Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter en stunds betänketid svarade Sturen: “Ja, efter nöden är så stor, må det ske nu, men aldrig mer!“
Derpå gick Sturen bort.
Då stod Smäll på Brunkeberg och skakade sitt betsel, och hans häst kom och förde honom lika fort tillbaka till Wiborg igen.
Då kokade Knut Posse ihop den “Wiborgska smällen“ med stor trolldomskraft, den ryssen minnes till everldliga tider.
En annan gång (så förtäljes om honom äfven) utspred han bland fienderna, att han väntade en oräknelig hop krigsfolk till sitt bistånd, och skulle de komma från Sverige tre dagar derefter.
När tredje dagen led fram, gick han upp i tornet och tog ett dunbolster, tömmandes fjädrarne sakta ut i luften, så att de af vinden drefvos ut i hafvet, och hvar en fjäder föll, blef den i ryssarnes ögon ett skepp, och kunde ingen annat se, än att en oändlig hop med fartyg kom seglandes in i hamnen.
Af somlig fjäder, som föll på landet, blef häst och karl.
Då förskräcktes ryssarne och togo så hastigt till flykten, att de lemnade hela sitt läger till rof och byte.
Om honom var ock den sägen, att när han behöfde ett skepp och ritade ett sådant i sanden, blef det ett skepp, derpå han genast kunde segla hvart han ville.
Såsom ett minne af den del som sannfärdig är i denna berättelse, blef kitteln, deri Knut tillverkat sitt krut eller knallpulver, inmurad i slottsmuren på Wiborg, och den knifven, hvarmed han rört i kitteln och sedan nyttjat till att ihjälsticka de bortsvimmade ryssarne med, har länge derstädes blifvit förvarad.
På Hammarskogs gård i Upland, fordomtima Knut Posse eller någon af hans ättemän tillhörig, förvarades ock länge en stor mortel, den han till stötning af kryddor och sådana jordarter, som han till sina kokningar behöfde, säges ha brukat.
Denna mortel begagnades slutligen till matklocka derstädes.
Huruvida dessa minnesmärken finnas ännu i dag, veta vi ej med visshet att förtälja.
En visa sjöngs ock om honom och hans dräng Smäll, begynnande sålunda:
Herr Posse och Smäll de talades vid –
Då månde ryssarne säga sina hästar till:
”I löper nu som vi tro eder bäst,
Eljest få vi de svenske till gäst!”
När de kommo hem i sitt land,
Voro de räknade få för sann.
I Garns kyrka i Upland säges Knut Posse hafva sin lägerstad.
Då Lucretia Gyllenhjelm, en naturlig dotter af konung Johan III och Catharina Hansdotter Westgöte af Sparreslägten, 1585 bortrycktes af döden, uppstod hos den djupt bedröfvade fadern, som haft henne mycket kär, en misstanke, att denna olycka vållats af en trollpacka.
Den som trollpacka misstänkta var ingen annan än Wärends förnämsta fru, gift med Jöns Nilsson Ulfsax, ståthållare öfver hela Småland.
Denna fru, som var född Körning, fick visserligen såsom misstänkt och förmodligen äfven öfverbevisad om att ha mördat sin man sedermera gå till döden, men i afseende å anklagelsen för trolldom, styrkte hon med tolf adliga qvinnors ed sin oskuld.
Inför generalkapitlet i Wisby anklagades den 10 Augusti 1586 Jakob Norby i Hald för det han gräfvit upp en ört, kallad Satyrion, och en “Söffnr-Torne“ och lagt dem under altarklädet uti Halds kyrka, i den mening, att när dessa örter legat så länge der, att tre messor deröfver blifvit hållna, så skulle han begå sin onda vilja med hvilket qvinfolk som helst.
Han bad om nåd, men dömdes till uppenbar skrift.
Den 12 Juni 1593 infördes af komministern Johannes Nikolai på Wermdön en på samma ö bosatt qvinna vid namn
Anna till Stockholms konsistorium.
