Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mais vous savez, parisame ha svårt att taga en fråga på allvar.
I första hand vilja de alltid se sakerna från deras skämt- samma sida, och först sedan de på denna fått öfva sin esprit gaulois, kan man kanske få dem att se allvaret bakom.
Men att de skämta med feministerna här — det må sannerligen vara dem för- låtet!
Eller skulle ens en aldrig så all- varlig svensk kvinnosakskvinna kunna låta bli att le åt det möte, som hölls här för några dagar sedan, för att diskutera den brännande frågan: » Ä r kvinnan skapad för det äktenskapliga lifvet? » Det var gene- ralsekreteraren i den radikala feministfore- ningen La Solidarité, som formulerat frågan.
Men det var en herre, som inledde diskus- sionen.
Han sade sig icke vilja säga sitt namn, » ty » — förklarade han — » jag är lärare i boxning i en katolsk skola »; då borde man ju lätt förstå, att han icke ville se sitt namn figurera i tidningsreferaten från ett radikalt möte.
Efter denna lofvande inledning fram- ställde han följande förslag till resolution, på samma gång ett lagförslag för statsmyn- digheterna: § 1.
Äktenskapet är upphäfdt.
Som slafveriet är förbjudet och äktenska- pet är det värsta af slafverier, äge man och kvinna att fritt förfoga öfver sina per- sonligheter.
Hvarje trohetsförbindelse, till och med blott för en viss tid, är förbjuden.
Eho, som afgifvit sådan förbindelse af hvad art det vara må, straffas med fängelse, från 14 dagar till ett år.
Den, som till sådan förbindelse förleder någon, vare förfallen till fängelsestraff, från två till fem år.
352 Jag misstänker, att den värde talaren snarare var en stor skämtare än katolsk boxningslärare.
Men de radikala damerna togo tydligen hans katolska sätt att boxas med feminismen på fullt allvar.
Och de interpellerade honom med den försåtliga frågan: » Men hvar gör ni då af barnen? » — » Barnen! » genmälde boxaren, » de läm- nas till statens stora barnanstalter! » — Det var ju helt enkelt.
En indisk dam förordade den utmärkta regimen i hennes hemland, där barnet en- dast bär moderns namn.
Nå, den frågan afvisades såsom icke stående på dagord- ningen.
— En fransk dam framhöll o m ö j - ligheten för kvinnorna att samtliga bli gifta, då det finnes många millioner flere kvinnor än män på jorden.
Fordrar sålunda staten, att de skola gifta sig, så får den också skaffa dem det härför erforderliga — män- nen.
För öfrigt var det icke för mycket att fordra, att staten, som tager tre år af de vuxnas lif för krigstjänsten, toge hand om barnen motsvarande tre år närmast efter deras födelse i egenskap af » V ' état-pére ».
Det var ingen, som frågade hvart bar- nen sedan skulle taga vägen, efter fyllda tre år.
Förmodligen togo dessa framtids- kvinnor för gifvet, att vid den åldern en världsborgare bör kunna försörja sig själf.
Det anförda torde vara nog för att ge en föreställning om den gruppen af femi- nister, och jag besparar mina läsarinnor fortsättningen af referatet.
Mötet slutade för öfrigt med en så liflig strid mellan tvänne medborgarinnor, att ordföranden måste visa ut dem, och mötet upplöstes, utan att man lyckats komma till något resultat i frågan: » La femme est-elle faite pour la vie con- jugale? » Att de uppträdande damerna ej voro det, det hoppas jag — för männens skull.
Komisk, ehuru på ett annat sätt, före- faller mig ock situationen vid ett annat kvinnosaksmöte, som hölls här i våras, och hvarifrån inledningsföredraget nu kommit i bokhandeln.
Det var madame Cio tilde Dissard, den framstående utgifvarinnan af Revue F e m i - nists, som anordnat detta möte och inbjudit en mister James Arthur Cree att därvid hålla ett föredrag om » Kvinnans mission enligt Auguste Comte ».
