Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För ordnandet af sjöförsvaret och beväringsmanskapets användande för detsamma är dessutom, på satt Rikets Ständer i underdånig skrifvelse af den 8 Juli 1848 anfört, »nödvändigt alt vela hvarest bemanning till flottan kan erhållas, och att känna ungefär, huru stort antal, som i sådant afseende är af beväringsmanskapet att påräkna.» Denna, af Rikets Ständer uttalade, åsigt skulle helt och hållet motverkas, om det berodde af de beväringsskyldige att välja emellan tjenstgöring vid landtarméen eller flottan, utan begränsning af serskilda områden.
Af dessa skäl får Utskottet vördsamt tillstyrka, att någon åtgärd i detta afseende icke måtte af Rikets Ständer vidtagas.
Prot. 1850 & 1851. 8 Sami., 11 Haft. 2 10 Allm.
Besv. o. Ekon.-Utskottets Betänkande, M 57. ,’5:o.
Angående nu gällande stadgande för beväringsmanskaps uttagande för kavalleriet, artilleriet och sappördepolerna.
Härvid har hufvudsakligen blifvit anmärkt, alt dä, eidigt 19 § 2 mom. i Kongl, kungörelsen den 13 Februari 1849, synnerligt afseende bör fästas å ynglingarnes egen önskan, och val af tjenstgöring vid ettdera af dessa vapen, sädant likväl upphäfves genom mönsterherrens rätt att pröfva, om de dertill äro duglige.
En sådan pröfning af de beväringsskyldiges duglighet till krigstjenst i allmänhet, har alltid egt rum och öfverensstämmer äfven med Rikets Ständers ofvanåberopade skrifvelse, samt hör, i Utskottets tanka, destomindre försvinna uti ifrågavarande fall, sorn ofvanberörde vapen, endast kunna upplaga ett ganska inskränkt antal beväringsynglingar, och lika litet kunna vara belåtna med otjenligt manskap, som ynglingarna sjelfva torde röna tillfredsställelse af en tjenstgöring, för hvilken de sakna erforderliga egenskaper, hvarförutan de i allmänhet lära kunna anses vara alldeles ur stand, att på förhand bedöma, om deras håg, i detta afseende, motsvaras af deras duglighet; och får Utskottet derföre vördsamt hemställa, att motionärernes förslag om ändring i bern ähle föreskrift äfvenxmåtte lemnäs utan afseende. 6:o. Vidkommande slutligen Riksdagsfullmäktigen Bengt Gudmundsons motion, att Hallands beväringsmanskap måtte öfvas inom provinsen, under eget, eller från indelta arméen kommenderadt, befäl och helst på flera ställen inom länet, får Utskottet upplysa, att som några stamtrupper icke äro i Halland förlagda, detta lans beväring väl blifvit anslagen till de angränsande indelda infanteriregementerne, men att Kongl. Maj:t derjemte, genom geueralordres af den 31 December 1849, i nåder befallt, att allt beväringsmanskap från Halland skall öfyas, såsom hittills, af Hallands infanteribataljons befäl, till följd hvaraf öfningarna med delta manskap äfven verkställes å vanlig mötesplats.
Då motionärens önskan i detta afseende således redan synes vara uppfylld, och, hvad serskildt beträffar
Hallands bevärings exercerande på flera ställen inom länet, sådant, enligt Utskottets tanka, skulle medföra ökade utgifter för staten, så anser Utskottet detta förslag icke heller böra till någon åtgärd föranleda.
Häremot anmäldes följande reservationer: l:o. af Riksdagsfullmäktigen Lars Magnus Knutsson: från östergöthlands län: »För att icke anses hafva med min röst bidragit till det beslut, hvaruti Ut»skoltets pluralitet uti ifrågavarande vigliga ärende stannat, nödgas jag bifoga min »derifrån afvikande mening.
