Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ja, om raan också ville med liknöjdhet anse den omhvälfning i tillstånd, som skulle inträffa då tackjernsblåsaren, i början, ginge till ett större välstånd, än inköpet af hans andel i masugnen någonsin löfval honom; men Brukspatronen deremot ginge till obestånd, då värdet af hans egendom nedsjönk tili en obetydlighet; och man ville föreställa sig, att hvad Staten förlorade vid stångjernssmidets fall, det kunde återbekommas i malmens och tackjernets utskeppning; så faller äfven all sådan föreställning, då man besinnar, att, så snart Svenska Brukspatronen icke mera vore en rivaliserande köpare af tack* jernet, skulle också utlänningen, såsom mästare att bestämma priset, nedtvinga det till vida lägre punkt, än hvarvid det nu står; och troligen skulle, på sådant sätt, inom 2;ne decennier, både Brukspatroner och Tackjernsblåsare, och Malmbrytare, tillika med den stora folkmängd, sorn, genom arbete och körslor, nu har af denna näring sin bergning, befinna sig till välfärden förstörda.
Ätt våra Klädes- och Sidenfabriker ännu ega ett väsendtligt behof af det förbudsbeskydd, som de hitintills fått åtnjuta; derom är jag öf» vertygad.
Det är genom detta beskydd, som de uppkommit till den. höjd, hvari de stå; med rätt, att i fabricationen mäta sig med goda utländska fabriker; och det är på sådant sätt de blifvit islåndsatte, att, såsom afnämare af vår ullproduction, lemna ett icke obetydligt understöd åt vårt jordbruk.
Att nu försätta dessa allmänna fördelar i möjlig våda; det kan jag icke anse vara rätt; och då jag besinnar de ansenliga capitaler, som blifvit nedlagde i dessa näringar, dels i byggnader, och Hor till Bcvillnings-Utskottets Utlåtande N:0 fö. 5 dels i införskrifne machrnerier; så synes mig mer än trolig!, alt om förbudsbeskyddet borttogs, skulle deras idoge idkare anse sig besvikne..
Jag ville slutligen jemväl, till eftersinnande, framställa den fråga; danu med skyddstullsutvägen icke vill vinnas annat resultat, än detsamma, sorn erfarenheten visat, att förbudsutvägen redan Iemnat; så, hvarföre antaga ett utbyte utan undantag, sorn gifver farhågor åt de mångfaldige näringsidkare, hvilkas bergning det möjligen kan undergräfva?” Häruti instämde Herr Odencrantz, Herr Doctor Nibelius, Herr Prosten öhrnberg och Herr Hallgrén, 4;o af Friherre Kantzow: ”Då Utskottet i flera vigtiga omständigheter afvikit från mina grundsatser för en ändamålsenlig Tull-lagstiftning, nödgas jag, i dessa delar, emot Utskottets Betänkande anföra min reservation - Jeg bekänner mig till deras åsigt, sorn föredraga en indirect beskattning, framför den direeta, och då Statens oundgängliga behof kräfva en tillökning i skatter, har jag, för att undvika Statslånebanan, trott mig böra genom tull bereda den tillökning, sorn är af nöden.
Denna ökade tullinkomst har jag trott kunna; och böra beredas genom en utsträckt införselsfrihet, men i synnerhet genom de strängaste eontroler mot lurendrägeriet och den sorgfälligaste vaksamhet uppå Tulltjenstemännens sätt att fullgöra sina befattningar..
Författningarne böra således, i min tanka, vara sådane, att contralerne göras strängare, i den mon tullen böjes, oel> att den senare aldrig bestämmes till en sådan höjd, att det blir en alltför omåttlig vinst att ©lofligera införa varor och att inga eontroler förslå att hindra tullförsnillning.
Uti förstnämnde hänseende liar ja g ansett en seglande kustbevakning ändamålsenlig..