Hon sades “vara en trollqvinna och läsa öfver smör, yste o. s. v., skära i kalfsvansen, låta bloden drypa på bröd och ge det åt kalfven för modstulenhet“.
Hon tillfrågades om hon brukade läsa Pater Noster på kalfsvansen.
Hon bekände att hon blott läst “Mater Maria.“
Vi känna ej slutet på eller följden af denna anklagelse, men taga för afgjordt att den olyckliga qvinnan enligt den tidens sed släpades till bålet.
Få af de för trolldom anklagade voro nämligen så lyckliga att undgå det bål lagen stadgade för detta brott.
Tvärtom hörde det till sällsyntheterna, att någon “trollpacka“ blef frikänd.
Omkring 1615 dömdes en qvinna vid Mogata ting att lefvande brännas, för utöfvande af trolldomskonster.
Detta var blott ett ringa förespel till hvad längre fram i samma århundrade inträffade.
Trolldomsväsendet tog nämligen sin egentliga fart under Carl XI:s regering och väckte då allmän oro i landet, föranledande en mängd besynnerligheter och den mest fanatiska grymhet.
Sven Rothman, stamfadern för en läkareslägt, som på sin tid åtnjöt stort anseende, var äfven utsatt för misstankar att kunna trolla.
Han hade 1620 i Lund blifvit känd af en förnäm persisk herre, Nicolas Argyrus, hvilken han följde som tolk genom en stor del af riket, och af hvilken han troddes hafva lärt magien.
Visst är att han, för sina ovanliga insigter i medicinen, ansågs för en trollkarl och kallas för den störste Empiricus i Sverige på sin tid.
Han troddes, endast genom sin viljas kraft, kunna gifva döden åt hvem som helst, och då biskop Stalenus hastigt afled 1650, sades det ha skett genom herr Svens konster, mot hvilket förtal han likväl försvarade sig.
Han anlitades af många, och deribland 1663 af grefvinnan Sofia Maria De la Gardie, som en tid troddes vara bestämd till Carl Gustafs gemål.
Första anledningen till de så kallade “hexprocesserna“ kom från Dalarne, hvarest den 29 Maj 1668 till landshöfdingen Gustaf Duvall i Falun inrapporterades från kronobetjeningen, att en 8 års gammal flicka lärt sig “trolla“ af en till
Elfdalen inflyttad piga och blifvit jemte flera andra barn bortförd till Blåkulla, hin ondes boning.
Pastorn inberättade saken till biskopen, undersökning anställdes, och pigan, som icke nekade, blef arresterad.
Hastigt hette det att många andra gjort dylika färder.
De misstänkta slogos i bojor, med stark vakt omkring sig – och ändock foro de af på getter och sopqvastar till afgrundsfurstens palats1.
De flesta af de för trolldom anklagade voro qvinnor.
– Gertrud Svensdotter, 12 år gammal, bekände sig hafva tagit tjenst hos Satan redan för 5 år sedan, men visste ej annat än att det skulle bära af till kyrkan, då det i stället bar af åt Blåkulla i sällskap med hennes läromästarinna “Stora Marit“.
Vidare bekände hon sig hafva stått i intimare förhållande till Satan, mjölkat pastorns hustru och hans barns informator o. s. v.
Exekutioner och straff anställdes på så väl henne som andra, och presterna tillsades af regeringen att förmana sina åhörare till en rätt gudsfruktan och att afstå från den vederstyggliga trolldomssynden.
Enligt hvad ransakningarne gåfvo vid handen, tillgingo Blåkullafärderna ungefär på följande sätt:
Då trollpackorna förde barn med sig till Blåkulla, redo de sopqvast eller raka, och så väl den som barnen smordes med en salva ur ett horn.
(Denna saga går ännu på flera ställen i riket, och Påskaftonen pläga goda vänner ännu på skämt sända hvarandra bref, hvilka hemligen framskaffas, och hvari inneslutas sopqvast, raka, smörjehorn och en fjäder m. m.
