Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sorn nu sådana piancher dessutom i allmänhet icke äro i bokhandeln tillgänglige utan i förening med texten, kunna bibliotheken, om de önska komplettera ett verk genom inköpande af de texten tillhörande piancher, icke göra sadant. utan nödgas tillhandla sig hela verket, hvarigenom den besparing i kostnad för det allmänna, som är stadgandets syftemål, beit och hållet, förfelas.
Skälet hvarföre frän den allmänna föreskriften om skyldighet att aflemna exemplar blifvit gjordt undantag för kostsammare piancher, synes böra sökas uti lagstiftarens betänklighet att ålägga förläggare eiler författare en så dryg afgäld till det allmänna, sorn den. hvilken vid Tiyckfrihets-förordningens stadfästande var förenad med förfärdigandet af piancher, hvilka dä i allmänhet utgjordes af kopparstick.
Detta skäl har likväl sedermera till stor del förfallit, enär numera kiinstitution/-Utskottets Memorial IS:o il. 5 plancher, som bifogas tryckta arbeten, i allmänhet åstadkommas genom stentryck, hvilket är vida billigare, än den förr vanliga koppargravyren.
Utskottet har derföre trott att det gällande undantaget numera kunde, utan att derigenom någon alltför stor börda ko ninie att drabba vederbörande förläggare, upphäfvas, helst om pä samina gång antalet exemplar, som skulle kostnadsfritt aflemna*, blefve förminskadt.
1 öfverensstämmelse med denna åsigt har Utskottet ansett sig böra framställa förslag tili en sådan förändring, att den skyldighet, sorn nu gäller i fråga om tryckta skrifter, komme att utsträckas till planch er och musikal i er, 0111 hvilka sednare Tryck frihets-förord ningen för närvarande icke lernnar någon föreskrift.
Vidare kan emot merberörda lagrum anmärkas, att detsamma delsieke innehåller några bestämmelser om tiden, hvarinom det foreskrifna aflemnandof bör ske, dels icke eller stadgar något ansvar för underlätet fullgörande af denna skyldighet.
Genom denna brist i lagstadgandets fullständighet, har verkan af lagbudet blifvit stundom nära nog tillintetgjordt.
Åtskilliga Boktryckare hafva nemligen alldeles underlåtit aflemna pligt-exemplar, och vid erhållna påminnelser om deras skyldighet i detta hänseende, hafva de invändt, att, dä Tryckfrihetsförordningen icke bestämde någon tid för aflemnandet, borde icke heller något ansvar kunna följa på en underlåtenhet, hvilken när som helst kunde afhjelpa*.
För att befordra verkställigheten af föreskriften i oftanämnda 11 moment i 1 § Tryckfiihets-förordningen, har Kongl. Majit, uti nådigt Bref den 16 April 1817, till dåvarande Ilof-Kanslern. förklarat, att den i samma moment Boktryckare ålagda skyldighet skulle af de i hufvudstaden befintliga boktryckerier vara fullgjord inom sex månader, och af de i landsorten inom ett är efter det en tryckt skrift blifvit utgifven, vid lika vite, 50 Rdr, hvarmed 4 g 2 momentet Tryckfrihets-Förordningen belägger försummelse att aflemna det exemplar, sorn IlofKanslern (numera Justitie-Stats-ministern) tillkommer, samt att frågor härom skulle behandlas såsom andra i 4 § 4 moment nämnda ordningsmål, hvilka tillhörde Jlof-kanslerns (numera Justitie-Stats-ministcrns) uptagande och afgörande.
Ehuru Kongl. Majlis Högsta
Domstol uti förekomna lall tillämpat föreskriften i detta Kongl. Bref, hafva dock åtskilliga Boktryckare nekat att ställa sig berörda Kongl. Bref till efterrättelse, under invändning att detsamma icke kunde emot Grundlag tillerkännas gällande kraft.
