Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Betraktar man saken fortfarande jemväl ur den synpunkt, hvilken förnämligast torde hafva gjort sig gällande, då judarne först erhöilo tillåtelse att här i landet bosätta sig, synes det uppenbart att de fördelar, hvilka af deras kapitaler, näringsflit och industriel verksamhet påräknades för sladsmanna-näringarne, icke mindre kunna väntas för den vigliga jordbruks-näringen, om dem lemnäs öppet att deråt egna sina tillgångar och förmåga.
I enlighet med hvad sålunda blifvit yttrad t, tvekar Utskottet ej att tillstyrka utvidgning af judarnes rättigheter i enahanda syftning som motionärerne yrkat.
Men då meningarne hittills varit ganska delade i denna Iråga, hvarföre ock förevarande förslag vid föregående riksmöten icke rönt framgång, samt vid det förhållande, att för få år tillbaka bosättningsrätt i alla rikets släder blifvit judarne tillerkänd, det synes mindre angeläget alt nu bereda dem tillfälle att deltaga äfven i landthandel», än all för dem öppna utväg att egna sig åt landtbruket och derigenom ytterligare fästa dem vid det land, de tillhöra, får Utskottet, med anledning af if.ågavarande motioner, hemställa, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kon^l Maj: t anhålla att, med upphäfvande af första momentet i 3 § af Kongl. Förordningen den 30 Juni 1838, Mosaiske trosbekännare, födde i Sverige eller utrikes ifrån inkomne och i riket bosatte samt af Kongl. Maj:t lill svenska undersåter upptagne, måtte erhålla rättighet alt, utan Kongl. Maj:ls särskilda nådiga tillstånd, köpa och besitta fast egendom å landet.
4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande S:o 117, Reservat toner: Af Herr Doktor Falck, Herr Kontraktsprosten Janzon, samt Herr Lallerstedt, som, i anledning af motionerna i ämnet och under åberopande af de skäl, Utskottet anfört till stöd för sitt tillstyrkande af rättighet för judarne att besitta fast egendom på landet, hemställde, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att inom landet (ödde mosaiske trosbekännare, äfvensom sådane bekännare, som, utrikes ifrån inkomne, äro eller framdeles blifva till svenske undersåter antagna, må erhålla rättighet att bosätta sig och besitta fast egendom hvar som helst inom riket.
Denna utsträckning af Utskottets förslag ansåg Herr Lallerstedt så mycket nödvändigare, som, i händelse delta förslag vunne framgång hos Ständerna och af Kongl. Majit bifölles, det skulle blifva en jude, som egde fastighet och vore bosatt på landet, betaget att i sin tjenst antaga eller eljest hafva trosförvandter, äfven de närmaste anhöriga, hos sig boende och mantalsskrifne.
Häri instämde Herr Lovén.
Herr Generalen af Dalström, Doktor Emanuelsson, Prosten Lundholm samt Kyrkoherden Ternström ville hafva anmärkt, att de ej varit närvarande då beslutet fattades.
Allmänna Desnärs- och Ekonomiutskottet* Betänkande .V.-o 118 5 iV.o 11S.
Ank. lill Exp.-Ulsk. den 6 Juli 18G0, kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om profs a/läggande för erhållande af ledig folkskolelärare-befattning.
Högvördiga Preste-Ståndet har lill Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterat en af Herr Kontraktsprosten Kullman väckt motion, att enär det vore af vigt för församlingarne och i synnerhet deras skolstyrelser, att lära personligen känna dem, som komma i fräga att anställas såsom lärare i folkskolorne, men endast i händelse lärarebefattningen vore med Organist- eller Klockaretjenst förenad prof af de föreslagne aflades, ehuru delta ej borde vara mera betungande i ena än andra fallet och lärare vid elementarläroverken, om än aldrig så väl dokumenterade, nödgades profläsa, 6 § 2 mom. af Kongl. Stadgan den 18 Juni 1842, angående folkundervisningen i riket, måtte antingen erhålla följande lydelse: “Vid tillsättandet af lärare i folkskola förfares sålunda, alt sedan ledigheten blifvit genom officiela tidningen Irenne gånger kungjord och de sökande inom sextio dagar ifrån ledighetens första kungörande sina ansökningar till skolstyrelsen ingifvit och prof i skolan aflagt, denna på förslag upplörer trenne af de sökande etc.“, eller om endast de, som blifvit satte på förslag, ansågos böra läseprof aflägga, att en punkt längre fram i samma moment måtte komma att lyda sålunda: “Mellan de på förslag uppförde, sedan de prof i skolan aflagt, anställes derefter val etc>“ 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-UtxJcol/e/s Betänkande 1X:o 118.
