Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M 107. och hemmansegaren» mätte, utbylas emot »egendomens» och »jordegaren,» då 28 § kunde erhålla denna förändrade lydelse: »den skogsförödelse, som i nästföregående § förbjudes, skall anses vara för band, då, i strid mot vilkoren för ordentlig hushållning, afverkning å skog, som tillhör samma egendom och i ett sammanhang brukas, så verkställes, att hvaiken fröträd, ungskog eller vexande plantor finnas qvar å marken till den mängd och beskaffenhet, sorn sakkunnige män pröfva erfordras för fullgod återvext, med afseende å skogens art och öfriga naturförhållanden.» Justitie-Rådet Alexanderson tilläde, det han ansåg] vitet böra på något sätt begränsas och kanske bestämmas så, att det utsättes ifrån SO till 500 R:dr vid första föreläggandet, under rättighet för Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, att, om ej förbudet börsammas, öka vitet till högst 1,000 Riksdaler. vid 32 §.
Till förekommande af den sannolikt ej åsyftade mening, att den som i skog upptändt eld, ej skulle, innan elden blef släckt, ega att derifrån bortgå, äfven om han lemnade elden under tillsyn och vård af annan behörig person, ansågs uttrycket »och må den, som elden upptändt, ej derifrån bortgå innan den blifvit släckt», böra förändras till »och vare deri, som elden upptändt eller upptända låtit, ansvarig att den ej utan behörig vård lemnäs.».
Efter granskning af de i 8 Kapitlet förekommande bestämmelser, erinrade Högsta Domstolens fleste ledamöter, Justitie Råden Schmidt, Alexanderson, Qviding och Qvensel, att då 35 och 44 §§, en ligt hvilka vissa slag af åverkan borde såsom stöld eller snatteri anses, innefattade ändringar i nu gällande allmän kriminal—lag, samt hvad 54 § och 3 mom. innehåller, angående ej mindre tjenstemäns och betjentes vid skogs-staten samt andra allmänna åklagares, än äfven förvaltares och skogvaktares å enskildes skogar rätt att vittna om förbrytelser, som på deras angifvelser åtalas, vore att till allmän rätte— gångs-ordning hänföra, frågan om dessa stadgandens antagande såsom lag borde i den ordning, 87 g Regerings-formen föreskrifver, behandlas, dock ansågo bemälde ledamöter sig deraf icke förhindrade, att, till följd af den nu erhållna remissen, ingå i granskning af nämnde stadganden, dervid Justitie-Råden ej funno giltig anledning förefinnas, att, i fråga särskildt om sådana förbrytelser, hvarom förslaget handlar, utsträcka allmänna åklagares eller andra personers rätt att vittna utöfver hvad lag i allmänhet medgåfve, hvarföre Justitie-Råden icke kunde tillstyrka antagande af de i 2 och 3 momenterne af 54 § föreslagna stadganden i sådan syftning, utan hemställde, att 3 mom. af nämnde g mäste uteslutas och sista punkten af 2 mom. utbytas emot ett stadgande af innehåll, att tjenstemän och betjente vid skogsstaten Kongl. Mayl» Nåd.
Skrifvelse Jtt 107.
95 borde i och för sin befattning njuta det hägn och vitsord, som enligt lag eller särs kilda författningar tillkomma dem, hvilka Konungens, dess embetsmäns eller rättens ärenden gå.
I öfrigt funno bemälde ledamöter, i afseende å de uti ifrågavarande Kapitel föreslagna bestämmelser, anledning till anmärkning förekomma i följande hänseendeu, nemligen: att, då 49 § syntes kunna gifvas den tydning, att det der för uteblifvando från skogseld stadgade ansvar ej borde tillämpas, så vida den försumlige ej en hel dag från skogselden uteblifvit, ansvars-bestämmelsen i 4 mom. af nämnda § måtte, till undvikande af sådan misstydning, erhålla denna lydelse: »bote tre riksdaler.
