Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som det nu blef morgon, att sol rann öster upp, kom drottningen in i prinsens sof-stuga, och den lilla måste åter ut i skogen som förut.
Hon gick så vall hela Guds långa dagen, och kan hvar och en väl tänka, huru hennes hjerta var sorgefullt.
Men väktaren, som stått för prinsens dörr, gjorde som han föresatt sig, trädde in för sin herre, och förtäljde om allt såsom det timat de begge nätterna, och om den lilla vall-pigan, som satt och grät och klagade öfver sin man, ulfven.
När prinsen hörde detta blef han underlig till mods, ty det kom honom så före, som han haft en svår dröm; men ehvad han hugsade, kunde han inte reda hur det var.
Likväl rann honom i sinnet, att han druckit med sin käresta, och huru han derefter fallit i en sådan tung sömn.
Häraf begynte han ana oråd, och märkte att han var besviken.
Han beslöt derföre vara på sin vakt, skaffade sig noga besked om allting, och lät mannen gå sina färde.
Men hela dagen sedan var han tungsinnt och svårmodig, och hans tankar ville icke vända tillbaka ifrån den främmande vall-pigan.
När det nu ändteligen blef afton, att solen gladdes, kom den lilla åter hem utur skogen.
Då gjorde hon som hon gjort förut, satte sig vid borga-grinden, tog fram sin gull-harpa, och begynte leka på dess strängar.
Men när solen sken på gull-harpan, glimmade det som en eld, så det lyste öfver hela kungs-gården; och när den lilla lekte öfver gull-strängarne med sina små snöhvita fingrar, rann der upp ett ljud så öfvermåttan fagert, att ung och gammal hoppade af fröjd, och glömde allting annat bara för att lyssna dertill.
Nu hände sig att troll-drottningen samma tid satt i högan loft, och såg sig, ut genom vind-ögat, såsom hennes sed var.
Vid hon nu varsnade det fagra skenet, och tillika förnam ljudet af harpo-slagen, blef hon högeligen förundrad, och sporde sin tärna:
»hvad är detta för en fager glans, och hvad kan det vara för en ljuflig klang som hörs öfver gården?» ’Jo,’ svarade tärnan, ’det är inte annat än den lilla vall-pigan, som sitter vid borga-grinden och leker på så fager en gull-harpa.’
Som hon nu fick höra harpo-klangen, och såg gull-skenet glimma öfver strängarne, kände hon öfvermåttan stor lust att ega harpan, såsom hon tillförene fått gull-sländan och gull-äplet.
»hvad skall ett torpare-barn, som du är, med slik en kostbarhet?
Gif gull-harpan åt mig, så skall du i stället få dig en gull-stickad kjortel.
Den kan du bättre behöfva.» ’Nej,’ svarade vall-pigan, ’inte byter jag bort min harpa för en gull-sömmad kjortel, såsom du nyss sade.
Men jag vill föresätta dig ett annat vilkor.’ »Hvad då för ett vilkor?» Sporde drottningen, och var mycket ifrig. ’Jo,’ sade den lilla, ’detta är mitt vilkor, att jag får sofva hos din aller-käraste i natt.’
Vid detta tal blef drottningen mörk i hugen, och såg på vallpigan med vreda ögon-kast.
Men konunga-dottern tog till sin harpa, och begynte leka, och allt som hon lekte blef drottningen god igen, och vardt så betagen att hon glömde allt annat, och tänkte bara på huru hon skulle få ega gull-harpan.
Hon gaf nu sitt samtycke till den lillas begäran; och blef der så aftaladt, att drottningen fick gull-harpan, men vall-pigan skulle få sofva om natten i prinsens kammare.
Nu må der ingen tro att troll-drottningen vände åter med sitt svek, som hon tillförene öfvat emot konunga-barnen; utan när qvällen kom, att hon och hennes käraste sutto öfver bredan bord, tog hon en bägare, fyllde den med mjöd, och lät sömn-droppar falla i drycken likasom förut.
