Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med åberopande af delta förklarande, derigenom Rikets Ständer således sjelfve medgifvit, att deras Bevillnings-förordning aldrig afsett eller kunnat afse någon beskattning å aflöningsmedel, som af Norska anslaget uppburits, och hvilken beskattning följaktligen, på sätt densamma under tiden utgått, saknat all rättmätighet och billighet, hafva merbemälde erabets- och tjenstemän, uti en till Kongl, Majit i Juli månad 1845 ingifven skrift, i underdånighet anhållit, att Kongl. Majit täcktes förordna, att de erlagde bevillningsafgifterna för hvad som af sökaudernes å ministerstaten uppburna traktamenten , i förhållande till 4 Slats-Utskottets Utlåtande, Av o 101.
Svenska statsanslaget för de diplomatiska utgifterna, motsvarande Konungariket
Norriges årliga bidrag för samma ändamål, måtte till vederbörande återställas.
Uti häröfver infordradt underdånigt utlåtande, har Kongl. Kammar-rätten, beträffande de bland sökanderne, som öfverklaga! den för åren 1836 och 1837 verkställda debiteringsåtgärd, yttrat, det Kongl.
Kammar-rätten ansåge sig icke ega skäl i underdånighet tillstyrka, att återgäldandet utaf den bevillning, som desse personer för besagde år erlagt, måtte såsom en laglig rättighet dem beviljas eller dem lemnäs öppet att deras anspråk i sådant hänseende hos vederbörande embetsmyndigheter ånyo utföra; men enär billigheten syntes fordra, att jemväl bemälde sökander på något sätt bereddes en förmån, svarande mot den minskning i bevillningen, hvaraf de skulle kommit i åtnjutande, om deras aflöning icke till hela sitt belopp af Svenska anslaget utgått, har Kongl. Kammar-rätten i underdånighet hemställt, att en sådan förmån från Svenska statsverket måtte dem tilläggas.
Vidkommande åter samma sökanders anhållan om restitution af de efter år 1837 erlagda bevillnings-afgifter, äfvensom öfrige sökanders underdåniga restitutions-ansökning, så har Kongl.
Kammar-rätten underställt Kongl. Majits nådiga bedömande, huruvida, med hänsigt dertill, att debiteringen skett i öfverensstämmelse med den genom Kongl.
Maj:ts nådiga resolution af den 29 November 1839 gillade grund och med tillämpning af gällande Bevillnings-förordningar, vid de laga kraft egande debiteringarna borde få bero och sökanderne deremot tilläggas ersättning för den förmån, de saknat, men genom aflöningens verkställande äfven med det Norska anslaget skulle hafva tillgodonjutit, eller om den försutna tiden för debiteringens öfverklagande borde sökanderne återgifvas, med bestämmande af den dag, inom hvilken sådan klagan, vid förlust af rätt dertill, borde hos vederbörande embetsmyndighet vara anförd.
Sedan Kongl. Kammar-rättens, nu till sitt hufvudsakliga innehåll, anförda underdåniga utlåtande, under den 12 December 1845 blifvit afgifvet, täcktes Kongl. Maj:t anbefalla Kongl, utrikes departementet att meddela här ofvan omförmälda upplysningar och utredningar, vid hvilkas aflemnande Herr Statsministern för utrikes ärendena, rörande beräkningsgrunden i afseende på det belopp, som af Norska anslagssumman för ministerstaten kunde anses ingå uti aflöningen för de vid beskickningarna anställde embets- och tjenstemän, i underdånighet yttrat, att någon annan grund icke syntes i detta afseende kunna antagas, än det förhållande, som egde rum emellan hvarderas af de förenade rikena beviljade anslag, emedan af dessa sammanräknade anslag alla de Utrikes departementet åliggande utgifter bestredos; samt att, om, vid utbetalningen af traktamenten och aflöningar, det Svenska statsanslaget der - Sta(s-Utskotte(s Utlåtande, N:o 101. till i framsta rummet användes och af det Norska statsanslaget endast den häruti uppkommande brist, enligt Kongl, brefvet den 6 Februari 1830, genom inbetalning från utrikes departementet till Stats-kontoret, fylldes, sådant endast vore en följd af den ordning, som vid liqvidationen blifvit anbefalld att iakttagas, men icke kunde inverka på bedömandet af hvartdera rikets skyldighet att, i förhållande till dess serskildta anslag, uti lika mån deltaga i alla de utgifter , som för de ministeriella ärendenas behandling erfordrades.