Utskottet, sorn icke kunnat undgå att finna en brist uti Tryckfrihetsförordningens föreskrift i nämnda hänseende, har, i betraktande af sättet för Grundlags förklaring och tillämpning, anlett att denna brist rätteligen borde afhjelpa* genom införande af ett fullständigare stadgande i sjelfva lagtexten; och har Utskottet trott att detta stadgande kunde affatta* i hufvudsaklig öfverensstämmelse med nyss anförda Kongl. Bref, dock att ansvaret för försummad! iakttagande af 6 Konslitutiont-Uiskotteis Memorial IV:o ■’> /. föreskriften blefve, enär en sådan förseelse vore af rnindrp betänklig art, än deli i 4 §:ns 4 inomen t omnämnda, neilsatt till endast 25 Kdr.
Uti åtskilliga andra länder finnes stadgande derom, att arkiv-exemplaren skola vara tryckta på skrifpapper, eller ock, då upplagan tryckes på olika sorters papper, på den bästa af dessa sorter.
Vår Tryckfrihets-föronining innehåller icke någon föreskrift om arkiv-exemplarens beskaffenhet.
Dä det nu visat sig, att åtskilliga Boktryckare deraf tagit sig anledning att gäcka lagens stadgande, genom att aflemna exemplar, sorn varit i sådant skick, att de icke lämpligen kunnat i offentliga bibliothek förvaras, torde en bestämmelse om dessa exemplars fullständighet och felfrihet vara af förhållandena påkallad.
Sedan Utskottet sålunda genomgått de hufvudsakligaste anmärkningar, sorn blifvit framställda emot
Tryckfrihets-förordningens bestämmelser om skyldigheten att aflemna exemplar af tryckta arbeten till vissa uppräknade institutioner, och Utskottet derunder funnit skäl att föreslå denna skyldighets utsträckning i vissa hänseenden, har Utkottet jemväl trott sig böra tillse om icke någon inskränkning i det nu bestämda antalet exemplar skäligen må kunna ske, samt vederbörande förläggare beredas en lindring, sorn i någon man motsvarade förökningen i skyldigheter.
Härvid har det icke undfallit Utskottet, att föremålet flir Riks-arkiveis och Vetenskaps-akademiens verksamhet icke fordrar bibliothek, som omfattar aila litteraturens grenar, utan är deras behof i detta afseende inskränkt till sådana arbeten, som afhandla eller beröra vissa särskilda vetenskaper.
Fråga har sålunda framställt sig huruvida icke nämnde institutioner tillskyndas större skada och besvär, än verkligt gagn genom den rätt, sorn blifvit dem tillerkänd, att erhålla exemplar af allt hvad inom riket tryckes och utgifves.
Då nu i allmänhet med hvarje rättighet måste vara förenad motsvarande skyldighet, hafva ock nämnde institutioner ansett sig vara, till följd af berörda dem i lag tilldelade rättighet, pligtige att bevara och ordna de tryckta arbeten, som till dem »Hemnäs.
För detta ändamål erfordras likväl icke blott utrymme till biblioteksrum, utan äfven arbete för böckernas förtecknande, ordnande och bevarande; men i begge dessa hänseende eger hvarken Riks-arkivet eller Vetenskaps-akademien till sin disposition mer, än*hvad ernåendet af egentliga målet för deras verksamhet klafver.
Att de uppoffringar, som af berörde institutioner, flir åtnjutandet af meranämnda rättighet, måste göras, i verkligheten icke äro obetydliga, dertill torde man kunna sluta af den omständigheten, att, enligt hvad Svensk bibliografi lör år 1858 utvisar, trycktes och utgåfvos samma är här i riket icke mindre än i,357 särskilda arbeten Uti Riks-arkivet lärer också ordnandet och fördelningen af årstrycket taga en tjet - stemans odelade arbete i anspråk; och sådant, ehuru hans biträde ganska vid kunde erfordras vid Riks-arkivets egentliga samlingar.
