Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Olädjande att omtala synes detta intresse numera äfven börja vakna hos qvinnorna.
Sålunda utgjor- des å ett nyligen hållet större sammanträde inom Arendska stenografföreningen härstädes de närvaran- des antal till en tredjedel af qvinnor.
En af dem deltog ock ganska lifligt i diskussionen.
Stenografien tränger allt mer och mer fram, äfven inom afiärsverlden, och redan nu hafva de qvinliga kontorister o. d. företräde, som äro hemma i steno- graf !.
V i vilja derför råda unga qvinnor, som be- höfva arbeta sig fram, att lära sig denna konst.
Det är ock ett intressant-studium.
et svaga könet » — så lyder ju ordet; erfarenheten har lärt mig, att det finnes få fraser, som så litet hålla streck i det verkliga lifvet, när dess bistra allvar visar tänderna.
Det finnes en motståndskraftig seg- het hos qvinnan, som är starkare än styrkan, och som kan bli en makt, för hvilken vi i vördnad blotta våra hufvud, när den paras — som så ofta är fallet — med en sund och ädel moral.
Detta föll mig ovilkorligen in att säga, när jag slog mig ned att skrifva Kerstins historia.
Hon läser icke mycket, den goda Kerstin, och » det lärda bokvettet », som hon uttrycker sig, är ej hennes sak.
Men skulle hennes klara, blå ögon tillfälligtvis falla på dessa rader, skulle hon vara den första att — hjertligt skratta åt dem.
» Kors, hvad herr John börjar gentilt och förnumstigt, » bruste bon ut, och hennes hvita tänder glänste till i ett leende.
Jag har aldrig hört någon menniska skratta så mycket som Kerstin — så mycket och på samma gång så naturligt.
Jag tror, att hon skulle kunna skratta vid sin egen graf.
Detta klingande, högljudda löje, som alltid ligger till reds på hennes läppar att vid minsta anled- ning brista lös, har något af ett sprudlande källsprångs bullersamma friskhet uti sig, och äfven när det kommer som allra mest omoti- veradt — ty medgifvas måste, att det ibland kommer grufligt omotiveradt — så förefaller det dock aldrig störande.
Man känner, att det kommer direkt från hjertat, ett stort, naivt hjerta, som icke funnit bättre sätt att ut- trycka sig.
Hon har röda kinder, Kerstin, blomstrande som en vinterfrukt, och ögon, som lysa af lefnadsmod; en stor, stark, välväxt kropp, den hon för med en viss omedveten qvinlig behag- fullhet, som minner om fin dam, sä » fattig torparunge » från landet hon än är, som hon sjelf plär uttrycka sig.
När hon kom till mina föräldrars hus, var hon tjugu år.
Hon fick med ens — berättade hon sjelf — en oemotståndlig lust att komma ut och pröfva på lifvet; den grep henne, som hon stod och gick, och den lemnade henne ingen ro vare sig natt eller dag.
Beslutet var snart fattadt, och handling och beslut voro ett.
Hon packade samman sitt timliga goda — det rymdes allt som allt i ett ganska måttligt knyte — och så drog hon bort från sin fat- tiga fäderuebygd, hem och » bekantingar » och kom till » staden ».
Som sagdt: ödet var henne bevåget, och hon behöfde ej länge söka sig om efter bröd.
Min mor tilltalades af hennes friska uppsyn och humör, och hon städslades som piga i vårt hem.
» Käraste frun, » sade hon på sitt breda landsmål, » inte kan jag mycket än af de här fina stadssysslorna, men god vilja har jag och hufvud på skaft och krafter, som förslå, och så går det väl bra med resten, när kunska- perna kommer. » Och god vilja hade hon och bra gick det.
Ingen var så läraktig som Kerstin, ingen så tjenstvillig och föga öm att taga uti.
Gick det henne till en början emot någon gång i hvardagssysslornas vexlande bestyr, tog hon saken lugnt, skrattade och beredde sig till ny dust.