En dylik bevakning med snöllseglande smärre fartyg, byggde på det sätt, att de kunde uthärda den sena höstens och deri tidiga vårens stormar och oväder, och bemannade med Flottans manskap och befäl, skulle, efter min fulla öfvertygelse, förekomma och upptäcka ganska många tultförsnillningsförsök på Sveriges kuster, och derjemte bereda en behöflig öfning, och sjövana åt personalen vid vår Flotta.
Man har emot detta förslag in vändt de störa kostnaderna.
Den ifrågavarande kustbevakningen kostade likväl, under de åtta år den egde rum, per medium icke mer än 43->4o° Rldr årligen, Hvilket öfver bufvudet räknadt blef af ökade tullintrader flerdubbelt ersatt, enär uppbörden (5 Hor till B.evillnings-Ut skottets Utlåtande N.o
In - under tiden steg alla år till högre belopp, än det första, och ett år ända till en half million — ett förhållande, sorn måste blifva än fördelaktigare, sedan en ordentligen organiserad landtkustbevakning eller douar. iercorps finnes, i följd hvaraf dessa dubbla bevakningar kunna handla i förening med hvarandra.
Vidare har man sagt, att bevaknings-göromålet vöre främmande för både befäl och manskap.
Alla äro barn i början, men föga lärer detta göromål vara så kinkigt och svårt, att kunskapen derom ej kaninhemtas, helst om en tullbetjent eller flera medfölja å fartyget till instruclion, «— Pligten att lura efter beslag, säger man, anstår icke en militair; den är för honom obehaglig att fullgöra.
Ingen blir likväl mera vand vid obehagliga pligter än en militair — och att skjuta i hjäl menniskor torde just icke kunna anses för företrädesvis angenämt.
Deremot skulle jag tro, att det icke kan orsaka något serdeles obehag att fasttaga en lagbrytare, sorn ville stjäla från Staten dess inkomster.
I öfrigt både borde och kunde de uppmuntras genom premier och utmärkelser.
För min del är jag öfvertygad, att de på detta sätt skulle föredraga en befattning under fredstid, som skaffade dem verksamhet i sitt yrke och förbättrade deras lönevilkor, på samma gång sorn den gagnade Staten, framför den tråkiga och förslöande tjenstgöringen i hamn.
Beräknar man derjemtejden militairiska öfning, sorn sålunda kunde beredas
Flottans manskap och befäl, så tror jag åtminstone, att förslaget skall befinnas godt: och då det endast med pluralitet af en röst (sorn i öfrigt var den förseglade) blifvit i Utskottet underkänndt, vågar jag ännu hoppas afseende derå hos de respective Riks-Stånden, samt att Utskottets tillstyrkande i sitt första Betänkande måtte antagas.
Endast under förutsättning af de alfvarJigaste controler, har jag instämt med pluraliteten om upphäfvande af alla importförbud; ty finnas icke tillräckliga controler, så har man endast gjort den olofliga införseln ‘ lättare (enär ostridigt iullförsnillarens ofog är svårare att eontrolera än lurendrägarens) samt såmedelst beredt förlust åt våra egna industri-idkare, utan att bereda Staten någon ökad inkomst.
Dels ur synpunkten att icke alltför mycket frestande locka till tullförsnillning, dels emedan Caffe, snart sagdt, är att anse såsom en nödvändighetsvara, har jag icke kunnat medgifva högre tull på Caffe än 4 sk. pr skålp
Jag har härvid icke kunnat undgå att laga i betraktande det tillfälle till olofligt införande af denna vara till och med i småbåtar, som existerar från Danska öarne, hvilka kunna ganska lätt erhålla sina förråder från Ly - Hör till Bevillniiigs-UtskotteCs Utlåtande N.-o ^5. 7 Leck, Hamburg och Köpenhamn.
