Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så häftig och ondsint som du var i morse, och nu är du så mild och god.
Hvart tog din vrede vägen, då det inte mer fins ett spår qvar af den?
Den smälte som vax i elden; den försvann som dagg på heden.
Tänk inte mera på det, Risto.
Jag skäms ju sjelf öfver min dumhet.
Men vet du hvad, Kerttu?
Tag mig med dig, så färdas vi tillsammans från marknad till marknad och samlar pengar som gräs.
Tillsammans?
Du och jag?
Ja, just vi båda.
Jag känner ju ändå bättre till herrarnas samlingsplatser och så'nt där, ser du.
Du får aldrig reda på dem, om inte jag kommer med för att råda och leda dig.
Men hur kan du göra det, om du blir blind?
Åh, kanske jag inte blir det heller.
Ja, jag menar naturligtvis.
Kanske jag inte blir riktigt alldeles stockblind, förstår du.
Än Johanna?
Får bli här och föda sig sjelf.
Det går ingen nöd på henne.
Hon får så mycket arbete hon nå'nsin vill ha.
Ja, men -- --
Hon saknar inte mig.
Var inte rädd för det.
Hon tackar till, om hon slipper mig.
Dig, sin man?
Tro det om du vill, men så är det.
Nå, hvad funderar du på?
Ska vi bege oss i väg tillsammans?
Om jag skulle fråga mormor.
Mormor?
Ja, mormor och morbror, som sofver därinne i ladan.
I deras sällskap måste vi i alla fall komma att vandra.
Fan besitta.
Är det folk därinne i ladan?
Låt oss då tala sakta.
Kom och låt oss sätta oss där under trädet, Kerttu, så får vi prata -- där litet längre bort.
Hvarför just där?
Här är ju lika bra.
Nej, kom med dit, så skall jag hviska något i örat på dig.
Nå -- hvad tvekar du för?
Det är redan natt nu och där är så mörkt.
Seså, var inte barnslig nu, utan kom bara.
Fattar
Kerttu i handen och vill draga henne med sig.
HELKA ropar från ladan:
Hej, Kerttu.
Är du därute?
KERTTU drar undan handen.
Släpp mig.
Mormor ropar.
Och gå genast din väg, Risto.
Gå, gå, att inte mormor får se dig.
RISTO griper fatt i henne på nytt.
St, stilla.
Låt oss vänta en stund.
Hon kommer säkert inte hit.
Kerttu, hvar är du?
Släpp mig, Risto.
Jag är viss på att hon kommer.
Om ett par dar skall du få bud ifrån mig.
Farväl till dess.
Du kan lita på det.
-- Nu kommer hon.
Adjö då så länge.
HELKA ser ut genom ladudörren.
Hvarför dröjer du därute så länge?
Kom nu och lägg dig att sofva.
Mormor, hör.
Älskar du mig, om också aldrig så litet?
Hvad nu, barn?
Hvarför frågar du det så häftigt?
Visst älskar jag dig.
Du tillhör ju vår egen förtryckta stam, och du är ju mitt eget kött och blod.
Ja, visst älskar jag dig.
Då upptar du också min vän som din egen ibland er och anser honom liksom mig tillhöra vår slägt.
Gör du det, mormor?
Menar du den mannen, som bedrog dig?
Han gör det inte mer.
Och om jag inte skulle gå in på att ta honom med oss, hvad se'n, Kerttu?
Då vandrar vi våra egna vägar.
Barn, barn, du är blind, men inte den mannen du kallar din vän.
Kom nu in i ladan från den här nattkölden.
Det är inte helsosamt att vaka om nätterna i ensamhet, Kerttu.
Din mor hade den vanan, och det lindrade inte hennes hjertesorg.
Svara mig först:
Samtycker du eller ej?
Jag måste väl.
Det hjelper ju inte med mindre.
Tack, mormor.
Men kom också ihåg:
Om han ännu en gång bedrar dig, så dödar jag honom.
Om han ännu engång bedrar mig, så skall inte du döda honom, utan jag.
Johannas och Ristos boningsrum.
Till venster en väfstol med en under arbete varande klädningsväf uti.
Till höger en vagga.
Vid fondväggen till höger en bädd.
Midt i fonden en dörr till farstun.
