Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så bära t. ex. ”Kärleken säges vara blind,” eller ”Tro ej Chloris att jag är,” båda i Arvidssons samling (III. s. 321 o. 348), en omisskännelig prägel af att tillhöra en sednare tid; och sannolikt är, att de, som diktat dem, icke tillhört allmogen utan den bildade medelklassen.
Samma är förhållandet med de dansvisor, hvilka innehålla en ända in i detaljer genomförd allegori.
En sådan är t. ex. den allmänt utbredda danslek, som i Skåne och Finland har denna början: ”In slapp jag och vardt så glader,” men i Östergöthland: ”Ungersven gick att spatsera” (Arv. III.
I denna lek föreställer ringen en örtagård, de dansande tärnorna rosorna, en i ringen stående karl örtagårdsmästaren, och hela visan fasthåller vid denna allegori med en konseqvens, som icke vanligen tillhör folkpoesien, hvilken väl symboliserar, men icke synnerligen älskar den torra allegorien och allra minst ger sig ro att genomföra den i enskiltheter.
Deremot torde möjligen de lekar hafva sitt ursprung ur folket, hvilkas innehåll vänder sig kring bondens arbete på åker, äng och loge samt kring bondhustruns hemsysslor, såsom ”Så hafra,” ”Skära hafra,” ”Väfva vallman,” eller kring fiskarens och näringsidkarens yrken, såsom ”Aborren leker,” ”Barka hudar,” ”Sälja pottor,” eller de, hvilka ansluta sig till folkets vanor och bruk, såsom ”Klippingshandskar jag dig gifver,” eller ”Ungersven med ett nytt mojeng’” (Arv.
Skulle man än vilja tillskrifva några af dessa en annan samhällsklass, så äro dock obestridligen, såsom äfven straxt skall visa sig, flertalet af de lekar, som icke beledsagas af sång och dans, uppfunna af allmogen.
Och slutsumman af dessa här gifna antydningar blir dock, att alla stånd och alla klasser hafva lemnat sina bidrag till folkleken, och mera än någon annan yttring af folkfantasien torde folkleken vara ett resultat af hela folkets samverkan.
Är svenska folkleken en så märklig yttring af folkandan, då torde det ock löna mödan att närmare lära känna dess karakter.
Arvidsson indelar sånglekarna efter utförandet i dem, der de lekande äro ordnade i en rad eller i tvenne rader eller i ringdans.
Vi upptaga denna indelning och vända oss först till den talrikaste klassen eller ringdansarna.
Ringdansens vanligaste form är följande: de dansande hålla hvarandra i hand och bilda en ring, som oupphörligt dansar om under sången; inom ringen befinner sig en person och efter anvisning af sången uppbjuder denne till dans en person af motsatt kön ur ringen, dansar om med sin hälft till sångens slut, hvarefter han eller hon åter ingår i ringen, lemnande den uppbjudna qvar för att i sin ordning under sångens förnyande bjuda upp, dansa och gå tillbaka i ringen.
Denna grundform förändras allt efter som en starkare uppfordran till mimiskt spel ligger i dansen; men öfverhufvud taget kan sägas, att, om än undantag kunna uppvisas, höra dock kringdansandet, uppbjudningen till dans och parets åtskiljande vid sista versen i visan till ringdansens väsentliga kännemärken.
Deraf betingas ock dansvisans innehåll.
Det är nästan uteslutande erotiskt, ty uppbjudningen till dans är naturligen en bild af en kärestas upptäckande, återfinnande, mötande, eller ock af ett frieri, och parets dans betecknar en kärleksförbindelse, en sammankomst, en trolofning34.
Ringen föreställer det dansande parets omgifning, är en representant af slägtet.
Än går ungersven ut en aftonstund i den gröna dalen för att höra foglarnas sång, men träffar händelsevis en flicka, hvilken han bjuder sin hand och svär trohet i döden.
