Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är derföre, som lagstiftaren kunnat stadga särskilda straff ej allenast å olika brott, utan äfven å brottens olika arter; och ej eller Lag-beredningen har förmått undvika detta.
Oansedt stöld städse till sin egentliga karakter är samma brott, om det föröfvas af tjenstehjon från husbonde, i kyrka eller från allmänna posten, har likväl
Beredningen för dessa och några andra brottets olika yttringar bestämt olika straff och på så säll fästat ett positift afseende å den större eller mindre våda för det allmänna, som brottet medlör, brottslingens personliga förhållande till den, hvars egendom tillgripes, samt lielgden Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 21 af det rum, hvarest brottet föröfvas.
Det är ock på dylika brottets framstående egenskaper, som våra lagstiftare aktat, då de bestämt sLraff för stölders olika arter eller upptagit dessa såsom olika brott, fastän hörande till samma klass.
I folkets tänkesätt göres äfven denna skilnad.
Det finner ett gröfre brott i kyrkostölden, än i den vanliga enkla tjufudden, en större förbrytare i den, som tillgripit annans egendom efter inbrott, än om han föröfvat tillgreppet thy förutan; och hvad gällande lag i denna del innehåller, må derföre betraktas såsom ett uttryck af den allmänna rättskänslan.
Ehuru Utskottet således ansett sig ej böra härutinnan i grunden frånträda den princip, som lagstiftaren hittills hyllat, liar likväl Utskottet sökt att med denna princip förena den af Lag-beredningen antagna.
Två brott, hvilka i det yLlre framstå såsom lika, kunna nemligen sinsemellan vara olika med afseende å antingen utvärtes eller de brottsliges inre förhållanden.
Men om än lagstiftaren förmår uppfatta brottens allmännaste yttringar och derföre stadga straff, strandar han dock alltid vid försöket alt bestämma berörde tillfälliga och i oändlighet skiftande förhållanden, samt i hvad mån de höra utöfva inflytande på det straff, gerningen i sina allmännaste yttringar medför.
Allt inflytande kunna de emedlertid ej frånkänras ulan åsidosättande af lättvisan, så vidt den af menniskan kan realiseras; och derföre stadgade redan 1734 års lagstiftare, att den, som stjäl i kyrka af mindre värde än hundra daler, skall ligga i tveböte och dertill arbeta vid Konungens slott eller fästning ett eller flere år, efter som brottet är till.
Såsom en svårare art af stöld uppfattades stöld i kyrka, men lill domaren öfverlemnades, att, med afseende å de omständigheter, som kunde vara med brottet förenade, öka det straff, sorn samma brott i sin allmännelighet ovilkorligen borde ådraga förbrytaren; och denna grundsats har Utskottet tillämpat i alla händelser.
Någon vådlig utsträckning af laLitud-systemet har derigenom icke skett.
Genom att, så vidt sig göra låter, upptaga stöldens olika arter, i den mån de bero på föremål eller medel och således kunna karakteriseras genom objektiva kännetecken, har domaren erhållit en ledning, som undanrödja- det sken af godtycke, som han tilläfventyrs ej kunde undvika, derest till honom öfverlemnades att bedöma hvad inflytande på straffet dessa kännetecken må utöfva; men derföre har ock Utskottet med ledning af Lag-beredningens förslag närmare, än vår gällande lag gör, sökt angifva de objektiva grunder, som föranleda olika straff.
Hvad Utskottet i förenämnde hänseenden föreslagit, står ock i närmaste öfverensstämmelse med den antydda afsigten med Utskottets arbete: att förbättra och utbilda, men icke till grunden omskapa gällande brott - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. måls-lagstiftning uti ifrågaslällde hänseende; och deri ligger äfven närmaste förklaringsgrunden dertill, att Uiskottet bibehållit den nuvarande skilnaden emellan snatteri och stöld, äfvensom att Utskottet ej eller lika med Lag-beredningen ansett snatteri-bot få ega rum, om någon stjäl säd, hö och halm ute å mark m. m. dylikt, om skeppare, forman eller deras folk stjäl af hvad dem är för t rödt att föra, eller om andra till nidingsstölder i gällande lag hänförda (all inträffa, eller om man stjäl af annan under gudstjenst.
Utskottet har dessutom, hvad snatteri angår, ej kunnat dela den åsigt, i enlighet hvarmed Lag-beredningen ansett för samma brott böra dömas, så framt det tillgripna ej stiger öfver tolf riksdalers värde, då, likmätigt gällande lag, snatteri-bot ej kommer i fråga, derest värdet går Öfver tio daler eller fem riksdaler riksgäldsSedlar.
