Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Mamma! » » Ja. » » Nu har väl mamma hvilat sej riktigt, då jag har ätit plommonet.
Nu får jag väl komma dit in och leka igen? » Arkitektens hustru.
A F Antonio de Trueba.
från spanskan för Idun af S v.
Ä|||nvånarne i Toledo kunde icke längre säga, cfi * då de nalkades Tajo öfver dessa stela klip- por och dessa djupa afgrunder, » här var San Martinbron »; ty San Martinbron, om ock dold ännu af starka ställningar och byggnadsvirke, nådde redan öfver ruinerna af den gamla bron.
Ärkebiskopen don Pedro Tenorio äfvensom invånarne i staden öfverhopade med dyrbara presenter den modige och skicklige arkitekten, som lyckats sluta de tre hvalfven i bron trots de rasande strömhvirflarne och arbetets gigan- tiska svårigheter.
Aftonen före Alfonsofesten — Alfons var stadens skyddspatron — tillkännagaf Juan de Arévalo för ärkebiskopen, att det för ar- betets fullbordande endast fattades att bort- taga ställningarna till de tre hvalfven, i hvil- kas öppningar fanns en mängd starka stöd af trävirke.
Ärkebiskopens och folkets glädje var stor.
Borttagandet af stöden och ställningarna, på hvilka denna ofantliga massa af fint arbe- tade stenar hvilade, var ett mycket farligt fö- retag.
Men det lugn, som arkitekten visade, hvilken lofvat att stå på brons mellersta bvalf i detta kritiska ögonblick, ingaf alla fullt förtroende.
Den högtidliga invigningen och öppnandet af San Martinbron tillkännagåfvos till följande dag genom härolder och ringningar i alla To- ledos kyrkklockor.
Från de höjder, som om- gifva Tajos flodbädd, betraktade Toledos in- vånare med glädje och rörelse sina sköna Cigarrales, hvilka under många år varit öds- liga, nästan öfvergifna och nu från och med morgondagen skulle återfå sitt forna utseende af liflighet och skönhet.
Vid nattens inbrott gick Juan de Arévalo upp på mellersta brohvalfvet för att göra allt klart för den följande morgonen.
Han sjöng muntert, då han öfversåg allt.
Men plötsligt tystnade sången på hans läppar, och glädjen i hans ansikte försvann, och han begaf sig i väg hem, uppfylld af sorg och modlöshet.
Catalina, hans hustru, gick ut för att kär- leksfullt mottaga honom, men en fruktansvärd blekhet betäckte hennes ansikte, då hon såg, huru nedstämd mannen var.
» O, min Gud, » utropade hon förskräckt, » är du sjuk? » «Nej, min Catalina, » svarade Juan och för- sökte dölja sin modlöshet.
» Neka icke, ty ditt ansikte vittnar därom. » » Aftonen har varit mycket kylig och ar- betet s v å r t.
» » Kom Juan, kom in i rummet, så kanske värmen och aftonvarden kunna göra dig frisk igen och glad. » » Glad ».
mumlade Juan med djup sorg, medan hans hustru sysslade med tillagandet af aftonvarden nere vid spisen, i hvilken nå- gra torra ekspånor brunno.
Juan ansträngde sig mycket att öfvervinna sin sorg och brist på aptit, men det var för- gäfves.
» För första gången i ditt lif döljer du för mig ett bekymmer, » sade Catalina.
» Kanske jag icke mer är värdig det förtroende och den kärlek, som du alltid visat mig? » » Catalina, plåga mig ej med tvifvel om den kärlek, jag hyser till dig. » » Det kan ej finnas kärlek, där förtroendet saknas. » » Respektera for din egen skull och min den hemlighet, som jag döljer för dig. » » Din hemlighet är en mycket djup sorg; jag önskar få känna den för att söka lin- dra den. » » Lindra den!