Uteblifver han mer än en hel dag, bote lika mycket för hvar dag;» att i 3 mom. af 56 <§ synes böra tydligen utmärkas, att det der förekommande stadgandet, för det fall, alt endast en del af böterne utgått, afsåge endast sådane böter, som, enligt föregående moment, borde till fängelse med arbete förvandlas och orden: »har någon del af böterne utgått, förvandlas återstoden» således böra utbytas emot »de böter, som, enligt föregående moment, i brist af tillgång, till fängelse med tjenligt arbete förvandlas, skola utgå af den pliktfälldes egendom så långt den räcker.
Varder blott en del af dessa böter gulden, förvandlas återstoden;» och att i 57 § syntes 20 § hafva af misstag blifvit åberopad, i stället för deu 22 §. Justitie-Rådet Alexanderson yttrade särskildt: »Äfven jag delar den mening, att straffet emot åverkan behöfver skärpas, om det skall blifva verksamt för sitt ändamål, meri anser likväl'både onödigt och allt för betänkligt, att, så oinskränkt som hvad vexande träd angår här skett, stämpla ifrågavarande brott såsom tjufnad.
Hederskänslan är, näst gudsfruktan, den svaga menniskans dyrbaraste stöd, hvilket det således måste vara pligt, lika mycket som statsklokhet, att i det längsta skona och bevara.
Det är hemskt att tänka sig en stor del af landets befolkning blottställd för vanfräjd och med detsamma för den i afseende på rättstillståndets vidmakthållande menliga påföljd, att icke vara vittnesbär.
Och månne verkligen fällandet af ett eller annat föga värderikt träd, till uppvärmning af den fattiges stuga, med liera dylika behof, särdeles uti de orter inom vårt vidsträckta land, der skog föga aktas och får stå alt förruttna på fältet, är ett så groft brott, att rättskänsla och billighet fordra det gerningsmannen skall dömas såsom tjuf?
Kommittéen har sökt mildra förslagets stränghet och vådor genom alt ensamt, i hänseende lill den, som tager vexande träd, stadga tjufnads-ansvar, och deremot bibehålla åveikans-bot för den, som tager torf, näfver, löf, bast, vindfällen, ris, gren eller annat sådant.
Men härigenom har den åberopade vetenskapliga synpunkten blifvit öfvergifven; ty man synes ingalunda med fog kunna påstå, att den sorn täger vexande träd af relativt ringa värde, är mera förderfvad och straffbar, 94 Kongl.
Uaj:tt Nåd.
Skrifvelse JU 107. än den, som tager torf, näfver, och så vidare, kanske till mångdubbelt större belopp.
Tvärtom skulle, efter min tanke, rättskänslan kunna såras af att se den förre förbrytaren dömas såsom tjuf i samma mål, der den andra endast fälldes för åverkan.
Jag tillåter mig jemväl fästa uppmärksamheten på de omständigheter: att då 35 § hänvisar lill hvad om stöld och snatteri är i allmänhet stadgadt, så följer af förordningen om stöld den 4 Maj 1855, 4 g, att den, som, på kronans nästan obegagnade öfverloppsmaiker i norra orterna, hugger sig af vexande träd litet gärdsel eller vedbrand, måste straffas såsom för tillgrepp från husbonde, således svårare än för stöld eller snatteri i allmänhet; äfvensom att förslaget, i fråga om brottets karakter, icke gör skillnad emellan ett ungt träd, som nyligeu skjutit upp ur jorden, och ett äldre, som är fullvext; samt att, om än ansvaret första gången för det ringa värdet skull stadnar vid snatteri-bot, så blir det likväl alltid andra gången tjufvaböter och straff-arbete.
Man är hittills van att få i vilda skogen skära sig ett ungt träd till käpp eller dylikt, utan synnerligt klander, men skulle, efter förslaget, på sådant sätt göra sig förfallen alt ställas på samma linea med tjufven.
Ofvergången från den frihet, som här varit rådande, till en inskränkning större än, så vidt jag känner, andra länders lagar innefatta, synes mig böra, om den skall ske, inledas mycket varsamt, hvilket emellertid icke torde låta sig göra utan åtskilliga undantag och modifikationer.
