Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är ett grundvilkor för tänkandet, det är en tankelag, att motsägelsen gäller som det omöjligas märke, som misstagets, begreppsförvirringens, lögnens signatur.
(I logiken kallas denna tankelag principium contradictionis, hvilket kanske en eller annan af de förnuftsfiendtlige predikanterna erinrar sig.)
Det är mot den lagen och öfriga tankelagar, som predikanterna böra dundra; ty förnuftet är icke öfvermodigt, det begår ej ett öfvergrepp, utan är endast sig sjelft och gör bruk af deder nödvändiga lagarne, när det nekar att upptaga som sanning hvad det måste förkasta såsom oförnuft.
För förnuftet måste hvarje sats, som innebär en oupplöslig motsägelse, vara falsk, om den än uti årtusenden föregifvits vara en gudomlig sanning.
Ett verkligt och ej blott föregifvet gudomligt mysterium kan således icke innebära en motsägelse.
Ett gudomligt mysterium är en oklart, men utan motsägelser förnummen sanning om de högsta tingen.
(Sanningar, som förnimmas oklart, men utan motsägelser, gifvas på alla områden: sådan är hvarje härledd matematisk sats, om hvars sanning man är öfvertygad, innan man kan strängt bevisa den.)
Så är det menskliga förnuftet nödgadt att döma; för att undkomma dess domar har man intet annat medel än att döda detsamma.
Och det låter sig verkligen göra att döda förnuftet: derpå äro de ofvan omtalade predikanterna lefvande exempel.
Men andligt sjelfmord af detta slag har sina betänkliga följder: derpå äro samma män talande intyg.
Ej nog, att de på nåd och onåd gifvit sig åt sina egna villfarelser; de stå äfven vapenlösa mot andras.
Om i deras kyrkas sköte uppstår en sekt, som utgifver de vansinnigaste läror för gudomliga mysterier, hvad skola de då göra?
Öfverbevisa sekteristerna om deras lärors motsägelse och oförnuft?
Men hvadtill skulle det tjena?
De sjelfva påstå ju, att gudomliga mysterier kunna kläda sig i formen af oupplösliga motsägelser!
Eller skola de öfverbevisa dem om deras lärors obibliskhet?
Men då blir frågan om rätta bibelutläggningen, och den låter väl icke vinna sig, utan medelst användande af deder förargliga tankelagarne.
Hufvudinvändningen, hvarmed ortodoxerna pläga tillbakavisa förnuftsmännen, att nämligen „det naturliga sinnet förnimmer intet af hvad Guds rike tillhörer“ (hvarvid ortodoxerna särdeles blygsamt förutsätta, att de sjelfve hafva „anden“, och deras motståndare „det naturliga sinnet“) – äfven den frasen kunna sekteristerna i sin ordning slunga mot ortodoxerna, ty den låter bruka sig med lika stor (d. v. s. ingen) bevisningskraft af alla partier.
Det finnes uti ingen af de tyska bibelupplagor, som utkommo i Wittenberg från år 1522 till 1545.
En förteckning på de namnkunnigare män, som under reformations-århundradet uppstego att i bibelns och förnuftets namn protestera mot den kyrkliga treenighetsläran, skulle blifva temligen lång.
Vi anföra här blott följande namn, som historien bör bevara, emedan de burits af martyrer för ett renare Gudsbegrepp: L.
Hetzer, afrättad i Kostnitz år 1529; Miguel Servede, på Calvins tillstyrkan lefvande bränd i Geneve 1553; Johannes Campanus, död i bojor 1574 i Kleve; Valentin Gentilis, halshuggen i Bern 1566; Georgio Blandrata, lönnmördad i Siebenbürgen 1590.
I samma århundrade uppstodo de begge Socinerna, Lælius och Faustus, som oaktadt ihärdiga förföljelser lyckades grundlägga unitariska församlingar.