Det är omöjligt! » » För en kärlek, sådan som den jag hyser till dig, finnes ingenting omöjligt. » » Nåväl: i morgon skall jag förlora lif och ära, de skola försvinna i floden på samma gång som det verk, jag med så mycken möda och så många förhoppningar har uppfört. » » Nej, nej, » utropade Catalina, i det hon slöt mannen med varm kärlek i sina armar och undertryckte den smärta, som denna upp- täckt förorsakade henne.
» Jo, ehuru min tro på seger var större, har jag upptäckt, att ett fel i mina beräkningar i morgon skall begrafva i Tajo både bron och den, som uttänkt och uppfört densamma. » » Bron må störta i vågorna, men icke du, min vän, ty jag skall på mina knän bedja den ädle kardinalen, att han icke tillåter dig uppfylla ditt förskräcklige löfte. » » Fåfäng skall din lön blifva, ty äfven om han skulle bifalla din begäran, så vill jag icke behålla lifvet utan ära. »
» Du skall behålla lifvet med ära, » sade Catalina beslutsamt.
Tupparne började redan gala.
Catalina låtsade sofva, och hennes man, utmattad af sorg och arbete, sof sedan några ögonblick, ehuru hans sömn mera liknade ett slags mara.
Catalina steg upp så tyst som möjligt och gick ut i köket.
Köksfönstret låg åt Tajo- sidan, och Catalina såg sig omkring därinne.
Natten var mycket mörk; några blixtar ly- ste då och då.
Neråt Tajodalen hördes intet annat ljud än flodens brusande och vinden, som hven i trä- virket på San Martinbron.
Catalina stängde åter fönstret, utan att göra minsta buller.
Bland de till hälften slock- nade eldbränderna i spiseln utvalde hon en och begaf sig med den ut på gatan, utan att ens våga andas.
H varthän gick hon?
Tog hon denna brin- nande eldbrand för att vägleda sig i det tjocka mörker, som omgaf henne, då hon kom ut på gatan?
Trots det djupa mörkret och faran att utan lyse gå den väg, där Cata- lina skyndade fram, sökte hon med kappan dölja det ljus, som borde bevara henne från att falla i ett af bråddjupen, hvilka hon trotsade med otrolig djärfhet.
Efter många faror och mycken möda kom hon till San Martinbron, i hvilkas hvalfbå- gar vinden fortfarande tjöt, och vid hvars pe- lare floden alltjämt brusade, uppretad öfver att icke kunna öfvervinna detta hinder, från hvilket Trastamara först befriade honom, och hvilket han själf sedan upprepade gånger af skuddat.
Catalina nalkades brons pelare och kunde icke återhålla en darrning af fruktan.
Kanske var det därför att hon befann sig vid kan- ten till denna afgrund, där vattnet brusade, kanske därför att hennes hand, som endast var van att göra godt, i detta ögonblick svängde en förödelsens fackla, kanske därför att i detta ögonblick skållade en fruktansvärd åskknall, kanske slutligen därför att i deras ögon, som icke förstå kärlekens offer, brottet fört henne dit.
Hon slungade eldbranden, som hon hittills sökt dölja, mot trävirket.
Det kådiga träet började brinna, och lågan, som pådrefs af vinden, trängde ständigt fram och insvepte det med svindlande hast.
Tack vare ljuset från blixtarne och lågan, som redan omgaf de tre hvalfven på den nya bron, skyndade Catalina hem, utan att göra minsta buller då hon öppnade eller stängde dörren.
Hennes man sof ännu.
Catalina klädde af sig i mörkret och lade sig åter vid mannens sida, under det att el- den med hemskt larm söndersprängde stenarne i San Martinbron.
Kort därefter hördes ett doft och långva- rigt dån öfver hela staden, och i hundratals kyrktorn genljöd den dystra brandsignalen, hvilken efterföljdes af en stark knall, som af- pressade invånarne i Toledo samma utrop af smärta, som hördes, då San Martinbron störtade i hop under det bål, Henrik Bastar- den tändt å densamma.
Juan de Arévalo vaknade förskräckt.
Ca- talina låg vid hans sida och, som det tyck- tes, sof.
