Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag minns från min egen barndom, huru jag en gång i smyg bevittnade ett elakt skämt öfver en frånvarande dams — löständer.
Jag hade just då fällt min första tand och kom sedermera att midt i ett samkväm af äldre göra en jämförelse mellan hennes och min tuggapparat.
» Vet tant, » sade jag illparigt, » nu börjar jag också på att få löständer 1 » Impromptut ansågs visst ofantligt roligt, ty det gjorde stormande lycka, och mest af alla tror jag tanten skrattade.
Följden häraf blef, att min djärfhet slog öfver i ett pojkstreck.
Nästa gång uppträdde jag med ett sådant där tandgarnityr af ett afvigvändt, sönderklippt apelsinskal samt härmade med infam likhet tantens tuggrörelser.
Men nu blef det smäll- fikon.
Hvarför icke hellre från första början en lugn, men bestämd tillrättavisning öfver det opassande i min häntydning?
Man känner historien om herr X: s näsa, hon som var så löjligt liten.
» Mamma har sagt, » utbrister en parfvel med vidöppen undran stirrande på herr X.
, » att jag inte får tala om farbrors näsa, men jag tycker alldeles som pappa, att farbror inte har någon näsa alls! » Det fattas blott, att vid ett dylikt infall alla draga på munnen, att i den lille kvick- hetsmakarens närvaro historien sedermera upp- repas som ett dråpligt prof på tidig mognad och därtill kommenteras med sådana uttryck som: » ja, den skälmen, han är inte god att tas med — kan man tänka sig, en gång så t. e x.
» och nu kommer en ny historiett om hans munvighet, hvarvid hans lilla hjärta sväller af kittlad fåfänga — då skall snart den näsvise, elake och illmarige slyngel vara färdig, som genom att omsätta sina idéer i okynniga upptåg bereder föräldrar och lärare otaliga ledsamheter, kommer från skolan med nedsatta sedebetyg och framdeles i lifvet ge- nom sin impertinens förskaffa sig mest ovänner.
Till alla uppfostrare bör denna maning allvarligen ställas: gif noga akt på barnet, på hvarje yttring af dess själslif, dess taukar, infall, nycker och egenheter, ty sådant barnet är, sådan blir en gång mannen och kvinnan.
Erny.
Lifförsäkringsbol.
New-York I Lif räntor !&gt; .. &lt;&gt;•&lt; ni • • !i t.
Ii; * il 111 fil _ l.
,,, il, isi.-.
1893 I ' " Iduns kommer äfven i år att öppnas, som vi hop- pas till alla våra läsarinnors hugnad och nytta.
De närmast föregående åren kar in- tresset för » basaren » visat sig mycket lif- ligt, och vi äro öfvertygade, att det ej skall stå efter i år.
I detta syfte anordnar nu redaktionen e n för korta pristäfling uppsatser, angifvande och beskrifvande nya, vackra julklappshand- arbeten, hvarvid den bästa kommer att tilldelas ett pris af 25 kronor.
Beskrifnin- garna, hvilka endast böra upptaga min- dre bekanta och nya handarbeten, nedskrifvas kortfattadt och lättbegripligt på blott en sida af papperet.
Redaktionen förbehåller sig rätt att äfven meddela de bättre af de ej prisbelönade beskrifnin- gama och uttalar som sin varma förhopp- ning, att ingen af våra läsarinnor, som kan ha något att meddela, undandrager sig detta.
Emellertid vilja vi särskildt fram- hålla, att några få verkligt originella och trefliga beskrifningar, lämpade att tillver- kas af olika medlemmar inom familjen, äldre som yngre, döttrar som söner, och af värde som gåfvor för olika åldrar och kön — att en så utvald och sorterad beskrifning äger större värde än någon aldrig så rikhaltig samling af kritiklöst hopfördt likt och olikt i många tiotal num- mer.
Men Annars hvad som göres, bör göras kommer det kela för sent.
månads utgång måste fort!
Inom denna alltså alla i tflftingen deltagande skrifter vara till Redaktionen insända.
