Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag trodde dessutom denna anmärkning, på samma gång den borde freda mot otillbörliga insinuationer, också väsendtligen ingå i utvicklandet af ett sannfärdigt begrepp om arlen af de ofullkomligheter, hvilka tillhörde karakteren af den lagskipning, jag hade att granska.
Och äfven denna anmärkning hav jag beledsagat med en hänvisning lill de äfventyrliga följder, som från afvikelser af enahanda beskaffenhet skulle kunna härröra.
Jag vet icke, hvarföre just dessa yttranden blifvit företrädesvis angripna, då andra i samma berättelse finnas af icke mindre bestämdt innehåll derom, att Högsta
Domstolens förfarande stridde mot klar lag.
Ej ens något af de lall, der jag anmärkt afvikelse från lag, är annorlunda beskafiådt, än att, efter min öfvertygelse, lagen varit klar och dess rälta förstånd otvifvelaktig!.
Jag förfäktar min rätt lill dessa yttranden; och jag förstår icke, att den kan 124 sältas i fråga annorlunda, än alt den allmänna fria yttranderätten i och med detsamma är i fråga ställd.
Hvad mig blifvit till last fördt, är nemligen ingenting annat, än sjelfva granskningens behörighet, d. v. s. bruket af omdömets frihet.
Utan att uppgifva något af mig begånget faktiskt misstag, eller försöka undanrödja någon af de premisser, hvarpå de af mig fällda omdömen hvila, har man vändt tadlet just mot dessa omdömen såsom sådana, velat i dem finna oförrätter, änskönt på sanning grundade, betraktat dem såsom olofliga, änskönt obestridligen rigtiga.
Det är härom, som tvisten handlar.
Onekligen måste den anmärkningen, att hafva dömt emot klar lag, vara för en domare sårande, och det i högre grad, ju högre plats domaren innehar.
Men icke blir denna anmärkning derföre alltid oloflig och förgriplig.
Den blir det, äfven om den i och för sig vore den mest befogade, derest den framkastas i afsigt att förolämpa, eller uppställes såsom en lläck på domarens karakter eller förfarande i allmänhet, utan tillämpning på uppgifna fel, hvari lagstridigheten skall bestå.
Men skulle all tillvitelse om olaglighet, begången af domare, derföre vara straffbar och oloflig; då vore all kritik af domares åtgärder, om icke alldeles omöjlig, dock åtminstone oanvändbar för alla de fall, som mest påkallade klandret och genom hvilkas fredlysning laglig rätt och säkerhet mest äfventyrades.
Skall nu allmän granskning vara möjlig, så mäste följaktligen gifvas en frihet alt klandra äfven de mot klar lag stridande domslut, och ett sätt att om deras lagstridighet utsäga sin mening, utan att göra sig saker till straffbar förnärmelse.
Men gifves härtill något ostraffligt sätt; så måste det vara det, hvarigenom allt yttrande af ett omdöme är ostraffligt, nemligen framläggandet af den verkliga handling, man bedömer, och omdömets inskränkande till denna handling.
På detta sätt, om eljest på något, måste det då äfven vara, som det blir lofgifvet att bedöma domares förfarande; och vilkoret derför är icke att undvika alla stränga omdömen, eller undvika att vidröra fall, som påkalla sådana; utan vilkoret är, alt uppgifterne må vara sanna, och endast omdömet fritt, men icke utsträckt till annat, än de uppgifna fallen, icke till domarens person och handlingssätt, och icke utmärka någon syftning att förklena eller förolämpa.
Kan ett sådant sätt att granska och bedöma lagskipning eller embetsutöfning i allmänhet förklaras olofligt och förgripligt; då har jag gjort mig en alldeles falsk föreställning om en offentlig yttranderätt, som skall kunna utöfva någon gagnelig kontroll öfver hvad i 125 samhället är mest angeläget alt kontrollera: allmänna ärendens förvaltning, men deribland förnämligast lagskipningen.
Alt jag sjelf följt den regel, jag bär uppgifvit, lärer icke bestridas — åtminstone har jag hittills icke varseblifvit det.
Och om än i någon omständighet motsagd, bar dock, mig veterligen, rigtigheten af de anmärkningar, på hvilka jag grundat de omdömen, jag fällt, icke blifvit mött med något annat försök till vederläggning, än som rört en och annan punkt i det ena af de anmärkta särskilda målen; och dessa vederläggningsförsök torde väl svårligen anses hafva undanröjt grunden för det hufvudsakliga omdömet i detta mål.
