Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon hade för första gingen varit i Ensspa och i i t w viiiide nu till sitt hem i Tuuis, alldeles iippfylld af det rn8rkviirdip hon sett.
Hennes mor, sorn hela tides legat sjuk i hytten, s&amp;g jag först vid landstigningen.
Då dottern förde mig till henne, sade hon: ~ L i i i s a liar talat så mycket om en.
Staninar iii i Goletta, sk kom ändtligen och halsa p % oss !&gt; - Jag tackade för riinligheten, men sorn det skepp, hvilket jag &amp; made medfölja till Svarta hafvet, e f t e ~ all beräkning maste afgå redan dagen darpk, trodde jag mig icke kunna komma i tillfälle att efterfölja inbjndningen.
Detta var hela vår bekantskap.
S&amp; knapphändig som dan var, tyckte jag mig ej kunna draga fördel zlf den under de dagar jag gick och förgäfves viintade pil mitt fartyg.
&gt;Vi ha aniiu en.
timme till middagen,, sade frii F. » Skola vi inte gå ut och besöka några judiska familjer?
Det kunde kanske roa er att se dem i deras storstass.
Nu hålla de niimligen påsk som vi, och då satta de alltid på sig det, basta de ha. » J a g samtyckte ined glädje, .och snart befunno vi oss i Nuova Goletta, dar en stor del judar bo.
Vi behöfde icke klappa på, ty mer än en dörr öppnades, nar vi passerade, och många vänliga stam- mor halsade fru F. valkominen till sitt land igen.
Vi koinino först in till en ståtlig, något äldre .dam, hvilken presenterades som frn Ka- muna.
Hon hade ett par klara, kloka och vanliga ögon, och nar jag erfor den hjärtlighet, hvarmed hon halsade främlingen valkoininen i sitt hus, förstod jag, att österländsk gästfrihet icke as ett tomt ord.
Den människa, som råkade träda in öfver hennes tröskel, var för henne ingen likgiltig främling, det kunde man se.
E t t rätt stort sällskap var församladt.
Vi satte oss ned i kret- sen och bjödos genast ph osyradt bröd och vatten ur en lerskål, hvilken gick från mun till mun.
På arabiska börjades iiii ett lifligt frågande och svarande, och fru F. måste berätta en.lie1 del on1 sin resa.
J a g begagnade mig däraf för att taga sällskapet i närmare skärskådande, Uppkrupna på divanerna, med fötterna i strumpliisten under sig, sutto man och kvinnor, ocli deras rika Österländska drakter stucko bjärt af mot rummets enkla möblering och de bara, nyktra vaggarna.
Mannen voro vackra, men kvinnorna - med undantag af värdinnan - kornmo icke skönhetsidealet synnerligen nara.
Alla voro de klädda på samma siitt som araberna i dessa trakter äro, men i dag utveck- lade de en särskild lyx .af dyrbara tyger.
Naniien buro turbaner och långa kaftaner samt dar ofvanpå en kappa af mjukt kläde i klara fgrger, hvillien, under gåendet, kastas öfver den ena axeln och dra- peras ungefKr som de romerska togorna.
Det ar en utmärkt vacker och klädsam dräkt, som ovillkorligen gör mannens rörelser lugna, hans hhllning full af värdighet.
Detsamma kan omöjligen sägas om kvinnornas dräkt, ty denna ser närmast ut son] om bararinnan gjort en så förhastad toalett, att hon glömt taga -- kjolarna på sig.
I sjalfva verket tyckas inan och kvinnor ha bytt dräkter: de förre uppträda i kjolar, de senare i byxor.
E t t par Iivita bomullsbenklader, rynkade och tillknutna vid knäna, en hvit chemise med langa tyllarmar saiiit en rakt skuren sidentröja - helst af skrikande färg - utan armar, det a r den ju- diska och arabiska kvinnans hela dräkt.
Men som tröjan är så kort,
att den framtill nätt och janit skyler inagen och baktill icke racker till att sitta ph, sh kan man tanka sig, hvilken misslyckad figur en korpulent matrona - korpulenta bli ined h e n alla Evas döttrar f detta klimat .- skall göra, när hon tungt och med bred girig van- drar frani på en gata.