Hr Nisse.
E n bild u r » konstnärslifvet » af .Ernst Lundquist.
[|åll honcm!
Håll honom! » ropade fröken Rosalba, kiknande af skratt.
De bägge lekande ungdomarnas uppsluppenhet smittade nu också Elsa, och hon sprang efter Nisse för att få tag i hans horn.
Då det ändtligen lyc- kades henne och bocken stod stilla ett ögon- blick, kastade sig den lilla skånskan grensle upp på hans rygg, och så bar det af med dem i den vildaste fart rundt o m k r i D g hagen.
» Adjö!
Nu far jag till Blåkulla !&gt; Ett helt hvarf lyckades hon hålla sig fast, men bäst det var, låg hon där med ett par smala svarta ben i vädret, medan Nisse fort- satte sin cirkusgaloppad.
» Stötte ni er? » ropade Elsa.
» Nej, inte alls, jag bara skrattar mig all- deles fördärfvad, » stönade hon, i det hon flög upp från marken, elastisk som en guttaperka- boll, och satte efter Nisse igen.
» Nu är det er tur att rida!
Jag skall fånga ridhästen, iag! » Att hinna upp honom var dock ingen lätt sak; slutligen hittade hon på att genskjuta till 8, 10, 12, 74, 16,.
l 18 % ber.
på ålder i julklappsbasar " Tillg.
1 8 9 3 Lifräntefond kr.
IDUN 1893 honom, o c h där stod han nu, fasthållen vid hornen och skälfvande af ysterhet.
» H a n orkar aldrig med m i g, » sade Kisa hälft frågande; hon ville så rysligt gärna.
» P r a t, ni är inte tyngre ni än jag I » Och där satt den lilla kyrkoherdefrun nu, på fruntimmersmaner likväl, med bägge benen åt en sida, och tog ett duktigt tag i Nisses långa, gråa ragg o c h så — • framåt!
D e t af- lopp naturligtvis ej utan ett par kullerbyttor, men hvad gjorde det, gräset var sä mjukt, o c h Nisse bar henne så lätt, som o m hon ej haft någon tyngd alls.
D e t var förtjusande r o l i g t: Elsa hade aldrig förr ridit på något slags djur, det kändes, som o m hon flög.
Fröken R o s a l b a sprang efter o c h skrattade som en liten af- grundsande, o c h Elsa stämde in med sitt barns- liga, klingande skratt, o c h i samma ö g o n b l i c k låg hon där raklång på marken, o c h Nisse stod bredvid o c h buffade henne oupphörligt med pannan, o c h hon skrattade så öfvergifvet och hejdlöst, att hon ej kunde resa sig på en lång stund.
Men nu skulle de valsa o c k s å!
D e t var Elsas i d é; hon hade b l i f \ i t ännu vildare än den andra.
A t t få u p p Nisse på bakbenen var ingen konst, o c h sedan slog hon armarna om honom o c h drog honom med sig, sjungande på en gammal vals, medan fröken R o s a l b a kastade sig ner på marken o c h skrattade, så att tårarne runno, hon måste stödja emot med båda händerna för att ej ramla omkull af skratt.
» R o s a l b a!
» ropade Elsa.
» H a n tar mig om l i f v e t.
ser du inte, att han tar mig o m lif- vet!
— A j, nu trampar han mig på t å r n a!
» Hon släppte sin kavaljer, o c h denne var tydligen ej road af att valsa, ty så fort han b l e f l ö s, kilade han genast undan i ett hörn, och där stod han i försvarsställning o c h sneg- lade på Elsa med en min af k o m i s k för- lägenhet.
De muntra upptågen i inhägnaden skulle säkerligen ha fortsatts ännu längre, o m ej Elsa plötsligt upptäckt en liten glödande punkt i det öppna sängkammarfönstret där uppe mellan almarnas mörka löfmassor.
D e t var Haralds cigarett.
H o n blef hastigt lugnare o c h började släta på sin klädning, o c b nu märkte hon, att hon nyss hade kallat den främmande flic- kan du.
