Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fru Laura Lindholm har i dagarne till redak- tionen insändt en skrifvelse med ett hjärtevarmt tack till alla de blomstervänner inom Iduns läse- krets, som med sina beställningar gynnat hen- nes blomsteraffär, Via Santa Chiara 2, Genua, samt en bön, att hon fortfarande — naturligtvis ej minst vid de många populära namnsdagarna under våren — måtte blifva på ett för henne och hennes faderlösa barn lika gagne- som väl- signelserikt sätt ihågkommen.
* Vid a f t o n l a m p a n.
Bland de icke få här i Stockholm varande klub- bar och föreningar finnes ingen, i hvilken bättre fruntimmer kunna komma tillsammans i all en- kelhet för att utbyta tankar och roa sig.
Visser- ligen finnes ett par föreningar för damer; men den ena sysselsätter sig med att diskutera all- männa frågor af vikt, och den andra fordrar för inträdet någon viss talang, och det är ej allom gifvet att hafva någon sådan.
Våra män, fäder, och bröder hafva de fleste sina klubbar och ordnar, där de ofta finna nöje och förströelse.
Skulle det då ej vara skäl att några fruntimmer ur till ex. ämbetsmanna-, offi- cers- och läkarefamiljer bildade en förening, där man hvarannan eller - tredje vecka komme till- sammans med arbete, som kunde omväxla med sång och musik, med ett ord, där man kunde tillbringa utan anspråk några angenäma stunder?
De som reflektera härpå behagade, inom 8 dagar, svara till » Fruntimmersföreningen », Västra Träd- gårdsgatan 7, tidningskontoret, ined utsatt namn och adress, så att ett möte kunde beramas för öfverläggning om saken.
— — * — ' '.
jMellan morgon och a / lon.
Skiss för Idun af Sophie Linffe.
(Forts.) e fastklistrade banden refvos af i vild fart, så att dammet yrde om dem, och sedan kom ordningen till öfverdraget.
Bit efter bit lossades det från soffans olika delar och föll därvid i stycken under Han- nas ifriga händer.
Det var som att plocka bladen af en blomma, som man fått af en kär vän, och brutalt trampa dem under fötterna.
Med handen nerstucken mellan sitsen och ryggstycket ref hon till sist lös tyget, som var fästadt där.
IDUN 22 När det släppte från dynan, följde ett litet föremål med och for långt ut åt golfvet.
Hon böjde sig ned och tog upp det.
En sammanviken papperslapp, gulnad af ålder och damm — intet annat.
Mekaniskt öppnade hon den lilla biljetten och utan att tänka på, huruvida det var rätt eller orätt, läste hon de rader den in nehöll.
I detta ögonblick ringde det på tambur- klockan, och en stund därefter trädde frun i huset in.
På den gamla soffan fann hon Hanna liggande afsvimmad.
* * * Hannas första tanke då hon åter kom till sans gällde den lilla biljetten, som hon ännu höll hopkramad i sin högra hand.
Hon slöt handen ännu fastare omkring den och började först sedan att göra sig reda för, hvar hon för ögonblicket befann sig.
Den gamla soffan föreföll henne så välbe- kant, men hon kunde ej strax fatta hvem det vänliga ansikte tillhörde, som lutade sig öfver henne.
» Hur står det till, fröken Gohte?
Är det bättre n u?
Ni såg så blek ut under fru- kosten, men jag anade ej att ni var så dålig. » Man hade lagt en kudde under hennes hufvud, bäddat hennes tinningar med eau de cologne.
Hela rummet doftade däraf.
Hon ville resa sig upp, men kände sig ännu litet yr i hufvudet och måste åter lägga sig.
» Jag skall hämta ett glas vin åt er » — sade fru Reis — » det skall stärka er, och sedan skaffa vi en droska, så att ni får fara hem. » » Nej, n e j!
— Det var endast en tillfällig svimning och jag är redan bättre.