Och när det så småningom gick, gick allt bättre och bättre, genljöd hela huset af hennes munterhet som af en glad sång.
På det viset dröjde det ej heller länge, förl- än hon var min mors favorit; och fast än hon min sann aldrig sjelf glömde, att hon var » piga » och » torparunge från landet », blef hon hälft behandlad som medlem af familjen, allas skydds- ling och allas vän.
* * * Några år gingo och jag blef student.
Jag tillbragte nu mina terminer vid universitetet, men vände under ferierna alltid hem till huf vudstaden och de mina.
Kerstins oföränder- ligt glada och oföränderligt blomstrande ansigte var mig icke minst kärt att för hvarje gång se åter; den första helsningen från hemmet var alltid hennes, der hon mötte mig och min tunga kappsäck vid stationen, min tunga kapp- säck med böcker och drygt gods, den jag sjelf knappast förmådde lyfta och den hon med ett gäckande skratt fick ut från expeditionen och behandlade, som hade den varit en påse fjäder.
Stor var derför min förvåning, när jag en jul, då jag kom åter, fåfängt spejade efter henne vid stationen.
Var hon sjuk eller hvad stod på?
Jag tog emellertid ett stadsbud och kom hem.
På mina ifriga frågor fick jag ett svar, som var egnadt att än ytterligare förbluffa mig.
Kerstin var gift 1 Kerstin gift — Kerstin och erotik — det var en sammansättning, som föreföll mig så befängdt komisk, att jag ovilkorligen brast ut i ett gapskratt.
Och detta så oväntadt och plötsligt!
Icke en rad i de många brefven, som hemifrån sändts mig under terminen, hade beredt mig derpå.
Men ej dess mindre var saken ett faktum, som ej stod att borträsonera.
Såsom en gång lusten att vandra ut i verlden kommit öfver henne plötsligt lik en tjuf om natten och ej lemnat henne någon ro, så hade nu äfven kär- leken slagit ned i hennes hjerta — en bomb, en blixt från klar himmel som tände det i en eld och låga, de der ej af väntan visste.
Och så kom hon en dag att stända inför min mor; det friska ansigtet sken af löje — som alltid.
Något mindre vanligt och vigtigt bar hon dock på hjertat, ty hon, Kerstin, som aldrig känt hvad bryderi ville säga, tummade nu förläget sin förklädessnibb och hade svårt att finna orden.
Efter en kort tvekan kommo de dock, burdus och rakt på sak: » Frun; jag är kär i Eriksson, och nu ska ' vi gifta oss! » Och så ett klingande skratt till punkt och besegling.
Eriksson var vedhuggare och gårdsdräng, en beskedlig, menlös karl med lingult hår och skäggstubb och ett par fromma ögon.
Egent- ligen var han ett stort barn, som icke rätt förstod att ta ' vara på sig sjelf, en slarfver,
tion ske å närmaste postanstalt, — Bidrag från alla områden för qvinlig verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida af papperet bör för hvilken krogen och glaset lade oöfvervin- neliga försåt.
Gång efter annan stöp han i backen för fienden, fick bannor och förmanin- gar af min far dagen derpå, grät (långa kar- len!)
och lofvade bot och bättring — upprik- tigt och af hjertat menadt.
Fick så förlåtelse för den gången och — gick bort och syndade pä nytt.
När han efter en af sina » olycksdagar », som han sjelf kallade dem, kom upp i köket, vardt Kerstin barsk i synen att skåda och stoppade genast leendet i kjortelsäcken.
» Ni är ett kräk, Eriksson, som inte kan hålla er ifrån det usla bränvinet, och ni borde inte få se hederligt folk i synen.
Att ni inte skäms vara karl och inte kunna ta ' vara på er! » Men den stackars Eriksson tar på sig en sä olycklig min och ser upp på Kerstin med sina blå, vattniga ögon, trogna och beundrande som en pudels och med ett uttryck af så löj- ligt undergifven förtviflan, att Kerstin partout ej längre kan hålla skrattetinne.