På grund häraf, och då frågan om användande af allvarsamma, men likväl ej vanfrejdande, straffbestämmelser i ämnet tycks vara på ett enkelt och tillfredsställande sätt löst af Lag-beredningen, som i 27 Kap.
Straff-balken bibehållit begreppet åverkan oförändradt, men för de allmännaste lallen deraf bestämt ansvaret, första och andra gången till böter inom fyradubbla värdet af det åverkade, samt tredje gången eller oftare till fängelse från en till och med sex månader, hemställer jag, för min del, underdånigst, om icke, i nära öfverensstämmelse med Lag-beredningens förslag, §§ 35, 36, 37 och 38 kunde erhålla följande lydelse: § 35.
Fäller, syrer eller bläcker någon olofligen träd å annans skog eller mark, eller tager der olofligen torf, näfver, löf, bast, vindfällen, ris, gren eller annat sådant, som ej till bruk upphugget eller beredt är, bote fyra gånger värdet af det således åverkade, ehvad han det bortfört eller ej.
Går fyradubbla värdet ej till tio Riksdaler, må dock böterna till detta belopp sättas.
<§ 36.
Fällas eller skadas träd, som blifvit till prydnad eller annan särskild nytta planterade, då må i böter ådömas till och med femtio Riksdaler för hvart träd. § 37.
Gör någon tredje gången eller oftare åverkan, som i § 35 eller 36 sägs, då må han dömas till straffarbete från två till och med sex månader. § 38.
Säljer olofligen delegare i samfälld skog eller mark derifrån bort något af hvad i § 35 nämndt är, eller missbrukar han eljest sin rätt i sådan samfällig - Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse JtJ 107. het, bote två gånger värdet af hvad han olofligen sålt eller användt.
Går dubbla värdet ej till fem Riksdaler, må dock böterna lill detta belopp sättas.
I sammanhang härmed skulle a) från § 42 uteslutas åberopandet af §§ 36 och 37, och från § 56 utgå hela första momentet, men i sednare momentet derstädes tilläggas 35 § framför åberopade 36 och följande <§§; b) första momentet i 44 g ändras till denna lydelse:
Tjensteman eller betjente vid skogs-staten, som föröfvar åverkan i någon under hans uppsigt ställd skog, eller sådan förbrytelse derstädes tillstädjer eller befrämjar, straffes såsom här ofvan sägs och miste dessutom tjensten; c) andra momentet af 44 § uteslutes; och d) från första momentet af § 54 uteslutas orden: »då ansvar för stöld eller snatteri icke ifrågakommer.» Justitie-Råden Engelbart, Grefve Snoilsky och Iggeström åter yttrade, att då, enligt deras åsigt, ej blott 35 och 44 §§ samt 2 och 3 momenten i 54 §, på sätt Högsta
Domstolens liesta ledamöter erinrat, afsåge ändring i allmän kriminallag och rättegångs-ordning, utan ock 36, 37, 38, 39 och 40 §§, 41 g 2 och 3 momenten, 43 § sednare punkten, 45 och 51 §§, såsom innefattande ansvarsbestämmelser och andra föreskrifter i fråga om skadegörelse å annans eller samfälld egendom, likasom 42, 52, 55 och 56 §§ samt 54 § 1 morn., i hvad de anginge sådane förbrytelser, som nyss nämndes, voro att hänföra till sådan lag, som i 87 § Regerings-formen omförmäles, Juslitie-Råden ansågo sig i dessa delar icke ega att, i anledning af ifrågavarande endast på Civil-Departementets föredragning af ärendet adåtna remiss, meddela annat utlåtande, än att, i händelse Kongl. Maj:t skulle finna en lagförändring i den syftning, nyssnämnde stadganden innehålla, vara af behofvet påkallad, frågan derom måtte i den uti åberopade § af Regerings-formen föreskrifna ordning behandlas.
