Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dittills hade en gammal gumma, » Jönses mor », ständigt rensat rabatterna och krattat gångar och planer; hon var också en smula » klok », läste bort reformar och mera dylikt, enligt hvad det berättades i byn, hvarför hon äfven ingafen respekt, som gjorde henne olämp- lig till lekkamrat.
Och när all hennes » klok- het » ej kunde hindra henne själf från att bli så styf i leder och lemmar, att hon ej dugde att rensa bland blommorna, och när kusken ansåg sitt livré » chikaneradt », i fall han skulle efterträda henne, hade spänningen i den yttre förvaltningen bilagts genom den nye trädgårdsgossens ankomst.
Det var för trefligt!
Dittills hade jag varit van vid att utom min lilla, mycket lilla svarta hund ej äga någon egentlig lekkamrat, ty vid bytöserna ledsnade jag alltför fort; de ägde ingen för- måga att kunna gå in på mina mera högt- flygande idéer.
Visserligen hade jag försökt att i stallet arrangera skådespel — A p p i u s » och Virginia ur Svedboms läsebok; men ehuru själfva scenen, ordnad med råghalms- kärfvar, varit bra nog, hade de medspelande — bybarnen — ständigt visat sig ur stånd att fatta och dramatiskt framställa antikens gestalter.
Och jag hade föredragit att leka mina egna lekar alldeles ensam i den stora parken eller på ängen utanför densamma.
Jag vurmade den tiden för Fryxells sven- ska historia, sjette delen.
Mina bröders skolgossförtjusning öfver Karl X I I var därför en ständig källa till förtret och sammandrabbning, och mina svaga kraf- ter kunde ej räcka till i kampen för min hjälte, den store » guldkungen ».
Men ute på ängen, ensam och beväpnad med de längsta och smidigaste pilkäppar, som växte på trädgårdsvallen, var segern min och hans; jag drömde mig som riddare eller amason, som en beväpnad Regina von Em- merits i slaget vid Liitzen och rasade vildt mot pappenheimare och kroater, i det huf- vudena på de stora maskrosorna — de runda fjunliknande fröbollarna, som stodo tätt på ängen — fiögo af för mitt hvinande vidje- svärd.
I längden blef detta dock något enformigt, och snart funnos ej heller flere blombollar att fälla.
Men den nye trädgårdsgossen, det var en lekkamrat efter min smak, och umgälla fick han, hvad både moskovit och » kejserlig » brutit, ty mina långa käppar svepte omkring honom, så att han hoppade högt upp och tog till flykten ängen rundt, utan att dock undkomma sin förföljare, förrän lektimmen var ute och v Gustaf Adolf » och hans mot- ståndare hand i hand, varma och andtrutna, begåfvo sig till mera fredliga sysselsättningar, den ene till sin spade i trädgårdslandet, den andra till sin läxa vid skolbordet.
Förut hade alltid för mig rådt bestämdt förbud att någonsin titta in i drängkammaren eller gifva mig i lek med vallgossarne, som vaktade gäss på stubbåkern.
Den nye träd- gårdsgossens uttryckliga tillåtelse att under lilla frökens fristunder leka med henne i park och äng var därför i och för sig något, som gaf honom en undantagsställning i huset, äf- ven om hans väsen i öfrigt ej starkt bidra- git härtill.
Så väl jag nu erinrade mig honom, där jag satt i soffan och vände hans visitkort, mellan mina fingrar; jag tyckte mig se honom, sådan han då var, lång och smärt, femtonå- rig och med ett visst grubblande uttryck i det sällsynt vackra ansiktet, hvars drag på en gång voro veka och dock energiska.
Han såg ut som en zigenarpojke.
och af- undsamma medtjänare slungade också någon- gång ordet » tattarpojke » efter honom, hvilket väl jagade en hastig rodnad öfver den bruna hyn, men för öfrigt möttes med tystnad och bars med likgiltighet.
(Forts.) Om ej hänförelse finnes, slumra vår själs bästa krafter.