Med 6 sk. tull torde' dessutom,, derest den ärligt erlades, consumtionen af Caffe minskas och således Staten i alla fall genom denna höga lull förlora r tullintrader, I allmänhet har jag ansett alla produeter af Svensk konstflit böra vara tullfria.
Exporten deraf bör uppmuntras, i stället för att tillbakuhållas.
Så sker det i andra länder, UtförselluMen 5 riska (rå) har jag föreslagit till endast 3 sk. pr Lispund.
Vi hafva outtömliga tillgångar af rå-ämnen lill dess tillverkning, och en prohibitiv utförseltull derå, sorn Utskottet föreslagit, synes mig icke behöflig.
Med 3 sk. tull äro Glasbruken skyddade.
Utförseltullen å
Ben har jag trott böra bestämmas endast till 2 sk.
Bensamlingen är nemi. en förtjenst för den fattige.
Beck, Beckolja med flera förädlade artiklar har jag ansett böra fritt utföras.
Sverige har deraf mera än det behöfver, Cobolt-har jag äfven trott böra vara till utförsel tullfri.
Fisk, färsk, bör vara fri till införsel.
Fältskärs-Instruinenter.
Dessa behöfvas, ju fullkomligare, ju bättre.
De äro åtminstone inga lyxartiklar, böra ej fördyras och således draga låg lull. ro r:sl. anser jag tillräckligt.
Hampa är ett råämne, som är af storsta yigt för våra repslagerier och sjöfart.
Jag anser således tallen derå böra nedsättas lill a R:dr per Skepprd.
Det ligger snart sagdt en orimlighet deri, alt bestämma en utförseltull af endast 4 runstycken för torra hudar, då de saltade eller rå föreslås till 2 sk. pr skålpid.
De senare äro likväl långt tyngre än de förra och förhållandet borde således snarare vara tvärtom.
Kettingar, gröjre, synas mig ej böra draga en högre tull än 5 R:dr per Skepptd.
De kunna ännu ej af tillräcklig godhet tillverkas i Sverige, och på deras beskaffenhet beror ofta lif och egendom.
Jern, alla slag, anser jag icke böra draga högre utförseltull än TullComitéen föreslagit, eller stångjernet.
16 sk. pr Skeppjd och så vidare, i förhållande till smidet.
Garkoppar har jag trott icke böra draga högre tuli än 2 R:dr 2^ sk.
Banco pr SkeppuJ, och någon förhöjning af tullen å smidd koppar har jag ej trott böra ega rum.
Säd, bland-, har jag ansett kunna upplagas, likasom malt, i en serskild not i Tull-Taxan, då tullen derföre bör blifva ett medium af tullen å de spanmålssorter, hvaraf den bestod.
Hor till Bevillnings-Utskoltets Utlåtande N.o ^5.
Spanmålsinförseltullen liar jag trott ej böra bestämmas bögre än TullComitéen föreslagit, d. v. s. i R:dr i6 sk. tunnan för Råg och, i förhållande derefter, för öfrige sädesslag.
Sten, Victriol, Rödfärg, Alun bar jag ansett böra kunna tullfritt utföras.
Talg, sorn är en nödvändighetsvara, tror jag icke böra draga högre tull än 3a sk. pr Lisp:d.
Då anmärkning blifvit gjord om bristande föreskrift angående huru förhållas bör med förtullning af flyttsaker, anser jag en sådan brist böra fyllas.
Enligt irsta Tull-Departements-Chefens uppgift har hittintills, i dylikt fall, så tillgått, att Kongl. Maj:t för hvarje serskildt tillfälle medgi(vit införsel af flyttsaker mot ro proc.
Detta är likväl både en onödig omgång, och, i principen, ej rätt, enär Regeringen derigenom pålägger en beskattning, som endast tillhör Rikets Ständer att stadga.
Jag ville således föreslå, att i Tull-Taxan måtte utsättas, det flyttsaker må införas emot 10 proc:s tull.