Juan klädde sig skyndsamt och skulle begifva sig ut på gatan, då han med glädje erfor, att elden redan fulländat brons undergång.
Såväl ärkebiskopen som invånarne i Toledo ansågo slumpen eller himlens eld vara orsa- ken till eldsvådan; men om smärtan af brons förlust var stor, ansågo de likväl den fÖrtvif- lan vara större, som arkitekten måste känna öfver denna ödeläggelse, ty för honom var den förlusten af hans lifs största triumf.
Men han själf, som var ea from man och alltid ställt sig under Guds beskydd, tvekade icke ett ögonblick att tro, att bron blifvit förstörd af himlens eld.
Catalina sade, att hon var af samma åsikt.
Gud bör icke taga i beräkning en lögn hos den kvinna, som med denna har räddat sin mans lif och ära.
Eldsvådan i den nya brou fördröjde endast ett år Juan de Arévalos triumf, ty ett år där- efter, likaledes på Alfonsodagen, gingo Tole- dos invånare öfver San Martinbron för att besöka sina sköna Cigarrales, och ärkebisko- pen don Pedro Tenorio, hvilken gaf en stor- artad bankett till ära för Juan de Arévalo, som därvid satt på ärkebiskopens högra sida, sade till Catalina: » Om for andra seger kommer först vid tredje försöket, har däremot er make, vår käre vän Juan de Arévalo, segrat redan vid det andra. » » Det mått, hvarmed I maten ... » Ett s a m t a l m e d månen, upptecknadt för Idun af D, E.
B. ag satt en afton vemodigt betraktande månen, som i sin tur säg ned på mig med melankoliska blickar.
Slutligen sade han gäspande: » Man blir sömnig af att vaka på detta sätt sekler ige- nom. » » Ja, det tror jag nog, men det måtte vara lyckligt att få blott se på, » svarade jag.
Han tycktes ej ha något att invända här- emot, utan försjönk i tankar.
Efter en stund återknöt han samtalet med att fråga om afståndet hit ned.
Jag upplyste honom härom.
» Enligt hvilket mått? » frågade han.
» Enligt det nyaste. » » Ä r det mindre svårt att förstå än ert gamla? » Då jag ej svarade, utan satt i stum för- våning öfver denna upphöjda varelses oför- måga att fatta, fortsatte han: » Så hör mig då, du, den upplyste jordens räknekunnige invånare, och säg mig, hvar- för jag aldrig kunnat fatta ert sätt att mäta.
— Jag trodde mig veta, hvad I haden störst, ty jag lyser öfver Egypten såväl som här, och jag har sett pyramiderna resa sig under människornas händer, höga och fasta som berg.
Mitt ljus belyste dem nyligen en afton, där de kastade ofantliga skuggor bort öfver den gula sanden.
Jag såg en liten grupp människor röra sig nedanför dem; de voro resande, hvilka kom- mit for att se dessa grafvar nu, när solen ej brände.
Två af dessa hade dragit sig från de öfriga och stodo där arm i arm.
Det var en ung man och en ung kvinna.
Hvad hon var vacker, där hon stod i mitt ljus och med ett drömmande uttryck lyssnade till det han förtäljde om den stora graf de betraktade!
Då han slutat, glänste tårar i hennes ögon, och hon sade: » Vet du, Karl, jag finner den lilla grönskande kullen på på vår älsklings graf där hemma mycket större än dessa grafvar. » Då kände jag igen henne!
Jag hade sett henne, när hon muntert dan- sade med sin älskling i sina armar, när hon gråtande vakade öfver honom, och jag hade lyst öfver kullen, som var så liten, men som hon tyckte vara större än dessa pyramider. » Den ålderstigne berättaren tystnade och såg på mig, begärande förklaring.
» Det var moderskärlekens sätt att mäta, » upplyste jag.
» Hör den till ert nya system? » » Nej, det är ett gammalt, mycket gammalt mått, men vi kunna nog aldrig afskaffa det. » Detta svar tycktes göra honom tankfull, ty han stirrade tyst ut i rymden.