I fråga om öfriga stadganden i 8 Kapitlet instämde bemälde Justitie—Råd med Justitie-Råden Schmidt, Qviding och Qvensel. vid 9 Kapitlet fann Högsta
Domstolen ej anledning till annan anmärkning, än att det i slutet af 59 § förekommande uttrycket »det förstnämnda hemmanet» ansågs böra, för vinnande af öfverensstämmelse med hvad början af samma § innehåller, utbytas emot »hemmanet eller lägenheten»; och hemställde slutligen Högsta Domstolen, att, i afseende å sådana förbrytelser, som i förslaget omförmälas, måtte för den händelse skärpta ansvars-bestämmelser derför blifva antagna, såväl den domaren i 10 Kap. 5 § fiyggninga-Ralken nu medgifna rätt att stadga särskilda vitén upphöra, som ock tillämpning af redan bestämda vitén förfalla, derom föreskrift borde i Författningen intagas.
Maj.ls Nåd. Skrifvelse M 10?.
De af kommitterade, på sätt ofvan förmäles, vidare framställda Förslag till ändringar i Skiftes-stadgan företogos härefter till granskning, och då Kongl. Majit redan genom förordningen den 12 Juni innevarande år. i öfverensstämmelse med Rikets Ständers underdåniga hemställan, förhöjt det för obehörig skogs-afverkning under skiftestid bestämda bötesbelopp, ansåg Högsta Domstolen kommitterades underdåniga tillstyrkan om bifall till Rikets Ständers nämnde hemställan till något yttrande nu icke föranleda.
Hvad angick del af kommitterade framställda förslag, att, med ändring af 1 § i 12 Kap.
Skiftes-stadgan, i hvad deri innehåller föreskrift, att all skifteslagets mark skall i skifte ingå, stadgas måtte, alt skogsmark må förblifva oskiftad, då alla delegarne i skilleslaget äro derom ense, hemställde Högsta Domstolen, att, i händelse något stadgande, i den syftning förslaget i denna del afser, skulle befinnas ändamålsenligt, dock, i sammanhang dermed, för vinnande af likstämmighet med hvad 10 Kap. 3 Skiftes-stadgan och Kongl.
Kungörelsen den 9 Juni 1832 nu innehålla för det fall att skogsmark, derå storskifte skett, ej i laga skifte ingår, måtte varda föreskrifvet, att om å sådan skogsmark, som, enligt deiegarnes öfverenskommelse, bibehålles oskiftad, finnes jord, hvilken, enligt 10 Kap. 1 § Skiftes-stadgan, hör såsom inrösningsjord beräknas, och samma jord ligger intill eller så nära den egentliga inrösningsjorden, att den dermed kan förenas, eller består af så stora stycken, alt delegare dit kan utflytta, den då bör i inrösningsjorden inlagas; äfvensom, och då det väl ej kunde antagas vara förslagets mening, att en från skifte sålunda undantagen skogsmark skulle ovilkorligen, utan afseende på förändrade förhållanden, för all framtid bibehållas oskiftad, men det ej eller borde förbises, att dess skiftande sedermera i många fall, särdeles om den blifvit för deiegarnes gemensamma räkning brukad och till traklhuggning indelad, kunde möta stora svårigheter och orsaka delegare kännbart lidande eller men, Högsta
Domstolens flesta ledamöter trodde, att den skog, som blefve från skifte undantagen, sedermera ej borde få skiftas, utan att alla delegarne derom vore ense; och då, i händelse en härmed öfverensstämmande föreskrift komme att meddelas, densamma blefve tillämplig å all skogsmark, som från skifte undantogs, syntes det i 5 mom. af 12 Kap. 1 § Skiftes-stadgan särskildt för de norra provinserna förekommande stadgande böra upphäfvas; dock utan att sådant skulle ega inflytande på den rätt, delegare i skogsmark, som enligt nämnda stadgande redan blifvit från skifte undantagen, nu eger att fordra densammas skiftande. Justitie—Rådet Alexanderson var, beträffande frågan om rättighet att framdeles begära skifte å den undantagna oskiftade skogsmarken, i så måtto skiljaktig, som Justitie-Rådet hemställde, om icke stadgandet kunde blifva af det innehåll, att samma skog sedermera ej finge skiftas, med mindre antingen alla delegare voro derom ense, eller ock, vid någon delegares bestridande, skiftet pröfvades kunna ske utan Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse J\s 107. 97
Utön hans märkliga men, i hvilket ämne, då tvist uppstår, fullständigt utlåtande borde meddelas af skiftesmannen och gode männen, som hade att med ärendet vidare förfara, på sätt i 6 Kap. 2 § sagdt är.