Ved till stufning anser- jag böra vara tullfri.
Detta är i synnerhet af vigt för Gottland, som afyltrar mycket kalk, äfvensom för våra utgående jernlaster (synnerligast till America), sorn af denna ved, sedermera hafva föga eller ingen nytta?” 5:o af Herr Doctor Grevillius: ”Jag anser mig böra reservera'mig mot Utskottets beslut i afseende på den höga fullbestämmelsen dels å Caffe, af det skäl, att jag har den säkra öfvertygelse, att
Statens intrader genom denna tullförhöjning snarare skola minskas än ökas; dels å Socker, emedan, enligt min tanka, denna vara nu mera öfvergåit till ett behof för nationen och den dessutom inom landet utgör föremål för förädling, samt den förhöjda tullen derå säkerligen komme att lända de inhemske sockerbruken till skada 6:o af Herr Grapengiesser: '”Emot Höglofl.
Utskottets vid dess senare behandling af Tullbetänkandet fattade beslut, att alla varor, utaf hvad namn och beskaffenhet de vara må, skola i Riket kunna emot tull införas, anhåller jag vördsamt, att få anmäla en olika mening och att denna min skiljaktiga tanka må till Riks-Stånden få åtfölja Utskottets Utlåtande.
För det första mäste jag bestrida, alt förevarande fråga, eller om införselsfrihet för atla slags utländska varor och producter, verkligen är hvad Utskottets pluralitet behagat kalla den: en principfråga.
I trots af att Utskottet så behandlat den, och att den äfven, jag medgifver det, för Hor till Bevilbungs-Utskotlets Utlåtande N.O 4^' 9 för elem, som utan närmare kännedom blott resonera öfver saken i allmänhet, sä kan synas, är och hlir den i sjelfva verket intet annat än en practisk detail- och tillämpnings/råga; en fråga, som, för att rätt afgöras i öfverensstämmelse med Statens sanna intresse, mäste bedömas efter de factiska förhållanden och resultaler, som erfarenheten vid handen gifver, men icke efter allmänna theoretiska resonementer, ofta livilande, utan att den resonerande sjelf mälker det, på en falsk och ensidig grundförutsättning, och i användningen nästan alltid osäkra och bedrägliga.
Den enda och verkliga principfrågan, med hänsigt till förevarande ämne, är deremot den: om saken skall betraktas utur en cosmopolitisk, allt enskildt Slatslif uppbäfvande synpunkt, eller ifrån en nationel och tillika politisk?
Är det Statens intresse och skyldighet, att lemna näringarne åt sitt öde, och att handla så, som visste den ej att några sådana funnos till, eller att tvärtom med deltagande och omsorgsfull uppmärksamhet följa och befordra dessa källor till dess egen tillväxt och förkofran?
Bör Svenska producenten ega något företräde framför den utländske i Svenska Lagstiftares ögon, eller bör han, uti det oupphörliga, dolda krig, som nationerne med sin industri och sina capitaler föra emot hvarandra på verldshandelns tummelplats, eler den starkare ständigt sträfvar att undertrycka den svagare, — bör han, säger jag, uti detta krig, värnlös blottställas för hvarje anfall, äfven med de mest olika krafter, samt utan försvar lemnäs till pris åt alla stridens vådor och skiften, vore han än, huru mycket som helst, genom missgynnande oförvåltade förhållanden, Uti behof af ett sådant hägn?
Kortligen, frågan är ingen annan än denna: skall den inhemske näringsidkaren, såsom sådan, verkligen ega ett fosterland, och känna sig tillhöra ett folk, en Stat?
Sådan är principfrågan uti detta ämne, sedd uti hela sin vidd och till sin sanna betydelse uppfattad.
Vanligen hör man denna fråga uti dagligt tal så uttryckas: skola de inhemska näringarne ega ett skydd emot utländsk medtäflan, eller icke? *)
Uti ett sådant l ind, som t. ex.
