Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enhver Laege skal ved hvert Aars Udgang indsende til Medicinalbestyrelsen en nöiagtig Fortegnelse över de Sindssyge, som ifölge forestaaende Bestemmelser ere anmeldte for og tilseede of harn.
Femte Capitel.
Almiudelige Bestemmelser. § 19- Omkostningerne for fattige Sindssyge, forsaavidt disses Tilstand efter en Laeges Erklaering kraever en fra saedvanlige Fattiges Forsörgelse saeregen Behandling udredes af vedkommende Kjöbstads-, Ladesteds- eller Amlscommune; Amtsformandskabet bestemme, at indtil en Femtedeel af de na;vnte Omk skulle baeres af det Fattigdistrict, hvortil Angjaeldende hörer. 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, JU 125. § 20.
Ingen Sindssyg maa forvares sammen med Forbrydere. § 21.
Overtraedelse af denne
Lov straffes med Boder, forsaavidt ikke haardere Sträf for Tilfaeldet i den almindelige Straffelov findes fastsat.
Uforsvarligt Forhold, livori nogen Eier eller Bestyrer af et privat Sindssygeasyl som saadan maatte gjöre sig skyldig, kan derhos straffes med Inddragning af den harn meddeelte Autorisation.
Tili havé ^ i antaget og laekraeftet, ligesom Vi herved antage og bekraefte denne Beslutning som Lov. Givet i Malmö den 17de August 1848.
Under Vor llaand og Rigets Segl. OSCA R.
\ L. S. Fredr.
Due.
Schouhoe. 125.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 29 Aug. 1854, kl. t e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om upphdfvande af den tvungna tackjerns-blåsningen inom Rikets Bergslager, eller frihet att frän jorden skilja hyttedelarne.
Från Vällofl. Borgare-Ståndet har till Utskottets handläggning blifvit öfverI em nåd en af Herr G. F.
Etholm väckt motion, hvaruti blifvit anfördt, att ehuru de fleste bland de förbudsförfattningar, hvilka, från äldre tider tillkomna, hindrat jernhandtermgens utveckling i vårt land, genom nyare tiders ändamålsenligare lagstiftning blifvit antingen afskaffade eller i väsendtlig mån ändrade, qvarstode dock ännu ett tvång, hvilket, enligt motionärens förmenande, skadligt inverkade på nämnde handtering, nemligen tvånget för Bergslagernes fleste jordegare att deltaga uti byggnad och värmning af viss hytta, änskönt många jordegare, i saknad af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, JU 125.
13 både nödig skog och malm eller af ettdera af dessa råämnen, omöjligen kunde finna det lönande att sjelfva idka tackjernsblåsning.
Till lindring uti detta tvång, hvilket egentligen ledde sitt ursprung ifrån den år 1649 af Drottning Christina utfärdade jernbergs-ordning, hvarest bland annat förekommer: »emedan man förnimmer det en hop Bergsmän uti jernbergslagerne vända igen med therns blåsverk och sälja kolen till köpmän och flere, som bruka theras hamrar uti bergslagerne, hvarigenom Hennes Kongl. Maj:ts tionde förminskas, therföre befalles Bergmästarne, att the af sådane bergsmän utfordra tionden årligen tillfyllest, antingen the bläse eller intet», hade väl tid efter annan hvarjehanda åtgärder blifvit vidtagna, såsom onödige hyttors ödeläggande eller sammariflyttning med andra, nya indelningar inom de bestående hyttelagen samt, inom vissa orter, åsättande af en högre eller lägre skattejernsafgift för de hemman, hvilka blifvit från blåsningsskvldigheten befriade; men den antydda olägenheten hade likväl icke derigenom kunnat afhjelpas, ty inom flere bergslagsorter rådde ännu en stor oreda härutinnan, emedan derstädes blott en del biåsningsskyldige idkade hyttebruk, under det att antingen en mängd hyttedelar afsöndrats från hemmanen, eller ock främmande intressenter bläste för dygnslega, medan jordegarne sjelfve, hvilka voro i åtnjutande af den så kallade bergslagsfriheten, tvärtemot författningarne, undandragit sig tvånget.
