Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han skall ha varit artig mot Dig?
Nej, han var högst oartig, högst gemen!
Då var han drucken, eljes är han mest olycklig, säges det!
Känner Du honom?
Nej, jag har bara sett honom och kan aldrig förgäta hans sorgsna blickar och hans långa ansikte -- han är så lik en docka som jag hade en gång och som jag kallade Blinda Blodlös -- de är visst stygga mot honom hemma också!
Ja, det må ske, men man behöfver inte vara ett svin därför att man är olycklig.
KARIN. Hvarför skall Du säga så; han dricker vin som alla ungherrar... och -- -- -- tst, det kommer någon..
Farväl, Karin, jag måste rusa in... går in i tavernen till vänster.
KARIN drar sig ut till höger.
PRINS ERIK OCH GÖRAN PERSSON in från fonden.
Här är min nya vinkälla... kom fort hit i löfsalen!
Och Agda är med!
Än sedan? -- knackar i bordet.
AGDA ut.
PRINS E. till Agda.
Bär hit Rhenskt vin och blif sedan osynlig!
Till Göran P.
Göran!
Vet Du att vi stå inför ett afgörande ögonblick, då jag måste vara beredd på att ingripa?
Kungen har mistat förståndet och begår handlingar som icke kunna försvaras.
I går afton tog han hufvet af dalamännen, och i dag kommer budskap att hans troppar äro slagna af Smålands bönder, som gått upp öfver Holaveden! -- Följden blir att dalkarlarne resa sig, och så är allt förloradt.
Må världen förgås, jag skall skratta!
Men kulmen på vanvettet är detta: då skattkammaren är tömd går kungen i sin otroliga enfald och vill låna pengar af Lübeckarne, som äro hans fiender.
Hvem skall man ta pengarne af om icke af sina fiender?
Om jag icke är galen, så kan Du göra mig! -- Håll dig allvarsam ett ögonblick! GÖRAN P. deklamerar.
»Vid guldets klang, när raffeln går Och vinet gnistrar, druckna ögat glimmar Till glädjeflickan leda alla våta spår, När mörkret höljer nattens korta timmar.»
FJÄRDE AKTEN AGDA har kommit ut med vin.
PRINS E. skrattar fånigt åt Görans föredrag.
Den är god!
Men jag har gjort den själf! -- Nå, Agda eller Magda, hvar är din pantlånare i dag?
PRINS E. Vet Du att Hanseaterna bruka slakta pojkar därinne för att skicka dem till hundturken?
Lite sant är det nog.
Låt tärnan gå innan hon börjar gråta; jag tycker inte om tårar.
Du har visst aldrig gråtit, Göran.
Jo, en gång: då jag föddes hit, och sedan en gång af ilska.
GUSTAV VASA PRINS E. Du är ett as, Göran.
AGDA går in i tavernen.
Emellertid: -- Du vill sitta och räkna ut händelsernas gång och på den falska kalkylen bygga ett beslut!
Har Du inte märkt hur alla våra beräkningar gäckas?
-- Gudarne leka! -- Ibland handla vi klokt, och då löper det åt helvete; ibland göra vi allt hvad galet är, och då går det rätt!
Det är något skidt alltihop!
Det är nog min mening också, men det är nog ett slags förnuft i det!
Det kan jag inte finna, för det är precis som att raffla!
Låt raffeln gå då!
Låt raffeln gå!
Det är ordet!
Nu skall det rafflas om krona eller klafve... om småländingen
FJÄRDE AKTEN skall ha kronan och kungen klafven! -- Nej, se hvem kommer där?
KARIN in från höger.
PRINS E. fixerar henne.
Hvem -- är -- det?
En blomsterflicka.
Nej -- det -- är -- något annat! -- Ser Du!
Hvad skall jag se?
Du skall se det jag ser, men det kan Du icke.
KARIN fram; på knä för Erik, räcker en krans
PRINS E. stiger upp, tar kransen och lägger på Karins hufvud.
Nu är det krans på kronan!
GUSTAV VASA GÖRAN P. Kronan?
Såg Du icke?
Till Karin.
Stig upp mitt barn!
Du skall icke knäa för mig, men jag för dig!
Jag vill icke fråga hvad
Du heter, ty jag vet hvem
Du är, fastän jag aldrig sett
Dig eller hört talas om Dig! -- Hvad äskar Du af mig?
KARIN enkelt.
Att Ers nåde köper blommor!
