Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En del hade brand i sina gjorde sin entré genom att bära upp sin lemmar, en del fracturer, en en kula i ma- koffert själf, medan stadsbudet gick bred- gen, en annan i bröstet o. s. v. Och un- der allt detta sorgliga en villervalla och ett vid och pustade.
Nu ska jag packa upp, fast det då inte bråk rundt om de stackars hjälplösa, hvil- finns mycket att packa upp.
Sist vi var här, ket kunnat bringa en frisk människa ur tyckte Ruffen jag hade dragit för mycket fattningen.
Huru mycket mera då en sjuk!
Dock sent omsider, kl. 3 f. m., var allt med mig, det har j a g försökt hjälpa nu genom att inte ta m e d mig något alls.
Sen lugnt och alla i sina rena hvita bäddar.
ska jag skrifva till barnen, och nu ska jag Vid allt detta arbete biträdde en del af Athens aristokratiska kvinnovärld på ett sätt bada.
A c k, hvilka njutningar man har i Stock- så hjärtligt och ömt, att det var riktigt rö- holm!
Jag skulle så gärna vilja ta någon i rande att bevittna.
Ja, det är hjartevarmande att få erfara famn.
Det skulle kännas som en riktig lättnad!
Men Ruffen har gått och rakat sig all den vänlighet och tillmötesgående, som bevisats oss hvarhälst vi dragit fram, tack och herr Lycko — —?
Ja, dels är han j u inte kvar, och så — vare våra armbindlar m e d det röda korset.
Nog såg han utmärkt hygglig ut, men det Och detta icke minst ifrån allra högsta ort!
är inte alla hyggliga karlar som passar sig Konungen och drottningen, som båda be- att ta i famn!
Gud, hvad j a g redan saknar sökt vår ambulans, ha särskildt uttryckt sin Willy, Willy Bogren, så godt som vår son.
belåtenhet m e d de svenska sköterskorna.
Patienterna äro också så rara och vän- Vore han bara här så.
Men han är borta Våra och gifter sig och är inte ens litteratör längre.
liga, fastän vi ej förstå hvarandra.
Om jag begriper hvar min nya lamaschal lärospån i det grekiska språket äro obetyd- liga, men när mimik och teckenspråk å ömse kan vara!
sidor tagas till hjälp, reder det sig dock.
Tio minuter senare.
Vår vistelse här är beräknad till ungefär Nu vet j a g hvar schalenär!
Den är tap- två månader, så vida fientligheterna nu pad, när kusin Johan ropade sitt: » ptroo! » Inte kunde det falla det geniet in att ta upphöra.
— — — upp den själf, tycker nå ' n det.
Skyller på att kusken inte stannade.
Liksom en kusk inte alltid stannar, när man säger åt ho- n o m!
Jag börjar frukta att Johan är den mest utvecklade af hela sin stora lamsläkt!
Men j a g glömmer allt, när jag lutar m i g djupt ut genom fönstret, ty då ser j a g nå- got luftigt och ljust sträfva mot skyn.
J~Jvad j a g minns om Det är bestämdt utställningen!
Vore jag där!
J ^ u n g O s c a r " * T \ en framställning vi under denna ru- brik i n:r 18 af Idun gjorde till vår läsekrets — att vara oss behjälplig vid samlandet till konung Oscars före- stående jubileum af en minnes-skatt från hans personliga umgänge med sitt folk — synes glädjande att omtala ha väckt allmänt intresse och bidrag ha redan börjat inflyta.
Bland annat skrifver en läsarinna till oss: » Kan " hvad jag minns om kung Oscar " äfven från den tid han ännu blott var hertig af Östergötland använ- das som material Ull Iduns jubileums nummer? » c Från våra svenska sjuk- sköterskor i Athen erhöll Iduns redaktion häromdagen brefun- derrättelser, hvilka helt visst lifligt torde intressera vår läsekrets.
En af » Röda kor- sets » utsända sjuksköterskor, syster Elin Alilström, skrifver nämligen till oss som föl- jer: Athene åen 16 maj 1897.