Härtill kommer ytterligare att bland de arbeten, sorn bär i riket utgifvas, endast ett ganska ringa antal eger något intresse för Riks-arkivet och Vetenskaps-akademien, samt att dessa in - Kiinslilulions-ltiiliiidtls Memorial A.<»
St. 7 sti tu l ion or utan tvifvel skulle kunna, när de sådant åstundade, af Justitie-Statsminislern erhålla det exi mplar, som blifvit till honom allenmadt: och äfven örn sådant nilson sans icke läte sis söra. klefve den utsift. sorn tillskyndades dem “ ~ ~ ~ ~ r* «/ Senom inköp af dylika arbeten, af högst underordnad betydelse och icke i näSon man jemförlig med de uppoffringar, smil blifva en följd af ifrågavarande rättighets åtnjutande.
Under sådana förhållanden har Utskottet trott sig åsyfta Kilo-arkivets och Vetenskaps-akademiens fördel; då det framställer förslag om upphäfvandet af föreskriften om Boktryckares skyldighet att till nämnde institutioner aflemna fii-exemplar af tryckta skrifter.
Vid ifrågasatt förändring af 1 § 11 momentet Tryck frihets-förordningen, har Utskottet trott sig destohellre kunna till borttagande ur detta lagrum föreslå, stadgandet om exemplars aflemnande till Justitie-Stats-ministern, som föreskriften härom med dess närmare bestämmelser redan finnes uti 4 § 2 momentet.
Derjemte har Utskottet ansett sig höra äfven i sistnämnde lagrum införa bestämmelser, öfverensstämmande med de förändringar, som vidtagits med 1 Éjrns 1 1 moment.
1 betraktande af hvad sålunda blifvit anfördt och för att kunna verkliggöra den genom föreskriften i 1 § 1 1 momentet
Tryckfrihets-förordningen åsyftade fördel lör det allmänna, utan att onödigtvis betunga de pligtskyldig?, får Utskottet till Rikets Ständer vördsamt framställa följande förslag till ändring uti lYjckfäiSic^-Förordiiingen. (nuvarande lydelse ) (den föreslagna lydelsen.'] lim.
Af allt hvad som tryckes vare liro.
Af allt hvad sorn trvckes. ehvad Boktryckaren pligtig, att från oplagan af- dal dr skrifter, planche/' eller musikataga och utan betalning aflemna sä mångå lier, vare Boktryckaren, eller, dit tryckexemplar. att J ustitie-Stats-M inis tern, /ungan sker anno/ ledas nn medelst hok de under Riket lydande Universiteter, press, verkstadens egare, pligtig, att Kongl. Bibliothekot, R/ks-arkivrl och Fe- från upplagan aftaga och utan betalning tenskaps-Akademien erhålla ett hvardera, aflemna, i Slockholm inom sex måna/ler
Ar ni/gol reik a t följd t al :■ os/satnmare och i landsorten inom ett är, så många planche/-, n.ä sådana dock endast får fullständiga och felfria exemplar, att /tong/.
Il/hl otheket ovilkorligen a flen/* Kongl. Biblioteket och de under Riket nas. lydande Universitetet erhålla ett hvardera.
Underlåter någon detta, bote får hvarje sursk/ldl fall Tjugufem Riksdaler och vare ända pligtig att, rid enahanda ansvar, inom ny förelagd tid, l/chåriga exemplar aflemna s Konsli/Hliona-llshotlets Memorial ,\:o SI. 2:o.
Till liefrämjande af detta ändamål, vare härmed till ovägerlig efterrättelse föreskrifvet, att i samma stund, ej sednare än en skrift till försäljning eller spridande, på hvad annat sätt som helst, utgifves, skall ett exemplar aflemnas, i Stockholm til! Justitie-Stats-Ministern, och i hvarje annan ort till hans förordnade Ombud.
