Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 85. som deraf äro beroende.
Ena domaren finner sig tillfredsställd deraf, att postponenten förfar i likhet med hvad 23 § i högstberörda Kongl. Förordning stadgar angående sättet för inteckningars förnyande, d. v. s. tillåter att inteckningshandlingen, i ändamål att erhålla postposition, uppvises vid annan Under-rätt, än den, som beviljat inteckningen, och der uppläses, åtecknas bevis härom och förses med protokollsutdrag öfver preesentatum, samt att endast detta protokollsutdrag, men ej originalreversen, iulemnas till domstolen (der den intecknade panten ligger), för att i intecknings-protokollet intagas. — Andra domare anse sig härmed obelåtna och fordra original-reversens framvisande vid den Rätt, der postpositionen begäres få ega rum.
Uti en tid af utvidgad näringsverksamhet, och då en mängd enskilda banker och penningeverk, hvilka emottaga intecknade reverser, hafva uppstått, har det ländt och skall lända till osäkerhet, då man ej eger tydlig lag, huru med inteckning rätteligen må förfaras, när inteckningshafvaren önskar eller rättare sagdt medgifver, att hans inteckning, i afseende å förmånsrätten, får nedflyttas eller, som det i juridisk term kallats, må postponeras.
— För att bereda trygghet härutinnan och enhet i lagskipningen, föreslår jag vördsamt, att 23 § i meranämnda Kongl. Förordning må erhålla följande förändrade lydelse: »Då inteckning förnyas eller, i afseende å förmånsrätt, förflyttas skall, uppvise borgenär» etc. (sedermera lika med nu gällande §:s text.) Sistförflutna riksdagens Lag-Utskott, som handlagt dylikt förslag, hade mot dess syftning ingen anmärkning, och fann endast i utsigten till mera omfattande ändringar af ifrågavarande Förordning en anledning att ej för tillfället förorda vidtagandet af denna, i enstaka fall, förtydligande åtgärd.
Men om saken i sig sjelf är rigtig, vågar jag påkalla, för dess befrämjande, så väl Höglofliga Lag-Utskottets som Rikets Ständers benägna uppmärksamhet och upplysta medverkan.
Stockholm den 26 November 1862. [{.
Motioner hos\
Ridderskapet och Adeln 1862.
N.o 86, 251 Af Friherre Fellerjvlröim.
Rudolf; angående underdånig hemställan till Kongl. Maj t om hållande af Tre årliga Häradsting i Wermland.
Med anledning deraf, att då åtskilliga rikets landskap hafva 3:ne häradsting om året, och blott de glest befolkade nordligaste ega ett sådant, men i min hemort, Wermland, hållas 2:ne häradsting årligen, vill jag, enär olägenheterna af en sådan inskränkning i tingens antal blifvit med hvarje år alltmera kännbara, föreslå en förändring, som jag tror påkallas i samma mån, som framskridandet i civilisation för— värfvat ökade anspråk på ett mera utbildadt rättstillstånd.
Häradstingens fåtalighet utgöra nemligen ett hinder i lagskipningen och föranleda en långsamhet i målens afhjelpande med slutlig dom, hvilket i oändligt många fall vållar en temporär rättslöshet och i alla händelser ett onödigtvis förlängdt och skadligt otrygghetstillstånd, Enär, såsom sagdt är, i den provins, hvarom jag nu talar, köpare af fast egendom ej gerna kan erhålla fastebref å sitt köp på kortare tid än 1J å i\ år, inses lätteligen hvilka många olägenheter, som härvid skola uppstå, till följd af Tingens hållande endast 2:ne gånger om året.
Innan fastebref erhållits, är köparen ej betryggad för börd; är således ej viss att få behålla hvad han köpt; vågar derföre icke, med nedläggande af erforderliga kostnader å jordens bruk, sköta egendomen så, som sig eljest borde; har svårighet att skaffa sig medel för köpeskillings—liqviderna m, m.