Ställ dina blommor där!
Här har Du.
Nej, Ers nåde!
Den ringen kan jag icke bära, ty den är för grann för mig, och jag kan icke sälja den, ty då blir jag tagen som tjuf. PRINS E.
Du är lika klok som skön.
Ger henne pengar.
Stryker af en ring och ger henne.
FJÄRDE AKTEN KARIN. Tack, Ers nåde; men det är för mycket!
PRINS E. När Du icke sagt priset, så bestämmer jag det!
KARIN går.
PRINS E. Såg Du?
Nej, jag såg rakt ingenting.
PRINS E. Hörde
Du icke denna stämma?
En vanlig pigstämma, litet näbbig!
PRINS E. Göran, tig!
Jag älskar henne!
Det var inte den första!
Jo, den första; den enda!
GUSTAV VASA GÖRAN P. Nå, så förför henne, då!
PRINS E. drar sin värja.
Akta dig, eller vid Gud! -- -- -- GÖRAN P.
Ska han stickas igen nu?
Jag vet inte hvad som händt, men från denna stund afskyr jag dig; jag kan icke vara i samma stad som Du; Du orenar mig med dina ögon och hela din varelse stinker!
Därför går jag ifrån dig, och vill aldrig se dig mer för mitt ansikte! -- Jag lämnar dig som om en ängel kommit och hemtat mig från de ondes boningar; jag afskyr det förflutna såsom jag afskyr dig och mig själf!
Går efter Karin.
Det här tycks vara allvar!
Men Du kommer nog igen!
Slår i bordet.
AGDA in.
GÖRAN P. Känner Du blomsterflickan Karin?
Hvad är det för en persedel?
Det är en snäll och god flicka, som jag aldrig hört ondt om.
GÖRAN P. Kan Du se något vackert på henne?
Nej, men hon är ganska täck, och godheten lyser ut af henne.
Jaså, det var det han såg. -- AGDA.
Hör nu sekreteraren, icke är I så ond som folk säger?
Mitt barn, jag är aldrig ond på någon, men hela världen är ond på mig ända sedan jag föddes! AGDA.
Hvarför talar
I icke alltid med den tonen?
-- -- -- Emellertid är prinsen förälskad, förhäxad!
Den arme! -- Säg, sekreterare, är prinsen klok?
Du är kostlig med dina frågor! -- Låt mig nu fråga dig: hm! -- tror Du att en kvinna skulle kunna, hm! älska mig?
GÖRAN P. sårad.
Jo, om ni blef en god människa!
Hur fan ska man bli det, då?
När man aldrig ser något godt, hur ska man då kunna tro på't?
Säg mig, sekreterarn, menade prinsen hvad han sade om Hanseaterna och sådant som de ha för sig, därinne i huset.
Nej, mitt barn, han skämtade grymt!
Men hvad de göra därinne kan ingen svensk magt lägga sig emot, så mycket bör Du veta, om Du är orolig för din Jakob. AGDA.
Vill I göra mig en god tjänst?
Den kostar icke något.
GÖRAN P. Hjärtans gärna, min flicka! AGDA.
Skaffa mig reda på Jakob! -- Han hade stämt möte med mig, men kom icke.
Vi ha ringt på porten där, men ingen öppnar.
Jag vill icke göra dig ledsen, Agda, men, tyvärr, har jag anledning tro, att
Lübeckarne äro resta sin väg i anledning af det utbrutna upproret.
Och han kommer icke igen?
Jag profeterar ogärna för det går alltid åt skogen med mina profetior, men jag tror icke han kommer igen så snart.
AGDA faller ner.
Herre Jesus! GÖRAN P. reser sig och lyfter upp henne.
Hvad är det, min flicka! -- Säg mig! -- Halfhögt.
Är det barn?
Han hade gifvit mig löfte!
GÖRAN P. med verklig rörelse.
Stackars kvinna! -- AGDA. betraktar honom.
Alltid elände, bara det blir kärlek af@l AGDA.
I föraktar mig icke?
FJÄRDE AKTEN GÖRAN P.
Jag tycker synd om dig, liksom om oss alla.
I nu att det fins godt! GÖRAN P. Hvarf AGDA.
Hos er.
GÖRAN P. Basch! -- Är det något annat jag kan göra för dig?
Jo, om sekreteraren ville skrifva till Lübeck och fråga Jakob... GÖRAN P.