Det enklaste medlet till förekommande af dessa oredor vore, enligt motionärens förmenande, tackjernsblåsningens lagliga frigifvande, hvilket sä mycket lättare kunde medgifvas, sedan sjelfva grunden för de i bergslagerne tvungna hyttelagens framtida tillvaro och bestånd blifvit rubbad genom den år 1847 beviljade fria kolhandeln samt genom Kongl. Kungörelsen den 22 Februari 1830, hvarigenom hytte-delegarnes skyldighet att tili bolaget hembjuda sina salukol formligen alskaffats.
Genom en sådan åtgärd eller tackjernsblåsningens frigifvande, skulle tillverkningen så till qvantitet som i synnerhet till qvalitet förbättras, hvilket åter i sin ordning måste medföra stora fördelar ej allenast för de på köpetackjern grundade bruken, utan ock för upprätthållandet å allmänna verldsmarknaden af Svenska stångjernets urgamla anseende, hvilket på sednare tiden icke så ringa lidit till följd af den i bergslagerne tvungna bolagsinrättningen inom hyttelagen, hvarest nu, andra olägenheter oberäknade, ett sämre tackjern på många ställen tillverkas.
På grund af dessa skäl har motionären föreslagit: »upphäfvandet för framtiden af den tvungna blåsningsskyldigheten inom Rikets bergslager, eller beviljandet af fullkomlig frihet att från jorden och bergsmanshemmanen skilja hyttedelarne, hvilka böra få innehafvas och besittas af hvem som helst, som vill och kan tackjernstillverkningeu på förmånligaste sätt idka och uppehålla»; hvarjemte motionären hemställt alt, derest detta förslag befunnes vara förtjent af uppmärksamhet, Rikets Ständer, såsom orden lyda: »nu åtminstone skulle till en början hos Kongl. Maj:t framställa underdånig anhållan derom, att nödiga åtgärder varda vidtagne för frågans snara och fullständiga utredande, på det att till nästa Riksdag nådig Pro - 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, Jl? 123. position om sättet för verkställigheten af det nu väckta förslaget måtte kunna till Rikets Ständer varda afgifven.»
Då Utskottet går att afgifva utlåtande öfver ifrågavarande motion, får Utskottet till en början tillkännagifva att, utom de upplysningar till frågans bedömande, hvilka Utskottets ledamöter sjelfve varit i tillfälle sig förskaffa, Utskottet äfven fått emottaga två skriftliga anföranden i ämnet, det ena undertecknadt af Riksdagsfullmäktige!!
Johan Lekberg från Örebro län, jemte 93 Bergsmän inom Lindes och Ramsbergs bergslag, hvilket anförande blifvit till Hedervärda BondeStåndet inlemnadt och till Utskottet remitteradt, det andra undertecknadt af Riksdagsfullmäktige!) Nils Nilsson fran Örebro län, jemte 24 Bergsmän inom Nora bergslag, hvilka begge anföranden, föranledda af nu ifrågavarande motion, haft för ändamål att uttala den allmänna tanken inom nyssnämnda bergslagsorter: att den uti förevarande motion föreslagna åtgärd hvarken vore nyttig eller önskvärd.
Hvad sålunda förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande och finner sig, på grund deraf, böra till besvarande upptaga de af motionären gjorda framställningar, särskildt med afseende på nyttan eller skadan för bergslagerne af den föreslagna förändringen, och särskildt med afseende på det ifrågasatta behofvet af en sådan förändring för jernhandteringens förkofran i sin Helhet.