Johanna sitter på en pall och vaggar sitt barn.
Risto ligger utsträckt på bädden.
JOHANNA sjunger sakta:
"Vyss, vyss, barn till grafvens gömma, Dit till kyrkans stilla sofrum.
Där med torf din stuga täckt är, Sanden fin till åkerjorden.
Dödens lund, fridens lund, Fjerran strid från fridens blund, Fjerran den falska verlden ----"
RISTO vänder sig otåligt åt andra sidan.
Var tyst, så att jag får sofva.
JOHANNA upphör att sjunga.
Vaggar ännu en liten stund, ser efter om barnet har somnat och stiger sakta upp.
Risto, är du vaken?
Ja, än se'n?
Jag ville be dig att se efter barnet en liten stund.
Jag måste gå till fru Vörsky för att få nytt inslagsgarn till väfven.
Dröjer du länge där?
Nej, bara några ögonblick.
Ja, för jag är alldeles hjelplös, om ungen vaknar undertiden och börjar skrika.
Jag kan inte få honom att tiga se'n, om jag bjuder till eller ej.
Det ar inte troligt att han vaknar, då han just nu somnade in.
Du kunde gerna be fru Vörsky om ett par mark som afbetalning på ditt arbete.
Det nekar hon dig visst inte.
Det är så svårt, Risto.
Jag kan inte begära betalning på förhand.
Inte ha vi ju heller för ögonblicket något större behof, då vi ha både bröd och sofvel hemma.
Man behöfver väl pengar till annat också och inte bara till mat.
Mina stöflar ä' sönder.
De skulle behöfva lagas.
Du har ju ett annat par, som ä' hela.
Nyttja dem så länge tills jag får väfven färdig.
Vid dörren:
Du stannar väl säkert hemma, så att inte barnet blir ensamt?
Åh, gå bara.
Jag sköter väl om det.
Johanna går.
Risto ropar:
Eller -- Gick hon redan?
Så hör då, när jag säger:
Jo -- han -- na.
Johanna öppnar dörren och stannar på tröskeln.
Hemta åtminstone litet pengar med dig hem, i alla fall så mycket att jag kan få en butelj öl igen efter långliga tider.
Hvad skulle frun säga, om jag begärde pengar af henne till öl?
Är du tvungen att tala om det för henne, din fjolla?
Du kan ju säga att jag är sjuk och att jag behöfver droppar.
Jag börjar inte att ljuga, Risto.
Du börjar inte; du börjar inte.
Jo, sådan är du.
Alltid och evigt emot, men aldrig med om någonting.
Gå din väg då, så att du en gång kommer tillbaka igen.
Gå nu bara.
Risto gäspar långt och reser sig upp i sittande ställning.
Nej, det här går inte.
Tråkiga qvällar och dagarna så långa som hungersåren.
Inte hörs det något af den där Hopptossan heller, fast hon lofvade det så bestämdt.
Jag måste väl bege mig af att söka henne igen.
TOPPO sticker hufvudet in genom dörren.
Morjens.
Ser man på bara att han är hemma.
Hvar skulle jag eljest vara?
På krogen har du hitintills varit säkrast att träffa.
Hvad skall jag där att göra, när pengarna ha gått för böfveln i våld?
Inte räckte de heller särdeles länge i dina klor, det måste man bekänna.
Var det något underligt?
En sexhundra mark.
Med den summan kommer man minsann inte långt.
Nåja, inte är den just så stor när det gäller att göra af med den, fastän man nog får svettas, innan man får ihop den.
Har du eljest varit något på krogen?
Var det några der?
Ja, visst var det, ja.
Där är ju alltid folk, det må vara hvilken tid på da'n som helst.
På da'n eller på natten.
Nog ä' vi ändå ena rummelkurrar, Toppo, när allt kommer omkring.
Vi ä' just de bästa karlarna, om du tänker riktigt efter.
Utan oss skulle verlden knappt ha bestånd en gång.
Stopp nu litet.
Du säger ju det där alldeles som på allvar?
Nå, hör på.
Hvilkas skuldror är det som bär bördan, herrarnas eller arbetsfolkets?
Hvem är det som arbetar och hvem njuter frukterna af arbetet?
Ja, ja, det må så vara.
Men jag menade egentligen så'na här glada laxar som du och jag och många andra.
