Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta senare ruin har ännu i behåll det nr- sprungliga taket, som är af trä och niåladt, inen väntar p % en val behöflig restaurering.
Själfva kapellet %r ett grannt barock-tempel.
Såsom relik visas skifvan till det bord, vid hvilket Birgitta nedskref sina uppenbarelser.
D e nuvarande klostersystrarna aro, som det sades mig, polska adelsdamer, 10 till antalet.
2 ', P % väggen i kapellet läses en latinsk inskription, hvilken i öfversattning har följande lydelse: D Kristus 2cppen burade sig för den iilsliade Birgitta, förutsade henne att en kort del af kennes lysande lif bterstod.
Ned vadigt afisikte tröstade och stärkte han Aenne.
Han lät henne förstå, att hon skzclle gå hlirifrh på den femte dagen.
Den dagen kom och di, sedan ho ?&amp; pd morgonen vederktiickt sig med sakramentet, blef hon som utvald qytagen i den ljufva hvilafi.~ %Här utrnärkes det ställe, p6 hvilket den fronma Birgitta) lyttat ur den leka ?nliga tillvaros och försatts i frideis ort, år ett tilsen tre hmdra sjuttiotre; den började dagen bragte henne till himle~z.
Den heliga Birgitta dog har 1373 de18 23 juli och kanoniserades af Bonifaciw I X 1391 den 35 oktober.
.År ejler Guds börd 1373 den 23 dagen i juli mSnad, under det den tjdnstgörande presten upy~isade den heliga ilostian, uta~zdades dela Relya Birgitta här s i 1 2 sista suck, sagande: i dina 7länder befaller jag.
Den heliga Birgittas lif och verksamhet torde, som vi redaii antydt, tikickligt vara kända för att göra ett upprepande daraf har obehöfligt.
Vi ha dock velat å v i r sida afven agna nggsa ord i t den märkliga svenska kvinnans minne.
Ph ett bättre siitt ha vi ej ansett oss kunna göra detta, an genom att delgifva Dagnys läsare några af Birgittas egna tankar, sådana hon framställt dem i den för henne egendomliga formen, uppenbarelsen.
Det a r en af vårt lands förnämsta kännare af medeltidslittera- turen, professor Henrik Schiick i Lund, vi ha a t t tacka för de har
nedan meddelade utdragen, benäget öfversatta för Dagny, och utvalda, efter hvad öfverstittaren tillskrifver oss, me6 afseende fäst vid det för henies stil och diktart mest karakteristiska.
Ur Birgittas uppenbarelser.
Birgitta dikterade vanligen p&amp; svenska spraket sina up.
penbar elser f ör sin vid tillfället närvarande biktfader, hvilken först upptecknade dem p i svenska samt därefter öfversatte dem till latinet.
Af de ursprungligen på ' modersmålet af- fattade uppteckningarna f i n n ~ s inga kvar, möjligen med un-.
clantag af en.
Sedermera öfversattes i Vadstena kloster den latinska texten åter till svenska, men som denna öfversiitt- ning är ganska dalig, bör naturligen den latinska uppteck- ningen tillerkännas högsta värdet, då det gäller att bedöma Birgittas egendomliga sätt att uttrycka sina tankar.
De tvenne uppenbarelser, hvilka här meddelas shsom prof på, hennes stil, äro därför öfversatta från latinet.
H., s. Kristi ord till sin.
brud.
Jag ur din Gud och Herre, den du bör cZyr7a.
Jcig iir den, som, laed mha kraft aftqpeh&amp;ler himrnel och jord, som iclee stobar och andra ting föwnd bära t v p.
Jag är den, sonz under brödet ckgligen ofras pd altaret, sann Gud och sann man.
Jag ur den, sonz utvalt dig.
Hedra min fader, uZs7m mig, och lyd mizigz ande.
Vörda min noocler stisom din l ~ s l m r i n n a 7zecZm, alla mina Izelgon, 7~611 fast vid den d t a trogz, sonz den s7mll liira dig, som själf prQ$mt lögnclas och sanningens anclay och mecl min 7gälp bannit seger.
Iakttag s m z ödwju7~7~et.