Än går han med hjertat så hårdeligen bedröfvadt för den lilla vännens skull, då kommer hon sjelf, och han räcker henne handen och hon lofvar att ingenting skall åtskilja dem här på jorden; skälmskt invänder väl hon, att döden kan han dock icke strida emot, men en sådan invändning bekymrar honom föga, ty, sjunger han:
”Ändå äst du mitt hjentekorn, det lilla!”
Än har han sett allrakärestan i går afton i det gröna gräset eller i det klara månskenet, och nu går han och söker henne och gläds, när han henne möter.
Än åter hafva de båda älskande varit skilda ”uti ett år eller sju” — ty för åtskilda älskande gifves ingen tideräkning, endast en evighet — och nu återfinna de hvarandra plötsligen.
Här kommer riddaren, bortför skön jungfrun från höganloftsbur, och han rider fort, ty ”annars kan någon ta dig från mig,” men de andra dansande sjunga, under det ringens fart ökas:
”Låt oss alla rida efter
I fullan fläng,
Det hjelper ej, om vi ska rida
I dagar fem.” (Arv. III.
s. 218.)
Här går flickan åt källaren ”om qvälle” för att möta sin vän, den snälle, och de afhandla sina angelägenheter, tala om de skänker, han lofvat henne, om de elaka menniskor, som ej kunna lida att de komma tillhopa.
Men ej blott kärlekens fröjder, äfven dess qval upptagas i ringdansen.
Den sorgsna jungfrun går i lunden, sätter sig i gräset med den snöhvita handen under kind; då får hon se sin käresta under linden och hon skyndar att räcka honom sin hand, bjudande honom sin tro och sin ära; men han, den trolöse, säger sig ej derpå sätta värde, och den öfvergifna klagar öfver verldens falskhet:
”Gud nåde den flicka, som tro skall en skalk!”
s. 270.)
Man finner huru samma enkla motiv kan i oändlighet varieras.
Det är den gamla historien, som dock evigt blir ny.
Märkligt är, att kärleken i dessa dansvisor alltid framställes i en strängt sedlig form.
Tager än kärleksbönen stundom en form, som denna:
”lägg mig på armen, så sofver jag väl,” så betecknas dermed det äktenskapliga förhållandet, ty ofvanpå följer:
”För dig vill jag lefva, för dig vill jag dö,
För dig vill jag våga mitt hjerteblod röd.”
s. 304.)
Förgäfves bjuder ynglingen silkesklädning, silfverspännen eller det röda gull, först då gifver flickan honom sin tro, när han fäster henne med guldringen
”Först till brud och så till skrud,
Och så till redelig matrona.” (Arv. III.
s. 295.)
Också nämnes ofta i dessa visor uttryckligen brölloppet som slutet på kärlekshandlen.
”Guldkronan, den skall du bära,
Och brud det skall du bli,
Du flicka lilla kära,
Det skall du få si!” (Arv. III.
s. 352.)
Om svenska folkleken i allmänhet anmärker Rydquist, att den har en sedesam, ehuru ändock frisk karakter, och att, om något sjelfsvåldigt vid utförandet då och då frambryter, så är detta sällan att härleda ur sjelfva kompositionens eget väsende.
Väl anför han ett enstaka undantag i en pantomimlek, men anmärker rigtigt, att denna lek icke har något egentligt svenskt lynne, utan troligen har ett främmande ursprung35.
Samma sedesamma, friska karakter igenfinna vi i våra dansvisor, och om man — ehuru det sällan händer — i den talrika samling, som vi ega af dessa, skulle stöta på uttryck, som synas tyda på en sinlig uppfattning af kärleken, så stämma dessa uttryck oftast icke med tonen i det hela, såsom i visan ”Så komma de jungfrur spatserandes” (Arv.
s. 296), utan synas snarare vara främmande tillsatser36.
Väl finnas visor, i hvilka det förhållande, hvaruti personerna genom dansen träda till hvarandra, betraktas från en blott skämtsam sida, och der den ena eller båda parterna trösta sig öfver brytningen eller öfver den erhållna korgen med hoppet att finna ersättning på annat ställe; men dessa dansar böra ur annan synpunkt betraktas och vi skola straxt till dem återkomma.
