Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund häraf vågar jag alltså föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta, att tull för bränvin bör utgå med 1 R:dr 35 öre per kanna 50 procent och med iakttagande af samma grunder med mätning, som nu följas vid bränvinstillverkning samt med 1 R:dr 50 öre per kanna, derest tillverkningsskatten, efter regeringens förslag, skulle förhöjas till 75 öre per kanna 50 procent.
Uti omstående motion förena sig:
Per Nilsson.
Anders Pehrsson, från Christianstads län. N. Svensson.
Pehr Andersson, från Blekinge län.
Mo 934 Af Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, om befrielse för innehafvaren af gästgifverihernmanet N:o 3 Weda i Nordingrå socken af nämnda län frän skyldigheten att erlägga rotevakansafgift.
Enligt Kongl. Maj:ts nådiga Grästgifveri-ordning af den 12 December 1734 är det föreskrifvet, att gästgifvaren skall njuta frihet för rotering på det hemman, Petter Anderson, från Blekinge län, O. B.
Andreas Eskilsson, från Blekinge län. 334 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 234. han åbor.
I öfverensstämmelse härmed tyckes det vara temligen klart, att hvarje hemman, som bebos ai gästgifvare, borde rättvisligen njuta roteringsfrihet; helst de ringa fördelar, en sådan frihet medför, på långt när icke motsvara det besvär, de kostnader och det ansvar, gästgifvare hatva sig ålagdt.
Om man utgår från denna synpunkt, torde det ej förundra någon, att jag, med kännedom af det högst besynnerliga missförhållande, som vid ett af gästgifverihemmanen inom mitt komitentskap i afseende på roteringsfriheten uppstått, söker att vinna en rättelse, hvilken, ehuru på administrativ väg lemnad utan afseende, är med både lag och billighet öfverensstämmande.
Då gästgifverihemmanet N:o 3 Weda om 5 seland, beläget i norra Ångermanland, Nordingrå socken, enligt hvad bilagda af häradsskrifvaren i orten utfärdade betyg ger vid handen, blifvit ålagd rotering den 10 September 1841, ehuru bemälda hemman, på sätt 1825 års special-jordebok utvisar, eger gästgifverifriheter, och uti 1786 års för fögderiet gällande roteringslängd är upptaget bland frihetshemman, samt härtill kommer, att jemväl bilagda utdrag af roteringslängden öfver båtsmanshållet i Nordingrå socken tydligen utvisar, att Rocksta by, der gästgifveri för längre tid tillbaka varit, för närvarande betalar rotevakansafgift för 19] seland, så följer häraf, att, derest innehafvaren af gästgifverihemmanet N:o 3 Weda om 5 seland fortfarande skall betala rotevakansafgift, så bortfaller den enligt lag honom tillkommande rotefrihet.
Af sådan anledning tager jag mig friheten hemställa, att Rikets Höglofliga Ständer måtte i skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, det innehafvaren af gästgifverihemmanet N:o 3 Weda om 5 seland, beläget i Wester-Norrlands län, norra Ångermanlands fögderi och Nordingrå socken, Eric Hägglund, måtte befrias från den honom ålagda rotevakansafgift.
Stockholm den 15 November 1865. P. O. Hörnfeldt, från Wester-Norrlands län.
.335 Y.o 935.
Af Per Olof Hörnfeldt och Per Engman från Wester-Norrlands län, om anslag till lön åt tvänne Veterinärläkare i nämnda län.
En sednare tid har öfverallt i Sverige medfört stora framsteg i många rigtningar och ej minst i landets modernäring, jordbruket.
Äfven i vår hembygd hafva ansträngningar i detta hänseende egt rum och icke saknat framgång, ehuru det är tydligt att, vid den derstädes rådande brist på kommunikationsanstalter, det icke kan vara möjligt att hålla jemna steg med det nedra Sverige.
Stora sträckor af sällspordt fördelaktig jordmån ligga der ännu obegagnade, enär de af nästan ofarbara trakter skiljas från de bebodda delarna af landet.
Men äfven i dessa sednare har emellertid, i följd af lokala förhållanden, i Wester-Norrland mera än annorstädes, det egentliga åkerbruket fått, om ej stå tillbaka för, åtminstone intaga en jemförelsevis mot boskapsskötseln mindre framstående plats.
Boskapsskötseln och hästafveln stå i Norrland ganska högt och denna för orten vigtiga näring förtjenar allt omhuldande, äfven från det offentligas sida.