» Jag trodde, » började han ånyo efter en stund, » att konsten i sin fulländning var det skönaste, I ägden, och jag kände dess hem- land.
Mina strålar dansade lätt på Medelhaf- vets vågor, de landstego tyst på Italiens jord.
Där slumrade Mignon trygg i sina fäders åter- funna slott; påfven hvilade sitt ärevördiga hufvud på en kudde med hårda nycklar in- under, och på vinbergen lågo arbetarne hårdt insomnade efter en mödosam dag.
Men det var konsten, jag sökte i Giovanni Rapha- elos land.
Det vai fest i Palazzo Remo.
Palazzo Remo hade hetat Villa Remo, ända till dess den nuvarande ägaren tagit det i besittning, utvidgat och förskönat det samt fört dit konstsaker och dyrbarheter.
Han var landsförvist hit ned af läkarne, och nu sökte han glömma förlusten af sitt töckniga fäder- nesland.
Jag hade aldrig sett honom åstad- komma något, som hade med konsten att skaffa, men jag såg guld vandra ut och konst- verk in i hans palats, och jag hörde honom kallas konstens beskyddare.
Och nu var där fest.
Ute på terrassen gnistrade vatten i spe- lande fontäner, och därinne gnistrade vin i dyrbara glas, och öfverallt ljöd muntert glam.
Jag spejade ditin och trodde mig ha funnit det, jag sökte.
Jag hade fordom sett Afrodite stiga ur hafsskummet, bedårande er alla, och nu åter- såg jag henne, danad af människohand, men ej mindre skön.
Hon stod högt öfver ska- ran, som rörde sig därinne, och jag lyssnade för att höra hennes lof.
Först såg jag palatsets ägare gå fram till den mångbesjungna marmorbilden med en af gästerna och visa honom de i, » Jag ville ha henne till i kväll, » hörde jag honom säga, » och därför bjöd jag några hundra mer. » Gästen såg beundrande på sin värd.
» Ja, det var en fattiglapp, » fortfor denne, » som nog behöfde sina tretusen, och jag be- höfde henne där, och så blefvo vi kvitt. » Jag hörde ej mer, och jag hade ej för- stått dem, därför beslöt jag att lyssna ännu en stund.
Länge blef Afrodite ej lämnad ensam, ty det kom en munter skara fram till henne.
Först frågades efter konstnärens namn, men det kände ingen, och så blef det tyst en stund, under hvilken de villrådigt granskade och synade.
Slutligen sade en af dem — jag hade för öfrigt sett honom förvränga åtskilliga mäster- verk — » sådan hade jag ej tänkt mig skön- hetens gudinna. » Nu var tystnaden bruten.
Nej, så hade ingen föreställt sig henne.
En hade tänkt
sig ett helt annat uttryck i hennes sköna drag, en annan fann gestalten för fyllig, och en åter gillade ej gudinnans sätt att hålla högra armen.
D å drog jag mig nedslagen tillbaka från denna glada krets.
«Skall j a g mäta! » då aldrig förstå Ert sätt att » Å h nej, » inföll jag artigt, » detta kunde ni ej förstå, ty det var okunnigbetens, afun- dens och inbilskhetens sätt att mäta den skönhet, de ej kunde fatta eller åstadkomma. » » Ämnen I ej heller afskaffa frågade min nya bekantskap.
det sättet? », Jag svarade ej härpå, utan skakade blott nekande på hufvudet, ty jag kände mig skam- sen öfver att behöfva erkänna vår oförmåga i det fallet.
(Forts.) tjänarinnans tid, eljes tar lätt den husliga lyckan en ände.
Jag vet, hur välkommen Majas uppsats är för en del fruar.
Det är så bekvämt att lämna ifrån sig sina plikter till andra!
Hvad gör en vidbränd sås eller en seg stek eller en mindre lyckad soppa eller ett dyrbarare inköp, blott jag kan säga: » jag bevisar, att jag icke är en kökstyrann. » Hur ofta blir ej svaret på frågan: » hur finner du det att gå i hushållet? » det: » ja, rätt trefligt, blott jag slipper stå i köksspiseln. » Men den är nog en viktig plats.