Men det torde dessutom vara föga tvist underkastadt, att omdömets frihet, derest den skall äga rum, ej får bero af omdömets rigtighet.
Det alltid välgrundade omdömet blir svårligen någon dödligs lott; och vore det endast detta, som friheten tillhörde; så kunde friheten väl knappast af någon begagnas.
Äfven det felande omdömet måste vara fritt, så länge det förfar efter samma regel, efter hvilken allena äfven det välgrundade är ostraff ligt.
Det är framför allt i detta ämne nödigt, att icke förvillas af obestämda begrepp.
Om å ena sidan det mest välgrundade omdöme, som utfaller menligt öfver en persons karakter eller öfver en tjenstemans tjensteulöfning, är olofligt och straffbart, när det framställes utan tillämpning på uppgifna åtgärder, eller i skymflig och smädlig syftning; så måste å andra sidan det mest grundfalska omdöme vara strafflöst, när det angår endast bestämda åtgärder, och är sagdt i annan syftning, än att smäda eller skymfar
Den vigtiga skillnaden är, att i ena fallet karakteren, handlingsgrunderne, personligheten angripas och de åhörare eiler läsare, som sätta tro till de gjorda tillvitelserna, föranlåtas deraf alt anse den anfallne för en dålig menniska — men alt i andra fallet honom ingenting svårare vederfares, än att de, som tro, hvad emot honom uppgifves, betrakta honom såsom mindre skicklig eller skarpsinnig, så framt de icke nöjas att anse honom helt enkelt såsom för tillfället öfverraskad af ett misstag, ett förbiseende, en förvillelse, hvaraf något tvifvelsmål för öfrigt om bans skicklighet eller rättsinnighet icke skäligen uppkommer.
Imedlertid är det utom allt tvifvel, att i ena fallet såsom i det andra den tadlade eller klandrade oftast finner sig sårad och stundom förolämpad.
Skall detta undvikas; så måste äfven den befogade kritiken bannlysas och, lika med smädelsen och skymfen, förklaras js t raff bar.
I annat fall måste egenkärleken lära att gifva sig tillfreds, så länge icke de moraliska anspråken förnärmas; och man bör veta att skilja imellan de förolämpningar, man hvarken är skyldig eller berättigad att tåla, och dem, man tager sig af hvarje annan anledning.
Ty finnér man sig af’ Idolia anmärkningar om misslag lika förfördelad, sorn af förklenliga beskyllningar mot sin person och sitt handlingssätt öfver hufvud; sa måste det komma deraf, att hederskänslan, som kräfver rättmätig helgd åt rättsinnighet och karakterens värde, ej är ömtåligare, än egenkärleken, som inbillar sig äga anspråk på ofelbarhet.
Bedrager jag mig icke i hela detta föreställningssätt om kritikens och den offentliga yttranderättens frihet; så kan denna icke vara i fäderneslandet rnedgifven, med mindre hvar man äger ostraffad yttra, hvad man fört mig till last att hafva yttrat.
Jag har således icke trott mig behöfva, och ej heller försökt, alt åberopa någon åt min embetsbefattning enkom förlänad yttrandefrihet eller granskningsrätt — endast att hvad hvar man deraf tillkom såsom rättighet, kunde såsom ovilkorlig pligt mig i och för embetet åligga.
Skulle mig ater förmenas, hvad derutinnan står hvar och en enskild fritt; då inser jag icke, på hvad sätt mitt åliggande kunde uppfyllas; och jag äger likväl ej heller föreställa mig, att hvad instruktionen för min embetsutöfning derom innehåller, är ord utan mening.
Men så länge jag förbinder en mening med dessa ord, kan jag också lika litet lyssna till det föreställningssätt, jag jemväl sett framkastas, att min behörighet i och för den befattning, Rikets Högloft.
Ständer behagat mig uppdraga, ej skulle kunna sträcka sig vidare, än Hufvud männens egen behörighet, hvilka det välförståendes icke tillkommer att undersöka eller bedöma lagskipning och einbetsförvaltning i allmänhet, och såledeles ej heller att häckla Högsta Domstolens åtgärder, hvilket dock jag tillåtit mig.
Häraf följer imedlertid icke blott, att jag bordt afhålla mig från ett sådant häcklande, utan ock att hvarken någon åklagaremakt är mig anförtrodd eller mig åligger att utreda lagskipningens tillstånd, emedan ingendera af dessa befattningar kan af R.
