Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bedömandet af handlingens halt, dess laglighet, gagnelighet m. m. är då hvarken mer eller mindre oskyldigt eller förgripligt, än undersökningen om verkligheten och beskaffenheten af det sakförhållande (faktum) som utgjort handlingens föremål eller resultat.
Jin sådan produkt af mensklig handling finner man uti en dom i rättegångsmål; och när den betraktas såsom rent fenomen, utan forskning efter andra motifver än dem, som finnas uttryckta i domskälen; kan det omdöme, som granskningen af hela dess innehåll föranleder, blifva ganska strängt och ogillande, utan att brista i hofsamhet mot de domare, hvilkas verk domen är.
På detta sätt är det, som jag gått till väga med de Högsta Domstolens beslut, som jag granskat.
Jag har icke anställt någon forskning efter inre eller moraliska motifver, hvilka skulle varit verksamma vid dessa produkters frambringande, jag har således ej heller företagit mig att hos personerna, från hvilka produkterne utgått, uppsöka dylika handlingsgrunder, eller derföre göra dem ansvariga.
Sjelfva domslutet allena med de deri anförda domskäl, har jag nagelfarit, sammanhållit dem med de lagens stadganden, eller enskilda aftal och förordnanden, som varit att tillämpa, och med de sakförhållanden, hvarpå tillämpningen skulle ske.
Hvad jag vid en sådan undersökning funnit att anmärka, har jag fritt och utan inskränkning utsagt, utan att tro någon skonsamhet eller förknappning dervid kunna komma i fråga, eller kunna för något gagneligt ändamål påfordras.
Jag har trott det vara sanningen ensam, som här borde njuta sin rätt, och intet annat fel kunna begås, än ett afvikande från denna.
Har jag häri felat; åtminstone har jag icke felat emot bättre vetande.
Jag skulle önska, att någon af mina vedersakare upptoge mina räsonnementer, utredde deras grunder och visade mig, hvari irringen ligger, i fall någon sådan är för hand.
Men icke bringas jag ifrån min öfvertygelse i detta ämne, der någon liten, ehuru enkel, metafysik dock är oundgänglig, så länge man till mitt vederläggande ingenting annat företager, än att upprepa uttrycken af den första förvåningen öfver nyheten af dessa granskningar, hvilkas resultater ej utföllo till fördel för en autoritet, den man var van att icke annorlunda än hviskande jäfva, ehuru man icke derföre mer erkände dess ofelbarhet.
Om jag felat, säger jag, så har det skett mig ovetande; och jag vore desto mindre obenägen att emottaga rättelse, som den icke öfvermåttan skulle förödmjuka mig.
Jag har varit skyldig att tala och att framlägga resultaten af min forskning, men icke skyldig att alltid hafva rätt.
En illa grundad anmärkning af mig vore lika litet ett brott, som hvarje anmärkt misstag i de domar, jag granskat.
Men då jag vet, att äfven i sjelfva saken mina misstag icke äro andra, än dem jag med allt bemödande ej förmått undgå; så bör jag äga styrka att uthärda deras uppdagande; och mitt lugn skall än mindre angripas deraf, att man möjligen visar mig ett eller annat misslyckadt uttryck, som kunnat utbytas mot ett lyckligare, hvarigenom en anmärkning blifvit i saken mindre sårande.
Onekligen är det en viss resignation, som erfordras, för att nöjas med ett fritt offent ligt omdöme öfver sina handlingar, när detta omdöme, ehuru hofsamt, utfaller ofördelaktigt; och denna resignation förvärfvas icke af alla.
Den är likväl ett bildningens postulat, så vida denna omöjligen medgifver någons anspråk på ofelbarhet.
Dessa anspråk äro då förvisade från ett samhälle, som erkänner bildningens rätt; och häraf uppstår först och främst den följden, att i ett sådant samhälle intet alster af menniskotanke får vara fredlyst för kritikens åverkan, och att således ej heller en dom der kan utfärdas under en så beskaffad fredlysning, utan måste kunna njuta sin helgd af dom, sin okränkbara rätt till efterlefnad, änskönt den är för allmän granskning lika utsatt med hvarje annat föremål för mensklig kunskap.
Men en annan följd är icke mindre klar, att nemligen i den mån, kännedomen af bildningens fordringar utbreder sig, hvarje anspråk på delaktighet deruti blir omöjligt, utan att bortlägga anspråket på fredlysning mot kritiken, bortlägga åtminstone skenet af mer än loflig ömtålighet för påminnelser om fel och misstag.
