Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eljest skulle all stadga och konseqvens i Grundlagarnes tillämpning och, i följd deraf, allt förlitande på deras värn mot någon tillfällig partiifvers vrånghet försvinna.
Sedan vi i korthet framställt dessa allmänna anmärkningar, öfvergå vi nu till det besvarande i ett sammanhang af Hr JustitieOmbudsmannens anklagelsepunkter, som, efter dessas serskilda föremål, åligger flere eller färre ibland oss; härifrån likväl undantaget allt hvad som angår Barthelemiska fondens obligationer och KabinettsKassans dermed inblandade ansva - 91 righet, emedan dessa ämnen icke varit föremål för pröfning af Kongl. Maj:t uli StatsRådet.
Anmärkning smemorialet Lit.
A. angående några i administrativ väg vidtagna beslut, hvilka förmenas hafva hort såsom lagfrågor behandlas.
I ordningen den första är anmärkningen om det grundlagsvidriga , som Konstitutionsutskottet velat finna deri, att, sedan Rikets Höglofliga Ständer vid 1834—35 års Riksdag till Kongl. Muj:ts nådiga pröfning och stadfästelse i underdånighet öfverlemnat ett förslag till Yexellag, åsyftande egentligen att framkalla och ordna en ny kreditrörelse medelst inrikes vexlar, men äfven omfattande den länge öfliga utrikes vexelhandel, så hafva, när detta ärende blifvit för Konungen föredraget, de ledamöter af Dess StatsRåd, dem det nu anställda åtalet träffar, funnit sig böra af anförda skäl underdånigst afstyrka Kongl. Majit att godkänna detta förslag, så vidt det sträckte sig till vexelrörelsen emellan Sverige och främmande länder, om hvilken det, efter deras omdöme, tillkomme Konungen enligt 89 §.
Regeringsformen att allena förordna; i följd hvaraf Hans Majit ock förklarade sig vara hindrad att lemna sitt samtycke till förslsget i dess helhet, men likväl vilja genom nådig kontraproposition föreslå Rikets Ständer en med samma deras förslag enlig lag rörande blott inrikes vexlar.
Det må ej förmodas, att Konstitutionsutskottet låtit sig hänföras till den emot Konungens Rådgifvare i detta mål gjorda anklagelsen af förtrytelse deröfver, att de vågat i underdånighet tillstyrka afslag å något, som Rikets Ständer trott sig vara behörige att i form af lagförslag till Kongl. Majits bekräftelse anmäla.
Således torde det vara öfverflödigt att rättfärdiga denna dristighet med den anmärkning, att Rikets Ständer äro sammansatte af menniskor, underkastade, likasom andra, möjligheten att begå misstag, samt att alltså den aktning, som dem visas bör, dock icke klafver något erkännande af dess ofelbarhet, eller fordrar utaf Konungens Rådgifvare uppoffring af friheten att, när de kunna anse ett af Rikets Ständer faltadt beslut ej vara förenligt med Konungens lagbefästade rätt, då inför Honom redligen framställa denna sin öfvertygelse.
Dertill förbinder dem ovilkorligen deras i besvuren Grundlag bestämda och ytterligare genom aflagd embetsed bekräftade pligt.
Skulle det ock hända, att den mening, 92 hvilken de yttrat och på anförda, uti StatsRådets protokoll förvarade, skäl grundat, råkade sedermera alt af ett Konstitutionsutskott ogillas, så må väl icke derföre, vid en sådan skiljaktighet i meningar, den ena först yttrade böra såsom brottslig beifras.
Den egentliga frågan, i förevarande fall, angår icke sak utan form; det vill säga, att Rikets Ständers förslag till utrikes vexelstadga ännu ej var eller kunde varda föremål för väsendtlig pröfning af Kongl.
Majit, emedan det blifvit framstäldt i den ordning och efter den form, att Konungen funnit sig af Grundlagen hindrad att deråt gifva Sin höga sanktion.