Deremot, med 3:ne ting om året, på sätt i andra lika befolkade och lifligt näringsidkande län är förhållandet, kan visshet om tryggad besittning vinnas inom 6 å 9 månader.
Jag behöfver ej vidröra gagneligheten af öfriga civil-måis hastigare slutliga afgörande; denna fördel inses af enhvar.
Må man icke mot mitt förslag invända möjligheten eller utsigten till Häradsrätternas reorganisation och förvandling till permanenta domstolar, med ordinarie rättegångsdag 1 å 2 dagar i månaden o. s. v.
Sådana mera omfattande förändringsplaner kunna ej med någon säkerhet för närmaste framtid beräknas huruvida de må blifva antagna eller icke.
En enkel och lätt vidtagen förändring, till stor fördel för orten, vore, efter mitt förmenande, om Wermland öfverflyttades ifrån raden af de landskap, 252 Motioner hos Ridder ska pel och Adeln 1862.
N:o 87. som hafva 2, till dem,' som ega 5, årliga häradsting; och vågar jag alltså härmed föreslå: att Rikets Ständer härom ville till Kongl. Maj:t göra underdånig framställning.
Stockholm den 26 November 1862. B. Cederström, (JIOIIVjo (HO' i irlili , Ii- i,. _ ■ ■ I:o 87.
Af Friherre Cederström.
Rudolf* angående förhöjning af den åt Landssekreteraren Olof Henrik Förberg beviljade pension.
Sällan torde mer verkligt ömmande och behjertansvärda skäl kunna anföras, än de äro, hvilka jag går att här andraga, till stöd för en fortsatt och ökad välvilja å Rikets Ständers sida emot Herr Landssekreteraren Olof Henrik Förberg, fordom en nitisk och högt aktad embetsman, men sedermera, i följd af öfveransträngande arbete, förlustig helsa och välfärd, urståndsatt att vidare fortfara i Statens tjenst, och med en sjuklig maka bringad till djupt armod och tärande bekymmer öfver en allt mera mörk och hotande framtid.
På sätt en härhos i tryck bifogad s. k. »ödmjuk relation» med dertill hörande »vördsam supplik» närmare innehålla, åtföljda af de utaf Herr Professor O. Glas i Upsala afgifna läkarebetyg öfver Herr och Fru Förbergs ytterligt sjukliga helsotillstånd, samt Konungens Belällningshafvandes i Upsala län utfärdade, i högst fördelaktiga och hedrande ordalag affattade tjenstebetyg och afskedsbref för Landssekreteraren Förberg, finne vi, att han, på en tid, då Staten icke bekostade aflöning åt Länsnotarien bestridt ej allenast länsnotarie- och ej sällan derjemte landskanslist-sysslorna, men äfven samtidigt dermed landssekreterare-tjensten, den han sammanräknadt i 5 år förrättadt, utan att i enskildt arfvode af ordinarie Landssekreteraren uppbära högre belopp än 400 R:dr om året, som först de tvänne sista åren ökades till 600 R:dr för året; och under fullständigt förrättande af landssekreterare-tjensten måste alltid hälften af inflytande expeditionslösen till ordinarie tjenstinnehafvaren afstås, ehuru denne icke afstod något af sin lön.
— Men under de alltför trägna och ansträngande arbeten, som tillhörde dessa befattningar, nödgades Förberg, för att kunna ega ut - Motioner hos Hiddershapet och Adeln 1862.
N:o 87. 253 komst, tillika åtaga sig och utföra enskilda uppdrag, hvilkas besörjande ytterligare hårdt anlitade själs- och kroppskrafterna.