» Å h, hvad man kan vara t o k i g!
» sade hon, ännu h i l t andfådd.
» F r ö k e n är ju en riktig liten vildbasare. » » F r u n ger då inte efter, tycker j a g, » sva- rade den andra.
» H a vi inte haft roligt kan- ske?
D e t är som ordspråket säger: L i k a barn leka bäst. » Elsa blef i en hast helt allvarsam o c h stel och kämpade för att återfå sin förlorade vär- dighet.
O c h i nästa minut lämnade de inhäg- naden, d o c k först sedan fröken R o s a l b a slagit armarne om Nisses hals o c h sagt honom g o d natt o c h gifvit h o n o m tre duktiga smällkyssar mellan hornen.
De skildes utanför gästrummets dörr, o c h Elsas » godnatt, s o f g o d t!
» lät nästan ceremo- niöst.
O c h så gingo de till hvila, upphettade, rufsiga i håret o c h mörbultade i alla leder — både den utmärkta sångkonstnärinnan o c h kyr- koherdefrun med den stora värdigheten.
* En Ö^od kOlin den danske musikern gick trögt.
H a n berät- tade, att han föregående kväll lyckats få ett utmärkt logis till jämförelsevis moderat pris i en större bondgård, o c h o m det var sant, så var det i alla fall högst märkvärdigt, att han hade höfrö o c h strån både i håret o c h bak på rocken.
Han » att hela tiden med ett uttryck af spänd väntan i sitt gråbleka, orakade ansikte: det trängde sådana ljufliga dofter af uppstekt pann- kaka ut från k ö k e t.
I o b e v a k a d e ögonblick sträckte han ut sin långa, knotiga bals o c h sneglade inåt, där han trodde matsalen var belägen.
Ä n d t l i g e n k o m fröken R o s a l b a n e r; hon hade varit sysselsatt m e d att laga en stor refva i sin svarta klädningskjol, s o m varit i för nära beröripg m e d Nisses horn i går kväll.
K y r k o h e r d e n var fortfarande osynlig.
Det spända uttrycket i guitarrvirtuosens an- sikte slätades b o r t, då fru A r n b o r g bad h o n o m frukostera med d e m.
E n sådan aptit, du inilde Gud, då han väl k o m till b o r d e t!
H v a r hans rofgirigt utsträckta gaffel for fram, b l e f det sköfling o c h ödeläggelse, o c h endast det t o m m a intet b l e f kvar på tallrikarna.
Medan han åt med ett slamrande ljud af de stora, taktfast arbetande käkarna, pratade han oupphörligt, för att afleda uppmärksamheten, o m den o d ö d l i g e Mozart, o m kontrapunktens heliga mysterier, om konstnärens sublima kall, men mest o m sin guitarr, som han påstod vara ett underverk af gammal italiensk instrumentmakarkonst, signeradt T o m m a s o R o c c a, Cremona 1791.
H a n hade varit bjuden 2000 kronor för d e n, men han sålde den icke för ett kungarike, den skulle följa h o n o m i grafven.
Nu stod skjutsen utanför dörren, o c h efter några tämligen kortfattade tacksägelser steg konstnärsparet u p p i vagnen, som rullade ut från gården med dem o c h med den lilla mat- korg Elsa smusslat in under sätet.
Där stod nu den unga prästfrun på verandan och såg efter de bortfarande.
H o n kände sig helt v e m o d i g till sinnes, då hon tänkte på, hvilka öden de där bägge underliga figurerna nu rullade till m ö t e s.
H o n visste inte, hur det k o m sig, men denna R o s a l b a D e a Marina lämnade efter sig hos henne liksom en stäm- ning af saknad, nästan af tacksamhet.
Hon hade varit som en solglimt af barnslig glädje midt i pliktens o c h allvarets gråa enahanda.
Elsa gick upp för att läsa m o r g o n b ö n e n till- sammans med Harald, innan de gingo till kyr- kan.
M i d t i trappan stannade hon plötsligt, som o m hon fått eD stöt i bröstet.