Ständer sjelfva utöfvas; och det följer äfven, att Konstitutionsutskottet, såsom Deras deputerade, ej kan utföra befattningar, till hvilka De sjelfve ej äro behörige.
Jag vet icke, hvem man kan hoppas att förvilla med så beskaffade framställningar; men åtminstone lärer det icke lyckas med någon, som gjort sig leda för betydelsen af en representatif samhällsförfattning, der sjelfva folkrepresentantens uppdrag oundvikligen måste innefatta behörighet lill, hvad kommiltenterna sjelfva icke tillkommer alt utföra.
Hemligheten, lut så vara, är den, att kommiltenterne likväl äga makt till, hvad de åt sina ombud uppdraga, men blott icke finna lämpligt att omedelbarligen sjelfve dermed befatta sig, och derföre afhändt sig denna befattning.
I sådant fall måste förhållandet äfven med R. II.
Ständer vara enahanda, att De nemligen sjelfve 127 äga behörigheten till dessa befattningar, som de gifva i uppdrag åt sin Justitia Ombudsman eller åt sitt Konstitutionsutskott, fastän det icke är lämpligt, att Ständerne omedelbarligen utöfva samma befattningar; hvarföre de formligen afsagt sig rättigheten dertill.
Och da kunna således de genom grundlag och instruktion gifna uppdragen icke på grund af deras Stiftares obehörighet tillintetgöras.
Man har icke sagt mig, huru man ville att utredningen af lagskipningens tillstånd skulle bringas lill verkställighet, utan alt granska detta tillstånd äfven i lagskipningens högsta instanis, eller huru en sådan granskning borde tillgå, utan att tillåta sig omdömen öfver Högsta Domstolens åtgärder.
Sjelf kan jag, icke besvara någondera af dessa frågor; och dä jag aldraminst kunde inse, af hvad orsak eller till hvad gagn det just skulle tillhöra utöfningen af en uttryckligen ålagd granskningspligt, att afhålla sig från uttalande af anmärkningar och omdömen, hvilka för öfrigt kunna af hvem som helst opåtalt yttras; har jag ej heller kunnat tveka, hvad i detta afseende ålåg mig att göra.
Men lika litet kunde jag misskänna den gräns, som härvid borde iakttagas, och som lika för alla är af allmän lag så utstakad, att den utan förfång af rättsbegrepp medgifver hvarken utvidgning eller inskränkning.
Ingenting annat liar jag velat eller vågat tillåta mig, än hvad jag ansett vara inom denna gräns hvar och en tillåtet.
Jag vet icke, hvad sorn vållat, aLL man velat finna den vara af mig öfverskriden, om det ej kommit från ren ovana vid den offentliga kritik, hvarom fråga är.
Ty att denna, använd på lagskipningen, ännu icke här i landet gjort stora framsteg, är en anmärkning, som föga lärer undfallit någon kännare af vår litteratur.
Också har af nämnde ovana uppkommit den följd, alt man ännu förblandar med hvarandra de särskilda fälten för allmän granskning och för lagligt åtal — likasom kunde man icke i en litterär eller vetenskaplig undersökning finna en märklig (och hvarföre icke en grof?) villfarelse hafva i lagskipningen förelupit, ulan att den, som upptäckte densamma, vore förbunden att draga dess upphofsman för rätta, vid äfventyr att eljest icke våga uttala sitt omdöme deröfver.
Icke allt, hvad jag inför allmänheten klandrat, har varit sådant, alt det kunnat lagligen åtalas'3), och om annat deribland funnits, som kunnat det; så har jag icke trott detta vara mera fredlyst derföre, att ett fritt yttrande der - *)
För ett beslut, sorn innehåller frikännelse, kan nemligen Kongl. Maj:ts Högsta Dont stol, enligt 101 § Regeringsformen, icke tilltalas.
128 öfver bättre behöfdes.
Mea i motifveringen af detta yttrande bar jag iakttagit den skillnad från motifveringen af en ansvarstalan, att jag anfört intet skäl, hvarföre det anmärkta misstaget skulle läggas de dömande till last, såsom härrörande vare sig från oförstånd, vårdslöshet eller uppsåt, men väl anfört skäl, som undanröjde sjelfva misstankan för klandervärdt uppsåt.
Jag vågar tro, att vanan vid en oftare utöfvad så beskaffad offentlig kontroll bör hafva något fördelaktigt inflytande på lagskipningen.
