Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I Danmark lärer vesslan vara upptagen bland fridlysta djur.
Fiskljusen lefver uteslutande af fisk, och det synes icke vara mera skäl att räkna honom till de skadliga rofdjuren, än t. ex. fiskmåsarne, hvilka lefva af enahanda föda och förekomma i vida större antal.
En vigtig del af jagllagstiftningen är frågan om lämpligaste sältet alt befordra rofdjurens utödande, i ändamål ej mindre alt derigenom bereda vildbrådets till vext, än äfven att mot rofdjurens anfall skydda husdjuren.
För vinnande af sistnämnda mål hafva de Svenska jordbrukarne af ålder befunnit sig i ett slags organiseradt krigstillstånd emot vilddjuren; skaliväsendet är så gammalt, som landets äldsta lagar, och 23 kapitlet i nu gällande Byggninga-balk innehåller föreskrifter derom, som äro vidare utvecklade i nuvarande Jagt-stadga.
Tvänne anstalter hafva hittills hufvudsakligen vidtagits till rofdjurens utrotande, nemligen dels utdelandet af belöningar för deras dödande, dels jordegares och kreatursegares förpligtande att deltaga i skallgång samt att anskaffa vissa jagttyg, och i begge dessa fall har saken gjorts till en kommunalangelägenhet.
Erfarenheten har dock gifvit vid handen, att menigheterna icke med håg och nit, utan tvärtom med ovilja fullgöra den sålunda genom ofvannämnda kapitel i Byggninga-balken rikets samtliga hemman ålagda rofdjursjagt medelst vargnät, häradsskall och socknevarggårdar, äfvensom deni 1808 års Jagt-stadga föreskrifna vargjagten medelst luderplatser och så kallade jagttyg, till hvilken ovilja anledningen får sökas i de med dessa skyldigheters fullgörande förenade stora kostnader, ofta utan motsvarande nytta och fördel.
Då skallskyldigheten sålunda motvilligt blifvit fullgjord, och ej ledt till åsyftadt gagn, har genom Kongl.
Cirkulär-brefvet den 19 Augusti 1823 förordnats, att, om i någon ort särskild öfverenskommelse träffas och till Kongl.
Maj:ts pröfning öfverlemnas, i ändamål att genom andra än de i 1808 års Jagt-stadga påbudna medel utöda rofdjur, Kongl.
Majit vill efter omständigheterna pröfva, huruvida sådant aftal kan fastställas, och i följd deraf ortens innevånare befrias från de i Jagt-stadgan bestämda skyldigheter i afseende på rofdjurens utrotande.
Dessa i nyssnämnda Kongl. Bref antydda överenskommelser hafva, enligt hvad Chefen för Finans departementet i det vid den Kongl. Propositionen fogade Stadsrådsprotokoll upplyst, alla gått ut derpå att, genom förökadt sammanskott till länets jagtkassa, Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande J)i 34 9 kassa, anskaffa medel till förhöjda belöningar, för atl på samma gång uppmuntra den enskildes frivilliga verksamhet till rofdjurens utrotande och befria länets innevånare från skallgång och skyldigheten att anskaffa och underhålla jagttyg m. m.
Genom Kongl. Brefvet den 19 Juni 1830 blef den genom Art. 6 § 1 i 1808 års
Jagt stadga hemmansegare medgifna rätt att med en årlig afgift af 2 sk. banko för helt mantal, som skulle inflyta till jagtkassan, lösa sig från den i 23 Kap. 4 § Byggninga-balken utstakade skyldigheten att bygga varggård och varggrop för socknen, sålunda närmare bestämd, att berörda afgift fastställdes till 8 skillingar banko.