I öfverensstämmelse härmed och under åberopande af den utaf Kongl.
Kammar-rättens president, vid förrberörde utlåtandes afgifvande, yttrade serskilda mening, har Herr Statsministern i underdånighet tillstyrkt, att, jemte det ifrågavarande restilutioner måtte beviljas på det i Kongl. Maj:ts nådiga proposition uppgifna sätt, Kongl, utrikes-departementet, i händelse någon till restitution berättigad löntagare eller hans rätts innehafvare underläte att inom föreskrifven tid sig anmäla, måtte få i dennes rätt inträda.
För öfrigt har bemälde Statsminister upplyst, att, sedan Svenska statsanslaget till ministerstaten, hvilket under åren 1836 lill och med 1840 årligen utgjort 100,000 r:dr hamb. banko, jemte 40,000 r:dr svenskt banko utaf extra utgiftsmedlen, från och med år 1841, nedsatts till 200,000 r:dr svenskt eller 75,000 r:dr hamb. banko, hade detta anslag varit otillräckligt för de diplomatiska embets- och tjenstemännens aflöning; hvadan den årliga bristen måst fyllas af de från Norska statverket influtne medel, utgörande ett under hela den nu ifrågavarande tiden oförändradt årligt belopp af 40,000 speciedaler.
I anseende till detta förhållande, hade oftanämnde embets- och tjenstemän under de sednare åren till
Svenska statsverket erlagt bevillning för ett högre allöningsbelopp, än hela det Svenska stats-anslaget utgjorde.
Enligt åberopade uträkningar, skulle de restitutioner, som efter nu föreslagen beräkningsgrund borde vederbörande tillkomma, utgå med ""‘Yiaor, af de för åren 1836, 1837 och 1839 erlagde bevillningsafgifter, med 3öo/i;(oo af enahanda afgifter för år 1838, med 37ii/isas af dito för år 1840, med wfHi af dito för åren 1841 och 1842, med 59/ii4 af dito för åren 1843 och 1844, samt med 5tKYi14!, af 1845 och 397/i147 af 1846 års bevillnings-afgift; utgörande de i dessa uträkningar förekommande och för hvar och en af der upptagne tjenstemän eller deras rätts innehafvare serskildt utförda restitutionssummor, då de sammanräknas, följande belopp, nemligen: 6 Stais- Lis kotte tu Utlåtande, N:o 101. för år 1836.
. 2,143: 10. 9. 41 1837 . . 2,015: 16. 7. 11 1838. . 1,835: 17. 10. 11 1839 . . 1,751: 37. 2. »> 1840 . . 2,378: 46. 10. Y) 1841 . . 3,432: 17. 4. 11 1842 . . 2,201 : 42. 7.. t» 1843 . . 2,163: 21. 10. 11 1844 . . 2,1 12: 39. 8. 11 1845 . . 2,043: 37. 4. »1 1846 . . 2,250: 1. 8.
Summa b.ko r:dr 24,029: 4. 7. Efter att hafva tagit fullständig kännedom om hvad här ofvan anförda handlingar innehålla, får Utskottet, för sin del, yttra, att, sedan sist förlidna riksdags Bevillnings-utskott, medelst ett af Rikets då församlade Ständer godkändt utlåtande, förklarat, att utgörandet utaf den bevillning, som för utrikes beskickningarnas hela aflöningsanslag blifvit eriagd, icke varit en följd af något stadgande i Bevillningsförordning en, utan endast härrört af saknad upplysning om beloppet af den aflöning, som från Svenska statsverket till minister-staten rätteligen utgått, måste, enligt Stats-utskottets åsigt, de vid nämnde beskickningar anställde embets- och tjenstemän anses berättigade att, i likhet med andra skattskyldige, af allmänna medel återbekomma hvad, som kan visas vara för mycket eller orätt affordradt och vederbörligen inbetaldt.
Beträffande derefter den grund, hvilken blifvit föreslagen och tillämpad för bestämmandet af det bevillningsbelopp, desse embets- och tjenstemän under den förflutna tiden erlagt utöfver hvad, som, enligt gällande bevillningsförordning, belöpte för deras sådan beskattning underkastade aflöning, så anser Utskottet denna grund, eller förhållandet mellan de begge förenade rikenas hela årliga bidrag till de diplomatiska utgifterna, vara den enda riktiga och härvid fullt tillämpliga, samt fördenskull jemväl böra af Rikets Ständer gillas och godkännas.