Härvid bör uppmärksamheten fästas å skillnaden emellan Regeringsformens stadganden uti 87 och 8g §§.
Enligt den förra äga Rikets Ständer att gemensamt med Konungen stifta allmän Civil-, Kriminal- och Kyrkolag och att sådan förut stiftad lag ändra och upphäfva.
Frågor derom, närde i RiksStåndens plena blifvit väckta, skola, sedan Lagutskottet är vordet bordt, af Rikets Ständer afgöras, och hvad de föreslagit, öfverlemnas till Konungen , som har att antingen gifva dertill sitt bifall, eller att detsamma vägra, i sednare fallet med anförande af skälen för sitt beslut.
Den 89 §. åter innehåller, att af Rikets Ständer kunna väl väckas frågor om förändring, förklaring och upphäfvande af lagar och författningar, som Rikets allmänna hushållning röra, om stiftandet al nya sådana lagar samt om grunderna för allmänna inrättningar af alla slag; men att Rikets Ständer dock icke äga makt att i dessa mål annat eller mera besluta, än föreställningar och önskningar att bos Konungen anmälas, hvarå Honom sedermera tillkommer, att göra det afseende, som Han för Riket nyttigt finnér.
Det var under den sistnämnde af dessa Grundlagsparagrafer, som Konungens Rådgifvare funno frågan om en ny stadga rörande vexelbandeln emellan Sverige och främmande länder böra hänföras; och då ingen lärer vilja uppenbarligen förneka vigten deraf, att Grundlagar hållas i helgd, och angelägenheten, att de uti dem stadgade former för Regeringsärendenas behandling noggrant iakttagas, så bar det väl icke bort anses för ett fel, ännu mindre för en förbrytelse, att Konungens Rådgifvare yttrat i detta mål sin öfvertygelse om den gräns emellan de båda Statsmakternas områden, som Lagstiftaren bestämt för att förekomma ömsesidiga inkräktningar, i början måhända föga märkliga och afsigtslöst gjorda, men slutligen ledande till rubbning af hela Statsförfattningen.
Men, frågar man, hvilken är då skillnaden emellan föremålen för allmän Civil- och Kriminallag samt för de lagar och författningar, som angå \ 93 angå Rikels allmänna hushållning eller Regeringsärenden i allmänhet?
Denna skillnad är icke i någon bestämd och tydlig lag utstakad, och förmodligen skall den aldrig kunna utstakas a priori genom någon alla möjliga förhållanden omfattande och förutseende mensklig vishet.
Också förklarade Rikels Ständers LagUtskott vid 1809—10 årens Riksdag sig icke hafva kunnat utarbeta något förslag, som skulle bestämma allmänna kännemärken för de tvänne olika arter af lagar, hvarpå 87 och 89 §§. i Regeringsformen hafva afseende, samt alltså, då frågor uppstått om ett gifvet mål borde af bemälde Utskott eller af Besvärs- och Ekonomiutskottet behandlas, dels måst följa den allmänt rådande öfverlygelsen, att de författningar, hvilkas ämnen ej influtit i 1734 års lagbok, kunde bära namn af ekonomiska, dels ansett för ekonomiskt hvad som, ehuru i allmänna Lagen intaget, likväl synts vara af mera lokal eller tämporär beskaffenhet, hvilket lörfarande, fastän provisoriskt, vore tilläfventyrs den enda regel att följa, intill dess de grunder blifvit bestämdt uppgifna, hvarpå den i Regeringsformen angifna skillnad egentligen bör hafva afseende.
— Alt få de ämnen, som borde i allmänna Civillagen bibehållas eller upptagas, urskiljde från dem, hvilka tillhörde den Konungen allena förbehållna ekonomiska lagstiftningen, var ock en bland de förnämsta anledningarne till förordnandet af den Lagkommitlee, i hvars förslag till Handelsbalk några föreskrifter rörande vexelhandel — då ännu endast utländsk — icke förekomma, utan endast upprepas (i 4 Kap. 16 §•) ur 1734 års Lag (17 Kap. 14 §■) att om vexel är serskildt stadgadt.