Om än, på sätt Beredningen yttrar, sistnämnde belopp, med afseende å penningevärdets förändring sedan år 1734, då hade lika värde med tolf riksdaler i närvarande tid, tror likväl Utskottet, vid betraktande deraf att förändringen i penningevärdet så småningom egt rum, denna förändring ej böra hafva den verkan, som Beredningen förmenat.
I sjelfva verket kan skilnaden emellan snatteri och stöld ej ur stränga rättsbegrepp försvaras.
Men den har dock från vår äldre lagstiftning bibehållits och derigenom införlifvals med folkets begrepp; och den har den praktiska nytta att från den, sorn begär ett ringare tillgrepp, hvilket ej sällan har sin grund i obetänksamhet och lättsinne, afvärja den vanära, hvarmed allmänna tänkesättet stämplar den som begår stöld.
I dessa omständigheter har således skilnaden sitt försvar.
Men gränsed är nu tio daler; och att sälla den högre vöre att minska straffet för stöld, hvilket åter innebure en åtgärd i motsatt syltning mot den, hvilken allmänna rösten påkallar och som i följd deraf säkerligen kom me alt mötas med ogdlande.
Uti 1734 års lag uppdrages emedlertid för vissa fali en annan gräns emellan snatteri och stöld.
I 5 § af Missgernings-balkens 40 kap. stadgas nemligen, att den, som stjäl frukt ur trädgård, humblegård, mfvogård och kålgård, ållon eller nötter till full mansbörda eller lass, skall likasom den, hvilken stjäl ett lass huggen ved, timmer och gärdsel, slå tjufsrätt, men, om det mindre är, böla för snatteri, flät' är således icke värdet, utan myckenheten, sorn afgör, huruvida en gerning skall för stöld eller snatteri anses.
Giltig*'1 skäl synas ock hafva varit för detta stadgande.
På ilen till det stiftades uppgick troligen ej en full mansbörda ållon, bönor eller annan jordfrukt eller ett lass ved, gärdsel eller timmer till värde af tio daler.
Men den, som tillgriper något dylikt till omförmälda myckenhet, uppenbarar likväl derigenom en större brottslighet, än som kan hänföras under Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 23 obetänksamhetens och lättsinnets förvillelser.
Det innebär en uppsåtlig afsigt att rikta sig med annans egendom; hvadan åberopade lagbud synbarligen haft till ändamål ej att utvidga, utan att inskränka gränsen för snatteri.
Utan en ytterligare inskränkning har den emedlertid derigenom i flere fall blifvit utvidgad.
Då nemligen åtskilliga trädgårds- och jordfrukter nu mera hafva det värde, att en obetydlig del deraf kostar mer än tio daler, kan man, enligt berörde lagbud, afhända sin nästa egendom till kanske flere gånger det belopp, som, likmätigt lagens allmänna stadgande, stämplar ett tillgrepp såsom stöld, utan att blifva derföre dömd.
Sällsyntheten af dylika frukter bär i landet för ett sekel sedan utgjorde påtagligen anledningen dertill, att lagstiftaren då ej iakttog detta förhållande.
Nu mera äro de dock icke någon sällsynthet.
De blifva mer och mer allmänna.
Men då lagen måste modifieras efter de förändringar, sorn de förhållanden, hvilka den bar att ordna och skydda, kunna under tidens lopp undergå, bar Utskottet sökt att, med bibehållande af grundtanken i oftanämnde lagbud, så modifiera detsamma, sorn närvarande tidsförhållanden kräfva.
Det är orsaken till bestämmelsen i 5 § af Utskottets förslag, att den, som stjäl mindre än en mansbörda träd- eller jord-frukt eller mindre än ett lass buggen ved m. m., fortfarande må dömas för snatteri, så framt det tillgripnas värde ej går öfver tio daler.
Om emedlertid skäl än äro att ej såsom stöld stämpla tillgrepp af ringare belopp, sorn ej särskildt äro utmärkta för större ondska, då de första gången löröfvas, har likväl Utskottet ansett sig ej kunna i denna del tillstyrka ett vidare fasthållande vid gällande lag, enligt hvilken straff för snalLeri får ega rum två gånger.
Förhållandet synes nemligen vara helt och hållet förändrad t, då den, som en gång snattat och derför blifvit straffad, återkommer.