Som dricker, menar du?
Men det är just knuten.
Ser du, här i landet är det så ytterst visligt inrättadt att vi inte i något tillfälle är onyttiga medlemmar i samhället.
Vi må lefva si eller så, alltid hjelper vi likväl landets bästa framåt.
Om vi arbetar, så är det bra.
Om vi dricker, är det heller inte illa.
Om det inte funnes några bränvinsdrickare, så skulle det inte finnas några bränvinsbrännare, och om det inte funnes några bränvinsbrännare, så skulle det inte finnas några bränvinsskatter.
Och hvad skulle man då bygga skolor och jernvägar för?
Ja, det är min själ sant.
Att jag inte har kommit att tänka på det där.
Du är inte någon dum karl, du Toppo.
Men herrarna i dess ställe.
De dricker dyra utländska viner.
De går i utländska kläder.
Mat, husgeråd, ja, ända till de allra obetydligaste småsaker, allt måste hemtas från utlandet.
Tynger inte det på landet kanske?
Och med hvad skall det ersättas, om inte just med folkets svett och möda?
Och hunger.
Hunger till på köpet.
Vi må anstränga oss hur mycket som helst, så förtjenar vi ändå inte så mycket att vi hederligt kan slå oss ut.
Den är galen som arbetar mycket.
Den vise lefver med mindre.
Jag för min del bryr mig inte om att nöta ut mina axlar med för mycket arbete.
Då super jag hellre, när jag därigenom ännu mera storartadt kan gagna menskligheten.
Än genom arbete?
Ja visst, för tusan.
Hör nu, är det inte klart?
Om jag arbetar, så riktar jag blott dem, som förut ä' rika, så att de får lefva i ännu större öfverflöd, men om jag super, så befrämjar jag bildningen i landet, och det är, ta mig fan, något annat, det.
När jag härom sistens läste i tidningarna hur stora inkomster krogarna hade gifvit i fjol och hur dessa medel räckte till en lässalong, ett folkbibliotek, en flickskola och allehanda goda inrättningar, så tänkte ja för mig sjelf:
Då är mannen på sin plats, ja, då är mannen på sin plats --"
Slutar plötsligt, talar:
Kom med till krogen, lille bror.
Dengi nietu.
Har du ingenting här som kan pantsättas?
Åter en ljus tanke -- du sa' ordet.
Skulle vi inte kunna skära ner Johannas väf och föra den som pant till krogen.
Hvad tror du?
Hvarför skulle det inte gå?
Men hvad skall hustru din säga?
Hvad bryr jag mig öm Johanna?
Hvad kan hon göra mig?
Hon kommer först att lipa.
Se'n skaffar hon nog pengar och löser ut väfven.
Därmed är det gjordt.
Kom nu och råd mig, för jag vet inte riktigt hur man skall bära sig åt med det här.
Klipp inte så nära, lemna ett qvarter af det väfda och låt det se'n gå längs den där randen.
Just så ja.
Nu är den af.
Nu ska vi bara få lös den från bommen.
Hvad är det nu för nöd?
För en så'n här väf får vi nog bränvin.
"När jag behöfver att dricka, Pengar jag får af min flicka.
Därför jag gladeligen trallar
Och sjunger och rallar och rallar --"
Låt nu bli att tralla, utan hjelp mig i stället att rulla ihop väfven.
Om lyckan är god, kommer väl Johanna hem, innan vi hinner härifrån.
TOPPO slår takten med fötterna.
Är du alldeles galen eller har du redan fått några supar för mycket på morgonqvisten?
"Mannen äter, och mannen får.
Allting honom i handom går."
Ä' vi inte nu också välsignade med något nytt, så fort det förra tog slut.
Vi ä' riktigt ena lyckans gullgrisar, Risto.
Men jag är alldeles olycklig med den här väfven, som är så lång.
Jag kan inte få ihop den.
Och du står bara där och sladdrar dumheter i stället för att hjelpa mig.
Du är då en äkta drummel.
Gif hit.
Hvad är det här för konst.
Du jemrar dig bara för ro skull.
Så här skall det göras.
Så, så och så.
Tag den nu vackert under armen och fort i väg till krogen.
Nu kan man se stursk ut, när man har en sådan tygpacke att bära.