Ett sådant undantag skulle väl icke hafva ägt rum, om 1734 års Lagstiftare och den nya Lagkommiteen hade, såsom nu Hr Justitieombudsmannen, anselt vexel å utländsk man och utländskt mynt kunna under lagbuden om invisningar begripas — en mening, hvilken strider mot tydlig föreskrift uti Kongl. Resolutionen den 7 Juli 1752 §. 21 och ej heller instämmer med den af andra rättslärde antagna, att ”hvad man kallar vexel” är, i alla juridiska afseenden och i sjelfva den fordrade yttre formen deraf, något belt annat än blott invisning.
Enär nu inga allmänna grunder blifvit stadgade för urskiljandet af Civillagens och den ekonomiska lagstiftningens föremål, och detta problem, hvilket Lagutskottet vid samma Riksdag, då våra nu gällande Grundlagar stiftades, förklarade vara bland de svåraste s således ännu är och måhända evinnerligen förblifver olöst, så torde, när serskilda frågor uppstå om rätt tillämpning af Regeringsformens 87 och 89 §§., sådana begrepp böra få gälla, som förut varit af de Lagstiftande Statsmakterna antagna.
Yäl fram - 94 ställes uti Hr JustitieOmbudsmannens memorial såsom ”allmän regel” det påståendet, att ”vid afgörandet af frågan, till hvilkendera Lagstiftningen ”den Civila eller den Ekonomiska ett ärende hörer, uppmärksamheten må ”fästas mindre vid den behandling ärendet förut erhållit, än vid beskaf”fenheten af det ämne, hvaruti lag skall stiftas;” men ehuru häruppå skulle kunna svaras, att, då stadgandet om utrikes vexlar hufvudsakligen måste handla om kommerciella rättsförhållanden mellan Svenskar och Utlänningar, och således stå i visst beroende af främmande Staters vexelförfattningar och förändringar i desamma, dess uppgörande också naturligast lämpar sig för den lagstiftning, Kongl.
Majit allena kan utöfva, må, under åberopande af hvad förut härom blifvit yttradt, nu endast anmärkas, att denna regels efterföljd skulle leda till ett högst äfventyrligt välde af det tillfälliga subjektiva godtycke, hvilket icke ansåge sig bundet af det äldre förstånd, som uttalat sig i en föregående lagstiftning.
De Konungens Rådgifvare, hvilka blifvit anklagade för underlåtenhet att iakttaga ofvanberörde regel, må det väl ej förtänkas, att de icke velat göra sig skyldige till ansvar för den förmätna egensinnighet, som densamma förutsätter, samt att de icke heller kunnat anse den föreslagna Vexellagen, i dess utsträckning till Vexelrörelsen öfver hela handelsverlden, allenast eller ens ”hufvudsakligen” — såsom Hr Justitieombudsmannen förmenar — ”angå rättsförhållanden emellan Svenska medborgare."
Med verkliga förhållandet är visserligen enligt Herr JustitieOmbudsmannens uppgift, att Kongl.
Yexelstadgan af den 21 Januari 1748 säges uti ingressen dertill ”vara af Riksens Ständer vedertagen.”
Men detta förhållande bevisar dock icke hvad bevisas skulle, nemligen att den ansågs för en Civillag.
Det är bekant att, under det dåvarande Regeringssättet, befattade sig Rikets Ständer med nästan alla, jemväl de obetydligaste, regeringsärender, och utöfvade äfven den ekonomiska lagstiftningen, emellan hvilken och den egentligen juridiska, eller så kallade Civila och Kriminella, då icke erkändes den åtskillnad, som 87 och 89 §§. i 1809 års Regeringsform antyda.
AtL likväl ofvannämnda Vexelstadga icke den tiden betraktades såsom en Civillag, i numera gällande mening, utan för en handelsförfattning, visar sig tydligen deraf, att den blef utfärdad, ej från JustitieExpeditionen, utan från den Expedition af Konungens Kansli, inom hvilken då behandlades alla de Regeringsmål, som nu äro fördelade mellan Inrikes-, Finans-, och EcclesiastikDepartementerna.