Brefvets formulär börjas:
“Sopa, raka, smörjehorn
Sänder jag dig till resedon“, etc.)
Främst erfordrades en nål, hvilken hade den sällsynta egenskapen att, då den sattes i väggen, blef der så stor öppning, att man kunde fara derigenom med häst och vagn.
Sedermera slöt sig väggen, och på detta sätt kunde trollpackan komma in när och hvar som helst.
Då hon sålunda inkommit till barnen, uppväckte hon dem; men det öfriga folket vaknade ej.
Trollpackan bad då barnet följa sig till gästabudet, hvilket det ej förmådde neka, ej heller kunde det ropa på hjelp.
Stugan blef då helt ljus, hvilket kom af det glänsande hornet.
Nu satte trollpackan barnet uppå taket till dess hon samlat flera barn och fyllt det henne af Satan förelagda antalet.
Kom hon till Blåkulla utan att hafva talet fullt, så fick hon bannor och stryk af Satan.
Skjutshästen, hvarpå hon med barnen färdades, var antingen den omnämnda sopqvasten eller rakan, eller ock en ko, häst eller menniska, på hvilken de redo bakfram, eller ock en stång, som träddes mellan kreaturets fötter, hvilka förut måste smörjas.
Under dylik färd inväntade hon vid kyrkorna sina kamrater, och satte barnen på kyrktaken, der de liknade små kajor.
Vid framkomsten till Blåkulla syntes huset för barnen i början liksom skinande af eld.
Satan mottog dem i högsätet, der han satt mäkta ansenlig, eller ock låg han under bordet, helt förskräcklig att påse, men alltid bunden med en kedja.
Sedan trollpackan helsat honom med en komplimang, den ej ens den största höflighet i våra dagar skulle medgifva, framförde hon sina pupiller under knäfall.
Satan frågade då barnen om de ville tjena honom, hvartill barnen merändels svarade ja, emedan han lyste af ett sådant majestät, att de ej kunde neka.
Satan lofvade dem deremot glädje och gästabud så länge de lefde, och deras själar en evig ro efter döden.
Sedan kontraktet med handslag blifvit afslutadt, gaf Satan sitt märke sålunda, att han antingen bet dem i pannan eller ristade dem i lillfingret.
Med blodet inskrefs då deras namn i en stor bok.
I städja fingo barnen en silfverpenning eller silfverpjes, som var ovansklig så länge de tego dermed; eljest förvandlades den till en bark eller spån.
Efter sålunda förrättadt värf började trollpackorna att brassa och steka, göra korf och laga till bränvin, hvarpå ringdes till måltid, der de drucko lustigt om, och efter måltiden röktes tobak, dansades och sorlades värre än i något gästabud på jorden.
Musiken gick, och ömsevis spelade Satan med svansen under bordet och roade sällskapet med mörksens gerningar, hvarefter hofmästaren utropade stället för nästa sammankomst2.
I Blåkulla undervisades barnen af tillsatta skolmästare, som lärde dem att förvränga “Fader Vår“ och “tron“, förbanna himmel och jord, minne och sinne, prester och årets gröda samt alla fåglar, utom skatan, i hvilkens skepnad trollpackorna stundom förbytte sig.
Förbundet med Satan förnyades hvar böndagsnatt.
– Trollpackorna gingo sällan i kyrkan; en halmkärfve eller svinho stod der i stället för dem, hvilket dock ingen annan än någon af Blåkullasällskapet kunde märka.
– På den kedja, hvarmed Satan var bunden, sågade gästerna oafbrutet för att få värden lös; men när länken var afnött, kom erke-engeln och lödde ihop den igen.
Sådant var det allmänna föreställningssättet om dessa färder, och ingen berättelse var så orimlig, att ej dertill sattes fullkomlig tro, äfven af tidens mest bildade och upplysta män.
Emellertid nedsattes i Dalarne en kommission att ransaka om detta trolldomsväsende.