På sådant sätt har jagtskyldigbelen småningom öfvergått till ett pekuniärt onus, och derigenom jagtkassorna uppstått; men, i anseende till det olika innehållet af särskilda öfverenskommelser i de olika länen, har denna nya skattebörda kännts mer eller mindre tryckande på olika orter, och länens jagtkassor stigit till belopp, sorn variera mellan 7 R:dr 50 öre för Gotlands län och 14,206 R:dr 64 öre för Jönköpings län, såsom närmare kan inhemtas af den tabell öfver jagtkassornas tillgångar, som finnes fogad vid den nådiga Propositionen i ämnet.
Några giltiga skäl förefmnas emellertid icke, hvarför rofdjurens utödande skall vara ett kommunalåhggande.
Riksdagsfullmäg tigen Lars Olsson i sin ofvanberörda motion anmärker, »att redan i gamla tider har man uträknat, att mången bland allmogen åtminstone i skogsorter erlägger högre skatter till odjuren, än till Kronan;» men då det synes klart, att, om allmogen i skogsorterna icke med uppoffring af egna arbetskrafter och penningar förde fejd med rofdjuren, dessa skulle sprida sig vidare öfver riket, torde det vara billigt att Slaten öfvertager åtminstone kostnaderna för rofdjurens utödande.
Chefen för Finans-departementet i sitt anförande i ämnet till Stats-Rådets protokoll yttrar: »att, på sätt hittills skett, debitera och uppbära en särskild skatt, i ändamål att dermed anskaffa penningar till betalande af belöningar för dödade rofdjur, samt ätt särskildt för hvarje härad eller län använda dessa medel, är i förra hänseendet icke öfverensstämmande med rigtiga och numera antagna financiela grundsatser, och skulle i det sednare vara hvarken lämpligt eller billigt.
Det må visserligen vara sannt, att rikets alla provinser icke äro i lika hög grad besvärade af skada genom rofdjur; att belöningar för dödande af rofdjur icke komma att uppgå lill samma belopp i alla län, och att således, om penningarne tagas af allmänna medel, innevånarne i de sydligare delarne af riket blifva i viss mån betungade med utgifter till belöningar för dödande af rofdjur i de norra länen
Men enahanda är ock förhållandet med åtskilliga andra utgifter af allmänna medel, som ofta nog komma blott en liten del af riket tillgodo, ehuru rikets alla innebyggare lemnat bidrag till deras bestridande.
Såsom exempel härå må, bland andra, endast erinras om de icke obetydliga uppoffringar, som Statsverket sedan flera år tillbaka måst vidkännas för att binda flygsand å enskildes egor i rikets södra provinser».
På dessa skäl anser Utskottet, att de skadliga rofdjurens utrotande bör enligt den nya stadgan blifva en Statens, icke, såsom för närvarande, en kommunens angeläBih. till R.
4 Samt, 2 Afd. 11 Häft. 2 10 Sammans.
Besv. och Ekon.-Utsk.-ts Betänkande M 34. genhet; en förändring, som Riksdagsfullmägtigen Lars Olsson föreslår i sin ofvanomförmälda motion, hvilken således anses i denna del vara härmed besvarad.
Häraf torde följa, att 23 § Kap.
Byggnmga-balken, som, så vidt det för närvarande gäller, innehåller allenast föreskrifter om berörda kommunal-åligganden, bör i sin helhet upphäfvas, samt att vidare föreskrift om skallgångar icke erfordras, än en förklaring, att det är menighet tillåtet att ingå förening för en större rofdjursfångst, antingen genom skallgång eller andra anstalter, så vida öfverenskommelse derom i behörig ordning uppgöres; äfvensom att hittills ingångna föreningar om sammanskott till rofdjursjagt, hvilka vunnit Kongl, sanktion, icke vidare må vara bindande, menigheterna dock obetaget alt derom ingå nya aftal.