M@ 7zvad ur sann öclmju7~7~et,.
ona icke att ~~ziilznis7can visar sig s&amp;cla9z 720 % ar 0 ~ 7 2 g y v w Gud ara % för alla goda gåfvor!
Mefi 92 % hata mdnge mig och mina gar- ningar samt anse mina ord sorgbringande oc7h fcifanga, nzen u7cten- s h j ~ s b r ~ t a r e djaf.zde~) z, n, 7~o~z.onz famza de och 7zofzononz als7ca de.
T y det de göm för mig, det göra de nzecl k ?zot oc7b bitter-Iiet, och iclcc,
$7czdle de be7cänna nzitt namn, onz Ce ej tvi~zgacles c# ~~zännis7co- f rziktan.
Världen iilslca de nzed s&amp;dant %it, att cle icke tröttas vid att dag 0 ~ 7 1 natt arheta i hennes tjänst, och C$ 7cärle7c till 7~enne brinna cZe ständigt.
Den cZyr7~an, de a p a mig, täckes mig så, som om 92dgo12 g&amp;jve sin jende p&amp;zni&amp;gccr, att cknne s7~zille CZY@C~ 7zans egen son.
T y de g i j h en r i y a allmosa ' och hedra mig ned sin&amp; l@- par i det syftet, citt * världens goda nzå tillfalla clenz o&amp; de m å f&amp; blifua vid sina äresiälle ?~ och ' dc1 shza synder, 9 m a genom denna yttre fran~gåhg clrä23es den goda vi (ju~i i c7en2.
!er,z onz clzr vill iils7ia mig af hela ditt 7$ikta och intef $LY&amp; zttogi~ mig, så sh11 jcq.
draga dig till nzig genom m ' n 7I; iirle7c, li7csonz nzcignetaz dra ge^ till sig järnet och jag s7iall sluta dig i tnina armar, 7~vi17iu &amp; ro så starlia, att ingen förmår biinda denz zq~p, s&amp; hårda astt ingen mii7i; tar böja clenz, s&amp; @, fia citt de dofta of alla väZlzt7~ter och ingen li7cnelsa 7 m j k med de tiliy, s0112 värlcleiz 7 i ~ l l a 7jztjka.
~ II.
Jungfru Marias ord till sin dotter.
Jag är 72inzmelri7cets clrothing 0 ~ 7 2 Guds moder.
N ä r jcg AörcZe, att &amp; MZ s7culle födas qf a 2 jzcngfm och &amp; terlöscc, v u ~ l d m, fattade jag en så stor kade7c till 7zonon2, att @ g endast tän7cte p&amp; Gzid och intet &amp; stundade uton2 7aono9~~.
S&amp; 1nyc7~et jag förmklcle 7~011 .jcig mig fjcirran fr&amp;, s a d v l i m och umgcinge gled frander och vurmer; allt det jag u,gde, s7clin7cte jag de fattige och beholl intet l jag htst, och utom 7cl6cZer och en to~ftig 7~ost.
.Endast i G z ~ fann jag öns7cacZe a,lltid i mitt 7garta, att det az.&amp;tte f ö r ~ m a s nig att lqfun till] bans födelsetid, p&amp; det att möjligen jag, ovädig tjänar- inna, s7czdb anses e a ~ d i g att varda Gt.cds nzodr.
I nzitt lajärta lof- vacle jag att, om, det täc7ctes 7zononz, bevara mila jungf ' ~iCiOm 0c7h intet liga i värlclen.
H e n on2 Gud a9znorl~9zda öns7eade, ville jag att Aans vitja shille s7ue och, ic7ce min, ty jag trodde att 7mz för- ~n&amp;dde allting och att han hztd aille utan det, som var mig nytti- gast 0 ~ 7 2 Bäst, O&amp; därför antvardade jclg 7zononz Z&amp;x 9nin viGa.
Ntir den tiden 7 ~ 0 ~ 2 då,, jzmgfizcrna s7cuZle föras fram i H&amp;.- wizs tenpel, dcl, var jag i 1yd~zcicZ mot ~ n i n a föräldrar ock bland, cleenz, tän7candes för mig .+uv, tatt för Gzd vow intet onzojZigt, o h s '
ho ?zowz, föclck jag utan snzti~ta och synd, liksom jag zmdficJC 7aononz mecl så stor sjiibns och 7croppens glädje?
mina, fötter af fi ' ojd ic7; .e kiilzde ~nurken tmdw sig.