En tilltagande svaghet och sjuklighet i cerebropinalnerv-systemet blef häraf en olycklig påföljd, som, förenad med svår värk i ryggen, hjerta och armar, yttrade sig i en tankens, tungans och handens fria bruk förhindrande sjuklig rörelse i blodcirkulationen, till hvars botande alla patientens tillgångar förgäfves anlitades och medtogos; hvarefter Förberg såg sig nödsakad att, då all arbetsförmåga syntes för alltid förlorad, söka och undfå afsked från länsnotariebefattningen, den han uti 20 års tid, under så föga uppmuntrande och lönande förhållanden innehaft.
Först året härpå undfick
Landssekreteraren i länet nådigt afsked; men med brutna helsokrafter kunde
Förberg icke dåmera på denna befordran, för hvars ernående han så ihärdigt sökt samla meriter, göra något anspråk, ehuru han af Kongl. Maj:t hugnats med Landssekreterares namn, heder och värdighet, med tour och befordringsrätt.
Vid 1853 års riksdag funno Rikets Ständer rättvist att åt Länsnotarierna anslå lön på stat, hvilken för närvarande utgör 750 R:dr årligen till hvardera.
Hade denna, nu såsom rättvis erkända förmån tillhört
Förberg under hans tjenstetid, skulle han ej blott af statsmedlen uppburit 15,000 R:dr för 20 år, hvilket belopp, med antagande af den princip, att Statens tjenare böra af Staten lönas, sy nes kunna betraktas såsom en behållen vinst för Statsverket, och hvarå räntan efter 5 procent utgör 750 R:dr, utan ock möjligen kunnat i anseende till sin oersättliga förlust af helsa och arbetskraft, sin långvariga och trogna tjenst samt totala brist på medel och utsigt för egen och sin sjukliga makas framtida försörjning, få vid afskedstagande bibehålla bela lönen, 750 R:dr, såsom pension.
Men någon rätttighet till sådan förmån gick Förberg utan sitt förvållande förlustig, enär hans förstörda helsa tvang honom söka afsked nyligen förrän den för ho nom eljest så förmånliga grundsatsen om statstjenarens behöriga lönande och pensionerande härå vann tillämpning.
Ett pensionsrum å Filénska fonden förunnades Förberg af Kongl. Maj:ts nåd, till lindring af den första nöden; och hafva Rikets Ständer, uppå enskilda ledamöters hemställan, tilldelat honom, år 1850, en pension af 300 R:dr, hvilken år 1857, till lättnad af den dyra tidens fordringar, blef med 150 R:dr förhöjd, och uppgår således till 450 R:dr om året.
Sedermera har prisstegring å lifsmedel, ved, ljus, beklädnad och många andra förnödenheter ytterligare inträffat, pensionstagaren och dess hustru vid tilltagande ålder och sjuklighet erfarit behofvet af kostsamma läkemedel och nödig helsovård, samt en oundviklig, men högst oroande skuldsättning visat framtiden i en särdeles bekymmerfull och nedslående utsigt.
Otillräckligheten af den i den ädelmodigaste afsigt beviljade pensionen faller under sådana förhållanden lätt i ögonen.
Pensionstagaren har dock, under sin styrkas dagar, gjort allt hvad af honom berott, att göra sig förtjent af det allmänna.
Hans outtröttligt omsorgsfulla maka, dotter af en i lifstiden genom grundliga insigter och aktad verksamhet högt värderad embetsman, Ofverste-löjtnanten m. m. 254 Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
N:o 88. J. M.
Nordencreutz, skulle, i händelse af mannens frånfälle, se sig med ens försatt i den mest beklagliga ställning, enär, enligt all sannolikhet, icke ens |:del af boets gäld torde kunna medelst det obetydliga lösöreboets försäljning betäckas.
Till hyresmedel saknas likaledes all tillgång, derest den i Kongl, slottet i Upsala hittills af godhet åt dessa makar förunnade bostad möjligen befunnes erforderlig för andra ändamål och icke längre stöde dem öppen; en förmån, den de icke ega sig tillförsäkrad för längre tid, än länets
Höfding pröfvar den af dem nu bebodda lokal ej för annat användande behöflig.