Beträffande den förra af dessa frågor, eller om nyttan eller skadan för bergslagerne sjelfve af hyttelagens upphäfvande, får Utskottet anföra följande: llytte lagsindelningen inom tackjerns-bergslagerne har tillkommit för det ändamål att, genom upprättade bolag, sätta så väl större som mindre hemmansegare i tillfälle att, ej mindre för egen utkomst, än ock till allmän båtnad, tillgodogöra sig ortens tillgångar af malm och skog, då nemligen hvar för sig af dem icke kunnat ega tillräckligt förlag till tackjernsblåsning, och det icke heller vore lönande för hvar och en att bygga och underhålla särskilda tackjernshyttor.
Dessa bolag, till hvilkas bildande samtliga hemmanen inom bergslagerne blifvit indelade, hafva visser ligen ursprungligen grundat sig på ett tvång, men motsvarande förmåner hafva ock just derföre blifvit dem gifna, genom bergslagerne särskildt förunnade privilegier.
Dessutom bör i afseende på detta tvång tagas i betraktande, att sedan genom förändrade förhållanden, såsom minskade tillgångar på malm och skog m. m., de tvungna bolagen börjat lägga tryckande band på många Bergsmän, dessa band småningom och liksom af sig sjelfva blifvit lossade.
Sålunda hafva hyttelagen, genom öfverflödiga hyttors nedläggande, blifvit till antalet betydligt förminskade, men deremot till omfång utvidgade, och kolhaudeln fullkomligen frigifven; hvarjemte af den tvungna tackjernsblåsningen numera endast qvarstår förbindelsen för bergsmanshemmanen att deltaga i hyttebyggnad, äfvensom i den så kallade värmningen, d. v. s. i kostnaden för masugnens uppvärmning vid hvarje tackjernsblåsnings begynnelse, hvilken sednare skyldighet blifvit allt mindre och mindre tryckande, i anseende till dels förbättrade melhoder, dels särskilda öfverenskomrnelser Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, JVf 123.
15 inom hyttelagen.
Man bör således kunna antaga, att alla dessa förhållanden inom bergslagerne ock hädanefter skola, efter omständigheternes kraf, bäst reglera sig.
Om deremot, såsom motionären föreslagit, alla inom tackjerns-bergslagerne befintliga hyttelag genom ett: påbud skulle upplösas, och sålunda alla band lossas, sä blefve deraf en gifven följd, att de fleste Bergsmän urståndsattes att tillverka tackjern, alldenstund de icke egde tillräcklig kapitalstyrka att bygga och underhålla egna hyttor, då deremot för närvarande, på grund af hyttelags-indelningen, det är öppet och möjligt, äfven för de mindre hemmansegarne, att välja för sig det för tillfället fördelaktigaste, antingen att sälja sina malm- och koltillgångar eller sjelfva förädla dem till tackjern.
Det blefve i annat fall endast kapitalister förbehållet att anlägga masugnar, till hvilka de mindre bergsmännen otvifvelaktig! snart sage sig nödgade att sälja, icke endast sina grufve-andelar, utan ock slutligen sina hemmansdelar, och sålunda komme att förvandlas från sjelfegande, oberoende bergsmän till bruks och större masugnars underlydande kolare och grufvearbetare.
Beträffande derefter det inflytande hyttelagens upphäfvande skulle utöfva på jernhandteringen i allmänhet, så måste det visserligen medgifvas, att, genom hytte— lagsindelningens upphäfvande, tackjernstillverkningen möjligen i vissa orter skulle i större skala och på ett mera fabriksmessig! sätt kunna bedrifvas, men för vinnande af detta ändamål torde det icke vara rådligt att vidtaga en åtgärd, som, enligt hvad Utskottet tror sig härofvan hafva ådagalagt, skulle leda lill en mängd hytte— delegares obestånd.