Vidkommande åter tiden, för hvilken vederbörande löntagare eller deras rätts innehafvare böra komma i åtnjutande af de restitutioner, hvarom nu är fråga, så synes det i allmänhet gällande stadgande, att de i statens kassor orätt influtna afgifter skola, vid förlust af vidare talan, i föreskrifven ordning återsökas inom 3:ne år efter betalningsdagen, icke skäligen böra eller kunna tilläm, pas i afseende på restitu eran det af den lönebevillning, som blifvit förenämnde embets och tjenstemän påförd och af dem på stadgadt sätt eriagd.
Stats-ltskottets
Ut Idta nite, N:o 101. 7 personer, eller deras rättsinnehafvare, hafva nemligen genom meddelade laga kraftegande beslut varit förhindrade att sina anspråk i besagde hänseende med åsyftad påföljd framställa, och hafva derjemte varit urståndsatte att sjelfve utreda och styrka, huru mycket de debiterade bevillningsafgifterne rätteligen bordt utgöra, emedan sådant naturligtvis först kunnat ådagaläggas, sedan den summa blifvit bestämd, hvarmed det af Norska statsmedlen anvisade bidrag för ministerstaten, i förhållande till Svenska statsanslaget för samma ändamål, borde anses ingå uti hvarje serskild aflönings årliga belopp.
På det att nu samtlige bemälde personers på ofvan anförda förklarande grundade restitutionsanspråk må kunna i stadgad ordning göras gällande, erfordras följaktligen, att Rikets Ständer, såsom Kongl. Majit i nåder föreslagit, ej allenast uttryckligen medgifva, att hvarken nyssberörde beslut eller redan Iagakraftvunna debiteringar utgöra något hinder emot samma anspråks väckande och pröfvande, utan äfven, till ledning vid bestämmandet af restilutionernas belopp, antaga och fastställa en gemensam och för hvarje ifrågakommande restitutionsansökning tillämplig beräkningsgrund.
Då dessa vilkor för dylika ansökningars upptagande till pröfning utaf vederbörande embetsmyndigheter endast genom Rikets Ständers beslut, i anledning af Kongl.
Maj:ts förevarande nådiga proposition, kunna varda uppfyllde, så anser Utskottet, att alla vid utrikes beskickningarna anställde embets- och tjenstemän, som, i anseende till nu uppgifne förhållande, fått vidkännas högre bevillningsafgift, än med stadgandet om dylik afgift af ministerstatens löner varit afsedt, äfvensom sådane embets- och tjenstemäns rätts innehafvare böra ega sig öppet, att inom viss bestämd tid och med iakttagande af hvad författningarna för öfrigt föreskrifva, anmäla och styrka sina anspråk i afseende på restituerandet af hvad härutöfver måst såsom bevillning af denna tjenstemannapersonals löner, traktamenten och pensioner för de förflutna åren utgöras; anseende Utskottet något undantag vid dessa restitutionsfrågors behandling icke böra stadgas för de embets- och tjenstemän, hvilkas serskildt anförda besvär öfver debiteringsåtgärderna för åren 1836 och 1837 redan blifvit pröfvade och afgjorde, helst desse ingalunda kunna genom besagde åtgärders överklagande hafva förverkat rättigheten att tillgodonjuta enahanda förmån, som kan varda de öfrige diplomatiske tjenstemännen för samma år tillerkänd.
I öfverensstämmelse med nu uttalade åsigter och då både rättvisan och billigheten onekligen fordra, att hvar och en, som fått sig påförd en bevillnings-afgift, hvilken ”icke grundar” sig på Bevillnings-förordningens stadgande, erhåller tillfälle att anmäla och styrka sin rätt att den sålunda påförda erlagda afgiften återbekomma, anser sig Utskottet 8 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 102. höra tillstyrka Rikets Ständer att bifalla, hvad Kongl. Maj:t, i nåder föreslagit, angående restituerandet af den bevillning, hvilken utöfver hvad som enligt författningarna bordt för Svenska statsverkets härtill anslagna medel utgöras, från och med år 1836 till och med år 1846 blifvit erlagd för de å ministerstaten uppburna traktamenten, aflöningar och pensioner, m. m.