För betryggande af den förtjente och af olyckan hårdt pröfvade mannens ställning och hans makas framtid emot en inbrytande brist och nöd, vågar jag vördsammast föreslå, det Rikets Ständer behagade ynnestfullt förunna Landssekreteraren Olof Henrik Förberg att, helst från 1863 års början, komma, medelst pensionens höjande med .300 R:dr, i åtnjutande af ett mot länsnotarielönen svarande pensionsbelopp af 750
R:dr för hans återstående lifstid; med rättighet för hans maka, Fru Maria Jacobina Förberg, född Nordencreutz, att, derest hon honom öfverlefver, få utan afbrott eller särskild ansökning, under sin enketid tillgodonjuta hälften af sagde föreslagna statspension med 375 R:dr om året.
Anhålles om remiss till Stats-Utskottet.
M:o 88.
Af Herr Bergenstråle^ Alexander} angående ändringar i gällande Bevillnings-stadga.
Då man måste tillstå att det icke gifves någon lagstiftning, som fordrar mera bestämdhet och tydlighet än den som rörer beskattningen; — och då redan erfarenheten visat att 1861 års Bevillnings-författning icke eger denna tydlighet, utan att densamma, tvärtom, gifvit anledning till högst olika tillämpningar, beroende af individuel åsigter hos ledamöterna i de respektive Berednings-kommittéenia, — torde Ridderskapet och Adeln finna att en omarbetning af nämnda förordning är af behofvet påkallad.
Numera torde man nästan öfverallt antagit som grundsats, att hvarje Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
255 medborgare bör skatta till Staten i mån af den inkomst man har.
Att detta äfven varit lagstiftarnes mening, vid upprättandet af nu gällande Bevillnings-förordning, tyckes mig vara klart.
Men huru har man tillämpat denna mening?
Jo, derigenom att i Instruktionen för taxerings-förrättningarne införts den satsen, att, till ledning för uppskattningen af mindre lägenheter på landet, åbyggnadens brandförsäkringsvärde skall tagas i betraktande, hafva Berednings-kommittéerna på åtskilliga ställen ansett sig böra grunda sin uppskattning uteslutande på brandförsäkringsvärdet.
Men hvad gifver åbyggnad på landet för en inkomst?
Sannerligen jag kan utfundera detta; men nog vet jag, genom egen erfarenhet, att en större åbyggnad fordrar ganska betydlig underhållsskyldighet — således bestämda utgifter.
Sant är, att det gifvas hus på landet, som böra beskattas, nemligen sådana, som inbringa åt egaren verkliga inkomster, t. ex. sådana hus, som omkring städerna uppföras endast för att uthyras till sommarlustställen m. m.
Deremot borde, enligt mitt förmenande, sådan åbyggnad vara befriad från skattebeläggning, som endast bebos af egaren eller af honom begagnas för det större eller mindre landtbruk, som å stället kan vara till finnandes.
En annan otydlighet i samma § förekommer äfven, då det efter föreskriften om landtegendoms uppskattning i enlighet med dess egentliga värde, talas om att ledning dertill skall tagas af de sednaste tio årens köpeskilling.
De flesta veta troligen, huru uppdrifna dessa köpeskillingar varit på sednare tider.
Ja, man har till och med påstått att egendomar funnits, som öfverbetalats med ända till hundratusende Riksdaler.
Om nu en dylik egendom skulle uppskattas efter köpeskillingen — så skulle den, genom de granna beskrifningarne, lurade köparen icke allenast känna obehaget af denna öfverbetalning, utan äfven nödgas till
Staten skatta mera än han borde göra — om nota bene den principen skall gälla, att man bör beskattas med en viss procent af sin verkliga inkomst.
»Men» — svarar man mig — »det är ju »ej bestämdt att köpeskillingen skall ligga till ovilkorlig grund för uppskattningen.»