Då det lagbestämda åliggandet att bidraga till rofdjurens utrotande sålunda försvinner, och Staten dertill anlitar endast den enskildes frivilliga verksamhet, måste belöningarne för dödande af rofdjur i betydlig mån höjas, i hvilket afseende Lars Olsson i sin motion föreslagit, att för björn må betalas 150 R:dr; för varg och lo 50 R:dr och för räf 10 R:dr; men Utskottet har icke funnit skäl att antaga högre belopp, än de som innehållas i 19 § af det Kongl, förslaget; likasom ock, enär de utfästade skottpenningarnes verksamhet till det med dem afsedda ändamål i väsendtlig mån är beroende af lättheten att utbekomma desamma, Utskottet funnit de i nämnda § i sådant afseende föreslagna stadganden vara lämpligare, än de nuvarande, och på samma gång, så vidt möjligt är, betryggande mot missbruk och underslef.
Då i anseende till beskaffenheten af den jagt, sorn bedrifves genom skall, det r de flesta fall är omöjligt att bestämma, hvilken enskild person förtjensten af att dervid hafva dödat rofdjur med rätta tillkommer, och belöningarnes utdelande på samtlige de i skallet deltagande skulle föranleda svårigheter och tvister, samt meningen ej eller är att uppmuntra de enskilda kostsamma skallgångarne, här i förslaget influtit den bestämmelse, att belöning ej njutes för rofdjur dödade å skallgång.
I fråga om det belopp, hvartill Statens årliga utgifter för rofdjurspremier, enligt den i 19 § intagna tarif, må komma att uppgå, får Utskottet hänvisa till det yttrande i ämnet, som Chefen för Finans-departementet afgifvit till Ståts-Rådets protokoll: »Med ledning af de uppgifter, Skogs-styrelsen meddelat om antalet dödade rofdjur under åren från och med 1849 till och med 1857, skulle årliga utgifterna för belöningar under denna tid, i händelse de utgått till nu föreslagna belopp, hafva stigit till omkring 35,000
R:dr; men då man måste antaga, att ökade belöningar jemväl skola öka antalet af dödade rofdjur, torde blifvande utgifter för dylika belöningar icke böra beräknas till mindre än 50,000 R:dr årligen, hvaremot också kan förmodas, att, i den mån rofdjuren genom de förhöjda premierna blifva alltmera utrotade, denna utgift bör komma att framdeles betydligen minskas.»
Ett annat medel till rofdjurens utrotande har varit att, i afseende på jagten efter dem, stadga vissa undantag från den enskilda jaglrälten. -— Sålunda har det Kongl, förslaget, i öfverensstämmelse med den önskan, Rikets Ständer i underdåniga Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänkande 34.
11 skrifvelsen den 25 Augusti 1860 framställt, i sista mom. af 7 § samt i 8 § inrymts stadganden af sådan syftning, dock endast afseende vissa farligare slag af rofdjur.
I anseende lill den stora skada, som ej mindre å vildbrådet, än å husdjuren vållas af räfven, och enär i de flesta af rikets orter jagt efter detta djur icke kan bedrifvas, utan att jagten fullföljes in på egoområden gränsande till dem, der jagten börjats, och ofta öfver flera sjelfständiga possessioner, har Utskottet ansett, att äfven detta djurslagte borde upplagas i 7 § jemte björn, varg, lo och jerf. — Den inskränkning i enskilda jagträtten, som innehålles i 9 §, gäller i 1808 års Stadga alla rofdjur; till förekommande af missbruk och alltför stora ingrepp i den enskildes rätt, har enligt förslaget rättigheten att efter tillsägelse hos jagträttens innehafvare, men utan hans deltagande eller medgifvande företaga rofdjursjagt å annans mark, ansetts böra omfatta allenast jagten efter de fyra farligaste rofdjursslägtena björn, varg, lo och jerf.
Emedan af 9 § omedelbart följer, att brukare af annans jord, ej mindre än hvar och en annan är berättigad att derstädes idka jagt efter de i denna § omhand-- lade farligare rofdjuren och det icke synts lämpligt att i vidsträcktare mån begränsa friheten att i sådant afseende kontrahera, hafva orden »om jagt efter nyttigt vildt» framför »aftaladt» i 3 § sista mom. uteslutits.