Om en liten stund kan jag nog fortsätta med mitt arbete. » Och sedan hon fått det upplifvande vi- net samt hvilat sig en liten stund, syntes hon vara så återställd, som om ingenting passerat.
Så såg det åtminstone ut för fru Eeis, som lämnade henne med en förmaning att ej arbeta för ifrigt.
När Hanna åter blef ensam, öppnade hon handen, som hela tiden omslutit rjapperet, hvilket bränt som eld i sin gömma.
Hon gick fram till fönstret för att kunna se bättre och ögnade ännu en gång igenom det.
» Guds vägar äro underliga, » hviskade hon för sig själf.
» Elfva långa ödesdigra år behöfde den lilla biljetten för att hinna fram till mig.
Och nu är det för sent — för sent! » Hon kysste den och lade den omsorgsfullt in mellan bladen af en annotationsbok, som hon bar i fickan.
En stor chance — en af de största i hennes fattiga lif — hade gått förlorad för henne, någonting som aldrig kunde repare- ras, men ändå.
Det jublade inom henne och.
blodet, som nyss rusat till hjärtat, brann nu i skära rosor på hennes kinder.
Om Malcolm i detta ögonblick kunnat se henne, skulle han glömt de elfva år, som lågo mellan förr och nu.
Då det led mot middagen, hade Hanna hunnit ett godt stycke med sitt arbete och fru Reis uttryckte sin belåtenhet därmed, när hon som hastigast tittade in för att höra, hur det var m e d henne.
Kronprinsessan i södern.
Kronprinsessan inträffade i söndags i Florens och stannade där dagen öfver för att besöka prins Eugen samt anlände i måndags till Rom, där hon mottogs vid stationen af envoyén och friherrinnan Bildt.
Kronprinsessans krafter äro betydligt nedsatta och hon lider af svåra nervsmärtor, telegrafera- des i tisdags från Rom.
Vädret är soligt.
* Sveriges sjunde kvinnliga läkare.
licentiatexamen anades i lördags vid Karolinska institutet af med.
August Blanches trotjänarinna.
Den 14 d:s afled härstädes August Blanches mångåriga trotjänarinna å Malmgården, Anna Stina Ersdot- ter, i en ålder af nära 83 år.
Hon fick alltså i 30 års tid öfverlefva sin oförgätlige husbonde och äfven bevittna, hurusom det på minnen så rika forna hemmet, Malmgården, måst skatta åt förgängelsen.
En medalj, som aldrig hann fram.
Sven- ska akademien hade i november månad förlidet år beslutit att vid sin högtidsdag den 20 decem- ber till fru Ahlborn öfverlämna sin mindre skåde- penning i gnid såsom en aktningsgärd med an- ledning af hennes mer än 40-åriga verksamhet vid utförandet af akademiens årliga minnespen- ningar.
På grund af fru Ahlborns före högtids- dagen timade frånfälle kunde öfverlämnandet aldrig äga rum.
# Engelskt främmande till kungabalen.
Lady Hermione Blackwood, dotter till markisen af Dufferin och Ava, the honourable miss Little- ton, dotter till lord Hatherton, miss Ramsden, dotterdotter till hertigen af Somerset, mrs All- husen, dotter till the right honourable sir Fran- cis Jeune, samt the honourable Alan Johnstone, förste sekreterare vid storbritanniska beskicknin- gen i Köpenhamn, med maka gästa för närva- rande vår hufvudstad.
De förnäma resandena ha för afsikt att efter erhållen presentation på hofvet öfvervara hofbalen å konungens födelse- dag i dag.
Mrs Annie Besant, den ryktbara engelska teosofen, gästar på nytt vår hufvudstad.
Då Idun redan vid hennes förra besök, i maj år 1894, bringade den märkliga kvinnans porträtt och lev- nadsteckning, kunna vi nu inskränka oss till ett kort omnämnande.
Fru Besant har denna gång hängifvit sig åt den föga tacksamma uppgiften att här söka rehabilitera den i dubbel bemärkelse döda madame Blavatsky.