D e t där väckande, stärkande allvarsordet, som Harald bedt henne ge den unga sångerskan m e d till vägkost.
det hade hon alldeles g l ö m t i går kväll under lekens hetta I Hon stod stilla en stund, litet r ö d a f blyg- sel; men så rätade hon upp s i g.
nej, hon ångrade inte kvällen i går!
H o n var j u bara tjugu år, det hade varit så skönt att få skaka värdigheten af sig en kort m i n u t.
o c h det där ute i Nisses hage, det hade ändå varit det roligaste hon haft sedan hon blef gift!
För Följande morgon på slaget åtta anlände herr Sophus Halvorsen.
Fru A r n b o r g tog e m o t honom på verandan, söndagsklädd och k o r r e k t; fröken R o s a l b a var inte riktigt färdig än, för- klarade hon.
Konversationen mellan henne o c h 325 äktenskapskandidater.
(Såg du henne Hur Tag Förrän kaffe.
^ mycket henne blott det i festlig skrud värmde ditt icke till din du sett hennes b &amp; « — hjärta brud, morgonrock.
ock - - • II.
Om många Må vara, Dock vackra o tro Att ord flicka, honom han talar han han icke, illa dig håller om om bär, dit; du kär; får andra röna, sköna.
Tycks Ej hans skäl Förrän Låt tro ej alt sörja han så hellre du säker till dig vara, döds för sitta honom det: lät, fara.
Din älskling Stor gläd / e Dock skrifver gör ligger Äro du ej Om kon du hviskaf Och icke oblid, hennes må du Om så hon ett blidare släp, blir därtill kära?
förr, vid låg till Örats dörr, steg i din hustru kan * nära: än du som henne till, / ill '; honom smicker ifall dikter Jlicka tvifvel dikterna När Då dig, tyvärr eller På dig det väg, ta ', koka bra.
Albert Roderich.
En svensk osed.
John Randolph reste sig i ame- rikanska senaten och utropade m e d hög röst och under lifliga åtbörder: » Mr Chairman, jag har funnit de vises sten, som förvandlar allt tili guld, den heter: Betala kontant.
* (de W i t t T a l l m a g e.)
rediten är en form af tron, denna makt, som stöder hvart människolif såväl som samhällslifvet.
Krediten kommer med * kulturen eller med ett mera utbildadt själs- lif.
» Vilden » förstår sig ej på annat än att omedelbart byta: i samma ögonblick lämnar han ifrån sig sin mussla eller dylikt och mottager för den några glaspärlor.
Det är — så vidt vi kunna se - — icke möjligt att reda sig den förutan i vårt närvarande, om ens i något tänkbart civiliseradt samhälle.
Krediten är ett godt, som vi böra uppskatta till dess fulla värde.
Men tillika är den en mycket känslig sak, som lik mimosan sprit- ter till för hvar grof beröring, eller, än mera, den liknar ett elektriskt batteri, som gifver farliga stötar åt den, som ovarligt handskas därmed, och såsom allt godt kan den miss- brukas.
Lika nödvändig som krediten är för allt samhällslif, lika olycksbringande är miss- bruket af den — därpå har man dagligen sorgliga bevis.
Här är det emellertid endast vår afsikt att påpeka ett af dem: den i vårt land, efter hvad som blifvit sagdt, mer än i något annat rådande oseden att » taga på räkning ».
Då denna osed är orsak till mån • gas ekonomiska obestånd och för vårt folk i dess helhet kan betecknas som en verklig samhällsskada, är det på tiden att allt flere röster höjas mot den.
Ja, godt vore, om den allmänna opinionen satte sitt mäktiga ogillande mot den.
En egenhet hos oss människor är, att vi liksom kela med oss själfva den dag som är, men äro hårda, ja grymma mot oss i en kommande dag.
Man skulle kunna uttrycka det så: att jag i juni är efterlåten mot mig själf, men allt annat än efterlåten mot mig i september.
För att jag i dag skall hafva det godt och bekvämt, bereder jag mig bistra dagar en tid efteråt.