Dä, enlig! hvad motionären jemväl anmärkt, det lör församlingarne och deras skolstyrelser mäste vara af stor vigt att lära personligen känna sökanderne till folkskolelärare-befattningarne och tillförlitligt utröna deras förmåga att meddela undervisning, samt någon säkrare utväg härtill icke torde finnas än att, såsom föreslaget blifvit, ålägga sökanderne till dylika tjenster att, i likhet med hvad för andra lärarebefattningar iakttages, aflägga undervisningsprof, tvekar Utskottet icke att förorda eli sådant stadgande.
Väl kunna understundom fall inträffa, då skyldigheten att lör prols alläggande infinna sig å ansökningsorten lör en aflägse boende sö kande blir betungande, men detta torde desto mindre böra lägga hinder i vägen för en åtgärd, åsyftande behöflig och nyttig kontroll yid tillsättningen af de vigtiga folkskolelärare-ljensterne, som inställelse till profs utläggande måste ske för sökande al de vida mindre Vigtiga och vanligen sämre lönade klockarebefattningarne.
Då emellertid det kan inträffa, att, till följd af en sökandes föregående tjenstgöring inom samma eller annan närgränsande församling, eller af annan anledning, hans förmåga att bestrida befattningen redan är tillförlitligt känd och vid sådant förhållande profvet endast skulle vara en gagnlös formalitet, har
Utskottet trott det böra lemnäs skolstyrelsen öppet att, då omständigheterna dertill föranleda, från prols alläggande meddela befrielse.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit Yttradt, lar Utskottet, i anledning af motionen, hemställa, att Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse hos Kongl.
Jlnj:t anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom stadgas, att sökande till folkskolelärare-befattningar böra, innan förslag upprättas, aflägga undervisningsprof inför vederbörande skolstyrelse, hvilken dock, ifall omständigheter dertill föran leda, eger att sökande från alläggande af sådant prof befria.
Allmänna Besvärs- och Ekortonii-Utskottets Betänkande S:o 119. 7 N:o 119.
Ank. till Kxp.-Utsk. den 6 Juli 18C0, kl. 1 c. m.
Betänkande, i anledning af vuckt motion, i fråga om åtgärder för befordrande af laga egos luften.
I detta afseende har inom Vällofl. Borgare-Sfåndét förslag blifvit väckt af Herr F. M. /kahlbom, sorn, med omförmälande hurusom vid Allmänna Landtbruksmöte sistlidet år denna fråga, bland andra, förekommit och dervid liera förslag blifvit framstå
Ida, ansett ett af dessa företrädesvis böra göras till föremål för Rikets Ständers pröfning, derigenom kunde åstadkommas någon minskning eller lindring uti jordegares utgifter för egoskiften.
Men hade med fullt skäl trott sig finna att de betydliga kostnader, förutom alla andra tillfälliga olägenheter och förluster, som äro förenade med och fortfara under skiftesförrättningar, särdeles uti större byalag med vidsträckta områden, vore en framstående orsak till jordegares betänksamhet att begära egodelning, aldrahelst under en tid, då de svårligen kunna, äfven emot pantsältning af förut för skuld intecknad jord, anskaffa härför erforderliga penningar.
Det torde ock vara kändt att, ehuru mycken jord redan undergått delning, ganska betydliga områden likväl ännu ligga oskiflade till förlust för egare och det allmänna.
Man kan således antaga dels att full anledning förefinnes, att något vidgöres uti ifrågaställa afseende, och dels att den nytta, som 8 Allmänna Beerärs- arli Ekonom i- Vt »kol leht Betänkande \:o 119. beredes Staten, om den älven med någon uppoffring på ett mera direkt sätt befordrar egoskiften, skall vara lika obestridlig, som den, i följd af sakens natur, blifver det lör jordegaren.