Då han ej låtit sig rätta af den varning han första gången erhållit, vittnar återfallet om en inrotad böjelse för tjufnad, ty sådan är gerningens egentliga karakter, ehuru lagstiftaren genom ett mildare namn och ett mildare straff deråt gifvit en annan färg; och dermed försvinna moliverna till undantaget.
Gerningen framstår nu såsom en yttring af den onda viljan, med brottets alia kriterier; och skonsamheten måste gifva vika för rättvisan, som kräfver det gerningar straffas efter deras beskaffenhet.
Lag-beredningen har ock föreslagit, alt andra resan snatteri skall för stöld anses; och dermed öfverensslämmer Utskottets förslag, hvilket ock afviker från gällande lag, hvad ansvaret för snatteri angår.
Ehuru Utskottet jem|*il lågt detta ansvar i böter, har likväl Utskottet ansett beloppet deraf ej oi.i lero af del snattades värde, på säll nu är förhållandet; och på det den varning, som bor ligga i straffet, ej må helt och hållet sakna allvar, 24 Lag-Vt skott els Betänkande, N:o 37. har Utskottet föreslagit att, om snattaren ej orkar böta, han skall i stället undergå fängelse vid vatten och bröd.
Skilnaden emellan snatteri och stöld torde jemväl i en framtid helt och hållet bortfalla.
Så har skett i flere andra lauder, bland andra Norge; och deri har äfven Utskottet haft ett skäl att, efter hvad ofvan förinäles, ej, lika med Lag-beredningen, inympa snalteri-begreppet på de tillgrepp, hvilka vår nuvarande lag, utan alseende å det tillgripnas värde, betraktat såsom stöld.
De tillgrepp, som ske ute å marken, då egendomen finnes under ”Guds lås,” såsom det hos folket heter, och de^ som vur lag kallur nidingsstölder eller stämplar med särskilda benämningar, äro dessutom elter allmänna tänkesättet af den gröfre art, att detta tänkesätt ej skulle gilla, derest man i någon mån deråt gåfve den mildare karakter, som ligger i begreppet snatteri.
I anseende till de flere arter stöld, som Utskottets förslag upptager, har emedlertid Utskottet lått vidkännas den svårighet, Lag-beredningen till en del hvälft på domaren: att nemligen för alla de olika arlerne utsätta straff.
Men, på sätt Utskottet ofvan ytLrat, hörer det nära nog till omöjligheterna att bestämma, i hvad grad det ena brottet är svårare än det andra, samt alt derefter i arilhmetiskt föHiållunde beräkna straffen.
I bestämmandet deraf blir alltid något godtyckligt; och i ingen omständighet uppenbaras så det subjektiva omdömet.
Men liksom den enskilde försvinner i folket, som i sig upptager alla, så bortfalla dessa enskildes omdömen i folkets allmänna tänkesätt, - hvilket utgör sammanfattningen af de förra, renade från individualitetens ensidigheter; och då delta tänkesätt, denna allmänna uppfattning om det rätta har sitt vanligaste uttryck i lagarne och deras tillämpning, saknas ej ledning i det fall, hvarom fråga är.
Med afseende å denna genom det allmänna folk-medvetandet anvisade ledning, har alltså Utskottet, lika med gällande lag, betraktat hustjufnad och nidingsstölder, till hvilka sistnämnda hänföras, bland andra, stöld vid eldsvåda, af forman utaf det gods han emoltagit alt lora, samt från barn yngre än tolf år, såsom svårare än enkel stöld, men bland nidingsstölder likväl vissa, såsom stöld vid eldsvåda, gröfre än de andra, — stöld af i bete gående häst och boskap svårare än annan stöld ute å marken, —* kyrko-tjufnad såsom en bland de grofsta al stölder o. s. v.
I följd al de flere olika, sinsemellan ej ens jemförliga straff, som användts emot stölder, kan man ej draga någon säkrare slutsats i afseende på lagstiftarens uppfattning angående det inbördes förhållandet mellan dessa brott med hänsyn lill deras straffbarhet, utom i de läll, derföre med penningar botås må.
Då nemligen lagstiftaren i dessa fall bestämt bölerna för enkel sLöld första resan lill tre Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 25 tre gånger så mycket det stulna värdt är, bar han deremot utsatt böterna lör endel andra stölder till. fyradubbelt tjufnadens värde och för andra till sexdubbelt; och härvid har Utskottet fästat sin uppmärksamhet vid förslagets utarbetande.