Jag är nemligen för min del öfvertygad om lämplig»heten, dels af inställandet utaf beväringsmanskapets årliga vapenöfningar, intill— Allm.
Besv. o. Ekon.-Dlskollels Betänkande, M 57.
11 »dess behof af detsamraas användande till fäderneslandets försvar kan förutses, och »dels af rättigheten för beväringsyngling att välja deri krigstjenst, hvarför han kan »vara mest hugad.
I förra hänseendet synes det mig vara alldeles påtagligt att, »om fäderneslandet ännu länge kan påräkna en fortfarande fred, dessa vapenöf»ningar, åtminstone icke direkt, medföra något det ringaste gagn.
Hvarje år upp»hör ju beväringsskyldigheten för en klass af beväririgsynglingar, och om denna »klass dittills icke blifvit använd till fäderneslandets försvar, — hvilken direkt »nytta har då kostnaden för dess öfning medfört?
Man har visserligen åberopat, »att ifrågavarande öfningar hittills verkat det goda, att borttaga den förskräckelse »för krigstjenst, sorn tillförene hos landets ynglingar skulle varit rådande.
Om »detta är sant, så ur ju också samma förskräckelse redan borttagen, i följd hvaraf en så»dan verkan af årliga öfningar hädanefter hvarken är möjlig eller behöflig.
Det »jemväl uppgifna behofvet af ifrågavarande årliga öfningar, såsom utgörande ett »oumbärligt tillfälle till öfning för arméens befäl, tillåter jag mig att helt och hål»let bestrida.
Tillfällen dertill erbjuder årligen det indelta och värfvade manska»pet, äfvensom nödvändigheten att inöfva rekryter i afgånget manskaps ställe.
»Beväringsmanskapets öfning behöfver således icke utgöra någon öfningsskola för »befälet.
Det lörblifver alltså min åsigt, att de årliga öfningarne med bevärings»ynglingarne böra inställas, till undvikande af en icke så obetydlig kostnad, för »så väl staten som enskilde, och för beredande af tillgång till afhjelpande af den »nu rådande brist i beklädnads- och utrustningspersedlar, hvilket borde vara desto »angelägnare, sorn sådant är åtminstone lika behöfligt som att fullständigt inöfva »manskapet, hvilket, om än aldrig så väl öfvadt, ulan beklädnad och utrustning »måste vara alldeles oanvändbart.
Dock skulle likväl manskapet årligen inmön»stras och erforderliga vapenöfningar ske, då Kongl. Majit funne sådane förhållan»den vara för handen, att omsorgen för fäderneslandets försvar kräfde att göra be»väringsmanskapet skickligt till krigstjenst, hvilket mål, enligt hvad allmänt med»gifves, icke vinnes genom de nuvarande årliga vapenöfningarne, utan för hvars »ernående, äfven om dessa bibehållas, serskilda öfningar mäste anställas, innan man»skapet kan blifva till fälttjenst dugligt, till hvilka öfningar nödigt rådrum sålunda »blifver af lika stort behof, antingen do nuvarande årliga ega rum eller icke. — »Till återställande af den frihet för beväringsyngling att sjelf välja slag af krigs»tjenst, som vid beväringsskyldighetens första uppkomst tillförsäkrades och som »först efter sistlidne riksdag upphört, hafva redan vid detta riksmöte llere repre»sentanter sökt verka; och har jag derutinnan deltagit af det skäl, att jag anser »denna frihet vara en naturlig och billig rättighet, samt att jag icke kunnat finna nå»gon giltig anledning till densammas afskalfande.
Andre hafva likväl trott denna 12 Allm. liesv. o. Ekon.-Utskotlels Betänkande, JVs »frihet böra leda derhän, att alla eller större delen af beväringsynglingar komme »att valja enahanda vapen, derigenom brist pä manskap vid andra vapen skulle »uppstå, äfvensom att beväringsynglingen kunde komma att välja sådan krigstjenst, »hvartill han vore alldeles otjenlig.