De förändringar i denna Vexelstadga och nya föreskrifter rörande utrikes vexlar, som i sednare tiden blifvit beslutade och kungjorda, hafva alla utgått från Handels och 95 FinansExpedilionen, samt deribland den väsendtliga Förordning af den 12 Juni 1816, hvilken varit föranledd af Rikets Ständers endast önskningsvis hos Kongl.
Maj:t gjorda framställning, att författningarne om utrikes vexlar måtte öfverses.
Vid denna behandling af frågor, rörande sådana författningar, hafva föregående Konstitutionsutskott icke haft något att anmärka.
Det var Konstitutionsutskottet vid 1840 års Riksdag förbehållet att härutinnan, likasom i mycket annat, jäfva sina företrädares begrepp, samt af egen högre vishet afgöra, att hvad med dessa begrepp och med Rikets Ständers fordom ådagalagda egna åsigter fullkomligen öfverensstämde, vöre numera så felaktigt, att det borde vid RiksRätt åtalas.
Förklaringen i denna punkt åberopas af undertecknade: Rosenblad. Löwenhj elm.
Akerhjelm.
Poppius, von Schulzenheim.
AnmärkningsMemorialet Lit. A. 2:dra punkten, angående Kongl. Maj:ts beslut i anledning af Rikets Ständers förslag till
Sedan Kongl. Maj:t, uppå JustitieExpeditionens underdåniga föredragning den 30 Maj 1835, förklarat, att, ehuru det af Rikets Ständer, uti skrifvelse af den 19 i samma månad, öfverlemnade förslag till lag för enskilda Banker så sent inkommit, att fråga om dess behandling i öfverensstämmelse 8y i Regeringsformen förfallit, Kongl.
Majit likväl ville, uppå underdånig föredragning genom Handels och FinansExpeditionen , från hvilken Expedition Kongl. Maj:ts Nådiga Kungörelse om inrättande af enskilda Banker eller diskonter den 14 Jan. 1824 blifvit utfärdad, tillse, huruvida nämnde förslag må kunna gifva anledning till ändring i sagde Kungörelse; så har Kongl. Maj:t, vid detta ärendes anmälan genom Handels och FinansExpeditionen den 4 Nov. 1835 funnit godt bifalla StatsSekreterarens och StatsRådels då yttrade mening: ”alt det icke vore lämpligt för det närvarande, att vid ofvanuppgifna förhållande med lagförslaget en serskild förnyad författning om enskilda Banker skulle i administrativ väg utfärdas; men att, när hädanefter fråga uppstode om stiftande af dylika inrättningar, Kongl.
Majit måtte i hvarje serskildt fall pröfva i hvad mån de uti Rikets Ständers underdåniga förslag innefattade allmänna grunder mä kunna tillämpas till 'vinnande af den fullkomliga säkerhet emot missbruk sorn omsorgen för allmänt väl påkallade.
Emot denna Rådgifvande åtgärd har Rikets Ständers Justitieombudsman anmärkt: att den enskildhet i lagstiftning, som dervid åsyftats, men hvilken Rikets Ständer genom det afgifna lagförslaget velat motverka, är stridande emot 8y S. i Regeringsformen, dels emedan Kongl. Kungörelsen den 14 Januari 1824, såsom af Rikets Ständer till alla delar antagen och stadfästad i 6 §. af lagen för Rikets Ständers Bank den 1 Mars 1830, jemlikt ordalydelsen i samma §. icke kunnat utan af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer gemensamt af skaffas eller förändras; dels ock emedan ett af Rikets Ständer till Kongl. Maj:ts sanktion öfverlemnadt lagförslag ej bort på det sätt antagas_, att en del deraf, styckad från det öfriga, utan Rikets Ständers bifall, i administrativ väg med den gällande lagen införlifvades.
