Hallands län, hvilken anfört, att de i åtskilliga orter länsvis stiftade Brandstodsbolag icke allenast, i samma mån de utgjordes af större antal delegare än de i lag afsedda brandstodsföreningar, hvilka härads- och socknevis ingås, blifvit för delegarne mindre betungande, än de sistnämnde, och medförde vida större säkerhet än desse, för utbekommande af brandskade-ersättning, utan ock medgåfvo tillfälle till försäkring af jemväl stora byggnader och inrättningar, hvilka icke kunna, på fördelaktiga vilkor för egarne, uti de mindro föreningarne intagas; och enär således de härads- och socknevis stiftade brandstodsföreningar icke vidare kunde anses lämplige, har motionären föreslagit, att dessa föreningar må upplösas och den ändring af nu gällande lagstadganden, angående skyldigheten att utgifva brandstod, vidtagas, att sådan skyldighet ålägges alla hemman och lägenheter å landet inom hvarje län för sig, samt att, i följd deraf, de i 4, 5 och 6 §§ af 24 kap.
Byggningabalken i omförmälde afseende mpddelade bestämmelser sålunda förändras, att derutinnan blefve stadgadt: att, då brandskada timat, brandstod skall gifvas af alla hemman och lägenheter i länet, efter det taxeringsvärde, som blifvit husen å hvarje hemman eller lagen Bih. lill B.
Brot. 1850 $ 1851. 7 Sami. 2 Afd. 11 Häft. 4 2 Lag- samt Allm.
Betänkande, No 34 het åsatt, och att invånarne i länet skola ega att otti sådant taxeringsvärde häradsvis å tinget sig förena; 2:o hos Höglotliga Ridderskapet och Adeln af Grefve Snoilsky, Nils, som fästat uppmärksamhet derpå, hurusom antalet af delegare uti de i 24 kap.
Byggninga-balken omförmälde brandstodsföreningarne nu mera voro högst ringa, sedan hemmansegare, hvilken för åbyggnad eller någon del deraf, eller för säd, foder och boskap, tagit försäkring i brandstodsbolag, som för orten blifvit af Konungen stadfästadt, genom Kongl.
Maj 1845 förklarats befriad från att gälda brandstod, hvarom i lag och derpå grundad förening stadgas.
Då högstberörde nådiga Förordning icke innefattade ett åliggande för hemmansegare att frånträda den på lagens stadgande grundade brandstodsföreningen, utan blott en tillåtelse att derifrån afgå, ansåg motionären deraf följa, att alla hemmansegare, hvilka för godt funno att, oaktadt berörde tillåtelse, i föreningen qvarstå, icke borde derigenom försättas i annan ställning eller åläggas större skyldigheter, än som för dem förut varit bestämde, och att således grunden för sådane hemmans-egares bidrag borde förblifva densamma,'som förut, eller i det förhållande, hvaruti hans hemmantal stöde till bela häradets, enär eljest den orättvisa skulle uppkomma, att en sådan hemmansegare, efter de llestes afgång ur föreningen, skulle komma att, i händelse brandskada tiinade, nära nog ensam eller åtminstone uti en vida högre grad, än hvartill nyss uppgifne grund föranledde, en sådan skada ersätta.
Det saknades likväl icke exempel derpå, att Häradsrätt ålagt några få mantal, qvarstående i en brandstodsförening, som förut bestått af omkring 170 hemman, att ensamme gälda en brandskada af omkring 700 r:dr banko värde med nära 50 r:dr samma mynt, för mantalet; och närmare bestämmelse härutinnan vore således erforderlig.
I följd af ofvan omförmälde förhållande, eller att så många utaf brandstodsföreningarnes delegare nu mera derifrån afgått, har motionären jemväl ansett det i Kongl. Förordningen den 26 Oktober 1743 förekommande stadgande, att hemmansegare skola genom kungörelse, uppläst i häradets kyrkor, kallas lill tinget, för att öfver sökt brandstod höras och yttrande afgifva, numera icke vara lämpligt.
Denna förordning, som tillkommit i en tid, då 24 kap.
Byggninga-balken var i sin fulla kraft och så kallade brandstodsbolag, på sidan om de i nämnde kap. föreskrifne brandstodsföreningar, ännu icke hade uppstått, wore grundad derpå, att hemmansegarne i ett helt härad vore att anse såsom menighet Lag- samt Allm.
Betänkande, N:o 34.
3 Oaktadt blott lå hemmansegare i hvarje socken qvarstå i den gamla brandstodsföreningen, och således de brandstodsskyldige icke vidare kunde anses såsom menighet, hade det i nämnde förordning tillåtne stämningssätt i dessa mål understundom fortfarande begagnats, hvilket föranled), att hemmansegarne, de der icke kunnat vänta sig någon stämning från predikstolen i sådant ämne, varit i okunnighet om hrandstods-ärendets företagande vid Häradsrätt och derföre uteblifvit, men icke desto mindre blifvit, tredskovis, dömde att den sökta brandstoden utgifva.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har motionären föreslagit: a) att en sådan förklaring öfver Koogl.