Hon är ett sköre inom oss, som längtar att tändas.
G. Herder.
Våra f ö r f a t t a r i n n o r inför S v e n s k a a k a d e m i e n.
^.huru Svenska akademiens den 20 sistl. dee.
firade högtidsdag icke som den nästföre- (3pp gående tillförde den svenska kvinnan nå- gon ny lager och sålunda ej ger oss särskild anledning att upptaga ofvanstående ämne, ha vi trott, att en återblick — • för öfrigt så kort- fattad, som det rika ämnet medgifver — öfver den ställning, nämnda akademi under sin mer än hundraåriga tillvaro intagit till det kvinliga arbetet i vitterhetens tjänst, skulle för våra läsarinnor vara af intresse.
Det skall på sam- ma gång visa, hvilka ialägg kvinnan i vårt land gjort uti det arbete, som faller under vår vittra areopags domvärjo.
Af de belöningar Svenska akademien har att utdela bland dem, som deltagit i hennes vittra täflingar, är den högsta akademiens stora pris.
Den belönade, hvilkens namn tillkänna- gifves vid akademiens högtidsdag inför den ly- sande och talrika samlingen af åhörare, bland hvilka sällan saknas medlemmar af vårt ko- nungahus, erhåller en guldmedalj af 50 karo- liners vikt, å ena sidan prydd med akademiens valspråk » Snille och smak » inom en lager- krans, å den andra — om priset vinnes för skaldekonst — med bilden af Apollo med zitt- ran och — om det afser vältalighet — med Merkurius, till hvars flerfaldiga funktioner äf- ven lär hafva hört den af vältalighetens be- skyddare.
Det prisbelönta stycket uppläses vid högtidsdagen och tryckes i akademiens hand- lingar för året.
Därnäst kommer — vi för- bigå här den belöniDgsgrad, som kallas » he- ders-accessit », hvilken utdelas endast under vissa undantagsförhållanden och aldrig tillfallit någon kvinlig täflande — det mindre priset.
Guldmedaljen är här af 10 dukaters vikt, bär på åtsidan Gustaf I I L s bröstbild och på fråu-_ sidan akademiens valspråk inom en lagerkrans.
Pristagarens namn kungöres på samma sätt, som då stora priset utdelas, prisskriften upp- läses, där så tiden medgifver, men intages i regeln ej i akademiens handlingar.
Vid lie- dersomnämnande, som slutligen är den lägsta graden af utmärkelse för en täflande, tillkän- nagifves på högtidsdagen blott styckets, ej för- fattarens namn.
Sitt stora pris har akademien under de 105 år, som nu förflutit från hennes instiftelse, en enda gång tilldelat en kvinna.
Det var år 1851, då Thekla Knös erhöll denna utmär- kelse.
Redan är 1845 hade den hedern veder- farits henne att några af henne efter täflings- tidens utgång insända dikter, kallade » Bilder från hemmet », blifvit upplästa vid akademiens högtidsdag, ehuru utan angifvande af författa- ren.
Uppmuntrad häraf, inlemnade hon år 1851 dels en större sammanhängande dikt, kal- lad » Ragnar Lodbrok », dels en samling smärre skaldestycken.
För Ragnar Lodbrok tillerkän- des henne akademiens stora pris och för hen- nes smärre dikter det mindre priset — såle- des en dubbel utmärkelse, som är enastående i akademiens häfder, enligt hvilka dessa båda pris aldrig på en gång vunnits af någon annan.
Thekla Knös var då 36 år och hade sedan sin tidigaste ungdom sysslat med poesi, hvar- till hon af naturen ägde stora anlag, utveck- lade i ett högt bildadt hem — hennes far var professor i Upsala — och under umgän- get med de vittra storheter, som då funnos i vår första universitetsstad, en Geijer, Atter- bom m. fl.
De hufvuddrag, akademien beröm- de i hennes diktning, voro naivitet i uppfatt- ningen, friskhet i känslostämningen, skönhet i färgen, klang i uttrycken.