De af Hr Justitieombudsmannen sålunda anförde tvänne omständigheter hafva ej inträffat; ty Föredraganden och StatsRådet hafva icke tillstyrkt hvarken af skaff ande eller ändring af Kongl. Kungörelsen den 14 Januari 1824 eller antagande till större eller mindre del af det förslag lill lag för enskilda Banker, som Rikets Ständer hade till Kongl. Maj:t öfverlemnat, men litlen för Riksdagens afslutande ej medgaf att, i den för lagfrågors behandling stadgade ordning, pröfva och afgöra; ej heller hafva de tillstyrkt förslagets inför!ifvande med nämnde kungörelse.
De hafva tvertom, på sätt StatsRådsprotokollet ådagalägger, yttrat dels att, under närvarande omständigheter, utfärdandet af en förnyad författning om enskilda banker i administrativ väg icke vore lämpligt, dels att pröfning skulle i hvarje serskildt fall äga rum, huruvida de i förrberörde lagförslag framställda allmänna grunder kunde vinna tillämpning.
Dessa allmänna grunder innefattade egentligen vissa financiella bestämmelser, oberoende af den juridiska delen i förslaget och likartade med dem Kongl. Maj:t förut, såsom vilkor vid oklroy för enskilda banker, föreskrifvit.
Lagen för Rikets Ständers Bank af den 1 Mars 1830 innehåller väl i 6 §., alt enskilde må bolag inrätta till bankrörelses bedrifvande, under iakttagande af hvad genom Kongl. Kungörelsen af den 14 Januari 1824 redan angående enskilda bankinrättningar är stadgadt eller framdeles af Kongl. Majit och Rikets Ständer stadgadt varder, och berörde kungörelse har på detta sätt vunnit helgd af lag; men 3:dje momentet i samma Kungörelse lemnar deremot 97 Kongl. Maj:t obegränsad rätt att pröfva beskaffenheten af bolagsreglor och utläningsreglemente för en enskild bankinrältning och att bevilja sökt oktroy, då dessa finnas ändamålsenliga.
I följd häraf har Kongl. Maj:t varit och är oförhindrad, att vid oktroys meddelande åt enskildt bankbolag föreskrifva de ytterligare bestämmelser och kontroller, som finnas af nöden till fullkomlig säkerhet emot missbruk.
Exempel på en sådan åtgärd företer det under den ty November i83ij, således sednare än lagen för Rikets Ständers Bank, utfärdade privilegium för Wermlands provincialbank j och någon anmärkning emot beslutet derom, såsom varande i strid med lagen för Rikets Ständers bank eller Kongl. Kungörelsen af den 14 Januari 1824, ägde vid påföljande Riksdag icke rum.
RiksRätten hemställes för öfrigt, om det icke förtjent motsatsen af klander, att ytterligare säkerhet för allmänheten vid de sedan sista Riksdag inrättade enskilda banker blifvit sökt och beredd genom tillämpning af de financiella grunder för sådana inrättningar, som Rikets Ständer godkänt och om hvilka intet är uti 1824 års Kungörelse stadgadt.
Förklaringen i denna punkt gäller för undertecknade: Rosenblad.
Löwenhielm. von Schulzenheim.
'3:dje punkten, angående vissa stadganden dels i Kongl.
Förordningen af den 3o Juni 1838 om Mosaiska Trosbekännarcs skyldigheter och rättigheter här i Riket, dels uti en den 13 Augusti samma är utf ärclad Ordning, rörande hvad Mosaiska trosbekännare hade att iakttaga i afseende på utöfning af deras religion och bestyret inom deras församling m. m.