Förordningen den 19 Maj 1845, rörande brandstod, måtte meddelas, att den egare eller innehafvare af hemman deruti lemnade tillåtelse, alt fråntiäda i lag stadgad brandstodsförening inom häradet, för att ingå i sådant brandstodsbolag, som för orten är af Konungen stadfästadt, icke må leda till den följd, att de egare eller innehafvare af hemman, som uti brandstodsförening qvarstå, betungas med brandstodsafgift efter annan grund, eller i större mån, än som förut enligt lag egt rum; b) att Kongl. Förordningen den 26 Oktober 1743 måtte, i fråga om stärnningssättet i brandstodsmål sålunda ändras, att, derest antalet af de egare eller innehafvare af hemman inom en socken, hvilka uti den i lag stadgade brandstodsföreningen qvarstå, skulle, när brandstod hos Häradsrätten sökes, enligt den uppgift, som af häradsskrifvaren meddelas och brandstodssökanden har att vid Häradsrätten förete, finnas vara så ringa, att de såsom menighet ej böra anses, det skall åligga domhafvanden att förständiga den brandstodssökande att, derest han frågan fullfölja vill, sjelf föranstalta om delegarnes lagliga inkallande till tinget, för att öfver den gjorda ansökningen sig yttra.
Sedan Lag-Utskottet, för behaudling af dessa motioner, sammanträdt med Allmänna Hesvärs- och Ekonomi-Utskottet, få Utskotten härmed Utlåtande öfver desamma afgifva; och enär, genom Kongl.
Eörordningarne den 15 Juni 1818 och den 19 Maj 1845, blifvit förklaradt, att hemmansinnehafvare, sorn ingått i allmänna brandförsäkringsinrättningen, eller för sin åbyggnad och hvad till gårdens bruk tarfvas, tagit försäkring i brandstodsbolag, som för orten är af Konungen stadfästadt, icke är pligtig att gälda brandstodsersättning, hvarom i lag eller derpå grundad förening stadgas, och serskilde brandstodsbolag i de fleste orter uppstått, torde det kunna med visshet antagas, afl lagens »stadgande i 2-U 4 Lag- samt Allin.
Betänkande, N:o 34. kap. 5 § Bvggninga-balken, alt af alla hemman i häradet brandstod skall gifvas efter hemmantalet, numera är gällande för så få hemman i hvarje härad, att samma stadgande icke vidare kan uppfylla det med detsamma afsedda ändamål att, utan någons oskäliga betungande, bereda ersättning åt den, som lidit brandskada.
För den händelse nemligen, att de hemmansegare, som icke ingått uti serskildt brandstodsbolag, skola, såsom rätt och billigast synes vara samt af Herr grefve Snoilsky blifvit yrkadt, utgöra sina brandstodsbidrag efter egande hemmantal, i förhållande till hela häradets, kommer brandstoden att utgöra alltför ringa belopp för att ersätta den lidna brandskadan; hvaremot för det fall, att full godtgörelse för sådan skada skall af desse hemmansegare efter hemmantalet vitgifvas, bidragen blifva för dessa i hög grad betungande.
Då således de, angående brandstods utgifvande efter hemmantal, meddelade föreskrifter, hvilka innefattas uti 4, 5 och 6 §§ Byggninga-balken och dermed sammanhängande författningar, befinnas icke vara under närvarande förhållanden lämplige, anse Utskotten desamma böra upphäfvas, dock att dervid tillräcklig tid bör lemnäs de hemmansegare, hvilka icke tillhöra serskildt brandstodsbolag eller inom härad eller socken ingången förening, att uti sådan inrättning ingå, innan lagens stadgande om brandstod upphör att vara gällande; men då de på nämnde föreskrifter grundade, serskilda härads- eller socknevis ingångna, brandstodsföreningar icke äro af lagstiftaren inrättade, utan uppkommit genom emellan härads och socknars jordegare träffade öfverenskommelser, lära dessa föreningar ej heller kunna, på sätt David Andersson yrkat, af lagstiftaren upplösas, utan måste de förblifva bestående, till dess de, genom delegarnes utträdande derur, af sig sjelfve förfalla.
I följd häraf och då, enligt Utskottens åsigt, någon fördel icke vore för brandstodsskyldige att hemta deraf, att brandstodsskyldigheten utsträcktes derhän, att brandstod förklarades böra utgifvas länsvis, i stället för häradsvis, få Utskotten vördsamligen tillstyrka , att Rikets Ständer må hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af en förordning, hvarigenom förklaras, all, efter tre år från dess kungörande, 4, 5 och 6 §§ i 24 kap.