Boktryckare, som denna föreskrift uraktlåter, bote hvarje gång Femtio Riksdaler, och om han, utan att vara försedd med Justiti-Stats-Ministerns bevis om gjord anmälan af ett Dagblad eller Periodisk skrift, desamma trycker, bote Ett Hundra Riksdaler, och skriftens lifgifvande inställes, intill dess Utgifvaren iakttagit hvad ofvanföre derom stadgadt är.
Stockholm den 12 Juli 1860. 2:o.
Till befrämjande af detta ändamål — — — — — — —• sednare än Skrifter, M usikalier och Pln/icher till försäljning eller spridande, förordnade Ombud.
Boktryckare. elter, da tryckningen skett annorledes, än genom bokpress, verkstadens egare, sorn denna föreskrift underlåter — —• — stadgadt är.
Reserva lione r: Herr T/i.
Munck af Rose, schiöld har velat hafva tillkännagifvet att han icke tillstädes varit i Utskottet, då beslutet fattades. af Friherre J. G.
Utskottet har föreslagit borttagande ur 1 § 1 I morn.
T ryck frihets-förordn ingen af elen meningen att om ett verk är åtföljdt af T kos (sant///are planche/” dessa endast till Kongl. Bibliotheket må aflemnas.
En utgifvare af ett tryckt arbete skulle således vara förbunden att äfven af de dyrbaraste plancher, utan någon ersättning, hädanefter aflemna fyra fullständiga exemplar, hvilket jag för min del finnér vara en beskattning, sorn icke är med billighet öfverensstämmande.
Verk, åtföljde af sådane kostsammare plancher, hafva utgifvits flere i vårt land och torde icke heller framdeles uteblifva, helst den typografiska konsten i sednare tider betydligt utvecklats.
Medgifvas måste visserligen att det i nu gällande grundlagstext begagnade ordet rkostsammare* kan i viss mån vara obestämdt, men det innebär dock någon säkerhet för en författare eller förläggare att ej blifva pä ett alltför hardt sätt behandlad.
Hela detta öfverlemnande gratis af exemplar till flere auktoriteter än till Justitie-Stats ministern eller hans Ombud Iean i öfrigt visserligen vara nyttigt för bibiiothe kerne, men torde dock svårligen kunna anses hvilande på någon rättsgrund.
Jag finnér häruti en förökad anledning att reservera mig emot beslutet för så vidt det rörer de »kostsammare plancher ne.* STOCK HOLM, typografisk* förening ess boktryckeri, 186(1, Konstitidions-Utskottets Memorial N:o 52. 1 JW 5*.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Juli 1860, kl. 10 f. m.
Memorial till Rikets Ständer, vied förslag till ändring i 16 och SS §§.
Riksdags-Ordningen, mande vilkor en för valbarhet till Riksdagsman.
Allt sedan samhällsförfattningen erhållit den utveckling, att representant-församlingar trädt i stället för folkförsamlingar, har den frågan framställt sig, huru man genom lagstadganden skulle kunna göra sig försäkrad derom, att representationen verkligen komine att uttrycka folkviljan, eller de upplystares af folket tänkesätt och önskningar.
I allmänhet har man varit ense derom, att hos folkrepresentanterne borde finnas både sann upplysning och sjelfständighet, så att de icke blott kunde uti förekommande fall bedöma hvad det allmännas bästa fordrade, utan äfven egde det oberoende och den karaktersfasthet, att de icke läto förhållanden, främmande för saken, inverka på sig, vid afgifvandet af sina röster.
Härigenom har frågan blifvit egentligen den, huru skall man kunna vinna någon slags säkerhet derför att representationen komme att bestå af endast upplyste, sjelfständige och sannt fosterländskt sinnade män?
Att anställa omedelbarlig undersökning huruvida representanterne ega dessa egenskaper, har man funnit overkställbar^ men derför icke öfvergifvit allt hopp att kunna nå sitt mål på annan väg.