I största korthet vill jag endast, enligt löfte, underrätta Eder, det vi alla efter 8 dagars tröttande resa lyckligen framkommit och fått arbete vid.
f. d. ministern Skouzés — eller kanske rättare sagdt madame Skou- zés — nybildade ambulans i Ecole politec-
IDUN 1897 165 Damernas skald.
nan gång.
Naturligtvis i Horatios roll, och Lindberg spelade då Hamlet i Göteborg.
Den eminente konstnären och sceninstruk- tören uppmanade mig att fortsätta: jag hade min framtid vid scenen gifven, sade han, i starka och känslan tilltalande roller.
Men jag gaf alltsammans på båten, jag fann kuliss- lifvet tomt och flackt, och Sverige fick en medelmåttig skådespelare mindre, men i stället en medelmåttig skriftställare mer.
I Ippmanad på det vänligaste af » Iduns » ^ red.
att skrifva några rader till mitt porträtt, sänder jag härmed dessa: Mina damer!
Hvad kvinnan vill — vill redaktionen.
Och det är väl närmast Er, mina damer, jag har att tacka för den äran att nu få inleda det manliga porträttgalleriet i Er egen tidning.
Själf kan jag inte finna det annat än som en blodig ironi — detta att sitta här vid mitt skrifbord och hålla tal öf- ver en mustascherad och oförbätterlig ungkarl som jag själf.
Men talet skall också bli därefter —!
Mitt lif har inte många data.
Att jag föddes någon gång och någon- städes är ju solklart.
Och inträffade denna oundvikliga händelse i Gefle den 26 oktober 1858.
Men redan 67 flyttade min familj till hufvudstaden, så jag kan ju så godt som sägas vara stockholms- barn.
Man kan åtminstone inte vara mera genuin stockholmare än jag.
Om min ungdom är icke mycket att tala.
Jag hade mitt första svärmeri — det där oändligt ljufva, ni vet — skref vers, läste latin och tänkte på scenen, när jag konjugerade amo.
Ja, min kär- lek för teatern gick till oeh med så långt att jag i närheten af studentexa- men slungade boken — det var illa gjordt, inte sant?
• — för att i stället gå hos fru Tammelin och taga lektioner.
Ja, jag aflade till och med en kort visit vid kgl.
teatrarnas Vi svara: naturligtvis i Det är visst ej meningen, att dessa erinringar endast skola omfatta konungens regenttid, idan alla minnesblad från hans långa lif, allt ifrån barnaåren och vidare, äro lika välkomna.
De böra endast ha den per- sonliga upplefvelsens värdestämpel.
Under signatur.
Skiss af E — y.
^lolstrålarne dansade i rika knippen in genom de klara fönsterrutorna, dallrade öfver blad- växternas djupa grönska och bröto sig till sist i ljuskronans prismor.
Framme vid fönstret, omgjuten af solskenet, stod Inez Hanner och blickade tankfullt ut i fjärran.
Den mjuka morgondräkten af ljusblått ylle föll i smidiga veck omkring hennes höga, smärta gestalt.
Det blonda, naturligt lockiga håret glänste i solljuset med en gyllene glans och förlänade det något bleka, uttrycksfulla an- siktet en ungdomlig fägring.
Anletsdragen voro oregelbundna; det var endast de djupblå ögonen med deras mörka ögonfransar, som kunde äga anspråk på skönhet.
I De smala hvita fingrarna lekte tankspridt med den blåa kordongen.
Upp och ned foro de små mjuka bollfransarna, allt under det Inez ' tankar ständigt kretsade kring ett och samma föremål.
Tänk, om han hade läst, hvad hon skrifvit!
Om han förstått, hvem som skrifvit det, oaktadt hon ej satt sin vanliga signatur därunder, utan en dast ett litet obetydligt » — z ».
ja, så kunde ju hvem som " helst teckna sig.
X — Y — Z —, det var ju ett vanligt inkognito, intet annat.