Bara vi inte möter Johanna på vägen.
Då skulle det väl bli ett väsen, innan vi slapp förbi.
Var inte rädd, hon kommer inte.
Vår goda tur följer oss nog.
De ämna gå, då dörren i detsamma öppnas och Leena-Kajsa stiger in.
RISTO förskräckes, tar ett skutt så att han kommer bakom Toppos rygg och försöker gömma väfven.
Nu är fan lös.
Pulihit, sa' ryssen, när skägget brann.
Hvarför blir ni så rädda för mig?
Jag trodde det var Johanna som kom.
Hvart gäller färden?
Åh, just ingenstans.
Vi tänkte bara som hastigast ta en titt ut i sta'n.
Är Johanna hemma?
Hon har gått till fru Vörsky.
I ett ärende, tror jag.
Men hur kan ni då gå bort och lemna barnet ensamt?
Tusan.
Jag kom inte alls ihåg barnet.
Är det karlars göra att se efter barn?
Nu håller väl verlden på att bli upp och nervänd.
Kanske Leena-Kajsa blir här en stund hos gossen?
Johanna kommer nog snart.
Hon dröjer säkert inte länge.
Jag kan ju bli här, eftersom ni har något att uträtta.
Så beger vi oss af, Toppo.
Napletsoo, marsch.
Hvarför gömde han den där väfrullen bakom ryggen så där?
Var han rädd att jag skulle ta ett stycke af den med ögonen?
Sätter sig på pallen och för vaggan med foten.
Tar fram en stickstrumpa ur fickan.
Inte är det rätt af Johanna heller att lemna sin man att sköta barnet, medan hon sjelf ränner omkring i gårdarna.
Ett ärende, sa'
Risto.
Jo visst också.
Det skall man tro.
Man hittar lätt på ett ärende, när hågen leker ut i sta'n.
Håhå ändå, dessa menniskor.
Sjunger med sakta röst:
"O syndaträl, som i din dvala dröjer, Där syndens lust din säkra själ förnöjer, Vak upp och se dig om.
Ännu dock är din Gud dig huld och blid."
JOHANNA kommer in.
Se, Leena-Kajsa.
LEENA-KAJSA vänder sig om.
Gud signe.
Inte bättre än vanligt.
Hur är det med dig sjelf?
Tack som frågar.
Med Guds hjelp skall det väl återigen börja reda sig litet för oss också.
Ni vet väl att jag var så lycklig att få klädningsväfning.
Vappu skaffade mig det från fru Vörsky.
Hon är en riktigt hjertegod menniska, den Vappu.
Hur mycket betalar fru Vörsky för alnen?
Inte mer än tjugufem penni, men det blir ju ändå något.
När jag får sitta vid hela dagen, kan jag väfva fyra alnar, och det blir en mark.
Med hvad kan vi annars förtjena så pass mycket?
Och för det kan ju två menniskor nästan lefva.
Skada bara, att jag för barnets skull inte alltid kan få vara så flitig.
Det är en påminnelse till dig, att du inte allt för mycket måtte börja att fika efter denna verldens goda.
Men hör, Leena-Kajsa, tror ni inte också att jag hädanefter kommer att få fullt upp af arbete, när fruarna lär att känna mig och får se hvad slags tyg jag väfver?
Jag har också varit så glad öfver det att jag inte kan säga det.
Bry dig inte om att glädja dig allt för mycket öfver sådana fåfängliga ting.
De för dig likväl inte till himlen.
Nej, de för ju en inte dit, det är nog sant.
Men när lifsuppehället är så mödosamt, fäster tanken sig med makt vid det.
-- Fru Vörsky kommer strax hit för att se på tyget.
Få se hvad hon tycker om det.
Inte skall hon komma att klandra mitt arbete, det svarar jag för.
Alltid vänder du tillbaka till din väf.
Månne du kan tala om något annat nu mera.
Ja, en så'n där toka är jag.
Jag måste riktigt skratta åt mig sjelf.
Men inte är det ju så underligt, när man rätt tänker efter.
Här satt jag natt och dag med min stickstrumpa i handen och var nära att dö af hunger med mitt barn.
Hur lugnt han nu sofver, stackars liten, se'n han har fått mat.
Har du längre, stackars menniska, någon omsorg om din odödliga själ?