Hennes första föredrag å Vetenskapsakademiens hörsal i måndags bevi- stades af en fulltalig publik, men få läto sig väl öfvertygas, utom de på förhand » troende », som ingen öfvertygelse behöfde.
En sak måste man dock oafsedt allt erkänna i fru Besants talar- konst.
Hon äger en underbar förmåga att hålla sitt auditorium fängsladt.
Talet flyter utan en tvekan och utan en omsägning, absolut naturligt, skiftande med tanken och uttrycket; det är en konversation i stor och ädel stil, som redan i sig själf gör ett djupt intryck på åhöraren.
: - h$.
operan hade till i måndags anordnat ett program af två så vidt skilda produkter som den djupt tragiska 2-aktsoperan » Navarresiskan » af J. Massenet och den burleska 1-aktsoperetten » Mjöl- narvargen » af Ivar Hallström.
Och i båda do- minerade fru Linden, i den förra i titelrollen och i den senare, hvilken ej uppförts å k. operan sedan år 1871, som en rödhårig, dum bondpiga.
Hon var här genomgående rolig och bidrog på verksammaste sätt att hålla publikens munterhet vid makt genom hela stycket, som för öfrigt är 1897 en obetydlighet både till innehåll och musik.
Den- na senare innehåller dock flere rätt nätta och anslående melodier.
Bland de uppträdande bör utom fru Linden särskildt nämnas fröken Thulin, hvilken som bondflickan Martha denna afton var vid särdeles lycklig röstdisposition.
Hr Forsell var ej oäfven som mjölnaren Antonio, för sin häftighet Mjölnarvargen kallad; dock föreföll han något tråkig.
I den tölpiga mjölnardrängens roll var hr Lemon bra på sin plats; likaså hrr Berg- ström och Grafströni som resp. arrendatorn och rättsbetjänten.
Stycket väckte som sagdt mycken munterhet hos den ganska talrika publiken, bland hvilken märktes konungen samt prins Carl med gemål.
De uppträdande framropades upprepade gånger och till slut äfven prof. Hallström.
Dramatiska teatern uppförde i torsdags för första gången ett nytt svenskt originalarbete, » Gurli », lustspel i 3 akter af Petrus Hölmiensis.
Vi återkomma i nästa nummer.
Aulinska kvartettens tredje kammarmusiksoaré förliden fredag afton hade helt och hållet ägnats åt den store mästaren Beethovens minne och samlat en fulltalig, högtidsstämd publik, som med varmt bifall hyllade det pietetsfulla utförandet.
Programmet inleddes med stråkkvartetten i C- moll, som bär opustalet 17, hvilket tyder på att den skrefs under tonsättarens yngre dagar, då han ännu ej hunnit det djup, som kännetecknar hans senare, mera svårförstådda- arbeten.
Denna kvartett gör dock ett lifligt intryck genom sin flärdlösa enkelhet och bör lätt uppfattas af en hvar.
Pianotrion i D-dur, programmets andra nummer, företer, med sitt opustal 70, en märk- bar konstnärlig stegring, och denna framträder mest i det sällsamma Largot, som understundom låter nästan spöklikt.
Aftonens sista nummer, A-mollkvartetten, op. 132, bar slutligen delvis prägeln af det tungsinta grubbel, hvaråt mästa- ren under sin senaste period hängaf sig och hvil- ket gör hans arbeten från denna tid ej fullt sä njutbara för den stora allmänheten.
Ett undan- tag härifrån i nämnda kvartett utgör Adagiot som genom sin klarhet och skönhet verkar högeligen upplyftande.
Den gedigna musikstunden stannar helt visst länge i de närvarandes tacksamma minne.
Om Sjögrens-konserten i morgon lördag på- minna vi ännu.
Här om någonsin borde man få möta fullsatt salong.
Fröken Pettersson.
Skiss för Idun af Ali.
» Ju, det finns bra inånga underliga tillfällig- heter!
Men nog måste det vara ledsamt för er kusin; tänk, att bli bjuden på teatern och icke ha tillfälle att gå!