Genom engelsmannen Priestley har unitarismen vunnit storartad utbredning i Nordamerika, der den redan räknar millioner anhängare.
Med hvilken skygghet äfven de frimodigare och samvetsgrannare ortodoxe teologerna beröra saken, och huru de åtnöja sig med att snarare antyda än erkänna sanningen, derom gifver tyvärr äfven biskop Thomanders öfversättning af nya testamentet vittnesbörd.
Han låter det ifrågavarande stället qvarstå i texten och anmärker blott i en not, att den andra „läsarten“ (i hvilken orden om de tre vittnena i himmelen äro uteslutna) „antages allmännast som den rätta“.
Sedan i nyare tider intresset för bibeltextens historia allt mer stigit, hafva vetenskapsmän, understödda af regeringar, sällskaper och rika privatpersoner, genomforskat alla länder, som äro eller varit kristna, i Asien, Europa och Afrika, för att upptäcka gamla bibelhandskrifter.
Hvarje sådan handskrift är en dyrbar egendom, som de offentliga biblioteken täfla om att tillegna sig.
Sedan handskrifterna blifvit genomgångna, meddela vetenskapsmännen hvarandra och allmänheten frukterna af sina undersökningar, så att hvarje större eller mindre olikhet blir anmärkt.
En särskild vetenskap, paleografien, angifver de tecken, af hvilka man är i stånd att bedöma en handskrifts ålder.
På detta sätt kan ett så ofantligt material samlas och genomgå en så noggrann kritisk siktning, att man i alla frågor, som röra bibeltexten, numera kommer till ojemförligt större visshet än reformationens män kunde vinna.
Jemte dem finnes blott ännu en uncialhandskrift, som innehåller något af de allmänna brefven, nämligen en på kejserliga biblioteket i Paris förvarad, från femte århundradet härstammande, känd under namnet „Codex Ephraemi Syri rescriptus;“ men denna handskrift är en palimpsest (d. v. s. öfverskrifven med en annan text, sedan den ursprungliga blifvit i viss mån utplånad) och lider af mångfaldiga luckor, bland hvilka en sträcker sig från 1 Joh. 4, 2 till 3 Joh. 3 och således omfattar det ställe, hvarom här är fråga.
Tischendorf yttrar år 1859 om densamma:
„Perexigui adhuc usus critici erat“.
Vi meddela här några af variationerna:
Den påfligt sanktionerade versio vulgata har:
Quoniam tres sunt qui testimonium dant in coelo, pater, verbum et spiritus sanctus, et hi tres unum sunt.
Et tres sunt, qui testimonium dant in terra, spiritus et aqua et sanguis, et hi tres unum sunt.
Codex toletanus:
Quia tres sunt, qui testimonium dant in terra, spiritus it aqua et sanguis, et hi tres unum sunt in Christo Jesu. Tres sunt, qui testimonium dicunt in coelo, pater, verbum et spiritus, et hi tres unum sunt.
Codices ulmenses:
Quia tres sunt, qui testimonium dant, spiritus et aqua et sanguis, et tres unum sunt.
Sicut in coelo tres sunt, pater, verbum et spiritus, et tres unum sunt.
Codex, n:o 4, i Bibliothèque nationale, från nionde århundradet:
Tres sunt qui testimonium dant in celo; pater, verbum et spiritus, et tres unum sunt; et tres sunt qui testimonium dant in terra, sanguis, aqua et caro.
[Efter orden
Tres sunt qui testimonium dant har en rad blifvit utskrapad, dock så att man ännu delvis kan läsa hvad som förut har stått der, nämligen orden Spiritus, aqua et sanguis, et hi tres unum sunt; på det genom skrapningen vunna utrymmet och i brädden har det efterföljande inskrifvits med blekare bläck.
Anmärkningsvärdt är tillika, att skraparen utbytt ordet spiritus (anden) mot ordet caro (köttet).
Detta besynnerliga utbyte får sin förklaring af en omständighet, som vi längre fram skola påpeka.]