Jag har icke underlåtit att fortsätta det klandrade efterforskandet af lagskipningens tillstånd på högsta ort.
Men jemte framläggandet af denna forsknings resultater har jag denna gång ansett mig böra lemna försök att uppställa det allmänna resultatet af erfarenhet och eftersinnande i frågan om lagskipningens ståndpunkt, utsigterna för dess framtid och sättet att på denna fördelaktigt inverka.
Det medhinnes ej nu att här på ett ställe sammanhämta de i föregående berättelser gifna bidrag till lösning af denna stora fråga i dess särskilda grenar.
Jag kan endast hänvisa till dessa ringa bidrag, sådana de i samma berättelser äro för den dertill benägna läsaren att tillgå.
Men om af det myckna, som återstår att tillägga, någon ting förtjent af allmän uppmärksamhet skulle kunna här åstadkommas; så är visserligen tiden inne att dermed ej längre dröja.
Domarens yrke är ett af de svårare, hvartill förmågan ej är allas lott.
Kulturen äger hittills intet medel, hvarmed den naturliga kallelsen ersättes; och utan denna blifver man icke, hvad en domare i ordets fulla bemärkelse skall vara.
Af upplyst välvilja skall frambringas det sanna nitet för rätt, hvilket omfattar hvarje likes sak.
Och detta den rättskaffens oväldens nit ersättes icke med blotta liknöjdheten för både sak och person, hvilken utgör all den oväld, som faller på vanliga rnenniskors lott.
Nitet för rätt och den klara insigten deri äro ingen uppfostrans verk, ehuru mycket det för öfrigt må vara, som denna uträttar.
Den förnämsta uppfostraren är onekligen sjelfva tidens skick.
Derigenom är domare-embetet nu mera upplyftadt ur falhetens smuts; och man afskyr den såsom oanständig, äfven då man icke derföre känner en djupare, moralisk afsky.
Härmed är likväl ej allenast icke ett större antal af naturligen väl danade ämnen till domare insatt i domstolarna, utan det måste genom tillfälligheter och tidens skick äfven hända, att ej ens alla dessa fördelaktigt utbilda sig för sin bestämmelse.
Det är genom kunskaper, som de rikare natursgåfvorne skulle blifva umbärliga.
Men kunskapen förmår endast utbilda och förhöja dessa gåfvor, der de finnas, icke ersätta dem.
Af större gagn än de liesta kunskaper är onekligen praktiken; men den stora bristen kan dock ej heller dermed ersättas.
Hvad domaren måste blifva genom kunskap och praktik allena, skulle man kunna tänka sig, utan att särdeles mycket rådfråga erfarenheten.
Att af allmänna reflexioner härutinnan kunna göras stötande tillämpningar, lärer väl icke billigtvis läggas sanningen till last.
Afven med den mest allmänna tillämpning vore ju ingen hindrad att för sig göra undantag; och sådana måste alltid af rättvisan, påkallas.
Men om för hvarje så beskaffadt undantag sanningens allmänna rätt skulle lida; då måste det af samma skäl blifva olofligt att tala fritt om ett helt folks eller hela slägtets svagheter och förvillelser.
Man gör sig väl icke denna föreställning, åtminstone så länge man ännu tror på gagnet af kulturens framsteg eller sanningens makt att förbättra.
— An en gång, jag talar om domaren, sådan han genom kunskap och praktik allena, i saknad af hjertats och själens bättre kallelse, mäste blifva.
När den lag eller den afhandling, hvarefter skall dömas, är alldeles klar, så att mer än en mening deraf icke kan hämtas; då dömer man visserligen rätt.
Men så snart en verklig anledning till tvist finnes, vare sig i beskaffenheten af parternes förhållande,; eller af lagens eller afhandlingens innehåll, såsom kunnande möjligen tydas på mer än ett sätt; då har man att vänta de besynnerligaste irringar.
An fattar man icke frågan och tillämpar en lag, som handlar om helt annat; än försöker man sig i tolkning af lagen och faller på en mening, som har sin grund hvarken i lagens ändamål eller i det förhållande, om hvilket den handlar, utan endast i ett tycke, hvartill man finnér anledning nog deruti, att orden kunna hafva äfven denna bemärkelse, utan att man ens användt nödig filologisk forskning till bekräftande deraf; än behandlar man på samma sätt parternas omtvistade aftal, gör sig intet klart begrepp om dess anledning och syftning och tänker sig antingen omotiveradt det förhållande, hvarom aftalet handlar, eller tänker sig det alldeles icke, utan hänger sig på orden, såsom kunde de vara stridande emot den uppenbara meningen.
