Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och liksom harmsen, att dock någon ålderstigen, ur denna allmänna förstöring, kan hafva räddat en likhet af kropps- eller sinnesstyrka, uppsöker hon ett missöde som ofelbart skall drabba honom: förlusten af anhörige, slag på slag, och hans hus derigenom, i stället att blifva en tillflyktsort för hvilan och friden, förvandladt i ett beständigt sorghus.
Att hafva upprepat dessa hyperboler, är att hafva vederlagt dem: de träffa ock, med blott undantag af den sista, mer lefnadssättet än epoken.
Men hvarföre lägga ålderdomen till last ett bedröfligt öde, för hvilket den väl förnämligast men ej ensam är blottställd?
Man behöfver i alla ögonblick af en kär förbindelse erinra sig, att man lefver ibland dödlige; och när är förlusten af en vän, en anhörig känbarast, om icke när hjertat är känslofullast?
Ack! skulle händelser böra ingå i värderingen af en ändlig varelses lott, hvilken ålder skulle då sällheten tillhöra?
I alla fall, menar man, ungdomen; ty det är i synnerhet jemförelsen med denna, som i de flestas inbillning visar ålderdomen på en så missfördelaktig sida.
Man ser den förras liflighet, dess eldiga begär, dess öfverflöd af styrka; man ser hos den sednare vederspelet af allt detta: hvilken är njutningens, hvilken är sällhetens ålder?
Jag vill ej möta fördom med fördom, ej upphöja den ena åldern på den andras bekostnad; jag vill blott söka betaga den synvilla, som öfverrumplar och förhastar omdömet.
Ja, liflig, eldig är ungdomen, danade för njutningen dess organer; men har hon ock det stadgade sinne, det upplysta begrepp, som fordras att njuta med återhåll, med val?
Och om denna visa styrka henne tillhörde, har hon utvägar att begagna de förmåner, hvaröfver hon är så stolt?
Få ynglingar äro lika utrustade af lyckan som af naturen; och desse hafva en frestelse mer att missbruka den sednares gåfvor.
Hvilket sällsynt förbund af omständigheter fordras då icke, att göra ynglingen i sjelfva verket så lycklig, som han tilläfventyrs kunde vara.
I det fallet, och endast i det, vore hans ålder utan tvifvel den lyckligaste.
Men en blick på dess allmänna lott, hvad visar den? ett brusande begär, motsagdt af förnuftet, som hotar med ånger; eller fjättradt af en myndighet som bjuder vördnad; eller inskränkt af en njugg lycka, som vägrar äfven dess sparsamma förnöjande; eller om alla dessa hinder föraktas, utan hejd störtande i förderfvets djup.
Man lägge härtill den osäkra utsigten i framtiden, förljusad af hoppet, det är sant, men icke tillåtande en skarpare blick, som kunde upptäcka de aflägsna molnen.
Jag upprepar det: jag vill ej genom en annan ålders förringande vinna något för ålderdomen; men denna bör njuta samma rätt, fördelar uppställas mot fördelar, brister mot brister: hvilket den vanliga jemförelsen icke gör.
Långt derifrån uppställer hon, på den ena sidan, allt det goda ungdomen af naturen har; på den andra, allt det onda ålderdomen har, icke blott af naturen, men åsamkadt, men af tillfälligheter befrämjadt.
Nej, icke en genom olyckor, än mindre en genom lusrar och utsväfningar förvärrad eller påskyndad, men en i dess tillbörliga ordning sakta framskridande ålderdom utgör ämnet för min undersökning.
Nej: jag har ingen tröst att förkunna er, J sjelfspillingar! som utan behof slöst edra lifskrafter och gjort er onyttiga för samhället i den ålder, då det hade rättighet att af er vänta de kraftigaste bemödanden, de största uppoffringar.
Er, och endast er träffa de sarkasmer, som den obetänksamma satiren riktade mot ålderdomen.