Codex, n:o 8, i Bibliothèque de S:t Geneviève, från nionde århundradet:
Tres sunt qui testimonium dant Spiritus aqua et sanguis et tres sunt qui testimonium dant in celo.
Pater verbum et Spiritus Sanctus.
Et hi tres unum sunt.
[Efter orden Spiritus aqua et sanguis et hafva några ord (utan tvifvel hi tres unum sunt) blifvit utskrapade, och i stället med mindre bokstäfver inskrifvits tres sunt qui testimonium dant, hvarefter man med ett kors hänvisat till sidans nedre brädd, der man insatt orden in celo etc.]
Codex, n:o 15, i Bibliothèque de l’Arsenal, från tionde århundradet:
Tres sunt qui testimonium dant; spiritus aqua et sanguis; et tres unum sunt.
Et tres sunt qui testimonium dicunt in coelo; pater et filius et spiritus sanctus; et hi tres unum sunt.
Codex A 3/2 i Bibliothèque de Rouen, från elfte århundradet:
Tres sunt qui testimonium dant in terra.
Spiritus aqua et sanguis.
Et tres sunt qui testimonium dant in coelo.
Pater, verbum et spiritus sanctus, et tres unum sunt.
[Äfven här är åtskilligt skrifvet i brädden.]
Codex i Bibliothèque de l’Academie des Sciences i Lyon, från tolfte århundradet:
Tres sunt qui testimonium dant in terra, spiritus aqua et sanguis.
Et tres sunt qui testimonium dant in coelo: pater et filius et spiritus sanctus.
Et hii tres unum sunt.
Vi kunde öka dessa prof med än flera, meddelade af Tischendorf, Patrice Larroque och andra lärde.
Men vare det nog sagdt, att de olika läsarterna af 1 Joh. 5, 7 & 8 äro nästan lika många som de latinska handskrifterna.
På grundspråket:
Ita connexus patris in filio et filii in paracleto tres efficit cohærentes alterum ex altero, qui tres unum sunt, non unus: quomodo dictum est Ego et pater unum sumus, ad substantiæ unitatem, non ad numeri singularitatem.
Vigilius hade läst hos Augustinus, att Johannes’ första bref skulle varit skrifvet „till partherna“.
Denna besynnerliga uppgift, som återfinnes i Augustinus’ afhandling „Evangeliska Frågor“, grundar sig på ett missförstånd.
Hos den grekiske kyrkofadern Clemens Alexandrinus förekommer nämligen den anmärkning, att ett af Johannes’ bref är skrifvet „till jungfrur“.
Ordet jungfru heter på grekiska parthenos.
Detta ord torde Augustinus, som sjelf erkänner sin okunnighet i grekiskan, hafva trott betyda parth.
På grundspråket: „Johannes evangelista ad Parthos Tres sunt, inquit, qui testimonium perhibent in terra, aqua sanguis et caro, et tres in nobis sunt; et tres sunt, qui testimonium perhibent in coelo, pater verbum et spiritus, et hi tres unum sunt.“
Åtminstone enligt ortodoxernas egna berättelser.
I allmänhet utmärkte sig arianerna för en fördragsamhet, hvilken förtjenar desto större erkännande, som ortodoxerna gjorde allt för att förspilla sin rätt till densamma.
Det vore då icke enda gången som afrikanska kyrkan gjort sig skyldig till förfalskning.
Äfven det besynnerliga skriftstycket „S:t Athanasii symbolum“ anses hopgjordt af någon landsman till Vigilius.
Symbolet, som ursprungligen är skrifvet på latin, förekommer icke i de äldsta handskrifter, som man eger af Athanasius’ verk; ingen kyrkofader före sjette århundradet antyder dess tillvaro; Athanasius’ egen moderkyrka, den grekiska, som icke kände symbolet före år 1000, har förnekat dess äkthet, och äfven i den vesterländska började man först i åttonde århundradet att påstå Athanasius vara dess författare.