Hr Justitieombudsmannen yttrar, att StalsRådets
Ledamöter tillstyrkt omförmälda författningar, sådana de blifvit utfärdade, och anser Rådgifvande åtgärderna dervid anmärkningsvärda i följande omständigheter: l:o att förklarandet i sjelfva Förordningen, det mosaiska trosbekännare dädanefter skulle i alla hänseenden ställas i lika rättsförhållanden, enligt Svensk lag, samt tillgodonjuta enahanda rättigheter och förrhåner, som Svenska undersåtare i allmänhet, utan andra inskränkningar, än Grundlagen bestämde och Förordningen stadgade, syntes innefatta än - 98 dring i hvad allmänna Lagen föreskrifver dels uti 20 kap. 8 §.
Ärfdabalken_, att den som af annan lära är ej må vara förmyndare, och dels i iy kap. y $.
Rättegångsbalkens att ochristen eller den, som af sådan lära är, att han om vittneseden en falsk och skadlig mening häfver, ej må vittna; 2:o att föreskriften i 6 §. af den serskilda Ordningen om Mosaiska trosbekännares edgång, så vidt denna föreskrift kan afse vittnesed, likaledes förändrar den i 16 §. af sistnämnde kapitel och balk för sådan ed fastställda lydelse i så måtto, som deri befintliga orden:
Vid Gud och Hans heliga evangelium_, blifvit utbytta mot orden:
Vid Gud och Hans heliga lag.
Och har Hr Justitieombudsmannen ansett i följd häraf böra antagas, att StatsRådets
Ledamöter i anmärkta delar tillstyrkt öfverträdelse af Regeringsformens 8y §. j som förmår, att Civillag ej må af någondera Statsmakten utan den andras samtycke göras eller afskaffas.
Till besvarande af Hr JustitieOmbudsmannens anmärkningar emot dessa rådslag, anse vi oss till en början böra visa, att, så väl före som efter nu varande Statsförfattning, hvarje stadgande rörande Mosaiske trosbekännare blifvit vidtaget i administrativ väg och att det hittills icke från någondera Statsmaktens sida varit ifrågasatt, att detsamma tillhört annan lagstiftning än den, hvarom Regeringsformens 89 §. handlar.
Sålunda utfärdades Reglementet för Judarne i Riket af den ay
Maj iy8a genom KommersKollegium, på Kongl. Maj:ts befallning derom, kontrasignerad af dåvarande StatsSekreteraren för handels och finansärendena Friherre Johan Liljencrantz.
Flere förklaringar öfver samma Reglemente äro sedermera af Kongl. Maj:t i administrativ väg gifne och af KommersKollegium på nådig befallning kungjorde.
Yid 1823 års Riksdag framställde Rikets Ständer, i följd af deras allmänna Besvärs och EkonomiUtskotts afgifna betänkande, i underdånig skrifvelse af den 15 September samma år, den önskan, att
Judar måtte genom allmän färjattning förbjudas att köpa fastighet på landet, samt domare vid ansvar förständigas att hädanefter icke bevilja uppbud och fasta å egendomar på landet försålda till Judar; hvarjemte Rikets Ständer i underdånighet hemställde j att de personer af Judiska nationen, som låta döpa och i Christna religionen uppfostra sina barn, måtte komma i oinskränkt åtnjutande af Svensk medborgarerätt_, och således undantagas från det allmänna förbudet emot besittning af fast egendom på landet; och blef Rikets Ständers förenämnde underdåniga skrifvelse genom Kongl. Maj:ts Handels och FinansExpedition i underdånighet föredragen. 99 Uti en vid 1834 års Riksdag aflåten underdånig skrifvelse anhöllo Rikets Ständer, att Judar, som med behörigt tillstånd till Riket inflyttat och sig derstädes bosatt, äfvensom deras barn, må äga frihet att besöka alla publika skolor samt Gymnasier och Universiteter i Riket, med vilkor, att de underkasta sig gällande skolordning och lagar.
Det är alltså endast genom framförda önskningar lill Kongl.
Maj;t, på sätt 89 §. i Regeringsformen föreskrifver, som Rikets Ständer behandlat detta ämne, och Kongl. Maj:Is tid efter annan derom fattade beslut, ehuru tillkomna utan Rikets Ständers deltagande, hafva icke förr än vid denna Riksdag föranledt till någon anmärkning från Rikets Ständers sida.
