Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti en lios Högvördiga Presle-Slåndet vacht och lill Bevillnings-Utskottet remitterad motion , liar Herr Conlracls-Prosten Sandberg, med framslällning deraf, att afven en indirect beskattning, som drabbade öfverflöd och yppighet, blifvit försökt och ansedd formonlig, anfört: att, då Herr Prosten nu föresloge en afgifl för consumtion af bränvin, i likhet med hvad sorn egde rum efter 1812 års Riksdag, vore icke afsiglen dermed alt öka Statens inkomster, utan anledningarne dertill: att föregifvande!, det en livar som icke super bränvin, skulle med en personlig afgift fylla den brist, sorn genom en deraf möjligen förorsakad minskning i bran vins-skall skulle uppkomma, vore väl en orimlig dikt, men den blefve dock här och der trodd af de enfaldige, och den kraftigaste vederläggning deraf vore en afgift af deni, som supa; att bränvinssupandet vore ett öfverflöd, som mer än något annat åstadkomme fattigdom, och att det icke vore obilligt, om deli, som hade råd och lust att beslå sig och njuta detta öfverflöd, derför årligen med en viss afgift bidroge till den församlings fattigvård, hvaraf han sjelf eller hans barn snarast kunde komma i behof; att detta skulle utan tvifvel kraftigt verka till det goda ändamålet af minskning utaf bränvinsförtäring, enär mången skulle heldre afsäga sig bruket deraf, än skatta derför.
På grund af hvilka sålunda utvecklade, med flere anförde skäl, Motionären föreslagit:
Att hvarje mansperson öfver 18 år, som förtärde bränvin, skulle påföras en bränvins-consumtions-afgift af 24 sk.
Banco, i sammanhang hvarmed Motionären jemväl uppgifvit ålskillige föreskrifter för tillämpningen af detta förslag, hvaribland förekommer: att då consuintions-afgiften afser ett upprepad t begagnande af bränvin, så skulle deraf följa, att ett tillfälligt bruk någon enda gång såsom läkemedel eller praeservativ icke till beskattning upptages; att den föreslagne afgiften användes af Församlingarne till uppfoslian för deras fattige och vanvårdade barn, emedan bränvinssupandet är ibland arbetsklassen och den torftigare folkmängden den allmännaBili. till R.
5 Sami. f dfd, 4.
Höft. 1 2 Bevillnings-Utskottcts Betänkande, A>o 10. sle orsaken till en försummad barnauppfoslran.
Oell har Herr ConlraclsProsten Öhrnberg, inom samma Riks-Slånd, föreslagit, alt en consumlionsafgift af minst 8 och högst 16 sk. baico horde årligen erläggas af alla, som supa bränvin.
Utskottet, som, i öfvervägande tagit hvad i förenämnde hänseende blifvit anfördt och föreslaget, erkänner visserligen den goda afsigt, som derför legat till grund; men, — då oberäknad t att Utskottet i allmänhet anser sig icke böra tillstyrka någre serskilde 'utgifter för consumtionen af så kallade öfverflödsarliklar, hvartill, utom all fråga, krän vinet måste hänföras, — emot tillämpning af berörde förslag förekommer, att, derest en afgift skulle påbjudas för förbrukningen af bränvin, en dylik, för att handla eonseqvent, jemväl borde stadgas för begagnandet af vin och andre utländske drycker, för hvilka åter en beskattning, genom den införselstull de draga, redan eger runi, oeh således, om en eonsumlions-afgift derför antoges, en dubbel beskattning skulle komma att införas; hvarförutan, vid den föreslagna afgiflens påförande, det ofta torde inträffa, att personer, för att densamma undvika, icke angåfve sig för begagnande af bränvin, ehuru sådant icke destom nidre af dem inom eget hus och i hemlighet förlärdes; derifrån deras husfolk och anhörige möjligen kunde hemta anledningar lill angifvelser, hvaraf uppkomme tvedrägt och osämja bland dem , sorn främst af alla borde inbördes lefva i den största enighet och frid; och flere svårigheter derjemte vid afgiftens åläggande otvifvelakligt lomme att uppstå, såsom t. ex. då nämnde afgift skulle påföras någon, om hvilken det vore bekant, att han under loppet af året några få gånger förtärt bränvin, hvilket han deremot föregaf sig hafva nyttjat såsom medieament, och i delta fall åter, eller när bränvinet hade användts i egenskap af inedicament, enligt Herr Prosten Sandbergs förslag, befrielse från eonsumlions-afgift finge tillgodonjutas, sådant säkerligen hade till påföljd, alt de fleste, som af denna dryck sig begagnade, skulle förebära, att det allenast skedde för helsans vårdande; finner Utskottet sig böra afstyrka bifall till ofvanberörde motioner.