Det är derföre med god förhoppning om framgång, som vi, jemte det vi fullgöra en af Wester-Norrlands läns landsting år 1864 i detta afseende enhälligt uttalad önskan, vända oss till Rikets Ständer med anhållan om afhjelpandet af en högst kännbar brist härutinnan i vår hembygd.
I hela Norra och, man kunde nästan med skäl säga, äfven Södra Ångermanland finnes för närvarande ingen veterinärläkare, emedan den veterinärläkare, som är stationerad i Södra Ångermanland, är bosatt i Hernösand och således i yttersta delen af fögderiet eller med andra ord 30 mil ifrån gränsen mot Jemtland och ungefär lika långt från gränsen till Westerbotten; häraf följer att man vid yppadt behof antingen måste anlita inom orten boende s. k. qvacksalvare eller ock hemta examinerad läkare antingen från Hernösand eller Umeå.
Af sådan anledning och med särskildt fästadt afseende dels derpå att hästsjukdomen “rots1* och “springorm“, under de sednare åren skördat ej så få offer, dels ock att en ort af den stora areal, som provinsen Ångermanland, der, som redan blifvit antydt, boskapsskötseln och hästafveln utgör en icke obetydlig näring, ej billigtvis bör lemnäs utan bistånd för denna sin närings skydd och upphjelpande, så våga vi vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, såsom lön åt tvänne Veterinärläkare, den ena med station i köpingen Örnsköldsvik och den andra i Sollefteå socken, ville anslå en årlig lön af 500 R:dr R:mt till dem hvardera eller tillsammans 1,000 R:dr R:mt, med skyldighet för vederbörande kommuner att förse dem med lämplig bostad.
P. O. Hörnfeldt, P. Engman, från Wester-Norrlands län. 336 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Per Olof Hörnfeldt från Wester-Norrlands län, om vissa ändringar af gällande instruktioner för llikets Ständers Revisorer.
Under städse vexande lefnadskostnader måste naturligtvis äfven de ersättningsbelopp, som utgå för den kostnad och tidsuppoffring offentliga värf medföra, förhöjas, om desamma hittills knappt motsvarat dessa uppoffringar; och då det uti nu gällande instruktioner för Rikets Ständers Revisorer öfver Banko- och Riksgäldsverken fastställda traktamente för desse Revisorer af sex R:dr R:mt om dagen härleder sig från en tid, då priserna på hyror och lifsmedel knappast voro tvåtredjedelar af de nuvarande, synes billigheten fordra, att äfven berörda traktamente i mån af denna stegring förhöjes.
I en så dyr stad som
Stockholm är det under den korta tid af två månader, sorn vistandet här under revisionen upptager, svårt att ordna sin ekonomi med den sparsamhet, att ett så ringa dagtraktamente kan betäcka lefnadskostnaden på stället, jemte den förlust bortovaron från hemmet medförer, helst mången måste derunder drygt betala den, som förrättar hans göromål; och en del kommuner och korporationer hafva derföre äfven i sednare åren åt sina ombud i revisionen anvisat särskild ersättning af ända till 10 R:drs belopp utöfver den i instruktionerna bestämda.
På det att skicklige personer icke må för den penningeiörlust ifrågavarande vigtiga uppdrag kan medföra, undandraga sig detsamma, får jag derföre föreslå, att hvarje medlem af revisionen hädanefter må tilldelas åtta R:dr R:mt om dagen att, på sätt hittills slcett, af Banken och Riksgälds-kontoret utbetalas.
Deremot tror jag, att en icke ringa besparing kunde det allmänna beredas, om § 5 uti den för Herrar Revisorer öfver Statsverket gällande instruktion helt och hållet borttoges.
Det heter nemligen deruti, att “enär någon af Stats-kontorets ledamöter inför Revisorerna företer Kongl. Maj:ls nådiga förordnande för honom att under förrättningen Revisorerna med nödiga upplysningar tillhandagå, skall han ega rättighet att till Revisorernas protokoll lemna sådana meddelanden, som med revisionsåtgärden hafva gemenskap.
“ I denna § ifrågasättes icke Revisorernas eget behof eller önskan; utan de hafva endast att, huru dermed än må vara, emottaga hvilken som helst af Statskontorets ledamöter, som af Kongl.