Därför saknar man ock i hennes Ragnar Lodbrok det kämpastarka, som synes tillhöra det heroiska ämnet.
Dess mer lyckade äro de många delar af dik- ten, där vekare stämningar skola skildras.
Läs t. ex. » Aslögs sång »!
Den späda hjälte- dottern, som gamle Heimer velat rädda, och som därför burit dold i harpan, har efter Heimers mord blifvit en fattig getvakterska.
Hon van- drar bland klipporna vid Spangarhed, öfvergif- ven, utan vän, dömd till ett uselt och hopp- löst lif tillsammans med dem, som dräpt hen- nes morfader.
Men under tiden har barnet vuxit till en mö, hvars ädla skönhet den svarta vadmaln ej förmår dölja.
Nu blickar hon drömmande och längtansfull utåt hafvet: » Ensam jag är — i vida världen allena.
Sol, som sjunker ned i vågen, den rena, Djupt i det skimrande blå, Lemnar du mig också?
Ensam jag är — i vida världen allena.
Norna, hur Frihet, ära Kvällen så Målar med Fjärran en spinner du väl min lefnads öden?
och fröjd?
— Månn ' träldom till döden?
huld guld rand — ett hopp om glänsande öden. » Och detta hopp blir verklighet.
Ragnar, den vidtberömde vikingahöfdingen, landar med sina drakskepp vid den ensliga ku3ten, finner där den undersköna mön, och hon följer honom såsom hans drottning, dä han återvänder hem till Leire.
Där blir hon en öm och älskad mor åt de båda späda söner, Erik och Agnar, som Thora Borgarhjort, Ragnars första gemål, vid sin död efterlemnat.
Redan 1826 tilldelades Carolina Elisabeth Rude ?~s denna utmärkelse för en afhandling öf- ver det af akademien utsatta ämnet » Slutet af konung Albrechts regering ».
Hon är den första kvinna, som erhållit akademiens pris och den enda, som fått det för vältalighet.
Hon var då endast 22 år.
Nämnas bör må- hända, att akademien, som förklarade skriften utmärka sig genom en sann och redig fram- ställning i en ren skrifart, dock i densamma » saknade den historiska blicken ».
Författarin- nan afled det följande äret 1827.
Bland de till 1840 års täfling inkomna skrif- ter hade akademien funnit en dikt öfver Gustaf Vasa förtjänt af det mindre priset.
Då namn- sedeln öppnades, läste man där endast denna vers af Shakspeare: » Om du bryts, så är min lycka gjord. » Sedermera namngaf sig förfat- taren, som befanns vara en 25-årig författarin- na vid namn Sofia Henrilca Hollander, kort därefter gift med fil.
mag., v. häradshöfdingen, sedermera bokhandlaren N.
Lundequist, grundläggare af den bokhandelsfirma i Upsala, som äunu bär hans namn.
Vidare har samma pris 1879 tilldelats frö- ken Beata FredriJca Augusta Braunerhielm för ett skådespel i 4 akter, benämndt » Kåre », och slutligen har 1890 en för denna tid- nings läsare särskildt bekant författarinna Charlotte Lindholm vunnit berörda utmärkelse för ett religiöst poem, » Veronica », hvilket till denna jul utkommit på trycket tillika med nå- gra andra dikter af samma hand.
Med anledning af u p p s a t s i n:r » Skön Aslög löser sitt gyllne hår Till barnens nöje och gamman, Och glad den skimrande slöjan slår Kring yra piltar tillsamman.
De sitta inunder det gyllne tält Och tappra riddare leka, Men Erik klättrar på karmstol snällt Att modren hinna och smeka. » Ur de smärre dikter, för hvilka Thekla Knös vid samma tillfälle erhöll det mindre pri- set, och hvilka en af akademiens ledamöter till och med förklarade sig ställa högre än » Rag- nar Lodbrok », vore det mycket frestande att äfven få meddela ett prof.