Dessutom bör härvid tagas i betraktande, att, om ock stundom anledningar icke saknats lill anmärkningar i afseende på tillverkningens halt vid någon bergsmanshylta, såsom att denna tillverkning icke alltid varit af önskvärd homogen beskaffenhet, så bör orsaken till ett sådant förhållande, hvilket lika väl kan inträffa vid ett hyttelag af fria intressenter, sökas, icke uti den tvungna hyttelags-indelningen, såsom sådan, utan i bristande tillämpning af Bergsförfattningarne.
Dessa, om de äro ändamålsenliga och rätt handhafvas, i förening med den icke mindre verksamma kontroll, som det gemensamma intresset inom hyttelaget måste framkalla, böra och kunna lemna all erforderlig garanti för åstadkommande af en god tillverkning ej mindre vid hergsmanshyttorna, än vid andra masugnar.
Att deremot en revision af Bergsförfattningarne länge ansetts vara af behofvet påkallad, är en känd sak; men på sätt Utskottet uti Betänkandet JVs 58 upplyst, är frågan om utfärdande af nya sådana författningar på Kongl. Maj.ts Nådiga pröfning beroende.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet hemställa, att Herr Ekholms motion icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Best - och Ekon ■ Ulskottets Belänkunde, N:o~J26.\ 1 N:o 126, Auk. till Exp.-Utsk. den 8 Sept. 1854, k). 2 e. m, Betänkande, i anledning af väckt motion, om beviljande lills vidare af tullfri införsel från Finland landvågen af bjelkar, bräder, plankor, sparrar, master, spiror och tjära.
Frän Högloft Ridderskapet och Adeln liar Utskottet lätt emottaga en af hr Rosenblad, Bernhard, väckt, så lydande motion: »Under närvarande förhållanden lärer det enda tillfälle till utförsel Finland eger, vara landvägen öfver Haparanda.
'Detta ger tillfälle till mycken förtjenst för Sveriges nordligaste städer, men fordrar också ett snart undanrödjande af aila onödiga hinder.
Jag får sålunda föreslå, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes bevilja tills vidare oell, så länge närvarande förhållanden fortfara, tullfri införsel frän Finland landvägen af bjel— kar, bräder, plankor, sparrar, master, spiror och tjära».
Utskottet har tagit förevarande förslag i öfvervägande: men då kändt är, att prisen å så väl trävaror, sorn tjära för närvarande äro i Finland särdeles låga, så att dessa effekter, utan hinder för rörelsen, kunna bära de tullsatser, som för de i motionen omiermälda artiklarne äro gällande, samt enär Rikets Ständer under innevarande Riksmöte beslutat, att nu ifrågavarande trävara-artiklar skola blifva fria från införsels-tull, tror Utskottet, med afseende å den korta tid. som återstår innan den nya tull-taxan kommer att tillämpas, det ifrågaställa undantaget från nu gällande tull-taxa icke vara behöfligt och ej kunna i någon betydligare mån befordra rörelsen, hvilken deremot blifvit Bilt. till R.
Prof. 1853 § 1854. 8 Saini. 33 2 Allm. Ben.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 127. väsendtligen underlättad genom den nederlags-rätt, som, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga resolution den 3 sistl.
Juli, för trävaror och tjära blifvit intill 1855 års slut Haparanda beviljad.
Utskottet får således hemställa, att någon åtgärd i anledning af motionen ej må vidtagas.
Stockholm den 8 September 1854. N: o 127.
Ank. till F,j-p ,-L'isL. ti. 8 ■ . 1854, kl. 2 e. im.
Betänkande, i anledning uf vuckt motion om ändring af / mom af i % uti Folkskolestadgan af den 18 Juni 4 842.