Derefter räckte hon bägaren åt prinsen, och sade:
»gerna hade jag aktat få sitta ännu längre hos dig; men det är serla, och vårt bröllopp ståndar i morgon.
Vi vilja derföre gifva oss till ro, och skall du tömma ännu denna bägare förrän vi skiljas åt.»
Ja, prinsen tog bägaren; men såsom han nu fullväl hade märkt hennes stora falskhet, vaktade han sig att smaka drycken, utan låtsade blott dricka, och lutade sig derefter emot bädden, såsom han fallit i en tung sömn.
Då log drottningen i sitt hjerta, ty hon menade att allt var såsom det syntes; hon steg derföre hastigt upp, gick ut till vall-pigan, förde henne in i kammaren, och sade att hon nu skulle få sin begäran uppfylld, som lofvadt var.
Sedan nu allt var tyst, och den lilla blifvit ensam med prinsen, begynte hon sakta tala honom till; helsade från sina tre små barn, och bad med många ödmjuka ord om tillgift för hvad hon brutit honom emot.
Men prinsen låtsade som han sof, och svarade inte.
Då blef konunga-dottern illa till mods, ropade honom med många kärliga namn, sporde om han kunnat glömma all deras fordna huldhet, och förtäljde huru troget hon följt hans spår öfver hela vida verlden.
När hon så ännu icke fick något svar, blef hon öfvermåttan bedröfvad, vred sina händer, grät bitterligen, och begynte klaga alla sina sorger: huru hon vardt tagen ur sin faders gård och gifven åt ulfven, och huru hon lemnat sina små barn, och farit öfver vatten och land för att söka honom; men nu hade han glömt henne, för att gifta sig med trollet.
Alltsom hon nu talade, väcktes prinsens hugkomst, att han mindes det förflutna: och det kom för honom, att han varit förbytt till en ulf, och huru han blifvit skild ifrån sin hjertans kär, och hvad annat ondt honom vederfarits af troll-drottningen; och tycktes honom, att han nu vaknade ur en tung och svår dröm.
Prinsessan hade så icke hunnit lykta sitt tal, förrän han sprang upp, fick henne i famn med stor kärlek, och sade att han förlåtit henne, och att hon och ingen annan vore den vännen han höll kär i verlden.
Nu blef konunga-dottern så till sig, att hon föll ned för hans fötter och grät af hjertans innerlig glädje, och prinsen grät med henne; och var det en fager syn, när de två ädla konunga-barnen sutto tillsammans, intill dess de omsider somnade i hvarandras famn.
Som det nu led frampå morgonen, att den första stjernan slocknade för dagen, gick drottningen till prinsens sof-stuga, för att hemta den lilla, såsom utsatt var.
Men väktaren som stod för dörren motade henne, att hon ej fick komma in.
Då kunde hon genast märka att hon var förrådd, och lopp så i vredes-mode rundt omkring hela kungs-gården.
Derefter vände hon straxt åter, och kom andra resan till konunga-sonens dörr; men väktaren motade henne om igen.
Då blef hon alldeles utom sig af vrede, så att hon skälfde i hvar led, och skiftade hy, och skriade som det argaste troll, och lopp rundt omkring hela gården, och var hon nu mäkta bister att skåda för hvem som mötte henne.
Hon kom så tredje resan till prinsens sof-stuga, stötte omkull väktaren, och sprang midt in i rummet.
Men vid hon nu fick se huru konunga-barnen sutto sofvande i hvarandras famn, blef hon så till sig, att hon föll ned till jorden, och -- ~sprack~; och blef detta hennes bane.
Nu timade en stor förändring; ty i samma stund drottningen var död, löstes förtrollningen, så att allt återfick sitt fordna utseende.
Den präktiga kungs-gården blef så i ögonblicket förvandlad till en mörk berg-skrefva, och var der intet att skåda, utom nakna fjäll och öde skogar.