Ser man bort från dem, så äro äfven de visor högst få, i hvilka gifven tro brytes, och sker detta, framställes det alltid som tadelvärdt och åtföljes af straff.
I visan ”Lyster ungersven dansa” (Arv. III. s. 263) vill ungersven sätta en ring på jungfruns finger, men hon är redan trolofvad med en annan; dock låter hon förmå sig att med honom svänga om i dansen, men hon får deraf stor sorg i sitt hjerta.
”Och ungersven tager till sin hatt
Så bjuder han skön jungfrun godnatt.”
Som ett motstycke anföra vi en annan danslek, i hvilken jungfrun, som i trädgården skulle skära strå, öfverraskas af en ungersven, hvilken ber henne stanna hos honom; jungfrun säger sig ej våga det af fruktan för sin mor, och ungersvennen föreslår då en list att narra modren, men får derpå till svar:
”Och ljuga så, och ljuga så,
Det går ju aldrig an; —
För huru långt det går omkring,
Så kommer sanningen fram.” (Arv. III.
s. 272.).
Den sedesamma ton, som genomgår dansvisorna, yttrar sig på ett märkligt sätt vid visans slut.
Då det nemligen tillhör ringdansens form, att det dansande paret åtskiljes vid sista versen i visan, så tyckes det ligga nära till hands att fatta skilsmessan som en upplösning af kärleksförhållandet, och fullkomligt osökt skulle här osedliga motiver kunnat underskjutas.
Visserligen finnas visor, i hvilka slutet är ett trolöst öfvergifvande; men dessa äro högst få, såsom vi ofvan nämnt.
I allmänhet röjer sig deremot på denna punkt mycken finhet, sedlig takt och fyndighet.
Ofta reflekteras icke på upplösningen; med sången slutar dansen, och upptages den ånyo, så betraktas detta som en ny scen, oberoende af den förra.
Och att en och samma person spelar med uti båda scenerna, fäster man sig icke vid; det är olika roller han utför.
Så t. ex. i de visor, der allt slutar med ett ja på friarens bön; knappt är ordet utsagdt, förrän han utbrister:
”Uppå detta ljufva ordet Tager jag dig till mig in.
Ingen menniska uppå jorden Skall åtskilja vårt kärleks sinn.
För nu är tiden och nu är stunden, Och nu har glaset runnit ut.
Hvarken vinter eller sommar
Skall vår kärlek taga slut.”
Men stundom, och det icke heller så sällan, fästes uppmärksamheten just på sjelfva skilsmessan, och denna motiveras då på olika sätt.
Än tager riddaren ett formligt afsked, tilläggande:
”Det blifver ej så långt
Tills jag kommer igen.” (Arv. III.
s. 227.)
Än betraktas sammanträffandet som ett verk af en lycklig slump, om hvilken man ej så noga vet, när den kan återkomma:
”Och skulle jag aldrig mera med dig få tala,
Den högste Guden, den högste Guden
Beskydde dig och hugsvala.” (Arv. III.
s. 320.)
Än bjuder den bortgående afsked med sinnet sorgset öfver det misslyckade frieriet.
En annan gång säges öppet ifrån att med dansens slut är också allt förhållande emellan de dansande slut, och sorglös och glad sjunger gossen eller flickan:
”Du är min och jag är din,
Så länge denna dansen varar.” (Arv.
s. 293.)
En annan gång åter tager allt en komisk vändning.
Och detta förer oss öfver till en ny sida hos våra folklekar: den friska humor, den naiva skalkaktighet, som i dem uttalar sig.
Det ligger i det svenska folklynnet en alldeles egenartad humor, och det skulle väl löna mödan att följa dess gång genom litteraturen, ända från de mythiska Eddasångerna, såsom ”Thors resa till Utgård,” ”Hammarhämtningen,” ända till den Bellmanska dikten, uti hvilken den hittills vunnit sitt högsta uttryck.