Det verksammaste medel för åstadkommande af nedsättning för jordegare uti skiflesomkostnader och för uppmuntran af hågen lör laga skifte vore, efter motionärens förmenande, att minska landlmätar s arfvode af skif— tesdeiegare och alt lemna denne tjensteman en årlig af statsmedel utgående lön, motsvarande den inkomst, som frångick honom i följd af nedsatt ersättning för hans arbete.
Då likväl, med afseende å olika orters särskilda förhållanden, svårigheter vid verkställighet häraf torde uppkomma, har motionären, för vinnande af samma ändamål, ansett sig böra uppgifva jemväl ett annat förslag.
Enligt motionärens uppfattning skulle Staten äfven på sådant sätt uti icke ringa mån bidraga till uppmuntran af hågen för laga skilte, orri hälften af landtmätaren arfvode i förskott utbetalades af allmänna medel och sedermera småningom blefve återgulden Staten af delegarne i skifteslaget, hvilka borde, på sätt nu sker, erlägga den andra hälften jemte ersättning lill gode män.
För användande till nämnde ändamål borde ett, efter förslagsvis gjord beräkning, erforderligt penningebelopp af Rikets Ständer anvisas samt landtmätare tillåtas att på landtränterierna uppbära hälften af skiftesarfvodet, efter det räkninszarne blifvit i behörig ordning godkända, samt dessa förskott sedermera fördelas och uppdebiteras på delegarne under en följd af år, att af dem erläggas samtidigt med allmänna utskylderna lill kronan.
Som det emellertid icke, utan föregången, på kända förhållanden grundad, beräkning, lät sig göra att förslagsvis bestämma beloppet af det anslag, som i detta afseende borde af Rikets Ständer beviljas, och hvilket inke finge tilltagas så knappt, att det blefve för ändamålet otillräckligt, har motionären föreslagit att Rikets Ständer ville besluta, att hos Kongl. Majrt i underdånighet dels anmäla det Rikets Ständer, för att befordra hågen för laga egoskiften, äro betänkta på att anvisa medel till erläggande förskottsvis af hälften utaf landtmätares arfvoden för dylika förrättningar, med skyldighet för egare till skiftad jord alt förskotten återgälda genom delvis skeende årliga afbetalningar, och dels anhålla att Kongl.
Majrt täcktes låta uppgöra och Rikets
Ständer meddela ett approximativt förslag på beloppet af den summa, som årligen för detta ändamål må kunna anses vara erforderlig.
Då de af motionären framställda förslag till åstadkommande af minskning eller lindring uti jordegares utgifter för egoskiften förutsätta, i ena fallet en till högst betydliga kostnader ledande och för öfrigt, i anseende dertill att skiftesarbeten på olika tider och å olika orter mer och mindre förekomma, nära nog overkställbar lönereglering för landtmäteristaten, samt i det andra ett på förhand obe-.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottels Betänkande JV’:o 120. 9 fakneligt förskottsanslag, och intetdera af förslagen lärer kunna genomföras utan att för Statsverket medföra sådana uppoffringar, som skulle komma att betungande återverka på de skattskyldige i allmänhet, hvarigenom säledes de jordegare, som redan fatt vidkännas dryga skifteskostnader, derutöfver skulle i mer eller mindre man få bidraga till kostnaden för alla andra återstående skiften, hvilket så mycket mindre lärer billigtvis kunna fordras, då laga skiften, utan sådane åtgärder för befordrande deraf, som nu af motionären blifvit ifrågasatte, i ganska stor utsträckning inom de flesta delar af riket kommit till stånd, finner Utskottet sig böra hemställa, att omlörmälda motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Ank. till Exp.-Utak. den 6 Juli 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående förkortande af tiden för riksdag arne.
Uti en till behandling af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet öfverlemnad, inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmägtigen Anders Jonsson från Skaraborgs län väckt motion, har, med anledning af de ofta förekommande klagomålen öfver riksdagarnes längd, motionären sökt uppgifva någon utväg, hvarigenom tiden för riksdagarne kunde förkortas, utan åstadkommande af grundlags-förändringar.
Brot. 1859 # 1860. 8 Samt. 24 Häft. Z 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 120.
I sådant afseende kunde, i motionärens tanke, en betydande tidsbesparing vinnas, derigenom att Utskotts-arbetet indelades på lämpligare sätt.