Vi skulle då välja det älskliga, för författarinnan så karaktäristi- ska lilla stycket: » Om du bara hade tid » — om utrymmet i Idun blott tilläte.
Men nu måste vi nöja oss med en vänlig hänvisning till hennes tryckta diktsamling, där nämnda bit återfinnes.
Ännu en gång, det var 1868, erhöll Thekla Knös akademiens mindre pris.
Det var för en samling smärre dikter, kallad » Pågen » Hon hade 1852 efter enträgna uppmaningar utgifvit på trycket sina dikter, till hvilka Atterbom skref ett varmt förord.
Under de många år af sjukdom och bekymmer, som Thekla Knös sedan hade att framlefva, räckte akademien henne flere gånger en hjälpsam hand.
Hon dog 1880 — på Vexjö hospital, dit en 1869 fullständigt utbruten sinnessjukdom fört den olyckliga skaldinnan.
Sitt mindre pris har akademien något oftare haft tillfälle skänka kvinliga författare.
Utom Thekla Knös hafva ' nämligen fyra kvinnor er- hållit detsamma.
En 50 f. d.
telegrafists f ö r i fjor&gt;.
# m ock mycket i eder mörka skildring om » kvin- liga » telegrafister » är sannt och behjärtansvärdt, förefaller den dock väl ensidig.
Hvilka befatt- ningar i vår tid fordra ej ett ansträngdt arbete?
Särskildt hvad kvinliga tjänster beträffar, kan man väl endast leta ut ett fåtal, där icke innehafvarin- nans krafter till det yttersta tagas i anspråk, — • van- ligen utan att tillföri-äkra henne mera än de nödiga medlen till uppehälle, endast sällan sättande henne i stånd att litet njuta af lifvet och, värst af allt, utan möjlighet att skydda sig mot brist på gamla dagar eller under tider af möjligen iråkad sjuklighet.
En ganska hederlig pension tillfaller telegrafisten.
I händelse af sjukdom afdragas endast tjänstgörings- penningarne eller 74 af lönen (de e. o. telegrafisterna måste dock afstå hela sin afiöning).
Dessa fördelar, som åtfölja telegrafisttjänsten, äro dock värda att uppskattas.
Andra ej oviktiga förmåner, som af f. d. telegrafisten ej omnämndes i förening med löne- villkoren på 800 kronor (hvartill dessutom kommer ålderstillägg), äro fri bostad, fri eldbrand, fri belysning och mångenstädes fri uppassning.
Tämligen dåligt ställer det sig ju däremot för e. o. telegrafister och deras aflöning af 60 ä 66 kronor i månaden.
D e arbeta ju dock med förhoppning att få det bättre, och huru många nödgas ej att arbeta lika hårdt, för lika liten lön, utan detta hopp.
Ofta erhålla de bostad på den telegrafstation, till hvilken de förord- nats.
Man måste dessutom göra styrelsen den rätt- visan, att den tager hänsyn till, att de om möjligt få förordnande i hemorten.
Med telefonens införande ökades dock telegrafisternas arbete mycket och äfven på ett ganska hänsynslöst sätt, utan den minsta mot- svarande löneförmån.
Att befattningen är ytterligt ansträngande och nervretande står fast, men äro icke dessa fel gemen- samma för nästan alla verksamhetsfält!
I praktiken tages sällan hänsyn till det s. k. svagare kärilet.
Lärare t. ex. tagas vanligen i anspråk för ett mindre timantal än lärarinnorna (folkskolans undantagna, där rättvisa så till vida råder, fastän det manliga arbetet naturligen äfven där betalas bättre) o. s. v. På ett och annat område kan lönen ju ställa sig lika för en manlig eller kvinlig innehafvare af en tjänst, med den ej oväsendtliga skillnad likväl, att det
IDUN 18b 2 för mannen endast är en öfvergångspost, då kvinnan däremot blir stående på samma punkt och har or- sak att vara glad och tacksam att ens ha hunnit den.
Måhända är också kvinnans arbete i allmän- het underhaltigare än mannens, men hvad vill det icke också säga att plöja på en förhoppning; och huru många kvinnor få göra detta?