Enär högstberörde förslag innehåller, att vederbörande skola, inom natt och år efter det Kongl. Maj.ts och Rikets Ständers beslut rörande detta ämne blifvit i allmänna tidningarna kungjordt, i behörig ordning anmäla sina anspråk å ifrågavarande restitutioner, lärer hvad, som angående dylika måls behandling och afgörande för öfrigt är stadgadt, komma att, i afseende på de sålunda anmälde restitutions-frågornas pröfning, iakttagas; hvaraf alltså följer, att de summor, som merbemälde embets- och tjenstemän eller deras rättsinnehafvare kunna genom vederbörliga beslut förklaras berättigade återbekomma, måste, sedan besluten härom vunnit laga kraft, i likhet med andra restitutioner af erlagde bevillningsmedel, från Riksgälds-kontoret utbetalas, utan att någon serskild föreskrift derom behöfver af Rikets Ständer meddelas.
Stockholm den 1 6 Mars 1848.
N:o 109 Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Mars, kl. 5 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckta frågor om eftergift af betalningsskyldigheten för de under sednaste åren meddelade undsättningslån.
Med hänsigt till den förestående återbetalningen af de låneunderstöd, Kongl. Maj:t i anledning af inträffade missväxter och hagelskador, under sistlidna - Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 102. lidna åren beviljat, hafva åtskilliga motioner, åsyftande dels fullkomlig, dels vilkorlig eftergift af den för dessa lån stadgade betalningsskyldighet, blifvit väckta inom Preste- och Bonde-stånden, samt tillika med deraf föranledda yttranden till Stats-utskottet remitterade; och får Utskottet, som ansett dessa motioner böra i ett sammanhang behandlas, alli så deröfver afgifva ett gemensamt utlåtande, deruti dock Utskottet velat serskildt anföra hufvudsakliga innehållet af de framställningar, hvilka afse sådana undsättningslån, som till följd af missväxter erhållits, och serskildt de motioner, som handla om de efter lidna hagelskador beviljade understöd; varande de angående förstnämnde lån Utskottet tillhandakomne motioner och yttranden afgifna utaf här nedan uppräknade ledamöter af bemälte tvänne Riksstånd, nemi.: l:o af Prosten Schram, hvilken anfört: att, efter de inom flera provinser sedan sista riksdag inträffade olyckliga skördar, skulle de undsättningsmedel, som, i egenskap af lån, anvisats, säkerligen icke tillgodokommit de mindre bemedlade bland dessa provinsers jordbrukande invånare, så framt icke församlingarnes vederhäftigare medlemmar ingått den föreskrifna gemensamma ansvarigheten för besagde medels återbetalande.
Då nu emedlertid betalningsterminerna redan hade inträdt och en del af undsättningslånen jemväl blifvit staten godtgjord, fastän härtill erforderliga medel måst genom skuldsättning hos enskilde anskaffas, så motsågos de återstående liqviderna med stigande oro, helst ett eller annat års lyckligare skörd icke ersatte de förluster och lidanden, som 2:ne de svåraste misväxtår förorsakat.
En del undsättningstagare hotades också af den hårda nödvändigheten att, jemte egna, äfven få betala andras af staten erhållne ”nödhjelpslån”.
Dessutom vore att förutse en mängd invecklade och för uppbördsmännen tidsödande utmätnings-åtgärder, som slutligen måste vidtagas, för att hos deni, hvilka inom hvarje församling, visserligen 'gemensamt”, men ej ”såsom för egen skuld’’, iklädt sig betalningsansvaret, utsöka hvad, som ”insolventa” undsättnings-gäldenärer icke förmådde godtgöra.
För beredande af en med billighet och statens moraliska förbindelse öfverensstämmande lättnad i dessa hänseenden, syntes det allmänna böra trada emellan med någon uppoffring, den der sällan varit så högt påkallad, som af nu ifrågavarande, inom Rikets mest sädesbärande orter inträffade, missväxter.
Motionären föreslog derföre, att, i närmaste öfverensstämmelse med hvad genom Kongl. Cirkulär-brefven den 13 December 1834 och den 19 Jan. 1842 beviljades för de efter 1830 och påföljande års missväxter lemnade för - llih. till H. St.