Då angående arbetsmethoden inom
Utskotten någon föreskrift ej vore i grundlagen meddelad, borde något hinder ej möta för motionärens förslag att t. ex. alla till ett Utskott remitterade motioner fördelades på ledamöterne uti hvarje afdelning på det sätt, att fyra ledamöter, en af hvarje Stånd, tillsammans öfvertogo sin andel, med åliggande att om de motioner, hvilka på deni blifvit fördelade, taga närmare kännedom och sedermera, sednast inom 2:ne månader, dem föredraga.
Härigenom skulle alla motioner kunna på samma tid vara under arbete och medhinnas, i stället att desamma nu föredragas inför afdelningarne, och på en gång sysselsätta alla, utan att af någon förut vara beredda.
Eldigt nu gällande grundlagar finnes ej någon föreskrift meddelad angående arbetssättet inom Utskotten, i följd hvaraf på hvarje Utskott ankommer, att ordna arbetet på det sätt, som må anses mest ändamålsenligt.
Skulle åter antagas, att någon fördel kunde vinnas genom stadgandet af särskild arbetsordning för Utskot ten, erfordrades att sådant stadgande, för att kunna göras förbindande till efterföljd för alla Utskotten, vore i Riksdagsordningen intaget.
— Då, vid sådant förhållande, motionen afser ändring uti eller tillägg till nu gällande grundlags-föreskrifter, och således icke blifvit i behörig ordning väckt, hemställes vördsamt, att densamma måtte af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
STOCKHOLM. G. E. Ljunggren, 1860.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande 121, 1 jw fisa.
Ull Exp.-TJtsk. den ö Juli 1860. kl. 1 c. in.
Betänkande, i anledning af väckt motion om skärgårds-flottans åtskiljande från örlogs-flottan samt förseende med egen officer s-korps.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, har Välloflig» Borgare-Ståndet remitterat en i ofvannämnde ämne af Herr Hjerta, L. J., väckt motion, hvaruti anföres, att skärgårds-flottans värf vore att försvara Stockholms skärgård samt åtskilliga andra vigtiga punkter af vår långsträckta kust, äfvensom att beherrska de fyra stora insjöars ytor, sorn ligga i midten af landet samt att verksamt understödja arunens rörelser och underlätta dess tillförsel.
Skärgårds-flottan vore således i främsta rummet till för arméens och landt-försvarets räkning.
Att skärgårds-kriget mera liknade landt-kriget. än sjö-kriget samt derföre fordrade särskilda egenskaper, hade ända sedan Ehrensvärds tid på mångfaldigt sätt blifvit framhållet och bevisadt i vetenskapliga afhandlingar och genom erfarenhet.
Detta oaktadt sammanslogs år 1824 den fordna arméens flotta med örlogs-flottan, hvarigenom den förra helt och hållet drogs från landt-försvaret, för hvars skull den var inrättad, samt förenades med sjö-försvaret, med hvilket den hade intet annat gemensamt än att den flöt pä vattnet.
Den motvilja örlogs-flottans anhängare hyst för skärgårdsflottan hade efterhand till ej ringa grad gjort sig gällande hos Regeringen.
Istället att vaka öfver båda vapnens ändamålsenliga utveckling hade, isynnerhet under det sista årtiondet, för skärgårds-flottan visat sig en liknöjdhet, hvilken varit i högsta grad skadlig.
Detta hade skett icke allenast i afseende pä materielcn, utan äfven på personalen.
En stor del af materielcn förskrefve sig från år 1808 och vore således öfver ett halft sekel gammal samt kunde, efter kompetente personers utsago, anses nära oduglig för krigsbruk, fastän den ännu skyldrade i rullorne.
Somliga fartyg förskrefvo sig till och med från år 1790.
Mellan åren 1820 och 1890 hade blifvit nybyggda 18 kanonjollar, mellan 1830 och 1840 tre kanonslupar och 49 johar, men mellan 1840 och 1850 endast 27 slupar och tvä jollar.
Såsom fullt brukbara vågade Grefve von Platen sistnämnde år blott, antaga 54 slupar och 96 jollar jemte några få andra fartyg.
Sedan dess hade blott 10 slupar blifvit byggda, de sista är 1855.
Med dessa hade möjligen dc slupar kunnat ersättas, som under tiden nf Bih, till B.
Brot. 18ö9 & 1860. 8 Sami. 25 Höft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JM 121. gått, hvaremot jollame sannolikt till betydlig del blifvit oanvändbara i krig.