Att hon icke sände ett åter- bud.
. » » Jag bad henne telefonera, om hon var hindrad, men.
» Ridån gick upp för tredje gången och åter hördes icke ett ljud annat än från scenen.
Efter tredje aktens slut gick hr Gylling ut i korridoren ett slag.
Han frågade vaktmästaren om någon medelålders dam kommit sedan han gått in i salongen, men ingen hade synts till.
Herr Gylling meddelade detta åt Anna, då han inträdde på nytt.
» Var det icke litet sent att efterhöra detta nu först? » undrade Anna och betraktade honom skalkaktigt, » Jo, kanske! » svarade han skrattande.
Och så började fjärde och sista akten.
Anna drog en djup suck, då ridån till slut gick ned för sista gången.
Så vände hon sig till den främmande; båda hade rest sig upp.
» Jag får på det hjärtligaste tacka er, herr Gylling, för den vänlighet ni visat mig. » » Det är jag, som får tacka er i stället, fröken; utan er hade jag fått sitta ensam hela kvällen och det är bra ledsamt. » Anna närmade sig utgångsdörren, herr Gylling följde henne ut i korridoren, där han hjälpte henne på med kappan.
» Nu hoppas jag ni tillåter mig att följa er hem, » föreslog han, då de båda voro färdiga att gå.
» Ah, tack, jag är icke alls rädd att gå ensam. » » Nej, det tror jag nog, men då jag nu inträngt i er kusins rättigheter, så låt mig också åtaga
1898 mig hans skyldigheter.
Er kusin skulle väl ha följt er, eller hur ?&gt; » Ja, det hade han nog gjort, men, bästa herr Gylling, för er vore d e t.
» » Hvaråt bor ni V » frågade han af brytande.
» Jag bor på.
gatan. » » Jaså, ja, den gatan känner jag dä på mina fem fingrar, ditåt går jag ofta. » » Ni har bekanta där således? » » Ja, min kusin bor der i n:r 48. » » N:r 48! » utropade Anna förvånad, » det är just (lär j a g bor också. » » Ah, verkligen; då kanske ni känner till min kusin, hon bor fyra trappor upp, fast hon har då nyligen flyttat dit, förstås. » » livad heter hon då? » » Ah, ni kan inte tro ett sådant poetiskt klin- gande namn hon bär, hon heter Anna Pettersson. » Anna tvärstannade midt på .gatan.
» Hvad fattas er? » frågade herr Gylling och betraktade förundrad sin följeslagarinna.
» Anna Pettersson! » upprepade hon med ett tonfall af förskräckelse.
» Ah, nu förstår jag allts amman. » » Ja, men det gör inte jag! » » Ni skref ett bref till henne och bjöd henne på teatern.
» » Ja, det slår in, men hur vet ni det? » De gingo helt långsamt framåt.
» Jo, ser ni, det bref vet fick hon aldrig. » » Hvad säger ni! » » Det kom i en annans händer, det finns mer än en, som heter — Anna — Pettersson.
» - Nu var det hr Gylling, som tvärstannade.
» Skulle ni också?
» Anna bara nickade till svar.
Då brast herr Gylling ut i det mest uppsluppna och hjärtliga skratt.
Anna förmådde icke dela hans munterhet.
Hon kände sig tvärtom helt illa till mods och hon stod endast och stirrade dystert ned i Norrström.
De hade gått utefter stranden och voro nu nära.Gustaf Adolfs torg.
Herr Gylling blef plötsligt allvarsam.
Det gjorde honom ondt om Anna, som stod där så förlägen.
Helt sakta fattade han hennes hand och sade vänligt: » Seså, fröken, var nu icke ledsen, utan försök att se saken från dess komiska sida; det är ju så obeskrifligt löjligt, det här lilla missödet. » » Jag trodde ni skrattade åt.
» » Åt hvad? » » Åt att jag — heter — Pettersson. » Än en gång ryckte det i herr Gyllings mun- gipor och han var nära att på nytt brista ut i skratt, men lyckades dock att lägga band på sin munterhet.