Det är en humor, som med glad, djerf och öppen blick betraktar verlden, som lifvas af en hög sjelfkänsla, i hvilken väl ingår känslan af den allmänna menskliga svagheten, men lika mycket känslan af den egna styrkan, hvilken vågar allt, derföre att den icke fruktar något, och som derföre stundom uppträder som en öfverdådig lustighet, icke utan en djup ansats af ironi.
Denna humor hvilar icke på den djupa reflexion, ur hvilken den fria försonande humorn framgår, men samma sunda sedliga lifskraft, hvilken hjelper menniskan igenom reflexionens afgrunder, yppar sig äfven här, fast i en trotsigare form.
Den känner sin styrka gentöfver verldens lumpenhet, och den sätter menniskan i stånd att när som helst vedervåga allt verldens goda, till och med det egna lifvet; ty det är ju icke mycket bättre värdt.
Men på samma gång är detta humoristiska trots förenadt med en djup känsla, som är för frisk för att vara känslosam, och hvars allvar gör, att humoristen kan utan fara leka med det, för hvilket han hyser aktning och vördnad; ofta kan ju nemligen det i sig vördnadsvärda framträda under former och uti förhållanden, hvilka synas strida emot dess sanna väsende, och en sådan motsägelse är humorn genast färdig att taga fasta på.
Af denna humor, hvars grunddrag vi, efter vår uppfattning, här antydt, påträffa vi enstaka yttringar äfven i dansarna.
Stundom är det blott ett af naturen skämtsamt lynne, som i visans hela ton och anläggning ger sig luft.
”Se linden är grön Och flickan är skön. ”Kom dansa med mig Jag håller af dig.” — ”Mins du hvad du bad mig?
Att jag skulle ta dig; Mins du hvad jag svarte dig:
Jag vill inte ha dig För tusende dukater?” — ”Hvarföre?” — ”Jo derföre, Du är så långer och så later.” (Arv. III.
s. 305.)
Stundom visar sig jungfrun något gensträfvig och gäckas först med friaren, innan hon räcker honom sin hand:
”Och får jag ingen annan, hvad skall jag med dig?”
Mera humoristiska äro de stycken, der hela kärleksförhållandet ironiseras och hvilkas grundtanke uttalas i orden:
”Vill du intet ha mig,
Kan en annan ta mig,
Se, så blir jag qvitt från dig.” (Arv. III.
s. 325.)
Här är den romantiska kärleken slut och det nyktra förståndet har trädt i dess ställe.
Och detta vet mycket väl, att om man icke lyckas här, så kan man lyckas der.
De dansande skiljas med största lugn, och ingen blir den andra något skyldig.
”Liten är du,
Så stor är jag,
Små äro vi båda.
Fria nu, hvart du fria vill,
Mig får du aldrig.” (Arv. III.
s. 284.)
Uttryck af samma stämning finner man i åtskilliga löjliga bröllops-lyckönskningar, hvilka i dansvisorna förekomma, t. ex. i visan ”De stolta Nunnor.”
Men tydligare framträder humorn, när midt uti en skildring af romantisk färgton med högtspända känslor plötsligen inkastas ett stycke bastant prosa; så bland andra i ”Ungersven spände sin båge.”
Denna visa är hållen i romansens tonart och är en bland de mest mimiska af detta slag.
Ungersven går ut att skjuta foglar, men pilen träffar hans kärestas lif; i förskräckelsen dånar han och på två timmar talar han ej ett ord.
Jungfrun är otröstlig, men slutligen kommer ungersvennen till sans, stiger upp och dansar med sin käresta, och ofvanpå denna rörande tilldragelse sjunges:
”Det går väl an att leka, så länge vi är två,
Men annat kommer efter, när vaggan börjar gå.
Det går väl an att leka, så länge barn ej gråt’,
Då få vi intet sofva för sådan olåt.” (Arv.
s. 214.)