Och han ber: » Söta, snälla jungfru Kerstin, hon, som är den enda, som har något hjerta för en fattig syndare, hjelp mig hos grosshandlarn, för nu kör han mig bestämdt på porten.
Han har varnat så många gånger — ack, ack — och jag blir olycklig den här gången, jag vet det.
Det blir min död, och jag får aldrig möra träffa och se er, jungfru Kerstin, ni, som är den enda, som.
» » Se så, Eriksson, » af bryter hon, vänder honom om och skjuter honom ut genom dör- ren, » jag skall se till hvad jag kan göra.
Men kom i håg, att han bättrar sig och blir menniska, för annars så.
» Och sju och sjuttio resor blef hon så den arme syndarens böneman inför min far.
Och ur detta förhållande af naiv beundran på ena sidan och beskyddande moderlighet å den andra sprang till sist kärleken fram med ens.
Och så talade den öfver Kerstins röda läppar inför min bestörta mor: » Han är en slarf, Eriksson, och ett kräk till karl.
Men jag tar honom ändå, och med Guds hjelp gör jag menniska åf en, för det ä ' inte något ondt uti honom, stackare. » Och med den energi, med hvilken hon satte alla sina beslut igenom, blef icke förlofningen mera än månaden äldre än bröllopet.
Kerstin flyttade ur köket och ned i den torftiga kammaren till sin nu mera herre och man.
Hon grät, när afskedet togs.
Det var första gången någon hade sett Kerstin gråta.
» Tack för all kärleken! » snyftade hon.
Sju år ha gått sedan dess.
De ha varit ett lif af missräkning och bitterhet för Kerstin.
Han var och förblef en stackare, hennes Eriks- son, oförbätterlig och ohjelplig, trots de starka händer, som stödde houom.
Han föll och restes upp och föll igen — i oändlighet.
Han föll för sista gången i fjor — utanför krogdörren.
Det kostade hans rygg, som bröts, och hans lif.
De buro honom hem, qvidande och plötsligt nykter.
Kerstin mötte tåget i dörren; hennes röda kinder, ännu lika blomst- rande röda, blefvo hvitare än snön.
Hon för- stod allt.
Hon bannade ej.
Hur kunde hon banna nu.
Hon låg på knä på golfvet vid hans säng och grät heta tårar öfver mannens smut- siga hand.
Hon bad, bad: » Käre, käre Eriksson, du får inte gå ifrån oss, du får inte gå ifrån oss, inte, käre, käre.
» användas och marginal lemnas.
Men Eriksson kunde inte stanna längre.
Der hann icke läkare till, förr än han var död.
det är så mycket att sköta i ett landthushåll, så måste man väl gripa sig an.
Huru länge det skall räcka, har jag aldrig tid att tänka på. » » Men, kära barn, hvad har du då för göro- mål?
Du har ju fullt upp med tjenare och behöfver ju endast lemna fram hvad som skall vara. » » Der sade tant det!
Det är just det der ' lemna fram ', som aldrig tar slut.
Knappast har jag satt mig ned, förr än någon kommer i dörren: frun, nu skulle jag be ' att få det, och nu skulle jag be ' att få det. » » Har du lust att gå med mig, » sade den vördnadsvärda gamla damen med ett blidt le- ende, » så skola vi göra en rond i mitt hus och se efter, hvad som är oordentligt, efter som jag alltid har godt om tid? » » Åh, så tant säger!
Visst vill jag gå med och se, huru ordentligt allt är.
Men det är väl skilnad på en - gammal erfaren husmor och en nybörjerska som jag. » » Visserligen, kära barn, men mycket beror äfven här på metoden.
Sedan du sett, om allt är sä, som det bör vara, skall jag lära dig den Jag hoppas många gånger få se ditt glada om du vill. » ansigte åter, Kerstin, och höra ditt skratt » Ja, tack! » svarade den lifliga lilla frun.
klinga.