På sätt här nedan vidare skall visas, har med afseende å sistnämnda fyra djurslag äfven medgifvits undantag från förbudet att under vissa tider begagna hund till jagt, Om jagtens vård. §§ 11—18.
Det verksammaste medlet att i lagstiftningsväg befordra jagtens vård och det nyttiga vildbrådets tillvest har befunnits vara att genom förbud mot jagt under vissa tider bereda vildbrådet tillfälle att föröka och utbreda sig.
Lagstiftningen behöfver dock icke intränga, der den enskilda omtankan redan visar sig fullt verksam för ändamålet, och förslaget har derföre i 13 §, sådan densamma, af skäl, som finnas anförda här ofvan i afseende å 1 §,, blifvit af Utskottet redigerad, uttryckligen uttalat, att i hägnad jagtpark och djurgård må jagt alla tider af året idkas.
Till de för närvarande fridlysta djurarternas antal har det Kongl, förslaget lagt slägtena bäfver, hare, ejder och dubbel beckasin.
Utskottet, som finner alla skäl tala för denna förändring, hvilken äfven öfverensstämmer med Herr Ljungbergs i hans motion framställda yrkande om dubbla beckasinens fridlysande, bar ansett sig böra tillägga äfven enkel beckasin, som till sin beskaffenhet så obetydligt skiljer sig från den dubbla beckasinen, att man först i sednare tider blifvit ense derom, att de utgöra två skilda arter.
Enligt nuvarande stadga är snöripan fridlyst och äfven såsom sådan bibehållen i förslaget.
Utskottet har ansett lämpligare att använda slägtnamnet ripa, enär »snöripa» egentligen är en populär benämning på ripslägtets ena art, dalripan, och den andra arten, fjellripan, icke mindre förtjenar lagens skydd.
Då man vid bestämmande 12 Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk:ts Betänkande M 34. af de fridlysta djuren måste med en viss varsamhet behandla det för närvarande gängse föreställningssättet i sådant hänseende, hvarförutan lagens efterlefvande ej är att förvänta, har Utskottet icke ansett sig böra omfatta Herr Adlersparres i hans ofvanomförmälda motion framställda förslag om samtliga sångfoglars fridlysande.
Beträffande fridlysningsliden, som för närvarande för de flesta fridlysta djurslagen räcker från den 15 Mars till den 1 Augusti, innefattar förslaget en sådan utsträckning deraf, att den skulle räcka till och med den 10 Augusti.
Erfarenheten har visat, att en utsträckning varit behöflig, enär fogelhonorna ännu i början af Augusti månad alltför lätt, synnerligast genom skytte med lock, kunna bortskjutas, hvarigenom de späda ungarne lemnäs till spillo åt sina naturliga fiender; och den föreslagna dagen synes vara så mycket mera lämplig att antagas till fridlysningstidens slutdag, som derigenom sker en återgång till forna lagars bestämmelser, I 1647 och 1664 års Jagt-stadgar fridlystes nemligen det matnyttiga vildbrådet från midfastan till Olofsmessan.
Den sednare inföll då, likasom nu, på den 29 Juli; men denna dag svarar, i den julianska eller då gällande tideräkningen, mot den 10 Augusti i den nu gällande.
Af enahanda skäl har slutet på fridlysningstiden för gräsänder fram flyttats till den 10 Juli, och i öfverensstämmelse dermed fridlysningstiden för den öfriga fridlysta sjöfogeln blifvit bestämd.