Dessa slutversar bidraga äfven att ställa visan i dess rätta ljus och afslöja den ironi, som genomgår densamma.
Vill man åter höra huru den öfvergifna lustigheten låter sig förnimma, lekande med sammanhanget emellan tingen, kastande allt om hvartannat och görande sina bizarra bocksprång, då kunna vi som prof anföra:
”Om alla buskar vore spickemat, Och alla bäckar vore soppa, Skull’ jag ta’ mig ett stycke bröd Och sätta mig till att doppa.” ”Och all den kärlek jag till dig bär, Den hänger jag upp i skorsten; Hvar gång jag uppå spjellet drar, Så faller den ner i aska.” (Arv. III.
s. 300.)
Det lifliga natursinne, som utmärker all folkpoesi, återfinna vi uti dansvisorna, ty den enkla okonstlade glädje, som genom dansen ger sig luft, är med fröjden åt naturens skönheter nära befryndad.
Blifva än oftast dessa lekar dansade inom den trånga kammaren, så har dock skalden alltid tänkt sig naturens stora danssalar i ängarna och i den gröna lunden såsom de platser, der dansen bör gå under foglarnas sång.
Derföre börja också de flesta visor med en naturmålning, hvilken på samma gång den anslår stämningen och förlänar hela visan en doft af naturfriskhet, äfven tjenar att angifva lokalen, der man har att föreställa sig tilldragelsen.
Det är dekorationerna för det lilla dramat, som sålunda målas för vår fantasi.
Än sker detta genom några enkla drag, såsom:
”Der växte en lind uppå min faders gård
Som grönskar så vackert både sommar och vår.”
(Arv.
s. 214:.)
eller såsom i denna täcka vintertafla, så åskådlig i all sin enkelhet:
”Klar sol på blå himlen lyser,
Kalla vattnet uti klara källan det fryser.”
s. 313.)
Än är skildringen utförligare och skalden dröjer med förkärlek vid densamma; så uti denna början:
”Jag gick mig ut om en aftonstund till att höra
Foglens sång, som hjertat mitt månde röra,
Uti den gröna dalen
Att höra näktergalen,
Foglar små, så många tusentalen.” (Arv. III.
s. 275.)
eller i denna:
”Vips lustigt i gröna dalen, Der kärestan bor, Der göken månde gala Och svalan bygger bo; Der Lärkan hon sjunger
Med sin lilla tunga, Och gräset det gror.” (Arv. III.
Det djupt kända sammanhanget med naturen låter skalden med lätthet på den öfverföra föreställningar från andens verld, och derföre griper han liksom slumpvis den ena eller andra bilden ur naturen för att genom den utsäga det outsägliga.
Rörande i all sin otymplighet är följande lilla af Nicolovius upptecknade visa:
”Lyster eder trå en dans!
Rosor och violer!
Roseneträd bär roseneblad.
Sådana rosor vilja vi ha,
Der sitter en ros uti hans hatt,
Hade jag den, så vore det godt;
Rosor och violer.”
Det är rosen i gossens hatt, som kommer flickan att tänka på ängens blommor, och hennes kärlek till dem blir uttrycket för hennes kärlek till gossen; men den stammande känslan har svårt att komma till orda, och så upprepar hon ständigt samma ord, rörer sig på samma sätt inom ständigt samma krets; ty hjertat är så fullt af det ena och samma.
Skall bröllop firas, så skall det vara
”om en midsommarsdag,
Då alla ljufva lindar i skogen bära blad.”
s. 226.)
Och lyckönskningarna lyda:
”Vi önska vårt brudpar så mången god stund,
Som linden bär blad och gräs uti lund.
Vi önska vårt brudpar så mången god natt,
Som himlen är med stjernor kringsatt.”
s. 348.)
I likhet med folkvisan älskar ej heller dansleken det jemförande ”liksom,” utan uppställer endast bilden, lemnande åt hvem det lyster att göra tillämpningen.