DANIEL FALLSTROM.
elevskola och var kamrat med lilla Ellen och långa Helga.
Så debuterade jag — det är en lustig histo- ria, min debut, men den får vara till en an- Så oförståndig hon varit, som hela morgonen grufvat sig för denna upptäckt!
— Hon log åter friskt och gladt.
— Först och främst bruka ju herrar i allmänhet sällan läsa det rent litterära i tidningen, dessutom stod ju detta » under strec- ket!, och sådant anses visst af skapelsens her- rar vara något uteslutande fruntimmersaktigt.
Ahnej, — det var ingenting att oroa sig öfver.
Hon kunde tryggt börja sitt arbete igen liksom alla andra dagar; den utlofvade biografien måste hon afsluta i dag, hon visste, att det bråskade därmed, och på sista tiden hade hon verkligen varit lat och försum ' ig, ja, oförlåtligt lat.
En stund flög pennan raskt utefter papperet, men så sjönk den åter ned.
— Hvad var det hon skrifvit på ett ställe i skizzen?
» Hon visste, att han älskade henne, » — ja, men hon visste också, att i verkligheten skulle de båda småning- om glida undan hvarandra i det all lycka upp- slukande konvenansens slaflif, hvari de båda vo- ro inkastade.
Hon visste, att i hennes sätt mot honom låg — mot hennes vilja — något kyligt, afvisande; hon sökte mildra det, men hon kun- de det ej, det var den slöja, som hon måste kasta öfver sina varmaste, innerligaste känslor.
Och han å sin sida syntes allt mera tyst och tilbakadragen; en osynlig mur hade rest sig mel- lan dem, snart skulle de vara lika långt skiljda åt, som om milslånga sträckor låge dem emellan.
Det skulle gå med dem som med så många an- dra, ty » mötas och skiljas är lifvets gång », fast » skiljas och mötas är hoppets sång. » Skulle hon låta hoppet fullfölja sin sång?
Eller skulle hon draga ett bredt streck öfver det sista årets ljuf- va och bittra dagar, stryka bort ur minnet alla de fina mjuka stämningar, som ännu dallrade inom henne, börja hvardagslifvet på fullt allvar, lefva blott för sitt arbete och för sin lilla klena syster, — aldrig mer öppna hjärtat för det ljuf- va, betagande medvetandet att vara älskad.
Ja, ja, bäst att vara klok.
När man fyllt tjugu- åtta år, är själfständig och oberoende, hvarför då skapa sig oro och sorger?
Oförståndiga hjärta, som ropar på kraf efter lycka?
Hvar finnes väl Jag gick in i Hugo Nisbeths nyutgifna » Figaro », skref skisser och romaner i långa och korta spalter, jag reste till Paris och lefde ett år bland studenterna i Quartier Latin — ett härligt, fritt, obundet, stormande lif å la Murger!
Så kom jag hem, blef krönikör i Af- tonbladet under Spilhammar, gaf ut en skönliterär veckotidning, som hette » Puck » — Ni minns den nog inte — och sedan Gud vet allt hvad jag skrifvit.
Har nå- got stannat i Ert minne, vore det mig kärt.
Bland det bästa jag gömmer som minne för lifvet äro solskensdagarna i Italien 1893, tack vare Svenska Akademiens fri- kostighet mot en fattig poet, och den sympati, jag i så rikt mått mottagit från » Iduns » läsarinnor.
Den har varit stor — ja, allt för stor i förhållande till det lilla jag kunnat gifva.
Men så ligger det också i den en vänlig uppfor- dran att gifva ännu mer.
Och jag vill försöka.
Till dess — au revoir!
Er Daniel Fallström.
lyckan?
I drömmen?
Kanske aldrig i verklig- heten.
— — Men ändå!
Halft omedvetet räckte hon ut handen efter tidningen och fördjupade sig åter i den lilla skissen.
Hon kände sig ånyo genomträngd af den känsla af sällhet, som fyllde henne vid ned - skrifvandet däraf.
