Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstols protokoll för den 24 November 1846 inhämtas, att, då, i närvaro af Herrar Justitieråden Stråle, Bredberg, Engelhart, Grefve Snoilsky, Grefve Carl Sparre, nu mera Presidenten Grefve G. A. Sparre och Schmidt, detta mål är vordet till afgörande företaget, Högsta Domstolens fleste Herrar Ledamöter funno skäl icke hafva förekommit till annan ändring i Hofrältens öfverklagade utslag, än alt, enär landskamereraren, på åtal af advokalfiskals-einbetet i Kammarrätten, blifvit för tillgrepp af allmänna medel dömd, bland annat, lill tjenstens förlust, (hvilket sednare mål då ännu på Kongl.
Maj:ts nådiga skärskådan berodde) det bötesansvar, som blifvit honom i förevarande mål ålagdt, ansåges i förstnämnda påföljd inbegripet; hvilket förhållande skulle hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas, i sammanhang med landskamererarens underdåniga ansökning om förskoning af nåd från del af Kammarrätten honom ådömda ansvar; men Herrar Justitieråden Stråle och Grefve Snoilsky, hvilka ej heller funno skäl att i Hofrättens utslag, så vidt det landssekreteraren angick, göra ändring, förklarade i afseende å landskamereraren. att då, emot hans bestridande, det ej vore visadt, att den i Konungens befallningshafvandes utslag meddelade föreskrift om detsammas kungörande varit en följd af något Landshöfdinge-embetets beslut, deruti landskamereraren deltagit, och han bort kunna förlita sig derpå, att föreskriften blefve af landssekreteraren, hvilken det ålåg alt utslaget expediera, i enlighet med förfatlningarne meddelad, bemälde Herrar Justitieråd, med ändring af Hofrättens utslag, ansågo landskamereraren i detta mål icke kunna till ansvar fällas.
Omhudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
7 Sedan hos Kongl. Maj:t i Dess Statsråd underdånig anmälan om utgången af detta mål ägt rum, såsom Högsta Domstolens Heste Herrar Ledamöter stadgat, är Kongl. Majlis utslag, i öfverensstämmelse med deras mening, utfärdade under den 23 Februari innevarande år.
I redan afhandlade mål är förmäldi, att dåvarande landskamererare!! i Östergötlands län, kammarrätts-rådet Paul Roland Ferlin, blifvit särskildt tilltalad och dömd för tillgrepp af allmänna medel.
Med afseende dels derå, att begge målen angå samma tjensteman, dels oek å den svårare beskaffenheten af detta sednare samt de märkliga omständigheterna vid dess pröfning och slutliga utgång, har jag trott det vara af vigt, att åt ett sådant lagskipningsärende, ehuru icke beroende af min embetsåtgärd, bereda allmännare kännedom; hvarföre en kort framställning deraf här synes både lämplig och tillbörlig.
Landshöfdingen i ofvannämnda län, som, vid jemförelse emellan landskontorets diarier och postbok funnit, att åtskilliga under Mars med Juni månader år 184-3 beslutade bref, hvarmed 609 R:dr hanko bort afskickas, den 13 nästderpåföljde Juli ännu icke varit afsända, hade af sådan anledning till förhör å landskansliet sisi berörde dag förekallat landskamereraren och förelagt honom att sist den 15 i samma månad ej mindre aflemna omförmälda 609 R:dr, än ock redogöra för 150 R.dr 3 sk., utgörande lösen för åtskilliga från Kongl.
Kammarkollegium ankomna utslag; derefter och enär landskamereraren, å bestämda dagen, enligt hvad det vid tillfället förda protokoll innehöll, tillkännagifvit, att han då icke hade dessa medel
Iill hands eller kunde för dem redovisa, men förmodade, det han blefve i tillfälle att inom åtta dagar anskaffa beloppen, om anstånd Jemnades, Landshöfdingen, vid sådant förhållande, icke allenast förklarat landskamereraren tills vidare oberättigad att tjensten bestrida, utan ock om hvad sålunda förekommit gjort anmälan hos Kongl.