Af Herr Contracts-Proslen Sandberg: ”Då det förslag, som Högloft.
Utskottet här afstyrker, af mig blifvit väckt, anser jag min pligt fordra att reservera mig emot
Utskottets beslut och ytterligare anföra de skäl, hvarpå Bevillnings-Ulskoltets Betänkande, ]V:o 10. 3 min öfvertygelse är grundad, alt dess antagande skulle på folkets lefnadssätt medföra en god verkan.
Uti ingressen till motionen, har jag endast i förbigående nämnt de beskattningssystem, som förr blifvit försökta, utan att afgöra någondera» företräde.
Jag kiar visst icke något emot, om mitt förslag erhåller den utsträckning att consumlions-afgift ålägges äfven för alla utländska spritdrycker, men då bör, i min tanka, den icke betraktas såsom en inkomstkälla till Staten, ej eller lagas så minutiöst, att ett tillfälligt och sällsynt förtärande af eli, glas vin skulle beskattas, utan endast såsom ett medel alt minska öfvcr/lödet i starka drycker, hvilket väl är det förderfligasle af allt öfverflöd; och då vore det ingalunda obilligt, örn den, som vill och kan bestå sig ett sådant öfverflöd, fastän lian vid varans inköp betalar införselstullen (så vida den icke är smugglad), äfven vore pligtig att aflemna en skärf lill fattige barns uppfostran inom sin församling.
Men härvid torde mig tillåtas få anmärka: först att rådane personer äro ganska få till antalet och att de, såsom vanligen förmögnare, för en så ringa afgift svårligen skulle minska sitt öfverflöd; sedermera att de skadliga verkningarne af en öfverflödig vindrickning ännu icke synas så märkbara ej elier så allmänt utbredda, att de för närvarande påkallat något serskildt correcliv, hvilket alltid, när så inträffar, bör vidtagas; dernäst att
Bränvins-consumtionen innefattar äfven förbrukningen af rimm och conjac med dess destillerade vederlikar såsom olika slag af samma vara, och isynnerhet att jag i motionen närmast och egentligast fästat mig vid den allmänna branvinssupningen ibland både fattiga och rika, emedan den beklagligen utbreder sig öfver landets talrikaste befolkning och verkar ibland den så bedröfligt och förstörande både på dess husliga trefnad, dess sedlighet och dess bergning.
Hufvudsaklig» ändamålet är således tydligen att befordra nykterheten och förminska den öfverflödig» och skadliga bränvinssupningen; och derföre bär jag i förslaget sorgfälligt undvikit ali småaktighet vid tillämpningen, så att nemligen ett tillfälligt och sällsynt förtärande deraf, äfven om det inträffade några få gånger pä året, icke skulle till afgift debiteras.
Intet medel i béskattningsväg synes mig ändamålsenligare än detta; ty att en högre skatt på produclionen i sådant hänseende nästan ingenting uträttar, är lätt alt inse, emedan derigenom endast uppdrijves tillverkningen, för att med vinsten kanna betacka skatten, och detta äter föranleder nödvändigtvis en ökad conswntion.
Deremot har det all sannolikhet för sig, att mången skulle afhålla sig från det dagliga, tidt och ofta upprepade eller öfverflödig» supandet, om han för detsamma skulle blifva i mantalslängd 4 Bevillnings-Utskottels Betänkande, N',o 10, serskildt antecknad och i sin Debetsedel finna sig serskildt påförd en icke för hög, men ej eller för obetyd lig afgift, hvartill han åskådligen ser orsaken, och den han, till sin egen båtnad, när han vill, kunde slippa.
Och att de personer, som detoagtadt, vilja bibehålla, eller såsom ynglingar antaga denna skadliga vana, årligen lemna något
Lill uppfostran af socknens fattiga barn, hvilka, åtminstone på landsbygden, ej sällan härstamma från dem eller deras vederlikar, innefattar ingalunda någon obillighet.