Hon hade några dagar varit så nedstämd till mods, arbetet hade gått trögt, hon kände sig en- sam, onyttig, missbelåten med sig själf, o. s. v. Men så sken solen upp en eftermiddag efter ett stridt vårregn, och Inez tog hastigt hatt och kappa på ooh skyndade allena ut på långpromenad utåt Sturevägen.
Och plötsligt försvann allt vemod och all lifsleda: naturen talade sitt mäktiga språk om alltings förnyelse och uppståndelse, och hon gladde sig som ett barn åt de spirande blåsip- porna, de svällande bladknopparna, åt den mil- da, fuktiga doften af gryende vår.
Vid hemkomsten satte hon sig genast ned vid skrifbordet och gaf luft åt sina tankar och käns- lor.
Det var en helt enkel liten skildring af hu- ru två hjärtan funnit hvarandra, men hon skref den under inspiration och med en exstatisk kän- sla af lycka, med tårade ögon och purprade kin- der.
Den var enkel och naturlig, men full af skär poesi, och hon kände med sig, att den hör- de till det bästa hon skrifvit.
Följande dag skickade hon den till en af morgontidningarna, och nu stod den redan här, var redan läst af många, kanske af honom, af honom, som — — Som hon älskade ja, — men som ingenting vågade säga, ingenting bekänna med ord, fastän blickarna talat sitt rika språk.
Och hvarför dröjde han då att tala?
Jo därför, att han ännu ej var färdig med sin långa kurs, därför att det ännu återstod honom några få tentamina, och därför att hans stolthet förbjöd honom att bin- da henne — fri och oberoende — vid sig och sin ovissa framtid.
» Och i stället för att gripa lyckan, som ligger honom så nära, tiger han af hänsyn till konve- nans och stolthet och alla dessa dumma gamla plägseder och bruk, hvilka förkväfva allt verk-
I D U N 166 ligt och naturligt inom oss, » tänkte Inez med svidande hjärta.
» Månader och år skola släpa sig långsamt fram, vi bli allt längre åtskiljda med hvarje dag, och af mig blir det snart en gammal mö, en gam- mal blåstrumpa, » och därvid log hon halft ve- modigt.
» Fröken Hanner, det är en herre, som vill tala vid fröken, » anmälde jungfrun, och samtidigt såg Inez i dörröppningen, bakom tjänarinnan, ett ansikte — hans ansikte.
Ej ett ord gick öfver Inez ' läppar.
Lugn och behärskad som hon annars alltid föreföll, kände hon sig nu som ett barn, ertappad på bar gär- ning.
Hvarför kom han hit i dag, så tidigt — klockan var bestämdt ej mer än tolf — han, som helst undvek visiter och sade sig aldrig ha tid därmed?
Med ett par raska steg stod han midt i rum- met, bugade sig käckt och dock vördnadsfullt, i det han tryckte hennes hand, som halft viljelöst lades i hans.
Han såg så glad och strålande ut, hvad hade händt?
Hade han lyckligt gått ige- nom en tentamen, eller hvad var det, som gaf honom detta friska, strålande utseende?
» Förlåt att jag kommer och stör så här tidigt, fröken Hanner, men jag ville så gärna vara rik- tigt själfvisk i dag och bara roa mig, och därför är jag nu här.
Hvad säger ni om min synda- bekännelse? » Han höll fortfarande hennes händer i sina och betraktade henne med ögon, som glimmade af lycka och beundran.
» Jag säger, att ni är anspråkslös till er smak, och att det är riktigt uppfriskande höra, att ni för en gång tänker vara själfvisk.
Då är ni ju riktigt sannt mänsklig? » » Har ni någonsin tviflat på min mänsklighet? » utbrast han med ett klingande skratt, i det han släppte hennes hand och tog den erbjudna plat- sen midt emot henne vid skrifbordet.