Justitie—Rådet Iggeström yttrade: »Med Högsta
Domstolens flesta ledamöter instämmer jag väl deri, att till ifrågavarande stadgande böra läggas nödiga bestämmelser, dels i ändamål att bringa detsamma till likstämmighet med åberopade föreskriften i 10 Kap. 3 § Skiftes-stadgan, dels ock i fråga, huruvida dylik i samfällighet lemnad skogsmark skall allt framgent förblifva oskiftad eller sedermera må kunna underkastas skifte; men jag kan deremot icke deltaga i hemställan derom, att den skog, som från skifte blifvit undantagen, icke skulle få delas med mindre alla delegarne derom voro ense.
Ett sådant vilkor synes mig, helst om undantag derifrån icke göres för de så kallade norra länen, innefatta betänkligt binder för ändamålsenligt begagnande af den i landet befintliga myckna jord, som är till odling tjenlig och således icke torde böra uteslutande till skogsbörd afsättas; och häraf kunde, efter min tanke, högst menliga verkningar föranledas, särdeles i de orter, hvilkas fortsatta uppodling och bebyggande måste ännu och under en lång framtid afses och befordras.»
Beträffande den af kommitterade föreslagna förändring af 13 Kap. 7 § Skiftes-stadgan, åberopade Högsta
Domstolens fleste ledamöter det utlåtande, Högsta
Domstolen redan den 24 April innevarande år afgifvit, i anledning af den utaf Rikets Ständer ifrågasatta ändring af samma stadgande.
Justitie-Rådet Engelhart åter yttrade: »I allmänhet lärer det väl vara med rättvisa och billighet mest öfverensstämmande, att ersättning för besparad skog, som vid laga skifte en delegare måste till en annan afträda, bestämmes uti samma slag, som den ena mistat och den andra vunnit, det vill säga skogs-effekter, hvaraf, genom skiftet, de fått, den förre en mindre och den sednare en större tillgång, än dem rätteligen tillkom.
1 annat fall, eller om, emot enderas bestridande, ersättningen bestämdes i penningar, kunde den obilliga och menliga påföljd inträffa: för ersältningstagaren, att han finge antingen allt för mycket anlita den redan otillräckliga skog, som han emot sin afstådda ymnigare tillgång derpå erhållit, eller ock af andra delegare i skifteslaget eller från mera aflägsna orter möjligen till stegrade priser köpa sitt skogs-behöf; och för ersättningsgifvaren, att om svårighet mötte för anskaffande af penningar till ersättningens gäldande, han nödgades på en gång eller inom kort tid afverka den rikare skogs-tillgång, som han vunnit.
En sådan grund för ersättningens afbördande skulle aldrig leda till hushållning med skogen, men ofta till förödande deraf.
Jag anser derföre nu gällande stadgande, som, när delegarne sjelfva ej annorlunda öfverenskomma, ger ersättning i de å ena sidan förlorade och å den andra vunna skogs-effekterna, att under högst 10 års tid afverkas, vara det lämpligaste, Bilt. lill R.
Sl. Prot. 4856 & 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Rand. 45 tläft. 15 98 Kongl. Maj:
Is A åd.
Skrifvelse J\s 108. så väl i hänseende till grunden för ersättningens utgående, som i fråga om afverkningstiden. » Öfver hvad sålunda förekorfunit skulle Note ur protokollet Civil-Departementet meddelas.