Men fjerran borta, hvarest ulfven haft sitt ide, reste sig ett fagert slott, som lyste af gull och silfver, så att det glimmade lång väg emot solen.
Rundt deromkring voro gröna lunder och svala vatten och rika städer och byar, så att ingen sett så grannt; och allt detta var ulf-prinsens rike.
Konunga-sonen tog så sin käresta vid handen, och de gåfvo sig straxt på väg mot det sköna slottet.
Men när de kommit ett stycke, fingo de se ett präktigt tåg af riddare, och svenner, och fagra jungfrur, och oräkneligt mycket annat folk, med pipare, och harpo-lekare, och allt slags fagert spel; och riddarne och svennerna och allt folket gingo dem till mötes, och helsade dem med stor vördning, och hyllade prinsen för sin konung, och prinsessan för sin drottning.
Derefter stego prinsen och hans käresta upp i en förgyllande karm, och drogo så med stor ståt framåt borgen, och allt folket följde efter i en sådan skara, att ingen det rätteligen kan omtala.
Men när prinsen och prinsessan dragit in genom borga-grinden, då kom det allra käraste; ty se, då stodo deras tre små barn der innanföre, och helsade sina föräldrar med stor hjertans glädje, och bådo dem vara välkomna till sitt land igen.
Nu blef der lust och lek, hvarest tillförene varit jämmer och sorg; och konungen lät straxt tillreda ett gästabud, så att ingen har sett dess like, och dracks der hans bröllopp med sådan gamman, som hvar man det kan tänka.
Den fagra konunga-dottern fick så lön för sitt trogna hjerta.
Men aldrig så glömde hon sin man, ulfven, utan höll honom nu lika kär i lyckan, som hon förut hållit honom kär i sorgen.
En genom flera åldriga drag märklig uppteckning ifrån ~S.
Småland~, förmäler likaledes, huru prinsessan löskade sin fader, och fann ett stort djur i hans hår.
Konungen lät nu göda djuret, och omsider slagta det, och utlofvade sin dotter åt den, som visste säga af hvad slag skinnet var.
Men ingen kunde svara till hans spörsmål, änskönt han skickade sändemän öfver allt sitt rike.
När så buden drogo hem, funno de en ~orm~, som slingrat sig omkring en grind-stolpe.
Ormen qvad:
»J faren land och rike kring med ett luse-skinn.»
Derefter rann han bort i skogen.
Men sände-buden foro till kungs-gården, och gåfvo besked om allt, såsom det tilldragit sig.
Konungen måste nu gifva sin dotter åt ormen; men vid brölloppet var liten gamman, ty bruden bara grät, och när brudgummen kom, lopp han fram till en stol, och slingrade sig omkring stols-foten, hvilket tycktes gästerna vara en stor ynk att se.
Derefter förde han sin unga brud långt bort i ödemarken, till en jord-kula.
Likväl var han ingen riktig orm, utan en förtrollad konunga-son, och hvar qväll sedan sol gått ned, skiftade han hamn, och blef till en fager ungersvenn.
Men han hade strängeligen tillsagt sin käresta, att aldrig se på honom me’ns han sof, förrän sju år och sju dagar voro förlidna.
Fortsättningen stämmer öfverens med hvad ofvan förtäljes. -- Konunga-dottern far hem att helsa på sina fränder, och erhåller af sin styf-mor ett ljus, som hon tänder om natten, för att se på sin käraste.
I detsamma faller en gnista af ljuset på ungersvennen, så att han vaknar, blir straxt åter till en orm, och flyr sina färde.
Men prinsessan gifver sig på väg med stor sorg, för att leta efter honom.
Som hon nu vandrat både länge och väl, träffade hon ändteligen en gammal gumma, för hvilken hon klagade sin nöd.
»efter som du vändt dig till mig, vill jag också hjelpa dig; ty din man sitter i berget hos min elaka syster.