England, hvarest industri och capitaler uppnått en så colossal öfverlägsenhet, att det kan undersälja alla andra nationer, säger det sig sjelf, att frågan är öfverflödig.
För Engelska nationen är problemet icke mera att skydda sin industri, utan att nedrifva skyddsvärnen för andra folks näringsflit, för att derigenom öppna sig nya marknader och äfsättningsorter för sin ständigt stigande produetraassa.
Proh 18 34• 5 Sami. i Afd. •% Häftet 18 10 Hor till Bevillnings-Utskottets Utlåtande N.-o Först, sedan denna fråga är afgjord och jakande besvarad, uppstår den andra frågan, hvilken af den första är en nödvändig följd, den nemligen: huru och genom hvilka medel kunna de inhemska näringarne säkrast och ändamålsenligast skyddas?
Förbud och högre tullafgifter, eller såkallad skyddstull, äro de medel, hvarigenom delta ändamål vinnes.
Det utaf dessa tvänne skyddsmedel, som säkrast och verksammast befordrar ändamålet, eger således ostridigt företrädet.
Utaf denna beskaffenhet äro förbuden, hvilka, enligt hvad sakens natur vid handen ger samt erfarenheten i alla tider och länder ådagalagt, med vida större svårighet kringgås och eluderas än skyddsafgifterne, hvarföre man öfverallt har funnit, att det olofliga handelsintresset eller smugglareligan, till lättnad i sin rörelse, ifrigt sträfvat att få förbuden utbytta mot skyddstull.
I afseende på sådana varor, som inom en stor volum innesluta ett jemförelsevis ringa värde, hvilka måste i ganska stora partier införas, om företaget skall ge någon vinst, och som derföre med svårighet smugglas, har erfarenheten emedlertid ådagalagt, att förbuden äro öfverflödiga, och att den inhemska producenten tillräckligt skyddas genom en måttlig tullafgift, helst den dryga frakten och de större omkostnaderna å sådana varor äfven ganska väsendtligt bidraga att försvåra den utländska medtäflan.
Men helt annat är förhållandet med en mängd natur- och slöjdproducter, som inom en ringa volum innesluta ett större värde, som derföre äro lätta att undansticka och att practisera i land eller öfver en Tull-linie.
För producenlenj af dylika varor är en tull-afgift, vare sig hög eller måttlig, oftast aldeles icke något skyddsmedel, emedan den förmenta skydds-afgiften blott paraderar i tariffen och i verkligheten icke erlägges.
I afseende på varor, som kunna föras under denna calhegori äro derföre förbuden sällan umbärliga , i fall man verkligen menar ärligt med det skydd, som lofvas åt inhemska näringsidkaren.
Och localförhållandena mäste vara serdeles missgynnande för smugglaren, tullbevakningen både väl organiserad och ganska stark, mycken redbarhet och vaksamhet råda ibland Tull- och JBevaknings-personalen, samt ändteligen inhemska industrien vara kommen till den grad af styrka, att den ej behöfver betydligt skydd för att uthärda utlänningens medtäflan , om, i afseende på sistberörde producter, försöket skall lyckas att Utbyta förbuden emot skyddsafgifter.
Frågan om förbud eller införselsfrihet kan således, på sätt jag nu hoppas i korthet lia visat, icke behandlas såsom en allmän princip utan såsom en helt och hållet practisk detalj~ och tillänipningsfrågaj hvilken, nästan Tior till Bevillnings-Utskotlels Utlåtande TV.-o 45. ii för hvarje enskildt fall fordrar en pröfning af mångfaldiga egna och olika förhållanden, som endast af erfarenheten kunna upplysas.
I enlighet med denna, som jag föreställer mig, rigtiga åsigt, hade ock Utskottets förra Betänkande blifvit uppställdt, hvilket bibehöll förbuden och icke etablerade en skyddsafgift i sådana falls der inhemska industrien kräfver ett verkligt skydd, samt den utlofvade skyddsafgiften endast innebär ett gäckeri.