Ni känner, hvilket dominerande inflytande en kvinna haft på den ryktbare positivistens hela moraliska och religiösa lifsuppfattning.
Helt visst skulle dennes » Politique positive » aldrig sett dagen, om icke författaren gripits af en om medeltidens mystiska madonna- dyrkan erinrande passion för Clotilde de Vaux.
Och ni vet kanske ock, att Comte anser kvinnan såsom mannen i moraliskt hänseende öfveriägsen.
Om ni icke närmare känner hans underliga samhällsteori, så kunde ni kanske ock hafva narrats att af hans lärjunge vänta ett instämmande i den moderna kvinnosakens program.
Men sannerligen, hyste mister Crees åhörarinnor några sådana förhoppningar, så blefvo de bittert besvikna.
Comtes kvinnoideal är medeltidens.
Han har ej ord nog varma för att erkänna det berättigade i den katolska kyrkans madonna- kult och för att fira minnet af riddarväsen- dets kvinnohyllning.
Han ser i kvinnorna hjärtats representanter, liksom i filosoferna hufvudets och i proletärerna handens - - alla IDUN 1897 lika nödvändiga i den socialistiska fram- tidsstatens hierarki; men han vill icke veta af någon förblandning mellan dessa olika samfundsorganer.
Kvinnan förfelar därför enligt Comte sin kallelse, om hon på något sätt ägnar sig vare sig åt den intellektuella kulturen (som är filosofernas sak) eller åt det praktiska arbetet (som är proletärernas).
Jag skulle vilja hafva sett de ärade fe- ministdamerna, då » det positivistiska aposto- latets » fransk-engelske chef med all önskvärd tydlighet utvecklade för dem dessa Comtes teorier.
Och hvad skulle kvinnosakens för- fäktare i Stockholm väl i samma situation gjort för min — de, som så stött sig på fröken Keys vida moderatare försvar för » moderligheten »?
Nå, i Paris får man vänja sig vid en andlig diet, som på det fysiska området har sin motsvarighet blott i — absinten.
encyklopedi i miniatyr ».
Samtidigt har hon verkat för kvinnosaken inom pressen, genom artiklar i Revue Universitaire, i V Independence Belge, ra.
tidningar och tidskrifter; ja, i L ' Avant-Courriére publicerat två lagförslag, det ena rörande gift kvinnas äganderätt och det andra kvinnornas befogenhet såsom vittnen vid publika och privata akter.
Det förstnämnda förslaget har adopterats af de- puteradekammaren, men efter förändringar, som nästan beröfvat det dess betydelse, och det andra hvilar ännu bland handlingarna.
Men hennes bror studerade juridik och snart drogs hennes intresse till detta stu- dium.
Med dess resurser borde hon kunna gagna kvinnornas sak, för hvilken hon fått ögonen öppnade under sin egen kamp för brödet.
Och några år senare var hon fär- dig att promoveras till juris doktor efter att ha försvarat en afhandling om » De för kvinnan tillgängliga yrkena », hvari hon för sitt kön fordrar fritt tillträde på alla banor.
offentliggjordt bref kraftigt tillstyrkt sina franska kolleger att så godt först som sist be- vilja m:lle Chauvins ansökan.
Han fäster upp- märksamheten vid, att om den afslås, intet hindrar den kvinnliga juris doktorn att ge- nom en omväg vinna målet, äfven om alla franska domstolar blifva obevekliga.
Hon kan nämligen skrifva sina anföranden och låta dem uppläsas af någon bland sina veder- börligen auktoriserade yrkeskamrater.
Men därmed kommer hon att personligen själf ej vara underkastad de stränga formerna för den franska advokatverksamheten.