Hvad hjälper det, o m jag har det läckraste kött och ej kan steka det rätt; hur få en soppa som den skall vara om ej under kok- ningen, en pudding lyckad om ej under gräddnin- gen?
Den har heder af anrättningen, som hehand- lar den i spiseln.
För att nu icke tala om alla de små mysterier och finesser, genom hvilka en van hand kan göra underverk vid anrättningarna med ganska små resurser, och som äro svåra att lära en ovan eller fordra lång tid och öfning att inhämta.
Således — har du råd därtill, lämna då dina köks- bestyr åt andra, som kunna sköta d e m; i motsatt fall — gör du » helst allt själf », det råder dig af erfarenhet Aija.
Två inlägg.
Husbondens öga gör åkern fel.
Då vår egen tidnings spalter j u stå öppna för såväl den enes åsikt s o m den andres i hvad som gäller hemmet och kvinnan, anhåller jag få yttra litet som försvar för den klass af personligheter, som » Maja » i n:r 5 af Idun varnar för under ru- briken » Kökstyranner ».
Hvarje öfverdrift af hvad slag som helst må rättvisligen hemfalla åt klandret, och vore » Majas » artikel riktad mot ett eller annat undantag, vore därom intet att säga, men nu lål saken ytterligare dryftas.
Få äro väl de kvinnor inom bildade hem, hvilka, ' äfven om de göra allt själfva, försumma man o c h barn för hushållsbestyr, och hvarje dag kunna, dessa omöjligt taga all ens tid i anspråk, så att man ej skulle i första rummet tänka på och ha tid för sina kära.
Vill jag » ostördt spraka bort morgonstunden med man o c h barn », går j u delta lätt för sig, om jag stiger upp en stund före dem o c h gör hvad » jag vill göra själf » vid- fru- kosttillredningen.
Om jag har råd hålla en tjänarinna, är det där- för ej sagdt, att jag har råd städsla en duktig^och kunnig köksa, eller kanske jag ej lyckas få en tjänarinna med vilja och lust att ägna sig åt kok- bestyren.
Gör då ett försök att lära en sådan!
Ett i sanning dyrbart nöje!
Jag har t. ex. blott era tjänarinna utan någon särskild specialitet med vanlig lön, o c h göromålen måste fördelas, ty i regeln hinner väl ej denna enda med städning, borstning, uppassning och matlagning i ett hus med flere barn.
Matlagningen är j u det vik- tigaste i ett hushåll, och om just ej » vägen!
till mannens hjärta går genom hans gom », så sätter han troligen högst af hushållsbestyren en god, väl lagad måltid.
Skulle nu städningen vara mindre välgjord, är den saken lätt hjälpt, men en miss- lyckad rätt är det svårare, dyrbarare, j a om ens möjligt att få i presentabelt skick igen.
Jag vill härmed ej säga, att det ej finnes tjä- nare, som kunna göra både det ena och det an- dra väl, tvärtom erkänner jag och vet af erfaren- het, att det finnes många både ärliga, villiga, skick- liga och ordentliga sådana.
Illa vore det eljes!
Men jag är lika lätt utsatt för att få pröfva mot- satsen, synnerligast i dessa oroliga tider, då en tjänarinna sällan stannar så länge på en plats, att hon hinner lära något ordentligt.
Det ligger dess- utom i sakens natur, att man själf skall lägga sig mer vinn o m sitt eget än en främling, som kan- ske ej stannar så länge, att hon kan bli tillgifven en själf o c h ens hus.
Jag instämmer af allt hjäita i » Majas » råd till husmodern i fråga om hennes tjänare, ty hur lätt kan ej tillfälle gifvas, då jag är urståndsatt att » göra allt själf », men jag opponerar mig mot, att min husliga lycka skulle sättas på spel, däri- genom alt jag själf sköter mitt hushåll.