I den presiderade riksrådet Lorentz Creutz.
Den 14 Augusti 1668 begyntes ransakningen i Mora och varade till den 21.
I Mora socken dömdes 17 personer att mista lifvet och derefter på bål brännas, af hvilka 2 hustrur, såsom hafvande, skonades tills efter barnafödandet, då de straxt skulle dräpas.
Bålet stod tillreds.
De öfriga 15 gingo Bartholomei dag (den 24 Augusti) först 7 på det första bålet, 5 på det andra och 3 på det tredje – “ett gräseligt spektakel!“ såsom det heter i ett gammalt bref.
Bålen stodo gent emot kyrkan på andra sidan elfven, så att hela menigheten så väl af Mora socken som de kringliggande socknarne skulle noga se dem.
Trollpackorna gingo hurtigt till döden, utom de två sista, hvilka begynte jämra och grufva sig.
Bland barnen straffades 148 med ris och en gosse sprang gatlopp mellan de andra sockenpojkarne.
De barn som blifvit förförda voro 200; några barn fingo stå tre söndagar å rad, andra hvar söndag ett helt år med bara axlar och ris i händerna i vapenhuset.
Bland detta sällskap voro de som kallades synmän, hvilka kunde upptäcka hemligheter och det tillkommande.
Fredagen efter Bartholomei dag blefvo 7 sådana personer i Elfdals socken halshuggna och brända.
Trolldomsraseriet blef häraf ännu värre, så mycket mer som den enfaldigare hopen såg att de upplystare trodde derpå.
Med dödsdomarne utbredde sig det onda öfver hela riket, och den 19 December 1669 utfärdade regeringen ett bref till samtliga biskopar och superintendenter med strängaste befallning att låta i alla kyrkor anropa Gud om bistånd mot djefvulen.
I nästan hvartenda landskap bildades kommissioner, och ensamt i Ångermanland gick barbariet så långt, att 71 för trolldom och Blåkullafärder anklagade gamla hustrur och pigor blefvo inom två månader halshuggna och brända (på Bålberget i Thorsåker socken).
– Den 15 April 1671 hade inom Falu län 47 personer gått till döden.
Men ingenting stäfjade oväsendet, icke ens det uppmuntrande löftet att “den, som sjelfvilligt bekände, skulle befrias från bålet (men ej från halshuggningen) och få begrafvas norr om kyrkan“.
Hela församlingar bönföllo hos konungen om hjelp; alla nätter blefvo barn och äldre folk bortförda till Satans boningar, och Stockholms konsistorium förklarade i sitt betänkande den 13 Mars 1676 “icke allenast barnens förande, utan ock de angifne pakt eller förbund med den orene anden för ostridiga sanningar“ 3.
Huru långt inbillningskraften kunde gå äfven hos dem, af hvilkas kunskaper man bordt förvänta en större bildning, torde kunna slutas deraf, att en lektor i Hernösand, sedermera prosten i Nora församling af Ångermanland, Jakob Abraham Eurenius, uti en af honom till 1676 års trolldomskommission afgifven skriftlig berättelse, med fullt allvar tillkännagaf att han blifvit bortförd till Blåkulla.
“År 1674“, berättade han, “natten emot den 16 Oktober, kom jag på min nattsäng i en stor tentamen, med hvilken jag länge plågades.
Omsider efter detta långsamma qval kunde jag intet annat märka, än att jag for genom luften, något långt ifrån jorden nordan efter, alldeles vidöppen, fötterna förut och med utsträckta armar, hvilka tycktes mig vara med en stor hop råttor fullsatta“, o. s. v.
Berättelsen innehåller vidare om hemfärden och huru återresan skedde närmare jorden öfver hustaken norrut till Hernösands stad.
Djefvulens besök hos ledamöterna i Upsala kongl. trolldomskommission, juris professorn i Upsala Carl Lundius och assessorn i kongl.