En väsendtligt bidragande orsak till skärgårds-flottans hastiga sammansmältande sades vara det mindre lämpliga sätt, på hvilket fartygen förvarades och hvarigenom många tagit röta förrän annars skett.
Fullföljdes detta system torde man en gång fä tala om Svenska skärgårds-flottan såsom något som varit, men ej mera funnes till.
Huruvida slutligen de så kallade ång-kanon-sluparne, af hvilka tvä voro färdiga vid sistlidne riksdag, då äfven anslag till sex nya al Rikets Ständer beviljades, kunde räknas till skärgårds-flottan, vore svårt att afgöra.
En materiel skulle emellertid, om förändrade åsigter lyckades göra sig gällande, möjligtvis kunna nybildas, ehuru med en ofantlig utgift på en gäng, men hvartill tjenade en materiel om den saknade ett befäl, som på ett ändamålsenligt sätt kunde begagna, som älskade, vårdade och v inlade sig om densamma?
Och detta syntes tyvärr ej vara fallet.
Till följd af den likgiltighet, som Regeringen, efter Grefve von Plåtens afgång från Chefs-embetet för Sjöförsvars-departementet, visat för skärgårds-vapnets inre utveckling, hade äfven de fleste af flottans officerare låtit föranleda sig att, jemförelsevis till örlogs-vapnet, åsidosätta förstnämnde vapen och föga tänka sig in uti skärgårds-krigets egendomliga natur, dess sammanhang med landt-kriget, fartygens deraf följande egna konstruktion ochöfningarnes särskilda beskaffenhet.
Blott på Rikets sednast församlade Ständers uttryckliga önskan, hade man beqvämt sig att uppgöra förslag till en tidsenligare konstruktion lör roddfartygen.
Af missförstådt nit för sjömans-yrket och måhända af lojauté tor Regeringens förmodade mening föranleddes mången att fälla hårda och orättvisa omdömen om skärgårds-flottan.
Det ginge till och med så långt, att de fleste ansågo för en plåga, ett slags syndastraff, aft blifva kommenderade till tjenstgöring vid densamma, på sätt man stundom hade tillfälle att erfara.
Och Regeringen hade ej motverkat denna tendens, då den, om ej rent af tillbakasatt de personer, hvilka äro kände såsom skärgårds-flottans vänner, åtminstone, efter hvad det syntes, ignorerat deras mening i afseende på sjö-försvarets angelägenheter.
Dessa vänner vore dock numera ganska få.
Oberäknadt några veteraner, som en gång sett hvad skärgårds-vapnct kunnat uträtta samt derför älskade det. torde nu knappt kunna uppletas tio i tjenst varande officerare, som verkligen intresserade sig för vapnet och kände dess stridssätt.
Enda medlet att förekomma det för Sveriges försvar så nödvändiga skärgårds-vapnets undergång syntes derföre vara, att detsamma erhölle en egen officers-korps.
Såsom ett skäl emot en sådan åtgärd hade man anfört att enheten inom flottan derigenom skulle gå förlorad.
Så måtte dock gerna ske om denna enhet vore skadlig för försvaret i allmänhet och ledde till det ena vapnets undertryckande.
Motionären insäge dock ej hvarföre denna enhet icke lika väl kunde ega rum inom Flottan med två vapen af olika natur, som inom Armeen, der man hade tre vapen och dock icke klagade öfver bristande enhet.
Om den ena delen af sjö-försvaret vore ämnad till strid på djupt vatten och i öppen sjö, men den andra till strid på grundt vatten samt i trånga farvatten och delvis äfven på land, så kunde deruti icke ligga något hinder för enheten, der den behÖfdes.
Denna enhet vore i alla fall ej mycket att hälla på, då det vore bevisadt att skärgårds-flottan hufvudsakligen vore till för arméens skull och stridde i förening med densamma.
Man hade äfven invändt att ångan skulle hafva ett så jemnande inflytande pä sjö-kriget och skärgårds-kriget, att skilnaden dem emellan skulle blifva högst ringa och en officers-korps kunna begagnas för båda.
Detta påstående torde dock äfven innefatta ett misstag samt syntes föranledt af bristande uppfattning af skärgårds-krigets natur.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 121.
Lika litet aom man förr ansåg vattnet, hvarpå fartygen flyta, såsom den grundorsak, hvarifrån befälet borde kda sin grund, lika litet borde man nu anse sättet, hvarpå fartygen fortskaffades, såsom grunden för befälet.