Ex protocollo Sv. P. Ekstrand. JfS 108.
Ank. till Exp.-Ulsk. d. 22 Juni 1857, kt. 5 e. m. Kongl.
Maj:ts Nådiga Skrifvelse till Rikets Ständers.
Statsutskott, angående vackt fråga om förhöjning i anslagen till manskapets beklädnad vid Svea och Götha ArtilleriRegementen; Gifven Stockholms Slott den 6 Juni 1857.
Hos Kongl. Majit hafva, efter det innevarande riksdag redan tagit sin början, Batteri- och Kompani-Cheferne vid Svea Artilleri-regemente, äfvensom Chefen för det i Hernösand förlagda, nämnda regemente tillhörande, I4:de sexpundiga batteriet, under anförande hufvudsakligen af den på sednare åren inträffade betydliga prisstegring å beklädnads-rnaterialier, arbetslöner m. m., i underdånighet anhållit, att förhöjning i anslagen till manskapets beklädnad mätte beviljas och från innevarande års början utgå med 4,800 R:dr för regementets på hufvudstationen förlagda sex batterier, med 1,550 R:dr för regementets trenne depöl-kompanier, med 566
R:dr 52 sk. för regementets tvgstats-kompani, tillhopa utgörande 6,516 R:dr 52 sk., och dessutom med 229 R:dr 46 sk. 2 rist., allt banko, årligen för Artilleribatteriet i Hernösand; hvarjemte
Chefen för sistnämnda batteri, bland annat, i underdånighet anhållit, dels att de derstädes anvärfvade 45 artillerister måtte förses med en ny beklädnads-persedel, nemligen ylletröjor, hvartill kostnaden för första uppsättningen beräknas lill 114 R:dr 52 sk. och årliga underhållskostnaden till 56 R:dr 52 sk. banko, och dels att ett årligt anslag af 200 R:dr samma mynt måtte
Batteri-chefen medgifvas till underhåll af ständig tjenstehäst; uppgående den ifrågasatta ökade kostnaden för berörde batteri inalles till 466
R:dr 50 sk. 2 r:st årligen och 114 R:dr 52 sk. för en gång, allt banko.
Sedan Krigs-kollegium, tili följd af erhållen nådig befallning, inkommit med fullständig utredning af detta ärende, har Kongl. Majit detsamma lill nådig prof - Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse M 108.
99 ning förehaft, hvarvid Kongl.
Maj:t funnit den, hufvudsakligen för beklädnadens underhåll, af passevolanlörerne vid Svea Artilleri-regemente och dertill hörande 14:de sexpundiga batteriet i Hernösand äskade och af Krigs-kollegium tillstyrkta förhöjning i passevolans-anslagen, lill följd af ökade pris på rnaterialier och arbetslöner, vara af behofvet oundvikligen påkallad; men då, enligt hvad Krigs-kollegium tillika i underdånighet upplyst, medels-tillgångar saknas för bestridande af de genom en sådan förhöjning uppkommande kostnader, har Kongl. Majit härmed velat framställa behofvet af de härtill erforderliga anslag, dels 6,516
R:dr 52 sk. banko eller 9,775 R:dr Riksmynt årligen för de sex batterierna, äfvensom för depét-kompanierna och tygstats-kompaniet, af Svea Artilleri-regemente, dels 466
R:dr 30 sk. 2 rist b:ko eller 699 R:dr 94 öre Riksmynt, årligen, och 114 R:dr 52 sk. banko eller 172 R:dr Riksmynt, för en gång, för 14:de sexpundiga batteriet i Hernösand, hvilka kostnader dock, hvad beträffar sistnämnda batteri, skulle kunna, med Rikets Ständers medgifvande, lämpligen utgå från Norrbottens Hästjägare-sqvadrons-fond, som förut bekostar utgifterna för nämnda batteri: — allt att beräknas från innevarande års början.