Prof. 1847 och 1848. 4 Sami. i Afd. 29 Häft 2 10 Stats-rtskoUets Utlåtande, N:o 102. sträckningar, Rikets nu församlade Ständer, i afseende på alla sedan år 1842 af enahanda anledning meddelade undsättningslån, måtte medgifva: 1:o alt ali slags, för enskilde undsätlningslåntagare, men icke för fattigvårdsstyrelser och andra inrättningar, ingången gemensam borgen upphö/res och att löftesmännen således befrias från allt vidare kraf på grund af sina ansvarsförbindelser för andra, samt att fordringarnas indrifvande eller afskrifning alltså ensamt får bero på tillgångarna hos hvar och en, som dylikt län erhållit; 2:o att Konungens befallningshafvande uti lagligen utlysta socknestämmor och i närvaro af så väl kronofogde eller det ombud, länsstyrelsen i hans ställe förordnar, som ock länsman, få anställa undersökning, till utrönande, hvilka gäldenärer, såsom utfattige, sakna all tillgång till sina skulders godtgörande, hvarefter för alla dem, för hvilka ett dylikt förhållande af socknemännen enhälligt vitsordas, afskrifning, derest icke andra hinder möta, må i laga ordning, oaktadt borgen för skulden är ställd, utan vidare undersökning ega rum; och 3:o att, vid indrifning af alla Öfrige enskilde undsätlningstagares skulder, utmätning icke sker af fast egendom, behöfliga bohagsting och klädespersedlar, för jordbruket erforderliga kreatur och åkerbruksredskap samt till utsäde nödig spanmål.
Uti denna motion hafva Lektor Wallman och Doktor Lyth instämt, dervid den sistnämnde, med hvilken
Doktor Säve och Prosten Melén sig förenat, anmält, att förhållandet på Gottland vore enahanda med det, som för Upland blifvit uppgifvet, och att således den för denna provins föreslagna lindring i betalningsvilkoren jemväl behöfde medgifvas för de undsättningslån, hvilka blifvit Gottlands invånare meddelade; 2:o af Matts Persson från Stockholms län, hvilken äfvenledes anmält, hurusom menigheterne måst ikläda sig en gemensam ansvarighet för återbetalningen af de undsättningslån, som af allmänna medel utgifvits i anseende till sednare årens svåra missväxter och den deraf förorsakade nöd bland hela den jordbrukande och större delen af den öfriga arbetande befolkningen inom Stockholms, Upsala, Westmanlands, Södermanlands, en del af Calmar samt Blekinge och Hallands län.
Till följd af detta betalningsansvar, hvilket en hvar, för att från hunger och nöd rädda sin omgifning, funnit sig nödsakad att ingå, vore den nu stundande återbelalningstiden destomera bekymmersam, som då måste återgäldas ej allenast de lån, man sjelf erhållit, utan äfven de understöd, hvilka blifvit tilldelade andra personer, och genom hvilka dessa visserli - Ståls-Utskottets Utlåtande, N:o 102.
11 gen blifvit räddade från hungersnöden, men icke lått sin medellösa belägenhet förbättrad.
Då nu genom stränga utsökningsåtgärder den enskilda förmögenheten inom flera folkrika landsorter skulle undergräfvas, hvilket naturligtvis jemväl komme att menligt inverka på hela samhället, syntes de häraf motsedda svåra följder i tid böra förekommas.
För sådant ändamål har motionären, med erinran om de uppoffringar, staten måst vidkännas, så vida icke den enskilda hjelpsamheten bisprungit de behöfvande, föreslagit, att vederbörande låntagares åligganden, till följd af ofvannämnda gemensamma ansvarighet, icke måtte utsträckas till skyldigheten att återgälda de lån, som blifvit tilldelade sådane personer, hvilka saknade all tillgång.
Enligt motionärens åsigt, borde Rikets Ständer derföre hos Kongl. Maj:t i underdånighet hemställa, att, vid återfordrandet af de undsättningslån, som emot gemensam borgen erhållits» först måtte utredas hvad, sorn borde erläggas af dem, hvilka genom fattigdomsbevis kunde styrka sin oförmåga att lånemedlen betala, samt att detta belopp måtte afdragas från den hvarje menighet tilldelade lånesumma och endast återstoden, enligt ansvarighetsförbindelsens ordalydelse, utsökas; hvarjemte motionären föreslagit, att Rikets Ständer vid nästa riksdag måtte underrättas om det skick, hvaruti ifrågavarande liqvider sig då befinna, på det att de ytterligare åtgärder, som för bevarandet af statens rätt anses nödiga, må kunna vidtagas.
Genom bifallandet af hvad sålunda blifvit hemstäldt och föreslaget, skulle endast den verkligen, behöfvande komma att befrias från betalningsskyldigheten för sin undsättningsskuld, men de, som ingått borgensansvaret, frikännas från skyldigheten att betala för deni, hvilka eljest af staten måst på ett eller annat sätt bispringas, hvarförutan liqviderna för en stor del af lånebeloppen skulle komma att påskyndas och dessa medel följaktligen snart blifva för andra stats-utgifter disponibla ; 3:0 af Johan Persson från Upsala län, hvars motion, deruti Per Olsson och Adolf Fredriksson från samma län instämt, hufvudsakligen är af följande innehåll:
Då jordbruket utgjorde Uplands invånares enda uteslutande näring och då inom denna provins, i anseende till lokalförhållanden, tillfälle saknades till en mera omfattande och lönande boskapsskötsel samt de binäringar och tillgångar, som naturförmånerna inom andra orter erbjödo, vore Upländningen vid felslagna skördar hjelplöst hemfallen åt behofvet.