Nu skall du gå dit, och göra i allt såsom jag säger.»
Ja, prinsessan lofvade lyda i allting.
Dermed gaf gumman henne många goda råd, huru hon skulle skicka sig, och förärade henne vid afskedet en spinn-rock af gull, en gull-härfvel och en gull-vagga.
Prinsessan fortsatte nu sin väg, och kom till en stor sjö; der halp hon sig öfver på en träd-stam, som låg och flöt i vattnet.
Ändteligen anlände hon till det stora berget.
Som nu sol gått ned, att ’trollen begynna färdas ute’, satte hon sig vid berga-dörren, och spann på sin gyllene spinn-rock.
Straxt kom troll-käringen ut, och frågade hvad hon ville ha för spinn-rocken.
Prinsessan svarade: »jo, jag vill gifva dig den, om jag får sofva en natt uti berget.»
Härtill gaf trollet sitt samtycke, och prinsessan satt i berget öfver natten.
Men prinsen sof så tungt, att han inte hörde hennes gråt och klagan.
Andra qvällen gick det på samma sätt, prinsessan gaf trollet sin gull-härfvel, och satt öfver natten i berget.
Men prinsen sof som förut, så att han icke hörde hennes klagan.
Tredje qvällen gjorde prinsessan en liten docka af gräs, lade den i gull-vaggan, och satte sig åter att leka utanföre berga-dörren.
Då kom troll-käringen ut, och sporde om bon ville afstå den kostbara vaggan.
»Ja,» sade prinsessan, »väl kan jag det göra, om jag får sitta ännu en natt i berget.»
Härtill gaf trollet sitt samtycke, och prinsessan blef åter införd i berga-salen.
Men om natten vaknade prinsen, och hörde huru hon grät och klagade efter sin man, ormen.
Då sprang han genast upp, och igenkände henne, och blef der en stor glädje när de åter funnos.
Som nu morgonen kom, och troll-käringen fick se hvar den lilla satt och sof i prinsens famn, vardt hon så öfvermåttan vred, att hon ’flög i flinta’, och blef det hennes ändalykt.
-- Men prinsen och hans käresta togo allt guld och silfver som fanns i berget, och drogo hem till den gamle konungen; och der lefva de och må väl ännu i denna dag.
Småland~ förtäljer, att konunga-dottern löskade sin fader, och fann ett mycket stort djur i hans hår, så att hon gaf till ett anskri när hon blef det varse.
Straxt frågade konungen hvarföre hon skrek så.
’Jo,’ sade prinsessan, ’jag fann en lus, så stor som en häst.’
Då blef konungen mycket förtörnad, och gjorde ett löfte, att hans dotter aldrig skulle få komma inför hans ögon, förrän djuret verkligen blifvit så stort som hon sagt.
Prinsessan gick nu ut i skogen, och grät, och var mycket bedröfvad.
Då mötte henne en gammal gumma, för hvilken hon klagade sin sorg.
Ja, käringen visste genast råd; hon tog fram tre askar, den ena mycket större än den andra, gaf dem åt prinsessan, och sade:
»nu skall du hålla djuret tre dagar i hvarje ask, och väntar jag att det är vuxet efter nio dagar.»
Men prinsessan gjorde som gumman lärt henne, och när de nio dagarne voro förlidna, var djuret så stort som den största gångare.
Häröfver blef konungen förundrad; lät slagta djuret, tog dess skinn, och lofvade att ingen skulle få hans dotter, utom den som kunde säga hvad slags djur det var.
Konunga-dottern blir nu gifven åt en ~ulf~, såsom ofvan förtäljes.
Men när hon varit gift någon tid, fick hon en stor åtrå att se på sin man, huru han såg ut när han sof.
Till den ändan stod hon upp om natten, och slog eld öfver honom.
Men tredje gången hon slog, for en gnista ifrån eld-stålet och föll på ungersvennen, att han vaknade.