Det ser så osköxt, s t löjligt, at, att inan med undran måste fråga sig, hur en kvinna kuiinat uttänka och en man gilla en sådan utstyrsel.
Men nar kvinnorna siitta sig ned i sin van- liga ställning, med benen uppdragna under sig, d % försriniier en god del af det osköna i dräkten, och man förstar, att denna och deras lefnadssätt stå i naturligt samband med hvarandra: begge i r o berak- nade på ett stillasittande lif inom fyra saggar, alis icke p % ett upp- trädande utoirIhus.
Då gör ocksh den egendomliga liufvudprydnad, de gifta kvinnorna bära, en god verkan.
Denna består af ett högt, styft horn - en pappform öfverdragen med svart sammet och betiickt med tjocka guldbroderier - hvilket, ned eii lutning bakat, hvilar p % hjässan och uppbär den i rika farger och utsökta mönster broderade livita silkesslöjan.
E n underlig hnfviidprydnad i alla fall och bra besvärlig att hålla på sin plats!
Vi hade icke suttit länge, förrän viirdinnan genom fru F. fr %- gade, oin jag ville se en judisk brud.
P&amp; mitt jakande svar, sköt hon tofflorna på fötterna och drog tröja11 ihop öfver bröstet.
Vid af skedet begQfvades vi med stora hjul af osyrad deg, littrdt Bakade, odi med d ' essa på armen beghfvo vi oss af.
Fsu Kamfina loerattade, att hon med anledning af högtiden g i f ~ i utstjrsel t i t en Eattig, judisk flicka., att vigseln hade försiggitt dagen förut och a t t det \ - ar brud- paret i dess nya hem vi nu skulle få se.
Vi kommo in på en stor rymlig g h l ined en brunn i midten.
Rundtoinkring stodo dörrarna öppna till srniiltigenheter, bebodda af fattiga judar.
Vår ledsagarinna visade oss en af dessa dör ra^, och vi stego in.
Till höger pk en träsoffa, betäckt med en matta, satt bruden.
I sin uppkrupna ställning, med det rika, gyllene hornet ' pk liufviidet, en tröja af gliidbrokad och en massa an " hängande kedjor och piifasta smycken, liknade hon icke så litet en indisk gudabild, och den prusi- kande staten i hennes dräkt stod i olöslig dissonnans till riiininets tarfliga inredning.
~ o ' n var bara barnet.
- t ~ c k t e s icke rara mer än en femton å r - och fast man vanstallt henne med ett fingers bredt svart streck öfver ögonbryn och näsrot samt doppat hennes fingerspetsar i henna, så var hon dock mycket söt.
Hon steg upp och räckte blygt kinden till kyssning.
Darpk bar hon fram dadlar ock ett glas h i t, stark likör, lirarpt vi alla '
skulle läppja.
Men ännu fattades det viktigaste i förplägningen.
Bast det var fingo vi se bruden, vig soni en katt, böja sig ned och krypa under den stora himmelsängen, Iivilken var husets förnämsta möbel och upptog en stor del af rummet.
Då hon lyfte upp täcket för att krypa dit, s&amp;,g jag till min stora hapnad, att herrskapets skaf feri och handkammare befunno sig därunder.
Den unga matmodern var redan val lieininastadd i sitt obekväma förrhdsrum, ty ögonblicket därefter kom h o n tillbaka och räckte oss ett par hjul af osyradt bröd.
V i voro ju redan väl begåfvade ined sådana, men detta fick ej hjälpa, och d % jag icke ville shra gammal sed samt i synnerhet icke bedröfva denna lilla söta brud, mhste jag bryta af ett stycke och siiiaka p % välfägnaden.
Men icke gick det utan inre protester!
Sedan lion fullgjort sin husmoderliga skyldighet, kröp bruden p&amp; nytt upp på soffan, såg ytterst förlägen ut och tog icke sina ögon frbn golfvet.
sMen hvar ar brudgummen?
w frågade jag intresserad.
brudgummen, lian st %r jii har,, blef svaret.