Det blir, Gu'na's, inte mycken tid öfrig till det.
Sedan jag fick gossen har jag inte en gång kunnat komma i kyrkan om söndagarna.
Tänk, om du skulle dö i denna stund.
Hvarthän skulle du då ta vägen?
Till den onde, utan nåd och barmhertighet.
Måtte den gode Guden bevara oss från en hastig död.
Du blir småningom så förhärdad, att du inte ens längre önskar att förbättra dig eller höra Guds ord.
Nog läser jag det ändå litet emellanåt här hemma, Leena-Kajsa.
Och inte glömmer jag heller att tacka Gud för att jag har så pass goda dagar.
Mången annan stackare får lida mycket mera brist och elände än jag.
Så-å, du är således nöjd.
Då är det väl ingen grund i det ryktet, att Risto har börjat dricka så fasligt.
Folk vet också allting.
Nåja, det hjelper väl inte att säga att det är osanning.
Men de andra dricker ju också.
Och Risto är i alla fall bra med det att han inte är elak emot mig, när han är drucken.
De ondsinta männen misshandlar beständigt sina hustrur, men Risto har ännu inte en enda gång slagit mig.
Du har allt blifvit bra mycket ödmjukare än du var förut.
Jag mins ännu hur egensinnig och uppstudsig du var på din bröllopsdag.
Lifvets skola lär en hvar af oss åtskilligt, Leena-Kajsa.
Jaja, det är väl så, det.
-- Men hör du, Johanna, hvad var det för en väf, som Risto nyss bar bort?
Väf?
Jag tänkte just fråga om han var hemma ännu, då ni kom.
Han var just på väg att gå ut med Toppo. Vi stötte emot hvarann där i dörren.
Och Risto hade en väf under armen?
Ja, och det såg ut att vara en vacker väf.
Hvit botten med blå och röda ränder.
Besynnerligt.
Jag kan inte begripa hvad det var för en väf -- hvit botten, sa' ni, med blå och röda ränder?
Går till väfven, skriker till och sjunker ned öfver väfstolen.
Nå, hvad är det nu?
Johanna, hvad fattas dig?
Johanna försöker att tala, men kan inte.
JOHANNA qvidande:
Gode Gud, gode Gud -- -- --
Väfven?
De ha tagit ifrån mig fru Vörskys väf -- hela långa väfven --
Nå, det var inte för ro skull Risto gömde den bakom ryggen.
Hvad skall jag olyckliga nu göra?
Men sörj inte så.
Det blir inte bättre af det.
Låt oss hellre finna på något råd.
Om vi kunde få fatt i dem -- om vi kunde få väfven tillbaka.
Kära, goda Leena-Kajsa, hjelp mig.
Såg ni åt hvilket håll de gick?
Försök inte.
Du träffar dem inte i alla fall.
De ha nog redan sålt den.
Och hvar skulle du dessutom söka dem?
På krogen naturligtvis.
Det tjenar till ingenting, tro mig.
Det skulle bara bli tvist emellan er, och sådant är bäst att undvika.
Folk säger nog ändå att det är din skuld att Risto dricker så mycket.
Hur skulle det kunna vara min skuld?
Det vet jag inte, men så säger man.
De kan väl inte heller ha så alldeles orätt i det, ty -- tyck inte illa vara -- men det är alltid mer eller mindre hustruns fel, när mannen dricker.
Om du vore annorlunda -- Ämnar du gå ändå?
Jag måste ju.
Kanske jag åtminstone kan få pengarna af dem.
Inte kan du gå, stackare, i ett sådant tillstånd som du nu är.
Du ser ju ut som döden och raglar ju rent af.
Blif hemma och försök att lugna dig litet.
Jag skulle förr kunna gå att söka dem, men jag vet att det gagnar till ingenting. -- Gud nåde och bevare, hvad är det du gör?
Jag gör ju ingenting.
Du kastar ju alla dina kläder på golfvet.
Se nu där.
Föll de på golfvet? -- Goda Leena-Kajsa, jag är förlorad.
Mig frälsar ingenting -- ingenting.
Det var illa gjordt af Risto.
Om han hade slagit mig lam och förderfvad, skulle det ha varit ingenting emot det här.