Och (Je båda fruntimren genomvandrade kök, skafferi, visthusbod och väfkammare.
Öfver- allt den största ordentlighet och renlighet!
» Nåå? » frågade den gamla damen, då de åter Under drifVan.
sutto på sin plats.
» Tant, lär mig! » svarade en ödmjukt bed- » aflfct, jande röst, och en liten täck hand med de båda blanka ringarna strök smekande den erfarna Ji^ ©en fiefiEårnSt mitt fvpetta éucflat.
: gamlas.
Denna hade också en gång varit slät och fin och hennes ringar lika nya och blanka.
•£åiacjf a / t vintetn uti not2en \ Nu var den skrynklig och ringarna matta, nötta till blott hälften af hvad de varit.
Men i st. f. ungdom och fägring talade den liksom hela trötta ^tincfoimu till v * afc gestalten om ett helt långt lifs allvar och väl 3 * - tij.
* a / Hop till Tkamantet, fullbordade arbete.
(^tviat / fcanSe tfifartS oclv c^tanna^ Man såg och kände, att det gråa håret var 91Xen- med fta / u) a, ?IV&lt;XMCL liantet.
en hederskrona.
Enkelt och vänligt svarade hon: 9TLen.
j-aa- vet: j; a * t 6j« {|ua fiai^a, » Först och främst en bestämd plats för all- ting, så man slipper att gå och söka hvad oÄuSc) 3e 3ocfi å t fitommo-fc gtj; t&gt;a; man skall hafva.
Sedan en någorlunda bestämd ÉBEomtwofc, bom till fiå-fctfce tuJe-fc tid och ordning för de löpande göromålen.
Och kanske framför allt annat: omtanke samt att i god tid räkna ut hvad som bör ske, så man icke behöfver springa och brådska i sista stund, vet: en » m A våtme emedan då både man sjelf och andra få gå &lt;£ö » e-t u p p 2em uti tåfcafcj många onödiga steg.
öc-fa.
&lt;W nubb - uat feafXt ocn ÖMlictt, » Men jag skall taga ett par exempel, så du ShZombtta, pPx&gt;t * f !iCjpfc nua, •uåt.afc.
förstår mig bättre.
» Om du skall sätta upp en väf, så kommer jungfrun och ber dig om garn, när hon skall oja al månget men bHobmne, varpa.
Du går och lemnar fram det, utan att &lt;£tJ; i) ctA lioEc) fi-te3t btelnet 6$vep: tänka på lim till stärkelse, och följden blir, att Silombtta &amp; un.3e Set 3e * inne- — du knappast satt dig, förr än du blir besvärad JCä / tCeH- vatm 3at fifx&gt;tt •Berto^oe *!
med att stiga upp och lemna henne dylikt.
Det är således redan två gånger du gått.
Efter Jacques.
några dagar kommer jungfrun och begär svep- sked.
Du går för tredie gåugen och lemnar möjligen äfven skedkrok.
Så behöfvas väf- Metod.
spjälor till varpningen.
Det blir fjerde gången, solf blir femte och väfsked sjette.
Sedan den Vid Iduns första pristäfling belönad med blir iträdd, kommer jungfrun för sjunde gången hedersamt omnämnande.
och ber dig om skytteln.
Nu tycker du det » jjgl^varför är du så sällan ute och går i friska kan vara nog sprunget på vindskontoret för luften? » frågade ett ståtligt gammalt den väfven, men så återkommer väfverskan för åttonde gången.
Hon hade glömt spännaren.
» Läser du så mycket? » » Nej, kära tant, jag har så mycket att göra, » Hvarför inte sjelf lemna fram alltsammans på svarade en liten glad, blåögd fru, som nyss en gång?
pelsat af sig och slagit sig ned i en beqväm » Eller, kokerskan kommer och begär fram gammaldags länstol.
bruna bönorna, som skola vara till middag, » Tänker du fortfara så hela lifvet igenom? » emedan de måste sättas på litet tidigt för att » Inte har jag tänkt så der djupt in i saken.
hinna blifva färdiga.