För att undvika därmed möjliggjorda missför- hållanden bör man, så är den belgiske rätts- lärdes mening, just i den gamla goda ord- ningens intresse utan vidare låta m:lle Chau- vin ikläda sig la robe.
Denna verksamhet har redan sedan länge gjort m:lle Chauvins namn kändt i den feministiska världen, men tout Paris började först under de sista månaderna tala om henne.
Hon har nämligen nu ingifvet den lag- enliga ansökan för att blifva anställd såsom, offentlig advokat vid domstolarna.
Detta är de sista veckornas stora evene- ment inom den parisiska kvinnorörelsen.
— M e n ' kvinnofrågan här har ock allvarli- Skall man verkligen få se en kvinna i advo- kat-roben och med den vördnadsbjudande gare uppslag.
Den, som framför andra i dessa dagar baretten inför domareskranket?
Eller skall bragt frågan på den parisiska dagordningen, man förvägra m:lle de rättigheter, hvilka är en mademoiselle Jeanne Chauvin, » licen- hennes juris-doktorsbref uttryckligen tillför- tié és lettres, docteur en droit, » såsom hon säkrar henne?
så stolt skrifver under sitt namn.
Hon är Det är den brännande, mångdiskuterade i detta ögonblick damen för dagen; hennes frågan.
mottagningsrum belägras af interviewande Medan tout Paris kåserar och disputerar tidningsmän; krönikorna strö för hennes o m den, afvaktar den kvinnliga juris dok- fötter dét parisiska kåseriets elegantaste torn helt lugnt tiden och försäkrar alla in- blomster; ja, de allvarligaste » Premiers-Pa- tervieware, att hon skall vinna sin sak.
ris » ägnas åt hennes sak.
Sin närmaste fälttågsplan har hon fullt Men hvad har mademoisellen då gjort klar för sig.
Hon har inlämnat sitt diplom för att hvirfla upp så mycket damm?
— Hon till generalprokuratorn för vederbörlig vise- har lämnat - in en ansökan, som man ej rätt ring.
Sannolikt kommer han icke att vägra vet i hvad form man skall kunna afslå.
denna, ehuru han förbehållit sig någon be- tänketid.
Försedd med denna auktorisation Det är allt, mais c ' est assez.
För några år sedan skulle dock ingen ämnar m:lle Chauvin begära rättighet att på kunnat i Jeanne Chauvin anat den blifvande grund däraf aflägga sin advokatsed vid la ryktbarheten.
Hon var då en helt vanlig cour cl ' appel i Paris.
Förvägras detta henne, småstadsflicka i den af parisarne så förbi- .så skall hon inför denna domstol offentligen sedda landsorten.
Hon dref de vanliga försvara sin rätt och sålunda åtminstone Leder skolstudierna, och om hennes håg pekade en gång få tala framför la barre.
åt något särskildt håll, så var det åt det icke heller detta till det afsedda resultatet, konstnärliga.
Men så dog hennes far och så förnyar hon sin ansökan vid först den lämnade familjen i små omständigheter.
ena och sedan den andra af i nödfall samt- Nu måste den unga Jeanne tänka på att liga öfriga franska domstolar af samma art. » bli något ».
Tillsammans med sin bror Helt visst skall hon vid någon af dem få studerade hon latin och grekiska, och hen- sin önskan beviljad.
I Paris eller Toulouse nes plan var att utbilda sig till lärarinna eller annorstädes, det gör henne detsamma, i något af de nyupprättade gymnasierna hufvudsaken är för henne principens seger för flickor.
För den skull aflade hon 1885 inför fransk lag.
studentexamen och fem år därefter filosofie En af Belgiens största juridiska auktori- licentiatexamen.
teter, Paul Jansons, har i ett i dagarne i Till en början använde hon dock sina juridiska kunskaper blott på det fält, där hon först tänkt söka sitt uppehälle — så- som lärarinna vid ett flick-gymnasium, n e j, icke vid ett, utan vid fyra, vid hvilka alla hon undervisar i en elementär kurs i rätts- kunskap.