Maj:t eller, så att säga, af Stats-kontoret (ty det sker alltid enligt detta verks förslag) dertill utses, äfvensom hvilka som helst meddelanden denne ledamot vill afgifva.
Denna rättighet härleder sig från den gamla goda tiden, då det ansågs nyttigt att hafva ett regeringens ombud allestädes, der allmänna angelägenheter skulle förhandlas, då man icke gerna såg några anmärk - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
337 anmärkningar emot myndigheter och korporationer och då man dessutom antog att
Revisorerna skulle vara fullkomligt obekanta med Btats-kontorets räkenskaper.
Sedan denna tid hafva regeringsgrundsatserna i åtskilligt förändrats; man har funnit det hvarken möjligt eller önskvärdt att hålla folkombuden under ett förmynderskap, hvaraf de icke anse sig vara i behof, och statsverkets räkenskaper hafva så förenklats, att de blifvit tillräckligt begripliga för dem, som skola granska desamma eller närmare deruti ingå, om de också fortfarande äro på ett mindre tillfredsställande sätt uppställda och för allmänheten dunkla, hvilket åter icke genom förklaringar inför Revisorerna utan endast genom ett förändradt formulär kan bjelpas.
För detta biträde åt Revisorerna, hvilket desto heldre lärer kunna umbäras, som dessa i allt fall, jemlikt 3 § af sin instruktion, företrädesvis till såväl kameral- som kanslibiträden antaga tjenstemän i Stats-kontoret, utbetalas likväl nu årligen ett tusen (1000) R:dr, ehuru vederbörande statskommissaries tid deraf icke fullt två månader upptages, ty haus biträde eller närvaro sträcker sig icke till granskningen al hvarken Baukens eller Riksgälds-kontorets eller Kommerskollegii räkenskaper.
Äfven antaget, att vederbörande statskommissarie vore hvarje dag under dessa två månader vid Revisionen sysselsatt, uppgår dock hans arfvode till 16g R:dr R:int om dageu.
I den föreställning att Statens medel icke böra på detta sätt förslösas, då de talrika biträdena, som i allt fall för Statsrevisionen erfordras, medtaga stora summor, föreslår jag, att 5 § i nu gällande Instruktion för Rikets Ständers Revisorer öfver Statsverket må utgå.
Skulle denna hemställan icke vinna bifall, föreslår jag, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att något mindre belopp af, till exempel, högst 500 R:dr måtte hädanefter för berörda biträde utbetalas.
Stockholm den 15 November 1865. P. O. Hörnfeldt, från W ester-Norrlands län. tiih till R, Si.
Fröt. 1865 1866. 11 Sami. 4 Afd. 43 338 Motioner i Bonde-Ståndet 1863.
HT:o Af Carj Johan Kjellman från Jönköpings län, om ändring af arsta morn., af § SO uti Jagtstadgan.
Maj:ts förnyade nådiga Jagtstadga af den 21 Oktober 1864 bestämmer i 20 g, till hvilka belöningar af allmänna medel den är berättigad, hvil ken dödar rofdjur eller roffogel, samt hvad för dessa belöningars utbekommande iakttagas bör.
I det sednare afseendet heter det: “Vill någon erhålla sådan belö ning, uppvise roffogeln eller huden af rofdjuret för kronofogde, länsman eller ordförande i kommunalstyrelse, tage hans intyg, att roffogeln eller rofdjuret inom riket dödats samt att roffogelns fötter eller öronen af rofdjurshuden blifvit i hans närvaro afskurna, och håfve sedan rätt att hos närmaste kronouppbördsman eller Vår Befallningshafvande den utfästade belöningen uppbära11.
På landsbygden är det naturligtvis beqvämligast för den, som dödat rofdjur eller roffogel, att, för erhållande af vederbörligt intyg, vända sig till ordföranden i kommunalstyrelsen, då kronofogden eller länsmannen är boende på längre afstånd; men härvid möter den svårigheten, att man icke vet hvem som är ordförande i kommunalstyrelsen, emedan en sådan benämning icke finnes i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning om kommunalstyrelse på landet af den 21 Mars 1862, ty der talas blott om ordförande i kommunalstämma och kommunalnämnd, men icke om ordförande i kommunalstyrelse.
Följden häraf kan således lätteligen blifva och har också blifvit, att den till sådan belö ning berättigade blifver blottställd för onödiga svårigheter vid anskaffande af o o#
Ö » det för belöningens utbekommande hos kronofogden erforderliga intyget.