» Jag uppskjuter all- varsamma saker till i morgon. » Nu vill jag Stockholms Kaffe-Aktiebolag
IDUN vara ledig, nu vill jag hvila på min soffa, nu vill jag smörja kräset, nu vill jag kläda mig modernt; då får jag genomgå de besvär- liga räkenskaperna, då läsa den svåra boken, då knappa in på staten, då nöta ut de gam- malmodiga kläderna, då betala skulderna.
Bedrägliga villa?
Jag är då lika bekväm, lika njutningslysten, lika fåfäng.
L i k a?
Nej mera, ty jag har vant mig vid njutningar och makligbet, och framför allt, min vilja, som borde härdas, har blifvit försvagad, bon som stärktes af försakelsens grofva bröd, har blifvit förvekligad af vållefnadens honungs- kaka.
Just denna egenhet hos oss är det, som utgör förutsättningen för bruket att » taga på räkning », medan detta å andra sidan lägger hyende under vår benägenhet att vilja för det närvarande lefva godt och skona oss.
Ruinerande våga vi kalla detta bruk, då det går öfver vissa trånga gränser, och i det följande skola vi söka visa, huru det fördy- rar lefnadskostnaderna för oss, inleder oss i frestelse att lefva öfver våra tillgångar, i det vi dels köpa sådant vi kunde undvara, dels sådant vi ej med säkerhet veta oss kunna betala, beröfvar oss vårt oberoende och slut- ligen, ej sällan, förslappar hederskänslan.
När man tager på räkning, måste man naturligtvis betala högsta priset för varan; den tanken tränger sig naturligt nog på säl- jaren: jag får måhända vänta länge på pen- garna och måste godtgöra mig därför; i alla händelser löper han någon risk, hvilken ju måste uppvägas på något sätt; ban kan äf- ven höra till dem, som » hugga för sig ».
Det vore ett gyckel, ja en oförsynthet att söka tvinga ned priset; man får vara tack- sam att utan penningar komma i besittning af det önskade.
Öfverstiger tiden för betal- ningen tre månader, tillkommer merändels ränta, och på sådant sätt kan det börja växa snällt.
Det går i alldeles motsatt riktning, mot då man lyckas få in några besparingar i en bank.
Man tager under sådana förhål- landen gärna litet dyrare varor än man kunde låta sig nöja med, kanske också litet mera än man verkligen behöfver, hvilket icke blif- ver fallet, då man har en bestämd summa i portmonnän, öfver hvilken man ej får gå.
Det säges, att pantlåneinrättningar äro en hjälp för de fattiga.
Månne de ej i grund och botten göra dem ändå fattigare?
Och månne det ej förhåller sig på samma sätt med den kredit, hvaraf man begagnar sig å matvaror, kläder, möbler o. a. m.?
Den kan tyckas vara en hjälp för tillfället, men i längden utarmar den helt visst.
Och för den fattigare befolkningen, framför allt på landet, innebär den stora vådor.
Om » öfverklassen » gör sig skyluig till missbruk i detta afseende, syndar den vetande och bär själf ansvaret, raen icke så allmogen på sin naiva stånd- punkt.
Den förhåller sig helt och hållet som oförståndiga barn både till det kram, som lyser den i ögonen i alla dessa bodar, som uppstå öfverallt på landsbygden, och till den kredit som erbjudes.
Det är något nytt och okändt som lockar, den förstår ej faran, som lurar bakom, den förstår ej att beräkna; de kunna — dessa torpare eller statgummor — kanske knappt tydligt läsa sin räkning, äu mindre skrifva upp och hålla reda på hvad de taga.
Och så sjuuka de ned i dju- pare och djupare fattigdom!
Från en skogstrakt i mellersta Sverige har den, som skrifver detta, någon erfarenhet öm kreditsystemets lockelse, missbruk och ogyn- samma inverkan.
Trakten hade icke förut k J i a t r e l e r a r e K A N D E R S O N Jakok« * orsr.
1 1893 varit lyckliggjord med någon handelsbod.