Ifrån denna åsigt utgick också Tull-Comiteen, likasom äfven i83o års Tull-taxa och alla föregående Tull-tariffer hvila på samma grundsats.
Jag kan således ej annat än önska, alt Riks-Stånden, vid frågans slutliga afgörande, måtte, med förkastande af Utskottets nu afgifna Utlåtande, antaga de grunder Utskottet i sitt första Betänkande hade framställt, innan dess pluralitet genom ett så stort antal nyinkomne Ledamöter blifvit förändrad.
Utskottets första Betänkande, med åtföljande förslag till Tull-taxa, hvilket blott undantagsvis bibehåller förbuden i några, jemförelsevis ganska fä fall, hvarest förbuden ännu äro oumbärlige och ej kunna ersättas af skyddsafgifter, lärer icke med skäl kunna förtjena tillvitelsen att vara prohibilivt.
Jag tror för öfrigt icke på något, utan erfarenhetens ledning på förhand utur abstraction härledt system, det må kallas prohibilivt eller liberalt, hvarefter man vill administrera alla länder med åsidosättande af ländernas egen olikhet samt de serskilda folkens mångfaldigt modifierade skaplynne.
Hujvudsaken, hvarpå det ankommer, är att vårt Tullsystem är Nationelt och Svenskt, passande till Sveriges läge och naturförhållanden samt öfverensstämmande med våra näringars fördel och graden af vår industriela utveckling.
Serskildt kan jag ej undgå att fästa uppmärksamheten på olämpligheten, att icke säga orimligheten af Utskottets för landtmannen så förderfliga tillstyrkande att upphäfva förbudet mot införsel af utländskt bränvin, samt att dymedelst underlätta smugglingen af denna vara, just vid den tidpunkt, då en mångfaldigt förhöjd beskattning å inhemska bränvinstillverkningen blifvit beslutad, hvilken i samma proportion måste öka frestelsen till olof ig införsel.
Ett annat exempel förtjenar ock att nämnas, hvilket med en talande bevisning ådagalägger, lill hvilka orimligheter man kommer i tillämpningen, då man, utan att taga några practiska förhållanden i beräkning, blindt hänger sig fast vid en theori eller allmän sats, såsom Utskottet gjort vid sin oinskränkta införselsfrihet.
Enligt Utskottets förslag, som icke medgifver något förbud, äro utländska guld- och silfver-arbeten af alla slag till införsel tillåtna, utan afseende på halt och lödighet.
Svenska guld- och Ja Hor till Bevillnings-Utskottets Utlåtande N.o 45. silfverarbetare äro emedlertid, enligt gällande Författningar, vid strängt ansvar förbjudne atl förfärdiga guld- och silfver-pjecer under en viss föreskrifven halt och lödighet.
Utskottet är följaktligen sä liberalt, att det vill tillåta utlänningen att här fritt införa och försälja sådana prodncter af sin konstflit, hvilka det är ett brott af Svenska industri-idkaren att tillverka och afyttra!
Detta exempel af liberalitet emot utländsk industri på inhemska näringsflitens bekostnad, — och det är, i förbigående sagdt, visserligen ej det enda, hvartill Utskottets allmänna oinskränkta införselsfrihet i sina följder skulle leda — föranlåter mig emedlertid att som slutreflexion tillägga några få ord öfver det slags liberalism i allmänhet, som
Utskottets pluralitet hyllat genom antagandet af denna princip.
Det ges en sann liberalism, men det kan ock icke nekas, att det gifves en ifrån denna himmelsvidt skild liberalism, falsk, ensidig och ytterlig.