J a g tyckte det blef mörkt i rummet på en gång.
Jag hade tagit för afgjordt, att det var brudeiis far, detta gamla grå- skägg med den tandlösa niuri ' nen.
som stod bredvid och såg så stolt ned på den lilla prinsessan.
, Finner ni det inte afskyvardt ?~ frhgade jag fru F. .Ål1 nej, vi äro här så vana vid detta slags äktenskap.
Flic- kan a r fattig och behöfver en försörjare, det %r hela saken.
Om brudgummen är gammal eller ung, det betyder vid hennes år icke mycket, och lian blir nog en god man.
Kan i; i s e de röda prickar, hon liar p % arniar och kind?, » J a, jag har länge undrat, livaraf de komma., wNåvii.1, det ar märken efter den tortyr, som livarje judisk kvinna liar genomgår före bröllopet, och som ni ser, har hon inte gjort sig mindre besvär för brudgummen därför att han a r gammal. » » E n tortyr?
Hvad vill det saga ?w, Jo, så kan det nog kallas.
Kort före bröllopet låter nämligen bruden rycka ut hvartenda hudhkr på sin kropp.
Så fordra smak och gammal sed.
Visserligen gör det ondt, men nar det anses vackert, så - ja, ni vet nog, hvilka dårar vi kvinnor äro?, Jo, jo, det visste jag nog, och det stack mig i hjärtat, att jag icke på den nordiska kvinnans vägnar kunde bedyra motsatsen.
» Men det rader hars, fortsatte fru F., sett om möjligt annu afskyvärdare bröllopsbruk.
Denna brud liar icke beiöft underkasta
sig det, ty hon ar hullig nog anda, meii r a r sa inte a r förh&amp;ilandet, sätter inan bruden helt enkelt p&amp; gödstis ?.
:) D N behagar skiinita., alldeles inte.
Det ar rena sanni~gen, livad jag berättar.
Nan stänger in flickan i ett ruin, s&amp; litet ittt hon med nöd kan röra sig, och sedan stoppar - ja, ursakta, det %r just siitta ordet - foj$ar man mat i henne både natt och dag, tills hon blifvit rund nog att uppfylla den judiska skönhetens fordringar!
Uoder Eva, hvilket arf liar du icke gifvit oss!
Hvilken rent af vansinnig fhfänga har du icke nedlagt i vart blod!
J a g kände, att jag rodnade öfver dina döttrar, nar jag hörde beskrifningen p % denna krassa förberedelse till lifvets största högtid, och mina blickar sökte ovillkorligen brudgummen.
Han hade onekligen, om någon, behöft genoingh en sådan behandling; men att döma efter hans giingliga ge- stalt, tyckes manneu icke nedlåta sig till dylika konster för att be- haga sin ~ b a t t r e hälft.
~ Omkring 20 miniiters väg frin Goletta, ute i sjalfva hafsbandet, låg fru F: s villa.
Det r a r ett stort, bekvämt hus, inredt till ' hiilften pk europeiskt, till hälften pk österliindskt satt och oidnadt ined en mycket säker och god smak.
E n egendomlig pragel erhöll0 dc mycket Iiöga rummen af de väggbonader, soni ersztte taflor hos oss.
Diis fiinnos bkde lättare vgfnader och tyngre broderier, men det egen- domliga i anordningen var, att bonadern~ aldrig Iiiitigde vertikalt ned, utan att mönstret alltid var beraknadt p5 2tt följa rummets utstrack- ning i horisontal riktniug.
I salongen liarnigde siluuda ett alldeles präktigt, gammalt persiskt silkesbroderi, h a r s nidtelpartf upptog hufviidvaggen och hvars ändpunkter nlidde öfver sidovaggarnes midt.
Ungefar tre alnar bredt, var det fast direkt sid taklisten.
E n sina- lare väfnad med mindre mönster satt som fris öfver det mörka tya- panelet.
Det gjorde en ypperlig verkail och sig mycket hemtrefligt ut.