Jag tycker visserligen inte om såna här kärleksaffärer, men skrifva skall jag i alla fall, såvida nämligen det bekräftar sig att han rest.
AGDA vill kyssa hans hand, som han rycker tillbaka.
Tack! GÖRAN P.
Hvad gör Du människa; jag är väl ingen biskop heller! -- Men tyst nu, här kommer storfrämmande, och då går jag!
Det har mörknat på scenen.
Glöm icke bort mig nu, goda sekreterarn!
Nå, det är inte mycket att tro på!
Går till venster.
Kungen klädd i stor blå kappa, stor slokhatt och med ett vildville vara igenkänd.
svinsspjut som staf.
Prins Johan enkelt klädd som om han icke
KUNGEN ser sig omkring.
Menar Du man känt igen oss?
PRINS JOHAN.
Nej, fader, det menar jag inte.
Ring på, då!
PRINS J. ringer på Hanseaternas port.
Klockan går icke.
KUNGEN. Bulta då!
PRINS J. bultar.
FJÄRDE AKTEN KUNGEN sätter sig på bänken.
Jag måste råka Herman Israel i denna afton, jag måste.
Du är orolig, fader.
Ja, jag är sannerligen icke lugn.
Du har penningbekymmer?
KUNGEN. Tala icke om 'et! -- Bulta en gång till!
Ingen är där. räcka fram händerna.
Tiggare komma in i en skara, falla på knä för kungen och
KUNGEN. Hånar I mig?
TIGGAREN I.
Stränge riddare, vi förgås.
Jag förgås också! -- Hvarför tiggen I?
TIGGAREN II.
Jo, -- -- jag ska säga't jag.
Kungen har dragit in fattigtiondet, och så sa' han: tigg! KUNGEN.
Hvad skulle han använda de fattigas tionde till?
Till prins Eriks fri -- frillerier!
KUNGEN. Till rikets gäld, uslingar!
Till Johan.
Gif dem pengar, att de må gå!
PRINS J. utdelar pengar.
Där fan I att dela, men gån!
Genast! TIG
GARNE gå ut.
Hvem har skickat fram dem?
-- Någon har skickat dem.
-- Bulta på igen!
FJÄRDE AKTEN PRINS J. bultar.
KUNGEN. Förödmjukelse utan like!
Ser Du, son; ingen är så högt uppe att han icke får stiga ner ibland.
Men detta hade jag aldrig drömt.
Tar af hatten och torkar svetten ur pannan.
Får jag tala!
Nej, det får Du icke, ty jag vet hvad Du vill säga.
en skrift i handen.
Nilsson ledes af Barbro, sorgklädda.
Barbro har
BARBRO till Hustru N.
Det är rådsherren själf!
Är det Herman Israel, han som sitter där?
Mina ögon ha slocknat af sorgen.
Det måste vara han.
HUSTRU N. OCH BARBRO nalkas kungen.
GUSTAV VASA BARBRO till kungen.
Är detta rådsherren?
Hvad viljen I rådsherren?
Stränge herr Syndicus; vi äro den aflidne Måns Nilssons efterlefverskor och komma att bönfalla om rådsherrens förord hos konungen.
Hvad kan rådsherren göra åt det?
Man säger att han är konungens ende vän och därför ville vi genom honom söka utverka att återfå den egendom som med orätt afhändts oss.
Med orätt?
Måns Nilsson dömdes som förrädare från lif och gods Och det var rätt.
Men den oskyldiga änkans arfslott som hon medfört i boet skulle icke följt med.
Hvad heter Du?
FJÄRDE AKTEN BARBRO.
Jag är döpt till Barbro och konungen stod själf fadder då han var uppe i Dalarne.
KUNGEN reser sig, och sätter sig igen.
Barbro! -- Har Du sett kungen nånsin?
Icke sedan jag var för liten att kunna känna igen honom.
Men när han sist besökte Kopparberget väntade far honom hem, och vi unga skulle hälsa honom med en sång.
Hvad var det för sång?
Jag kan icke sjunga sedan far så ömkligen är död; men den handlade om kung Gösta och dalkarlarne, och den slutade så:
I hafven mig ståndit, Som trogne svenske män.
Vill Gud mig lifvet unna Jag gör eder godt igen.
Säg något ondt om kungen!
Nej, för det sa' far att vi aldrig skulle få göra, äfven om vi hörde andra säga.
KUNGEN. Sa' far det? -- BARBRO.