En sådan uppsattes af en ung, välvillig man, som likväl tycktes sakna försiktighetens vik- tiga egenskap.
Det slog bra till; men sedan man upptäckt, att man icke vid köp behöfde med det samma » slänga penningarna på di- sken », blef omsättningen rent af förvånande stor.
Silltunnorna ströko, kaffe dracks i alla stugor, och barnen rumlade på karameller.
Men tiden gick, och hvad som blifvit » krit- sadt » skulle betalas.
Penningarna inflöto lika långsamt, som varorna fort gått ut; än inflöto blott bråkdelar af dem, än uteblefvo de all- deles.
En dag infann sig ett ombud för den unge mannens förlagsgifvare; för kredit sat- tes stopp, och räfst började med de skyldige.
Det hade visserligen icke varit den i det hela rättrådiga befolkningens afsikt att tillnarra sig något af den lättrogne unge mannen.
Felet låg i bristande ekonomisk kultur, om vi så få uttrycka oss, man ägde icke motstånds- kraft mot kreditens tjusning, man hoppades kanske på ett obestämdt något, och — kom- mer dag, kommer råd.
Det ligger i allmänhet en lockelse i att liksom få något gratis eller åtminstone tills vidare gratis.
Man skickar blott ned en re- kvisitionslista i kryddboden — efter en liten stund står i köket ett bud med alla möjliga goda saker.| Man vill fara ut och åka — antingen är det ett förträffligt före eller ett härligt vår- väder — man säger till hos hyrkusken om ett åkdon.
Efter en kvart kö * det fram.
Man spelar rik utan penningar!
Familjen vill » se sina vänner », och frun behöfver blott telefonera, så skicka sockerba- gare, slaktare och blomsterhandlare hem det bästa, hon kan önska.
Herrn i huset går själf i förbigående in till viuhandlaren och bestämmer hvilka viner, som skola sändas hem.
Och dagen efter säger frun med en gäspning: » Vår supé, den var ju fin, På bästa sätt allt arrangeradt, Väl ekläreradt, Superbt serveradt.
&gt; Hvartill, som vi gren, svara orden: minnas från fru Lenn- » Och huset rätt nu ruineradt » Hela festen hade kanske blifvit inställd, om ej krediten funnits.
Att lysa med lånta fjädrar, brukar j u i allmänhet anses som klen ära.
Hvarför tänker man icke så äfven i ett fall som detta?
Herrskapet har hälsat på hos bekanta.
D e hade mattor och dörrförhängen af smyrnaväf- nad, » vieux saxe » och venetianska speglar etc, etc.
Hemkomna finna våra vänner sitt eget enkla hem fult och tarfligt, och redan samma dag börja funderingar på, huru det skall kunna omskapas i likhet med det, som väckt deras afund.
Detta olyckliga begär att hafva som andra, hvilket blifver så mån- gen svag och osjälfständig människas fall, understödes af den svenska villigheten att lämna kredit.
En egenskap hos köpmannen, hvars frånsida måhända heter » våga vinna, våga tappa ».
Det finnes j u knappt något, man ej kan få på räkning, afbetalning eller hur det nu kallas, blott man är något så när väl känd.
Inom kort ser hemmet ut, s c j b man önskar, men månne ej, när den obeta- lade lyxen flyttar in, trefnad och lugn flytta ut?
Solen strålar åter öfver våra bygder.
Strax gripes man af ett litet » vårraseri »: den unge mannen gör en afstickare till skräddaren och låter » adonisera sig », och fruar och fröknar kunna knappt sofva om nätterna för tankar på de nya toaletter, som hägra för deras fan- tasi, och af grubbel öfver, huru de skola kunna få dem.
Ja, det blifver väl till sist ingen annan utväg än att taga på räkning.
Penningar har man icke nu, men i höst får man väl skaffa på något sätt.
Om åtta da- gar får den unge sprätten hem en fin de siécle kostym, som artigt aflämnas i tambu- ren; och bittida och sent ringa bud med hatt- askar och kartonger till hemmets kvinnliga medlemmar.