Detta är visserligen sannt, men jag vet att det finnes, för Statens inkomster så utomordentligt nitiske personer, att de anse detta bestämmande för det enda rätta.
Jag tror derföre att det varit bättre om denna § endast bestämdt sagdt, att egendom å landet skall uppskattas efter dess verkliga värde och att de påpekade ledningarne varit uteslutna.
Jag är beredd på att man mot detta förslag skall göra följande invändning: »Huru är det möjligt att få reda på en ouppmätt egendoms verkliga värde?»
Härpå svarar jag med en annan fråga:
Tror man verkligen, att, derest ej berednings-distrikten blifva för stora, det icke alltid finnas derinom boende personer som ega nästan fullkomlig kännedom om värdet å egendomarne inom distriktet?
Ofta har jag talat vid personer af allmogen härom och med förundran hört huru noggrann kännedom de hafva haft om öfriga sockenboars sädesproduktion, hötillgång m. m.
Om, som jag nyss sade, berednings-distrikten ej blifva för stora, är jag säker om, att Statens intresse blir ganska noga bevakadt, — om ock de nu föreskrifna ledningarne för uppskattningen blifva uteslutna. 256 Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
Jag skulle nog hafva flera anmärkningar att göra, om jag ej visste att andra motioner redan äro eller blifva väckta uti detta högst vigtiga ämne och inskränker mig nu till att endast anhålla: att Bevillnings-Utskottet, med anledning af nu framförda motiver, måtte vidtaga nödiga ändringar i gällande Bevillnings-för ordning.
Af Friherre Sprengtporten, Jaeol» Wilhel»»», angående ändringar i Bevillnings-stadgan.
Den dyrbara rättighet, som, enligt 57 § af Regeringsformen, tillkommer Rikets Ständer att beskatta Svenska folket, gör det till en pligt för representanten, att samvetsgrann! afväga sina beslut i dessa frågor, så alt den skattskyldige, i hvarje stadgande, hvarigenom hans beskattning bestämmes, må kunna spåra ett oallåtligt bemödande att omhägna hans rätt, genom iakttagande, i allt hvad möjligt är, af rättvisa och billighet vid skatternas fördelning samt tydlighet och bestämdhet, i de föreskrifter, sora gälla vid deras påförande.
Utgående från denna grundsats, har jag, med åsidosättande af alla betraktelser, som skulle kunna inledas öfver vår nu gällande Bevillnings-förordnings tendens, att ända intill en svindlande höjd uppdrifva taxeringsvärdena, i afseende å denna författnings bestämmelser i öfrigt trott mig böra framställa några anmärkningar, hvilka jag öfverlemuar till Bevillnings-Utskottets granskning, i den ordning ämnena i författningen förekomma. 3 §.
I denna §, som handlar om uppskattningen af fast egendom, saknar man ett medgifvande som åtminstone indirekt, funnits i äldre Bevillnings-förordningar, eller, beträffande innehafvarens rätt, att i sin bevillning njuta afdrag för bevisliga räutebärande skulder.
Då ett sådant afdrag icke eger rum, blifver naturligtvis följden, att den ena fastighets - Motioner hos Kiel der skåpet och Adeln 1862.
N:o 81). 25? fastighétsegaren, och företrädesvis den mest skuldsatte, får vidkännas högre skattebörda, än den andra, och derjemte att Staten, under sådana förhållanden, kommer att uppbära dubbel bevillning af samma förmögenhet; i första rummet af fastigheten och dernäst af det i fastigheten intecknade kapitalet.
Hvad som härvid är det rättsenliga faller lätt i ögonen, men då tilläfventyrs andra skäl kunna åberopas för bibehållande af det mindre följdrigtiga i det nu antagna förhållandet, öfverlemnas min anmärkning sådan den blifvit framställd, utan vidare förordande till Utskottets eget bedömande. § 4.