KUNGEN. Gån i frid; jag skall tala vid kungen, och rätt skolen I få, ty han vill rätt och gör rätt!
BARBRO på knä, tar konungens hand, som hon kysser.
Vore konungen oss lika huld som I, rådsherre, då vore ingen nöd.
KUNGEN lägger handen på Barbros hufvud.
Det är han, mitt barn; och sin guddotter nekar han intet.
Gån i frid!
HUSTRU N. OCH BARBRO gå.
KUNGEN till Johan.
-- Hvem?
-- Här sitter jag på de anklagades bänk, jag, högste domaren.
FJÄRDE AKTEN PRINS J.
Må jag tala ett ord?
Nej; jag kan säga mig själf allt hvad Du ärnar.
Jag kan säga mig att Herrans hand har lagt sig tung öfver mig, utan dock att jag förstår hvarför.
Ty, om Gud talar genom samvetet och bönen, så har han intalat mig att handla såsom jag handlat.
Hvarför min lydnad nu straffas, fattar jag icke; men jag böjer mig för den högre visdomen som går öfver mitt förstånd!
Det var min guddotter! och hennes far var min vän, hvars hufvud jag måste taga. -- O, grymma lif som måste lefvas likafullt!
Bulta igen!
MARCUS resklädd, in från höger.
Är det flera?
Budskap från Herman Israel!
GUSTAV VASA KUNGEN. Ändtligen! -- Tala! MARCUS.
Herman Israel har denna eftermiddag lyftat ankar vid Elfsnabben och seglat hem till Lübeck.
KUNGEN reser sig.
Då är jag förlorad! -- Gud hjälpe mig!
Och oss alla!
MARCUS fram till tavernen och knackar i bordet.
Är det Marcus?
Ja, Agda, det är jag.
Hvar är Jakob?
Han har företagit en resa, en mycket lång resa.
Det kan jag icke säga; men han bad hälsa dig och lämnar dig denna ring.
Är det som ett minne eller som en fästegåfva?
Läs på den!
AGDA. läser.
Stafva kan jag litet! -- -- -- »För evigt» står det.
Det betyder nog: farväl, för evigt!
AGDA skriker.
Nej; det betyder att han är död!
MARCUS tiger.
Lagen och hans brott.
-- Han uppreste sig mot sin fader och förrådde sitt land.
För att rädda mitt land! -- Hvad skall blifva af mig?
MARCUS rycker på axlarne.
Tja!
Så är det här i världen!
Bara försåt och osäkerhet!
Ve mig, han var lik alla andra!
De är sig tämligen lika, mänskorna; och är de inte sämre, så är de inte bättre heller.
Adjö! _______
till vänster.
Magister Olaus Petri's arbetsrum.
Dörr till höger och
MAGISTER O. sitter och skrifver.
KRISTINA står bredvid och väntar med ett bref i handen.
Stör jag?
MAGISTER O. lugnt, kallt.
Eftersom jag skrifver!
KRISTINA.
Är Du säker på att Du skrifver?
Men jag har inte sett pennan röra sig på en lång stund...
GUSTAV VASA MAGISTER O. Därför att då tänker jag.
MAGISTER O. Det var en gång, ja! -- KRISTINA.
Får Reginald komma in och taga afsked?
MAGISTER O. Är det så långt lidet redan?
Skjutsen väntar och allt är packadt.
MAGISTER O. Må han komma då!
Är Du säker på att han skall till Wittenberg för att studera?
MAGISTER O. Jag har sett för mycken osäkerhet för att vara säker på någonting, det vet Du. -- Har Du anledning betvifla reseplanens utförbarhet, så säg!
FJÄRDE AKTEN KRISTINA.
Om jag också hade tvifvel, skulle jag icke vilja störa dig.
MAGISTER O. Alltid lika älskvärd! -- Vill Du be Reginald komma hit?
Du befaller gör jag.
Och som jag aldrig befaller, utan ber, så...
Om Du ville befalla din herr son, någon enda gång, så skulle han kanske vara lite höfligare och lydigare mot sin mor!
MAGISTER O. Reginald är nog hård, men Du har orätt då Du vill uppfostra honom till att enbart vara ditt höga nöje.
Är Du på barnens sida mot föräldrarne?
MAGISTER O. Det vill jag erinra mig alltid ha varit, när det gäller barnens berättigade fordringar.
GUSTAV VASA KRISTINA.
Berättigade!