» Ja, vet ni, det har jag verkligen gjort, » gen malde Inez och betraktade honom med en lugn, forskande blick; » jag har ibland trott, att ni var någon slags stoisk halfgud, hvilken med upp- höjdt lugn och med väl behärskade lidelser såg ner på oss stackars dödliga, som sträfva och sucka och längta, men som dessvärre tidtals tillå- ta oss utbrott ömsom af sorg och vrede, ömsom af ömhet och kärlek. » » Jag tror ni tänker vara riktigt stygg emot mig i dag, men ser ni, så lätt förstör ni inte mitt goda lynne.
Om ni bara visste, hur jag gått och smågnolat för mig själf hela vägen hit; jag har gått liksom på gungande gräsmattor, och rundt omkring mig har det jublat och sjungit, att » nu är det vår! » Ah, det är härligt att 1 ef va och att vara ung! » Han lutade sig fram öfver skrifbordet, stödd mot armbågarna, och bara såg på henne.
Inez sänkte de mjuka, tunga ögonfransarna in- för hans blick.
» Ni är er inte lik i dag, » bröt hon till slut tystnaden, i det hon ifrigt började plocka tillsam- mans de strödda pappersarken.
» Sist vi träffa- des, var ni så dyster; i dag är ni glittande glad. » » Ja, och vet ni, det är egentligen min gamla städerskas förtjänst. » » Er städerskas —? » » Ja, ty den hederliga gamla själen lät mig vänta en hel halftimme på min frukost i morse, och under den tiden hann jag studera tidnin- gen, — från pärm till pärm höll jag på att säga.
Och just så är det som en tidning bör läsas, det har jag kommit underfund med i dag, ej ett ög- nande blott här och där, nej, där man minst anar det, kan man finna en äkta pärla, och en sådan har jag funnit i dag, så dyrbar att jag ej vet hur högt den skall skattas. » Han hade rest sig upp och gått några slag af och an i rummet.
Nu stannade han plötsligt framför Inez.
» Ni skrifver ju ibland i den här tidningen? » Han drog hastigt upp den ur fickan.
» Ja, någon gång, » genmälde Inez sakta, medan färgen kom och gick på hennes kinder.
» Hurudan är egentligen er signatur, om man törs fråga? » fortsatte han med stigande if ver.
» Åh, det vet ni nog, » svarade Inez med ett litet förläget skratt.
» Har ni ej reda på en så världsbrömd författarinnas signatur?
I. II — r, skulle jag tro, att det är. » » Men säg mig nu, fröken Hanner, kan det ej hända att ni någon enda gång tecknar er annor- lunda, t. ex. » I — z » eller blott ett litet » — z »?
Säg är det ej möjligt?
» Han hade fattat hennes båda händer och såg henne nu forskande in i de djupblå ögonen.
» Jo, jo, det kan ju hända nå- gon gång, » framstammande Inez, medan hjärtat o 1897 bultade med våldsamma slag.
» Ja, jag visste det ju, » utbrast han jublande.
» Jag kände igen er stil och edra tankar, fast ni aldrig förr yppat dem så för mig.
Men säg mig nu också ärligt och öppet, menar ni verkligen allt hvad ni där säger, är det sannt, att ni känner och tänker allt, hvad ni där uttryckt så vackert och själfullt?
Är det sannt, att — » » Ja det är sannt, » utbrast hon med värme, i det hon frimodigt mötte hans kärleksfulla blic- kar.
» Det är skrifvet under en af de lyckligaste stunderna i mitt lif och med hela min själ i hvarje ord däraf. » » Och dåälskarj du mig således? » hviskade han, i det han ömt slöt henne i sina armar.
» Du skänker mig din kärlek redan nu; jag som blott är en stackars studiosus utan något hus och hem att bjuda dig än på flere år.
Kan jag väl taga emot din stora, härliga gåfva? » » Försök, » sade hon skälmaktigt leende.
— » Och jag, som kämpat mig till själf behärskning och tänkte tvinga mig till tystnad, ända tills jag hade något att bjuda dig, jag, som med svidan- de hjärta tänkte vänta, tills — » t Vänta, ja, » upprepade Inez, i det hon sakta lösgjorde sig ur hans armar.