I sammanhang härmed och då passevolantörerne vid Götha Artilleri-regemente med förlidet års utgång uppsagt passevolnns-kontraktet med kronan om beklädnadens underhåll för manskapet, samt Kongl. Majit, efter inhemtande af Krigs-kollegii utlåtande i ämnet, genom nådigt beslut af den 6 sistlidne Februari ansett passevolantörerne böra tillkomma ett för ändamålet förhöjdt belopp af 3,608 Ridr 29 sk. 5 rist banko, har Kongl. Majit, ehuru slutligt yttrande från bemälde passovolantörer ännu icke lill Kongl. Majit inkommit, likväl och enär Kongl. Majit ansett ej längre böra fördröjas med anmälandet af denna anslagsfråga, nu jemväl velat framställa behofvet af ett förhöjdt beklädnads-anslag i ornförmälda hänseende för Götha Artilleri-regemente med 3,608
Ridr 29 sk. 5 rist banko eller 5,412 Ridr 91 öre Riksmynt, hvartill likaledes tillgång hos Krigs-kollegium saknas.
I öfverensstämmelse med hvad Kongl. Majit uti Propositionen till Rikets Ständer, angående statsverkets tillstånd och behof, i nåder föreslagit, i fråga om ökade beklädnads-anslag för manskapet vid Lif-Gardes-regementerna, Kronprinsens Husarregemente och Sappör-kornpaniet, anser Kongl. Majit, med antagande, alt den för Artilleri-batteriet i Hernösand ifrågaställa utgiften kommer att utgå från Norrbottens Hästjägare-sqvadrons-fond, här ofvannämnda öfriga anslags-beiopp, nemligen: lämpligen kunna föreslås att från och med 1858 uppföras på ordinarie stat och i sådant afseende tilläggas anslaget på 4:de Hufvud-titeln till Krigs-kollegii Departementer eller Afdelningar, för Intendents-afdelningens behof; hvaremot det till för Svea Artilleri-regemente och för Götha Artilleri-regemente eller tillhopa Riksmynt Ridr 15,187: 91.
Ridr 9,775: — » » 5,412: 91. 100 Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse A? 108. samma belopp likaledes beköfliga anslaget för ar 1857 kunde anvisas att utgå såsom extra anslag.
Maj:t vill, jemte denna framställning, härmed öfverlemna handlingarne i dessa ärenden till Rikets Ständers Stats-Utskott, på det att de framställda frågorna må komma under Rikets Ständers bepröfvande; och Kongl. Maj:t förblifver Rikets Ständers Stats-Utskott med all Kongl, nåd och ynnest välbevågen.
Utdrag af Protokollet öfver Landtförsvars-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen, uti Stats-Rådet pä Stockholms Slott den 6 Juni 1857.
Hans Excellens, Herr Stats-Ministern för Utrikes Ärendena, Friherre Lagerheim, Stats-Råden Wallensteen, Grefve Mörner Ulner, Grefve Gyldenstolpe, Anjou, Almqvist, Friherre af Ugglas.
Departements-chefen uppläste till justering ett, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts den 50 sistlidne
Maj fattade nådiga beslut, uppsatt underdånigt förslag tili Kongl.
Maj:ts nådiga skrifvelse till Rikets Ständers Stats-Utskott, angående väckt fråga om förhöjning i anslagen tili manskapets beklädnad vid Svea och Götha Artilleri-regementena; och behagade Kongl. Maj:t, uppå Stats-Rådets underdåniga tillstyrkan, berörda förslag i nåder gilla och förordna, att, i enlighet dermed, nådig skrifvelse, sådan den finnes detta protokoll vidfogad, skulle till Rikets Ständers Stats-Utskott afgå.
Mnj:ls Nådiga Proposition N:o 109. 1 HT:» 109.
Ank. lill Exp.-Ulsk. d. 13 Juni 1837, lil. S •. m.
MAJ:TS Nådiga Proposition lill Rikets Ständer, angående antagande af en förordning om verkställighet aj domar och utslag meddelade af Norr sk