Itapphönsjaglen är för närvarande förbjuden från den 1 November till och med den 31 Juli; men då ungarne till rapphönsen ej blifva åtminstone i mellersta Sverige utvecklade till någon egentlig matnyttighet förr än omkring den 20 Augusti, har det synts
Utskottet välbetänkt att i likhet med det Kongl, förslaget utsträcka fridlysningstiden för detta fogelslag till nämnda dag, Såsom fridlysningstid för bäfvern har genom den nådiga Propositionen föreslagits tiden från den 1 Januari till den 1 Juli; Utskottet har i stället för sistnämnda dag föreslagit den 10 Juli, enär först sistnämnda dag jagt får anställas efter de vatten foglar, som vistas å samma slags trakter som bäfvern, och det torde vara lämpligt, att bestämmelserna i dessa afseenden bringas till samstämmighet.
Likaledes har Utskottet ansett lämpligt, att jagten efter elg, som för närvarande är tillåten från och med den 1 Augusti till och med den 31 Oktober, icke måtte få taga sin början förr än efter den 10 Augusti, då jagten efter de öfriga högdjuren, samt haren och skögsfogeln äfven skulle vara tillåten.
Då inträffade förändringar i de nyttiga djurens lefnadssätt och fortplantning, eller ock olikheten i lokala förhållanden, hvarigenom särskilda undantagslagar för vissa delar af riket kunde erfordras, — ett behof som i anseende till landets stora utsträckning i norr och söder icke lärer kunna undvikas, — måste utöfva inflytande på lämpligheten af de säadganden angående fridlysningen, som i en stadga, uppställd under form af en för hela riket gällande lag, med afseende på de vid lagens stiftande i allmänhet förhanden varande förhållanden inrymmas, har Utskottet ansett nödigt, alt på förband uttryckligen förklarades, att Kongl. Majit må, i fråga om fridlysningen, meddela tillfälliga och lokala undantagsstadganden, och har Utskottet sökt att fullständigt Sammans.
Stals-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Vtsk:ts Betänkande JM 34.
13 uttrycka denna mening genom den förändrade redaktion, som föreslagits, af sista momentet i I 1 §.
I fall detta förbehåll får i den nya stadgan inflyta, beredes tillfälle att, om, såsom Riksdagsfullmägtigen Henrik Hansson förmenat, elgarne skulle i någon del af riket vara utsatta för en öfverdrifven förföljjslse, sådant varder hindradt genom särskilda förbud, och det af Henrik Hansson äskade allmänna stadgande, att elgjagl må idkas allenast hvart tredje år, blir derigenom öfverflödigt
Ur nuvarande stadga har förslaget bibehållit förbudet så väl att under de särskilda fridlysningstiderna från fridlysta foglar taga ägg, som ock att under den allmänna fridlysningstiden från annat nyttigt vildt taga ungar eller ägg, eller dem förstöra, men det undantag härifrån, enligt hvilket i skärgården, »der skatt för skytte erlägges», sjöfogel alla tider af året får dödas och äggning ur så kallade »holkar» ske, har uteslutits, enär något hemman eller lägenhet icke lärer finnas, som fått sig åsatt skatt för sådan jagträtt eller äggtägt; och öfverensstämmer denna förändring äfven med det af Riksdagsfullmägtigen Johan Olof Sundgren i hans ofvanberörda motion framställda yrkande om upphäfvande af 4 art. 2 § i Jagt-stadgan.
Till förekommande af oloflig jagt har det ansetts nödigt stadga förbud mot att under omständigheter, då jagt icke är tillåten, å jagtmarker begagna vissa jaglmedel, nemligen finare giller och snaror, samt hund.
De stadganden, sorn redan förefinnas i afseende å begagnandet af jagthund, hafva blifvit närmare utvecklade.