Det är ej heller för er, jag öppnar utsigten af en glad lifvets afton, J egoistiske varelser! som gjort allt för er sjelfva, intet för medmenniskor, hvilkas välfärd, ära och lif betydde intet på vigtskålen, då de befunnos i stridighet med edra egennyttiga eller äregiriga afsigter.
Den redlige, som af ett vrångt öde blifvit försänkt i elände, äger dock på sin ålderdom en tröst i sin oskuld, som gör hans lidande mindre bittert; men sjelfva de hågkomster, i hvilka denna ålder bör finna en outöslig källa till förnöjelse, skola blifva en lika outöslig till eder harm.
Naturen, hvars röst J föraktat, skall hämnas på er sina oförrätter med ständigt förnyade taflor af eder lefnad, från hvilka ingen förströelse vidare skall kunna bortvända edra häpnande blickar.
Jag har afvist fördomen och rättat begreppet.
Om den osälla ålderdom, hon sig målade, är ett foster af omåttlighet och förgätna pligter; så måste en af motsatt beskaffenhet gifvas, om hvars sällhet intet tvifvelsmål bör äga rum.
Med uppfyllandet af hvart och ett rådande behof – man har sett att ålderdomens är hvilan – har naturen förbundit en vällust.
Men om i allmänhet, efter ett stort bemödande, hvilan är ljuf, hvad måste den efter en lifstids besvärligheter vara, förent med åldrars förnöjande hågkomst!
Denna njutning är i visst afseende den sannaste, ty hon är lugn, och naturen befordrar densamma, i och under det hon bereder vår upplösning och sista hvila.
Den erfarne seglaren, som, efter fulländad resa kring jorden, kastat ankar i sitt fosterlands hamn, finner ej större nöje att i tanken genomlöpa de aflägsna zoner, der han med äfventyr samlat den skatt af kunskaper han hemför; än den åldrige vise, som fyllt cirkeln af lifsloppet, att i den ernådda hvilans famn öfverse dess förflutna epoker.
Och hvilken af dem framställer sig under en behagligare synpunkt, än äfven den fjermaste, då han såg lifvets gryning, och helsade den första rodnaden af dess dag?
I sanning, intet minne kan vara mer ljuft, mer oblandadt, än det af barndomens glädje; det är den leende blicken af en ogrumlad våg, som under en molnfri himmel irrar genom ett blomsterfält.
Att erinra sig denna ålder, är att njuta densamma på nytt och kanske mer än i verkligheten.
Man har lärt känna de tusende omsorger, dem barndomen ej vet af; flärden af de skimrande ytor, som fästade dess håg; det myckna både fysiska och moraliska onda, som dels var alldeles okändt, dels ej verkade på det glädtiga lynnet: denna erfarenhet ger åt oskuldens ålder ett lent reflekteradt behag, som ofta återkallar sinnet från högre och mödosammare betraktelser.
Så sänker sig det bländade ögat från ljusare regioners glans ned till de grönskande fälten, och återhämtar ofta denna hugsvalelse.
Ett nytt värde länar hågkomsten af denna ålder från dess närmare förvandtskap med naturen, till hvilken man med desto lifligare kärlek återvänder, sedan man rönt konstens fåfänga och dess otillräcklighet för vår sanna tillfredsställelse.
Ett minne af denna egenskap bör då blifva särdeles ljuft för den af år och mödor betungade redlige, som aldrig låtit sig nog dåras af flärdens retelser att förlora smaken för naturens okonstlade behag.
Då han alltid behållit en viss grad af sedernas enfald, i trots af det herrskande lefnadssättet, skall han visserligen ej heller i de begge följande åldrar finna ämnen till missnöje.
Jag vill blott anföra ett par grupper af den rörande tafla, som minnet af ungdomen för honom framlägger!