Jag skulle låta hacka mig i stycken, om jag bara kunde få väfven tillbaka.
Den ena pröfvas på ett sätt, den andra på ett annat.
Gud har lika många ris som han har barn.
Den som kunde lita på att detta kommer från Gud, men det gör det inte.
Gud dref dem inte till att stjäla min väf.
Det var väl snarare den onde.
Gud tillät likväl att det skedde, och det tillkommer dig att vara undergifven Hans vilja.
Och hvad mer, om menniskan lider aldrig så mycket i denna jemmerdalen?
I det tillkommande lifvet får hon belöning för allting.
"Så aga här, Men hjelp oss där",
sjunger vi också i psalmen.
Du borde hellre glädjas, Johanna, ty din krona blir strålande på detta sätt.
Hörde ni?
Det var någon, som körde in på gården. -- Fru Vörsky.
Går darrande till ett hörn af rummet.
Gode Gud -- gode Gud -- --
LEENA-KAJSA ser ut genom dörren.
Var lugn, det är ingen.
Det kom troligtvis från gatan.
Men kära Johanna, stå inte där borta i vrån.
Du är ju alldeles ifrån vettet, som kan ge dig till att på det sättet sörja öfver fåfängliga, verldsliga ting.
JOHANNA griper om sitt hufvud.
Kronan blir strålande på detta sätt, sa' ni. O, jag skulle vara nöjd med en mycket dunklare krona, om blott Risto upphörde att dricka och lefde som en menniska -- och om fru Vörsky finge sin väf igen.
Nog hörs det, nog hörs det att du är ett sorglöst, verldens barn.
Gud får ännu tukta dig mycket, stackars qvinna, innan du börjar vandra den rätta vägen.
Leena-Kajsa -- nu är det någon i farstun.
Det var inte annat än blåsten, som smälde till yttre dörren.
Snart kommer hon likväl, och då -- då är jag förlorad.
Jag uthärdar inte det här, Leena-Kajsa.
Den, som lägger bördan på, hjelper en också att bära den.
Anklaga inte Gud för denna börda.
Ristos verk, men han hjelper en minsann inte att bära den.
Alltid samma visa:
Inte från Gud, inte Guds verk.
Hur djupt har inte du stackare sjunkit i vantrons rysliga synd?
Men sjelfva förnuftet säger ju, att Gud inte tvingar menniskorna till onda gerningar.
Hvad är ditt förnuft?
Blindt, förmörkadt.
Det fattar inte dem, som tillhöra Guds rike.
"Förnuftet måste tagas till fånga under trons lydno", säger den helige Paulus.
Om jag åtminstone hade pengar, så att jag kunde betala fru Vörsky för väfven.
Fins det ingen, som du kan låna af?
-- Jo, vänta --
Nåå --?
Om jag skulle be Yrjö?
Men det är också så svårt, så rysligt svårt.
Inte tycker jag det är någonting.
Frågan är fri.
Se'n kan han göra som han vill.
Nej, nej -- jag kan inte vända mig till honom.
Fruktar du ett afslag?
Nej, inte det, men det käns ändå så omöjligt för mig.
Ja, gör som du vill.
Jag säger hvarken ja eller nej.
Men nog vore det bra, om du kunde ge fru Vörsky pengarna i handen strax som hon kommer.
Ja, visst vore det bra.
Kanske hon då inte skulle bli så ond. -- Hörs det inte nu steg där ute.
LEENA-KAJSA. efter att ha lyssnat en stund.
Nej, dina öron bedrar dig.
Ja, om jag hade pengar att ge henne strax.
Kanske likväl -- eftersom ni också tycker att det inte är någonting. -- Snälla, goda Leena-Kajsa, gå ni till Yrjö.
Ja, nog kan jag gå.
Kanske ni kunde hinna tillbaka innan frun kommer.
Ja, jag dröjer inte länge där.
JOHANNA ser ut genom fönstret.
Det syns ingen på gatan.
Ser ut genom dörren.
Inte heller här.
Kanske kommer hon inte ännu.
Kanske hon inte alls kommer i dag.
Det kan ju ha kommit hinder i vägen, främmande eller något annat.
Lyssnar.
Med ett qväfdt skri:
Ett åkdon stannade vid trappan.
-- Det är hon -- det är hon.