Svea hofrätt Johan Stjernhöök, är äfven anmärkningsvärdt, emedan det är obegripligt huru två så aktade och lärda män kunnat till konungen insända en berättelse af sådant tvifvelaktigt innehåll.
Lundius skall likväl ofta för sina lärjungar berättat och med liflig ed styrkt att djefvulen en afton i synbar skepnad flera gånger gjort dem besök.
Deras skriftliga berättelse till konung Carl XI är af följande innehåll:
“En dag, då inför kommissionen förevarit en besynnerlig händelse, hade Lundius, sedan Stjernhöök gått till sängs, suttit uppe och läst i en tysk bok, innehållande dylika händelser, hvaribland han hade funnit berättelsen om en alldeles lika kasus som kommissionen den dagen förehaft, hvilken uti ett konsistorium i Tyskland blifvit afdömd, och anfördes tillika, att under ransakningen hade djefvulen uti synbar skepnad sökt förskräcka domarena, och var den bild som han då antagit äfven uti boken beskrifven och afritad.
Lundius hade i detsamma sett upp och blifvit varse en figur stående framför sig på golfvet, fullkomligen lik beskrifningen i boken, men den vederstyggliga synen hade straxt försvunnit.
Lundius uppväckte Stjernhöök och berättade för honom hvad han sett, men denne ansåg detta orimligt och såsom en inbillning, då skepnaden åter visade sig för dem båda, men gick straxt, såsom de tyckte, ut genom dörren, hvilken hårdt igenslogs.
För att hindra det kommissionens ledamöter skulle öfverhopas af det ofta i stor mängd församlade folket, hade hvarje kommission vakt utanför sina dörrar.
Den vakt, som stod utanför Lundii dörr, tillfrågades om han sett något, men svarade, det han hvarken hört eller sett dörren öppnas.
Stjernhöök ville nu se, huruvida den objudne gästen åter skulle infinna sig, och om han, såsom det syntes, gick genom dörren, hvilken öppnades inåt rummet.
Han uppstaplade derför framför densamma flera stolar, hvilka hopbundos så, att de nödvändigt skulle ramla, om dörren öppnades.
Detta var knappast fullbordadt, förrän dörren öppnades, utan att Stolarne rördes det ringaste, då samma ohyggliga skepnad ånyo inträdde för dem.
Stjernhöök och Lundius sågo då ej annat, än att skepnaden åter utgick genom dörren, hvilken så hårdt igenslogs, att fönsterna och hela byggningen darrade.
Rummet blef i detsamma uppfyldt af en “olidlig stank“, hvilken äfven kändes af vakten, utan att densamma, på ytterligare tillfrågan, kunde upplysa något eller bemärkt dörrens öppnande.“
Sådana mäns berättelser skulle naturligtvis göra det onda ännu värre.
Hofrätterna förde under tiden sina ransakningar med den yttersta noggrannhet, och inga uppgifter voro så orimliga, att de ej upptogos i protokollerna.
Anklagade fyllde hvarje fängelse, ingen var säker om sitt goda namn och rykte: trolldomsraseriet “gick som en vådeld öfver allt Sveriget“. – “Inqvisitionens bål“ – säger Wieselgren – “flammade i Sverige med lika frätande eld som i Spanien för att utrota en Lucifers-kult, hvilken liksom Frejas sejd blott öfvades af qvinnor, och hvilken utfördes under den natt, då påskfullmånen inföll.
– I Småland hafva vi funnit denna vidskepelse allmännast.
Hexan på Wisingsö i Carl XI:s tid har fått ett namn i historien.
Hon ansågs bestämdt ha haft sammankomst med djefvulen; mötesorten var vid Seva (Sieba
Hin onde visade sig här som en man, men var kall som jern.
Han lofvade sina anhängare (hedningarne) stora rikedomar, förde dem öfver vatten, än roende, än seglande.
Man vet ännu i Småland berätta huru, t. ex. vid Wieslanda, prosten Wiesels drängar rörde kyrkklockan just som tre påskkäringar flögo öfver spiran.