Ty företes intyg från ordföranden i kommunalstämman eller kommunalnämnden, svarar kronofogden att intyget skall vara enligt Jagtstadgan utfärdadt af ordföranden i kommunalstyrelsen, men ett sådant intyg står icke att få, då hvarken ordföranden i stämman eller nämnden kan åläggas att underteckna annan titel än den, kommunalförfattningen honom tillägger, ö OO Vidare torde med skäl böra anmärkas, att det synes vara olämpligt, att kronofogde utfärdar det erforderliga intyget, då det är just han eller, såsom det i Jagtstadgan heter, närmaste uppbördsman, som skall granska intyget och efter dess godkännande utbetala medlen; och att samma embetsman utfärdar det bevis, han sjelf skall granska, lärer ej kunna anses med god ordning öfverensstämmande.
Också har motionären sig bekant, att kronofogde tvekat att sådant intyg utfärda, hvarpå han skolat utbetala belöning utan, om Kan blifvit anmodat att betyg utfärda, hänvisat den sökande till Konungens Befallningshafvande för belöningens utbekom o o o mande, då den sökande fått färdas flera mil för att erhålla en belöning af 2 å 3 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 238. 339 R:dr, hvilken han enligt Jagtstadgan är berättigad att uppbära hos närmaste uppbördsman.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, hoppas motionären hafva tydligt ådagalagt behofvet af förändring i denna del af Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Jagtstadga och får derföre föreslå, att sista momentet af 20 § i omförmälda nådiga Stadga må erhålla följande lydelse:
Vill någon erhålla sådan belöning, uppvise roffogeln eller huden af rofdjuret för länsman, ordförande i kommunalstämma eller kommunalnämnd, tage hans intyg, att rofdjuret eller roffogeln inom riket dödats samt att roffogelns fötter eller öronen af rofdjurshuden blifvit i hans närvaro afskurna och håfve sedan rätt att hos närmaste kronouppbördsman eller Vår Befallningshafvande den utfästade belöningen uppbära.
Stockholm den 15 November 1865. C. J. Kjellman, från Jönköpings län. %:o $38» Af Carl Johan Hjellman från Jönköpings län, att för beväringens behof icke vidare mä af Statsverket anskaffas eller underhällas persedlarne skjortor, strumpor och skor.
I en tid, då så stora anspråk göres på anslag för diverse ändamål, deribland till landtförsvaret nära 13,000,000 Kalr R:mt, är det en pligt att se till, om icke besparingar äfven kunna göras.
Jag tror, att utan det ringaste försvagande af vårt föi’svarsväsende skulle en ganska ansenlig sådan kunna verkställas genom betydande minskningar af de i förråd varande munderingspersedlar för beväringen, såsom skjortor, strumpor och skor, hvarmed beväringsynglingarna emot slitningsersättning sig sjelfva underhålla.
Dessa persedlar förvaras nu i förråden utan att tjena till det ringaste gagn, enär det icke har handt, hvad mig veterligt är, att någon varit så utblottad att han icke egt dessa aldra nödvändigaste plagg.
Skulle det ock hända att ifrågavarande persedlar blifva behöfliga till något större antal, så är det intet tvifvel .340 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
N:o 239. nnderkastadt att detta behof blefve ganska illa afhjelpt med förlegade skjortor, malätna strumpor och förtorkade skor, som icke kunna begagnas.
Utan att nu vara i tillfälle att med noggrannhet uppgifva beloppet af den besparing, sorn kan göras, om dessa förråder antingen borttagas eller åtminstone minskas till hvad det nödvändiga behofvet kräfver, vill jag ändock gifva en antydning, hvaraf synes att det är ej obetydliga summor, som användts och användas utan annat ändamål än till beredande af ytterligare kostnad för förvaring af de persedlar, som derför anskaffats.
Landtförsvarskomitéen har uti sitt den 12 sistlidne
Maj afgifna underdåniga betänkande, pag. 119, beräknat medium af en klass exerceradt beväringsmanskap åren 1861-1863 till 20,306 man; om man tager rundt tal 20,000, så kosta endast skoförrådet till dem, efter uppgifvet pris af 8 å 9 R:dr paret, den betydande summan af 170,000 R:dr.
Som vi icke hafva råd att så onyttigt använda penningar, vill jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer aflåta underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, med anhållan att i förråderna skjortor, strumpor och skor eller stöflar (hvad man vill kalla det) för beväringens räkning icke mera anskaffas eller underhållas, ty erfarenheten har visat att de äro obehöfliga.