Kammarrätten, enligt hvars förordnande, efter anställd undersökning, blifvit upprättad balansräkning, hvaruti, inbegripna förr omförmälda tvänne poster å 609 R:dr och 150 R:dr 3 sk., de der redan den 8 Augusti, innan räkningen uppgjordes, blifvit af landskamereraren, jemte deponerande af 550 R:dr, inbetaide, honom till last fördes 1709 R:dr 39 sk. 1 r. banko, som han, under åtskilliga af de närmast förutgångna åren, skall för bestämda ändamål fått emottaga, mea dertill icke användt.
Sedan urskiljdt blifvit, hvilka utaf dessa medel, jemte ytterligare tillkomna 67 R.dr 8 R.
Onibuchm. Emb.-Berättclse den 15 Nov. 1847. 41 sk. 10 r., hvarför landskamererare!! ej heller skulle visat redo, borde upptagas i de Lill Kammarrätten ingående räkenskaper, och, hvad angick de öfriga till ett belopp af 909 R:dr 17 sk. 9 r., pröfningen af målet i denna del, såsom icke tillhörande Kammarrätten, är vorden öfverlemnad till Kongl. Göta Hofrätt, som, uppå advokatfiskals-embetets åtal emot landskamereraren, för bristande redovisning af sistnämnda belopp, deruti jemväl 399
R:dr af den vid landskansli-förliören anmälda post å 609 R:dr ingått, genom utslag den 19 Augusti 1845, under åberopande af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, dömt landskamererare!!, såsom beträdd med synnerlig vårdslöshet och försummelse i sin befattning med ifrågavarande medel, att derför på viss tid afhållas från förrättande af sin tjenst; fortsattes åtalet emot landskamererare!! inför Kammarrätten, der advokatfiskals-embetet, i afseende å de medel, 868 R:dr 15 sk. 2 r., hvilka borde upptagas uti dit ingående räkenskaper, slutligen yrkade, att landskamereraren måtte ej allenast förpliktas återgälda hvad af balansen kunde vara oguldet, och å densamma betala ränta, utan ock, då af balansen ett belopp stort 565 R:dr 3 sk. 3 r. skulle hafva tillkommit genom tillgrep]) och förskingring dels af de 210 R:dr, hvilka, tillsammans med de i Ilofrältens utslag upptagna 399 R:dr, utgjort den vid landskansli-förliören omförmälda post å 609 R:dr, dels af andra Kronan tillhöriga medel, derför fällas till ansvar; öfver hvilket påstående landskamereraren blifvit hörd.
Hvaruppå Kammarrätten, medelst utslag den 3 April sistlidna år, jemte förklarande, att landskamererarens anmärkning emot riktigheten af landskansli-prolokollct för den 15 Juli 1843, så vidt det upptoge, att han skall tillkännagifva sig icke hafva de efterfrågade penningarne till hands eller kunna för dem redovisa, blefve utan afseende lemnadt, vidare och beträffande sjelfva målet yttrade, att för ifrågaställa medel, såsom al landskamereraren redan inbetalda, annan ersättning icke kunde honom åläggas, än att han skulle, för de Kronan tillhöriga andelar deri, erlägga sex procent årlig ränta, räknad ifrån en månad efLer det de i landskontoret inkommit och intill dess de blifvit ersatta; och ehuru, med vitsord åt hvad meranämnd a landskansli-prolokoll för den 13 och 15 Juli 1843 innehöll, ådaealäegande bland annat landskamererarens underlåtenhet alt till vederbörande O oö afsända Länsstyrelsens liera skrifvelse!', hvarmed åtskilliga lill landskontoret inkomna och af honom emotlagna handräckningsmedel till belopp af 210 R:dr bort följa, men hvilka medel först den 8 Augusti samma år blifvit aflemnade, angifvelsen emot landskamereraren, om tillgrepp och förskingring af dessa medel, Ii.