Äro barn berättigade att fordra något?
Har Du glömt huruledes vi...
Ja, jag har glömt all gammal smörja; jag har glömt huru
Du svor att älska mig, och allt det buller som gjordes om påfvens skägg, och silfverstölderna och klockskojet, och den rena bekännelsen, och stekta gäss och kacklande svanor, och martyrer med goutte militaire och Kristi efterföljelse med vin och kvinnor, och hur de refvo ögonen ur hvarann och klöste håret af hvarann, så att nu är det tjugofem nya läror i stället för en helig allmännelig kyrka.
Jag har glömt alltihop!
Du har kanske gjort rätt i det.
-- Vill Du kalla hit Reginald?
Jag skall kalla honom.
Det skall bli ett stort, sant nöje!
Går till vänster.
MAGISTER O. ensam; talar för sig själf.
Lycklig hon, som glömt alltihop! -- Jag mins det, jag!
FJÄRDE AKTEN KRISTINA in med Reginald.
REGINALD.
Mor skall gå ut, för jag kan icke tala då hon är inne.
MAGISTER O. Vi ska inte tala så mycket.
Jag ska inte säga ett ord, bara höra på er, och framför allt se på er.
Nej, Du får inte se på oss.
MAGISTER O. Lugna dig, min gosse! -- Och var höflig mot din mor!
När man skall ut och resa vet man aldrig, om man kommer hem.
MAGISTER O. smärtsamt.
GUSTAV VASA REGINALD.
Jo, jag är led åt alltsammans, och jag ville jag vore död!
MAGISTER O. Så talar ungdomen nu för tiden!
Därför att vi icke veta hvad vi skola tro!
MAGISTER O. Inte det?
Kännen
I icke trons artiklar?
Tron dem!
Veten I icke att det är Guds verk att I tron?
MAGISTER O. Är Du en Calvinist?
Inte vet jag hvad jag är, men när jag talar med prins Johan säger han att jag är papist, och när jag råkas med prins Erik, menar han att jag är Zwinglian.
MAGISTER O. Vill Du nu resa till Wittenberg och lära dig tron hos doktor Martin Luther?
FJÄRDE AKTEN REGINALD.
Jag känner ju hans läror, men jag tror icke på dem.
MAGISTER O. Såå?
Nej, ty för honom är tron allt och gärningarne intet.
Jag har varit en troende, men mina gärningar blefvo icke en bit bättre, och jag kände mig slutligen bara som en hycklare.
MAGISTER O. Är prins Johan katolik?
Han måtte vara det, efter han håller på gärningarna, som äro väl hufvudsaken ändå.
MAGISTER O. Och prins Erik, säger Du, är reformert?
För så vidt han tror på nådevalet, ja!
Och Göran Persson är visst satanist; och unga Sturen är afgjordt anabaptist...
Detta var nytt för mig! -- Jag trodde söndringens tid var förbi...
Söndringen, ja!
Det är alltid Johans ord; vi ägde en allmänlig kyrka, och så...
MAGISTER O. Håll mun på dig och gå till Wittenberg!
REGINALD. Efter Du, far, så önskar, men jag vill icke mer studera teologi.
MAGISTER O. Hvarför så då?
Jag tror det är djäfvulsverk till att göra människorna till fiender!
Bra, Reginald!
MAGISTER O. Detta skulle jag få upplefva i mitt eget hus!
Pulchre, bene, recte! -- Reginald, hvem tror Du har vållat denna söndring, under hvilken Du och de unge nu lida?
Det är snart sagdt!
FJÄRDE AKTEN MAGISTER O. Ja väl!
Du menar oss, äldre!
Men vi voro ju också barn af vår tid och beröfvades vår ungdomstro af våra profeter.
Hvem har då skulden?
REGINALD. Ingen.
MAGISTER O. Hvad vill Du nu för din framtid?
Min framtid?
Jag ser den som ett grått töcken, där solen aldrig skall lysa; och tränger en gång en ljusstråle igenom, skall den upptäckas vara ett irrbloss, som leder vilse!
MAGISTER O. Så förnam jag det också en gång; och vid din ålder såg jag som i en syn hela min förfärliga framtid, förutsåg kalken och skampallen, och ändå måste jag därhän; måste in i töcknet och själf bära irrblosset, som skulle leda vandrarne vilse.
Jag förutsade till och med denna stund, då min son skulle stå fram för mig och säga:
Se här är jag sådan Du gjort mig.