I sednare momentet af denna § är det föreskrifvet, att vid uppskattningen af fast egendom å landet, särskilda värden skola åsättas sådana byggnader, hvilka användas till andra föremål, än jordbruket tillhörande näringar.
Då emellertid till klassen af dessa byggnader måste hänföras bruk, qvarnar, sågar och fabriker m. m., hvilka äro uppskattade, enligt <> <§, på grund af inkomst af arbete, uppstår häraf det förhållande, att, sedan man först beskattat den del af inrättningens grundkapital, som ligger i byggnader, beskattar man dernäst produkten eller afkomsten af samma grundkapital.
För bibehållande af en sådan i dubbelt mått återkommande beskattning finnes, efter min tanke, intet skäl; hvarför den bör upphöra, vare sig derigenom, att fastighetsvärdet utlöres inom linien, eller, om det blifvit påfördt, det åsätta beviilningsbeloppet afdrages från totalsumman af inkomstbevillningen, hvilken, såsom hänförande sig till hela afkastningen af inrättningen, så väl af byggnader som rörelse, i samma mån bör minskas. 6 §.
I denna § handlas om bevillning af kapital och dernäst af arbete.
I förstnämnde afseende tillåter jäg mig anmärka, att ehuruväl det af ordalagen i §:n, äfvensom vid jemförelse med andra stadgandet) i författningen, kan slutas till att, vid beskattningen af kapital, afdrag bör ske för motsvarande skulder, detta likväl borde med mera bestämdhet uttryckas.
1 ett sednare moment af (> § uppräknas alla de rubriker under hvilka skatt för inkomst af arbete bör påföras, emellertid, och då genom ingen föreskrift i författningen Bevillnings-beredningarne äro ålagde, att i taxerings-iängderna, som likvisst äro försedda med en kolumn för anteckningar, utföra hvarje särskild inkomst-taxering under sin tillhörande rubrik, inträffar det, att all inkomstbevillning upptages i en enda slutsumma, hvilket gör det omöjligt för den skattskyldige, som kan vara beskattad under en mängd olika rubriker, att urskilja hvari felet i hans påförda beskattning bör sökas eller ens att upptäcka, om icke någon origtig debitering döljer sig under detta summariska taxeringssätt.
Om 38 § af Bevillnings-förordningen, som berättigar den skattskyldige, att 14 dagar innan Taxeriugs-kommittéeu sammanträder, få del af sin påförda bevillning, skall uppfylla sitt ändamål, och den skattskyldiges rätt att klaga icke vara illusorisk, är nödigt att rättelse i detta missförhållande eger rum. § 19. 1 2:dra momentet af denna § förekommer det, att då tvist i vissa fall Bih. till R.
Prot. 1862 A 1863. 11 Sami. 1 Afd. 33 258 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 89. uppstår om fideikommiss-rätt, innehafvaren skall ställa borgen för fideikommissbevillningens erläggande sednast inom ett år, sedan tvisten blifvit genom laga kraftvunnet beslut afgjord, samt att, om han underlåter detta, han skall böta 10 procent af fideikommiss-afgiften, hvilka böter tillfalla åklagaren.
Det är svårt att upptäcka behofvet af ett så peremtoriskt stadgande, då det är påtagligt, att Staten, vid den mer eller mindre aflägsna tidpunkt, då dom i fideikommiss-tvisten faller, bar sig öppet, om så nödigt är, göra sin fordran gällande, genom att lägga qvarstad å egendomens afkastning.
Men ännu svårare är det att utfinna rättsgrunden till ett stadgande, som ålägger förvaltaren af en fastighet, ty annorlunda kan väl innehafvaren icke betraktas innan dom fallit, att ställa borgen för fullgörandet af ett åliggande, som kan komma att vidlåda hans vederpart och icke honom sjelf, och detta under ansvarsbestämmelser, som kunna medföra ett störande inflytande å hans egen välfärd.