Äfven denna omarbetning har influtit i en och annan latinsk codex.
Deraf låter sig förklara, att en af de handskrifter, som vi citerat i en not sid. 21, har, likasom Vigilius, ordet köttet i stället för anden.
Han menar dermed den af oss i det föregående omtalade Dublinerhandskriften, som är blott några få år äldre än Erasmus’ egen edition.
Se härom „Kritisch-exegetischer Kommentar über das Neue Testament von D:r H. A. W. Meyer, Göttingen 1855“.
Meyer påpekar äfven det ojohanneiska i sjelfva diktionen:
Johannes sammanställer väl Gud och ordet, eller fadren och sonen, men aldrig fadren och ordet.
Huru sjelfve tanken genom inflickningen blifvit fördunklad, derom handlar Bunsen utförligt i företalet till sitt „Bibelverk“.
Tyvärr är detta ej det enda våld på nya testamentets text, hvartill lutherska teologer gjort sig skyldiga.
Katolska kyrkan, som tilllåtit sig så mycket i den vägen, har dock ingenting att uppvisa jemförligt med det plumpa bedrägeri, som föröfvats i de af Hutter ombesörjda upplagorna af nya testamentet (Nürnberg 1599 och 1604), i hvilka bräddanmärkningar, tillsatser ur den latinska Vulgata, och af Hutter sjelf fabricerade luthersk-ortodoxa kraftsentenser blifvit instuckna i texten.
Det var först det andra ekumeniska mötet i Konstantinopel år 381, som upptäckte, offentliggjorde och påbjöd, att den helige anden är en person af samma väsen med fadren och sonen, samt fördenskull bör tillbedjas såsom de.
Före Athanasii tid var kristna kyrkan i allmänhet obekant med denna dogm, hvilket ej är underligt, då hvarken evangelisternas och apostlarnes skrifter eller den mundtliga traditionen hade något att förkunna härom.
Det stora flertalet af kristna föreställde sig ditintills den helige anden såsom en i menniskans inre till helgelse verkande gudomlig kraft, lika opersonlig som Guds kärlek och öfriga egenskaper eller företeelsesätt.
Sjelfve den kristne Cicero, såsom kyrkofadern Lactantius blifvit kallad, hade ingen annan uppfattning af den helige anden än just den.
I hans arbete „Institutiones divinæ“ – den första kristna dogmatik, som blifvit skrifven i vesterlandet – förekommer icke ens ordet treenighet eller trefaldighet.
Han talar der blott om två personer i gudomen.
„Fadren och sonen“, säger han på ett ställe, „äro en enda Gud, ty både är en likasom två och två likasom en.
Enär den enes förstånd och vilja är i den andre eller snarare en i begge, så kan med rätta den ene Gud kallas den tvåfaldige“.
– Deremot fanns det ganska tidigt inom kristna kyrkan enskilda personer, som under bemödandet att förlika kristendomen med sin på platonska filosofemer grundade verldsåskådning personifierade den helige ande och gåfvo honom plats i den kristliga triad, som de efter platonskt mönster uppställde.
En bland de förste, som, efter hvad man känner, beträdde denna väg, var Justinus martyr (död 167), förut platonsk filosof.
Han tänkte sig den helige ande som ett skapadt, med englarne beslägtadt väsen.
Origenes personifierade honom äfven och gaf honom, såsom sista momentet i den gudomliga triaden, en öfver englaverlden upphöjd plats, men var långt ifrån att tänka honom såsom Gud i absolut mening.
För sådan erkände han icke heller sonen.
„Likasom Guds son och den helige ande äro ojemförligt upphöjda öfver allt annat, äfven öfver andeverldens högsta grader; lika mycket eller ännu mer är fadren upphöjd öfver sonen sjelf“, yttrar i sina kommentarier till Johannes denne den mest bibelkunnige, mest beundrade af alla kyrklige skriftställare.