Väggarnas enformighet var pk ett 1pMigt satt briiteri, utan att de tyngdes af dessa framskjutande och framifliitaride, förgylldcz rainar, hrilka, utom i de f&amp; fall dk de verkligen innesluta ett konstve~k, förstöra totalintrycket af v i r a rum.
Fönstren tacktes helt af flera lager rakt nedhängande latta gardiner, och framför clicaacn p2 huf- viidväggen stodo Iaustolar ordnade i tvb lioga, rader, stol mot stol, som bruket iir i Italien.
För resten ingen ötverfyhad af möbler eller s m h k e r, inga snedt liiinslaiigda jord eller soffor!
&gt;Den vilda
jakten, hade tydligen icke rasat där inne, iitaii allt andades fridoch lugn, som det i ett valordnadt hem ägnar och anstår.
I salongen kom husets herre, en af Tunis större köpmän, och htilsade p&amp; damerna, och så gingo vi till bords.
Hvilken treflig mid- dag vi hade!
J a g glömde alldeles, att jag satt i en annan världsdel, bland människor, för livilka jag var en fullständig främling.
Hjärt- liga och rättframma samt fint bildade voro de, och samtalet flöt så lätt och ledigt som mellan gamla bekanta.
Som en egendomlighet vid anrättningen vill jag omtala, at,t middagen började med - tårta, en t %rta med inbakade grönsaker och kött, och att champagnen kom of vanpå det hela, efter desserten.
Hvad familjen F. beträffar, så voro alla dess medlemmar födda i Tunis, men ingen betraktade sig märkvärdigt nog som afrikan.
Hr F. ansåg sig sålunda efter faderns födelseort för geniiesare, lims fru - fast hon aldrig varit i Österrike eller kande dess språk - var österrikiska, Liiisa italienska.
Under eftermiddagens lopp, d % frun i huset hade sin mottagniiig, gjorde jag samma iakttagelse: de fleste gästerna talade italienska, hade italiensk uppfostran ocli dito sympa- tier, fast de voro födda och uppfödda på Afrikas jord.
Det var helt märkvärdigt att se, livilken dragningskraft gamla Europa utöf vade p % dessa öfverflyttade folk.
f: Tidigt följande 111orgon lrommo fru F. och henqes dotter till hotel- let, där jag bodde, och so111 mitt fartyg iinnti ej hördes af, enleverade de mig för hela dagen. '
Fru F. lofvade att införa mig i ett ' harem, och som det länge varit en af mina lifligaste önskningar att kunna kasta en blick inom ett miihamedanskt s. k. hem, så prisade jag ånyo b i n reslycka., hvilken fört mig i dessa välvilliga människors väg.
Efter middagen spändes det för, och vi satte oss tipp i en liten lätt, italiensk vagn.
Min värdinna fattade tömmarna, den arabiske tjänaren, i röd fez och ling kaftan, hoppade upp bakpå, ocli så bar det i vag efter en riktig sprakfåle till hast.
Färdens mål var byn Marsa, beyens residens, och besöket giilde hans dotter, prinsessan Zisa, som var fru 3 ': s personliga van.
Vägen ledde först ut mot det gamla Kartago eller rättare mot den präktiga höjd, Iivarpa staden en gång legat, ty af det fenikiska Kartago finnes ej ett spår - de få murrester, som annii kvarstå, tillhöra alla den romerska tiden.
Sedan lämnade vi höjden till höger och hafvet bakom oss och följde stora landsvägen, hvilken raskt böjde '
af inåt landet.
Rundtomkring öppnade sig stora ridder, öfver kivilka kors och tvärs sträckte sig iikonkaktusens fantastiske hackar.
Långt borta p&amp; mohatta sidan af den cirkelrundr saltvattenssjön, El-Rahira, glänste de livita husen i Tunis, och först i&amp; land hajdades blicken af en blånande ' klippmnr.
Här och hvr ?r p&amp; de grönskande fälten sträckte smackra dadelpalmer sin luftiga krona mot himmelen, och i deras sparsamma skugga gömde sig en samling underliga byggnader.