Hon har själf utarbetat en läro- bok i detta ämne för sina elever, en » Cours de droit ä l ' usage des jetmes filtes ».
M. Colmet de Santerre, härvarande juridiska fakultets doyen, har härtill skrifvit ett förord, hvari han betecknar arbetet såsom » en juridisk Jag har något utförligt refererat historia, emedan den bör ha ett visst litetens intresse äfven i Sverige, då sedan några månader nu ock ha en denna aktua- vi ju kvinn
IDUN 1897 lig juris doktor • — och det dessutom en dam, som ej undervisar i en flickskola, utan redan från en af vårt äldsta statsuniversitets professorskatedrar.
Ordningen kan snart komma till våra jurister att diskutera liknande spörsmål som de, m e d hvilka m:lle Chauvin nu oroar deras franska kollegor.
Paris, oktober 1897.
* " Postktfinnoi * ".
JSlågra i n t e r i ö r e r på ett ur lifvet i n o m För Idun af Adam K disken postkontor.
(Forts. o. slut) an gjorde ingen hemlighet af sin ring- aktning för kvinnliga posttjänstemän.
Åke hade dock kommit rätt väl öfverens med honom, fast tvistefrön visserligen ej saknats.
Hans närmaste man var artig och che- valieresk mot sina kvinnliga underlydande, men det var en artighet, om hvars inne- börd man ej ett ögonblick misstog sig Den som bäst redde sig inför denna öppna och dolda ovilja, var fröken Verner, detta tack vare sitt goda hufvud och ett visst uppenbart förakt, som hon visade hvar och en, som ej behagade henne.
Liksom sina manliga kamrater fingo flic- korna tura om att ha kvälltjänstgöring.
Det var en tjänstgöring, som var af skydd af alla, därför att den ryckte en bort från hemmet den tid det hade mest att ge.
Men för Å k e var det den angenämaste tid, han tillbragte på postkontoret, ty hans kvälltjänstgöring inföll alltid samtidigt med fröken Verners.
Under sådana kvällar kunde fröken Verner visa sig mycket vänlig mot honom och dessa officiella på-tu-man-hand förflöto vanligen på det viset att Ake gjorde bådas arbete, medan fröken Verner pratade, skrattade och sjöng, så att det gaf eko i de tomma kontorslokalerna.
Det bedre Es mycken flirt under sådana kvällar, och det föll nästan som af sig själft att de två kamraterna en kväll blefvo » hem- ligt förlofvade ».
Åke ville, att det skulle eklateras, men hon genomdref, att förlof- ningen skulle hemlighållas några månader, Dagen efter denna händelse inträffade dock något, som gaf dem annat att tänka på än sin kärlek och försatte.
hela post- kontoret i uppror.
Af ett eller annat skäl tog chefen sig för att under fröken Bergers frånvaro in- ventera en kassa, för hvilken hon stod i ansvar, och kassan befanns innehålla jämnt 25 kronor mindre än den skulle, beroende på att fröken Berger, efter som det var i slutet af månaden, hade lånat ur kassan för att sedan lägga dit penningarna igen, då hon erhållit sin aflöning.
När sedan fröken Berger kom för att tjänstgöra, upplyste chefen på ett brutalt sätt henne om sin upptäckt och hotade med anmälan och afsked, hvilket allt gjorde den stackaren hardt när utom sig af sorg och förskräckelse.
Hela personalen tog hennes parti mot tyrannen, fröken Verner nyttjade skarpa och fröken Almgren föraktfulla ord om hans beteende, fröken Bos grät med den föro- rättade, och fröken Karlsson grät ensam i en slags rädsla för att det en annan gång kunde vara hennes tur.
Så beslöts att man skulle utse en, som ögonblickligen å samtligas vägnar skulle öfverlämna de felande 25 kronorna till post- mästaren och samtidigt afge en protest mot hans handlingssätt.