16 § innehåller med hänsyn till fridlysmngsstadgandenas uppehållande och 17 § till förvarande af den enskilda jagträtten föreskrifter, som synts Utskottet lämpliga, dervid dock Utskottet aktat nödigt, till förekommande af missbruk genom den i förstnämnda § medgifna rätt att till jagt efter björn, varg, lo och jerf begagna hund äfven under den allmänna fridlysningstiden, att gifva samma § en från det nådiga förslaget något avvikande redaktion; hvarförutan, då redaktionen af det Kongl, förslaget synts lägga hinder i vägen för den lofliga jagten i Juli månad efter fogel, som vistas å sumpig mark, Utskottet tillagt orden: »samt å kärrmark».
Den ur 1808 års Jagt-stadga i det Kongl, förslaget influtna föreskriften derom, att kält som anträffas i »skog eller hage» må saklöst dödas, har Utskottet, i anseende till den skada dessa djur åstadkomma äfven å det vildbråd som vistas i åker och äng samt tufmark, t. ex. rapphöns, trott böra utsträckas derhän, att kattor må dödas, hvar helst de anträffas »ute å marks, helst medel lära finnas att hålla sådana djur inom tomterna.
Redaktionen af 17 § 1 mom. i det Kongl, förslaget, har Utskottet, af skäl anförda vid § 1, förändrat; och ur 18 § 2 mom. har slutet, såsom i betraktande af 16 §:s innehåll öfverflödigt, i Utskottets redaktion uteslutits. 14 Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande M 34.
Allmänna polisföreskrifter och ansvar s-bestämmelser. § 15 och §§ 20—24.
I anseende till den fara för menniskors och husdjurs lif, som vissa jagtmedel medföra, innehåller 15 § åtskilliga af nödig försigtighet föranledda stadganden, som i det väsendtliga öfverensstämma med hvad nu gäller.
Utskottet vill i afseende härpå allenast anmärka, att förbudet mot begagnande af gillrade spjut öfverensslämmer med Rikets Ständers i skrifvelse den 25 Augusti 1860 uttryckta önskan.
I skrifvelse den 21 Februari 1857 hafva Rikets Ständer yttrat den mening, att liöter för oloflig jagt borde ådömas särskildt för hvarje djur.
Då emellertid ansvarsbestämmelsen för brott mot enskild jagträtt fått sin plats i det strafflagförslag, som vid innevarande riksdag är föremål för Rikets Ständers pröfning, har ansvaret för öfverträdelse af de stadganden, sorn röra fridlysningen, och af öfriga förbud, som i stadgan innehållas, bort bestämmas i enlighet med det i berörda förslag antagna latitudsystemet, dervid det i alla fall slår domaren öppet alt vid straffets mätande taga, jemte andra omständigheter, äfven antalet af dödade djur i betraktande.
Utskottet, sonö ansett de af Kongl Majit föreslagna straffbestämmelser för ändamålet lämpliga och funnit dem med motsvarande stadganden i strafflagen öfverensstämma, har i afseende å 20 och 21 §§ föreslagit en från det Kongl, förslaget afvikande redaktion, hvarigenom större tydlighet blifvit beredd.
Sistnämnda § har fått en lydelse, som står i öfverensstämmelse med Rikets Ständers i skrifvelsen den 21 Februari 1857 uttryckta åsigt, att den, som under fridlysningstid koper fridlyst vildt, skall straffas lika med den, som olofligen fällt detsamma; och har genom denna §, jemförd med 14 §, samma ansvar blifvit stadgadt äfven för den, som under sådan tid från ort till annan forslar vildt af omförmäld beskaffenhet, hvarförutan det icke lärer vara möjligt att hälla allvarsam hand öfver författningens efterlefnad, i hvad fridlysningen angår.
För att uppmuntra till åtal af förbrytelser mot stadgan har föreslagits, att tvåtredjedelar af ådömda böter, äfvensom det olofligen fällda vildbrådet eller dess värde skall tillfalla åklagaren; deremot har föreskriften i nuvarande stadga om rätt förden, som å bar gerning griper någon, som idkar oloflig jagt, att, derest han är till anställande af åtal för förseelsen berättigad, från förbrytaren taga vid tillfället begagnade jagttyg, bössor och hundar och dem behålla, inskränkt derhän, att jagttygen få behållas endast till dess domstolen sig utlåtit; således endast såsom bevisningsmedel, på sätt i 24 Kap. 16 § af strafflagförslaget är antydt.