Då förbyttes han åter till en ulf, och lopp undan i skogen; men i samma stund förvandlades äfven kungs-gården, der de bott, och blef till en usel jord-koja, som låg midt i ödemarken.
Prinsessan gaf sig nu ut för att leta efter sin man.
Bäst hon så gick och grät, mötte hon densamma gamla qvinnan, som hon träffat en gång tillförene.
Käringen sporde hvarföre hon var så ledsen. »Jo,» sade konunga-dottern, »jag må väl gråta.
Jag har mistat min man, ulfven, och lär väl aldrig få se honom mera, om inte du kan säga mig någon råd.»
Käringen tog till orda:
’du skall vandra härifrån mot det stora berget, och ända upp till dess högsta topp, utan att se dig om, ehvad som ock möter dig.
Om du det gör, så återfinner du din man; eljest lären J aldrig mer råkas.’ Ja, prinsessan tackade för gummans goda råd, och gaf sig genast på väg, såsom den gamla hade lärt henne.
Som hon nu färdades uppför berget, mötte henne först en hiskelig storm, med hagel och yrväder, så att hon ej kunde se framför sig.
Men hon gick rätt framåt.
Derefter mötte henne många farliga djur, lejon, drakar, och ormar, som ville förderfva henne; men hon gick ändock sin väg rätt fram.
Vidare hörde hon brus och sus, och många hemska läten i luften, och till sluts var det liksom hennes man, ulfven, ropat bakom henne.
Men hon tänkte på den gamla qvinnans råd, och såg sig icke tillbaka, ehuru rädd hon var.
Hon kom så omsider allra öfverst på bergs-toppen.
Der upphörde trolldomen, och på en gång stod framför henne ett präktigt slott, som glimmade af bara guld och silfver, och vid borga-grinden kom en fager unger prins emot henne, och tackade att hon frälst honom.
Men prinsen var ingen annan än hennes man, ulfven, som nu blifvit löst ifrån sin förtrollning.
I en uppteckning ifrån ~N. V. Finland~ förmäles, att konungen en dag trädde in i sin dotters jungfru-bur, och fann henne sysselsatt med att kamma sitt fagra hår.
Rätt som det nu var, gaf prinsessan till ett högt anskri. »Hvad var det?»
Frågade konungen.
’Jo,’ svarade hon, ’jag fann en pippa, så stor som en galt.’
Då blef konungen öfvermåttan vred, och svor att djuret skulle inom tre år vara som hon sagt, eller ock skulle det gälla prinsessans lif.
Konunga-dottern lät nu gömma djuret i en ask, och gaf det mat, tills det omsider blef så stort som utfästadt var.
Då blef konungen åter tillfreds; lät dräpa djuret, hängde dess skinn öfver borg-porten, och gjorde ett löfte, att ingen annan skulle få hans dotter, utan den som visste säga hvad slags skinn det var.
Fortsättningen instämmer hufvudsakligen med hvad ofvan meddelas. -- Prinsessan blir gifven åt en orm, som hvarje natt förvandlas till en fager prins; men hon bryter emot hans förbud, och slår upp eld om natten, för att se på honom.
I detsamma vaknar han, blir åter till en orm, och flyr sina färde.
Men prinsessan gifver sig ut i vida verlden för att söka efter honom, och träffar under vägen en gammal qvinna, för hvilken hon klagar sin nöd, och som förärar henne en ring, en kudde och tvenne skinkor.
Som hon nu åter vandrat ett stycke, kommer hon till ett stort vatten.
Der råkar hon en björn, som för henne öfver, hvaremot hon gifver honom den ena skinkan.
Hon vandrar så vidare, och kommer omsider till en stor kungs-gård, hvarest hon får tjenst.
Men på kungs-gården bodde den elaka hexan, som hade förtrollat hennes man, ormen.
Konunga-dottern blir nu på mångahanda sätt frestad af sin matmoder.
Först skall hon feja golfvet i stugan, tills det blir hvitt som en snö.