Såsom skäl till afstyrkande har man anfört ”att ett sådant stadgande ”skulle föranleda till fiscalisalion och angifvelser, samt derigenom åstadkomma oenighet och osämja ibland de personer, som borde lefva i största ”enighet och frid,” hvilket man tvifvelsutan ansett för det vigtigasle hindret emot förslagels antagande.
Må man litet närmare undersöka saken.
Jag vill icke här åberopa den vanliga vederläggningen, att detta skäl bevisar för mycket och således intet, ty om man anser den möjliga angifvelsen af en förbuden gerning vara ett större ondt, än sjelfva gerningen, så borde ingenting i den borgerliga lagen förbjudas eller med afgift beläggas.
Men, som sagdt är, delta vili jag icke åberopa, utan antager deremot att den Lagstiftning, som demoraliserar folket och motverkar Statens högre ändamål, är förkastlig; och härvid kan man då med allt skäl fråga, om icke de hittills gällande krog- och bränvinsstadgar, som föranleda och uppmuntra supningen, långt mera förderfva tänke- och lefnadssättet; — om icke dessa tusende gånger mer åstadkomma split, osämja och tvedrägt inom familjerna, samt trätor och slagsmål emellan vänner och bekanta, än ett stadgande som går ut på att minska förtäringen af den retande och upphetsande drycken?
Äj husfadren förståndig, så skulle han, genom den föreslagna stadgan, blifva föranlåten, att beveka barn, tjenare och husfolk att afhålla sig från en supning, som är både onödig oell skadlig, och den man tillika skall skatta för.
Är han deremot sjelf slaf af bränvinsbegäret, skulle både hans egen påtagliga fördel, och en förståndig hustru, kanske också barnen, beveka honom att strida emot sitt förderfvade begär, om icke för annat åtminstone för att slippa skatten, och alt aflägga sin skadliga vana innan det blir för sent.
Korteligen, inom hushållen, på vägar och stigar och vid sammankomster har man i sanning långt mindre att frukta för oenighet och osämja af hvad här föreslås, än af det förhållande, som nu eger rum.
Ehuru Högloflige Utskottet erkänt den goda afsigten, så beklagar jag dock högeligen, att man förbisett förslagets egentliga syftning och det sätt för dess tillämpning, som motionen både uti 3, 4, 5 och '7 momenten och i slutanmärkningen antyder.
Här är ju icke fråga om någon Stats-inträd, utan endast Bevillnings-Utskottets Betänkande, R.-o 10, 5 om en sedlig Communal-stadga, hvars handhafvande således i främsta rummet åligger församlings-slyrelsen.
Men för att gifva den mera allmänlighet, en eftertryckligare vigt och större ordentlighet vid efterföljden, har jag ansett den böra ingå uti en allmän Förordning, samt afgiften emot en viss procent för besväret, debiteras af Häradsskrifvare!! och uppbäras af Kronofogden0).
Här skola således icke eller, enligt hvad motionen uttryckligen innehåller, aldrig någonsin komma i fråga några angifvelser eller ftscalisationer, som behöfva i laga ordning bevisas, emedan sådant icke medför några böter, ty ingen egentlig skatteförsnillning
Sr begången.
Hvad som föreslås är helt enkelt: att den, som efter hvad allmänt bekant är, vanligen super bränvin, erlägger årligen 24 sk. banco tili Socknens uppfostrings-cassa för fattige barn: den deremot, som efter hv^d i allmänhet är kändt, icke super bränvin, är fri ifrån en sådan afgift, antingen han tillhörer nykterhetsförening eller icke: den, som afsäger sig det vanliga bruket, men ändå fortfar dermed och sådant bbf allmänt kändt, äfvenlyrar ingenting annat än att derföre blifva debiterad, antingen vid BereduingsComitéen eller nästa mantalsskrifning.
Stånde det dock honom alltid fritt att sedermera, när han vill, skilja sig vid både supningen och skatten derför.
Om någon consumtion likväl skulle ske i hemlighet, utan att blifva debiterad, är ju dervid icke den ringaste fara.
Den blir i alla fall mycket mindre än den offentliga, der supbröderna uppmuntra hvarandra till omåttlighet.
Rätt långt kan den icke drifvas i det fördolda utan att dess verkningar blifva synbara, ej eller rätt länge fortsättas, förrän den blir bekant och äfven kommer lill Kyrko-Rådets eller Församlings-slyvelsens kunskap.
Ändamålet skall dock vinnas; en minskning i den skadliga förbrukningen åstadkommas.