För öfrigt är bland grekiska kyrkofäder Theophilus Antiochenus, bland latinska Tertullianus den förste, som i kristna dogmatiken infört det från den hedniska filosofien lånade ordet treheten eller trefaldigheten (på grekiska: trias; på latin: trinitas).
De före nicænska mötet i kristna kyrkan herrskande åsigterna i denna fråga kunna i korthet karakteriseras på följande sätt.
De söndra sig i tvenne hufvudgrupper: den monarkianska och den logistiska.
Monarkianerna (med undantag af den förut omtalade Noetus och andra så kallade patripassianer) lärde, att Jesus var en menniska såsom alla andra menniskor, men ansågo honom af Gud utkorad till den högste af alla profeter, till grundläggare af ett Gudsrike på jorden och för detta ändamål specifikt besjälad och ledd af den gudomliga visheten.
Den helige ande var för dem en Guds verksamhet i menniskan.
Logisterna, hvilka – såvidt de indrogo den helige ande i sina spekulationer och personifierade honom – tillika voro ett slags trinitarier, hade alla det gemensamt, att de betraktade sonen såsom underordnad fadren.
Vi hafva redan med Origenes’ egna ord anfört hans tanke derom.
En annan logist och trinitarie, Tertullianus, uttalar, på samma gång som han starkt betonar sonens enhet med fadren, att sonen är ett i tiden uppståndet skapadt väsen.
Han säger till ex. i sin skrift mot Hermogenes:
„Derför att Gud alltid har varit Gud, har han dock icke alltid varit fader och domare.
Det har funnits en tid, då hvarken synderna eller sonen voro: sonen, som allena gör Gud till fader; synderna, som allena göra Gud till domare“.
Läran, att sonen är underordnad fadren, ett lägre
Vi nämna för korthetens skull endast detta symbolum, men bedja läsaren tänka sig vårt omdöme öfver detsamma utsträckt äfven till „Symbolum Nicænum“, som likaledes räknas till vår kyrkas symbola.
Såväl det ena som det andra hafva likväl ortodoxerna af dogmatiska skäl ihärdigt förnekat.
Och som det inflytande Zoroasterläran haft på judendomen redan längesedan varit af vetenskapen påpekadt, hafva de behagat kalla denna åsigt „antiquerad“, ehuru de ej förmått förebringa något slags vederläggning utaf de förnuftsskäl och historiska intyg, på hvilka ifrågavarande åsigt grundar sig.
Det är redan i och för sig klart, att ett folk, så emottagligt som judarne under konungadömet för intryck från omgifvande nationer, icke kunde under generationer lefva förströdt bland ett högre stående kulturfolk, utan att i någon mån blifva delaktigt i dess andliga egendom.
Hvad judarnes sjelfständiga utveckling intill babyloniska fångenskapen hade åstadkommit var en jordmån passande för omplantering och förädling af Zoroasterlärans grundtankar.
Än mer ökades denna emottaglighet genom judiska kultens dåvarande beskaffenhet.
En af deras häfdatecknare (Jost, Geschichte des Judenthums) har yttrat:
„De bland babyloner och perser lefvande israeliternas religion grundade sig mer på historiska minnen än på en bestämd lära“.
Bredvid sitt utförliga offerceremoniel egde kulten nämligen en ganska outbildad dogmatik och var ända till Esra i saknad af erkända urkunder.
„Jahveh är vår Gud, den mägtigaste af alla gudar“, och „Jahveh har med Israel stiftat ett förbund till evig tid“ – se der i få ord summan af läran; de fleste af de bortförde torde icke ens haft dessa satser inne (Jemför Jer.
44, 18).
Man misstager sig för öfrigt, om man tror, att det kaldeiskt-persiska inflytandet på israeliterna var inskränkt till tiden för deras nödtvungna fångenskap.