En hopgyttring af fyrkantiga små, Iiidor, h ~ a r och en med kupol p&amp; taket och ntan både fönster och dörrar - &amp; t,minstone synliga frh det yttre - liknade de närmast en samling grafrar.
» Ja, ni har rätt », svarade f r u F. p&amp; min fraga, dessa hus, där de förmögnare araberna bo, äro verkliga grafvar.
Dar inne be- grafvas ungdom och skönhet, och lifvets lycka och vardighet först och fram&amp;, Har ni varit inne i många af dem ?^ » Ja, i en stor del af dem.
J a g är ju född: iiir och riiknar många arabfamiljer till mina goda tränner.s d r lifvet i allmanliet olyckligt i dessa iindei.liga bostäder », frågade jag åter.
den frågan ar svår att besvara, ty dessa människor första icke livad lycka ar, och detta abr kanske deras största olycka.
När kvinnan slipper att arbeta, när hon får så mycken grannlåt hon vill h a och icke alltför mycket tillsidosiittes för sina medhiis ' .rwl, s % är hon nöjd och fordrar ej mera af tillvaron.
OcIi inannen - lrau ar lika lätt tillfredsställd.
Icke hjärta och karckter, ntan endast en skön yta begar lian af kvinnan.
Darför kan haii inte heller Irii~inrt n !igon bittrare missräkning.
Den största sorg, som i detta föshiillande kan drabba honom, a r väl den, nar han p&amp; bröllopsaftonen tar slöjan af bruden lian har nämligen inte annu skldat hennes ansikte - och hennes utseende ej motsvarar hans förrg~tningar - men; en sorgen ar snart släckt.
Ä r han blott rik nog att kunna Ilta de 1 2 fmms springa - för denna summa köper man bar en hustrn af hennes far - s % sander han efter nkgra dagar, under liiuiglig fiireviiridning, bru- den hem till hennes föräldrar, och sedan - ja, sedan kan hau bege sig till en ny marknad och pröfva sin lycka p&amp; nytt. », Och därmed later hon sig nöja!
:: utbrast jag hiipemi.
, Hon?
' Ilror ni det finnes nggot, som den arabiska krinnan icke nöjer sig med?
Hon vet ännu ej, att hon SS någct annat an ett bo- hagsting.
Skulle det korta äktenskapet Imma några frukter, sk har -
Iion rätt att draga saken inför domstolen, men också endast i detta fall har hon ratt att beklaga sig. », Tunis liar ju så länge varit i närmare beröring med Europa, har detta icke verkat någon förmildring i sederna?, » Ni ser ju deras hus och huru väl de förstå att stänga sitt personliga lif ute från all beröring med yttervärlden?
Detta a r sym- boliskt för hela deras lif.
Tunesaren är i hög grad fanatisk och kon- servativ.
Därtill lintar han européen och i synnerhet fransmannen alltför mycket för att låta sig påverkas af dem.
Hade alla utlandin- gar ett hufvud, skulle lian med förtjusning hålla i skaftet - p % yxan.
Tror ni d l lian skulle tilllta dem att ingripa i hans intima förhål- landen?
B Nej, hon hade ratt.
Och nu förstod jag, livarför den tunesiska kvinnan ar maskerad på ett så spöklikt satt, när hon någon gång visar sig i det fria.
Hon ar nämligen icke blott beslöjad, som hen-.
nes turkiska syster, utan under den hvita slöjan, som faller löst ned från hjässan, bar hon därtill en svart bindel, livillien rullas i flera livarf om ansiktet, så att endast ögonen äro fria.
Hon ser alldeles ohygglig ut, ocli det ar detta mannen vill: hon skall verka afskrac- kande på andra, så att han skall få beh %lla henne helt för sig sjalf.
Efter en mycket angenäm färd nhdde vi till sist Marsa, som visade sig vara en ratt liflig, liten stad.
Hela den manliga befolk- ningen tycktes vara samlad p % liufvudgatan, ocli endast med möda gjordes det plats för vår, vagn.
Utefter husraderna lhgo eller sutto draperade varelser i alla möjliga hopkrupna Ställningar.