Man kan väl invända , att när debiteringen sålunda skall verkställas efter Socknemännens ompröfning och vittnesbörd, härvid är spelrum för godtycket; men samma förhållande eger ju rum vid påförandet af nästan all bevillnings-afgift lill Slaten, och det i en ännu högre grad.
Man skall ju på Ed och samvete pröfva en annans uppgift på inkomst och förmögenhet; man skall bedöma dagakarlens arbetsförmåga och fattigdom m. m., *)
Au det ingalunda år hvarfen olagligt eller otillbörligt härmed besvära Kronan^ Tjenstemän, bevises derutaf, att enahanda åligganden förut åro dem föreskrifne i afseende på andra slags afgifter, hvilka icke eller tillfalla Staten utan församlingen, såsom: böter för uteblifvande uppgift till mantalsskrifning, saköres-medel, stämmoböter, snöplogs-penningar m, fl, — och dessutom föreslås hår ersättning för deras ökade möda. 6 Bevillnings-Utskollcts Betänkande, N.o 10. hvilket allt både är vida vanskligare att känna, än om någon plägar supa bränvin, oell ett misstag derutinnan föranleder en långt större orättvisa, än om någon hemlig branvins-cansument skulle bir ett eller annat år undslippa consumlionS-afgiflen.
I samma mon, som man vid alla småaktiga fiscalisationer och enskilda angifvelse!- i detta hänseende alldeles icke justei' någon uppmärksamhet, och enär afgiften erlägges till en barmhertighetsinrättning for socknens egne fattige barn, är jag nästan viss på, att äfven härigenom skall hos folket utbildas en heders- och rättskänsla, så att man för en så lumpen penning icke vill fördölja eller förneka sin consumtion, utan antingen frivilligt erlägger afgiften derför, eller ock, hvad ännu bättre är, lika frivilligt upphör med densamma.
Hvad slutligen angår den farhågan, att, då det medicinska bruket af spirituösa droppar fritages ifrån afgift, de fleste, som begagna bränvin, skulle föregifva alt det skedde för helsans skull, är hvarken så vigtig ej eller så grundad att förslaget för den orsaken skull bör förkastas.
rIy först och främst fortgår alltjemt upplysningen med sina bevis, hemtade både af vetenskapen och erfarenheten, om bränvinets sannskyldiga verkan på menniskokroppens helsa och välmåga, och den tränger sig mer och mer in på allmänna öfvertygelse!!; så vida nemi. den ej allt för mägligt motarbetas af en bränvins-lagstiftning, som talar ett annat tungomål.
För det andra är det temmeligen säkert att åtlöjet skulle i allmänna omdömet snart utmärka bränvinssuparen, som ville föregifva vidhållandet af sin skadliga hvardagssed föranledas af omsorg för helsan.
Det vigtigaste härvid är fördenskull: att, örn Lagstiftningen ålägger en dylik afgift pä de skäl, som ofvan antydda åro, så hafva Statsmaklerne offentligen förklarat den allmänna bränvins-consumlionen såsom en osed, ett missbruk, en skadlig vana, den de äldre böra aflägga och framförallt ungdomen aldrig vänja sig vid, hvilken offentliga förklaring i denna stadgade afgift, synbar på debet-sedlarne och alltjemt framstående för folkets ögon, skulle vara af en ganska betydlig inflytelse på det allmänna tänkesättet.” Af Herr Contracts-Prosten Nibelius, som ansåg att det i Prosten Sandbergs motion åsyftade ändamål kunde vinnas genom följande stadganden: l:o. i årlig consumtions-afgift betalas 12 sk. af hvarje mansperson, hvilken annorlunda, än som medicament nyttjar bränvin och cognac.
Afgiftens erläggande vidtager vid samma tid som skydds-afgiftens. / Bevilliiings-Utskottels Betiinkandej N\o 10. 7 2:o. alla manspersoner, som debiteras för skydds-afgift, debiteras afven för denna consumtions-afgift, så vida de ej vid mantalsskrifningen afsäga sig bruket af ifrågavarande drycker; 3:o. den, som för det löpande året ej blifvit debiterad för denna consumtions-afgift, erlägger för samma år ingen afgift, änskönt han äfven skulle beträdas med att under den tiden nyttja bränvin eller cognac; men debiteras vid nästföljande mantalsskrifning för nästa år, utan afseende på om lian då afsäger sig bruket af en eller begge af dessa drycker; 4:o. efter enahanda grunder, som bär ofvan blifvit bestämda, beta las i årlig consumLions-afgift af 24 sk. af hvarje mansperson, sorn, hemma eller för betalning borta, nyttjar viner eller utländska spirituosa; 5:o. dessa consumtions-afgifter, som af Kronofogde uppbäras jemte kronoulskylderne, aflemnas efter förrättad uppbörd till den Comité, som hvarje församling för delta ändamål inom sig utsett, och användas, efter sockenslämmobeslut, till bestridande af församlingens gemensamma utgifter. STOCKHOLM.