Beskrifningar äro sällsynta, men, der de förekomma, merendels sant poetiska, så i de nyssanförda naturmålningarna.
Den älskade beskrifves blott med ett eller med ett par epitheter.
Tarfvas någon större åskådlighet, så inskränker sig visan till omnämnande af något enstaka drag; men detta är då så skickligt valdt, att det ensamt är tillräckligt att för fantasien frammana hela bilden.
”Mitt hvitgula hår skall hänga
Som röda gullsträngar,
När solen skin’ klar.” (Arv. III.
Ehuru vi vid denna undersökning endast haft ringdansarna för ögonen, äro dock de egenskaper, vi hos dem uppdagat, icke uteslutande deras tillhörighet, utan de återfinnas, mer eller mindre skarpt utpreglade, hos svenska folkleken öfverhufvud, endast att de här tydligare framträda på grund af ringdansens mera poetiska karakter.
Denna danslek är nemligen oskiljaktigt bunden vid sången, och genom sången ledes folkvisans poesi öfver i folkleken.
Alla de mest poetiska dansvisor tillhöra ringdansen.
Dermed vilja vi visst icke hafva sagdt, att alla dessa visor äro poetiska; ty om man än i somliga finner den naivaste och skäraste folkpoesi, så synes uti andra melodien hafva varit den magnet, som dragit till sig en del ord utan synnerligt samband dem sjelfva emellan.
Betrakta vi åter ringdansen ur dramats synpunkt, så står den på grund af sin mera lyriska karakter i detta hänseende efter en del andra folklekar, ehuru å andra sidan icke kan nekas, att der ringdansen upptagit ett starkt mimiskt element, får detta genom den begränsade lyriska ramen liksom mera konstnärlig afrundning; den är ock för känslan mera tilltalande.
Man har anmärkt, att i allmänhet uti de germaniska, men synnerligast uti de skandinaviska folkvisorna förherrskar det dramatiska elementet till den grad, att till och med, der detta element har en nödvändig tillsats af det episka, framställes nästan alltid berättelsen i presensform, hvarigenom det berättade sålunda blir en åskådlig handling37.
I lika hög grad är detta förhållandet i ringdansvisan; börjar än stundom en sådan visa i præteritiformen, så går den nästan utan undantag öfver i præsensform; de flesta danslekar äro dessutom alltigenom dialogiska.
Bland våra ringdansar finnas visserligen flera, uti hvilka ett mimiskt element alldeles saknas; så uti de dansvisor, hvilkas innehåll är rent lyriskt, likaså uti de visor, i hvilka det blott är fråga om dans och ingenting vidare, vare sig att en naturfrisk lefnadslust i dem ger sig luft, såsom i den allbekanta ”Höga berg och djupa dalar,” eller att visan innebär ett memento, som kan vara värdt att besinna, såsom denna lilla visa:
”Hur du vänder dig,
Och hur du svänger dig,
Så laga att du har en trogen vän!
Snart förgå dina ungdomsdagar,
Aldrig komma de:,:
Och aldrig komma de sen mer igen.”
s. 323.)
Men så snart ett episkt element, om än aldrig så litet, blandar sig med det lyriska, närmar sig visan genast dramat, och ett fält för mimiken öppnar sig.
Så i visan ”Jägaren med hurtigt mod.”
Jägaren går ut att jaga vilda djur, men egentliga målet är en vacker flicka; henne tager han, och henne svär han trohet in i bleka döden.
Då i denna visa sjunges, att jägaren tager flickan, så utföres detta, och då det der på ett ställe heter: ”Kärleken är som klotet rund,” stannar ringen, och de dansande stampa i golfvet efter takten och vefva med händerna för att föreställa ett klots rullande samt svänga derefter omkring, stående på ena foten (Arv. III.
Den enklaste formen för mimisk dans är den, då ett frieri och en förening uttryckes genom uppbjudning och dans.