Om skärgårds-flottan fortskaffades medelst änga, segel eller rodd, eller möjligtvis alla tre tillsäinmanstagne, så blefve i alla händelser skärgerds-kriget med högst ringa modifikation, af enahanda natur som förut.
På dessa skäl ansåge motionären skärgårds-flottan böra från linie-flottan åtskiljas, enligt följande, för att anvisa möjligheten, sättet och riktningen af den åsyftade skiljsmessan, framställde grunder: l:o.
Skärgårds-flottan skulle hädanefter skiljas från linie-flottan och bilda inom flottan ett eget vapen eller försvarsmedel under det namn, som Kongl. Majit funne lämpligt bestämma: 2:o.
Skärgårds-flottan borde erhålla sina egna anslag, hvilka särskildt förvaltades och redovisades, så att man när som helst kunde se huru mycket af de till sjöförsvaret bestämda anslagen användes för skärgårds-llottans eller för örlogsllottans räkning; ö.o. Skärgårds-flottan skulle både i krig och fred och såväl i afseende pä personalens angelägenheter som materielens förvaltande lyda under Chefen för Sjöförsvars-depart emen tet och Förvaltningen för Sjö-ärendena; 4:o.
Skärgårds-flottan borde erhålla vissa bestämda båtsmans-kompanicr och korpser, hvilka icke finge användas till annan tjenstgöring, samt eget underbefäl, som särskildt bildades och inöfvades för skärgårds-kriget; 5:o.
För skärgårds-flottan skulle tillsättas en särskild högsta chef samt en egen officers-korps, hvars medlemmar åtnjötc samma rang och lika löneförmåner som örlogs-flottans, men ej finge användas till annan tjenstgöring än vid skärgårdsflottans och blott inom eget vapen avancera; 6:o.
Under krig skulle skärgärds-flottans olika afdelningar stå under befälhafvarnes för arméen befäl i allt hvad som rörde operationernas riktning och ändamål, hvaremot skärgårds-llottans befälhafvare efter omständigheterna egde bestämma de särskilda manövrerna, äfvensom han i allt hvad som hörde tili utrustning och ersättning lydde under förvaltningen af sjö-ärendena.
Med tillämpning af dessa grunder borrie, efter motionärens åsigt, den yrkade skiljsmessan ej möta alltför stora praktiska svårigheter eller föranleda några betydliga utgifter.
Man hade vid flottan mera än tillräckligt antal officerare att förse med befäl de fä örlogs-fartyg, sorn verkligen kunde i krig användas.
Yidtoges den utvägen att först.frän örlogs-flottan transportera till skärgårds-flottan de officerare, som för sistnämnde vapen ansäges lämpliga och sedermera, efter som ledigheter uppstode, lönerna inom hvarje grad öfverflyttades till skärgårds-flottan samt de sålunda uppkommande platserne efter hand besattes med officerare från artilleriet och infanteriet, men framför allt med särskildt bildade nykomlingar, skulle skärgårdsflottan kunna, utan någon särskild utgift frän Statens sida, inom ett tiotal af år hafva en åtminstone för den nuvarande materielen tillräcklig officers-korps.
Den enda nya utgift, som komrne i fråga vore för några lärare-platser i skärgårds-krigets strategi och taktik m. m. vid de allmänna militär-läroverken.
Under åberopande af hvad sålunda blifvit anfördt, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer mätte till Kongl. Majit ingå med underdånig anhållan, att, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med ofvan uppställda grunder, skärgårds-flottan mätte åtskiljas frän linie-flottan samt erhålla en egen officers-korps. 4 Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JVi 121.
Då motionären hufvudsakligen stödt sin framställning om angelägenheten af örlogs-flottans och skärgårds-flottans åtskiljande på den bristande omvårdnad, sorn så väl i afseende på materiel, som personal skall efter de båda. flottornes förening kommit skärgårds-flottan tili del, särdeles under det sednaste tiotal, har Utskottet sökt förskaffa sig tillförlitliga upplysningar i nämnde hänseenden.
Enligt dessa, uppgingo skärgårds-flottans fartyg är 1810 till ett antal af 160, är 1824, dä Örlogsflotta n och arméens flotta sammanslogos, till 138 och för närvarande till 198.