Den förra olägenheten anser jag icke behöfva »befaras, enär ynglingens fria val alltid är beroende af de olika vanor och lefnads»förhållanden, som i skilj il a delar af landet (örefinnas.
I afseende å den sednare »omständigheten, vill jag endast erinra, att jag anser ynglingen sjelf vara mest »kompetent att bedömma, hvartill han är tjenlig eller icke, och att hågen utgör »den största möjliga säkerhet för framgång i alla företag.» 2:o.
Af riksdagsfullmäktigen Pehr Bengtsson från Calmar län.
»Så väl vid »föregående som vid innevarande riksmöte har fråga blifvit väckt om upphörandet af beväringsexercisen i fredstid, hvarigenom icke mindre än hundra tusendetals »riksdaler och derutöfver årligen blcfve besparade till nyttigare föremål för landets »andra påträngande behof, utom de otaliga dagsverken som för iandtmannen under en »bråd tid gä förlorade.
Detta har väl Utskottet, under behandlingen af de väckta »motionerne, medgilvit, men likväl ansett alt med upphörandet af beväringsexer»cisen i fredstid, man skulle vid utbrott af ett krig vara i saknad af skickliga »officerare, som under den fredliga tiden blifvit afvända från folklifvet med de »lägre klasserna, hvilka undergå denna exercis.
Deraf drager jag för min del »den slutsatsen att, om än, som medgifvet är, beväringsexercisen under fredstid för »landet är en dyrbar plåga, är likväl den fördelen Vunnen, att man i densamma »har en stor krigsakademi, vida öfverträffande Carlberg, — likväl måste man be»klaga alt sä litet afseende fästes på landtmanneris billiga och rättvisa anspråk — »och på nationens väl i hushållningsväg, då endast kärnan af allmogens arbets»krafter, äfvensom rikets medel, begagnas till en ändamålslos lyx, blott lemnande »efter sig tomma ordet beväring.» »Utskottet har äfven icke kunnat förmås inse behofvet af, att beväringsyng»lingarne finge, efter håg och fallenhet, vid mönstringarne välja krigsyrke till sjös »eller lands, hvilket otvifvelaktig! varit det mest gagneliga för båda vapnen.» 5:o af riksdagsfullmäktigen Ingemund Odin från Gottlands län.
»Uti de åsig— »ter, som majoriteten inom afdelningen uttalat rörande beväringens vapenöfningar, »nemligen på sätt som nu sker, har jag ej kunnat instämma, icke allenast derföre »att konskriptions-beväringens vapenöfningar kostar staten och landet den enorma »summan af J31,000 R:dr banko jemte 232,000 dagsverken årligen, utan äfven »derföre, att denna af beväringsmanskapet en enda gång praktiserade öfning, inom »en ganska kort tid förglömmes, hvarigenom ändamålet förfelas och beväringskar»len är lika okunnig som rekryten; helst han ej får behålla vapnet under konskrip - Allm.
Besv. o. Ekon.-Utskottets Betänkande, jM 57.
13 »tionstiden, hvarigenom han betages möjligheten att förvärfva sig skjutöfning och »första gevärets skottställning, som dock är hufvudändamålet för dess bruk, utan »jemväl vården och kännedomen om dess beståndsdelar,» »Man har framhållit den meningen att anfall med blanka vapnet eller bajo»netten vore den mäst påräknade effekten beväringen skulle åstadkomma vid ett »påkommande krig; men denna mening kan jag icke dela.
Har soldaten ej lärt »sig skjuta, så lärer han sällan komma fienden på lifvet med bajonetten, och litet »fruktar en krigare, som förvärfvat sig ferm skjutfärdighet, ett bajonett-anfall, »emedan han är säker att fälla sin motståndare innan han kommer för nära.» »Man har fruktat att vapnet i beväringskarlens ägo och förvar, skulle van»vårdas och förderivas; men detta blir ingalunda fallet, emedan det åligger, syn»nerligen underbefälet, att hålla noga tillsyn öfver vården äfvensom att undervisa »och lära beväringskarlen skilja, rengöra och sammansätta sitt gevär, hvarigenom han tillika lärer sig benämningen af dess beståndsdelar.