Under de sednaste missväxtåren hade derföre invånarne inom Upsala län nödsakats anlita det allmänna om bistånd, hvilket jemväl, fastän emot återbetalningsskyldighet, erhållits utaf de medel, Rikets Ständer för undsättningar vid sådana ti. fa., in anvisat.
En del af dessa understöd hade också genom kännbara u> nom ingar och 12 Stats-Utskottets Utlåtande, N:o 102. inskränkningar under sistlidet
Ar kunnat återbetalas, och skulle af det härefter återstående lånebeloppet, 66,660 r:dr 32 sk., afbördas under innevarande och en lika stor summa under nästkommande ar.
Denna betalningsskyldighet kunde dock omöjligen fullgöras utan ytterligare uppoffringar, helst länets invånare under tiden icke skulle kunna hemta sig från sina fleråriga förluster och lidanden.
Till lindrande af de svåra följderna efter omförmälde missväxter har alltså motionären, under åberopande af de eftergifter, som i afseende å enahanda skulder inom rikets norra och vestra delar för icke längesedan blifvit beviljade, anhållit, alt Rikets
Ständer måtte efterskänka hälften af sista inbetalningen, eller 33,333 r:dr 16 sk. utaf de ofvannänmde län tilldelade undsättningslån; 4:o af Olof Jansson från Stockholms län, med hvilken Erik Carlsson och Anders Ersson från samma län sig förenat ; anförande motionären, hurusom, efter hvad allmänt kändt vore, 1844 och 1845 års skördar så val i Stockholms sorn Upsala och Westerås län nästan helt och hållet felslagit, till följd af en ovanlig nederbörd under det förra och en ihärdig torka samt otjenlig! utsäde det sednare året.
I anseende härtill befanns redan under vintern år 1845 förhållandet inom dessa län så betänkligt, att anstalter för landtmannens förseende med brödföda och vårutsäde måste af regeringen vidtagas.
Sedan sistnämnde års skörd jemväl misslyckats, kunde de erhållna understöden destomindre återgäldas, som ytterligare undsättningar dels af spanmål och dels af mjöl funnos oundvikliga, och hvarigenom skuldsättningen än mera ökades.
Såsom följd af den allmänna foderbristen samt nödvändigheten att erhålla penningar lill kronoutskylder och brödföda, mäste kreaturen emot deras halfva värde föryttras och lösören samt stundom äfven den fasta egendomen bortauktioneras till vanpris.
Den nödställda belägenhet, hvaruti landtmannen under missväxtåren blifvit försatt, hade endast i obetydlig mån kunnat förbättras genom de tvänne påföljande årens medelmåttigare skördar.
Densamma fortfore således ännu och dess upphörande skulle svårligen kunna motses utan erhållandet af all möjlig lindring vid undsättningsskuldernas liqviderande.
I sådant afseende och med hänsigt jemväl lill de afskrifningar, som vid likartade förhållanden tillförene medgifvits, har motionären hemställt, att samma förmån, som för Upsala läns invånare blifvit sökt, eller efterskänkandet af halfva beloppet utaf sista inbetalningen, äfvenledes måtte beviljas de skuldsatte inom Stockholms län; Stats- Linko Hets Utlåtande, N:o 102. 13 5:o af Erik Mallmén från Westerås län, som anfört, att inom nämnde län och i synnerhet inom dess östra del 1845 års missväxt varit så svår, att skörden på flera ställen understeg utsädet; och hade detta förhållande medfört desto olyckligare följder, som flera föregående års svaga skördar knappast lemnat hvad, som erfordrats till utsäde och brödföda inom en ort, der spanmålen vore den enda afsältningsvaran.
Ehuru rikliga gäfvomedel från andra provinser erhöllos och betydliga anslag utan återbetalningsskvldighet af statsmedlen lemnades, måste dock ytterligare understöd hos regeringen sökas, och dessa beviljades äfven, fastän med vilkor af desammas återbetalande jemte 1846, 1847 och 1848 års kronoutskylder, med en tredjedel vid hvartdera årets uppbördsstämma.