De föllo ned, men hade samma förmåga som deras systrar vid Rhone tusen år förut: de förvandlade sig här i getter och klättrade upp i en gammal björk.
Men en man, som stod vid björken, högg ena geten i foten.
Sedan haltade en gumma i Håramon, och ingen tviflade då längre, att hon varit en af de nedringda hexorna.
Tydligt är, att folket antog Blåkullafärden som en religionsakt, hvars iakttagande förutsatte afsägelse af kristendomen.
Hexorna afskafde metall af klockorna och förströdde den i luften med uttalande af dessa förfärliga ord: “Må min själ aldrig komma till Guds rike, förrän denna metall kommer till klockorna igen!“
Vi må ej undra på, om auktoriteterna häri sågo ett återfall till den fullständigaste hedendom, äfven om de småningom måste förgäta denna hedendoms originella gestalt och deri se kristendomens Satan allena.
Bland de frågor, som domstolen framställde till anklagade hexor, voro: om de kunde fara genom luften, utsända storm och dunder, förtjusa, göra att någon såge ut som en ko, mjölka frånvarande en annans ko, förtrolla andras kor, o. s. v. – “Kapten Elin“, hvars trollredskap vaktmästarne i Jönköpings Hofrätt länge föreviste, var en vida beryktad Dianadyrkerska.
Trollsmörjan var hufvudsaken i Blåkullaväsendet.
Efter denna smörjelse följde resan.
Lucianus och Alejus hafva beskrifvit de smörjelser som nyttjades i Grekland.
Afsigten var tydligen att väcka en djup, långvarig och drömlik sömn samt derunder syner och vällustiga känslor.
Föga skäl är att betvifla, det dylika verkande smörjelser verkligen funnos till, och säkert utgjorde deras beredning en stor hemlighet.
Man har pröfvat en smörjelse af örter, som äfven växa i Sverige, och funnit liknande verkningar.
En trollsmörjelse pröfvades ännu i Marseille för några år sedan.
Den åts.
Några åto en tesked af arabernas ratschy, som lär tillverkas af saften af hampans rot och mandlar.
Jemte trollsmörjan förekom i Norrland Baran eller Bjäraan.
Detta redskap var en boll gjord af trasor, enbär, blår m. m., hvilken nyttjades till flera förmenta trollkonster, äfven att dermed löpa och draga till gårds.
Den skulle göras rörlig genom egen blod.
Man skar sig derför i venstra lillfingret, och vid utsändande af en sådan, sade man: “smör och ost m. m. skall du mig bringa och – – – – i helvetet brinna“.
Efter en timma kände de, som ätit, liksom ett slag öfver nacken af en käpp.
Derpå tyckte den ene att hufvudet lösgjorde sig från den öfriga kroppen på ett angenämt sätt och for upp i vädret; den andre var viss att han dog, såg sin begrafning, hörde sin likmessa, under det han sjelf låg som död med hopknäppta händer o. s. v.“
Trolldomsraseriet skulle dock en gång lägga sig.
I Maj månad år 1676 tillsattes i Stockholm den s. k. “Kommissarialrätten“, bestående af 14 ledamöter.
– Bland dessa befann sig den namnkunnige Urban Hjärne, och, ehuru han länge var den enda bland rättens ledamöter, som ifrade på förnuftiga förklaringsgrunder, lyckades han dock att genom uppdagande af åtskilliga egennyttiga beräkningar och motsägelser i flera vittnens berättelser visa vanskligheten i ett juridiskt förfarande, som tillåtit snart sagdt vansinniga, af fantasiens skräckbilder förledda personer aflägga laglig ed till sitt eget och många oskyldigas förfång. – “Hvad som i första början var en fanatisk yra, öfvergick småningom till en låg och föraktlig näringsgren, som blef så mycket farligare, när detta raseri omsider spred sig genom de fattigare socknarne.