Antalet af israeliter, som år 536 under Serubabels ledning återvände till Palestina uppgifves (Esra 2, 64, 65) till 42,360 männer med hustrur och barn jemte 7,337 tjenare och tjenarinnor – en ringa hop mot dem, som qvarstannade.
Den andra invandringen under Esra och Nehemja, som timade år 459, således 129 år efter Juda rikes förstöring af Nebukadnezar, omfattade, likasom den förra, blott en del af folket.
Först vid Esras tid skedde omfattande, ihärdiga och fruktbärande ansträngningar, för att göra den så kallade mosaiska lagen bekant och gällande; ditintills var fältet helt och hållet öppet för persiska inflytandet, hvilket måste verkat desto mägtigare och mer ostördt, som israeliterna ansågo perserna dyrka samme gud som de sjelfve. (2 Krön. 36, 23 framställer Cyrus som Jahvehdyrkare).
Ända till omkr. år 330 lefde israeliterna under persiska satraper, och långt in i grekiska tiden voro flera af de förnämsta rabbinerna och skolstiftarne babyloniska judar.
Hufvudsakligen genom dem fortgick utvecklingen af t. ex. englaläran fullkomligt efter persiskt mönster.
(I förbigående må anföras, att paradis, purim, Asmodi äro persiska ord).
Ortodoxerna, som i allmänhet finna det gudomliga endast der hvarest det ej bör sökas, nämligen i det oförnuftiga, förneka beröringen mellan zoroasterläran och judendomen derför att de anse, att religiösa idéer icke hafva någon historisk utvecklingsgång, utan äro „dikterade af den helige ande“ och sålunda stå utanför ett förnuftigt kausalitetsförhållande.
De hafva icke öga för Gud uti historien; de se intet gudomligt i det menskliga framåtskridandets lag; de tillsluta ögonen för det faktum, om hvilket filosofiens, religionens, hela kulturens häfder bära vittnesbörd, att det gifves en verldsekonomi, i enlighet med hvilken folken af hvarandra mottaga idéer, för att, sammansmältande dem med sin förra idéegendom, på sjelfständigt sätt bearbeta dem till något högre och då åter föryttra dem.
Idéen utgår som ungmö ur föräldrahemmet, föres till en främlings hus och förmäles med en älskling, för att alstra nya idéer: den lag, genom hvilken slägtenas kedja bildas, råder äfven här.
Hvad särskildt angår den transscendenta messiasidéen, torde icke heller den hafva utvecklat sig ur sin nationella politiska kärna, utan att zoroasterläran dertill i någon mån medverkat.
I persernas religionsurkund finner man läran om Mithra, Ormuzds son, som i tidens fullbordan skall nedkomma till jorden och störta Ahrimans välde; i den äldsta rabbinska och kabbalistiska litteraturen omtalas en engel vid namn
Metatron såsom varande det första af Gud skapade väsen, en furste öfver alla englar (likasom Mithra är furste öfver Izeds), Satans förnämste bekämpare (likasom
Mithra är Ahrimans), mensklighetens förespråkare hos Gud och öfverbringaren af dess böner (likasom Mithra frambär Ormuzdtjenarnes böner), samt slutligen (alldeles som Mithra) regnets och fruktbarhetens gifvare.
Denne Metatron säges af de rabbinske kommentatorerna vara åsyftad, der det talas om förlossaren (Gen.
48, 16), ansigtets engel (Es. 63, 9) och förbundets engel (Mal. 3, 1).
Innan rabbinernas kommentarier gjorde namnet
Metatron bekant, synes det hafva varit ett bland de englanamn, som bevarades inom esseernas slutna sekt och i kabbalisternas mystiska skola.
Kabbalisterna begagnade det, likasom andra namn, för sina uträkningar.
De funno till ex., att den engel, om hvilken Gud sade: „mitt ו namn är i honom“, var Metatron, ty summan af bokstäfverna i Guds namn Schadai (שדי d. ä. allsmägtig) är lika med summan af bokstäfverna i Metatron (ממתתרון), då förste bokstafven i alfabetet får värdet 1, andre 2 o. s. v.