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 9 medel, vunne stöd af hans förr omförmälda lillkännagifvande vid lörhöret den 15 Juli; dock sorn han, hvilken sedermera efter hand inbetalt de innebafde medlen, hos Kammarrätten förnekat, att han något deraf tillgripit eller förskingrat, och hans yttrande vid nämnde förhör, efter den förklaring han derål lemnat, icke finge i annat fall tagas såsom bevis om föröfvadt tillgrepp och förskingring af medlen, än derest anklagelsen derom af öfriga omständigheter bekräftades, men i detta hänseende förekom, dels alt någon sådan undersökning icke ägt rum, hvarigenom kunnat uppdagas, om, på sätt han hos Kammarrätten uppgifvit, penningarne verkligen varit lill finnandes, eller om de hos honom saknats, dels ock att, fastän någon trovärdighet ej syntes kunna tilläggas hans förebärande, de i målet förekomna omständigheter likväl icke uteslöto möjligheten deraf, att landskamererare!! fortfarande innehaft penningarne, men, i den föreställning, att det emot honom af Konungens befallningshafvande anmärkta förhållande icke blefve nöjaktigt förklaradt, om ej fullständig redovisning, på en gång afgåfves för alla de medel, han då ännu hade i behåll, ansett sig berättigad att dröja med liqvid till dess handlingarne hunnit granskas, och i denna syftning låtit anslå med fullgörande af hvad honom blifvit förelagdt; alltså och då saken vore i den mån mörk och tvifvelaktig, att domaren borde följa den mening, som för den anklagade vore lindrigast, och följaktligen cj borde antagas, att landskamererare!! tillgripit och förskingrat ifrågavarande af honom emottagna och sedermera till fullo redovisade medel, ulan hans ådagalagda uraktlåtenhet, att i behörig tid och ordning redovisa dessa medel, måste hänföras till grof försummelse i tjenstens utöfning, pröfvade Kammarrätten, med tillämpning af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist, det landskamererare!), sorn jemväl af Göta Hofrätt ansetts saker lill dylikt tjenstefel, skulle i en hot straffas med förlust, under sex månaders tid, af tjensten med åtföljande lönförmåner.
Öfver detta domslut anfördes hos Kongl. Maj:t underdåniga besvär ej mindre af advokatfiskal^!!) b etet, som fullföljde sitt ansvarspåslående, än äfven af landskamererare!!, hvilken sedermera ingal' underdånig ansökning om nåd; I anledning hvaraf och då målet i Konungens Högsta Domstol den 21 Oktober sistlidne år, enligt hvad protokollet visar, föredrogs och afgjordes, Högsta Domstolens dervid närvarande Herrar Ledamöter enhälligt förklarade, det landskamererarens underdåniga besvär, enär han försummat att efterkomma hvad Kammarrätten lill fullgörande, rätteligen föreskrifvit. icke kunde Lill O O _ pröfning upptagas; men vidkommande åter advokatfiskals-embetets underdå R.
Emb .-Berättelse 1847.
^ 10 fl. St.