För öfrigt bör de brist»fälligheter, som åkomma geväret, under den tid det befinnes i beväringskarlens »vård, repareras på hans egen kostnad, så vida det ej går sönder under exercis»dagarne.
Först vid ett påkommande krig lärer det ej möjligen hinnas meddela »beväringen dessa oundgängligt nödvändiga kunskaper, och i saknad häraf skall »några dagars regnväder göra gevären för skjutning obrukbara.» »Jag hade trott att afdelningen eller Utskottet möjligen kunnat föreslå någon »förändring i vapenölningstiden till besparing af kostnad och den mängd af dags»verken, som nu gå för landet förlorade.
Att denna blott en gång öfvade exer»cis snarligen glömmes, lärer ej kunna bestridas, och jag anser icke omöjligt, att »den öfning, som nu vinnes, skulle kunna förvärfvas på några söndagseftermiddagar, »t. ex. tre eller fyra, socknevis årligen, under de fem åren, som beväringen äro »underkastade utskrifning.
Denna årligen öfvade exercis, äfvensom gevärets egande »och vård under nämnda tid, skulle underhålla militärdisciplinen hos beväringen, »och icke glömmas, såsom nu är fallet.
Jag medgifver visserligen att härvid moster svårigheter och att manövreringen ej kan öfvas vid samling af så liten trupp, »men vore marcher, gevärsexercis, bajonettfäktning och någon öfning i fälttjenst »förvärfvad, så kunde manövern, vid inträffande krig, då beväringen inblandas i »iudelda arméen, samt jned ledning af de öfvade stamtrupperna möjligen snarare »och lättare kunna inöfvas, än den förberörde lika nödvändiga exercisen»; samt 4:o. Af Riksdagsfullmäktige!) Jöns Mänsson från Malmöhus Län: »Emot Utskottets beslut nödgas jag reservera mig.
Jag ämnar ej strida med »Utskottets pluralitet, om huruvida landets välstånd tilltagit; det kännes nog bland »folket, att detta icke är fallet, om man afser mängden, utan att tvertom ett 14 Allm.
Besv. o. Elcon.-Ulskollels Belänkande, Jtä 57. »falskt ekonomiskt och financielt system vållat att välståndet kunnat ökas hos »vissa klasser, under det armod och arbetslöshet tilltagit bland de öfrige, och att »det välstånd, sorn stundom synes, oftast till följd af ett fiärdfullt lefnadssätt, är »skenbart.
Icke heller vill jag bestrida, att ju de alltifrån 1812 till 1849 bruk»liga vapenöfningar för beväringen kunna baft någon nytta.
Men jag bestrider, »att den svarat emot de uppoffringar, de fordrat af folket, och som icke endast »äro de synliga mötes- och marschkostnader, utan vida större, icke offentligen »synbara, som drabba individerna; och jag anser del vara en pligt af Regering »och Ständer, att på ett lämpligare sätt organisera, såväl den ständiga stammen »för försvaret, som den behöfliga beväringsstyrkan.
Då man talar om att sockne»vis, eller hvad som vore bättre, och såsom ock 1809—10 årens Ständer förkla»rade sig, i likhet med då varande Ekonomi-Utskotts åsigt åsyfta, häradsvis, »samla folket till några dygns öfning i målskjutning, menar man naturligtvis icke »det slags exercis, som fordras för paraderna och de stora lustlägren, utan hvad »oek af ordet ultryckes: skjutfärdighet.