Därför märkte Du, att jag ej blef öfverraskad.
Det följer
Du inte, lika litet som jag följt råd.
Upplys mig då; säg mig: hvad är lifvet?
Men jag tror det är ett straff eller en pröfning.
Vid dina år trodde jag mig veta allt och förstå allt!
Nu vet jag ingenting och förstår ingenting, därför inskränker jag mig till att göra min plikt och tåligt bära.
Men jag vill veta!
MAGISTER O. Du vill veta det som icke får vetas!
Försök på, och gå under! -- Emellertid: skall Du resa eller icke?
Jag skall resa till Wittenberg och rifva ner Luther!
MAGISTER O. icke ironiskt.
O ungdom, hur härlig Du är, med din Alexandersorg att intet mer fins att rifva!
Är Du icke Lutheran?
Jag är protestant!
Om I slutat nu skall jag be få säga i ett ord hvad Luther är, bara ett!
MAGISTER O. Säg för all del innan Du spricker!
MAGISTER O. Död?
Ja, så skrifver min svåger från Magdeburg i detta bref!
Till Reginald.
Arme Alexander, hvad skall Du nu rifva?
Universum först, och mig själf sedan.
GUSTAV VASA MAGISTER O. skjuter honom mot vänster dörr.
Gå då, men börja med dig själf!
Universum blir alltid kvar?
KRISTINA har rest sig, följer Reginald.
Kan det bli frid på jorden nu?
MAGISTER O. Det blir det aldrig! -- -- -- Gif mig det brefvet!
KRISTINA OCH REGINALD gå till vänster.
Under det Magister Olaus läser brefvet bultar det mycket
hårdt på höger dörr.
MAGISTER O. Kom!
Det bultar igen.
MAGISTER O. går och öppnar dörren.
KUNGEN in, i hatt och kappa, som han kastar af sig.
MAGISTER O. Konungen!
FJÄRDE AKTEN KUNGEN utom sig.
Ja, det är han själf, men huru länge konung?
Vet Du hvem Dacken är?
En bonddräng, som slagit ihjäl en fogde, en sockentjuf, en mordbrännare, som skrifver mig till och fordrar svar!
Jag skall fatta pennan och epistolera med en lurk! -- Vet Du att han har gått öfver Kolmorden och står med ena benet i Vestergötland, med det andra i Östergötland! -- Men hvem är bakom honom?
Kejsaren, Pfalzgrefven Fredrik, som erbjuder honom adelskap och vapensköld; den förlupne biskop Magnus Haraldsson; hertig Albrekt af Mecklenburg.
Men kejsaren, som vill återinsätta Kristian Tyrannens barn!
Och det som grämer mig mest, Lübeckarne med Herman Israel!
Min vän Herman!
Jag frågar än: är det möjligt?
Och hvem har gjort mig detta?
Hvem? -- -- -- Du säger ingenting, Du.
MAGISTER O. Hvad skall jag säga och hvad får jag säga?
Var inte hård nu, Olof, och hämdgirig!
Jag är endast en olycklig människa, som druckit förödmjukelsen som vatten, och jag kommer till dig som till en själasörjare.
Jag är förtviflad, ty jag tror att Gud öfvergifvit mig för alltid! -- Hvilket afgrundens påhitt att jag skulle gå och ta hufvena af dalmännen, nu, just nu, då jag behöfde dem.
Du att det var en Gudi misshaglig gärning?
Har jag syndat som David, så var Du Nathan!
MAGISTER O. Jag har förlorat kallelsen att profetera, och att straffa är jag icke mannen.
Trösta mig då!
MAGISTER O. Det kan jag icke, ty det är endast de botfärdige som mottaga trösten.
Du menar jag har förgått mig, gått för långt, säg Du!
Men säg det som en Herrans tjänare och icke som en högfärdig skolmästare! -- Har jag gått för långt?
MAGISTER O. Frågan bör icke ställas så, utan spörsmålet blir om de andra hafva någon rätt på sin sida.
Ställ den så!
MAGISTER O. Nåväl, Dacken är det berättigade missnöjets man.
Kejsaren är som Kristian den andres svåger
FJÄRDE AKTEN målsman för hans barn, hvilka äga arfsrätt till svenska tronen, ty upproret annullerar icke lagen.
Magnus Haraldsson, biskopen, är talman för de med orätt landsförvista biskoparne.
Med orätt!