Inom kort fann den sämsta tiggare sig i stånd att, jemförelsevis taladt, förskaffa sig rikedomar genom uppdiktade vanställda berättelser om Blåkulla och dess inbyggare.
En sådan berättelse ådrog sig alltid en samling af uppmärksamma åhörare, hvilka naturligtvis af intresse för ämnet, om ej af deltagande för den olycklige Blåkullafararen, rikligen belönade berättaren.
Efterhand blandade sig en låg hämnd i spelet; man angaf sin fiende för trolleri och svor derpå att han fört barn med sig till Blåkulla.
Några barn, som knappt visste hvarom saken handlade, öfvertaltes lätt att bekräfta anklagelsen, och detta var tillräckligt för att döma den anklagade från lifvet.“
Bålen blefvo så småningom släckta.
En och annan gnista flammade väl senare upp, men utan någon vidsträcktare fara.
En 80-årig gumma, Anna Ersdotter, hvilken halshöggs på grund af kongl. brefvet till Svea hofrätt den 15 Juni 1704, lärer varit den sista föregifna trollpacka som, åtminstone inom Svea hofrätts område, genom domslut ljutit döden.
Af berättelsen “Om Satans grasserande i Roslagen“ år 1729 vanns ingen annan upplysning, än att en del djeflar äro illiterata, då en prest, som länge på svenska munhuggits med den stormande anden och derefter befallt honom tala latin, slutligen förklarade “att denne djefvul icke var Belzebub sjelf eller Storsatan, utan en mindre underdjefvul, som icke kunde eller lärt latin, emedan han på sådana orter ej haft sina funktioner“ ....
Ännu i en senare tid blefvo dock personer anklagade och dömda, derför att de förskrifvit sig åt Satan.
Det ådömda straffet var emellertid betydligt mildare, ehuru ej alltid i dessa fall likhet inför lagen tyckes ha blifvit iakttagen, såsom följande tvänne exempel utvisa.
En adelsman, Carl Henrik Haij, äldste sonen af en bland Carl XII:s bussar, öfverstelöjtnanten C. H. H., hade råkat i behof af penningar, och vid 21 års ålder, då han var matros på ett fartyg, “skrifvit en sedel, hvaruti han lofvat att, mot en ansenlig penningesumma, med sitt eget blod förskrifva sig till Satan“, hvilken sedel Haij sedan hos sig förvarat, men af en händelse tappat på däcket, der den upphittades af styrmannen Petter Kobbe, som angaf saken, hvarefter Haij dömdes af Hofrätten den 20 September 1744 till 14 dagars vatten och bröd samt att undervisas af sin själasörjare.
Ehuru Haij sedan ej hann högre i graderna än till förare, blef han likväl vid 40 års ålder gift med en friherrinna Grundel.
I Kjeflinge sockens kyrkobok omtalas en smed, som 1745 med eget blod förskrifvit sig åt hin onde med vilkor, att denne förband sig att hjelpa honom till penningar, så länge han lefde.
Sedeln, lagd mellan tvänne stenar vid vapenhusdörren, upptäcktes.
Den skyldige bekände och dömdes till döden, men fick den mildring i domen att umgälla sitt brott med 20 par spö och uppenbar kyrkoplikt.
Om Samuel Euræus, hvilken 1720 omnämnes såsom komminister i Westerstad af Lunds stift, berättas, att han år 1708 som skolgosse i Christianstad hade “i yrsel“, såsom han sjelf sade, uppsatt en skrift, hvari han begärde penningar af djefvulen; sedan hade han kastat skriften, den han icke underskrifvit, i ett brygghus, der den blef funnen af några andra skolgossar.
Rådhusrätten dömde Euræus “att undergå en sträng skoledisciplin och straff af rijs“, hvilket af Hofrätten stadfästes, med tillägg att afskaffandet skulle ske af de andra skolgossarne, i närvaro af skolans lärare och två af Rådhusrättens ledamöter, hvarefter E. borde undergå offentlig kyrkoplikt.