Efter en stund kommer Jag gifte mig med en landtbrukare och när hon och begär sagogryn etc. till soppan.
Du Jag träffade Kerstin i går.
Hennes skratt ljuder ännu lika bullrande friskt, hennes ögon lysa, hennes kinder ha icke blekts.
Hon är gjord af någon outslitlig materia.
Ty nog har lifvet slitit henne, det må hvar man veta.
» Ungarne skrika efter bröd; jag är kråkmor, som skall skaffa, » säger hon.
» Un- garne » äro fyra.
Icke svälta de någonsin, icke frysa de och icke ha de något att klaga.
Kerstin klagar aldrig — det är klart — hon bara arbetar och skrattar.
Men så får hon ock arbeta och taga nappatag med lifvet, som skulle förlama mindre offervilliga armar och offervilligt hjerta.
Hon är större och starkare i det tysta obe- märkta, denna fattiga fåkunniga qvinna, än de store och starke, som hofvera sig och prisas inför all verlden.
Manuskript, som ej antages till införande, återsändes, så vida porio bi- fogas.
säger förtretad: kunde inte Karin begärt det på samma gång, så jag fått sitta i fred!
Mycket sant, men det är ju du sjelf, som sagt till, hvilken mat det skulle vara, kunde du då inte opåmint lemnat fram till det andra, när hon kom och begärde det första.
Du vet ju lika väl som hon hvad det skall vara. » » Det kan nog tant hafva rätt uti, när det är en, som skall hafva alltsammans; men tänk med fotogen, som jag alltid vill fylla på sjelf, så ingen olycka händer: husjungfrun kommer då, köksan då och ladugårdsjungfrun kanske långt fram på förmiddagen, och der får man springa och tvätta sig för hvarje gång. » » Lilla barn, säg till, att när du kommer ut på morgonen, skola alla lampor, som behöfva fyllas, stå på dordet bredvid skafferiet och du gör dem i ordning på en gång, så är det gjordt med ett besvär. » » Men det kunna de aldrig lära sig att komma ihåg, vet tant. » » Låt bara den, som icke har sin lampa der, blifva utan olja den dagen, så svarar jag för, att de nog skola komma ihåg sig. » » Det har jag verkligen inte tänkt på, » sva- rade den lilla frun helt förvånad.
» Ja, ser du, der hafva vi just felet, » svarade den gamla och klappade den rodnande kind, som lutade sig fram emot henne.
» V i frun- timmer handla i allmänhet blott för stunden, tanklöst och utan riktig plan, och derför hafva vi ständigt en mängd små bestyr, som upptaga vår tid och irritera vårt sinne.
Det är en ständig oro att glömma något, som gör oss nervösa.
I st. f. att sätta oss ned några mi- nuter och lugnt öfvertänka hvad vi skola göra, så verkställa vi genast hvad som faller oss i sinnet.
Jag mins, när jag en gång var hos en bekant och satt en timme på verandan, huru jag slutligen blef uppmärksam på, att frun i huset så ofta gick i skafferiet, som låg bred- vid, men det var ändå ett rum till emellan köket.
Jag beslöt att räkna gångerna och ehuru det var många redan innan jag började, så räknade jag dem till 24 på den tiden.
Hade hon t. ex. tagit sockret att söta soppan med i en kopp e. d., så hade det gått med en gång emot att gå flere, om det blef för litet.
Någon sak kan man taga med sig in på samma gång man tar ut en annan eller flere på en gång.
Saken är den, att man äfven i det lilla skulle söka ordna och handla mera planmessigt än man gör både på landet och i staden.
Följ- den skulle blifva samma ordning med långt mindre oro och besvär.