MAGISTER O. höjer rösten.
Ty Sveriges rikes lag landsförvisar ingen för sin tros skull.
KUNGEN. Akta Dig!
MAGISTER O. Nu är det för sent! -- Allmogens missnöje är berättigadt, ty Vesterås riksdagsbeslut gaf konungen endast lof att taga biskopars och klosters egendom, men när kungen tog landskyrkornas och enskildes, då begick han brott!
Du är en djärf man!
MAGISTER O. Var djärfvare förr! -- Hvad Herman Israel beträffar, så var han nyss hos kungen och erbjöd vänskapstraktat, men när kungen vägrade, så var han dum!
GUSTAV VASA KUNGEN. Vet Du hut!
Inte än! -- Nu skulle kyrkornas guld och silfver gå till lübeckska skulden och en stor del gjorde det, men en stor del gick ner i Eskils gemak under slottet, därifrån det rann ut till bland annat prins Eriks fåniga frierier, som...
Hör på fan!
MAGISTER O. Ja, dronning Elisabeth Tudor, drifver bara gyckel med honom!
Det vet Du?
MAGISTER O. Det vet jag?
-- Likaså skulle klockorna gå till lübeckska gälden, men en del gingo till styckgjutaren att bli kanoner, och det var icke korrekt.
MAGISTER O. Kom därtill att efter ordinantian om klostrens stängning
Vreta kloster ändock fick stå kvar därför
FJÄRDE AKTEN att konungens svärmor behagade vara katolsk, se det var både fegt och uselt och har väckt så mycket ond blod...
Vreta skall stängas.
MAGISTER O. Ja, men det skulle vara stängdt nu! -- och är det icke! -- Skulle jag nu sammanfatta allt hvad klandervärdt finnes hos den store konungen, så vore det brist på pietet!
KUNGEN. Hvad är det?
Det var det värsta jag hört!
MAGISTER O. Pietet är den hänsyn den starkare, äfven om han är en Försynens man, måste visa mot de svagares känslor, där dessa äro utsprungna ur ett barnsligt och därför fromt sinne.
KUNGEN. Jaså, det är det?
-- MAGISTER O. Nu har jag talat!
KUNGEN. Ja, Du har talat!
Och om kungen velat höra någon enda gång, skulle han fått veta mer!
Men det är furstars osed att bara höra sig själfva!
Jag har aldrig hört maken! -- Jag är förvånad, men mest öfver att jag icke slagit ihjäl dig!
MAGISTER O. Gör det, då!
KUNGEN fixerar honom.
Kungen går baklänges tillbaka och sätter sig.
De betrakta hvarandra ett par sekunder under ömsesidig tystnad; därpå säger kungen: reser sig och går emot Magister O., som blir stående lugnt och
MAGISTER O. Ett ringa Guds redskap gjordt att tjäna det stora; den store Herrans underman, som fick sig gifvet att samla svenske män och länder till ett.
Det fick Engelbrekt äfven, men så löntes han med pålyxan.
Skall det bli min lott också?
MAGISTER O Det tror jag inte, men det beror på er själf, konung!
FJÄRDE AKTEN KUNGEN.
MAGISTER O. Detsamma
I tillrådde mig, då jag var i min ungdoms nitälskan.
Och det behöfver
Du råda mig tillbaks nu?
Jag har lärt af lifvet, men I har glömt!
KUNGEN. Hvad skall jag göra?
Besvara Dackens bref! KUNGEN. Aldrig!
Skall jag böja mig för en landstrykare?
MAGISTER O. Gud begagnar stundom landstrykare för att förödmjuka oss!
Föreställ
Eder att det just är eldprofvet!
GUSTAV VASA KUNGEN reser sig och går på golfvet.
Jag känner att det ligger sant i hvad
Du säger, men det tränger icke ända ner i mitt sinne.
Säg ett ord till!
MAGISTER O. Dacke har rätt så länge I handlar orätt, och Gud är med honom till dess I ställen Er på rätta sidan!
Jag kan icke böja mig!
MAGISTER O. Så kommer någon annan att bryta Eder!
KUNGEN går fram och åter.
Menar
Du dalkarlarne?
-- Har Du hört att de rest sig efter sista afrättningarne?
MAGISTER O. Det säges.
Jag är förlorad!
Skrif till Dacken!
FJÄRDE AKTEN KUNGEN slappt.
MAGISTER O. Kejsarn skrifver till honom.