Att en sådan vinnes under tre å fem »dagars ändamålsenligt anställd målskjutning af dem, som någonsin kunna lära sig »skjuta, är tillräckligt kändt; och vara bästa enskilda skyttar torde icke hafva nå»gonsin på egen band, ännu mindre under en upplyst och kunnig ledares stän»diga tillsyn, haft tillfälle att i samma grad begagna tid och tillbehör.» »En hvar inser lätt, hvilka kostnader som nu utgå för beklädnad, beväring, »utredning m. m. som icke behöfva förbrukas om folket fick i orterna öfva sig i »målskjutning allena.
Marcher och vändningar m. m. kunde bäst läras i folk— »skolorna, samt, då uppbåd behöfdes, exercis säkert under samlings- och march»tiden till gräns eller kusterna medhinnas.» »Det måste verkligen förvåna en hvar, som jemför Rikets Ständers skrifvelse »af den 8 Juli 1848, angående den Kongl, propositionens af den 18 November »1847 första, andra, tredje och fjerde punkter, att finna en så förvänd tolkning »deraf, som Utskottet tillåtit sig. l)å der står, i tydliga ord, alt med bevärings»manskapets ”uttagande till vapenöfningar bör förhållas hädanefter såsom hittills", »så matte väl beslutet åsidosatts, då manskapet ullagits på helt annat sätt, och »det är uti det sättet, hvilket ock väckt allmänt missnöje i hela landet, som man »begärt en ändring, enlig med Rikets Ständers beslut.
.Denna Utskottets talk— »ning får dessutom ett vidunderligt utseende, då, såsom kändt är, Konstitutions»Utskottet ansett rådgifvaren i kommandomål hafva handlat i detta afseende i »strid med Rikets Sländers beslut.» »Hvad angår rättigheten för beväringsynglingarne att få välja vid inskrifningen, huruvida de vilja tjena till lands eller sjös, så ansågs detta såsom ett af Allm.
Besv. o. Ekon.-Dtskollets Betänkande, M 57. »hufvudvilkoren för beslutet om allmänna beväringsmanskapets inrättande, och Ut»skottets skäl deremot är ej antagligt, d5 man af mönsterrullorna vet, hvilken »styrka som kan päräknas för landt- och sjöförsvaret.
Det torde vara tid att »fästa både Riks-Sländens och hela nationens uppmärksamhet uppå ett förhållande, »som både regering och ständer tyckas förgäta, men som för bibehållande af fol»kets rätt samt allmänt lugn och säkerhet måste framdragas.
Det är nemligen, »att, enligt hvad riksdagsbeslutet år 1812 § 3 utvisar, Rikets Ständer ansett »den vigtiga frågan om nationens allmänna värnepligt vara af den ömtåliga natur, »att de offentligt förklarade sig halva enhälligt fattat beslutet derom.
Detta, »i förening med Rikets Ständers yttrade äsigter om försvarsangeliigenheterna »1809—10, gör det till en pligt för oss, att ständigt anse denna angelägenhet »såsom en nationens vällardssak, hvilken bör erfordra endrägt och ^förening utaf »alla samhällsklasser.
Det är då sorgligt att finna, huru ringa afseende de andre. »Riks-Stånden synas egna åt Bonde-Ståndets eniga önskningar om rättelse i det »sista året följda, icke endast synbart otjeniiga, utan, såsom nämdt är, emot Rik»sens Ständers 1848 fattade beslut, stridande system för manskapets uttagande till »vapenöfning samt öfningarnes verkstallighetssätt.» »Det är väl ändock allmogen, som saken hufvudsakligen gäller.
Det är dess »söner och anhörige och tjenare, som utgöra 5/6:delar, om ej mera, af hela beväringsstvrkan.
Det är då dess billiga fordringar, som borde motsvaras; och om »än det vore så, som Utskottet antyder, att Rikets Ständer vid sista riksdag skulle »så oförsigtigt beslutat eller så ofullständigt uttryckt sin vilja, alt den i hela lan»det öfverklagade nyheten derigenom kunnat införas, så borde väl missförhållandet »nu välvilligt alhjelpas.