Byggninga-balken samt de på stadgandenä i samma §§ grundade författningar, upphöra ali vara gällande.
Besvärs- och Elton.- Utsk.
Memorial, N:o 35. ä Och få Utskotten, i följd häraf och under förutsättning att Rikets Ständer godkänna hvad Utskotten sålunda föreslagit, hemställa, att Herr Grefve Snoilslcys framställning i öfrigt må anses hafva förfallit.
H:o 33.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottens Betänkande N:o 8, angående väckt motion om ändring af Kongl, brefvet den 19 Juni 1830, i fråga om beräknande af matlag eller rök.
Berörde Betänkande har Vallöf].
Borgareståndet, enligt protokolls-utdrag den 23 sistlidne April, till Utskotten återremitterat; men som samma Betänkande blifvit af Höglofl.
Presteståndet bifallet, och Hedcrv.
Bondeståndet låtit bero vid Utskottens uti samma Betänkande gjorda tillstyrkande, att den väckta motionen icke måtte bifallas; alltså och då Utskottens berörde tillstyrkande är af tre Stånd godkändt, och således, jemlikt 75 § Riksdags-ordningen, den väckta motionen genom Rikets Ständers beslut afslagen, kan återremissen från Vallöf].
Borgareståndet icke till någon åtgärd af Utskotten föranleda; hvilket Utskotten härmed skolat hos sistnämnde Riks-stånd vördsamt tillkännagifva.
6 Lag- samt Allm.
Hessiirs- och Ekon.-Ilsk.
Betänkande, N:o 36. 't.':O 36.
Arilt, till Exp.-Utsk. d. 20 Augusti 1851, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta frågor om förändrade föreskrifter, angående Skogshushållningen i riket och om inskränkning i dispositionsrätten af enskild skog, m. rn.
Uti dessa arnu t n hafva nedannämnde motioner blifvit väckta, sam! till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade, nemligen: hos Högvördig a Presleståndet: al Herr Kontraktsprosten Söderberg, som uti en utförlig framställning fästat uppmärksamhet på angelägenheten deraf, att förändrådi hushållningssält vidtages i afseende å skogarnei riket, då, enligt hvad allmänt kändt vöre, och uti Landshöfdingarnes fen årsberättelser jemväl vitsordades, under sednare tider skogarne blifvit, genom uthuggning och misshushållning, så förminskade, alt i flere orter, der tillförene god skogsb!
Igång furinits, klagan försports öfver brist på skog till nödigt bränsle och, i följd deraf, ökade vedpri.ser; dervid motionären tillika erinrat om de betänkliga följder, som voro att helara, med afseende så väl å landets innevånares eget behof af bränsle och byggnadsvirke, sorn å jerntillverkningen och trädvaru-utförseln, hvilka näringsgrenar vöre alt räkna såsom rikets vigtigaste inkomstkällor och hittills lernnat handeln de hufvudsakligasle bytesmedel med utlandet; och då det i fråga om skogshushållning, i anseende lill skogens sena återväxt, erfordrades att vara betänkt på utvägar till fyllande af framlida behof, borde, enligt motionärens åsigt, Rikets Ständer, innan ännu aila åtkomliga skogstillgångar äro medtagna och det blifver nödigt att genom en kostsam och sent växande åtei plantering ersätta hvad genom i tid vidtagne åtgärder möjligen kunde från förödelse räddas, genom vidtagande af någon strängare lagstiftnings—åtgärd, taga denna vigtiga gren af den allmänna och enskilda hushållningen under sin fortfarande vård, och lagstiftningen således komma att sträcka sin omvårdnad, icke, såsom hittills, endast till allmänningarne och kronoparkerne, ulan äfven till de skogar, som tillhöra enskilde medborgare.
I fråga om befogenheten af en dylik lagstiftning,, La/)- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.- litsk.
Betänkande, N:o 36. 7 angående den enskildes rätt att sjelf bestämma öfver förvaltningen af den skog, hvaraf han är egare, derutinnan, enligt hvad motionären anmärkt, vid föregående riksdagar förslag blifvit väckte, men mötts af den invändning, att derigenom ett våld skulle göras på den enskilda eganderätten, Ilar motionären åberopat icke allenast töredömet af åtskilliga andra länder, der i sednare tid. r strängare skogsförfaitningar, inskränkande don enskilda förbrukningsrätlen, blifvit införda, utan äfven oundgängligheten deraf, alt, då i allmänhet den enskilde ej kan, i detta fall, antagas med tillräcklig o\äld uppträda såsom målsman för framtiden eller för dess fordringar inskränka sin egen fördel, staten måste åtaga sig detta målsmansskap för efterkommande, om den vill skydda sig sjelf.