Jag kan mycket väl göra det och ändå ha god tid att både » höra nyheterna ur tidningen och mottaga mina barns förtroende. » En husmor bör väl först och främst kunna konsten att rält indela både sin och Ur notisboken.
Telefonisternas bal i lördags i Hotel Continen- tals festvåning var synnerligt lyckad och angenäm.
Sällan får man på en gång skåda så mycken ung- dom och — det kan ej nekas — skönhet, som här var fallet.
Allmänna telefonbolagets styrelse hade låtit sina inemot 170 telefonister inbjuda hvar sin kavaljer, och att pä en sådan bal glädjen skulle stå högt i tak, är naturligt.
Dansen tråddes ock lifligt, till dess vid ' h 12-tiden en präktig sit- tande supé serverades, efter hvars slut dansen ånyo vidtog på ett par timmar.
Den sedvanliga konstnär slzarnev alen kommer äfven i år att hållas i Bern ' s salonger.
Dagen är bestämd till torsdagen den 2i dennes eller dagen före Maria bebådelsedag.
Inga kvinnliga klockare vill första kamma- ren veta af, hvilken i lördags helt snöpligt afslog förslaget om rätt för kvinna att inneha dylik tjänst, hvilket förslag dock lagutskottet tillstyrkt.
Blott en enda röst höjdes i denna kammare till de kvinnliga intressenas förmån.
I andra kammaren bifölls där- emot förslaget.
# II.
Såsom svar på Finskan H:s inkast i frågan » Fritt vivre » kunde mycket vara att säga.
Må det tillåtas mig att göra åtminstone några anmärk- ningar.
Först frågas: » Hvad kunna dä alla de hundra flickor, hvilka äro tacksamma att från den trånga osunda vindskupan och det ofta knappa brödet i staden få komma ut » etc. I förbigående sagdt har hvad som förut skrifvits i detta ämne gällt s. k. bättre flickor, och jag tror ej, att många af dem b o i » trånga, osunda vindskupor ».
Men hvad kunna d e?
Om de, såsom » Finskan H. » antager, hafva genomgått en skola (eller några klasser däraf) samt erbjuda sig att undervisa i vanliga skolämnen, kanske äfven i språk och musik, så kunna de väl något?
Därjämte erbjuda de sig äfven ofta att hjälpa till i hushållet, och detta allt endast mot fritt vivre.
Om man tager en tjänstflicka vid samma ålder, huru mycket kan hon?
Och dock får hon genast åtminstone någon liten lön, oaktadt man måste bekväma sig att un- dervisa henne i ett och annat.
Så göres jämförelse mellan, hvad en okunnig allmogeflicka, ladugårdspiga, barnjungfru, och en bättre flicka kosta i underhåll, hvarvid påstås, att » maten o c h uppassningen för den senare göra en större summa än den enkla kosten vid köksbor- det och 30 — 40 kr.
lön därtill. » Detta är fullkom- ligt misstag, ty en tjänarinna äter o c h behöfver äta mera än en bättre flicka, om ock den förras kost är något tarfligare.
Hvad uppassning beträf- far, vet jag, att flickor, som hafva plats såsom hjälp i familjer, få till största delen passa sig själfva.
— Så talas om » en ung, värnlös flicka med un- gefär 100 kr.
årlig pension », s o m innehar plats mot fritt vivre och är nöjd därmed samt säger sig ha tillräckligt med kläder och allt öfrigt.
Men hur många flickor ha 100 kr.
pension!
Och om dem, som hafva det, är j u här egentligen icke fråga.
Här är fråga om medellösa flickor.
Om nu dessa i sin husmoders tjänst slita ut sina kläder, hvar- ifrån skola de taga medel att ersätta dem m e d?
Huru svårt det är för flickor att lifnära sig med sömnad, är en känd sak, men hör icke hit.
Af våra värderade författarinnor har i detta ämne påpekats, hurusom oberoende flickor för att få se sig o m i världen erbjuda sig att vara till hjälp endast mot fritt vivre och därigenom hin- dra verkligt behöfvande att kunna erhålla lön.