Eller tror man, att det i längden kan befordra foster»landets väl och trefnad, att framhärda i systemer, som ogillas af allmänna tänke»sattet, fordra ölverdrifna ansträngningar och uppoffringar af folket, samt påtagligen »visa sig icke motsvara ändamålet?» »Jag vill ej ingå i vidare vederläggning af den satsen, att en mönsterherre »kan bättre bedöma om en yngling är lämplig till kavalleriet, artilleriet, sappör »o. s. v., än personen sjelf.
Jag beklagar alt vår militär—organisa tion är så orim»lig, att under djup fred, då ingenting gör det behöfiigt, tvånget skall göra skyl— »dighelen, att försvara fosterlandet, så motbjudande, att, då verkliga beholvet upp»står, nationen möjligen förlorat hägen dertill.
I det fallet kan åtminstone Bonde»Ståndet säkert intyga, att, likasom förr det gjort allt för att värna Ibsterj uden, »skola dess söner äfven åter göra det då det gäller; men det fordrar derföre ock »med skäl, att deras krafter, lid och tillgångar skola sparas under tidrymder, då »det icke behöfves; helst då det gäller äudamål, hvilka genom sjelfva orga - 16 Allm.
Besv. o. Ekon.-Vtskollels Betänkande, JW 58. »nisationen icke endast äro tvifvelaktiga, utan nära nog gränsa till det påtagli»gen onyttiga.
Jag tror af alla dessa skäl, att Utskottet bort pä annat sätt behandla motionerna och dessutom att denna fråga bort ställas i samband med den »allmänna, om en förändring i försvarsverkens organisation.»
Dessutom reserverade sig mot Utskottets beslut Riksdagsfullmäktigen Efraim Larsson från Elfsborgs län. JW 58.
Ant. till Exp.-Utsk. d. 13 Mars 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, angående vackt fråga om forandradt användande af böter för vanvård af nummerhäst.
Från hedervärda Bonde-Ståndet bar till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet blifvit remitterad en motion af Riksdagsfullmäktigen från Malmöhus län Jöns Månsson, hvaruti han anfört att, bland de föreskrifter, som blifvit lemnade för att betrygga vården och underhållet af kavalleriets hästar på rusthållen, äfven funnes en af 1783, som stadgade böter för försummelse i sådant afseende, samt att dessa, hvilka i enlighet med Kongl. Brefvet af den 23 Juni 1806 och genom Kongl. Krigs-kollegii Cirkulär af den 22 Juli samma år, blifvit förhöjda till 20
R:dr banko för den rusthållare, som vintertiden, och 10 R:dr banko för den, som på gräsbete utsvälter hästen, lära skola lör allmän räkning till krigsmanshuskassan erläggas.
Då Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som vid sistlidne riksdag afstyrkt dessa böters användande på sätt motionären då föreslagit, likväl uraktlåtit att närmare utreda frågan, samt då motionären ansåge kontrollen på böternas redovisning och ändamålet med desamma kunnat bättre vinnas genom antagande af hans förslag till deras förändrade användande, så har han häraf sett sig löranlåten att dels hemställa, det »Utskottet ville meddela Rikets Ständer underrättelse, om dessa böter verkligen utgått och om de blifvit till krigsmanshuskassan aflemnade och dels att förnya sin vid sistlidne riksdag väckta motion, att Utskottet måtte föreslå Rikets Ständer, att böterna i stället må, uti de fall då de någon delegare i gemensamt rusthåll åläggas, af Konungens Befallningshafvande uttagas, samt uN betalas till den delegare i rusthållet, som öfverlagit rustningshastens vård och skötsel, samt genom behörigt intyg visar sig hafva väl vårdat och utfodrat densamme. » På Allm.