Med den grad af ljus och visshet i rättsbegreppen, som på detta sätt utvecklar sig, måste äfven rättskänslans kraft och värma öfverensstämma.
Man nitälskar icke för en rätt, — 62 — hvars grund man icke inser, och hvars betydelse dock ligger endast i dess grund.
Utan svårighet kan raan vara oväldig i en sak, der man icke finner någondera partens anspråk rätt värda att behjertas; men den oväld, som häraf uppkommer, är helt annat, än nitet för rätt
I stället för den väld, den köpta orättrådighet, som förjagas af blotta anständigheten och för öfrigt af tryckpressens frihet, inträder icke den alfvariiga sorgfällighet om rättvisan för hög och låg, god och ond, hvaraf den rätta ovälden består; ty denna blir alltid lika sällsynt, som den ljusa blicken i lagens mening och sakförhållandet.
Hvad som i stället är att förvänta, kommer att bestå uti den negatifva dygden, att icke interessera sig för någondera af de rättsökande, vara fullkomligen liknöjd, hvem som får rätt och hvad som för rätt anses, inskränka sig, så vidt möjligt är, till formaliteterna, hvilka dock, vid bristande insigt i hufvudsaken, lika litet som denna kunna med grundlighet behandlas.
En lagskipning af denna lösliga halt, intellektuel ej mindre än moraliskt betraktad, är det, som naturligen efterträder den försvinnande råheten och mörkret, i hvilken låga motifver haft fritt spelrum hos ett så stort antal af domare.
Och någon fortgående förbättring är icke annorlunda möjlig, än att af de genom natursgålvor till domare egnade ämnen ett större antal skulle åt yrket egna sig och blifva deri använde.
Huruvida på samhällsförhållanden och sakens natur någon förhoppning derom kan byggas, är en fråga, hvars lösning torde kunna förväntas endast af tid och omständigheter.
Imedlertid mäste det förutsättas, att större delen af domareplatserna upptages af personer, hvilka ej annorlunda kunna förvalta embetet, än som här blifvit antydt.
Och så länge får man ej vänta sig annat än en fortfarande förbistring i lagskipningen, der skiljaktigheten i meningar och beslut uppmuntrar till tvistande om likt och olikt, om rimliga och orimliga anspråk, och att dessa tvister icke stanna vid första instantsen, utan äfven de högre blifva deraf ölverhopade.
Men om ock detta tillstånd länge eller för alltid måste förblifva i grunden oförändradt, så kunna dock följderne deraf oberäkneligen inskränkas derigenom, att högsta instantsen i möjligaste måtto motsvarar sin kallelse.
Så vida bland hela personalen af domare ej saknas tillgång på så många genom natur och bildning qvalificerade män, som uppgå till antalet af en högsta domstols ledamöter, är ingen angelägenhet för samhället vigtigare, än att desse män uppsökas och i högsta domstolen få plats.
Blir då deras antal derjemte tillräckligt, för att på ärenderna kunna använda nödig tid och omsorg; så kan verkan deraf till det helas förbättring icke uteblifva.
Ju mer man lärer sig att i den högsta lagskipningen igenkänna lagens sanna tolk, destomer skall man börja i förväg förnimma dess mening.
Ty när man påhittar lumpna spetsfundigheter, i stället för grundlig lagtillämpning, är man dock svårligen alldeles fri från tvekan, så framt man icke lider fullkomlig brist på rättsbegrepp.
Har man ej att befara tillrättavisningen af en aktad autoritet, som åtminstone i mera tvetydiga läll uttager sin rätt; har man tvärtom att vänta, att den ena meningen kan göra sig äfvenså väl gällande, som den andra; då tvekar man icke att utgifva sitt hugskott för en fast och sjelfständig öfvertygelse.
Men deraf följer icke, att man skulle vara lika trygg, i fall man visste, att om påfundet är misslyckadt, uppfinnaren oundvikligen kommer att gälla för slät lagtolkare.
Man skulle då göra allvar af begrundandet, uppbjuda sina egna krafter, rådfråga andra, korteligen finna upplysning och följa den.
Så stor vigt ligger på rättsfrågornas slutliga utgång.