Vår tid skulle räcka till icke allenast för de dagliga bestyren, utan äfven till en promenad ute i det fria för att stärka vår helsa, och först och sist: vi skulle få mera tid och ett lättare sinne till att säll- skapa med man och barn. » Moster Stina.
Brefkort till tant Anna.
Af förbiseende kom jag i mitt förra bref att ute- glömma de personers namn och adresser, hvilka jag är öfvertygad skola med största beredvillighet mot- taga och till bästa användande befordra de bidrag, stora eller små, som en eller annan intresserad möj- ligen kan känna sig manad att lemna till det stor- slagna företag af sann menniskokärlek, som fått namn af Asylet Pauvres Honteux.
Jag skyndar härmed att godigöra min försummelse: Fabrikören G. Lagergren, Stora Badstugatan 48 A.
Enkefru H. Fineman, Drottninggatan 9.
Fröken Hilda Dahlman, Smålandsgatan 8.
Hastel.
Ouido.
Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 öre pr 4 - spalt.
Stora teatern återuppförde i onsdags Siegfrid Sa- lomons komiska opera » Diamantkorset ».
Den tal- rika publiken fick här tillfälle återknyta bekantska- pen med en af sina gunstlingar, fröken Vendela Anderson, hvilken uppträdde i sin gamla glansroll och skördade entusiastiskt bifall, men — ledsamt nog — endast för att på samma gång taga afsked af huf- vudstadspubliken.
Hennes återgifvande af samma roll om söndag torde vara hennes sista uppträdande härstädes.
Som bekant kommer fröken A.
att för framtiden bosätta sig i Köbenhavn.
Dramatiska teatern har under veckans lopp bjudit på ej mindre än tvänne pjeser af Goethe, nämligen det nätta stycket » Syskonen », i hvilket en ung skå- despelare hr Skånberg ej utan framgång debuterade, samt det djupt gripande sorgespelet » Clavigoa.
Ti- telrollen i det senare stycket utfördes af hr Palme, hvilken dock ej lyckades hålla sig i jembredd med hr Hillberg som Carlos.
Sistnämde skådespelare hade här fått en roll, i hvilken han hade tillfälle att utveckla hela rikedomen af sitt konstnärskap.
Särskiidt vilja vi framhålla hans spel i fjerde akten, der han formligen ryckte åskådarne med sig.
Ingen älskare af gedigen dramatisk konst borde försumma att se detta äkta klassiska skådespel.
A f de öfriga med- spelande fyller fröken Sandell som den beklagans- värda Marie Beaumarchais bäst sin plats.
Bedan nästa måndag är denna teater färdig med ett alldeles nytt program, bestående af Ernst Lund- quists 1-akts-bagatell » Småflickor », der hufvudrol- lerna Lizzie och Eva innehafvas af fru Hartman och fröken Sandell, samt Kiellands 4-akts-lustspel » Bettys förmyndare », i hvilket flere af denna teaters bästa förmågor uppträda.
Femte symfonikonserten gifves i morgon å Stora teatern och lofvar att varda af synnerligt intresse.
Programmet upptager följande kompositioner, alla af Mozart: Konsertaria, sj unges af fru Carolina Ostberg och hr Salomon Smith, konsert för harpa och flöjt, utföres af hrr Lang och Österman, konsert för pianoforte d-moll, spelas af kapellmästaren K. Henneberg, samt Jupitersymfonien.
Vasateatern har med sin senaste nyhet » Lille Karl » gjort ett val, om hvilket man med skäl kan säga, att det för teaterns egen skull varit bäst, om det aldrig skett.
Spelet var också på ett eller par undantag temligen underhaltigt.
Pjesen har redan efter ett par tre uppföranden strukits och detta med rätta.
En Parsifalafton gifves i qväll för andra gången i den ståtliga Sveasalen.
De, som ej bevistade den förra, hvilken gafs den 8 dennes, böra ej försumma detta tillfälle.
Under den nitiske kapellmästaren A.