Besv. o. Ekon.-Utskottets Betänkande, J\J 58. 17
På sätt motionären anfört, liar Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid sistlidne riksdag, i utlåtande JVs 30, som af alla fyra Riksstånden bifölls, hemställt, att enahanda då jemväl af motionären väckt förslag, om ifrågavarande böters utgående till mcdruslhållare, som emottoge den vanskötte hästen, måtte förfalla, då det kunde inträffa, i händelse detsamma sattes i verket, att bötesbeloppet, hvartill någon rustande fälles, utginge, efter öfverenskommelse delägarne i rusthållet emellan, till delning, i stället för den af motionären åsyftade ersättning och ansvaret således, som var afsedt att förhindra hästarnes vanskötsel, skulle alldeles bortfalla, och dessutom nya kontroller och ytterligare föreskrifter till följe deraf blefve af nöden.
Till besvarande af motionärens nu gjorda framställning i detta ämne får Utskottet meddela, att, enligt ett i Kongl. Maj:ts och Rikets Kammarrätt, på grund af Landsboken för samtlige länen i riket, uppgjordt generalsammandrag öfver inllutne bötesmedel, som till Wadstena krigsmanshuskassa ingått, under loppet af åren 1859—1848, desamma utgjort: frän Christianstads län B:ko R:dr . . . . . . 30: — » Upsala län 97: 32. och från Kronobergs län 25: 16. tillsammans 151: — eller i medeltal för ett år 15: 4. 9, samt alt, genom Kongl. Brefvet den 25 Juni 1806 är föreskrifvet, »att då någon rusthållare blir af vederbörande i dessa afseenden pliktfäild, rapport derom bör till Krigs-kollegium särskildt ingifvas, till behörig kontroll vid böternas uttagande»; och lärer det således finnas ådagalagdt, ej allenast att böter verkligen utgått, utan jemväl att behöriga kontroller i sådant afseende äro stadgade.
Motionärens förslag i öfrigt synes Utskottet olämpligt, dels derföre att, om detsamma bifölles, böterne för vanvård af nummerhäst komme att för olika ändamål utgå, nemligen, i händelse att flere delegare i ett rusthåll funnes, till en af dem, men, om cn enda person egde rusthållet, till krigsmanshuskassan; samt dels i betraktande deraf, att ådömande af böter ingalunda har till omedelbar påföljd, att nummerhästen genast förflyttas till en annan delegare i rusthållet, hvarigenom det sannolikt ofta skulle inträffa att, då sådant ådömande sker vårtiden, men hästens flyttning delegarne emellan eger rum om hösten, den vid förra tillfället magre hästen vid flyttningen befunnes i fullgodt skick, och sålunda den anledning ej mera för handen, som skulle grunda emotlagarens rätt att, för hästens Vih. till R.
Prol. 1850 & 1851. 8 Sami., 11 Baft. 3 13 Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulskollets Betänkande, JVi 58. försättande i bättre skick, uppbära ersättning.
Dä härtill dessutom kommer, att ifrågavarande böter nu användas för ett välgörande och allmänt nyttigt ändamål, så anser Utskottet sig sakna anledning, att motionärens förslag understödja och hemställer alltså vördsamt, att motionen må förfalla.
Besvärs- och Ekon.-Ulskottels Utlåtande, N:o 59. 1 \:o 59.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 15 Mors. 1851 kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om nedsättande af en komité för utredande af förhållandet med Städet nes privilegier och förmåner.
Till Utskottets handläggning har blifvit remitterad en af Riksdagsfullmäktigen Nils Strindlund från Vester-norrlands län inom Hedervärda Bondeståndet väckt motion, hvari anföres, att Städerne i Sverige, likasom i slöfre delen af det Öfriga Europa, från äldre tider förskaffat sig fördelar på landets bekostnad samt genom lagar och privilegier tillförsäkrat sig ett ostördt åtnjutande af hvad de sålunda vunnit.
Både handtverkerierna och handeln hade i långliga tider uteslutande varit statsmanna-näriogar.
Visserligen kunde nu mera icke klagas öfver bristande närings-frihet, och i många hänseenden hade