Därigenom har det gått så långt, att numera t. o. m. personer, som äro » kompetenta att undervisa och uppfostra barnen » och på sätt och vis » bära an- svar för hela hushållningen », hehöfva annonsera efter plats endast mot » fritt vivre », fastän » Fin- skan H. » » hvarken hört eller sett det. » Hvad som härom förut varit intaget i Idun, är särdeles behjärtansvärdt, och det vore godt, om det kunde lända till någon reform i nuvarande dåliga förhållande.
An ny £.
Till förmån för Fredrika-JBremer-för- bundets dräktreformförening gifves en soaré i Vetenskapsakademiens hörsal lördagen den 12 dennes kl. half 8 e. m.
Professor Montelius håller ett före- drag om » Ett blad ur kvinnans historia. » V i - sor med guitarrackompagnement utföras af en nm- sikälskare.
Biljetter ä 1: 50 till salen och ä 1 kr.
till läktaren säljas hos hrr Samson &amp; Wallin, Drott- ninggatan 7, Henrik Sandberg, Sturegatan 8 samt vid ingången.
* Harri&lt;-t Beecher Stotve, den fräjdade förfat- tarinnan till » Onkel Toms stuga », hvilkens bild och lefnadsteckning äfpen förekommit i Idun, var före- mål för en föreläsning, som förliden vecka hölls i Vetenskapsakademien härstädes af mr D.
O. Bell, hvarvid den utmärkta kvinnans lif framhölls som ett föredöme i fråga om outtröttligt och ständigt ar- bete för medmänniskor, särskildt för den förtryckta amerikanska rasen.
* Kvinnlig forskningsresande.
Till Peters- burg har nyligen anländt en ung dam, fröken Emma Verolaine, som under sistlidet år företagit en veten- skaplig expedition till Novaja Semlja, hvarifrån hon medför stora samlingar.
Hon kommer att i det ry- ska geografiska samfundet hålla föreläsningar om sin resa.
* En företagsam gumma.
Bland dem, som den 1 dennes från Sevede härad i Kalmar län af- reste till Göteborg för att öfver England färdas till Amerika, var en 82-årig gumma, för sina år rask och kry.
Hon bade i den stora republiken på an- dra sidan Atlanten barn, som sändt henne biljetten, och därför reste nu den gamla med gladt mod åstad för att gå okända öden till mötes.
operan är nu färdig med sin länge be- bådade nyhet för säsongen.
» Gioconda », opera i fyra akter af Ponchielli, skulle nämligen gifvas första gången i går torsdag.
Ett närmare om- nämnande måste sålunda uppskjutas till näst- följande nummer.
Men att döma af generalrepeti- tionen i tisdags synes det, som om k. operan i » Gioconda » borde få en stark magnet för en lång tid bortåt.
Hufvudrollerna innehafvas af fruarna Östberg (Gioconda, sångerska) och Edling (Laura) samt fröken Wolf (Giocondas blinda moder); hrr Ödtnann (Ezio Grimaldo, ädling från Genova), Sellergren (Badoero, statsinkvisitor) och Johanson (Barnaba, gatsångare).
Flere af k. operans bästa krafter medverka alltså i den synnerligen melo- diösa och på musikaliska skönheter i öfrigt rika operan, hvars libretto därjämte är ganska spän- nande.
Handlingen försiggår i Venedig.
Första akten spelar å den stora gården till dogernas palats, den andra å ett i hamnen liggande fartyg, den tredje inne i nyssnämnda palats, och i den
fjärde är scenen afdelad i tvänne hälfter, af hvilka den ena föreställer en gata utanför det hus, där Gioconda bor, den andra sångerskans rum, hvari- från man har en förtjusande utsikt öfver den be- römda Canale graude.
De nya och vackra dekoratio- nerna äro målade af hr C. Jansson.
Till ett närmare omnämnande af operan återkomma vi som sagdt i nästa nummer.