Men ehuru Utskottet, på redan anförda grunder, ansett böter böra ingå i straffet för stöld, har likväl Utskottet funnit den förhöjning i straffet, sorn en svårare eiler itererad stöld påkallar, ej vidare böra ega rum genom böternas mångdubbling, utan i det tillagda frihetsstraffet.
> Den objektiva skadan har i vår brottmåls-lagstiftning spelat en vigtig rol.
Men om man alltför mycket bar afseende på denna skada, denna brottets mången gång tillfälliga följd, förbises lätteligen, att brottet har sin rot i den onda viljan, samt att det är i den mån gerningen uppenbarar större eller mindre ondska i viljan, sorn den blir straffbar.
Skadan eller följden är emedlertid brottets manifestation i det yttre; och derföre måste den alltid vid bestämning af straff utöfva ett stort inflytande.
Det är denna åsigt, sorn gifvit
Utskottet anledning att alltid låta det stulnas värde utgöra grund för böternas belopp, äfvensom att, för den händelse någon, genom tillgrepp af ett belopp utaf särdeles betydligt värde, ådagalägger en större afsigt att skada och således en högre grad af brottslighet, föreslå tillökning af straff.
Denna tillökning lägger ock ett hinder för den brotslige att snart få njuta af hvad han genom brottet åtkommit och lyckats dölja, samt beröfvar honom dermed den mildring i straffet, sorn föreställningen om en sådan njutning eljest kunde medföra; och då det blifvit öfverlemnadt åt domaren att bestämma om och i hvad mån denna strafftillökning må ega runi, samt den brottsliges beredvillighet att godtgöra den skada, han genom sitt brott åstadkommit, städse utgör skäl till skonsamhet, Bär omförmälda i 11 § influtna stadgande äfven sin praktiska lgrund deri, att det innefattar ett motiv för den brottslige att återställa hvad han beröfvat sin nästa.
Då Utskottet således sökt att lämpa straffen efter brottens beskaffenhet, sådana de i allmänhet uppfattas, har Utskottet icke kunnat låta det härda stadgande, sorn till döden straffar den, hvilken stjäl det ringaste vid eldsvåda eller från strandadt fartyg eller under andra dermed jemförliga förhållanden, längre i lagen qvarstå.
Så vidt Utskottet erfarit, här af omförmälda brott endast det förstnämnde eller stöld vid. eldsvåda, åtminstone under sednare tider, förekommit^ och sådant endast några få gånger; och ehuru domaren ej kunnat undgå att derför döma till döden, har dock Konungen alltid åt förbrytaren gifvit en mildring, sorn allmänna rättskänslan kräfver och som utgjort en grund för hvad Utskottet härutinnan föreslagit.
Bih. till it.
Vrot. 1853—54. 7 Samt. 1 Afd. 19 Uäft4 26 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37.
För bevis angående förhållandet emellan de af Utskottet föreslagna straff-bestämningar torde vidare ej böra- andragas.
Det enskilda tycket skall alltid få något att anmärka; men bevis i frågor af denna art skola, dock alltid saknas, om man upphöjer sin individuel uppfattning utöfver den allmänna rättskänslan, denna uppenbarelse af den eviga rättvisan.
Den, som pröfvande deri söker ledning, och således deröfver icke ställer det egna omdömet, han handlar ej utan skäl.
Under Utskottets öfverläggningar har fråga blifvit väckt derom, huruvida, med afseende å den utbildning, som Utskottet haft för afsigt att gifva åt brottmåls-lagstiftningen i denna del, det kunde erfordras att, lika med Lag-beredningen, definiera begreppet stöld.
Gällande lag innehåller nemligen ingen definition härutinnan.
Den säger blott "stjäl någor” o. s. v.; och den antager således att det begrepp, sorn uttryckes med ordet stjäl, är så allmänt utbredt, att missförstånd derom ej kan uppstå.
Ett sådant missförstånd är ej eller att befara.
Snarare kunde så inträffa, derest en definition i lagen inlades.
Örn man ser på de många försök att definiera stöld, som ej allenast här i landet utan annorstädes blifvit gjorda, finner man ock svårigheten att lösa problemet.
I flera delar sammanfaller ock stöld med andra brott; och ehuru det är lätt att säga, när en gerning är stöld, blir det dock alltid svårt att med den precision uttrycka just de omständigheter, som gifva en handling karakter al stöld, att icke antingen för litet eller för mycket säges.