Motionären har jemväl beropat sig derpå, att en sådan ^lagstiftning icke vore här i riket främmande, utan att staten af ålder egt ett ännu ej helt och hållet frånträdt målsmansskap beträffande den enskilda skogshushållningen; och är af motionären, i afseende derå, anmärkt, hurusom 1734 års lag i 10 kap. 8 § Byggninga-balken bjuder, att skattebonde må nyttja sin enskilda skog till husbehof och salu, men dock så sparsamt, alt skogen ej ulödes och hemmanet förderfvas, samt att han skall vara skyldig att först taga vindfälle, torra trän, q vistar och stubbar till vedbrand, innan friska trän dertill fällas, allt vid tio dalers bot, om han finnes sin frihet derutinnan missbruka.
Genom Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789 hade väl skattemännen öfver sina skattehemman eihållit lika frihet i afseende å egande- och dispo— sitions-rätten, som frälsemännen öfver frälsehemman; men ehuru deri skattemål) genom nämnde Kongl. Förordning tillagda rätt vore dem förvarad uti 18 § af Kongl.
Skogsordningen den 1 Augusti 1805, hade de dock genom sistberörde stadgande blifvit underkastade laga åtal, i händelse de skulle skogen så, missbruka, att fara för hemmanets bestånd och förmåga att skatten utgöra kunde deraf uppkomma.
Detta stadgande, hvilket, enligt motionärens åsigt, innefattade en återgång till allmänna lagens ofvannämnde föreskrift i 10 kap. 8 § Byggninga-balken, vore del enda, som för närvarande funnes i afseende å den enskildes pligt alt vårda sin skog; det betiöfde dock förtydligas och närmare bestämmas; och nödvändigheten syntes fordra, att statens målsmansskap i fråga om den enskilda skogshushållningen gjordes gällande öfver ej blott skattemännens, utan äfven fiälsemännens skogar.
I anledning häraf har motionären yrkat, att ål de förenade Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten måtte uppdragas att uppgöra lämpligt förslag till ny Skogsordning samt till anstalter för undervisning i skogshushållningen och uppsigt öfver skogar - S Lag- saint Allm.
Besvärs- och Eleon.-U/s/c.
Betänkande, N:o 36. ne, för att derefter Kongl. Maj:t i underdånighet underställas; varande derjemte af motionären, i afseende å de serskilda momenter, som borde deruti ingå, föreslaget följande: A. 1 afseende på Skogsordning?». 1 :o att Konung och Ständer tillerkännas rätt stifta lag för vården af alla Rikets, enskilda egare tillhörige, skogar, och bestämma om förödda skogars återplanteriug, der sådant af behofvet påkallas; 2:o att minimum af den skog bestämmes, som bör finnas vid hvarje hemman, i förhållande till egovidden, så framt ej jorden kan i odladt sk iek gifva större afkastning och tillika visas, att skogsbehofvel kan genom köp från andra hemman fyllas; 3:o att skogsåverkan belägges med straff i likhet med tjufnad; 4:o att förbehåll göres för inhyses-folk och obesutne att mot måttlig afgäld till skogsegare, få, utan att behöfva stjäla, förses med sitt vedbehof af skogens affall; 5:o att skog i allmänhet ej må fällas på hällar och bergsklippor, der möjlighet ej finnes för återväxt; 6:o att vid träds fällande företrädesvis skogssåg må begagnas till virkets besparande; 7:o att för samfällda hemmansegares skogs indelning till trakthuggning, der den prof— vas tjenlig, serskilda jemkningar må göras i Skiftes- och Stängsel-förordningarne; 8:o att bestämdt ansvar med böter älägges skogsegare, som, emot skogsordningens föreskrift, vanvårdar eller föröder sin skog; 9:0 att församlingarnes fa t tigvårds—styrelser må ega att till förtjenst för fattige, genom dem insamla skogsfrön, der skogarnas egare ej sjelfve vilja sig af denna rätt begagna; 10:o att skogsplanteringar på flygsandsfält må uppmuntras och skyddas genom serskilda stadganden, med inskränkning uti jordegares rätt, om de vilja dem afverka; 11:o att inga skogstrakter må få säljas, så framt de icke åtfölja laga köp af jorden; varande af motionären, under ärendets behandling inom Utskotten, tillagde följande punkter till de i motionen upptagne, nemligen: 12:o att, i anseende-dertill, att virkets godhet beror deraf, under hvilken årstid det blifvit hugget, och sådant virke, som icke blifvit hugget vintertiden, i utlandet råkat i misskredit, det må varda vid vite förbudet, att under tiden emellan den 1 April och den 1 November hugga exportvirke; 13:o Lag- samt Allm.
Betänkande, N:o 36. 9 13:o att