Hallens skickliga ledning utföres af en betydligt för- stärkt orkester förspelet till Wagners » Parsifal », vidare » Frestelsen » ur samma operas andra akt och » Långfre- dagsstämning ;&gt; ur dess tredje.
Samma stycken utfördes förra gången och detta på ett sätt, som gjorde utförandet till en verklig triumf för den framstående anföraren och hans från skilda håll samlade kapell.
D e nyss- nämda musikstyckena gifvas som illustrationer till ett synnerligen intressant och anslående föredrag af d:r Carl von Bergen öfverl Richard Wagners dra- matiska dikt » Parsifal ».
Föreställningen i afton in- ledes i anledning af kejsar Vilhelms frånfälle med Richard Wagners » Kejsarhymn » samt » Marcia fu- nebre » af L.
von Beethoven.
Fröken Alma Hultkrantz, den unga framstående sån- gerskan, gifver nästkommande onsdag den 21 den- nes konsert i Hotel W 6 ' stora sal.
En Hfsuppgift.
&amp; j,et var en besynnerlig och retsam lätja, som kommit öfver pendylens visare i dag, tyckte fröken Berner.
Hon hade, i afvaktan på att kloekan skulle bli sex, suttit snart en half timme på sin post vid fönstret, der reflexionsspegeln var anbragt, och haft sin uppmärksamhet delad mellan denna, stickstrumpan, det uppslagna nya testamentet, som låg framför henne på bordet, och pendylen der borta öfver soffan.
Och ändå visste hon så säkert, att hennes brorson Erik icke skulle komma en minut vare sig förr eller senare, än han sjelf hade bestämt i brefvet, ty han var punktligheten sjelf.
Det tjenade till ingenting, hvarken att titta utåt gatan eller att se på klockan, det visste hon, men hon kunde icke låta bli.
Ibland läste hon ett par verser i Romarebrefvet, men hennes tankar ville icke följa med, och hon hade icke sin vanliga makt öfver sig sjelf i dag: eljes då hon af en eller annan anledning var förströdd under läsningen af Guds ord, brukade hon vredgad gripa om sin slappa tanke med två jernhårda, senstarka armar och rista honom, tills hans motspänstig- het var krossad, så att han kufvad och lydig följde hennes vilja som en hund.
Men i dag —!
Hon hade icke ens kraft att känna blygsel och samvetsqval öfver sin svaghet.
När hon läste orden: » Godt är dig, att du äter intet kött eller dricker intet vin, ej heller något der din broder stöter sig på, » öfverraskade hon sig sjelf med att hela tiden, medan hon läste slut på kapitlet helt mekaniskt, sitta der och tänka på, om Erik fortfarande vore vegetarian, som då de sist träffades för ett par månader sedan, och om han ännu vore lika ifrig för goodtemp- larsaken.
Men nu knäpte klockan till sex, och en fin, skär rodnad bredde sig öfver den gamla frökens vissnade kinder, hon kastade en blick i reflexions- spegeln, och nu såg hon honom komma ett stycke nere på Götgatan, bara några alnar från hennes port.
Han gick raskt som vanligt med uppknäpt våröfverrock och cigarr i munnen, och ögonen spelade omkring åt alla håll, som de alltid brukat.
Nu vek han af in i porten.
Fröken Berner reste sig, slätade med två fingrar till sitt gråsprängda hår, drog ett djupt ande- tag för att få bugt med sin hjertklappning, som kändes ända upp i halsen, och gick ut i tamburen för att öppna.
Men hon lät honom ringa först, hon ville icke visa, att hon suttit och spejat efter honom.
Deras helsning var hjertlig, men utan några varmare utbrott.
Han gaf henne ett dugtigt handslag, klappade henne på armen, frågade litet slentrianmessigt, hur det stod till, och steg sedan utan krus in och slog sig oombedd ner i gungstolen.
Och då hon svarade på hans frågor, kom det något nästan blygt och mjukt i hennes eljes så sträfva och kalla röst.