I stället för dylika omedelbara undersökningar, har man trott sig finna, att det gäfves yttre omständigheter, af hvilka man i allmänhet kunde sluta dertill att dess innehafvare jemväl, åtminstone i någon mån, egde de egenskaper, som fordrades af en folkrepresentant.
Såsom sådana yttre kännetecken har man betraktat en viss börd, vissa embeten, utöfvandet af särskilda yrken, innehafvande af fast egendom m. m.
Ibland dessa har innehafvandet af en större förmögenhet, antingen i fast eller lös egendom, varit den omständigheten, å hvilken största afseendet i de flesta länder blifvit fästad.
Man har ock, till följd deraf, i många statsförfattningar bestämt, för rättigheten att deltaga i val till representant, såsom vilkor, egandet af antingen fast egendom eller ock en årlig inkomst, icke understigande ett visst belopp.
Dock har detta icke ansetts tillräckligen tryggande, utan liar man trott sig böra vidtaga ytterligare försigtighetsmått.
Skilnad har blifvit gjord emellan förmågan att kunna Bih. tiU 11.
St. Prot. 18511 k 1860.
3 Sand, 17 Höft, 2 Konstitutions-Utskottets Memorial N:o 52. bedöma en persons lämplighet för representant-kallet samt sjelfva förmågan att detta kall utöfva.
Af sadan anledning hafva olika bestämmelser om valrätt och valbarhet uppkommit.
Der man vida utsträckt valrätten, har man gjort motsvarande inskränkningar i valbarheten; och så tvertom.
Vidare hafva uti de stater, der representationen är fördelad uti tvänne Kamrar, med olika befogenhet, särskilda bestämmelser blifvit gjorda för vinnandet af inträde i hvardera kammaren.
Uti vår representation, som, i olikhet med nästan alla andra länders, är fördelad på fyra särskilda kamrar, med fullkomligt lika rätt, så väl i fråga om motioners väckande, som om besluts fattande, har rättigheten till representant-kallet blifvit fästad, dels vid viss börd, dels vid innehafvandet af vissa embeten, dels ock vid utöfvandet af vissa yrken eller egandet af fast egendom.
Till vinnande af inträde i rikets första
Stånd erfordras icke annat vilkor, än viss börd, och de, som hafva sådan, äro till representant-kallet sjelfskrifne.
Behörigheten att kunna representera uti det andra Ståndet betingas uteslutande, och ined ett enda undantag, af innehafvande embete, och göres der i tvänne fall skilnad emellan valrätt och valbarhet.
För tredje Ståndet eller Borgare-Ståndet äro valrätt och valbarhet öfver hufvud lika och göres denna beroende af embete, yrke och egande eller innehafvande af fastighet; och slutligen fordrar det fjerde eller Bonde-Ståndet, för så väl valrättighet som valbarhet, uteslutande egandet eller innehafvandet af viss slag af fast egendom, till hvilket vilkor ytterligare blifvit lagdt det, att den, som skall få åtnjuta berörda rättigheter, icke må hafva tillhört annat
Stånd eller innehaft beställning i rikets tjenst.
Derigenom att representationen blifvit fördelad uti särskilda stånd, har man kunnat dels utsträcka valrätten längre än i de flesta andra länder, dels ock bestämma fordringarne för valrätt och valbarhet hufvudsakligen lika.
Riksdags-Ordningen gör nemligen från denna regel icke andra allmänna undantag, än i fråga om åldern och religionsbekännnelsen, i så måtto, att man blifver valberättigad vid 21 års ålder, men valbar först vid fyllda 25 år, samt att alla kristna trosbekännare kunna deltaga i Riksdagsmannaval, men endast de, som tillhöra den rena Evangeliska eller den Reformerta läran, äro valbara.
I afseende å valbarheten förefinnes dock det särskilda förhållandet, att man är valbar endast inom det Stånd och inom det valdistrikt, der man eger valrätt.