Emb.-Bcrättelse den 15 Nov. 1847. niga besvär, så enär landskamererare!! vore förvunnen att hafva olof!igen innehållit och vid påfordran icke kunnat framgifva, således tillgripit och förskingrat det i Kamman ättens utslå” omförmälda belopp af 210 R:dr, som han i och för t raden Bredberg, Grefve Snoilsky, nu mera Presidenten Grefve G. A. Sparre och Schmidt, utan afseende derå, att dessa medel sedermera blifvit erlagda, med ändring af utslaget, i hvad berörde 210 R:dr anginge, enligt 45 kap. 2 § SVlissgerningshalken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 29 November 1823, rättvist, rict skulle landskamererare!! mista tjernsten, vara ovärdig att vidare nyttjasj rikets tjenst och straffas med fängelse med Ijenligt arbete under ett års lid, i hvilken bestraffning vore inbegripet det ansvar, dertill han särskildt blifvit för tjenstefel ansedd saker; hvaremot öfrige Ledamöterne, Herrar Justitia'tiden Themptander, Stråle och Backman icke funno skäl att i Kammarrättens utslag göra ändring; och beträffande slutligen landskamererarens underdåniga nådansökning, yttrade Herrar Justitieråden Schmidt, Presidenten Grefve Sparre, Grefve Snoilsky och Bredberg, att de, med afseende å det mindre belopp, för hvars förskingring landskamererare!! blifvit fälld till ansvar och då han kort efter balansens upptäckt bristen ersatt, i underdånighet hemställde, att hans ansvar måtte af gunst och nåd lill förlust af tjernsten inskränkas; uti hvilket tillstyrkande Herr Justitierädet Backman ansåg sig böra instämma, enär de fleste Herrar Ledamöter funnit landskamereraren brottslig enligt 45 kap. 2 § Missgerningsbalken och 1823 års Förordning; men Herrar Justitieråden Stråle och Themptander åter förklarade, att de, som funnit landskamererarens förbrytelse ej böra svårare bedömas, än ali den kunnat försonas med ett halft års suspension från tjenst och lön, ansåge sig böra i underdånighet hemställa, att hans ansvar mätte af gunst och nåd dertill bestämmas.
I sådant skick blef målet inför Kongl. Majit uti Dess Statsråd i underdånighet anmäldt, för nådig skärskådan af landskamererarens ofvannämnda underdåniga ansökning; hvarefter Kongl. Majlis utslag under den 17 Februari innevarande år meddelades, deruti, efter uppfattning af det slut, hvarom Högsta Domstolen och dess fleste Herrar Ledamöter vid målets pröfning sig förenat, slutligen och beträffande landskamererarens nådansökning är liilkän nagifvet, alt Kongl.
Majit, i anseende till förekomna bevekande omständig heter, ville af gunst och nåd tillåta, att landskamereraren, med förskoning från den honom ådömda bestraffning, må umgälla, hvad honom i delta R.
Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847'.
11 mål lill last lage, med penningeböter, motsvarande tre månaders landskamererarelön.
Jemte det att i förra Berättelsen, pag. 7, slutligen redovises för ett af Kongl. Svea Hofrätt afgjordt, men till Kongl. Maj:t, genom underdåniga besvär a svarande sidan, hemstäldt mål, angående Konungens befallningshafvandes i Westerbottens län åtalade förfarande, i följd hvaraf, med oriktig tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 April 1810 om mildring i straffet för lägrad qvinna och uppskof med hennes bestraffning för lägersmål, verkställighet af kroppsplikt för annat brott, ådömdt en qvinna, som var häktad och hade födt barn, blifvit uppskjuten lill dess ett år derefter förflutit, ehuru i sådana fall 3 kap. 6 § Struffhalken tillåter uppskof med kroppsplikten endast sex veckor efter barnsbörden; ett olaga förfarande, som äfven tillförne vid tvänne tillfällen blifvit emot vederbörande anmärkt och beifradt *); är dersammastädes vidare, pag. 8 och följande, omförmäld t ett annat mål af enahanda beskaffenhet, deruti Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, uppå advokatfiskals-embctets åtal emot Konungens befallningshafvande i Malmöhus län, som af ofvannämnde olagliga anledning uppehållit häktade och för förfalskningsbrott dömda q vinspersonen Sophia Charlotta Ilöckerls bestraffning, medelst utslag den 13 Februari sistlidne år, ogillat berörde åtgärd, såsom stridande emot sist åberopade lagsladgande, men, då den syntes tillkommit genom missförstånd om rätta tydningen af 1810 års Kongl. Förordning, förklarat annan påföljd derför icke äga rum, än att‘Landshöfdingen och Landssekreteraren förpiiglades ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Höckerls underhåll i häktet under olaga uppskofstiden med fjorton riksdaler tjuguåtta skillingar banko, och att Höckert, hvilkens vistelseort dåmera var okänd, ansågs berättigad att i behörig ordning emot
Konungens befallningshafvande anställa talan om godtgörelse för det lidande, henne genom obehörigen fördröjda fängelsetiden tillskyndats, hvilket sednare mål likaledes, efter de af svaranderne anförda underdåniga besvär, kommit under Kongl.