Ty snart nog måste man väl inse, alt föga annorlunda än på detta sätt de högre anspråken kunna hos henne göras gällande, och att om detta ännu icke skett, den bristande granskningen säkerligen har sin vigtiga del i skulden dertill.
De högre anspråken hos lagskipningen äro nemligen de, hvilkas tillfredsstäl lande icke kan genom åtal och straff framtvingas; och det är dessa anspråk, som 'allmänna uppmärksamheten skall bevaka.
Alt misstycka en sådan uppmärksamhet under föregifvande, att den endast äger yrka laglig bestraffning för hvad som är feladt, vill säga att föreställa sig, det domaren i embets utöfning ej vore underkastad någon annan förbindelse, än den som kan med lagtvång ulkräfvas.
Och likväl medgifves del ju vara någonting mer, som tjenstens rätta handhafvande fordrar.
Frågan om behörigheten af den offentliga kritiken inom lagskipningens område sammanfaller då med frågan om det allmännas rätt att fördra en bättre lagskipning, än som endast genom farhågan för laga ansvar kan framtvingas.
Hvad som för ett sådant anspråk redan blifvit vunnet, har troligen till en god del härflutit från denna kritiks åtminstone medgifna, om än sparsamt utöfvade frihet.
Äfven den förut icke sällan öfverklagade gröfre miss förvaltningen har lill ganska stor del vikit icke för åtal' och straff, men för det allmänneligen öppnade tillfället alt gifva offentlighet åt all embetsåtgärd.
Att i den mån, en stigande upplysning kan utöfva en mera insigtsfull kontroll öfver embets- och domareåtgärder, verkan deraf skall sträcka sig ett steg längre och mera allmänt framkalla äfven en från större skicklighet och sorgfällighet utgående förvaltning af domareembetet, derom synes allt skäl till förhoppning vara för hand.
Ulan tvifvel har också denna förhoppning legat till grund för den ofta åberopade föreskriften om ett utredande af lagskipningens tillstånd, som i embetsberättelse!- bör inflyta, så vida lagstiftaren härmed vitsordat behofvet af en bättre lagskipning, än som endast genom utöfning af åklagaremakten kan lillvägabringas.
Om än allt bruk af denna makt emot domare skulle en dag 129 dag blifva öfverflödigt; så upphörde icke derföre behofvet att efterforska lagskipningens tillstånd.
Denna forskning saknar ej verkningskrets, så vida bon icke glömer afståndet ifrån blott laglig skuldfrihet till en sannt pligtenlig embelsutöfning, och anspråken på denna kunna ej längre åsidosättas, när en gång deras tid är kommen.
Af giltiga skäl kan deras uttalande allt hittills hafva dröjt— försigtigheten härutinnan må visserligen icke klandras.
Men föreställde man sig, att det skulle för alltid uteblifva; då tyckes man hvarken hafva kännt sakens natur eller bildningens för hand varande Ståndpunkt.
Då jag, för befrämjande af mitt ändamål, bemödat mig att följa den regel, jag för mig uppställt; har jag gjort, hvad jag förmått, för uppfyllande af min pligt.
Alt jag härmed skulle ådraga mig missnöje, har jag aldrig kunnat tvifla.
Men jag är ock öfvertygad, att missnöjet efter hand skall stillas, i den mån vanan vid en tillbörlig kritik hinner bibringa eftersinnande af dess nödvändighet och af skillnaden imellan dess för ali personlig eller förklenande syftning främmande anmärkningar och de anfall på heder och ära, hvilka man dermed ej utan djup okunnighet i ämnet förblandar — i den mån man vänjer sig att skilja den obildade egenkärlekens anspråk på ofelbarhet från den sanna hederskänslan, som ej kan undandraga sig pröfniugen af sina möjliga misstag — i den mån utbytet af stridiga meningar äfven i denna väg bildar sig till någon ting bättre, än ett utbyte af hätska tillvitelser och rekriminationer.
Och säkerligen skola härigenom äfven, så fort omständigheterne det medgifva, misstagen blifva mera sällsynta, nit och skicklighet växa och de strängare fordringarne hos domaren kunna mera allmänt tillfredsställas.
Imedlertid vore det föga oväntadt, om mig till last fördes det försök, sorn möjligen kan göras alt bringa de i fråga varande anmärkningarna under diskussion kos R.
Ständer vid handläggningen af min berättelse.