Det blef Åke, som åtog sig ombudskapet och som utförde det och därigenom ådrog sig chefens oförsonliga ovilja.
Samma dag hade alla flickorna en kaffefest för sin riddare, och Äke kände sig fullt belönad för sitt ädelmod.
En månad därefter hade Åkes chef genom en del intriger lyckats få honom förflyttad till ett annat mindre postkontor.
Afskedet från de kvinnliga kamraterna hade en nästan rörande prägel, alla förstodo, hvarför han kom bort, och kände sig lifligt tacksamma mot honom.
För Åke var det svårast att skiljas från fröken Verner, och trots hennes varma kyssar och tusen för- säkringar om obrottslig trohet kände han det, som de två för alltid skiljdes åt.
Två månader efter det han lämnat staden, fick Åke följande bref från den, som blifvit hans efterträdare: Käre bror!
Jag lofvade dig, att ge dig några nyhe- ter härifrån, och här har du dem.
Staden är ju ej otreflig, utan tvärtom, men på kontoret är det ett h — e.
Bråk och trassel och oreda, så snart postmästa- ren vänder ryggen till, och ibland ännu värre, när han är där, som du nog vet.
Härom dagen förbjöd postmästaren alla kaffe- kalas i vaktmästarerummet, hvilket natur- ligt mottogs med tysta protester och ström- mar af tårar.
För resten saknar nu oppositionen hufvud, sedan fröken Verner gått och förlofvat sig.
Kan du gissa med h v e m?
Jo, med själfve postmästarn.
Jag hoppas du ej tar det allt för hårdt!
Fröken Verner har tagit afsked från pos- ten, och de skola gifta sig snart nog, säges det.
Du skulle sett, när fröken Verner hög- tidligt tog adjö af flickorna!
De tycktes alldeles ha glömt, huru skamligt hon svikit deras fana.
Fröken Berger var den enda, som ej sade något till den blifvande post- mästarinnan, de andra klappade och kysste henne som hon minst skolat resa till A m e - rika, och alla sågo de ut, som deras högsta önskan varit att vara i hennes ställe.
Lilla fröken Karlsson lär skola torlofva sig med » expeditören ».
Där får hon allt en skön gosse — — —!
Alla flickorna hälsa dig så m y c k e t!
Din tillgifne Karl Eriksson.
Åke Väst tog ej underrättelsen om fröken Verners förlofning så hårdt, men det för- argade honom smått, att hon hade valt just postmästaren.
* U I fjänarinnefrågari.
tan anspråk pä att göra ett direkt inlägg i tjänarinnefrågan, ber jag endast att få yttra några ord med anledning af det, som redan sagts i Idun.
Det synes mig, att man i allmänhet ser tjäna- rinnans ställning i allt för mörk dager.
Det ny- ligen gjorda inlägget af E.
K. lämnar, hvad reda och sakrikhet vidkommer, intet öfrigt att önska.
Men de paralleller, som uppdragas mellan en tjänst- flickas och en fabriksflickas ställning, torde dock tåla vid någon jämkning.
De uppgifter, som 353 förf.
lämnar, om den förras löneförhållanden och fritider höra lyckligtvis till de ledsamma undan- tagen, eller få de hänföras till de mindre be- medlade hemmen med sin » ensampiga », men där äfven husmodern är så betungad, att man san- nerligen icke vet hvem man skall skänka största medkänslan — husmodern eller tjänarinnan.
Den förra har de ekonomiska bekymren, omtanken för det hela, och icke sällan en bräcklig hälsa och en förfining, som lider af de betryckta, små förhållandena, då däremot den senare vanligtvis är oberörd af sin omgifning, visserligen har ett styft arbete, men också mestadels god hälsa och ett gladt lynne.