Och Ji7csom kan ingic7c i min kropp unckr 7zela mi92 ejlils glädje, så utgic7c 72an oc7c .under 7bmoppens och.
sjäb~zs glädje zctarn s7cada för min jzmgfizcdonz.
När jag s7cåcZade 75am s7cö9z7&amp; dr02~1ucZe min sjal glu&amp; ' etårarnas dagg?
ty jag 7cGnde mig ovurdig en sådan son.
Men rrzaq * ja,g s7cådade de ställen å 7a2ilzcZer och fötter, I~vill; .a enligt profetens orcl s7~~~11e genomborras af spiknl, cZ&amp; shönzmacZe mina ogon afj !hrar och wzitt 7giärtn ville lik- som brista af sorg.
Och nar mira son skadady mina tå~fylda ögon, gwps lifve~z 72an a f en &amp; dlig sorg.
Nar jag ' åter betänkte 7zans, guddom ma74 cZå höstade jag mig ånyo vetande, att 7mrn sjllf så bestiilndt, 0 ~ 7 2 jag tc~zderordnade då min vitja under 7mns.
Så var min gliicve allticl bladad nzecl sorg.
Den sednare delen af den med titeln ~Jiingfru Marias ord till sin dotter, betecknade uppenbarelsen, där hela Kristi pinohistoria på ett kraftigt, men för vår tid ailtför drastiskt satt, frainstalles, ar har utesluten.
Den enskilda viilgörenheten och dess ordnande.
Var tid-synes ' sarskildt hafva fått till sin uppgift att söka lösa en mangd sociala spörsmål, hvilka, mknga gånger trängda åt sidan, au ej langre låta sig undanskjutas, och med dessa sainmanlianger p % det näri-naste den viktiga frågan om fattigvårdens ordnande.
Inom m %nga lander liar också länge en liflig rörelse pågatt för att bringa någon klarhet och reda inom hithörande oinråde, och vågsvallet af denna rörelse har ' omsider afven nått oss.
Man börjar marka, att allt ej hänger ratt ihop, att ett grundfel måtte finnas någonstädes, ty ehuru såväl den offentliga som den enskilga välgörenheten ökas år från år, si ökas nöden och krafvet p&amp; hjälp an mer.
Man gnuggar sig i ögonen och försöker få en öfverblick af sakernas stallning.
Allt n
synes då till en början kaotiskt; s&amp; si~åniiigoin framträda dock för den genom fraininaiide 15inders erfarenhet skärpta blicken vissa stora drag, om livilkas betydelse inan ej kali misstaga sig, och inan får en allt bestamdare öfvertggelse om, att såväl den offentliga soin den en- skilda fattigvården behlifver en omgestaltning.
viktigast härvidlag är naturligtvis ordiiandet af den förstniimiida.
Men då allt reformarbete, för att säkert nå sitt inål, bör börja ined att omskapa individen,.
synes det vara rattast, att livar och en först söker klargöra sin egen ställning till frågan.
Välgöreiilieteii ar icke en käiislosak, icke iiiigot, soin rätt eller orätt öfvaclt, angkr blott den som ger och den soin mottager, iitaii deii är af sainh~llsingripande betydelse; livar ocli en bar Iiär ansvar för det liela, +gen f8r koinma ined den skenbart anspråkslösa invand- ningen, bakom livilken kvinnan ' s&amp; ofta förskansar sig, att det gör så föga till, oin man är med eller ej.
Har ä r det just på huar enskild person det beror.
E t t fital, son1 sätter in hela sin kraft i arbetet, kan ' ingenting iitratta, ifall ej alla äro nied.
Och frainst gäller det liar kvinnan.
I allt.
reformarbete %r hennes medverkan af största betydelse, ty lioii kan liålla den lieliga eldeii vid makt.
Och har ar deii det i aniiii högre grad än eljest, emedan det är i kvinnans liander, som utiifvandet af den enskilda valgörenlieten till stor del ar lagd.
Det ä r diirför siirskildt till.
kvinnan ett ord beliöfver sagas om välgörenheten ocli dess ordiiande.