Då nu de fyra Stånden, vid Riksdagsärendenas behandling, hafva fullkomligt enahanda befogenhet; och då den, som anses ega erforderliga egenskaper, att utöfva representant-kallet uti ett Stånd, jemväl borde kunna göra det uti de öfriga Stånden; har inom Konstitutions-Utskottet af en dess ledamot blifvit väckt förslag till sådan ändring uti Riksdags-Ordningens föreskrifter, att en hvar, hvilken egde de egenskaper, som fordrades för behörigheten, att vinna inträde uti ett af representationens fyra Riks-Stånd, jemväl blefve valbar i de öfriga Stånden.
Vid pröfningen af detta förslag, fästes uppmärksamheten i främsta rummet på föreskriften i Riksdags-Ordningens 1 §.
Enligt denna äro Riksens Ständer Svenska folkets representanter, och kunna, i utöfningen af sin Riksdagsmanna-befattning, icke bindas af andra föreskrifter, än rikets Grundlagar.
Af detta stadgande torde icke otvetydigt följa, att ledamöterne af de särskilda Riks-Stånden hafva enahanda och lika skyldighet, att under utöfningen af representant-kallet endast afse det allmännas bästa, för hvars skull de särskilda stånds- och korporations-intressena måste vika, i händelse emellan deras och Statens fördel stridighet uppkomme.
Då det således fordras samma egenskaper af ledamöterna inom de särskilda Stånden att värdigt Konstitutions-TJtskottets Memorial N:o 52. fylla sitt kall, såsom representanter: synes det äfven sorn den, hvilken är förklarad behörig att kunna vinna inträde i ett Stånd, borde kunna göra det jemväl i ett annat Ständ.
För en sådan utsträckning af valbarheten talar dessutom det förhållandet, att här finnas valkretsar, som bestå af ett ganska ringa antal valmän och bland dessa stundom icke någon är utrustad med de egenskaper, sorn Riksdagsmannakallet förutsätter.
Vid sådana tillfällen kan den nu gällande inskränkningen i valbarheten icke annat än kännas tryckande för valmännen, särdeles ifall inom valkretsen finnes en. till annat Stånd hörande, man, för hvilken valmännen hysa odeladt förtroende och hvilken af dem anses ega alla för Riksdagsmanna-kallet erforderliga egenskaper.
Man har häremot anmärkt, att en person som egde särdeles framstående egenskaper otvifvelaktig! icke skulle blifva förbigången af valmännen uti hans eget stånd.
Att sä likväl icke alltid skulle blifva händelsen, kan förorsakas af flere särskilda förhållanden; och bör man i detta afseende besinna valkretsarnes olika utsträckning i de särskilda Stånden.
1’v än ne Stånds valkretsar torde aldrig helt och hållet sammanfalla.
Häraf följer äfven, att, i händelse förslaget om valbarhetens utvidgning antoges till lag, komine dock en väsendtlig olikhet emellan de särskilda Stånden att ega rum, så att det Stånd, hvars valkrets vore störst, jemväl ägde största valfriheten.
Genom denna större rikedom pä valkandidater skulle det lätteligen kunna förklaras, om en ganska utmärkt personlighet icke klefve af sitt eget Stånds valmän kallad till Riksdagsman.
Sådant bevisade icke att hans Ståndsbröder underskattade hans värde, utan blott att de lemnade företrädet ät en annan, som icke stöde till buds åt valmännen i det Stånds distrikt, som egde förtroende för den förre.
Dessutom torde man icke eller böra alldeles förglömma, att fall kunna tänkas, då stånds- och korporations-intresset blir så förherrskande, att befordrandet deraf komine att utgöra hufvudsyftet vid val af Eiksdags-fullmägtig.
När något sådant inträffade, vore det ju naturligt, att den person, som skattade klass-intresset lägre, än Statens, icke skulle blifva af sitt
Stånds valmän utsedd, äfven om han i öfrigt hade stora och utmärkta förtjenster; men om det då stöde valmännen uti ett annat ständ öppet, att använda en sådan man såsom sitt ombud, skulle ju det lända Staten till fördel.