Men antingen tjänarinnan är » ensam » eller har kamrater, så är det väl numera högst sällsynt att hon nöjer sig med endast » en fritimme en och annan sön- eller helgdag », såsom E.
K. säger, eller att hon har » i bästa fall fjorton timmars arbetsdag » samt i lön 150 kr.
Ett » därutöfver » medgifver visserligen förf., men synes anse detta såsom mindre vanligt.
Se här, huru mina egna tjänarinnor, och efter hvad jag tyckt mig märka de flestas, ha det.
I lön ' hvardera 12 kronor i månaden, 30 ä 25 kro- nor till julen, 10 kronor till Larsmessepengar, hvarförutom då och dåerhållesnågotdrickspengar, så att allt som allt årslönen belöper sig till öfver 200 kronor.
De börja sitt arbete kl. V » 8 om morgonen och hålla på till kl. 7 e. m., hvarefter de få arbeta åt sig själfva.
Husan skall till denna tid ha sofrummen i ordning och köksan har seder- mera endast att servera oss vår lilla tebricka.
Det är visserligen nära på 12 timmars arbetsdag, men granskar man saken närmare, är det ej så illa som det låter.
Ty hvar och en erfaren husmo- der vet nogsamt, hvilken färdighet tjänstflickan besitter i att skaffa sig prat- och latstunder.
Ar betet i hemmet kan aldrig så kontrolleras och systematiseras som i fabriken, är därför icke heller så tröttande och kraftnedsättande.
Kommer så härtill den ojämförligt bättre kosten för tjänst- än fabriksflickan, så är äfven detta ett plus för den förra framför den senare.
Hvad så frihetstiden för mina flickor beträffar, så ha de i regel hvarannan söndag hvar ledig — hela dagen om de så önska eller ock med undan- tag af den lättare söndagsstädningen för husan och den likaledes underlättade matlagningen för köksan.
Jag låter dem få ett bad på badinrätt- ningen hvarannan lördag, och en eftermiddag hvar i veckan få de gå ut att uträtta sina egna ärenden, dock med förbehåll att de underrätta om när de gå.
Det säger sig själft att de ha sitt eget rum, icke sämre utrustadt än d. s. k. bättre flickornas i de mindre bemedlade hemmen.
Och sådan torde äfven de allra flesta tjänst- flickornas ställning vara.
De finnas, som ha det mycket » gentilare », det vet jag nog.
Och jag vet också en del fruar, som gjort försök med att gifva sina tjännarinnor ännu större frihet, så t. ex. att de skulle få gå ut, utan att begära lof, sedan de väl utträttat sina sysslor för dagen, eller närhelst en ledig stund yppade sig — och när yppar sig icke sådana i ett någorlunda väl ordnadt hushåll?
— såsom medan barnen äro i skolan, eller efter middagen, då herrskapet tager sin siesta och barnen leka i parken eller syssla med läxorna.
Finns » baby », ses denna om af den af tjänstflickorna hvars tur det är att stanna hemma.
Men detta försök har slagit illa ut.
Det har visat sig att tjänstflickans både arbets lust och moral tagit skada däraf.
De okunniga flickorna förstå i allmänhet nämligen blott att antingen arbeta eller hemfalla åt — slams.
Ju mindre af det förra, dess mer af det senare.
Och här kunde framhållas, hvilken skuld våra s. k. bättre herrar ha i det bedröfliga förhållan- det, att de unga tjänstflickorna så illa veta att använda sin fritid.
Hårresande saker skulle komma i dagen, om man ref ve litet i detta sakförhållande, men kanske tycka de flesta, att allt ligger utom den egentliga frågan.
Här må blott i förbigående påpekas, i fall någon annan vill upptaga handsken, hurusom för några år sedan svenska kvinnor till granskning upptogo sedlighetsförhållandena bland de svenska mjölk- pigorna i Danmark, medan det tills datum högst litet talats om det sedliga tillståndet bland de unga kvinnor, vi stå i så daglig och intim berö- ring med.