Våra lagstiftare hafva jemväl undvikit alla definitioner å brott, så vidt det kunnat ske.
De höra ock mer till juris-prudensen än till lagboken; och då ingen domare lärer misstaga sig om hvad stöld är, har det synts
Utskottet försigtigast att i denna del vidhålla gällande lag.
Deremot har Utskottet, som, efter hvad redan är nämndt, ur Lagberedningens förslag upptagit åtskilliga omständigheter, hvilka föranleda till svårare straff å stöld, derifrån jemväl hemlat ledning för närmare bestämmande af hvad till inbrott hänföras skall.
Den beskrifning derom, som är lemnad i Kongl. Förklaringen den -23 Mars 1807, har för lagskipningen ej varit tillfyllestgörande; men nied dess syftning star dock Utskottets förslag i öfverensstämmelse, hvadan Utskottet, i enlighet med den tolkning samma författning i allmänhet erhållit, till inbrott ock hänfört det förhållande, att någon, i afsigt att stjäla, med våld öppnar skåp, kista, skrin eller annan förvaring-spersedel, som med lås, försegling eller annat dylikt stängsel tillsluten är, hvilket förhållande
Beredningen åter blott upptagit såsom en försvårande omständighet vid stöld eller staatteri i allmänhet.
Det medgifves likväl, att skäl ej saknas för olika meningar om betydelsen af berörde förhållande.
Men Utskottet har ej funnit de inkast sorn blifvit gjorda emot den af Utskottet antagna mening, vara af den Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37, 27 vigt, att Utskottet, i följd deraf, bordt frånträda en åsigt, som närmast öfverensstämmer med allmänna rättsbegreppet.
På sätt redan är tillkännagifvet, har emedlertid Utskottet, i de fall Utskottet ansett, afvikelse ifrån de principer, 'vår lag hyllar, böra och kunna ega rum, sökt tillegna sig de af Lag-beredningen antagna; och vidare redogörelse torde ej behöfvas för moliverna till Utskottets omförmälda förslag, genom hvars antagande hvad sorn stadgas i 40, 41, 42, 43, 46, och 4/ kapp.
Missgernings-balken samt 49 kap. 1 § samma Balk i afseende å stöld och snatteri samt delaktighet i dessa brott, jemte de flera författningar, som antingen ändra ellerförklara samma kapitel eller afse särskilda, i nämnde kapitel lörul ej speciell nämnde arter af tjufnad, såsom bruks- och manufaktur-arbetare tillgrepp m. m., eller innefatta nya stadganden för fall, som under ifrågaslällde ämne äro hänförliga, skulle komma att förfalla.
Genom den lagstiftning, Utskottet i förevarande ämne föreslår, kan således den fördel jemväl vinnas, att man icke vidare i en mängd spridda författningar behöfver söka Jagarne örn stöld; — att enhet kommer att råda i denna del af lagstiftningen, som, i följd af de under förra seklet med afseende u särskilda verk, inrättningar och näringar tillkomna speciela stadganden, för närvarande utmärker sig för ojemnhet och oreda; — samt följaktligen att tjufnadsbrott med större säkerhet än hittills kunna bedömas.
Bland de tjufnadsbrott, hvilka Utskottet gjort till föremål för nu föreslagna författning, har dock Utskottet ej, på sätt Herr Hasselrot yrkat, upptagit skogs-åverkan.
Angående förhöjning af straffet för detta brott har Utskottet emottagit flere motioner, af hvilka en del innefatta enahanda yrkanden, som berörde; men denna fråga har Utskottet företagit till särskild behandling, ty om än Utskottet skulle anse sig böra tillstyrka omförmälda yrkande, synes likväl frågans utgång vara så tvifvelaktig, att dess sammanbindande med lagen om tjufnad i allmänhet lätteligen kunde hafva men gt, inflytande vid pröfningen af förslaget till samma lag.
I ordningen följer alltså för
Utskottet att redogöra för behandlingen af det andra brottet, sorn är föremål för Utskottets ifrågastälida förslag, eller Rån, hvarom talas i 9 § af 20 kap.
Missgernings-balken samt i 24 kap. af Lag-beredningens och 1848 års Lag-Utskotts förslag.
Ehuru rån utgör ett af angrepp å person, och egendom sammansatt broLt, hafva likväl 1734 års lagstiftare stämplat dylika angrepp under vissa förhållanden såsom gröfre brott samt jemväl upptagit desamma under en särskild klass, under namn af röfveri.