Men prinsen hjelper henne, hvaremot prinsessan förärar honom sin ring i gen-gåfva.
Dernäst blir hon skickad till trollets syster, ’för att höra sagor’.
Men äfven nu ger prinsen henne goda råd, huru hon skall skicka sig under vägen: hon skall gifva sin kudde åt grinden, att den ej må klämma ihel henne, och den andra skinkan åt gårds hundarne, att de ej må bita ihel henne o. s. v.
Hon undkommer sålunda alla faror, och uträttar sin matmoders uppdrag, hvarefter förtrollningen löses och allt får en god ända.
Prins Hatt under Jorden.
Det var en gång för länge, länge sedan, en konung som hade tre döttrar.
De voro öfvermåttan fagra, och mycket vänare än andra mör, så att deras like inte fanns hvarken nära eller fjerran; likväl var den yngsta prinsessan främst, icke blott i skönhet, utan ännu mer i hjertelag och ett huldt sinne.
Härigenom blef hon mycket afhållen af alla, och konungen sjelf unnade henne godt framför någon af sina andra döttrar.
Det hände sig om hösten, att det var marknad i en stad inte mycket långt ifrån kungs-gården, och konungen sjelf aktade fara dit med sina män.
Som han nu skulle gifva sig på väg, sporde han sina döttrar, hvad de helst önskade till marknads-gåfva, såsom han alltid hade för sed att gifva dem någon föräring när han kom hem.
Straxt begynte de äldsta prinsessorna uppräkna kostbarheter af alla de slag, den ena ville ha det, den andra det; men den yngsta prinsessan begärde icke någonting.
Häröfver blef konungen förundrad, och frågade om icke äfven hon önskade sig något smycke eller annan grannlåt; men hon svarade, att hon hade fullnog af gull och dyrbarheter.
Som nu konungen ändock icke ville afstå med sitt spörsmål, tog hon till orda: »väl vet jag en ting som jag gerna ville hafva, om jag blött dristade bedja dig derom.» ’Hvad kan det vara?
’Nämn hvad det är, och om det står i min makt skall du få det.’ »Jo,» sade prinsessan, »jag har hört talas om de tre sjungande löfven, och dem ville jag ega framför något annat i verlden.»
Nu log konungen; ty det tycktes honom att hon bad en alltför ringa bön.
Ändteligen utbrast han:
’icke kan jag säga att du är mycket storbegärsen, och såge jag hellre att du bedt mig om någon större gåfva.
Likväl skall du få hvad du önskar, gällde det ock halfva mitt land och rike.’ -- Dermed tog han hjertligen farväl af sina döttrar, steg till häst med sitt följe, och red bort såsom ernadt var.
Som han nu kom till köp-staden hvarest marknad hölls, var der samladt mycket folk ifrån alla lands-ändar, och många främmande köpmän, som bjödo ut sitt kram på gatorna och torgen.
Der var så ingen brist hvarken på gull, eller silfver, eller annan rikedom, hvad helst man någonsin ville tänka, och konungen köpte deraf åt sina två äldsta döttrar.
Men änskönt att han gick ur bod och i bod, och sporde krämare ifrån både österland och vesterland, var der ingen som visste besked om de tre sjungande löfven, som han lofvat sin yngsta dotter.
Häröfver blef han illa tillfreds, ty han hade gerna unnat henne någon glädje, liksom de andra; men när intet annat stod till råda, och qvällen föll på, lät han omsider sadla sin gångare, samlade sina följe-svenner, och drog misslynt åter hem till sitt land igen.
Bäst han nu färdades vägen fram i djupa tankar, fick han plötsligt höra en klang, liksom af harpor och stränga-spel, och var den så öfvermåttan fager, att han aldrig hört dess like i all sin tid.
Häraf blef han mycket förundrad, höll in sin gångare, och satte sig att lyssna, och ju längre han lyddes desto ljufligare blef sången; men qvällen var mörk, så han inte kunde se hvarifrån ljudet kom.