Men om man härmed söker bevisa, att sådana anmärkningar icke bordt af mig göras; så framkallar man derigenom den slutföljd, att i berättelsen ej borde finnas något, som icke kan komma under R. II.
Ständers öfverläggningar; och detta trälfar allt, hvad den innehåller, utom det, söm angår lagförändringar.
Ombudsmannens berättelser skulle således icke kunna innehålla någonting om lagskipning eller ulöfuingen af det honom uppdragna åklagarekall.
Men nödvändigheten att häröfver undvika diskusJust.
-Ombudsmans Emb.-Berält. till 1850 års riksdag.
^ 130 sion är hvarken ny eller svårare, än etl sådant undvikande i hvarje ämne, som ej får komma under R. II.
Ständers öfverläggning.
I fortsättning af försöken att bidraga till utredande af lagskipningens tillstånd har jag denna gång medhunnit att granska endast några få hos Högsta Domstolen fattade beslut i ärenden, dem jag till en del sjelf gjort anhängiga.
Den enligt förra berättelserna hos Kongl. Maj-.t af mig i underdånighet väckte fråga angående det jäf mot domare, som härrörer från hans egenskap af någondera partens vederdeloman, är af Kongl. Maj:ts Högsta Domstol nu mera afgjord.
Min underdåniga hemställan härom upplages uti min embetsberättelse för år 1848 och innehåller de skäl, på hvilka jag ansåg en lagförklaring i ämnet vara af nöden.
Den 14 sisth Februari är till mig aflåten Kongl. Maj:ts Nådiga Skrifvelse af innehåll, att som det af mig föreslagna tillägg till 13 kap. 1 § Rättegångsbalken skulle utgöra ändring i samma lagrum, detta tillägg ej kunde såsom lagförklaring meddelas.
Af detta nådiga beslut följer, att lagens mening icke af Kongl. Maj:ts Högsta
Domstol anses öfverensstämma med det begrepp, jag derom framställt.
Jag har ej kunnat antaga såsom lagens mening, att jäf, som icke gäller mot vittne, skulle kunna gälla mot domare, utan anmärkt, hurusom, i fall domare vore jäfvig derföre, att han under en hos honom anhängig rättegång blefve, på någondera partens angifvelse, tilltalad för emhetsfel eller af parten stämd i tvistemål eller för brott utom embetet, det då läge i hvarje illvillig sakägares välbehag att göra sin domare jäfvig i hvarje fall, der rättegången blott så länge kunde uppehållas, alt råderum vore för stämnings utverkande.
Det har icke undfallit mig, att äfven genom lagens tillämpning i enlighet med den mening, jag sålunda deraf fattat, olägenheter kunna uppkomma; men jag har trott dessa olägenheter icke uppväga dem, som skulle härröra från tillämpande af en jäfslag, hvarigenom domaremakten i alltför mångå fall kunde efter en sakägares välbehag göras overksam.
Med detta begrepp om lagens mening och grund, har jag för min del ej kunnat tveka att anse den böra sä tillämpas, som jag i underdånighet anhållit att få den förklarad.
Då nu, i brist af en sådan förklaring, det visat sig, att denna mening i lagskipningen icke följes, och att intet hinder således gifves för godkännande af jäf, hvarigenom rättegångars och embetsförrättningars fortgång kan oberäkneligen och till största mehn för rättvisan 131 uppehållas; återstår blott den ut,viig tiil olägenhetens afhjelpande, alt ärendet blifver i egenskap af lagstiftningsfråga behandladt.
Eli annan af mig i underdånighet föreslagen lagförklaring, för hvilken äfvenledes redovisas uti 1848 års embetsberättelse, nemligen till utvicklande af föreskrifterna i 18 kap. 1 § Ärfdabalken om testamentsbevakning, är ej heller beviljad; utan har jag derå fått afslag genom Nådig Skrifvelse af den 14 Februari innevarande år.
I detta ämne ansåg jag mig hafva, enligt hvad ruin i nämnde berättelse upptagna underdåniga skrifvelse innehåller, ådagalagt, att stridiga domslut i tvenne alldeles enahanda frågor blifvit hos Kongl.
Majit fattade.