Vidare bör i betraktande tagas det särskilda förhållande, hvaruti liidderskapet och Adelns medlemmar sig befinna.
I allmänhet lärer väl svårligen någon af dem, åtminstone icke den, som verkligen eger större och mera utmärkta egenskaper, sakna möjlighet att, ehuru icke sjelf hufvudman, kunna antingen såsom ättemän eller Fullmägtig erhålla inträdespolett till Riddarhuset; men, sådant oaktadt, finnas mänga af Adelns ledamöter, som, ehuru för Riksdagsmanna-kallet lämplige, dock af särskilda förhållanden icke kunna begagna sig af rätten att representera inom sitt Ständ.
Bland sådana förhållanden torde endast behöfva antydas det, att Ridderskapet och Adelns ledamöter skola pä egen bekostnad uppehålla sig vid riksdag, hvilken omständighet otvifvelaktig! hindrar mången med stora själsegenskaper begåfvad frälseman att utöfva representantkallet på Riddarhuset, ehuru han ingalunda skulle vilja undandraga sig, om han af medborgares förtroende utsåges till Riksdagsman.
Slutligen har Utskottet ansett sig böra skärskåda det, som, enligt motionärens uppgift, utgör förslagets egentliga syftemål eller att förbereda en mera genomgripande ombildning af vår national-representation.
Redan länge har det blifvit omtvistadt, huruvida en sådan förändring för närvarande verkligen vore nödig och önskvärd, eller icke.
Ehuru skiljaktiga meningarne i detta hänseende må vara, lärer 4 Konstitutions-TJtskottets Memorial N:o 52. dock icke någon kunna förneka, att den lag, sorn bjuder att icke något menskligt kan oförändradt bestå, äfven gäller våra institutioner.
Hvad sjelfva ståndsidéen beträffar, så visar historien, att den haft sin begynnelse, sin blomstring och torde nu befinna sig uti aftynande.
Stånden, såsom de nu af oss uppfattas, uppkommo och utbildade sig under en tid, då begreppet stat, såsom utgörande en enhet, ännu icke klart utvecklat sig.
Vid en tidpunkt, då inom samhället icke fanns någon myndighet, tillräckligt mägtig att upprätthålla lugn och ordning, tvingades de enskilde att sluta sig tillsammans, för gemensamt försvar, till ständ, korporationer och skrå m. m.
Då gällde medborgaren, i och för sig, icke något; endast sä vida han tillhörde någon mägtigare korporation, kunde han påräkna skydd.
Detta förhållande aftog i samma män, som Konungamagten vann i styrka och bringade enhet i samhället, som förut bestått af flera, utaf hvarandra nära nog oberoende, stater i Staten.
Slutligen har man med ingången af detta århundradet inom Europa alltmera erkännt, att egenskapen af medborgare vore tillräcklig för att påkalla lagens skydd.
Afven vår egen historia utvisar, att Stånden undergått väsendtliga förändringar.
Fordom utgjorde de, hvart för sig, särskilda bevillningar, anförde ståndsbesvär och erhöllo derpå Kongl.
Resolutioner, samt sökte att kringgärda sig med privilegier, icke åtnöjande sig med allmänna lagens stadganden.
Efter införandet af det nya statsskicket, hafva förhållandena i flera afseenden annorlunda sig gestaltat.
Stånden afsade sig redan vid första riksdagen flera af sinn privilegier, utan att i stället fordra några nya.
Afven sjelfva representationen har icke undgått verkningarne af den nya tiden.
Till en början tilldelades
Stånden lika magt och beslutande rätt vid riksdagen.
Vidare hafva tid efter annan hvarje af de tre valde
Stånden i sig upptagit nya elementer; och ännu fordras delaktighet i representationsrätten af flera ganska betydande samhällsklasser.