Här ser han, och känner sig liksom föryngrad af denna syn, den af oskuld och skönhet lysande landtliga fest, som kärleken hade bestämt till hans ännu slumrande hjertas uppväckelse.
Det var afgörande för hans sällhet, detta ögonblick; det var en ny skapelse, der han utgick med förut saknade förmögenheter, känslan för det vackra, det ädla, det sublima, känslan af aktning för sig sjelf, af sitt menniskovärde.
Der åter, och med icke mindre välbehag, ser han den aflägsna park, den sälla enslighet, der han tillbragte så mången ilande aftonstund i sällskap med en jemnårig vän, under vexladt förtroende af deras hjertans ömmaste behof, deras hopp och ömsesides utsigter i en händelsefull framtid.
Och der ändteligen ser han, och förnyar med lika förnöjelse i sitt minne, scener af hvilka han blott var åskådare; men som väckte hos honom den ädlaste af alla känslor, den att han ägde ett fosterland, och upptände hans nit för den välgörande lag, af hvilken han såg den värnlöse hägnad, den oskyldige befriad, den förfördelade återställd i sin rätt.
Men profven af denna känsla tillhöra den manliga åldern.
Hon var själen i de förrättningar, hvilkas minne nu utgör den dyrbaraste delen af hans sinnesro, och den yppersta tröst öfver förlorade krafter, som blifvit redligen använda för samfundsbröder.
Redan den tanken, att icke hafva gjort en medborgare orätt, att ingen usling i samhället fins, af hvars nedkallade fördömelse han fruktar att drabbas, är tillfredsställande.
Hvad måste då det medvetandet vara, att hafva bidragit till millioner menniskors väl; att, äfven med försakelse af sitt eget, med offer af både naturens och lyckans förmåner, hafva befordrat det allmännas?
Den ädla föresats, hvarmed han på denna ärerika ban anträdde sitt lopp, det nit hvarmed han detsamma fullföljde, och som icke var egennyttans, om icke den sublima att bereda en himmel för sitt samvete, icke högmodets, om icke det sällsynta att i sjelfva verket vara hvad tusende vilja synas, en i grunden god medborgare; den hänryckning, hvarmed han nalkades målet, mindre glad öfver den belöning som väntade honom, än att hafva funnits densamma värdig: hvilka ämnen att uppfylla hans nu varande lugn! hvilken njutning för det hvilande sinnet!
Med denna hugnad för samvetet skall förena sig en icke mindre oskattbar för hjertat, åtankan af den ädla qvinnas bifallande blick, som ej längre tvekade att skänka sin hand och förlyckliga ett lif helgadt åt fosterlandet; af den ljufva omsorg hvarmed han fostrade de späda telningar, som den sällaste af alla föreningar honom gaf, och dem han ansåg mindre tillhöra sig än den allmänna plantskolan.
Om ej minnet af ett sålunda användt lif är förbundit med sällhet, så må detta himlabarn ej sökas i dödligheten.
När skola menniskorna begripa, hvad dock är det lättaste af allt, att sällheten, om hon fins, bör sökas gemensamt; att hon är medelpunkten i samhällets stora krets; och att hvart bemödande för en biafsigt rubbar den allmänna syftningen, och uppnår sjelf aldrig hufvudmålet.
Detta lugn, uppfyldt af glada erinringar, är det nu hela den lycksalighet, frågar man, som skulle göra en hög ålder önskansvärd?
Man synes frukta, och det icke utan allt skäl, att en så enformig ro, lik gamla verldens Elysé, om hvilken en sinnrik författare skämtvis säger:
Allting var sång och dans – och åter – dans och sång,
ej länge skall utestänga ledsnaden, som visserligen ej så lätt uppsäger sitt gamla förbund med sysslolösheten.
Jag kunde besvara detta inkast med en åtskillnad: den som verkat när hans kallelse bjöd, som lyktat sin vädjoban, är ej sysslolös, men han hvilar, och uppfyller dermed ett naturens behof, lika okändt för den verkligen sysslolöse som vällusten af dess tillfredsställande.