Han tog Annas hand och lade den på sin arm och så förde han henne helt ridder- ligt vidare på vägen hemåt.
» Ni tycks då verkligen sörja på allvar öfver det namn ni fått, » sade herr Gylling och böjde sig emot Anna för att se in i hennes ögon.
Men hon vågade icke lyfta sina blickar mot hans och hennes läppar darrade nervöst.
» Ja! » suckade hon svagt, och det lät nästan som en snyftning.
» Det får ni icke göra, det är orätt; hvarje namn är bra så länge det bäres med heder, och dessutom, för mig finnes knappast ett kärare namn på jorden än just Anna Pettersson. » » Åh! » utbrast Anna, och denna gång såg hon upp till honom med ett uttryck af den hög- sta förvåning.
» Skall jag tala om för Er, hvad kusin Anna varit för mig? » frågade herr Gylling.
» Det skall måhända försona er med att bära samma namn som hon. » Och så berättade han för sin nya bekantskap och Anna lyssnade med synbart intresse och njöt af att höra den välljudande stämman.
» Jo, ser ni, min mor dog då jag var femton år och det är sjutton år sedan dess.
Hon hade varit sjuklig i många år och hushållet hade gått bra nog vind för våg, och jag och mina två brö- der hade växt upp till riktiga vildar.
Det var icke lätt för far att med endast främmande hjälp styra i det lilla hemmet.
Min kusin, Anna, som är tretton år äldre än jag, bodde då i landsorten.
Hon var förlofvad med en handlande i en små- stad, men samtidigt med mammas död bröts den- na förlofning.
Orsaken vet jag ej, Anna har aldrig talat om sin hjärtesaga.
Jag vet blott, att hon sörjde mycket, och för att komma ifrån de ledsamma förhållandena därhemma reste hon hit till Stockholm för att söka någon anställning.
Hvad var då naturligare än att hon kom till oss?
Anna behöfde ett hem och vår far en värdinna för sitt hus, för att nu inte tala om hvad vi poj- kar behöfde.
Och ni må tro, fröken, att min kusin skötte så väl det ena som det andra med IDUN både förstånd och kraft.
Hvilken förmåga hon hade att få oss att lyda hennes minsta vink, och hur öm hon var mot stackars pappa!
Ja, hon blef snart oumbärlig för oss alla, och så kom hon att stanna kvar hos oss, till dess vår far dog och det lilla hemmet upplöstes.
De för- sta åren var hon mycket tyst och sorgsen och mången gång öfverraskade vi henne med tårar i de vackra ögonen, men vi pojkar muntrade snart upp henne, vi skämtade och rasade, till dess hon måste skratta åt oss, hon slapp oss icke tor resten, förrän vi fått henne riktigt glad.
Hon har sagt oss sedan, att vi blefvo hennes räddning från förtviflan, sanningen är, att hon blott lefde för oss i ständig uppoffring af sig själf.
Säg, fröken, tror ni ännu, att jag skrattar åt namnet Anna Pettersson? » » Nej, det tror jag nog inte, men.
» » Seså, var nu inte klentrogen!
Namnet åter- för alltid glada, ljufva minnen för mig, om hem- met och om den lyckliga ungdomstiden, och från i dag har jag ju en ny anledning att minnas det med glädje. » Åter böjde han sig fram emot Anna och be- traktade leende det lilla, sorgsna anletet.
Hon svarade med ett svagt leende.
» Ack, den som kunde göra sig så nyttig och bli så afhållen som er kusin. » » Åh, det är ni nog också! » försäkrade herr Gylling med bestämdhet.
» Ack, nej, jag har ingen anhörig, jag! » » Nå, än kusinen då, han, som bjöd er på teatern! » » Ja, hur han bar sig åt, det såg ni, han kom ju inte ens! » Herr Gylling skrattade uppsluppet, och denna gång instämde Anna oemotståndligt.
Så blefvo de båda tysta igen.
» Vill ni inte tala om litet om er själf;? » frå- gade herr Gylling slutligen.