Förfärligt fattiga sågo inhnga ut, men ingen tiggde.
I allmänhet mötte oss en ljus, lugn och öppen blick, som ingaf förtroende, och mannens håll- ning röjde, trots trasorna, en manlig adel och värdighet, som var alldeles piifallande.
Ovillkorligen tiinkte jag på de arabiska kvinnor jag sett i Qoletta ocli Tunis, p % deras lufsande, osköna gång, på den slöa själlösa blick, som möter en, nar man tittar in genom ögonsprin- gan, och liäpeu måste jag fråga mig sjalf: hur kunna sådana kvinnor fostra sådana iniin?
- De få kvinnor vi sågo har voro judinnor, och det gjorde ett godt intryck att se dein röra sig fritt och med ohöljdt ansikte inför dessa österländingar.
Vi foro emellertid förbi Beyens palats, hvilket till det yttre såg mycket europeiskt ut, och kort därefter stannade viir vagn på gården till ett annat slott.
Vi gingo uppför en väldig trappa, hvars enda utsmyckning var ett sprak ur koranen.
Sorgligt nog kunde jag ej f % reda pk livad dar stod.
Det skulle ha intresserat mig mycket att
veta, hvad den heliga boken kunde ha att saga till tröst &amp; t de arma vasen, hvilkas lif han förstör och hvilkas odödlighet han förnekar.
E n mängd dörrar stodo iippna i den första råningen; nien knappt hade vi tradt öfver tröskeln till ett af rummen, förrän flera slafvin- nor ") kommo emot oss.
På fru F: s fraga om vi knade £i företräde hos deras matmor, svarade de, att prinsessan redan i tre veckor legat sjuk i feber, hvarför det icke vore troligt, att hon Linge taga emot.
Doktorn var emellertid just inne hos henne, och de ville fraga honom- Under tiden bådo de oss stiga in till prinsessans sonhustru.
%Se sås, sade fru F., &amp; napp nu upp er kapra, sh rott brosch och imkedja synas!
Smycken ar alltid det första, dessa dame?
se p %.n Vi infördes nu i ett stort rim, d&amp; flera nnga k ~ n n o r sileto och pysslade med en nyfödd världsborgare.
Hverns barnet var, kunde vi icke få veta, men det underliga var, att de sågo lika moderstolte ut allesammans.
Efter några minuter kon: priasessrx Hon r a r helt ung med vackra drag och ett par kloka ögon, men hiiru slappa hangde icke linierna vid munnen, hnr vissen och inattgul .rar icke, trots hen.
nes ungdoni, hyn!
Denna skvallrade om ett osundt Ii£ inom fyra vag- gar, och det apatiska uttrycket röjde, att: illraron för den unga kvin- nan ej längre ägde nigon lockelse.
)) Dir: stackare&gt;, tankte jag, &gt;glädjens blomster gro nog ej inom harems murur, ej ens för en prin- Hon var mycket smart och förstod att med stolt viisdighet sessa,.
röra sig i en dräkt - hvita knabpor oc5 zzii~jacka - hvari en europeisk kvinna skulle Fara omiijlig.
Sito lilla hiifviid med det guld broderade hornet satte hon därtill med ett visst högdraget trots i va- dret.
Hon l o f ~ a d e a t t införa oss till sin s-iafmos, och kost därefter fingo vi också företräde hos den sjuka.
J a g trodde jag befann mig i en kyrka, s5 högt, stort ock luftigt r a r det rum, vi n11 kommo in i.
Ingången var p&amp; snialsidaii, och midt emot reste sig, mot en af snik fönsterrutas niistan sönderskiiren agg, en oerhörd sang.
Med sin konstigt och högtdraperade Iiimnid liknade den alldeles altaret med baldakin P en katolsk !qrka.
War lag prinsessan %sa, ett medelålders fruntimmer.
med stora, niistaii manligt kraftiga drag.
Hon halsade oss med eri svag böjning p i hufrudet och såg sii klen ut, a t t jag verkligen nndiade pk att man vigat slappa in oss.