Uti en inom Högvördiga Preste-ståndet afgifven, till Allmänna Besvärsoeh Ekonomi-Utskottet remitterad, motion, har hr prosten Gahne anmärkt, att., då, i 1 mom. af 4 § uti Kongl. Maj:ts den 18 Juni 1842 utfärdade stadga, angående folk-undervisningen, vore stadgadt, att folkskole-lärare egde i årlig lön åtnjuta minst 16 tunnor spanmål, hvaraf 8 tunnor erläggas in natura, hälften råg och hälften i det eller de sädes-slag, 1 hvilka krono-tionden inom orten utgår, men de öfriga 8 tunnorne alltid betalas med penningar till ett bestämdt belopp af 53 r:dr 16 sk. b:ko; så vofe den sålunda bestämda lönen, som under vanliga förhållanden, då priset i iifsförnödenheter ej Yore öfver höfvan uppstegradt, kunde lemna folkskole-läraren och hans hushåll en knapp bergning, deremot under dyr tid otillräcklig att försörja honom och hans familj.
Allm. Best.- och Ekon.-Utskoftets Betänkande, X:o 127.
3 Vidden och vigten af folkskole-lärarens arbete vore icke ringa.
Han vore skyldig att trettiotvå veckor af året och fem dagar i hvarje vecka sysselsätta sig med barna-undervisningen, mångenstädes använda en del af lördagen till öfning i koral-sång samt slutligen biträda i söndags-skolan, der denna besökes.
För honom funnes under två tredjedelar af året ingen hvilodag, såvida han skulle redligt fullgöra sina åligganden.
På honom vore det uppväxande slägtets framtid beroende.
Öfverlemnades den, som skall uppfostra hyddornes invånare, till ett ständigt rof för behofven, så måste han antingen duka under, eller blifva liknöjd för det vigtiga kall, som blifvit honom anförtrodt, eller ock, för sin räddning, öfverlemna sig åt sysselsättningar, hvilka undanträngde hans egentliga befattning.
När, hvad dock sällan inträffade, markegångs- eller allmänna priset å spanmål folie under det värde af 6 r:dr 32 sk. b:ko för tunnan, hvartill ena hälften af folkskole-lärarnes aflönings-spanmål, enligt ofvan åberopade stadgande, skulle lösas, så hade det skäl för sig, att skol-lärarens arbete ej betalades efter det lägre priset och sålunda mindre, än den ringaste dagakarls, men detta minimi-värde borde ej gälla, när lifsförnödenheterna blefve till den grad fördyrade, att det kontanta vederlaget icke stöde i förhållande till det verkliga spanmålspriset, hvarigenom händt, att folkskole-läraren sett sina knappa tillgångar minskade, efter markegångs-priset, med vid pass 26 r:dr 32 sk., men, efter det allmänt gångbara, med omkring 34 r:dr, allt banko.
Så förliölle sig äfvenledes med det i 2 mom. af förenämnde § bestämda hö och kobete, hvilket motsvaras af värdet utaf 2 tunnor spanmål och som ansetts kunna lösas med 13 r.dr 16 sk. b:ko, ehuru ett vanligt lass hö betaides med 15 k 16 r:dr b:ko.
Motionären har derföre hemställt, »att förenämnde 4 § 1 och 2 mom. må komma under närmare granskning, att den bestämda lönen, minst sexton tunnor spanmål, som skall utgå in natura, må blifva en sanning» och att slutet af 1 mom. måtte erhålla följande lydelse: »men de öfriga åtta tunnorne alltid betalas med penningar, efter minst 6 r:dr 32 sk. b:ko per tunna;'blifver länets markegångs-pris högre, skall kontanta lönen efter den fastställda taxan beräknas.» Utskottet, sorn på de skäl, motionären anfört, anser billigheten fordra, att lösen för den del af folkskole-lärarnes i spanmål bestämda aflöning, som skall i penningar utgå, lämpas efter spanmålens värde, så att denna lösen må äfven under dyr tid kunna motsvara prisen å lifsförnödenheter, men att derjemte ett visst belopp bör utsättas, hvilket nämnde lösen icke må understiga, får, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med motionärens förslag, vördsamligen tillstyrka, att 1 mom. uti den ifrågavarande § måtte erhålla följande förändrade lydelse: 4 Allm. Best.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 127. v Vederbörligen, enligt denna författnings föreskrift, examinerad och antagen skol-lärare utnjute i ärlig lön minst sexton tunnor spanmål, hvaraf åtta tunnor erläggas in natura, hälften i råg och hälften i det eller de andra sädes-slag. i hvilka krono-tionden inom orten utgår, men de öfriga åtta tunnorna alltid hetalas med penningar efter länets markegångs-pris, dock ej till lägre belopp lin 6 r:dr 52 sk. b:ko för tunnan.*
STOCKHOLM) f. d. Schultze^ Boktryckeri, 1854.