Men behöfs detta försvar?
Att hafva tillagt ålderdomen en njutning, är icke att hafva betagit henne all annan.
Och hvad är denna lifsepok, fattad som den rättligen bör? det kan ej nog upprepas: icke ett tillstånd af förstörda, men af naturligt svagare lifskrafter.
Ej blott det goda samvetet utgör en sådan ålderdoms sällhet.
Låtom oss kasta en blick på de åtskilliga uppträden af den redliges sista lefnadsakt; se honom i dess flera förhållanden till en verld, den han bjudes att öfvergifva, men, förrän af förgängelsen kallad, dock aldrig alldeles öfvergifver.
Han är medborgare, och känner det ännu.
Att af det allmänt nyttiga, han gjort eller befordrat, redan se frukterna spridas och af lyckliga landsmän tacksamt erkännas; hvilken belöning för ett ädelt hjerta!
Men patriotismen har blifvit honom ett ljuft behof, den fordrar ännu utöfning: och hvarföre skulle han ej njuta detta nöje?
Kan ej samhället tjenas utan med krafter och tilltagsenhet?
«Att påstå, säger Cicero, att ålderdomen ej kan gagna, är liksom att påstå, att styrmannen på ett seglande skepp gör intet, derföre, att då andra uppklifva i masterna, andra äro i rörelse på däcket, andra derinunder, sitter han lugn och orörlig vid rodret» 5.
Han skall ingen ting uträtta, der det ankommer på mod eller kroppsstyrka; men med sin köld, sin klokhet, sitt anseende, skall han förmå allt i rådplägningen, och afböja mången olycka, som ett obetänksamt nit af en mindre mogen erfarenhet skulle tillskyndat staten.
Se der utan tvifvel en ganska ypperlig njutning!
Den ära, den vördnad, som tillkommer den höga åldern och sjelfva afunden blyges att honom förvägra, skall den ej ensamt döfva känslan af alla dess bräckligheter, liksom den öfverskyler de utvertes tecknen dertill?
Jag vill ej göra vår tid en förebråelse; men jag tillstår, att jag här ökar ålderdomens sällhet med ett lån af forntiden, då hon vid alla tillfällen njöt det utmärkta afseende, att den Romerske Vältalaren ej tvekar att skatta denna enda njutning högre än alla ungdomens nöjen 6. – Han är ock menniska, och har aldrig hos sin behöfvande like fordrat en annan egenskap än denna.
Den fallne, som han räckte sin hand; den irrade, som han återförde; den svage, som han styrkte; den förtviflade, som han gaf utsigt och hopp: alla dessa återkomma nu, såsom till en gudomlighet, med offer af deras tacksamma hjertan.
De som neka denna ålder förmågan af sällhet, böra äfven neka honom utöfningen af denna dygd, neka honom förmågan af mensklighet; ty med den himmelska lotten att hjelpa olyckliga, är det omöjligt att sjelf vara det.
Man glömmer sitt eget lidande, då man förmildrar en annans; liksom den tryckta atmosferen lättas, då den gjuter sin välgerning öfver de törstande fälten.
– Han är man, han är fader; och när skulle, af dessa heliga band, känslan vara honom ljufvare? när skulle han med mera sinneslugn deråt kunna öfverlemna sig?
Det är här, det är i skötet af dess familj, man bör se den ålderstigne vise, för att hafva ögonskenliga bevis om dess sällhet.
Man bör se honom vårdad af sin tillgifna maka, med denna dess köns obeskrifliga ömhet, den ingenting afskräcker, ingenting förtryter.
Se honom omgifven och hyllad af sina älskade barn, som vörda i honom skaparen af deras lycka, som täfla med hvarandra att lätta bördan af hans ålderdom, den de, om möjligt vore, emellan sig ville dela.