Först ocli främst: livad inenas då ined viilgörenhet?
Välgörenhet och allmosa äro i inångas föreställning identiska begrepp, inen snarare aio .de livarmdras niotsatser.
Det ar stor skillnad på att uiljcc väl och göra väl, och man gör icke.vä1, on1 iniii ger en alliiiosa för att tillfredsställa ' sin välvilliga känsla.
Och on1 vi ransaka oss själfva, sk skola vi finna, att vi ofta nog omedvetet gifva en ghfva mera för vår egen skull an för inottagai.ens.
Det ar så svårt att se en stackare, so111 fryser och svälter, då man sjalf giir till sitt varma liein, sitt rikliga inkl, inan för ined sig en sådaii orolig, otillfredsställd kalisla, ocli diirför ger nian, ntan att tänka på, att inan ej har ratt att ge för sin egen skull. "
)) ~ e b x invander, någon, no111 jag inte ger, utan den ena gången efter den andra tvingar inig ' till att saga nej, blir jag sliitligen liirclhjärtad, och det vill jag inte; jag anser a.tt jag bör följa inin barinliartiga känsla ocli ge, sedan far.
mottagaren själf svara för 11ur lian använder gkfvaii, det blir hans sak, inte niin.
För öfrigt kan jag inte begripa hvad oiidt det gör, att eii stackare får, äta sig inatt en g h g, det skadar viil hvarken honom eller någon annan.
s E n sådan uppfattning påtraffar man ofta nog, och den förefaller ju också vid första påseendet ganska enkel och naturlig, och likviil döljes därunder en oerliord egoism.
H a r man rätt att stiga upp på dens axlar, so111 håller på att sjunka i ett träsk, för att därigenom akta sig själ£ för att bli våt oni fötterna?
För att hklla sitt eget hjärta .mildt och vekt kastar nia11 till sin broder en gfifya, som, p % shdant sätt gifven, i stället for att blifva honom en räddningsplanka att komma .upp ur dyn, stöter honoin än djupare ned däri.
Ty, ifall den gif ila allmosan icke.
ghr till kropps- och sj alskraf ter förstörande spritdrycker, livilket väl alltför ofta är händelsen, uta; verkligen an- vändes till föda, sh liåller den dock tiggaren kvar i lians för sani- Iiallet och honom själf olyckliga drönarelif.
Genom sin allmosa bi- drager man till, att lian utan inöda och arbete far en lika stor, kan- Iiända större inkonkt om dagen än den ordentlige, flitige arbetaren, hvilkens förmhga att förtjäna sitt bröd kanske ej är störlae än tigga- rens.
Man icke allenast hindrar denne friin att komma i åtnjutande af arbetets välsignelse, - v %r gåfva förutan skulle lian nämligen af nöden drifvas tillbaka till arbetet, - utan man lockar äii flera in p i sainnia olyckliga stråt.
Strafva i onödan vill ingen, 1na.n må därför ej förundra sig, att de tiggandes skaror ökas, och ej heller beklaga sig daröfrer, så länge man själf atan att rara besjälad af verkligt förbarniande fortsätter a t t ge för a t t slippa undan åsynen af nöden.
J a, vi vore benägna att instämma i hvad en engelsman på tal om en stiang lag mot tiggeri en gång yttrat:, den som ger borde bli straffad, ej tiggaren !a » Nå », säger man, » lat vara att det # r dumt att ge tiggande karlar, att den slanten vanligen går till krogen, men ett stackars frysande, svältande barn f %r jag väl ändå ge, det kan d&amp; aldrig göra något ondt, isynnerhet om barnet ej får pengar, blott inat !^ Huru inhnga barn hafva ej gEtt under till följd af ett sadant resoiineinang!
De föräldrar, anhöriga eller » vårdare n, soiii skicka ut ett litet barn att tigga, liafva naturligtvis i sitt intresse att göra det så uselt och medöirrkansvärdt som möjligt, desto mera far det af öni- hjärtade människor.
För barnet själft blir resultatet af ghfvan blott ökadt elände.
J u mer det fhr, ju uslare hhlles det, ty $5 lönar rö- relsen sig bäst.
Och skulle afven sh vara, att den lilla tiggaren far O
ined af de erl~illna gåfvorna, &amp; gäller i dock det.
förut sagda äfven,.