Penningar begäras ej.
Det går ty värr så sorgligt lätt att få kredit, men detta obetänksamma sätt att be- gagna sig däraf är just rätta sättet att kom- ma » under isen ».
Frö- ken Ava Lagercrantz, dotter af vice amiral Lager- crantz, har af Académie contemporaine i Paris er- hållit en medalj af 2:dra klassen och ett diplom för en af henne målad pastell, » Réverie », hvilken mål- ning senast varit utställd i Havre.
* De bortgångnas minne.
Eugeniahemmet har såsom gåfva af d:r W.
Svedbom mottagit en byst af hans aflidna moder, fru Fredrika Limnell, mångårig vice ordförande i sällskapets styrelse.
By- sten, i och för sig ett konstverk, utförd af prof. J. Borjeson, pryder nu styrelserummet ute å hemmet, där redan förut en bild af prinsessan Eugenie för- varar minnet af hemmets grundläggarinna.
* Vår framstående landsmaninna, fröken Hildegard Werner, hvilkens porträtt Idun för ej så länge sedan bringade sina läsarinnor, har af konung Oskar dekorerats med medaljen litteris et artibus för sin musikaliska och journalistiska verksamhet i Eng- land, där hon gör det svenska namnet stor heder.
* Kvinnogymnastik.
Kvinnliga gymnastiksäll- skapets öfningar för unga, arbetande kvinnor, hvilka företrädesvis afse att motverka det skadliga inflytande, som ett ensidigt eller stillasittande arbete vid sy- maskinen, boddisken, telefonen, pulpeten, katedern m. m. utöfvar på kroppens alla förrättningar, ha nu börjat å Gymnastiska centralinstitutet härstädes.
Det är högeligen önskvärdt, att de unga kvin- norna begagna detta gynsamma tillfälle till välgö- rande rekreation och att vederbörande principaler behjärta sina biträdens behof därutinnan samt bereda dem tid och tillfälle därtill.
* En utställning af kvinnoarbetet i Fin- land till våren 1894 har finska kvinnoföreningen i dagarna utfärdat ett upprop om.
Enligt det uppgjorda förslaget vore utställningens ändamål att dels genom utställda arbeten, dels ge- nom tabellarisk framställning gifva en så vidt möj- ligt exakt bild af kvinnoarbetets ståndpunkt i Fin- land och att därigenom icke blott hos allmänheten i vidare kretsar sprida insikt om det arbete, som af kvinnor kan utföras, utan äfven gifva impulsen åt de arbetande till utvecklad och okad verksamhet.
* Fru Elna Tenow höll i tisdags föredrag härst.
om » Vetenskapens offer ».
En talrik åhörarskara hade infunnit sig till Vetenskapsakademiens hörsal, men den, hvilken väntat sig att få höra något nytt, blef skäligen besviken.
Med » vetenskapens offer » afsåg föreläsarinnan nämligen de djur, hvilka an- vändas vid de vetenskapliga experiment af olika slag, som bära namn af vivisektioner, och hela före- draget var ett mera välmenadt än sakrikt angrepp på vivisektionen i allmänhet.
Skaldens syster.
Änkefru Charlotta Ekman, född Böttigc, änka sedan 1856 efter lektorn i ma- tematik vid Vexjö gymnasium Per Niklas Ekman samt äldre syster till skalden prof. Bottiger, fyllde i måndags 90 år.
Den vördade gamla är bosatt i Upsala.
J u v e l -, g u l d - och s i l f v e r a r b e t e n, passande till l y s n i n g s - och hederspresenter.
B o r d s i l f v e r, eleganta mönster till lägsta pris efter dagens kurs ä silfver.
K o n t r o l l e r a d e g u l d b r o s c h e r frän 15 kr.
G u l d a r m b a n d frän 3 0 kr.
G u l d - u r k e d j o r från 28 kr.
G n l d r i n g a r frän 6 kr.
S W " R e e l a v a r o r.
B i l l i g a n r i s e r.
IDUN 1893 327 Från Iduns läsekrets.