Men hvad man ej kan se, hvad han sjelf ej kan uttrycka, men tåren som darrar i hans blinkande öga ger att dömma, är den glädje som genomtränger honom vid dessa ömhetsbetyg.
– Han är vän af naturen, och äger liflighet nog att röras af hennes oskyldiga behag.
Alla dessa njutningar äro mer och mindre af hågkomsten förädlade; men i synnerhet gäller detta om landtnöjet och den vackra naturen, som alltid skola påminna honom den sorgfria ålder, som mottog första intrycken af deras behag.
Än mer skall landtnöjet röra honom, om han genom odlingar beredt sig det; om han förvandlat det träsk der nu den blomstrande ängen lyser, den ljunghed som nu prydes af mognande skördar; om han planterat den lund i hvars svalkande skugga han hvilar, den trägård hvars läskande frukt han njuter.
Och hvad hindrar honom att öka denna förtjenst mot sitt fädernesland, eller ännu densamma förvärfva, genom den aktning han skänker åt den första af alla näringar, genom dess idkares uppmuntran?
Jag vidrör allenast ett ämne, förädladt af Svenska Georgikernas skald 7, till hvars lärorika sånger jag hänvisar dem, hvilkas för naturen slocknade känsla behöfver uppflägtas.
I denna krans af dygder, som förljufva den redliges ålderdom, bör ännu infästas en blomma, kanske den yppersta: han är filosof; men i ordets sannaste mening.
Om jag för ett ögonblick ägde Rousseaus känsla, förent med Demostens kraft och Fenelons behag; så skulle denna höjd af vältalighet beundras i målningen af den åldrige Vise.
Förblindar mig kärleken för mitt ämne? eller framställer ej sjelfva det sinnliga i detta begrepp en af de sublimaste syner i naturen?
Denna snö, som förödelsens il skuddat öfver hans hjessa, förhöjer den ej anblicken af det mildt strålande ögat, som vittnar om sinnets oförändrade lugn?
Denna vissnadens färg, som utbreder en lätt skugga öfver hans anlete, är den ej ända till en förtjusande grad genomträngd af hjertats godhet, utan hvilken äfven de blomstrande behagen säga ingenting?
Och denna skullra, med hvilken värdighet böjer den sig under det öfvervägande antalet af år, tunga af erfarenhetens skörd?
– Det är icke en förblindelse; men utan snillets skaparemakt och med blotta hänförelsen af mitt nit, bör jag våga fullfölja denna målning, i döda bokstafven söka uttryck som afbilda den åldrige Vises själ?
Denna själ, som, segrande öfver lyckan och begären, hvilar i den upphöjda krets, hvarifrån hon ostörd njuter skådespelet af likasom tvenne verldar, den öfverlefda tidens och den närvarande; ser tydligen i den förra, och vördar med tillförsigt i den sednare en god och allvis Försyn, der den oupplyste ej ser annat än förvirring, än ämnen till missnöje och förtrytelse; följer med en af erfarenheten skärpt blick händelsernas kedja in uti framtidens mörker, för att ännu tillbedja den osynliga Hand som dem leder.
Denna själ, som oförvillad af vanor och fördomar känner menniskans sanna värde, icke genom en fruktlös begrundning, men genom sträfvandet att uppfylla menniskans pligter, att förtjena äran af detta namn, det minst lysande men första på jorden.
Bör jag våga skillra lycksaligheten af ett tillstånd, det ljufva, det smickrande af en sinneslyftning, der allt det som menigheten beundrar eller föraktar, skyr eller eftersträfvar, skådas i sin rätta dag; en sinneslyftning, af hvilken ett ögonblick synes honom vedergälla en lifstids försakelse af de små fördelar hvarom menniskorna täfla, hvarföre de uppoffra helsa och lugn?
– Natur! jag påkallar dina känslor i hvarje ädelt tänkande själ, att af denna svaga anledning göra troligt, hvad njutningar du förvarat åt den redliges ålderdom.