Iiär: så länge iniinniskor fortsätta att ge, Iiållas ' de små kvar i det ' alla laster alstrande tiggeriet, och oin de en g h g sluta dar, livarest tiggare-banan ' oftast inynnar .ut - i. fiingelset, sh har livar och en, som tanklöst ocli kritiklöst gifvit ett s&amp;dant barn el1 skarf, bidragit att locka det frain p&amp; viigen dit.
Mingen @ hg ' kan det dessutom hiinda, att barnet tigger helt och 1iåJiet för egen.
riikning, utan att vara sand af n k o n.
Mer än e n.
fader ocli moder beklagar Bittert den inissriktade välvilja, som.
gång på gång ger deras barn en gåfva, livilkeno dessa, förledda af ' dåliga karnr&amp;ter, begära utan föräldrarhes vetskap och utan att be: höfva ii %got understöd.
De få i lieminet allt livad soin verkligen är.
behöfligt, men frihets- och ' rijutniiigsbegiiret förleda dein att tigga, och då de f &amp; utan ' svårigliet, fortsatta de därmed.
so111 en gang hört det ' alls icke ovanliga, att ett par sina.
parflar, som knappast kunna tala rent, iiiöfva livarandra i sina resp. roller, innan dörrklockan ljuder och den lilla bedjande handen räckes - ut, borde åtiniiistoiie lart .sig först %, hvilken synd inan begBr, då.
inan ger de tiggande små.
Och ändå är det så svårt att lata b L, Det kali ' ju hända, att det denna gång ar sannt, livad de sink säga, att inainma är sjuk, pappa död, och att de ocli syskonen svälta; det kan vara saniit, h w d en stackars sjukling berättar, soin sent ' en afton, nyss utkoininen från sjnkliuset, ber o111 en slant till nattlogi för att slippa tillbringa natten p i gatan; och bättre d i att ge nio ghgei- förgiifves an den tioiide lata den, som verkligen beliöfver hjälpen, g % ohu1pen.a Ja, det kan ju s t vara.
Gif da, o111 clu ej kan låta bli, men lit någon följa sjuklingen ocli se livart lian tar vägen, tag reda.
på barnens nainn och adress och efterhör digen därpå fö&amp;llandet, och vi tro, att du skall snart vara botad för att ge ht dem soln tigga 9.
vid dörrarlp Den verkliga nöden koinmer aldrig sh, deii nöd, som b&amp;.
af- hjälpas ocli som ej gjorts till ett, yrke iner inkoinstbringande iin de flesta hederliga yrkeii, och skulle den konma sh, ër den ej afhjälpt med ett 25- eller 50-öre.
L a t bli att ge alla dessa: sinåshntar, ' Iivar- med do belägger viigen till fördärfvet för så rnhnga dina rnedmäiiiiiskor, och du skall kunna göra något verkligt för någon.
D Jaw, inenar du, » ger jag någon gång så där vid dörrarna, hvilket ju kanske är oläinpligt, s % är det i alla fall inycket sallsynt, jag har mina bestäinda gumincir, soin gått i ~ y i n g a år och fått livad ' soin varit öfver.w Nå, .och dessa wgiiinniorw, dein käliner du rä1, ' liar gjort '.
dig reda för deras förhållanden, sett aeras aktningsvärda bemödanden a t t strafva sig fram, oaktadt svårigheter af iniinga slag, du vet att det ä r blott till dig de gå för att få uppmuntran och tröst i dessa svilrigheter?
Vet du ej detta, känner du ej mera om dem, an att det blifvit en rana för bilde dig och dem, att de komma, gå de kanske på samma sätt till många fler an dig, ja, då hjälper du till att killa dem i permanent fattigdom, i stället för att hjälpa dem dkriir, hvilket vore hvad du borde liafva gjort.
Deras barn vaxa ' upp i din före- ställningen, att det är naturligt att lita på andra i stallet för på sig själfva, de komma en g h g att fordra som sin rätt det som du gifvit af slapp välvilja, det egna initiativet och ansrarskiinslan äro kväfda hos dem från barndomen, du har hjälpt till att å t ditt land fostra ett dådlöst, håglöst släkte, med fordringar på lifret utan känslan af inotsvarande plikter.