Dock vittnar det kvinliga arbetet öfver hufvud taget om stor samvetsgrannhet.
Hvad åsikten om den forcerade undervisningen på kursen beträffar finnes mycken sanning däri.
Så illa stäldt som vid senaste kurs har det väl dock ej förut varit.
Då man förlägger undervisningslokalen så aflägset som på Söder, synes det föga välbetänkt att ej liksom förr hafva lektionstimmarne i följd, utan fördela dem, så att ett par timmar tages på förmiddagen, 1 ' k på aftonen.
Huru splittrad ele- vernas tid härigenom blir, kan lätt tänkas.
Ett an- nat skäl, som äfyen borde tagits hänsyn till, är de obehag, som, särskildt för dessa unga flickor, som nätt och jämnt lemnat skolåldern, ofta ligger i att i mörkret färdas på gatorna.
Visserligen kan häremot invändas, att eleverna böra kunna välja sina bostä- der i närheten af kursen, men det kan finnas många skäl, som tala för, att de bo hos bekanta eller släk- tingar i olika stadsdelar.
Att genom aftonlektionerna nästan alla tillfallen till förströelse omöjliggöras för dem, kan man naturligtvis ej begära att något af- seende fästes vid.
Att tillbringa aftonen i familjen omintetgöres i alla händelser.
Däremot förefaller nödvändigheten till ständigt nattarbete litet jfver- drifven.
Det behöfver väl ändå ej inträffa mer än en och annan gång, att de behöfva sitta uppe till 2 a 3.
Följderna af dessa ej synnerligen välbetänkta an- ordningar visade sig äfven vid senaste kurs genom en alldeles ovanlig manspillan i den s. k. praktiska examen (telegrafering), i det att fjärdedelen af ele- verna sedermera nödgas komplettera denna examen i hemorten.
Ingen föreskrift om föregående praktisk öfning finnes.
Januari månad kräfver jämförelsevis få extra göro- mål inom hemmet; men ett omtänksamt öga upp täcker dock hvarjehanda som kan vara värdt att ställa med.
D e ännu fulla förråden af vinterfrukt, grönsaker, sylter, ägg, korf, salt kött (af hvilket se- nare en del kanske nu först är färdigt att sändas till rökning) m. m. behöfva en ständig tillsyn; — den nu till en betydlig tjocklek hunna isen på sjöarna påminner, att det är tid att upptaga och inlägga is i iskällaren; — under hösten samlad fjäder under- kastas en granskning: om det ännu ej blifvit så mycket, att det lönar mödan att sprita den, förvaras den fritt hängande i glesa säckar; — blomstervänner syssla med sina blomsterlökar; och i de gamla goda hemmen höres nu spinnrocken surra, medan väfsto- len entonigt slår takten därtill.
Vid plundring af julgranen tager modern tillvara alla prydnader, som kunna användas åter igen.
Van- ligen upptäcker man då några ovälkomna vaxfläckar på duken eller mattan, där granen stått.
Dessa af- lägsnas bäst: a) Från golf mattan: Man skrapar bort vaxet med en slö knif och borstar efter med sprit; skulle en återstod af fläcken vara kvar, torkar man bort den med en i benzin doppad lapp.
b) Från ylleborddukar; Man blöter fläckarna med eter, Hoff- manns droppar eller sprit och pressar dem medels tyngd mellan fuktadt läskpapper, eller man upphet- tar i kakelugnsnischen en ren linnelapp, tills den bör- jar bli svedd, och låter försiktigt vaxet uppsugas af denna lapp.
Fläcken sköljes därpå med ljumt vatten medels en fin svamp, c) Från hvita linnedukar: Fläckarna uppmjukas med eau de Cologne, terpentin, sprit, eter eller dylikt, äfven kunna de smältas ge- nom påläggning af ett hett strykjärn, livarvid upp- repade gånger ett rent läsk- eller silkespapper måste läggas öfver ocb under fläckarna.