Det är ej den vinnande parten allena, som har att lyckönska sig; det är ej blott en dyrbar förhoppning för en hvar, som kan komma i behof deraf, att rättvisa slutligen skall honom vederfaras; det är derutöfver en allmän lagskipningens förbättring' äfven hos de lägre instantserna, som blir följden deraf, att den högsta uppfyller sin bestämmelse.
Och för att äfven se ned på en underordnad, icke ringa fördel: det blir en märklig skillnad, i rättegångarnes mängd, särdeles hos öfverrätter.
Man försöker icke allt, när man vet, att icke allt kan lyckas.
All dom får en större betydenhet, när man vet, att den är gifven med större besinning.
Tillförlitligare råd äger mari vänta i rättsfrågor, när den verkligen sakkunniges yttrande bör kunna förväntas besannadt af utgången. — (33 — Jemte meningsförbistringen och den allmänna osäkerheten är långsamheten en den svåraste olägenhet i lagskipningen.
Till dess urskuldande anföres vanligen göromålens mängd.
Hos våra Underdomstolar på landet, d. v. s. de domstolar som bestrida den ojemförligen största mängd af göromål, kommer denna ursäkt svårligen i fråga.
Ärendena hvila der icke i afbidan af domstolens åtgärd.
Endast i städerna och hos Ofverrätterna inträffar detta; och tidens otillräcklighet för arbetet åberopas der alltid till dröjsmålens urskuldande.
Denna ursäkt är dels sådan, att den kan kontrolleras, och dels sådan, att den icke kan det.
Dröjsmålen äro imedlertid ostridiga, och stundom ganska långa.
Den tid som användes på målens utarbetande före deras föredragning, kan icke kontrolleras; och klagan öfver senfärdighet i detta arbete skall aldrig upphöra, och lika litet dess befogenhet i många fall, så länge den icke äfhjelpes genom någon förändring i rättegångsordningen.
Hvad ändamålet fordrade, vore att på vissa, qvartalsvis eller halfårsvis återkommande uppropsdagar alla mål, som utöfver viss tid varit anhängiga, skulle för parterna redovisas, och antingen de åtgärder, som på dem ankomme, vidtagas, eller ock dom meddelas, när inga sådana åtgärder återstode ellér andra giltiga hinder förefunnes.
Till dessa hinder borde ej få räknas bristande rådrum för föredraganden till sakens beredande; och en lättnad i hans besvär kunde troligen sökas uti afskaffande af de vidlyftiga berättelserna, hvilka kunde ersättas med blotta förteckningar öfver handlingar, af parterna till deras säkerhet genomsedda och påtecknade.
Förändringens detaljer höra nu icke till ämnet.
Intilldess någon så beskaffad utväg vidtages till kontrollerande af de föredragandes arbete, lärer senfärdigheten deruti förblifva hufvudsakligen oförändrad.
Så länge den ligger i sakens natur, lönar det icke att deröfver klaga.
Och alla öfriga orsaker till långsamhet, så vidt de förefinnas i Ofverrätterna, äro icke mindre oundvikliga följder af de der rådande arbetsordningar.
De äro väl kontrollbara, men icke derföre mindre ohjelpliga, så länge dessa arbetsordningar fortfara.
De bestå uti onödigt arbete, som slösas på föredragning och expedition, och detta arbete, som upptager sin andel af sessionerna, förknappar föredragningstiden, och minskar sålunda behofvet af Referenternas beredningsarbete.
Till nämnde onödiga arbete hörer i Ofverrätterna först och främst den vidlyftiga läsnin gen af handlingar.
Det kan någon gång hända, att alla handlingarne i en sak behöfva läsas; men i allmänhet är det väl tillräckligt, att skriftvexlingen och de öfverklagade besluten läsas.
De besked, som i öfrigt kunna tarfvas, bör föredraganden vara i tillfälle att lemna, och hvarje ledamot äger dessutom sin obestridda rätt att taga handlingarna till enskild granskning.
Men jemte allt detta kan det icke vara af nöden, att sessionstiden upptages med fullständigt genomläsande af allt, hvad i dessa finnes; och det sker till destomindre gagn, som denna läsning sällan följes af någon allvarlig uppmärksamhet, hvilken af så många anledningar störes.
, Det andra tidsförspillande arbetet hos Ofverrätterna är expeditionernes justerande.