» Vänta tills vi båda stelnat i misstro till hvarandra, tills tusen missförstånd uppstått oss emellan — — » » Ja, ja, du har så rätt, hjärtevän, men ser du jag vågade inte.
Det var dina tankar och ord, som gåfvo mig mod, och som i dag ha gjort lifvet så ljust och gladt för mig.
Hur skall jag kunna tacka dig nog? » » Genom att göra mig så lycklig som jag hop- pas och tror, att du det kan, » hviskade hon med fuktiga ögon.
» Du lilla &gt;z », det blir visst ditt smeknamn, » skämtade han, » ser du, det hjälper ej att taga nya signaturer eller pseudonymer, man blir än- då genomskådad. » — " » Och gripen på bar gärning — » » Just det ja, åtminstone när den angripande brukar ett skarpt synglas: kärlekens hoppfulla, genomträngande synglas. » * Konsten att möblera sitt hem.
(Forts.) I medeltidsstaden, isynnerhet trähusen, kunde väl fönstren sitta mera tätt intill hvar- andra, men på landet sattes de i envånings- byggnaden uti taket, i flervåningshuset i sido- väggen, men med minsta möjliga antal och di- mension.
Ett annat skäl än det nyssnämnda var också glasets dyrhet, hvarför när den enskilda föredrog glas framför den primi- tiva träluckan, som antingen om den läm- nades öppen, lät vind och väta ohämnade tränga in i rummet eller, sluten, utestängda allt ljus, han af sparsamhetsskäl måste känna sig manad att göra fönstren små.
Lyset spred sig från spiseln, när denna af- löst stockelden midt på golfvet, och omkring denna samlade sig familjens medlemmar; men när man ville ha en rikare belysning, användes bloss, fastade i ringar vid väg- garne, längre fram också öppna kronor eller kransar, nedhängande från taket.
Väggarne intogo stora ytor, och för att häfva deras enformighet försågos de antingen med målning eller, vanligare, med tapeter.
Men icke såsom nu papperstapeter, som klistras fast vid väggen, utan tapeter i ordets tidigare mening, väfnader, hos oss kallade bonader, nedhängande från en vid taklisten eller längre ned anbragt stång, vid hvilken de voro fastade m e d ringar.
Dessa bonader voro mer eller mindre konstrikt väfda eller sirade och slutade vanligen med en lång frans; de uppsattes och nedtogos när man ville, men begagnades knappt i hvardagslag.
/ Och möblerna?
Nämna vi säng, bänkar, stolar, pallar, skåp, bord och kistor, så är medeltidens hela förråd af möbler uttömdt.
Sängen hade man gärna isolerad antingen, när tillgång därtill fanns, i ett litet afskildt rum eller, om den stod i » stugan » d. v. s. dagliga rummet, omsluten af omhangen, nedfallande från ett sängtak, som åter hvilade på fyra sängstolpar.
Man låg fullt afklädd.
Sängens utstyrsel var för öfrigt i de förnämares hus mycket rik såväl med hänsyn till träarbetet som till säng- kläderna.
Dessa utgjordes af bolstrar och kuddar, lakan af linne och af skinn, olika slags väfda täcken eller skinnfällar.
— Fram- för sängen lades en matta eller » fotkläde ».
Bänken kunde efter råd och smak göras mer eller mindre kostbart utsirad, men dess form var och förblef d e n s a m m a: en låd- formig underdel, två vinkelrätt uppstigande, låga sidostycken och ett likaledes vinkelrätt, men högre ryggstycke, som slöt sig tätt in- till väggen.
— Att å en sådan sittbänk intaga en bekväm ställning var så godt som omöjligt, man måste i allmänhet sitta • upprätt och den enda lindring, som den trötte eller svage kunde få, bereddes genom det flyttbara fyrkantiga hyende, som plä- gade finnas på bänken och kunde instickas mellan ryggen och det höga bakstycket, hvilket dessutom ofta hade framspringande ornament.