Uli detta mål har numera äfven Kongl. Majit, i Dess med Högsta
Domstolen beslutade utslag af den 25 Februari innevarande år, Sig utlåtit och funnit skäl icke vara anfördt, som kunde verka till ändring i Hofrättens *) Inliämtas af Emhelsberättelsen för åren 1836 oell 1837, pag. 17 och 22. 12 R.
Enil .-Berättelse den 15 Nov. 1847. öfverkiagade utslag; hvarom, efter hvad Högsta
Domstolens protokoll för nyssnämnde dag upplyser, de dervid närvarande Herrar
Ju stiller åden Stråle, Engelhart, ISordenstolpe, Gref ve Carl Sparre, af Rolén och Schmidt sig förenat.
Ibland anmärkningsmålen i samma Berättelse förekommer slutligen, pag. 48 och följande, det inför Kongl. Svea Hofrätt af advokatfiskals-embetet derstädes anställda åtal emot Polismästaren i Stockholm B. C.
Bergman, lör det han, å Öfverståthållare-emhetets vägnar, fattat olagliga, i verkställighet gångna, beslut om förre kryddkramhandlare!! E. A.
Dölings häktande; ett embetsfel hvarför, genom Kongl. Hofrättens den 11 Juli 1845'gifna utslag, enligt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, Polismästaren blifvit dömd alt böla femtio daler silfverrnynt med sexton riksdaler 32 sk. samt ersätta det Döling tillskyndade lidande med tjugo riksdaler banko.
Uppå de häröfver hos Kongl. Majit af Polismästaren Bergman i underdånighet anförda besvär, har Kongl. Majit, genom Dess med Högsta
Domstolen beslutade utslag af den 8 nästlidne September, förklarat
Sig icke finna skäl vara anfördt, som kunde föranleda till ändring i Hofrättens öfverkiagade utslag; i pröfningen af hvilket mål, såsom Högsta
Domstolens protokoll för nämnda dag innehåller, Herrar Justitieräden Nyblaeus, Grefve Snoilsky, Grej ve Carl Sparre, af Rolén, Schmidt och Alexanderson deltagit, hvarvid Herr Grefve Snoilsky yttrat följande ifrån öfrige Herrar Ledamöters beslut skiljaktiga mening: ”Ehuru den af Erik Levander till Öfverståthållare-embetet för polisärende!' ingifna skrift, i anledning hvaraf
Döling blifvit till bemälde Embete inkallad, icke innefattar annat påslående emot Döling, än att återgälda den emottagna reversen eller fullgöra hvad han uti särskild förbindelse sig åtagit, och frågan således kunde synas vara af tvistemåls egenskap; likväl och sorn Levander under målets handläggning vid Öfverståthållare-embetet OO O för polisärende!’ sedermera emot Döling gjort bestämd angifvelse, att hafva genom svek och bedrägeri sökt förnärma Levanders rätt, och derföre yrkat, alt Döling måtte i häkte inmanas; och Döling, i målet hörd, vägrat alt återlemna skuldsedeln samt genom åtskilliga undanflykter, och deribland att reversen redan vore i tredje mans hand, sökt intrassla målet och undgå ansvar; vid hvilket förhållande Polismästaren Bergman, med afseende tillika derpå, att Döling, hvilken åtta särskilda gånger förut varit tilltalad för bedrägligt förhållande och vägran att redogöra för emottagna skuldsedlar till betydliga belopp eller deras värde, äfvensom för förfalskningsbrott, af hvilken /)’.
Emb.-Berättclsc den 15 Nov. 1847.