Vi kunna ej föreställa oss högre varelsers sällhet; men om i dödligheten ett tillstånd fins som kunde gifva ett sannolikt begrepp derom, så är det visserligen den silfverkrönte Vises, som ledig från den gröfre sinnlighetens band och en verlds bekymmer, hvars fordringar han uppfyllt, i en vald aflägsenhet betraktar dess lopp.
Detta skådespel, det är sant, utgöres af många lidande likar, för hvilka hans mensklighet, denna sist döende känsla hos den redlige, måste ömma; men den forskande blicken, som upptäcker i allt det stora ändamålet, det helas väl, lyftes tillbedjande mot skyn, medan ömhetens heliga tår – lättar sinnet.
Men då jag hänföres af den åldrige Vises betraktande, hvad nytt objekt, som tyckes förebrå mig en nästan oförlåtlig glömska, tillrycker sig på en gång hela min uppmärksamhet?
Det är hans värdiga maka, ifrån ungdomen genom alla lifvets öden, hans trogna följeslag, som då muntrade och belönte, nu tröstar honom, och deltager i hans hvila.
Vördnadsvärda Qvinna! jag har ej tviflat eller förgätit, att ålderdomen äfven för ditt kön har sina behagligheter; men kanhända tillhörde det en af samma känslofulla kön att teckna dem.
De äro, såsom för vårt, frukter af en sedesam ungdom; men ibland de egenskaper detta ord innefattar, utmärker sig en, som väsendtligen pryder qvinnan, som omgifver henne med en glans af helighet, och som ännu, lik solen på aftonhimlen, kastar ett ljuft vedersken öfver ditt anlete.
Denna egenskap är kyskheten, hvars upphöjda, nästan förgudande makt 8 jag borde kunna beskrifva, för att gifva begrepp om de lycksaliga stunder minnet af dess utöfning skänker åt din ålderdom.
Jag läser i din molnfria uppsyn, med hvad hög förnöjelse du i tanken återkallar segrar, genom hvilka du uppsteg till värdigheten att beherrska en mans hjerta som älskade dygden förrän dig.
Dessa segrar verkade på hela din förestående lefnad 9: du blef en kär och älskansvärd maka, en öm moder för lyckligt danade barn, en god och förståndig husmoder, af både val och pligt fästad inom kretsen af din bestämmelse, och aldrig lyckligare än der.
Det är i denna sista egenskap jag vill betrakta dig; ty kärlekens och den moderliga ömhetens period är förbi; men ännu är du själen i dit hushåll.
Allt förrättas der i sin tid, allt befinner sig der på sin plats: ingen är sysslolös, ingen belastad, eller gör annat än det han bör göra.
Den okunnige, som ser det, stannar i förundran; han söker den fördolda kraft, som detta verkar, ty husmodern hvilar.
Ja, du hvilar, och är likväl denna fördolda kraft: den ordning du infört, det gemensamma band af kärlek och vördnad, som förenar alla omkring dig, den villighet, hvarmed din minsta vink. är förstådd, upplösa denna gåta.
Emedlertid saknar icke ditt sällskap förnöjelsen af ditt glada lynne, din nyttiga erfarenhet, ditt goda vett.
Denna oupphörliga, men lätta omvårdnad om ditt hus; denna erkända myndighet som möts af lydnaden; denna alltid hugnande syn af omgifvande nöjda varelser: se der din ålderdoms hvila och dina nöjen.
Men aldrig hvilar ditt känslofulla hjerta; och den som beskrifvit hela ditt öfriga tillstånd, men ej ditt hjertas rörelser, har ännu sagt intet.
Som en vårdande engel sväfvar din ömhet beständigt kring dina anhöriga, när- och frånvarande, delar sig äfven till oskylde som behöfva din hjelp, och lider med alla som lida.