Så finner man af 21 kap.
Missgernings-balken, hurusom den, hvilken med våld föröfvat tillgrepp i 28 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. öppna sjön eller från strandadt fartyg, eller vid vådeld eller vattunöd, eller under farsot, eller då fiende tränger, eller der något undan annan fara bergadt är, skall straffas för röfveri; hvarjemte Kongl. Förordningen den 5 Mars 1735 innehåller, att den, som öfverfälle!’ posten samt borttager antingen postVäskan eller något derutur, skall såsom röfvare dömas.
Lag-beredningen åter bar endast såsom svårare arter af rån upptagit omförmalde, under röfveri i gällande lag stämplade, våldsamma angrepp, samt helt och hållet från brottens olika klasser uteslutit röfveri, hvilken benämning
Beredningen dock bibehållit å rån i öppen sjö på sjöfarande.
Om man ensamt ser på brottens hufvudmomenter, sä finnesi sjelfva verket ej eller annan skillnad emellan det rån, som afses i 20 kap. 9 § Missgernings-balken och det i nästpåföljande kap. omtalade brott eller röfveri, än den Lag-beredningen, på säLt nämndt är, gjort.
Visserligen har man af de i 1 § af sistnämnde kap. begagnade uttryck; ”Lagger sig någon alt röfva till lands eller vatten” o. s. v. velat hemta stöd för den åsigt, att det i samma lagrum afsedda brott förutsätter ett mera stadgadt uppsåt, än det tillfälliga rånet, en så stor förhärdelse i det onda, att man gjort brottet till, snart sagdt, en handtering; men i röfveri vid eldsvåda, under farsot, ra. m. synas dylika förutsättningar ej ingå.
Den, som med våld tillgriper något vid berörde eller andra likartade tillfällen, han löfvar dock efter hvad i åberopade kapitels 4 och 5 §§ sägs.
Men den åtskillnad, gällande lag härutinnan gör, har emedlertid sin vigtiga betydelse såsom grundad i de särskilda frider, sora städse af Sveriges lagstiftare omgärdats; och under brott emot den allmänna landsf riden hänföres röfveri.
Denna frid — den allmänna säkerheten — har nemligen genom angrepp af ifrågaställde art eller de som ske under förhållanden, hvilka sätta de angripne i större behof af det allmännas skydd, och sorn derigenom innefatta ett större trots emot samhällsordningen, ett djupare förakt för den allmänna sedligheten, ansetts i högre grad våldförd, än sorn eger ruin vid rånet, sådant det i 20 kap. 9 § Missgernings-balken förekommer.
Det är ock derföre, sorn gällande lag äfven till brott emot den allmänna landsfriden hänför, bland annat, våldförande af den, som skeppsbrott lidit, utan ens afsigt att honom något afhända; och deri ligger ett af de vigtjgaste hinder för Utskottet att, lika med Lag-beredningen, betrakta nuvarande röfverier såsom svårare arter af rån och förthy desamma upptaga under, samt behandla i sammanhang med rånsbrottet, äfven om Utskottet funne sådant lämpligare.
En dylik omflyttning af brotten eller förändring af deras karakterer kunde nemligen ej ske utan en allmän revision af åtminstone Lag-Utskottets Betänkande, N:o 37. 29 fridslagarne, samt följaktligen ej utan ett vidsträcktare arbete, än det Utskottet sig föresatt.
För detta arbete är sådant ej eller nödigt; och det är icke derföre att gällande brottmåls-lagstiftning gör skillnad emellan röfveri och rån, som man i denna del klandrat densamma, utan för beskaffenheten af hvad den innehåller angående rån, med den betydelse samma brott nu har.
Att undanrödja anledningarne lill omförmälda klander har följaktligen i denna del utgjort målet för Utskottets sträfvande.
Men dervid har Utskottet först haft att besvara den fråga: hvilka brister vidlåda hufvud sakligen omförmalde lag, sorn, på sätt Utskottet redan nämnt, innefattas i 9 § af Missgerniugs-balkens 20 kap.?
Derpå har emedlertid blifvit svaradt af lagskipningen: att brottets egentliga kännemärken ej äro med erforderlig tydlighet uppgifna; — samt af allmänna rättskänslan: att det utsatta straffet är alltför hårdt för brottets allmänna yttringar, och att lagen ej stadgar särskilda stral! med afseende å dess mer eller mindre grofva beskaffenhet.