13 anledning han icke allenast varit inmanad i häkte, utan äfven undergått tjuguåtta dagars fängelse vid valten och bröd, hvarförutan han en gång genom domstols beslut blifvit, i brist af böter, dömd lill enahanda bestraffning för oredligt förhållande såsom ombudsman, sålunda ihärdigt fortfarit att på ett betänkligt sätt förnärma allmän säkerhet och förtroende, destomindre må i målets dåvarande outredda skick till last föras att hafva Döling i häkte inmanat, som ansvar för svek och bedrägeri kan anses icke vara i lag tillräckligen bestämdt, hvadan detsamma i visst fall blifvit af domstol utsträckt till påföljd af schavott och fängelse å fästning, samt Bergman dessutom, då häktandet beslöts, icke kunnat förutse den utgång målet vid Kämnersrätten, dit detsamma förvistes, erhöll genom Le vanders derstädes förändrade talan, hvilken inskränkt sig dertill, att Döling endast skulle sjelf infria eller utsöka beloppet af en annan skuldsedel, den Döling såsom valuta velat tillställa Levander; alltså och då Polismästaren Bergman, efter min öfvertygelse, således ej kan anses hafva saknat anledning att låta Döling i allmänt förvar insätta, pröfvar jag, m. v. rättvist att, med upphäfvande af Hofrättens utslag, Bergman från det emot honom anställda åtal befria”.
Uti en till mig ingifven skrift hade juveleraregesällen Per Eric Engman fört klagan deröfver, att sedan han, genom
Stockholms södra förstads kämmersrälls utslag den 16 Juli 1836, blifvit dömd alt, för förfärdigande af underhaltigt guldarbete, böta 133 R:dr 16 sk. banko, men Kongl. Svea Hofrätt, iler Engman besvärat sig öfver Kämnersrättens beslut, i utslag den 16 Januari 1837 funnit de anförda besvären, såsom icke inom laga tid inkomna, ej kunna till pröfning upptagas, och Kongl. Maj:t, i anledning af Engmans i underdånighet fullföljda talan, medelst utslag deri 19 December 1838 gillat Kongl.
Hofrättens berörde yttrande; hvarefter Engman, på sätt utdrag af diarium i Kongl.
Majlis Justitie-revisi&ns-expedilion den 17 Mais 1839 utvisade, inkommit med underdånig ansökning att af gunst och nåd njuta eftergift af de, genom Kongl. Majlis nyssnämnda utslag, honom ålagda böter; så hade, delta oaktadt och ehuru under liden Engman tillhörig egendom skulle vara till omförmälda böters gäldande, genom Öfverstålhållareembetets kanslis försorg, i mät lagen, men försäljning deraf fördröjd i afbidan på nådansökningens afgörande, hvilket, enligt diarii-utdraget åteknadl betyg, ännu den 14 Juli 1840 icke ägt rum, Engman blifvit den 9 derförutgångne April af Ivaline Kämnersrättens betjente, på Primarie-kämnärens befallning, gripen och i rådhushäktet insatt för att med sju veckors fängelse det ådömda 14 R.
Emb.-Berättelse dea 15 Nov. 1847. bötesbeloppet umgälla; hvarjemte och ulan afseende å en af Engman, enligt hans uppgift, hos Stadens Kämnersrätts, efter dess förändrade organisation inrättade, tredje afdelning skriftligen gjord ansökning, att af ofvan åberopade anledning genast varda från häktet befriad, fångvaktmästaren skulle erhållit skriftliga ordres, att Engman borde derstädes förblifva i sju veckors lid, då han ock qvarhölls lill den 29 derpåföljde
Maj, på sätt fångvaktmästarens derom utfärdade betyg styrkte; i anseende hvartill och då, vid sådana omständigheter, denna åtgärd, att befordra Engman till undergående af fängelsestraff, efter hans förmenande, uppenbarligen varit olaglig samt åbragt honom ett lika otillbörligt som känbart lidande, Engman, under förhoppning, alt ej mindre den eller de ledamöter af Kämnersi attén, hvilka lill åtgärden med , O verkat, än äfven de underlydande betjente, hvilka utfört densamma, derför mätte i laga ordning tilltalas, framställt det påstående om ansvar och ersättning, hvartill han trodde sig befogad, samt slutligen anhållit, att vid en blifvande undersökning få åtski 1 lige uppgifna personer såsom vittnen hörda.