Återstående mär- ken försvinna sedan under tvätten.
I stället för strykjärn kan man också använda en blecksked med glödande kol uti.
d) Frän polerade föremål: Sedan man varsamt aflägsnat det mesta genom uppsugning i heta lappar, gnider man fläcken med en blandning af bomolja och sprit.
I början af det nya året upplägger och inrättar husmodern äfven sina hushållsböcker, hvilka hinna vara ganska vidtomfattande, såsom synes af ne- danstående: Husmoderns bokföring.
Icke endast i husfaderns pulpet må man leta efter räkenskapsböcker — från journalen och postboken till inventarie- och hufvudboken — nej, en ordentlig 7 husmoder skyr ej det lilla besväret att äfven iDom sitt speciella område upprätthålla en noggrann bok- föring.
Få äro väl de, hvilka uraktlåta att åt- minstone notera de dagliga utgifterna för att i nå- gon mån kunna redogöra för de af mannen emottagna hushållspengarna, men oändligen många gå aldrig utöfver denna enda nödtorftiga redogörelse, fastän det för dem själfva skulle vara af största intresse att ingå i enskildtheter, allt efter omständigheterna, unge- fär enligt följande uppgift: 1.
Kassaboken d. v. s. de dagliga utgifterna, dock ej huller om buller, utan genast inregistrerade i » hus- håll, diverse, kläder och inventarier ».
Hufvudboken, eller den månatliga och årliga, öfversiktliga samman- ställningen af samtliga utgifterna.
Trädgårdsboken.
Hvarje år börjar med trädgårdens planritning och tillämnade plantering (såning), hvarefter arbets- och andra omkostnader jämte den egna skörden samt kontanta inkomster antecknas med slutlig öfversikt öfver årets resultat.
Dessutom, som bihang, anteck- ningar och iakttagelser angående trädgårdsskötseln.
Mejeri- eller ladugårdsboken.
Hönsgårdsboken, som omfattar både de befjädrade hönsgårdsinvånarne och deras produkter.
Inventarieboken, som icke blott blir en stor hjälp vid plötsligt dödsfall, utan äfven lemnar nyttig upplysning om husgerådets värde, dess anskaffning och förbrukning.
Tvättboken.
Slakiboken med kostnadsöfversikt öfver slaktuppköpet samt resultatet för hvar gång.
Syltningsboken.
Bredvid syltets beskaffenhet och mängd (saftbuteljer- nas antal) anmärkes kostnaden samt hänvisas till den använda metoden.
Handtverkarboken, däri bleckslagare, snickare, kopparslagare, målare, sömmer- skor — ja alla, hvilka ej betalas kontant för hvarje lagning eller beställning, hafva sitt konto, på det att man sedermera, när räkningen kommer, kan jämföra, om man verkligen fått allt, som är däri upptaget.
Dubblet till motboken med kryddkrämare, ba- gare etc. Om det ej går an, att husmodern själf in- skrifver beställningen i kontraboken och säljaren endast ifyller priset, bör kontrollbok föras hemma, till båda parternas säkerhet, ty handlanden kan äfven ibland glömma att skrifva in ett och annat, som kunden fått.
Adressboken, i hvilken alla intresse- väckande adresser för hushålls- ocb toalettartiklar m. m. införas i alfabetisk ordning — dock ej enligt firmans namn utan efter sakens rubrik.
Korre- spondensboken.
En sådan är ibland af oskattbart värde för att komma minnet till hjälp eller bevisa afsäDdandet eller mottagandet af bref.
Dagboken öfver barnen (Jfr Iduns 4:e årgång n:r 10).
Tjänstehjonsboken med noga förteckning öfver tjänar- nes namn, födelseort och - år, tjänstens tillträdande och hjonens afflyttning (om man så vet — hvarthän) jämte erhållna och gifna orlofssedlar i kopia.
Julboken med förteckning öfver alla utdelade jul- klappar till såväl familjens olika medlemmar som till tjänare och fattiga, jämte kostnaden för dessa presenter.