Bese - och Ekon -Utskottets Betänkande, N:o 128. 1 N:o 128.
Aok. till Exp.-Utsk. d. 14 Sept. 1854, kl. 8 e. an» Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående ändringar i Kongl.
Fabriks- och llandtvcrks-Ordningen den 22 December 1846.
Uti detta ämne hafva till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning blifvit remitterade motioner, väckte hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln: af hr Dalman, IF. F., och inom Yällofl.
Borgare-ståndet: af hr P. Ii.
Hesselgren samt hr A. F. Boman.
Den sistnämnde har, utan att uppgifva någon viss del, hvari ändring skulle vara erforderlig, yrkat, det Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes i Nåder anbefalla en noggrann revision af Handtverks- och Fabriks-ordningen af den 22 December 1846.
Ilr hesselgren åter har, under åberopande af de motiver, som finnas upptagne uti en af åtskillige utaf Stockholms liandtverks-mästare till Kongl. Maj:t aflemnad, Utskottet tillhandakommen underdånig petition om ändringar af särskilda stadganden uti förberörde Nådiga författning, framställt förslag till förändrad lydelse af de fleste paragrafer uti nyssnämnde Kongl, förordning; hvaremot hr Dalmans motion afser endast en speciel fråga; kommande denna motion att här nedan vidare omförmälas 1 sammanhang med en af hr Hessel - Bik.miL 1 2 Allm.
Best - och Ekon.-LtskotUts Betänkande* IS: o 128. gren gjord framställning rörande samma ämne, som utgör föremål för nämnde motion.
Då nu Utskottet, som tillika fått emottaga ett af hr Brinck, i anledning af hr Hesse/grens motion, inom Yällofl. Borgare-ståndet afgifvet yttrande, åtföljdt af en utaf Stockholms handtverks-arbetare till Kongl.
Maj:t i berörde ämne afgiften underdånig framställning, öfvergår till granskning af de emot särskilda föreskrifter uti ifrågavarande Kongl, förordning gjorde anmärkningar, ae;scr Utskottet lämpligast'följa'den ordning, uti hvilken de paragrafer, hvaruti ändring yrkats eller tillägg föreslagits, uti författningen förekomma, samt at; dervid omedelbart efter hvarje förslags omförmälande. afgifva utlåtande deröfver. § 1- Tid denna § har blifvit anmärkt, att författningens nuvarande ordalydelse icke tryggade för missbruk af den medgifna näringsfriheten, helst hvar och en, som egde rättighet att "hos sig mantalsskrifva andra personer, kunde opåtaldt till afsalu åstadkomma handtverks-arbeten, allenast han iakttoge, att ibland de hos honom mantalsskrifne personerne funnes sådane, som antingen ville hafva arbeten åt sig verkställde eller ock tvärtom skulle åt den mantalsskrifvande utföra sådana, t. ex. husbyggnader, allt för att, sedan arbetena blifvit färdiga, utbjuda dem till salu, genom hvilka emot författningens anda stridande missbruk icke allenast det handtverks-idkande borgerskapet tillskyndades skada, utan äfven i den min handtverks-yrkenas utöfning öfverflyttades i de nästan skattefria arbetarnes händer, kronan och städerna gingo miste om de betydliga skatter, som eljest skulle af borgerskapet utgöras; och enär det kunde antagas lur gifvet, dels att hvar och en för åstadkommande af handtverks-arbeten till eget behof vöre i detta hänseende tillräckligt betjenad med det biträde, hans hemmavarande barn och lagstadda tjenstehjon kunde lemna, dels ock att under orden: »hvar och en» innefattades äfven sådane personer, som i §:n benämnas underlydande, har motionären föreslagit, att, till förekommande af omförmälda missbruk. denna § måtte erhålla följande förändrade lydelse: »ifvar och v*rt, utan särskildt tillstånd, berättigad att, med biträde alff sina hemmavarande barn och lagstadd» tjenstehjon, åstadkomma fabriks»och hanvltverkg-arbeten till egel behof v.