Öfver denna klagan hade
Kämnersrältens tredje afdelning blifvit hörd och i afgifvet utlåtande andragit, att då Engman vid de flera försök, hvilka rättens betjente, enligt dem meddelade skriftliga ordres, gjort altafEngman utbekomma de honom år 1836, genom dåvarande
Södra förstadens kämnersrätts utslag, ådömda böter, hvilka uti rättens special allt sedermera balanserats, icke uppgifvit, än mindre, med begagnande af de flera tillfällen, hvilka honom dertill lemnats, gillat styrka, att sedan Kongl. Maj:t fastställt Kämnersrätlens och Kongl.
Hofrältcns sammanstämmande beslut, Engman hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit att af gunst och nåd njuta eftergift af ofvanberörde böter, och Engman icke heller ens föregifvit, ali Öfverslålhåliareembelets kansli, för verkställighet aT Kongl. Majlis utslag, anställt utmätning af samma böter, hvarom något lillkännagifvande från Öfverslåthållare-embelet dei förutan icke blifvit meddeladt, hade Kämnei Slätten, vid sådana förhållanden och efter anmälan af rättens betjente, alt tillgång hos Engman saknades till böternas gäldande, ansett sig ej längre kunna, ulan eget ansvar, låta vid Engmans tredska bero, utan förvandlat böterna till sju veckors fängelse, lill undergående hvaraf Engman blifvit på vanligt sätt genom Öfverstålbållare-embetets kansli befordrad; med afseende hvarå Kämnersrälten yrkat, att Engmans klagan, så vidt den rörde Rätten och dess betjente, mätte lemnäs utan afseende.
Efter det Engman, som begärt och erhållit del af detta utlåtande, uti inlemnad skrift bestridt Kämnersrältens uppgift, alt Öfverståthållare - R.
Emb.-Bcrättelse den 15 No v. 1847.
15 em betets kansli förfogat oin verkställigheten af elen bestraffning, han nödgats undergå, samt fortfarit i sitt påstående, att denna verkställighets ålgärd, på sätt fång vaktmästaren redan intygat och öfriga lill vittnen åberopade personer skulle kunna bekräfta, tillkommit i följd af Kämnersrällens föranstaltande; bade, uppå Engmans tillika gjorda anhållan, ifrån vederbörande infordrats åtskilliga af honom, lill bestyrkande af hans klagan, åberopade handlingar, deribland dels Kongl. Maj:ts oi vanberörde utslag af den 19 December 1838, hvarigenom Kongl. Maj:t förklarat
Sig finna skäl icke vara anfördt, som kunde föranleda lill ändring i Kongl. Hofrätten?, af Engman öfverklagade utslag eller till bifall af hans ansökning om återställande af den utaf honom försutna tid alt söka ändring i Kämnersrättens beslut, ej heller anledning förekomma alt sökanden någon nåd förunna; dels ett af (vänne exekutions-betjenle den 12 April 1839 uthändigadt och till Öfverslåthållare-embetcts kansli ingifvet betyg, att de, enligt ordres af den 20 näslförutgångna Februari, hos Engman sökt lös egendom till gäldande af ådömda böter enligt Kongl. Maj:ts högstberörde utslag, men att han icke ägt någon tillgång, som deremot till ringaste del svarat; dels ock utdrag af protokollet, hållet hos Kämnersrättens tredje afdelning den 9 April 1840, hvilket gaf viel handen, huruledes, efter anmälan af Primarie-kämnären, att hos Engman, hvilken genom Södra förstadens kämnersrätts ofvannämd;), af Kongl.