Jag tillförser mig, att Bevillnings-Utskottet låter detta moment ur författningen utgå. § 30.
Genom denna § är den rättigheten förbehållen den skattskyldige, att kunna meddela upplysningar om sina inkomsters och tillgångars verkliga belopp, men deremot innehåller författningen intet, som tillerkänner dessa upplysningar någon bevisande kraft.
Jag öfverlemnar åt Utskottet att fylla denna lucka.
I England, som tidigare än Sverige antagit och, oaktadt allt fortfarande, måhända icke alldeles ogrundadt, missnöje å de skattdragandes sida, sett sig nödsakadt bibehålla en inkomst-taxa, gäller, efter hvad jag tror mig känna, edgång som bevis för egna uppgifter.
Hos oss har man, och detta tvifvelsutan med skäl, uteslutit edgången i taxeringsmål; men något annat positivt stadgande måste sättas i stället, enär man väl ändå icke kan låta slumpen eller godtycket blifva de bestämmande vid skatternas påförande under hela den längre eller kortare tidrymd, då ännu en inkomst-taxa kan komma att blifva hos oss gällande.
Jag anhåller all denna min motion må blifva remitterad till Bevillnings-Utskottet, Stockholm den 26 November 1862. J. W. Sprengtporten.
N:o 90, 259 W:o 90.
Af Herr von Mruseiistjerna, Edvard, angående fyllnadspensioners tilldelande åt de före år 1858 med pension afgångne militära embets- och tjenstemän.
Vid förra riksdagen afgafs en motion, att militärer af Arméen, som tagit afsked före den 9 Februari 1858, med 30 tjensteår och rättighet till pension, skulle ingå i enahanda pensions-vilkor med dem, hvilka sedermera taga afsked och, ehuru denna motion blef af Stats-Utskottet afstyrkt och af Rikets Ständer afslagen, vågar jag ändock att vid denna riksdag framställa en motion i samma syftning, under förhoppning på ett lyckligare resultat.
Maj:ts nådiga Bref af den 9 Februari 1858, rörande fördelning å det årliga kreditivet, 150,000 R:dr R:mt, som Rikets Ständer beviljat, att i mån af behof utbetalas, till betäckande af den skilnad som kan uppstå genom en ny pensionerings tillämpning, stadgas i l:sta punkten: att pensionerna ej utdelas till andra än framdeles afgående pensions-berättigade.
Jag behöfver ej omnämna det smärtsamma intryck denna förmånsrätt uppväckte hos de pensious-innebafvare, hvilka gått ur tjenst innan den nya pensions-regleringen vidtogs.
Orättvisan emot dem, ligger alltför mycket i öppen dag, för att en vidare utveckling häraf vore af nöden.
Jag måste dock anföra, att såsom följd deraf inträffade, att största delen af dem som gjort fälttåg, fingo ätnöjas med betydligt lägre och nu mera än förr, otillräckliga pensioner, under det deras yngre vapenbroder gynnades med högre.
Väl beviljade Rikets Ständer till understöd åt behöfvande ur tjenst varande officerare, under-officerare och civila tjenstemän, hvilka deltagit i sednaste fälttåg, ett årligt anslag af 20,000 R:dr R:mt, men huru otillräckligt det var, oaf sedt att det endast kom den del af Arméens pensionärer till godo, som befunno sig i denna kathegori och som dessutom kunde styrka sitt berättigande dertill med fattigdoms—intyg, bevisas deraf, att det högsta beloppet som kunde beviljas hvarje sådan af kapitens eller högre grad, endast utgjorde i00 R:dr, hvaremot subalternofficerare bekommo 80 och under-officerare 50 R:dr,|en tillökning i den förra pensionen, svarande ungefär emot £:del af hvad deras, efter den 9 Februari 1858 afskedade yngre kamrater, kommit i åtnjutande.