Di den ändring, motionären »ti denna § föreslagit, skulle icke allenast åituefatta ett tillbakagiaade till de förhidauden, sorn före utfärdandet af Handtverks- och Fabriks-ordningen dea S2 December 1846 egde rum, utan äfven i ännu betydligare ruin inskränka d#u näringsfrihet, som, från längre tid tillbaka påyrkad, blifvit gwiom nämnde förordning medgifven, samt ett sådant inskränkande, enligt Utekottets öfvertygelae, skulle verka särdeles menligt för allmogen, utan att för det handtverks-idkande borgerskapet medföra åsyftad fördel, {tuner Allm. Ben.- och Ekon.-UtskotUts Betänkande, N:o 1É&.
Utskottet icke skäligt förorda bifall till motionärens framställning i denna del, utan hemställer vördsamt, att afseende derå icke måtte fästas. § 2.
Då den arbets- och slöjde-frihet, som i denna § omförtnäles, vore densamma, som landtmännen från äldre tider egt och hvilken afsåge endast sådana arbeten, som af deras egna råämnen eller produkter kunde åstadkommas, har motionären hemställt, att, till undvikande af missförstånd och deraf föranledda öfverträdelser af ofvanberörde frihet,! orden vulaf egna räumnenv matte i §:n införas näst efter ordet: v kunnat.
Utom de skäl, hvilka för afslag af motionärens framställning uti nästföregående § blifvit anförda och som äfven i afseende på nu ifrågavarande § torde ega giltighet, förekommer i afseende härå, att det af motionären kär föreslagna tillägg skulle tillintetgöra en och annan vigtig näring, hvilken, såsom bomulls-väfverierne, grundas på främmande råämnen; och finner Utskottet sig således föranlåtet hemställa, det afseende icke måtte lastas å motionen uti nu förevarande fråga. § 3.
Rörande denna § har motionären hemställt, att verkstäder för åstadkommande till afsalu af handverks-arbeten icke måtte få finnas å landet, samt att .hvar och en, som ville idka något egentligt handtverk i stad, derförinnan måste aflägga mästareprof, helst både, utom de i författningen uppräknade yrken, för hvilka mästerskap redan vore föreskrifvet, en mängd andra lika vigtiga och maktpåliggande handtverk funnos och det jemväl kunde antagas, att hvarje rättskaffens handtverks-gesäll, som ville blifva borgare, skulle med nöje anderkasta sig ett dylikt, till hans egen rekommendation och fördel ledande, prof; dock vöre dermed icke menadt, att sådant prof nödvändigt borde erfordras såsom vilkor för rättigheten att idka bageri, bryggeri, slagteri eller öfrige till hamdtverkerierne hörande handteringar, som idkades af fiskköpare, notfiskare, trädgårdsmästare, tobaksplantörcr och hyrkuskar.
Och sorn det, enligt motionärens förmenande, vore i högsta måtto otillbörligt, dels att någon i statens, dier i annan allmän tjenst anställd finge befatta sig med idkande af handtverk, derifrån dock undantagne de vid Kongl.