Tryckt lios A. G. Hellstin, 1840.
Bevillriings-Uliikottets Betänkande, N:o 11. t N:o 11.
Aut. till Exp. Utsi. den i Maj, 11. 9 f. tn.
Betänkande, i anledning af sä väl Kongl. Majds Nådiga Proposition, angående Cur hus-afgift ens fortfarande, som Herr Möller hjelms, Axel, i ämnet väckte motion.
TJti Nådig Proposition af den 8 riästlidne Februari, (införd i i:sta Sami. usla Aid., under N:o 24) hvilken ifrån samtlige Riks-Stånden blifvit till Bevillnings-Utskoltet remitterad, bar Kongl. Majit, jemte meddelande, att, då den al Rikets Ständer, vid sisla Riksdag, till fortsatt utgörande beviljade årliga afgift till Veneriska smittans hämmande och utrotande, endast blifvit för en viss tid bestämd, eller att utgå från och med år i835 till och med det år, då innevarande Riksdag slutas, men af inkomne uppgifter från Serafimer-Ordens-Gillet ådagalädes: ali vid samllige Läns-Lazaretten och Curhusen i Riket, med undantag af clet för Stockholms Län, inkomsterne, beräknade för fern år, eller från och med år i833 till och med år i83y, i medeltal årligen utgjort, af Curhus-afgiften »20,181 R:dr 36 sk.’5 iv, och af öfrige inkomster blott 24,5?
1 R;dr 33-sk. 1 r., eller tillsammans i44>7^3 R:dr 26 sk. 6 r.; att utgifterna för begge dessa Inrättningar tillsammans uppgått till 124,458 R:dr 5 sk. 10 r. årligen; att i Stockholms Län, der något Läns-Lazarett icke finnes, utan patienterne från Länet, enligt träffad öfverenskommelse med äDirectionen öfver Serafimer-Lazarettet, derstädes emottagas, Curhus-medlen för året, enligt sist insända redogörelse, utgjorde R:dr 8 sk., och att utgifterna vid samma Läns Curhus uppgingo lill 5,064 R:dr 5 sk., allt Banco; att således inkomsterna vid Läns-Lazarellen och Curhusen, om Curhus-afgiflen skulle upphöra, utgjorde ett högst obetydligt belopp emot utgifterna vid samina Inrättningar; att desse sjukvårds-anstaller, i saknad af Curhus-afgiflen, eller annan deremot svarande inkomst, omöjligen skulle kunna ega bestånd, samt att af den, under senare åren, genom vidtagna förbättringar och nedlagde kostnader å Hospitalen i Riket, i betydlig mon anlitade Hospitalsfonden, ingalunda mer något understöd kunde meddelas Läns-Lazaretten, hvilka det dessutom, jemlikt Kongl. Brefvet den 10 October ij65, åligger Länens invånare att på egen bekostnad anlägga och underhålla, utan att desse alltså ega någon egentlig rättighet till bidrag från Hospitalsfonden, Mih. till K.
St. Prot. 1810.
5 Sami. 1 Afd. 5 Iläft. 1 B e vill ning s ■ Utskottets Betänkande, N:a i r. hos Rikets Ständer föreslagit följande beslut: a') att den så kallade Curhus-aPeiffer fortfarande skal! af hvarje mantalsskrifven person, med högst fem och minst en skilling Banco, utgöras intill utgången afdetår, då näst härefter infallande Riksdag slutas, samt inom hvarje
Län af dess Commit terade bestämmas till det belopp, lika för alla betalande, att erforderlig tillgång vinnes, både för Lazarettens och Curhusens behof, hvartill afgiften må gemensamt användas; och b') att äfven styrelsen och förvaltningen af Lazarelten och Curhusen inom hvarje Län må fortfarande blifva gemensam.