I afseendet å användandet af länens jagtkassor, hvilka, derest Staten öfvertager omsorgen om rofdjurens utrotande, blifva för det med dem afsedda ändamål umbärliga, har Herr Gahn i ofvanberörda motion föreslagit, att de borde till Kongl. Maj:ts disposition öfverlemnas; men enär berörda kassor hufvudsakligen bestå af medel, Sammans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. FAon.-Utsk:ts Betänkande M 34.
15 som sammanskjutits af lånens innevånarne på grund af ofvanomförmälda särskilda öfverenskommelser, och det således kan vara tvifvelaktigt, huruvida Slaten eger att öfver dem förfoga, anser Utskottet lämpligast, alt dessa kassor, på sätt Kongl. Maj:t föreslagit, varda öfverlemnade till disposition af länens representationer, landstingen; dock har Utskottet icke ansett behöfligt, att förordnandet härom har sin plats i den nya Jagt-stadgan, hvadan detsamma ur förslaget uteslutits.
På grund af hvad nu blifvit anfördt hemställer Utskottet vördsamt, 1 :o) att Rikets Ständer, med förklarande, alt den i Kongl.
Maj-.ts nådiga Proposition föreslagna nya Jagl-stadga ej kan oförändrad bifallas, måtte, under förutsättning att ny strafflag innehållande straffbestämmelse för intrång i annans lagliga jagträtt varder antagen, för sin del besluta dels en Jagt-stadga af del innehåll Utskottets härvid fogade förslag utvisar, dels att, i sam manhang med. denna stadgas utfärdande, 23 Kapitlet Byggningabalken, och hvad för öfrigt i ämnet finnes förordnadl, må upphäfvas; 2:o) att Rikets Ständer måtte anvisa ett belopp af 50,000 R:dr årligen alt från och med början af nästa stalsregleringsperiod såsom förslagsanslag till belöningar för rofdjurs dödande uppföras å Riks-statens lide Hufvudlilel, och att utgå, sedan den beslutade nya Jagt-stadgan trädl i verksamhet; samt 3:o) alt Rikets Ständer måtte hos Kongl Maj.t i den underdåniga skrifvelse, hvarigenom förslaget till Jagt-stadga till Kongl. Maj:t ö/verlemnas, derjemte tillkännagifva sitt bifall till den nådiga Propositionen i fråga derom att, efter det den nya Jagt-stadgan (rädt i verksamhet, nu befintliga jaglkassor inom de särskilda länen må öfverlennäs till vederbörande landsting, att efter deras ompröfning användas.
Stockholm den %\
Juli J863.
Af Friherre Wrede, F.
C.' »I strid med Kongl. Maj:ls Proposition har Utskottet uti 7:de § af ifrågavarande förslag lemnat tillstånd att in å annans mark förfölja räf, äfven om denne förut icke blifvit sårad, och anser jag, för min del, ett slikt tillstånd i lag sakna all befogenhet. 16 Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande M 34.
För möjligheten af jagtens vård synes mig nemligen det vara i första rummet erforderligt att den, som innehar en jagtbana, eger rätt att hindra främmande personer att der anställa jagt.
Om, såsom Kongl. Maj:t föreslagit, undantag göres för jagt å björn, varg, lo och jerf, så har detta sina egna skäl och betyder för annan jagt mindre, då dessa djur mera sällan förekomma, men då räfven finnes öfverallt både i norr och söder samt å slättbygd och i skog, kan den s. k. räfjägaren, om han ej behöfver respektera några egogränser, blifva å en hvars område en daglig gäst, utan att någon kontroll finnes att han är i rätter ärende stadd.