Han besinnade sig så icke länge, utan red in på en stor grön äng, hvarest tonerna hördes, och ju längre han for, desto klarare och ljufligare ljöd sången emot honom.
När han så ridit ett stycke, kom han ändteligen till en hassel-buske; öfverst på busken voro tre gyllene löf, som rörde sig af och an, och allt som de spelade blef der en klang och en låt, så ingen det rätteligen kan omtala.
Nu vardt konungen inte litet glad, ty han förstod att detta var de tre sjungande löfven, hvarom hans dotter hade talat.
Han ville så genast bryta dem; men första tid han räckte handen derefter, veko de undan, och der ljöd en stark röst under busken:
»låt bli mina löf!» Härvid blef konungen just lite häpen; men han hemtade sig snart, och frågade hvem det var, och om han inte kunde få köpa löfven för guld eller goda ord.
Rösten svarade: »jag är ~prins~ Hatt ~under jorden~, och du får inte mina löf hvarken med ondo eller godo, såsom du äskar.
Likväl skall jag föresätta dig ett annat vilkor.» ’Hvad är det för ett vilkor?’
Frågade konungen med stor ifver. »Jo,» svarade rösten, »detta är mitt vilkor, att du skall lofva mig det första lif du möter när du kommer hem i din gård.»
Sådant tycktes konungen vara ett underligt förslag; men han tänkte på sin unga dotter, och på sitt löfte, och gaf så sitt samtycke till prinsens begäran.
Nu veko qvistarne ej längre undan, utan han fick bryta dem, och vände sedan gladeligen om till sitt folk igen.
Men allt som han red, höllo löfven icke upp att sjunga, utan rörde sig af och an, och der blef en klang och ett spel, så att hästarne dansade af glädje, och konungens hemfärd mera liknade ett segertåg än en marknads-resa.
Sagan vänder nu till kungs-gården.
Der sutto konungs-döttrarne hela dagen och sömmade silke på knä, och talade om ingenting annat, än bara hvad kostliga gåfvor deras fader skulle föra med sig ifrån marknaden.
När det så led på qvällen, frågade den yngsta prinsessan, om de inte skulle gå ut tillsammans framåt vägen, hvarest deras fader skulle komma.
»Nej,» svarade hennes systrar, »hvarföre skulle vi det göra?
Det är redan serla, och afton-daggen förderfvar våra silkes-stickade strumpor.»
Men prinsessan sörjde inte för det, hon, utan sade:
’om mitt förslag icke likar eder, så blifven qvar här hemma.
Jag vill ensam gå att möta vår fader.’
Dermed axlade hon sin kappa, och begynte vandra framåt vägen.
Som hon nu hade gått ett litet stycke, fick hon höra tramp af hästar, och gny af folk och vapen, och förnam dessemellan en den allra ljufligaste sång som någon i verlden kan omtala.
Då blef hon mycket glad, ty hon visste att detta var hennes fader, och förstod tillika, att han fått de tre sjungande löfven som hon bedt honom om.
Hon lopp så emot honom, svingade sig upp i hans famn, och helsade honom välkommen med stor kärlek.
Men när konungen fick se henne, blef han alldeles förfärad; ty det rann honom straxt i hugen hvad löfte han gifvit prins Hatt, och att han nu hade bortlofvat sitt eget barn.
Han kunde så hvarken tala eller svara på en lång stund, ehuru mycket prinsessan ock sporde efter orsaken till hans sorg.
Ändteligen förtäljde han allt såsom det tilldragit sig med de tre löfven, och att han utfäst det första lif han mötte i sin gård.
Nu vardt der en jämmer och en sorg så det var inte likt någonting, och konungen sjelf sörjde allra mest.
Men slutet blef, att han vände tillbaka till ängen och lemnade sin dotter vid hassel-busken, och tycktes honom, att han nu lidit en skada som aldrig månde botas.