Uti ämnen, som angå det högre Statslifvet, politiska organisationsfrågor, samhällsformer o. s. v., inser man likväl nu mera temligen allmänt beskaffenheten af detta senare slags liberalism, dess tomhet på positivt innehåll och dess väsendtligen negativa caracter, som endast gör den tjenlig, der det gäller att förstöra och rifva ned, men icke då det är fråga om att bevara och att återuppbygga.
I följd deraf äro ock opinionerne ense annorstädes, och som jag tyckt mig märka, äfven här i Sverige, att på det högre politiska gebietet förkasta tillämpningen af denna liberalisms läror och att icke der medgifva det revolutionaira experimenterandet med dess satser och yrkanden.
Men principen ombyter ej natur och blir ej sannare då den uppträder på ett lägre gebiet, eller inom den politiska ceconomiens område, och med användning på närings- och hushållsfrågor.
I olika uppenbarelser och inom skilda kretsar af Statslifvet, är och blir principen ändå enahanda, uttryckande samma ensidiga och falska liberalism.
Det är, i min öfvertygelse, en stor den närvarande tidens olycka, att man ej nog allmänt öfvervägat och insett detta förhållande, och att mången, som obetingadt förkastar denna liberalism, när det gäller högre politiska frågor, ej tillräckligt gifvit akt på, att läran är densamma och icke mindre ensidig, då den uppträder med det visserligen blygsamma namnet:
Statsceconomie, men med enahanda sträfvande och samma anspråk, att utan afseende på hvad som är inom Närings för fattningarnas likasom inom Statsförfattningarnes krets godtyckligt experimentera och göra bruk af sina förstörande principer.
"Det Utskottets beslut, mot hvilket jag nu vördsamt reserverat mig, röjer omi«skännligen inflytelsen af denna falska liberalism, på hvars syftning och be - lior till Bevillnings-Utskottets Utlottande N.o \5. skaffenhet tillämpad till'Statens ceconomiska förhållanden, pluraliteten af Utskottets medlemmar ej sjmes ha fästat nog uppmärksamhet; ehuru jag är öfvertygad, att, när det angår samhällsfrågor af en högre ordning och skenbart större vigt, de långt säkrare än jag, genomskåda dess skefhet och ensidighet samt bedöma vådorna af dess tillämpning.” 7:0 af Herr Halling: ”1 allmänhet af den enskilda tanka, att för höga tullafgifter icke leda till det mål man dermed åsyftar, som är, att bereda en förhöjd behållning af tulluppbörden, och att man framförallt med största varsamhet bör härutinnan tillvägagå, för att icke allt för starkt reta vinningslystnaden, som, ehvad styrka man deremot må uppställa, alltid, åtminstone uti ett land med vårt läge och våra samhällsinrättningar, måste göra sin magt gällande, har jag i de flesta delar skilt mig från pluraliteten inom Utskottet, då den stadgat en betydlig förhöjning af införseltullen å vissa artiklar, i den onekeligen välmenta afsigt, att sålunda uppdrifva tullinkomsterne.
Om jag också för ett ögonblick vill medgifva, att detta på sådan väg må kunna för en. tid lyckas, så ligger det likväl i sakens natur, att administrationskostnaderne och de till ytterlighet i sådant fall erforderlige bevakningsätgärderne skola så uppdrifvas, att de troligen uppsluka hela möjliga öfverskottet, så alt verkliga behållningen icke derföre blir större.
Emedlertid skall man, efter min enskilda öfvertygelse, på denna väg dana en mängd af lagbrott, demoralisera nationen och utrota den bättre anda, som, efter den erfarenhet jag tror mig ega, i senare tider börjat visa sig, så väl hos de trafikerande som coi.lrolerande, och hvaraf, vi måste medgifva det, Staten redan skördat frugt uti förökade tullintrader.
Min tanka är således, att all förhöjning af tullen bör ske så successivt och omärkligt som möjligt är, samt utsträckas till så många varuartiklar sig göra låter, då man, om också långsammare, säkert skall hinna till det gemensamma målet.