Medeltidens kärlek för färgprakt gör san- nolikt att bänkarne ofta voro målade, och det alldeles släta sätet torde också ha varit betäckt med ett stycke tyg, ett bänkkläde, såsom det hette.
Stolar voro i ett medeltidshem en vida mindre viktig möbel än bänken.
Af ålder hade husfadern sin plats i ett högsäte, som dock icke var fristående, utan bildade midtelpartiet af bänken på lång- eller kort- sidan af rummet.
I herrehus användes äfven stolar, hvilka voro förnämligare äu de andra sittplatserna.
Dessa stolar, som till att börja med voro ganska enkla och lätta att flytta, blefvo med tiden allt större och kunde omsider icke betraktas såsom flyttbara föremål.
De blefvo också alla dyrbarare och konstnär ligare utsirade, såsom vi, hvad vårt fäder- nesland beträffar, kunna döma, icke af några bevarade exemplar, ty icke ett enda sådant finnes i behåll, men af afbildningarne å medeltidssigill.
Till förvarande af sin lösa egendom an- vände man kistor och skåp.
Kistorna hade rektangulär botten och ingen annan inred- ning än en s. k. låddika (liten låda) fram- för öfre kanten af den ena gafveln.
De voro målade eller försedda med sniderier samt merändels med starka, ofta konstrikt arbetade järnbeslag.
— Men det var natur- ligtvis obekvämt att ha sina saker inlagda i en dylik kista, ur hvilken måste ibland urplockas allting, då något, som behöfde framtagas, hade råkat få sin plats på botten.
När i gamla handlingar talas om » stande- kista », får väl detta förstås såsom en kista förfärdigad för att stå upprätt — och på detta sätt uppkom skåpet.
Skåp, inbyggda i väggarne såsom nicsher, torde för resten ha varit en uråldrig uppfinning.
Med tiden erhöllo skåpen mycket olika form och utstyrdes med det yppigaste sni- deri, fördeladt i olika fält.
Bordet hörde icke till den ständiga inredningen, ej heller funnos den tiden i allmänhet bord afsedda för särskilda ändamål.
För skifbordet fanns
1897 ju föga användning och i dess ställe bru- kades ofta träskifvor, som höllos i sned riktning framför skrifvaren; den nedre kanten kunde sättas i hakar, anbragta längst fram å stolens armstöd, och den öfre kanten hölls upp med tillhjälp af snören, som voro fastade vid stolens rygg.
• — Matbordet framsattes vid måltiderna och torde i regeln ha varit helt enkelt, men betäckt med en duk.
Denna var af olika beskaffenhet och finhet allt eftersom den var afsedd för herrskapets bord eller för tjänarnes.
Utom den egentliga bordsduken begagnades äfven vid måltiden den s. k. knifvaduken, som användes dels såsom namnet antyder, för att torka knifvarne på, dels ock händerna under spisningen.
För sistnämnda ändamål hade man ock det s. k. handaklädet att gemensamt begagnas efter den vid måltiden öfliga handtvättningen.
— Till bordet hörde för öfrigt tallrikar, vanligen af trä, sedan af tenn, samt af enklaste beskaffenhet; den upphöjda kanten, hvarigenom spadet hind- rades att rinna bort, förekom icke ens all- tid.
Vidare saltkar och bordsknifvar (ehuru vanligen hvarje gäst medförde och begag- nade till ätningen sin egen arbetsknif), men först kanska långt fram i tiden gafflar.
Skedarne voro tidigt i förnäma hus af silfver, men annars vanligen af trä, de hade till att börja med formen af en rund- kopp som fördes med handtaget till mun- nen och som man drack ur från sidan.
Silfverskedar voro emellertid en sådan lyx, att förmodligen gästerna merändels medförde sin egen likasom knifven.
— Med tiden stegrades emellertid lyxen så att en stor mängd bordskärl, främst olika slags bägare, voro af silfver.