FRU VÖRSKY kommer in.
Här är jag ändtligen.
Jag dröjde så länge i garnboden, då jag inte riktigt visste hvad jag skulle ta till inslag.
Ty olika måste vi nödvändigt ha det.
Ni sa' ju att ni hade tjugufem alnar färdiga?
Det blir just lagom åt mig och lilla Alma.
Mer behöfs det inte.
Här har jag några nya proflappar.
Hvad säger ni om det där mönstret till exempel?
Johanna tar maskinmessigt emot lappen. -- Fru Vörsky ger henne en annan lapp.
Än det där?
Det är heller inte fult.
Där är visserligen litet olika ränning, men inte gör det något.
Kanske det till och med blir ännu vackrare med den ränning vi ha.
FRU VÖRSKY.
Väf en liten bit till prof, så får vi se.
Jag sätter mig ner här så länge.
Tar af sig ytterplaggen och sätter sig.
Se så, och nu kan jag berätta er något roligt.
I garnboden träffade jag fru Hanhinen, som är ordförande i fruntimmersföreningen, och hon lofvade att ge er arbete för hela vintern.
Inte just väfning, men sömnad, och det är väl detsamma eller hur?
Ni kan naturligtvis sy?
Ja, det behöfver jag väl inte fråga om heller.
Fruntimmersföreningen, ser ni, har fått stora beställningar från en kasern, och därför behöfver de skickliga och ärliga sömmerskor.
Nå -- ni svarar ingenting?
Jag trodde mig göra er en stor glädje, när jag så snart uppfylde er begäran.
Goda fru Vörsky, om ni blott först ville höra -- Om jag skulle våga -- --
Lita på det?
Visserligen, när fru Hanhinen har lofvat.
Nej, nej, hvad bryr jag mig om det nu?
Om jag skulle våga tala om för er -- --
Tala om?
Hvad fattas er, Johanna?
Någon skada?
Med väfven?
Stiger upp och går fram till väfstolen.
Du milde Gud, hvad är det?
Har ni klippt af den?
Den är afklippt.
Och hvar är väfven?
Det är just det värsta att den fins inte mer.
Fins inte mer?
Den är borttagen.
Jag kan inte --
Borttagen?
Afklippt och borttagen?
En tjugufem alnars väf.
Nej, men det är verkligen -- Jag vet inte mer hvad jag skall tänka.
Jag har varit i en sådan förfärlig ångest öfver det, goda fru Vörsky.
Om jag åtminstone på något sätt kunde få den tillbaka, men därom fins inte det minsta hopp.
En sådan skada.
Hvad skall nu min man säga.
Åh, att jag skulle börja på hela den här historien. -- Efter det här får ni troligtvis inte något arbete från fruntimmersföreningen.
Inte från någon menniska, det är klart.
Ett olycksöde förföljer mig i allting.
När togs den bort då?
Ni talade ju nyss inte något om det.
Det hände just under den tiden som jag var hos frun.
Och hur slapp tjufven in?
Var dörren inte låst?
Johanna tiger.
Var dörren inte låst, frågade jag?
Ni lemnade den öppen?
Hur kunde ni vara så oförsigtig?
På så sätt har ni ju utmanat olyckan.
Är det underligt, om man blir bestulen, när dörren är öppen och ingen fins i rummet?
Frun misstar sig.
-- Det var inte så.
Hur då?
Så tala.
Jag skulle säga sanningen, men det är så rysligt svårt.
Inte förstår jag heller hur ni kunde lemna ert barn ensamt.
En sådan liten stackare.
Han hade ju kunnat alldeles gråta ihjäl sig.
Ni måtte inte älska ert barn särdeles mycket.
O, hvem skulle älska honom, om inte jag?
Men ni lemnade honom ändå utan vård en timmes tid?
En skön kärlek.
Han var inte ensam.
Var inte ensam?
Ni talar kors och tvärs.
Ah -- nu klarnar det för mig.
Ni bedrar mig.
Ni har ljugit för mig hela tiden.
Ni har sjelf förstört väfven.
Er fruktan och bäfvan förråder det.
O, jag stackare, för hvilka menniskor har jag inte råkat ut.
Blif inte så ond, kära fru Vörsky.
Låt mig förklara alltsammans för er ända från början.