» Det är inte mycket att berätta.
Jag har plats på grosshandlar Yxbergs kontor, för öfrigt är jag inackorderad hos fru Holm tillsammans med flera andra, som inte ha ett eget hem. » » Det måste vara svårt för en ung flicka att bo så där bland främmande. » » Ja, nog är det tungt ibland! » suckade Anna.
De veko just af från Drottninggatan.
Anna kände en viss beklämning vid tanken på, att hon nu strax skulle skiljas från den godhjärtade främlingen.
Då frågade han ifrigt, liksom om han just fått en ingifvelse: » Hör nu, fröken, har ni inte lust att göra bekantskap med min kusin, eftersom ni ändå bor i samma hus?
Det skulle glädja henne mycket. » » Ja, jo, men hur skulle det gå till? » » Det vore då den enklaste sak i världen!
Ni kan ju göra er ärende med att framlämna bref- vet och förklara hvarför det ej kom i hennes händer.
Säg, vill ni göra det? » Anna rodnade som en ros, då hon märkte hans ifrigt forskande blick.
» Ack, svara nu ja! » — bad herr Gylling ännu en gång helt enträget, och i samma stund stan- nade de framför n:r 48.
» Bara hon inte blir ond på mig! » » Hon som är själfva godheten!
Nå, får jag ert löfte? » - Ja, ni får väl det då. » Tack, tack, det var snällt af er, och lita på, att jag snart skall besöka kusin Anna, för att höra, om ni hållit ert löfte.
Farväl, fröken; » » Farväl, herr Gylling, och tack föi er vän- lighet. » De skakade hand som gamla bekanta, herr Gylling lyfte på hatten och bugade artigt.
Så gick han med raska steg därifrån, sedan han dock först lyssnat till det försvinnande ljudet af Annas lätta steg i förstugan innanför den stängda porten.
Anna delade rum med fröken Vendia Holm, dottern i huset.
Denna vaknade, då Anna trädde in i rummet.
» Var det roligt? » — frågade hon sömnigt och vände sig emot Anna.
» Ja, förtjusande! » svarade Anna med öfver- tygelse.
» Jo, det duger att ha en kusin, som bjuder på teatern! » mumlade Vendia, och så somnade hon igen.
Men Anna låg länge och vred sig i bädden, innan hon ändtligen fick ro.
Och då hon vak- nade andra morgonen, trodde hon nästan, att hon drömt sitt lilla äfventyr.
Beviset om sanningen fann hon dock i sin klädningsficka; det var det lilla brefvet till » kära Anna » från din tillgifne kusin Karl »!
23 På aftonen dagen efter det omtalade lilla äfven- tyret satt fröken Anna Pettersson den äldre helt ensam i sitt ram med ett arbete i handen.
Hon bebodde en liten treflig lägenhet 4 tr. upp, bestående af ett rum, kök och tambur.
Allt var så nätt och prydligt i det lilla hemmet och hvarje småsak vittnade så tydligt om smak och ord- ningssinne.
Några dyrbarheter funnos ej därinne, endast ett helt enkelt möblemang och som pryd- nad på väggarne blott en mängd porträtt.
Öfver den högkarmade soffan blickade_ hela familjen Gylling emot den inträdande.
Öfverst syntes den aflidne morbrodern och hans hustru, därinun- der deras tre söner, dels som barn, dels som vuxne.
På väggen midt emot fann man fotografier af Annas föräldrar samt af henne själf som tju- guårig ungmö.
Anna var fyrtiofem år nu, och dock fann man tydlig likhet mellan henne och porträttet på väggen.
Det var samma vackra, regelbundna drag, endast ögonen ägde icke mer samma strålande glans och munnen log icke mer så gladt som förr.
Men det låg ett uttryck af stilla frid och förnöjsamhet öfver Annas drag numera, och hon syntes trifvas så väl i sin lilla värld med alla de kära ansiktena omkring sig.