JIeii saken var val den, att den stackars prinsessan höll pk att trhka $1 Slafveriet iir vii1 lagenligt upphiifclt i Tiuiis, inen likviil siiljas annu slafrar i basareii.
Om de tjiinande krinnor vi biir mötte vor0 kiipta eller hnru pass fri deras stallning i harem var, diiroin kiliide fru F. ej upp- lyse mig.
sig till döds och själf önskade se ett nytt ansikte och höra litet nytt f r h en várld, livilken för henne var en tillsluten bok.
J a g drog denna slutsats, när jag fick se hennes Hlderstigne man, livilkens fadda och slappa ansikte blef &amp; iinu mera intetsägande genom den dyrbara, all- sprHksfulla dräkt han bar, och jag fick efter .en stund ytterligare stöd £ör min mening.
Kort efter vår ankomst inträdde en jättestor negrinna med en grannt färgad turban på hufvudet.
Hon börjsde pyssla med något vid ett litet bord, och strax därpå serverade hon oss kaffe.
Detta var lika, svart soin hon sjalf och alldeles tjockt, men smakade mot förväntan si godt, att jag önskade, det koppen varit något större an det lilla nötskal jag hade i lianden.
Någon påtår kom icke i fråga.
E n annan missräkning erfor jag, livad möbleringen beträffade.
Vi fingo stolar att sitta pk, och rundtomkring väggarna stodo gam- maldags eliropeiska soffor, öfverdragna ined guldbrokad; från taket nedhäugde två rader präktiga kristallkronor, och anordningen i sin lielliet kunde mycket väl ha tillhört en ganmalfransk slottssalong.
Men framför sangen lkgo lyckligtvis n å g a långa, österländska kiiddar, och på dessa siitto hofdamerna.
De voro alla unga och vackra OCIL högst fantastiskt kladda.
Eli af dem hade såliinda en dräkt, livilken var till hälften gräsgrön .till hälften citrongul, och besynnerligt nog möttes de skrikande färgerna i kroppens inidtlinie.
Damerna voro sysselsatta med att göra ingenting och sågo p % oss med en blick utan littryck.
I sangen fanns icke en enda riktig liiifviidkudde; däremot ' stodo rundtomkring den på kant flera dussin spetsöfverkladda smk tingestai ', hvilka tjiinstgjorde som kuddar, fast de ej voro mer an kvartersbreda och ungefär dubbelt s % långa.
S % länge geniålen var inne, låg prinsessan matt och svag som en knäckt blomma ocli deltog endast med ett ocli annat ord i samta- let; men knappt hade lian gatt, förran de slappa dragen började f5 mera lif och den sjuka lystiiade med mera ifver till fru F: s beskrif- ning af sin resa.
Men den, som bäst förstod att krya upp henne, det var doktorn.
Han var den ende inan, som någonsin fick träda inom harems murar, och då han såg bra och manlig ut samt var spirituel, var det väl mänskligt och kviiiligt, om man kände sig en smula road af lionoin ocli om man nu, sedan vaktarn-gemklen aflägs- nat sig, lade detta i dagen kanske litet iner an den strängaste harerns- etikett tillät.
Han hade ju också en märkvärdig förmhga att be- ratta på det satt, som bast tilltalade en Österländsk fantasi.
J a, han berättade, så att den sjukas ögon började stråla, så a t t hon glömde
sin mattighet och satte sig upp i sängen.
S m r t lossades de Mrdt tilldragna linierna vid munnen - ett vackert leende strålade från de allvarliga dragen - ett hjiirtligt befriande skratt bröt frain öfver de sjuka lapparna.
Hvad hon var föriindrcd!
Hvitd berättade han da?
Jo, efter hvad han för mig öfversatte var italienare och prinsessan kunde endast tnnesiska - så gaf han henne en målande skildring af det aflägsna land, hvarifrån hennes nya gäst var.
Visserligen sade han, att solen das pk hela tre m %nader aldrig gick ned under horisonten och att var nio inhader långa vinternatt af norrskenet var förvandlad till en enda flammande trolsk och fantastisk dag, men nar jag s&amp;, hur road den sjuka vas, lät jag honom Millas.