Ä r det välgörenhet?
Det är en allmän klagan, a t t folket drar ' sig från landet, där jle hafva arbete och äro behöfliga, till städerna, dar ej nog arbete fin- - - nes.
Hemligheten af dessa stora menniskocentras attraktionskraft, hvilken kraft ökas i proportion till stadens storlek, ligger natnrligtris ej blott i lättheten att dar få understöd.
Denna lätthet bidrar dock åtskilligt till inflyttningen samt så godt som omöjliggör sträfvandet a t t &amp; stadkomina en %terutflyttning.
Arbetet på landet synes snart för den nyblifne stadsbon outliärdligt tungt och svårt, och som en arbetare en gång rent ut sade: &gt;det gör ej så mycket., att jag ibland ar utan arbete, genom goda inänniskor har jag det i alla fall bättre här än på landet, där jag fick sträfva jämnt. % Hustrurna viijs ej heller &amp; erviinda, sedan de fått smak på lefnadssättet i staden: taga mat h r dagen på rmagasinets, pantsatta d&amp; medel felas och för resten gå till någon &gt;snäll frua och få hvad som fattas.
% P å landet kan inan få gå hela milen och ej få iner än en kaka bröd, men har - !D sade en gång i all naivitet en ung hustru som förklaring p&amp; att fa- miljen flyttat till staden.
något hvarför hon erhöll föiebråelser.
Gör man versligen väl, om man sålunda hjälper en familj, som hade sitt knappa, men ärligt förvärfvade bröd under hårde arbete p % landet, hjälper den att existera utan arbete i staden och öka skaran af dennes understödstagare?
Om i en sådan familj barnen hungra, kunna föräldrarna från * allmänna fattigvarden lätteligen f&amp; ett under- stöd för ögonblicket och sedan blifva htersanda till sin hemort, och -.
223 * vore det ej ratta sättet?
&amp;, r.
veklig klemi&amp;et med deras känslor liär ej bestäinclt orätt inot dem sjiilfvs och sainhallet?
Gör man val, om inan med obetänksamma gifvor inöjliggör barnens uppvaxande i.
stadens för kropp och själ osunda luft?
Dii vrider dig kanske mider dessa frhgor, inen slutar iiied att iitbrista: det mb vara hur det vill, inen jag kan ej filosofera öfver allt detta, då jag ser barnen svälta!
Detta kan nog vara sannt och det begär heller ingen, inen då dn inattat barnen o h vidtagit de i t - gärder, so111 för ögonblicket behöfvas, skall du icke släppa familjen.
D å börjar ditt egentliga arbete, arbetet att förrn&amp; dem att itervända till landet och bedja sin förre nrbetsgifvare att få &amp; terkoinina, ifall ' detta skulle vara möjligt, eller ocksh söka plats på annat hå.11.
Du kan därvidlag göra mycket, men slapper %n dein i stället, obekymrad om livad sedan in % handa, glad ' åt att hafva lindrat stundens nöd, då Ilade det varit bättre och inot dem barinhärtigare, att din aldrig hade gripit in.
Den soin försöker hjälpa patager sig ett stort ansvar, hvifket .visserligen ej f å r komma oss att skygga tillbaka för att hjälpa, men hvilket inåste allvarligen kannas.
A t t gifva hjälp ar n %got som ina11 aldrig får göra för egen tillfredsställelses skull; genoin en skclan hjälp griper illa11 iii i utvecklingen af en mlnniskas öde, och det får ej göras lättsinnigt.
Man inhste göra k l a ~ t för sig, att inålet för all välgörenhet, som verkligen förtjänar detta iiainn, skall vara att resa zipp den beköfvancle, stödja hononz tills kmz st&amp;- stad&amp;t, och så orclrm för hortonz, att 7mn föl * fraqntideqz må 7cuma vara oberoende af fram- mande I&amp;@.
Forlorar inan detta mål ur sikte, d5 koininer man y&amp; afvägar, och skadar diir man ville gagna. '
- ' s: A t t öfva välgörenhet p % detta sätt synes dock kräfva mera tid, krafter och penningar iiii de flesta k i m a gifva.
Just därför beliöfves .en sainiiiaiisliitiiiiig, ett ordiiande.