I synnerhet i småstäderna lär det vara sorgligt.
» Gif din tjänarinna mycket mat och mycket arbete samt så pass skälig lön, att hon kan, om hon är skötsam, lägga af en styfver för ålder- domen, då blir hon bra, » yttrade en gäng en gammal husmor, för hvilken en ung fru bekla- gade sig öfver sitt trassel med pigorna.
Och jag tror den gamla fick rätt.
IDUN 3 54 Att kvinnan af olika samhällsställning under de senare decennierna utvecklat sig i högst betydlig mån hvad bildning och kunskaper, upplysning och humanitetssträfvanden samt ansvarighets känsla beträffar, förnekar väl numera ingen.
En klass har dock blifvit efter: tjänstfiickornas.
Emedan ingenting har gjorts för att draga dem med in i de rörelser af olika slag, som fört kvinnan framåt De mångahanda väckel- ser, som stått öfverklasskvinnan till buds, be- höfva icke här påpekas.
Och arbeterskau af fol- ket och utom hemmet har påverkats af det in- struktiva föreningsväsendet, af folktalare, folk- bibliotek, stundom folkhögskolan och stundom också genom de tillfällen till upplysning, som humana arbetsgifvare äro måna om att förskaffa sina arbetare.
Men från allt detta står tjänsteflickan utestängd.
Om hon tjänar i ett om blott någorlunda bildadt hem, så kommer hon visserligen i kontakt med det, som väsentligast uppfostrar till ett bättre slag af människa.
Men förhållandet är, att det väl gifves många upplysta unga fruar, som taga sina första tjänarinnor, besjälade af varmt intresse för dem och önskan att kunna göra något för dem, men att de, efter närmare be- kantskap med den råvara de vilja förädla, bli afkylda, ledsna och slutligen i tjänarinnan se blott redskapet, hvaraf de äga att betjäna sig, utan att öfverskrida befogenhetens gräns.
Ty de flickor, som veta att efter förtjänst uppskatta matmoderns nitälskan till deras bästa, torde höra till undantagen, då det däremot är nära på regel, att de, från barnsben intagna af underklasshatet och misstron mot de bättre lottade, gå ut i lifvet till sitt arbete utan tillgifvenhet för detta senare och med instinktartad motvilja för matmodern, i hvilken de se nästan en fiende, från hvilken det gäller att hänsynslöst tillkämpa sig så många fördelar som möjligt.
Det talas så, ofta om att tjänarinnan, slafven, efter att hela sitt lif ha släpat för andra, på ålderdomen icke äger något att lefva af.
Först måste då frågas: hvem, med syfte att skaffa sig ett lefvebröd, måste icke arbeta för andra?
Ifrån diplomaten ned till skoftikaren är det allas lott att arbeta för andra och få det olika tillmätta lefvebrödet eller äran i utbyte.
För de flesta, icke blott för tjänstflickorna, räcker vanligen hvarken det ena eller andra, men i synnerhet icke lefvebrödet, för ålderdomen.
Tjänstflickan delar här öde med flertalet.
Se fattigvården, de ålderstigne utblottades sista tillflykt — man skulle ju kunna tro, att största procenten där utgjordes af den gamla, utblottade pigan.
De flesta utgöras nog i stället af de gamla utsläpade husmödrarna.
Hvad blir det då af tjänarinnan på ålderdomen?
I några få fall äger hon ju en samlad styfver, eljes blir hon gift eller hyses af släktingar eller lefver på forna matmödrars godhet, tminstoneär vindsskrubben med sin bleka nöd långt ifrån regel.
Af hvad som sagts torde alltså framgå, att tjänarinnans ställning från en del fall tages allt- för sentimentalt medlidsamt.
Det gifves en annan klass flickor, värda i oändligt högre grad all- mänhetens medkänsla: butiksflickornas.