Födelsedags-, lysnings- och andra presen- ter uppskrifvas äfven i denna bok.
Matsedel- boken för hvarje dag under året, såsom menu ' n i själfva verket varit.
Fruns enskilda kassabok.
Stenia,.
m Sen till, att Idun med Modetidning finnes hos alla edra bekanta!
Till Hemgjorda balsäsongen.
kotiljongsdekorationer.
Prisbelönt svar på frågan L X X V I I.
Af W — y.
Fjärilar.
Man uppritar på papper större och mindre fjärilar med endast två vingar, dessa läggas på tarlatan eller styf gas i olika färger ooh utklip- pas sedan till det antal man önskar.
Vingarna lan- guetteras rundt om med silke, prydas med svarta, guld- och silfverpaljetter, kulörta pärlor och kråk- spark.
Kroppen göres af svart eller brun chenilj, omvirad med glitter, ögonen af svarta pärlor och känslohornen af fin guldtråd.
Dessa och vingarna böjas lätt.
Vacker är fjäril af hvit gas, svart lan- guette och guldpaljett eller gul tarlatan, röd languette, svarta och röda pärlor.
Fastlagsris.
A f små fina kvistar bindas ris, 7 5, 8 cm.
stora, förgyllas med guldbrons, prydas med kulört silkespapper, omviras med smala brokiga si- denband, som knytas i små rosetter.
Tofflor (åt herrar).
Man klipper af ljust kläde en sula, 5 — 6 cm.
lång, tillsyr sedan en trekant af siden, plysch eller sammet, hvilken är broderad med en liten blomma, kedjestygn m. m.
Toffeln kantas med smala sidenband, som på baksidan sluta med en ögla.
Gul botten med rödt siden och guldbro- derier, grön och laxröd, ljusblå med silfver äro m y c ket omtyckta och särdeles nätta.
Guldfiskar (åt herrar).
Man köper hos en järn- handlare s. k. glinder, öfverstryker dem med en blandning af guld och karminbrons, fäster en liten rosett i kroken.
Helst böra de inbäras i en mussla eller snäcka af ett till fiskare klädt barn.
Kokböcker (åt damer).
Man viker små böcker, 3 — 4 blad, 4 cm.
stora, pärmen af plysch eller cha- grin; i förra fallet sys, i senare präntas » kokbok för okunniga damer ».
Man inskrifver i hvarje några tarfliga lättlagade rätter.
Jockeymössor.
4, 5 trekanter af siden i olika fär- ger, rundade i hörnen, hopsys och fästas upptill med en öfverklädd knapp.
På en liten skärm af brun papp klistras siden, sys till mössan, kantas med mycket smala sidenband, som sluta i rosett.
Deviser (åt damer).
På vanliga guldkantade kort skrifves en vers på två rader, hvilka helst böra sluta med namnet på en af de dansande damerna; lika många vers skrifvas, som damer finnas.
Sedan läg- gas korten i kuvert och numreras.
A t herrarne bju- das små hoprullade nummer, dessa utropas, och den herre som t. ex. fått n:r 14, skall dansa med den dam, hvars namn är inblandadt i vers n:r 14.
De- viserna uppläsas högt af en midt i rummet stående person.
Dessa kotiljongsdekorationer hafva blifvit förfärdi- gade af oss själfva i hemmet, kostat snart sagdt ingenting samt väckt ofantligt uppseende på våra baler.
Dansprogram kan man ock åstadkomma.
Jag före- slår här två olika sorter, Man viker kulört, styft papper ett visst antal gånger i motstående veck, ut- drar det sedan och omvirar ena hälften med ett si- denband, som knytes i en stor rosett.
En solfjäder bildas nu — metoden är ju gammal och bekant.
I hvarje veck präntas eller målas: vals, polka, ga- lopp o. s. v. Eller o c k: På vanliga kort målas med vattenfärg en dansande herre och dam.
Modeller fås lätt å julkort eller illustrerade tidningar.