Man vågar härutinnan, säger man, icke lita på referenterna allena; expeditionen måste i sittande rätt uppläsas och, i fall af behof, cirkulera mellan ledamöterna.
Uttryckets noggrannhet, menar man, kan aldrig för mycket nagelfaras, då ett felaktigt talesätt eller ett, som lätt missförstås, kan leda till så mycken oreda.
Men denna rädsla drifves dock utan tvifvel för långt, när den på flera fördelar en ansvarighet, som bör åligga den föredragande ledamoten ensam.
Ty det är väl han, som bör hafva närmaste, tillsyn öfver expeditionens uppsättande, alltid i afseende på rubriken och, så ofta lian icke är skiljaktig, äfven i afseende på beslutet.
I fall af skiljaktighet måste väl hvarje ledamot uppsätta sin mening, och att efter flertalet sedan inrätta beslutet, kan icke blifva synnerligen brydsam!.
Skulle dertill erfordras någon enskild rådplägning ledamöterna imellan, så bör dock sessionstiden icke dermed upptagas.
Hushållade man med sessionstiden; så kunde* och måste ej allenast ett ökadt anta! af ärenden föredragas och ledamöterne följaktligen dertill hålla sig beredda, utan ock hvarjehanda annat kunna med större omsorg skötas, än som nu sker; och deribland kunna räknas åtgärder, som skulle fortskynda ärendenas gång.
Det går ej sällan alltför långsamt med afgifvande af infordrade förklaringar och utlåtanden från tjenstemän, som äro tilltalade eller — 64 — eljest skyldige att utlåta sig, äfvensom stundom från andra parter.
Jag har mot en sådan tjen- • steman nödgats anställa särskildt åtal för alltför lång försummelse härutinnan.
Det låter icke motsäga sig, att ju Ofverrätterne äga i sin makt utvägar att afhjelpa denna långsamhet; men att de alltför sällan nyttjas, lärer vara lika svårt att bestrida.
Det skulle gå annorlunda, i fall man brukade allvar, icke dröjde att ådöma försuttna vitén och att förelägga lämpligen förhöjda.
Hos städernes
Underrätter finnas af ursäkterna för långsamheten icke andra, än göromålens öfverhopande mängd.
Imedlertid blifva sakerne äfven der liggande, icke blott månader, men halfva och hela år, sedan ingenting annat än domstolens egen åtgärd vid dem återstår.
Ej sällan hafva dröjsmålen hos dessa domstolar sin dryga del i den sammanlagda tidrymd af många år, som våra rättegånger merendels upptaga, när de skola genomvandra samtliga instantserna.
Skulden ligger här icke i arbetsmethod; och det kraftiga hjelpmedlet blir säkerligen intet annat, än det jag hos Ofverrättema nyss antydt, eller periodiskt återkommande offentliga redovisnings- eller uppropsdagar.
Med en föga ursäktlig sorglöshet föreställde jag mig alltför länge, att när ingen klagan af rättsökande öfver denna långa väntan på rättvisan förspordes, missnöjet deröfver ej heller kunde vara rätt stort; och denna tanka, hvilken likaledes före mig tyckes hafva varit rådande, har bragt mig att lemna opåtalt all annan långsamhet, än som af rättsökande hos mig öfverklagades.
Efter en längre erfarenhet af rättsökandes obenägenhet till klagan i detta ämne, har ändtligen rätta förklaringsgrunden dertill ej längre kunnat undfalla mig.
Så länge man ser sin sak bero af den försumliga domaren, fruktar man att stöta denna genom en klagan, och fördrager heldre en tidsutdrägt, hvars slut man hvarje dag hoppas, än man äfventyrar att se sin sak af domaren betraktad med oblida ögon.
Större har ännu icke förtroendet till ovälden hunnit blifva.
Ty säkert är, att mycket missnöje hos rättsökande öfver den långa tidsutdrägten råder, och att den, hvars rätt uppehälles, lider deraf lika otillbörlig skada, som hans motpart drager otillbörlig vinst.
En mera vidsträckt och temligen ofta återkommande granskning af Rådstufvurätternes domböcker, för att upptäcka och beifra obehörigt dröjsmål med sakernes afgörande, vore således högligen af nöden, så länge ännu icke det här antydda kraftigare botemedlet är användt; och under de inspektioner, jag på senare tiden företagit, har jag fästat synnerlig uppmärksamhet vid omförmälte förhållande; hvaraf också följden under sistlidna år blifvit åtal mot fyra Rådstufvurätter för en stor mängd af efterliggande göromål.