Förordningen af den 30 Juni 1838, som utgick från begreppet om den Regeringspligten att icke tillåta personers bosättning och industriella verksamhet inom landet, utan att de ställdes under landets gällande lagar och författningar, tillerkänner Mosaiska trosbekännare, födda inom Sverige, eller som, från utrikes ort inkomne, blifvil eller blifva till Svenska undersåter upptagne, samma förmån, som barn af andra i Sverige bosatta utlänningar alltid åtnjutit, den nemligen, att anses såsom Svenskar och lika med dem behandlas i alla de fall, der serskilda discjualifikationer icke genom Grundlagen eller Allmänna Lagen äro stadgade, och det skulle med största skäl kunna betraktas såsom en ofördragsamhet, den vårt lands upplysning icke gillar och Regeringsformens 16 §. icke ens tillåter, om någre undersåter, för det de bekänna sig till en viss religionslära, förnekades hvad lagarne medgifva alla.
Sjelfva uttrycket i högstberörde Förordning, "att mosaiska trosbekännare hädanefter skola i alla hänseenden ställas i lika rättsförhållanden, enligt Svensk lag, samt tillgodonjuta enahanda rättigheter och förmåner, som Svenske undersåter i allmänhet,” ådagalägger klarligen, att de undantag för personer af annan troslära än den rena evangeliska, hvarom almänna lagen i de af Hr Justitieombudsmannen åberopade 8 §. 20 kap.
Ärfdabalken och 7 §. 17 kap.
Rättegångsbalken handlar, ingalunda äro ändrade eller upphäfne genom detta uttryck, — ty enlighet med lagen är icke i strid mot densamma,— och ingen domare lärer således nu mera än förr finna sig genom oftaberörde Förordning tvekande eller förhindrad , att på mosaiska trosbekännare tillämpa de åberopade lagbuden , helst de kunna komma i fråga att användas äfven på personer af urgammal Svensk härkomst, som blifvit i annan troslära uppfödda, eller på afkomlingar af främmande i Sverige bosatta religionsförvandter.
Hr JustilieOmbudsmannens andra anmärkning, rörande ordalagen för mosaiska trosbekännares edgång, enligt 6 §. i den serskilda 100 Ordningen, få vi vördsamt anföra, att ifrågavarande trosbekännare, ehuru de varit Svenske undersåter och medborgare, hittills alltid aflagt ed med uteslutande af orden ”Gud och hans heliga Evangelium,” och med begagnande i deras ställe af uttryck motsvarande dem, som i förrberörde 6 §. äro för detla fall föreskrifva, och förnekas kan icke, alt utan en sådan iakttagelse mosaiske trosbekännares edgång vore ett tanklöst gyckleri.
Det i administrativ väg utfärdade, nu upphörda, 1782 års Reglemente för Judarne i Riket innehöll äfven en likartad föreskrift med den nu anmärkta.
Förklaringen i 3:dje punkten gäller för undertecknade: Rosenblad.
Aide punkten, rörande forum för tvister emellan Staten och Götha KanalDirektion eller emellan Bolaget och Direktionen, i följd af Kongl. Brefvet den i Fehr. 1836. Xlii 4:de punkten af memorialet Lit.
A har Hr Justitieombudsmannen, i anledning af Kongl.
Maj:ts den 1 Febr. 1836 utfärdade nådiga beslut angående forum i vissa fall för Götha KanalDireklion, serskildt emot undertecknad, Skogman, såsom föredragande, anmärkt, att som frågan om laga domstol i förevarande fall angick förklaring af i o kap.
Rättegångsbalken, och det följaktligen, enligt 19 §.
Regeringsformen, tillkommit Konungens Högsta Domstol, att den ifrågakomma förklaringen öfver lagens rätta mening, sedan fråga derom af domstol blifvit väcktmeddela, hvarå StatsRådets samtliga Ledamöter tvifvelsutan äfven hade afseende, då hemställan om Högsta