Af de inom Riks-Siånden, i anledning af Kongl. Majus ofvannämnde Nådiga Proposition, afgifne flera yttranden, inhemtas: alt olika åsigter i ämnet sökt göra sig gällande, i så måtto nemligen, att, enär inom vissa Län flera Curhus äro anlagde och Länet deladt uti serskildte Curhus-District, det blifvit yrkadt, att afgifterne från districten borde ingå till de serskilde Curhusen och icke till den allmänna administrationen för hela Länet, emedan, då erfarenheten visat, att Härader finnas, hvarifrån sällan någon patient till Curhusen försändes, invånarne i dessa Härader syntes vara berättigade till partiel nedsättning i afgiften och ej skyldige bidraga till underhåll af något annat Curhus, än det, till hvilket de äro indehlte; att Härader, allt för långt aflägsna från Residens-orten, må vara berättigade att, oberoende af Länets gemensamma LazareLt och Curhus, hvarför sig, förse sig med denna inrättning, när de sådant vilja och kunna tillvägabringa; att, då inom några Län finnas flera Curhus med serskild styrelse och förvaltning fö»; hvarje, samt vissa district blifvit bestämda för hvarje Curhus, icke blott cn så beskaffad serskild styrelse borde fortfara, utan densamma äfven blifva öfverlåtet, att inom det fastställda beloppet af nämnde afgift på personen närmare få bestämma, hvad deraf skulle utgå, svarande emot districlets behof, och således den afgift, som af hvarje district utgår, detsamma ock uteslutande tillgodokomma; att i stället för det uti Kongl. Propositionen, momenten Litt. a och b förekommande ordet ’
Län” må begagnas ordet ”District”, emedan Län finnas inom hvilka n:ne Curhus är© inrättade, och medlen möjligen kunna dragas till det Curhus, sorn i Läns-Res;deas-stadea finnes; samt slutligen, att fortfarandet af Curhus-afgiften blifvit bestridd, af den anledning, att, sedan Ständerna åtogo sig berörde afgift, skola de af Staten ans lagné medel, till belopp af emellan 5o å 60,000 R:dr Banco å 6:te Hufvud-Titeln, af Kongl.
Oi dens-Gillet så förvaltats, att de antingen helt och hållet eller till större eller mindre del frångått Landels Lazaretts-Inrältningar och Carlius. Bevillnings-U(slottets Betänkande, IV:o n.'
3 Efter tagen kännedom, så väl af de lill Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition hörande handlingar, som de ifrån Riksgälds-Contoret Utskottet till— handakomne Berättelser om revisionen af Curhus- och Lazaretts-räkenskaperne för Länen, har Utskotlet inbemtat, att den i riikenskaperne under åren i83/f, 1835, 1836 och 183^ debiterade Curhusafgiften, sedan afkortliingarne afgått, i medeltal för ett år utgjort circa i o.5,ooo R:dr, samt att, enligt Kongl. Sundhets-Collegii uppgifter, Curlms-inrältningarne, utom Mili— tär-sjukhusen, under nedannämnde år varit begagnade af följande antal sjuka, nemligen: eller, i medeltal för hvarje af förenämnde år, 2771 personer; hvaraf följaktligen visar sig, att sju ka n la le t under dessa år varit högre, än medeltalet för åren 1827, 1828, 1829 och i83o, som, efter afdrag för Mi 1 itär-sjukhusen, utgjort 2733 personer.
Och som Revisions-berältelserne ilrån Länen dessutom utvisa, alt i allmänhet
Curhusinrättningarnes fonder eller behållningar ännu äro så obetydlige, att, för desse inrättningars vidmagth »Ilande, fortfarande understöd, åtminstone tills vidare, synes oundgängligen nödigt, oberäknadt de årliga bidrag, som af Curhusrnedlen måste användas för Lazarelten, af hvilka, enligt hvad högstberörde Nådiga Proposition jemväl innehåller, åtskilliga äfven behöfva utvidgas och förbättras, för alt upp-fylla deras bestämmelse och motsvara ortens behof; så, och då, efter nu gällande grunder, Curanstalter obehindradt få inrättas på ett eller flere ställen inom Länen, efter behof och öfverenskommelse, och det i öfrigt åligger Läns-Committerade att tillse, det Curhusafgiften, som synes böra utgå lika för alla betalande inom hvarje Län, blifver, i mon af hvarje inrättnings behof, behörigen fördelad och använd, till förekommande af den olägenhet för sjukvården på det hela, att brist yppas på ett ställe inom samma