Jag har ej kunnat derifrån afhållas af den klagan, jag ofta hort, öfver göromålens mängd och arbetskrafternes otillräcklighet.
Då i allt fall arbetet måste förrättas med de för hand varande krafterna, eller ock förstärkning i dessa behörigen sökas, har det förekommit mig uppenbart, att som ingen lättnad i arbetet beredes genom dröjsmålet, det tvertom är drift och skyndsamhet, som lätta arbetet och lifva de krafter, hvarmed det mäste bestridas.
Stränghet mot de försumliga är således för dem sjelfva välgörande, långt ifrån att förtynga den börda, hvaröfver de klaga.
Till skydd för Hofrätterna äfven i andra, men företrädesvis i detta afseende länder den oöfvervinneliga svårigheten att ställa deras ledamöter för rätta.
Det vore dock säkerligen i sin ordning, om äfven i dessa domstolar vissa ledamöter, som röja alltför mycken benägenhet att låta göromålen hvila, kunde af någon farhåga för ansvar försättas i mera verksamhet.
Icke så sällan hafva lill mig inkommit klagomål öfver utomordentligen långa uppehåll i Hofrätterna.
Jag har öfver sådana klagomål begärt vederbörandes yttranden; och utan att finna dessa nöjaktiga, har jag dock låtit dervid bero, att de/fördröjda sakerne hvarje gång blifvit utan vidare uppehåll afgjorda, ehuru jag skulle handlat annorlunda, i fall ett åtal mot hofrättsledamot kunnat på lämpligt sätt anställas.
(Min tanka härom är yttrad i 1850 års berättelse sid. 22).
Af — 65 — Af min fortsatta uppmärksamhet på lagskipningen i högsta instants, äro nu följande resultater att anteckna.
Imellan en enka och hennes blifvande man i ett senare gifte träffades, medelst skriftligt, och i vittnens närvaro före äktenskapets ingående upprättadt aftal, öfverenskommelse bland annat derom, att i fall deras äktenskap genom hustruns död upplöstes, boet i sin helhet ' och deribland äfven en af hustrun före äktenskapet förvärld fastighet skulle mannen under äganderätt tillhöra.
Efter hustruns död instämde hennes arfvingar mannen med påstående att utbekomma hvad han utöfver sin lagliga andel i boet innehade.
Detta yrkande, som af mannen bestriddes på grund af omförmälte, såsom äktenskapsförord åberopade handling, biel' äfven med tillämpning af samma handlings innehåll ogilladt såväl af Härads- och Lagmansrätterne, som af Hofrätten.
En del af arfvingarne fullföljde tvisten.
Och sedan vid sakens föredragning i Nedre Revisionen fråga uppstått, huruvida den af mannen åberopade handling kunde såsom äktenskapsförord erkännas, blef i enlighet med det af Revisionens pluralitet afgifne Betänkande saken genom .Kongl.
Dom den 18 December 1848 afgjord på det sätt, att enär den af mannen åberopade handling, fastän ändamålet deruti uppgåfves vara att stadga grunder för makarnes giftorätt, likväl icke innefattade bestämmande af den rätt i boet, makarne under äktenskapet skulle tillkomma, utan af hvad som borde tillfalla efterlefvande maka och den aflidna makans arfvingar, men äktenskapsförord icke finge göras om annat än makarnes giftorätt och ifrågavarande handling, som således icke kunde äga giltighet såsom äktenskapsförord, ej blifvit såsom testamente bevakad, förklarades, att handlingen icke lade hinder i vjjgen för de fullföljande arfvingarnes anspråk på arf efter hustrun.
En ledamot var från detta beslut skiljaktig på följande hufvudsakliga grunder:
Lagen stadgar ej andra vilkor i afseende på innehållet af äktenskapsförord, än att förord ej må göras om annat än makarnes giftorätt eller till förfång för dem, som bättre rätt till egendomen å den tid hafva.
Hvarken är föreskrifvet, att öfverenskommelsen skall genast efter vigseln träda i verksamhet eller att aftalet bör inskränkas till andel af egendomen och icke får omfatta densamma hel och hållen.
Till den afiingejord, hustrun i detta fall ensam ägde, hade mannens arfvingar eller borgenärer ej något anspråk, som förnärmades derigenom, att aftalet om giftorätten först efter hustruns död skulle komma till verkställighet.