Den ene kan lanina medel, meii liar ingen tid att offra, den andre brinner af nit och tycker sig se utvägar att riidda ur djupet eller hajda i utförsbacken, inen känner sig förlainsd i sitt arbete, darför att livad so111 borde göras ej kan göras, i ratta ögonblicket, ej heller tillfyllest, af brist p&amp; tillgångar.
Många föreningar verka bland de fattiga, inen den ene vet ej af den andra, och, ehuru stiindoiii rätt stora siiininor finnas att dispo- nera, g&amp; dessa vanligen ut i snik understöd, elnedan sa ininga beliöfvk,
524 ': Q Iijalp och ett tillfalle att öfverlagga med livarandra och sig emellan fördela, de hjiilpsökande icke finnes.
Följden af detta blir, att sådana fattiga, som fijrsth att ~ h % l l a sig framme,, f i fr %n flera hkll, med andra ord, f % premium för sin förinaga att tigga, andra åter bli liean.
Hur detta skall verka på såväl dem själha som grannar och be- kanta ar lätt a t t först %.
Ofta hörs ocksi från de fattiga en klagan öfver ocattvisa vid gafvornas fördelning.
' Gisserligen saknas oftast grund för klagoiii&amp;let hos den som framför det, men de finnas soin kunde på sitt satt vara be&amp;tignde att klaga.
Ingen har ~ L I ratt att fordra en gifva och borde saledes ej heller klaga, om den uteblir, ' inen man kan ej iiiidra p&amp;, om simet förbittras hos en flitig, strafsaiii familj, som, tyst Mande, $an uppmuntran, lefver under trycket af sjukdom och oförskylda moigiingar, d&amp; den ser sin lata, tiggande, kanske siipa.nde granne f B f r h maiiga hall.
D e konklus " ioner, som därvid diagas, äro ej till fromma Iivarken för den som drager dein eller för samhället.
E n centralpunkt behöfves således, en plats, där arbetame p % fattigvårdens olika omrkdeii kunna mötas, utbyta erfarenhetsrön, råd- göra, f&amp; upplysningar om andras arbete och sjalfva lainna uppgifter; dar den rike, som kan ge pengar, kan förena sig med .en annan, som kan ' ge tid, och s %lunda gemensamt utföra ett fullgodt arbete; dar upplysningar, r i d ocli aiivisningar kunna liimiias å t dem, som ännu äro oerfarna och ovissa om hvad som i de skilda fallen bör göras för att %stadkoinina ett verkligt upphj alpande; där s i småningom nog- ' granna uppgifter samlas om dem som ej vilja arbeta, utan göra tig- geriet ' till ett yrke, och dar shledes de som hemsökas af sgdana tig- gare kunna otah tidsspillan ocli eget besvär f&amp; reda på förhållandena.
En plats slutligen, diirifrh arbetet inoin samma område på andra ställen nied uppinarksainliet följes, nya metoder pröfvas och tillämpas, och resultaten af sålunda vunnen erfarenhet bearbetas och göras till- gängliga för den stora alliilaiiheten.
Denna erforderliga centr.alpunkt har inan i flera stader i vart land, s&amp;soin Stockholm, Upsala, Göteborg, Sorrköping, Eskilstnna m.
fl., sökt att f % genom bildande af föreningar ined ett dylikt prograni.
I Stockholin kallas den Föreningen för ualgörenl~ete~is ordna9zde och vill vara ej en ng förening.
bland de maliga som redan finnas, utan en knutpunkt för dessa ock en hjälperska för dem alla.
en af de äldre föreningarna fortsätter fullt sjalfstaiidigt sin verksani- het, men ej.
längre som ett isole~adt helt för sig, utan i samband ded de andra.
Den enskilde, som slutkr sig till föreningen, förbinder '
sig endast till att ej ge allinosor at okiiiide och vinner 5 sin sida, att föreningen geiioin sin centra.lbyrå utreder inöjliglieteim för ett upp- hjalpande af de ni~derstödssökande, livilka lian sänder till byrån, .saiiit a t t föreningen f örmedlar de gåfvor, ~0 ' 111 f ör &amp; dant iindainål lämnas.
Under föreningens korta, ännu ej .två-kriga, tillvaro har den.