För tillfället höll hon på med att montera en luft dj ' rbara gardiner, ett arbete som hon mot- tagit på beställning.
De flitiga fingrarna ilade så snabbt fram och tillbaka; då stördes hon helt plötsligt af en blyg knackning på tamburdörren.
Hon skyndade att öppna.
Därute stod en ung flicka om tjugufyra år på sin höjd.
Hon var barhufvad och i stället för ytterplagg hade hon endast en schal helt löst kastad öfver axlarne.
» Det är ju fröken Anna Pettersson? » frågade den främmande med en liten nigning.
» Ja, det är jag; var så god och stig in. » » Jag tackar. » Anna betraktade nyfiket den lilla ljusa uppen- barelsen och kunde icke förstå, hvar hon sett henne förut.
» Hvarmed kan jag stå till tjänst? » frågade hon, då den främmande synbart tvekade om, hur hon skulle begynna sitt ärende.
» Jo, här är ett bref till fröken; det kom i går morse, och som jag har alldeles samma namn som ni och bor här i samma hus, så har det af misstag kommit i mina händer.
Var god och ursäkta, att jag brutit det, jag rådde inte för för- växlingen.
» » Från Karl Gylling! » utbrast Auna den äldre i det hon tog brefvet ur Anna den yngres hän- der.
Hon läste det med synbar förvåning.
» Åh, » utbrast hon, då hon läst de få raderna, » det synes som om jag gått miste om en in- bjudning på teatern. » » Ja, » svarade den andra, » men jag var där i stället. » » Med Karl? » sporde Anna den äldre med vid- öppna ögon.
» Ja! » svarade Anna den yngre, i det hon blef röd öfver hela ansiktet och sänkte blicken mot golfvet.
» O, så lustigt, det måste ni berätta för mig, stig in och sitt en stund, så är ni snäll, det skall bli riktigt roligt att höra. » •Ni är väl inte ond på mig? » sporde Anna i bönfallande ton, i det hon steg öfver tröskeln till fröken Petterssons lilla trefliga rum.
» Ond! » utropade denna, » o, nej, visst inte.
Jag uppskattar välmeningen som om jag verkli- gen fått njuta af inbjudningen, och ni kunde ju inte rå för misstaget.
Tänk, att ni också heter Anna Pettersson och bor här i huset! » » Ja, jag bor två tr. upp och är inackorderad hos fru Holm. » » Ack, jag tyckte väl att jag sett er förut.
Vi ha ju mötts många gånger i trapporna. » Det första Anna lade märke till, då hon in- trädde i det obekanta rummet, var Karl Gyllings porträtt, som blickade emot henne, och då for en stark rodnad öfver hennes kinder.
Den an- dra märkte det och log öfver den unga flickans synbara förvirring.
Som en blixt for genom hennes hufvud en alldeles ny tanke.
Tänk, om Karl genom det lilla äfventyret skulle ha funnit sin utkorade för lifvet!
Hon betraktade pröf- vande sin nya bekantskap och fann sig allt mer tilltalad af det lilla älskliga ansiktet; så bjöd hon henne att sitta ned i soffan, och nu måste Anna utförligt redogöra för gårdagens händelse.
Så småningom öfvervann hon sin förlägenhet och hon berättade enkelt och naturligt om sina små förhållanden, hur hon öfverraskats af den oväntade bjudningen från kusin Karl, hur dagens arbete gått som i en lycklig dröm, därefter om sin ångest då kusin Karl uteblef och slutligen
IDUN 24 med hvilken välvilja och synbar grannlagenhet herr Gylling förbarmat sig öfver henne.
Anna den äldre lyssnade med stort intresse, gjorde då och då en fråga, och utan att Anna den yngre ens visste hur det kom sig, hade hon för sin nya väninna redogjort för hela sin lilla lefnadssaga.
På detta sätt gingo snart ett par timmar och Anna kände sig så obeskrifligt lycklig under in- flytandet af den äldres osökta deltagande.
Anna reste sig slutligen för att gå, men det ville frö- ken Pettersson icke höra talas om.