Detta utgör höjden af din ålderdoms sällhet, men äfven gränsen för mitt bemödande att den teckna.
Känsloförmågan sviker mig här, och inbillningen uppfyller illa dess rum.
Hon fattar dig hellre vid denna familjefest, der du, omkretsad af dina döttrar och deras lyckliga makar, som tillbedja hos dem dina ungdomsbehag och dina dygder, visar dig i en triumf och utan tvifvel känner en lycksalighet vida öfver den fåfänga skönhetens, omringad af suckande och bedragna dårar.
Men lifvets ban sluttar emedlertid åt grafven, och tvingar att betrakta förestående öden.
Det skumma ögat mötes af evighetens svarta förlåt, den blott Religionens hopp förmår genomtränga.
Den fasa naturen ingjutit för döden, ökas af ovissheten om det tillstånd som derpå skall följa.
Man har hittills, af lif och förhoppning full, nästan ej sett de stundliga offer hon ger åt förgängelsen; men nära att sjelf blifva det, ser och räknar man dem sorgfälligt, och hvar känning i det bräckliga systemet, mer eller mindre oangenäm, föder en dödstanke.
Är detta den höga ålderns lott, hvad blifva dess njutningar? skall ej denna bedröfliga tanka förjaga ända till skuggan af lycksalighet?
Och se der, då vi trodde bevisningen fullföljd, ännu en svårighet att undanrödja: i sanning stor, men ej, som tviflare föreställt den, oöfvervinnelig.
Vi hafva allt hittills kommit vårt syftemål närmare, i den mån vi rättfärdigat naturen.
Skall hon här beträdas med en orättvisa?
Det vore ostridigt en, att hafva ökt begärelsen, der hon minskat sannolikheten att få lefva.
Hvad ville naturen, då hon inplantade hos oss denna kärlek till lifvet, af hvilken dödsfruktan allenast är en följd?
Man kan vara säker att igenfinna hennes afsigter mellan tvenne af våra ytterligheter; ty hvilken af hennes inrättningar är så tydligt syftande till vår fördel, att vi ej skulle på ömse sidor, så långt möjligt var, derifrån afvikit?
Den vilde föraktar döden och blottställer sitt lif onyttigt; den höfsade menniskan älskar lifvet med öfverdrift: hennes fruktan för döden är en oöfvervinnelig afsky.
Hvad ville då naturen? blott förekomma en likgilltighet, skadlig för slägtets bestånd.
Må egoisten, som lefver allenast i sitt förgudade jag, rysa för den annalkande döden: orsaken är hans dårskap, icke naturens förordnande.
Men den vise, som lefvat, icke för sig utan för samhället, för medmenniskor; som ansett lifvet, icke som en egendom, utan ett till gemensam fördel gifvet lån: hvarföre skulle han häpna, då detta lån affordras honom, då han det förkofradt kan återställa?
För honom äro de förebåd som erinra om döden, inga skräckbåd; de gifva honom vänligen tillkänna, at han nalkas sin banas slut, att hans bestämmelse snart är uppfylld.
Och huru skulle de kunna oroa eller bedröfva honom? de rubba ej hans sällhets grund, de betaga honom ej det goda medvetandet.
Fast mer, då han ser gränsen för sitt välgörande – ty för den redlige är lifvets gräns icke annat – skall han ännu kasta en hugnande återblick på det goda han gjort.
Men, säger man, det är mindre åtanken på döden, än på tillståndet efter döden, som uppfyller sinnet med förskräckelse.
Är detta tillstånd ett förnyadt lyckligare lif, eller är det motsatsen af allt lif, ett fullkomligt intet?
Bekännom fritt: det hopp hvarmed
Naturen tröstar oss, då vi omgifvas af dödens töcken, är icke att jemföras med Religionens.
Det är icke denna öppna synkrets som lifligt rodnar af den instundande dagens sol; det är en med skyar betäckt, men som förråda den klarhet de bortskymma.