Rikare tillfällen till mimik erbjudas, då friaren har hinder att öfvervinna, vare sig han har att kämpa mot jungfruns betänkligheter, hvilket gör en längre dialog nödig, eller ock skiljsmessa eller annan tillfällighet fördröjer parets slutliga förening; det senare är mera dramatiskt.
Båda fallen inträffa i en af de mest bekanta dansvisor, utbredd öfver nästan hela Sverige och Finland samt på flera sätt varierad.
Hos Arvidsson börjar den:
”Ungersven växer både smaler och lång,” men i Skåne har den denna början: ”Jungfrun går i dansen med röda gullband.”
Den långe och smale ungersven, så stolt i sin gång, träffar en jungfru, och beder henne med sig trå dansen.
Hon ursakar sig, ty så många akta uppå henne, både fader, moder, syster och bror, men mest dock hennes unge fästeman.
Denne sednare tycker ungersvennen ej värd att bekymra sig om; ”månn’ ingen månde vara så goder som han?” frågar han.
Slutligen fäster han jungfrun och binder om hennes arm det röda gullband.
Jungfrun ber honom icke binda så hårdt, ty hon ämnar icke att rymma från honom; men så snart han något lossat på bandet, springer flickan åt skogen, och der blir hon borta i tu, i tre, i fyra, i sju år.
Men då kommer hon tillbaka och säger:
”Och vill du mig något, så har du mig nu.”
Glad tager ungersven henne i famnen, och så dansa de om.
Det är en skälmaktig, nyckfull flicka, som dock slutligen låter besegra sig af ungersvens uthållande trohet och kanske äfven af årens betvingande makt; talet om den unge fästemannen är tydligen ett påfund för att leka med friaren, en yttring af samma skalkaktighet, som kommer henne att springa bort, när hon sedan blir fästad och finner bandet besvärligt38.
Det är icke utan mening, som visan afslutas med dessa vers:
”Äpplen och päron de växa på träd:
Och dansar min kära, så dansar jag med.
Äpplen och päron de växa på qvist;
Och dansar min kära, så dansar jag visst.”
s. 206.)
Efter den långa frånvaron har jungfrun lemnat sin ungdoms leksamma nyckfullhet; hon återvänder till den förbidande älskaren mera stadgad; den tid har inträdt, då äpplen och päron de växa på träd.
För en del ringdansar ligger tydligen en dramatiskt tänkt situation till grund, väl mera antydd än utförd, men i hvilken dock, liksom i ett frö, kan ligga ett helt outveckladt konstverk förborgadt.
Den af oss ofvan anförda visan: ”Det kommer en riddare på vår äng,” kan hänföras hit; likaså en del dansar, i hvilka karlen bortröfvar ett fruntimmer och förer henne utom ringen, hvilka dansar hafva sin förebild i de uti vår nord fordom öfliga qvinnorofven39.
I ”Hans Kasper och hans gesäller” (Arv. III.
s. 353), en af de mest dramatiska ringdansar, hafva vi för oss en liten förträfflig lustspelsscen.
Den nygifta hustrun springer och gömmer sig i kammaren, då mannen kommer drucken hem; mannen vill locka henne ut, men hon kommer ej förr, än han lofvat att icke slå henne.
Så fira de försoningen och dansa lustigt om med hvarandra.
Dialogen i denna visa är liflig och orden målande för den framställda handlingen.
I sammanhang härmed må vi påpeka en grupp af ringdansar, i hvilka en naturtilldragelse eller någon af landtlifvets sysslor göres till symbol för kärleken: såsom i ”Hök och dufva,” ”Underliga djuret,” ”Skära hafre,” ”Så hafre.”
Dessa lemna lätt förklarligt tillfälle till ett rikt åtbörd-spel, men äfven visans ord andas stundom den renaste poesi.
Främst i detta hänseende står dansen ”Så hafre,” och vi kunna ej neka oss nöjet att meddela den fina analys af denna lek, som af annan hand blifvit gifven40.