Utskott af denna motion anhålles vördsamt.
Stockholm den 15 November 1865. C. J. Kjellman, från Jönköpings län.
IV: O 93».
Af Carl Johan Kjellman från Jönköpings län, att Kongl.
Förordningen den 13 September 1364. angående ränta vid försträckning pä viss kort tid, utan säkerhet i fast egendom, mätte upphäfvas eller tillsvidare upphöra att vara gällande.
De financiela reformer, som under sednare åren blifvit vidtagna, hafva i flera fall varit allt annat än välgörande, åtminstone för landets modernäring, jordbruket, och dess idkare.
Ingen af dessa reformer har dock visat en så hastig och förstörande verkan, som den vid sednaste riksdag beslutade och af Kongl Majit fastställda lag om räntans frigifvande.
Motioner i, Bonde-Ståndet 1865.
N:o 239. 341 Såsom man bort förutse och varnande röster äfven framljödo, har nemligen denna lag medfört en stegring i räntan, som i sin ordning vållat, att en mängd inteckningar i landtfastigheter blifvit uppsagda, och att då, under närvarande förhållanden, nya lån å dessa inteckningar ej kunnat anskaffas mot en ränta, som med intecknade egendomarnes afkastning kunnat betalas, en massa större och mindre hemman och lägenheter dels redan blifvit på exekutiv väg försålda, ofta för, om icke under, halfva priset af deras verkliga värde, och dels nu äro för intecknade skulder utmätta.
Må man inte tro, att mina uppgifter äro öfverdrifna!
Regeringen från länsstyrelserna infordra förteckning å de landtfastigheter, som efter räntans frigifvande blifvit å exekutiv auktion försålda eller för närvarande äro för intecknad skuld utmätta; så befarar jag sannerligen, att en tablå häröfver skulle öfverstiga allt hvad man hittills föreställt sig om den förhanden varande penningeförlägenheten bland landets folkrikaste klass, jordbrukarne.
Och huru skulle det kunna annorlunda vara?
Penningen, likasom all annan vara, söker den marknad, der den bäst betalas, och enär jordbrukaren omöjligen kan betala lika stor ränta, som köpmannen eller fabrikanten, hvilka omsätta sitt rörelsekapital kanske flera gånger årligen, då ligger ock slutföljden nära till hands att inteckningarne i landtegendom uppsägas och penningarne placeras i mera räntegifvande spekulationer.
Att frigifva räntan, utan att derförinnan sätta allmänna hypotheksbanken i tillfälle att försträcka egare af landtegendom de lån, som dessa enligt föreningens reglemente äro berättigade erhålla, måste derför nödvändigt medföra stor förlägenhet och stora olyckor för denna talrika medborgareklass.
Det hade derför ock varit högeligen önskvärdt, att den finanskomité, som efter sednaste riksdag sammanträdde, i stället att föreslå ytterligare tullnedsättningar på utländska öfverflödsartiklar, egnat sin uppmärksamhet åt denna för hela landet magtpåliggande angelägenhet.
Då likväl ej så skett, får jag nu ödmjukligen föreslå: att lagen om räntans frihet måtte upphäfvas samt stadgandet i 9 Kap. 6 § af 1734 års lag åter förklaras gällande, äfven i afseende på så kallade provisioner; eller, om detta ej skulle bifallas, att lagen om räntans frihet måtte suspenderas intill dess allmänna hypotheksbanken kan komma i tillfälle att fullgöra det med denna inrättning afsedda ändamål, att med lån bispringa fastighetsegare å landet.
Stockholm den 15 November 1865. C. J.
Kjellman. från Jönköpings län Häruti instämma : C. J. Bengtsson, från Kronobergs län.
Andreas^Bs kils son. från Blekinge län. ,/.
Af. Björkman, från Elfsborgs län 342 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Af Pehr Andersson från Blekinge län, att uti aila reglementen för brandförsäkring af hus på landet måtte införas stadgande i antydd syftning, till beredande af större säkerhet för inteckningshafvare.
Vingleriet i affärsväg har å flera orter inom riket föranledt ett missbruk, som torde förtjena att anmärkas oell genom lagstiftning motverkas, bestående deruti att egare af intecknade fastigheter å landet företagit sig att, när eldskada å brandförsäkrade åbyggnader inträffat, öfverlåta brandstodsbeloppet till annan person än inteckningshafvare, dessa sednare till uppenbart förfång, hvilka efter all sund lagtolkning ega panträtt ej blott i jorden utan i allt dermed fast förbundet.