Det i Daniels bok framträdande populära namnet på samme engel är Mikael.
Rabbinska kommentatorer förklara uttryckligen, att med Metatron menas densamme som Mikael.
Men lika ofta låta de veta, att Metatron är Messias.
Samma embete som englarnes furste och menniskornas förespråkare bekläder äfven han.
Metatron, Mikael och Messias äro i den ursprungliga föreställningen ett.
Först sednare göres en skilnad mellan Israels skyddsengel och Israels kommande förlossare.
Den sednare blir förmer än englarne; han blir, som vi få se, idealmenniskan.
I Henochs bok äro de bestämdt åtskilda.
Deremot möjligen ännu icke i Daniels; ty den obekante, hvilken vid domen kommer i himmelens sky, „såsom en menniskas son“, och åt hvilken våld, ära och rike gifves, är troligen densamme som den sedermera omtalade „store fursten Mikael, som förestår Israels folk“, och genom hvilken „Guds heliga folk skall fritt varda“, för att derefter erhålla „riket, magten och väldet“ bland nationerna.
Att den obekante liknar „en menniskas son“ har säkerligen ej den mening, hvari detta uttryck sedermera blef taget; äfven engelen Gabriel kallas i samma bok „en man“, och engelen, som tyder Daniels fjerde syn, är „lik en menniska“.
Dessa beteckningar torde blott afse att skilja Mikael-Messias och begge de andre omtalade englarne från de öfriga kring Jahvehs tron varande englaväsendena kerubim och serafim, som icke likna menniskor, samt från ofanim, som, egentligen betydande hjulen bakom Jahvehs kerubspann, redan vid denna tid voro personifierade och ansedda för en särskild englaklass.
Föreställningen, att Mikael är Messias, blef väl snart utplånad ur medvetandet; men hade emellertid underlättat den rent politiska messiasidéens utveckling till dess sednare transscendenta gestalt.
Dertill bidrog äfven sjelfva Daniels bok, som lätt underkastade sig en annan tydning, och hvars uttryck „lik en menniskas son“ då togs som bevis för den sats att Messias, om hvilken det brukas, är „Adam Kadmon“ eller idealmenniskan.
I sitt arbete „Die Philonische Philosophie“ yttrar d:r M.
Wolff om den helleniska bildningens inflytande på judarne: „Såsom de alltid ganska hastigt låtit fatta sig af en mägtig andeströmning, så se vi det äfven här.
Redan tidigt visa sig spår hos dem af det omgestaltade idélifvet: först, om än svagt, i den så kallade septuaginta [„de sjuttio uttolkares“ grekiska öfversättning af gamla testamentet], tydligare i de till vår tid bevarade fragmenterna af filosofen Aristobulus, hos hvilken vi äfven finna det för alexandrinerna egendomliga allegoriska förklaringssättet af den heliga skrift redan temligen utbildadt.
Vidare skåda vi denna omgestaltning i Aristeas’ bok, i dramatikern Ezekiels dikter, i sibyllinerna och många andra litterära alster af de alexandrinske judarne, men framför allt i Vishetens bok.
I den se vi icke blott enskilda platonska och pythagoreiska lärosatser sammansmälta med bibliska språk; utan äfven det hela ger sig tillkänna som en äkta produkt af den alexandrinske [helleniserade judiska] anden“.
– Förnämsta uppenbarelsen af denne ande är den bekante filosofen Philo, hvars system den här citerade författaren nyligen framställt och belyst.
I sjelfva verket var det grekiska inflytandet på judendomen äfven i moderlandet Palestina så starkt, att det en tid hotade den med fullständig undergång.
I dess eget sköte uppstod ett parti, som medvetet arbetade på de nationella egendomligheternas utrotande och judendomens uppgående i hellenismen.