Att Kongl. Maj:ts Högste
Domstol funnit denna uppgift ogrundad och uppställt skäl till dess vederläggande, inhämtas väl icke af den till mig aflåtne nådiga Skrifvelse^ men som härom förekommit uppgift i en tidning; så har jag funnit mig föranlåten att underrätta mig om förhållandet; och har jag, efter erhållen del af Högsta Domstolens den 8 Juni 1849 afgifne uuderdåniga utlåtande i ämnet, erfarit, det Högste
Domstolen, för att undanrödja den anledning, jag till min underdåniga hemställan hämtat från de olika grunder, som blifvit följda i de två särskilda af mig omförmälta målen, förklarat, att ”då uti den sist eller den 17 Febr. 1847 afdömda saken, deri ”käromålet gick derpå ut att, på grund af åberopadt testamente, tillvinna ”käranderna delaktighet i besittningsrätten till åtskilliga egendomar och an”dra dermed förenade förmåner, Högste
Domstolen icke ingått i pröfning, ”huruvida testamentet vore gällande eller icke, utan allenast derföre, att de ”af käranderna öfverklagade förhållanden ansetts förenliga med innehållet af ”den handling, hvarå käromålet var bygdt, ogillat kärandernes talan; för”modades den anledning till min hemställan, som från Högsta
Domstolens ”beslut i nämnde mål blifvit sökt, böra anses icke äga rum”.
— Detta yttrande af Konungens Högsta Domstol har icke mindre fästat min uppmärksamhet, än den stridighet imellan tvenne beslut i lika beskaffade mål, som jag uti min underdåniga hemställan trott mig hafva alt anmärka.
I begge dessa mål hade Hofrätten dömt endast öfver anmärkningen om bristande bevakning af de testamenten, hvarpå käromålen grundade sig.
När det ena af dessa Hofrältens beslut kom under Högsta Domstolens skärskådan år 1843; upptogs ej heller någon ting annat till pröfning, än denna anmärkning, hvilken af Hofrätten var gillad och äfven af Kongl. 132 Majit gillades.
Men i det andra målet, det som af Högsta Domstolen afgjordes är 1847, pröfvades en helt annan fråga, hvilken icke undergått Hofrättens pröfning, frågan om rätta förståndet af det testamente, som Hofrätten äfven då ansett icke vara gällande, i brist af bevakning.
Det ämne deremot, uti hvilket allena Hofrätten dömt, tvisten om bevakningen, kom ej till Högsta Domstolens pröfning, enligt hvad utlåtandet innehåller.
Att 1847 års nådiga Dom skall så förstås, vet jag nu af detta utlåtande.
Förut gjorde jag mig annat begrepp om meningen.
Jag anmärkte väl besynnerligheten deraf, att ett ämne, hvari Hofrätten icke dömt och parterne icke tvistat, frågan om testamentets rätta förstånd och tillämpning, kunde hos Kongl.
Majit till omedelbar pröfning upptagas; men icke föreställde jag mig tillika, att det ämne, om hvilket allena tvisten hos Kongl.
Majit handlat, såsom det enda, hvari Hofrätten dömt, skulle utan undanrödjande af Hofrättens beslut vara af Högsta Domstolen förbigånget.
Jag såg väl, att något beslut deröfver icke uttryckligen utsädes i Domen; men jag föreställde mig icke annat, än att det måste implicite deruti ligga, och vara uttrj^ckt genom sjelfva öfvergången till den hufvudsakliga fråga, om hvilken den nådiga Domen uttryckligen talar.
Äfven enligt den föreställning, jag sålunda gjorde mig om Högsta
Domstolens i fråga varande förfarande, innefattade detsamma ett rättegångsfel af den för mig mest oväntade art.
Ty till det första nödvändiga i rättegångsordningen har jag ansett höra, att hos högre rätt, och särdeles hos Konungens Högsta Domstol, ej förekomma andra ämnen, än som af föregående domstol blifvit handlagda.
Endast såsom undantag tillät lagen i 3 kap. 3 § Rättegångsbalken, att ”om Häradsrätt skutit ett eller flera mål i någon ”sak up, eller gått något alldeles förbi, Lagman då ägde makt att dem uppdaga och döma tillika med det, som Häradsrätten afgjort, om det beqväm’diga ske kunde’’.
Detta undantag är gjordt från den allmänna regeln: ”ej ”må Lagman ransaka och döma, utan the mål, som under honom vädjade ”äro”.
Om Rådstufvurätt heter det sedan i 6 kap. 1 §, att den skall rätta sig efter det, som i 3 kap. om lagvadda saker till Lagmansrätt stadgadt är.
För Hofrätt är undantaget icke stadgadt; och hos Kongl.