För begagnande af ett hemman erfordras både bonings- och ladugårdshus, och bland vilkor för belåningsrätt i hypotheksförening är ett, att pantsatta egendomen skall vara försedd med erforderliga åbyggnader, försäkrade i någon allmän brandstod sinrättning.
Det torde invändas att inteckning i landtfastighet afser säkerhet i jordi mera än i hus; men äfven med antagande häraf och enär åbyggnader tillhöra fastigheten, derå de finnas uppförda, och enär deras bättre eller sämre beskaffenhet ofta utgör ledning för en långifvares beräkning af säkerheten för lemnad försträckning, synes en föreskrift, lika med hvad reglementet för städernas brandstodsbolag innehåller, till betryggande af inteckningshafvares rätt och anspråk, böra meddelas.
I anledning af hvad anfördt blifvit, vågar jag föreslå det stadgas må: att vid inträffad eldskada å brandförsäkradt huB, uppfördt å för gäld in t. ecknad jord å landet, försäkringsbeloppet icke må af vederbörande inländskt bol ig eller dess styrelse utbetalas, innan inteckningshafvare hörd blifvit och varit i tillfälle att sin rätt bevaka, samt att detta stadgande bör i alla reglementen för brandförsäkring af byggnader å hemman i landet inflyta.
Om remiss till Höglofliga Lag- och Ekonomi-Utskottet anhålles.
Uti förestående motion förenar jag mig:
Petter Anderson.
Motioner i Bonde-StåncLet 1866.
N:o 241 348 i\:0 *41.
Af Andreas Eskilsson från Blekinge län, om ändring af § SO i Kongl. Förordningen angående vilkoren för försäljning af bränvin, m. ni., af den 18 December 1865, i fråga om rättighet för egare af gästgifveri ä landet att idka bränvinsutskänkning.
I 20 §:n af Kongl.
Förordningen angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker den 18 December 1863 stadgas, att, om för gästgifveri å landet rättighet till bränvinsutskänkning en gång blifvit af egaren uppsagd eller förverkad, den ej må kunna för gästgifveriet åter förvärfvas.
Det torde icke kunna nekas, att det förbud, som sålunda finnes stadgadt för innehafvare af gästgifveri å landet att till detsamma återvinna bränvinsutskänkningsrättighet, som en gång blifvit uppsagd, innebär en obillighet mot enskilda, på samma gång det utesluter möjligheten af en ökad inkomst för det allmänna.
Hvad nu den enskilda särskildt beträffar, kan man nemligen tänka sig, att, sedan rättigheten till utskänkning af spirituösa drycker blifvit af gästgifvare, till följd af dåvarande ogynnsamma utsigter för en sådan rörelses bedrifvande uppsagd, likväl kort derefter, antingen genom en öppnad lifligare trafik eller andra omständigheter, förhållandena så förändras, att det skulle vara för gästgifvaren ieke blott förmånligt utan jemväl af bekofvet påkalladt, att kunna få utskänkningsrörelsen åter förenad med gästgifveriet.
Visserligen är det för en sådan händelse, genom ett i nämnda paragraf sedermera förekommande stadgande, gästgifvaren öppet lemnadt att för sin person vinna rättighet till bränvinsutskänkning, på sätt och i den ordning för andra utskänkningsställen än gästgifverier är bestämdt, men härvid är dock att ihågkomma, att en sådan rättighet icke kan, enligt författningen, af en hvar vinnas, ty om nemligen gästgifveriet innehafves af en sådan person, som enligt 5 och 6 §§ af berörda Kongl. Förordning icke får med utskänkningsrörelse sig befatta, är ju gästgifvaren äfven betagen möjligheten att för sin person erhålla rättighet till bränvinsutskänkning.
Förutom andra skäl, som skulle kunna åberopas till stöd för förändring af ofvanberörda lagstadgande, torde äfven särskildt böra framhållas, hurusom det hinder, som nu förefinnes för gästgifvare att till gästgifveriet återfå uppsagd bränvinsutskänkningsrättighet, kan å de gästgifverier, der utskänkning af spirituosa må vara af behofvet påkallad, mycket lätt föranleda till olofligt bedrifvande af en sådan rörelse.