Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
till af s k o l a n s f e m t i o å r s - j u b i l e u m, min- t a c k s a m h e t s s k u l d till en af d e som dock oförminskadt penningeinsamling V i stå för d e s a m - stående Jönköpingsdamer, ver, k a n till f ö l j d af sin mera kortfattade notiser o m hen- vackra nesfest, kunskaper alltid m e d l ä t t h e t f å t t g o - Fröken Storckenfeldt b ä t t r e t i d e r m e d sol o c h v å r, o c h d å f å n i säkert k r y p a in i g a r d e r o b e n, där j a g inte får plats. » tillfälle a t t se- h v i l k a g e n o m g å t t s k o l a n, alltid f å t t namn Aurora anse oss därför n u k u n n a inskränka oss till n å g r a flicka d a n själf k u n n a försörja sig, särdeles s o m de h v a r s n a m n så nära f ö r b u n d i t s Storckenfeldt, med funnits fattig mången m a j, b r i n g a d e I d u n b i l d e n af d e n n u å l d e r - stigna, högt förtjänta kvinna, fröken t. o.
Storckenfeldt d ä r i g e n o m för- hon firades det skaffat got och har och har fröken historia En flickskolas femtioårs- så år, d å m e r ä n h a l f v a a n t a l e t v a r i t f r i e l e v e r, » att • • ' ... afgift; 1897 i ni, blott om vantar.
Under kölden Vid ena paret det först är nöjet sitter den stark, förorda t v å fickan att h a till h a n d s, hårdt i pannan, användas, bäst bör är förkastlig; men H v a d nu fotbeklädnaden är a t t b e g a g n a äro n o g l a p p - p j ä x o r n a förträffliga, Detta Vill en äfven kan den ganska läderskängor, fallet man med lätt beträffar, men o c h ej heller synnerligen är och om d e n sättas ner i filthatt.
dyra par Skinnmössa, nacken, väl att löpningens början stoppas det i skall tan- d e n n a p r o m e n a d vill a n v ä n d a blir v å t t.
som är n o g äro starka.
raggsockorna.
en g å n g för alla göra d r y g a utgiften för ett par smor- så har man en öfverdådig,
IDUN 18Ö7 varm, för väta o g e n o m t r ä n g l i g outslitlig las fotbeklädnad.
mjuka böra de trots efter För den och ständiga begagnandet nästan att bibehål- blötningen sättas u p p på särskildt g j o r d a läster o c h s m ö r j a s m e d v a - selin eller a n n a t f e t t ä m n e.
D e norska skidorna ende, men dyra.
bli Kunde här i man Sverige alldeles för d å h o p p a s, att de hölle längre, vore bräckas d ä r e m o t g a n s k a l ä t t e n l i g t m i n er- farenhet, De det som ju ej så f a r l i g t; kanske ej men d e l a s af norrländska björkskidorna något äro de andra.
möjligen t y n g r e, m e n g å lätt o c h äro Vid köp bör m a n starka.
se e f t e r, a t t s k i d o r n a ä r o r a k a o c h f e l f r i a, t y d e t är l ä t t a t t r å k a u t för motsatsen, äfven med samvetsgrann falla skidorna denna om m a n har att göra säljare.
kärfva I början och gå före- trögt; men o l ä g e n h e t är s n a r t ö f v e r s t å n d e n, o c h jag finner e j skäl att polera d e m u n d e r för att få bäst dem glattare.
att a n v ä n d a hälen och gör Som montering gummiskifva, är rotting ställbar r e m för tån.
för Nybörjaren klokast i att ej b i n d a fast skidan foten, utan man bör dan vid vänta därmed, större säkerhet vunnits.
obehagligt, tills T y d e t är m y c k e t d å v i d fall d e n f a s t s i t t a n d e ski- hindrar uppstigandet; är d e n l ö s, är lätt att k o m m a ur den, i n n a n m a n reser sig.
Löpningen skidorna bör ske m e d långa steg, skola glida fram eller baktill.
och så parallelt m ö j l i g t för att ej korsa sig vare till som sig fram- Utför backar bör i syn- nerhet nybörjaren böja knäna och vara m j u k i alla leder.
M e d t v å staf var utsätter m a n sig, förstås, för färre f a l l; m e n för m i n del finner att jag, att hålla backar, m a n har alldeles n o g reda där på man kvinnan kan utföras ciöst.
att oskön idrott.
klumpigt Men o c h kan anlag på och för svinga åka sig m j u k a rörelser.
årslång öfning utföra idrott, bicycle, är all i utföras gra- väl mindre med- s i t t a v ä l till häst skidor gymnastikstegen med åter k u n n a ej efter och trots v u n n e n skicklighet behagliga vore en idrott skridsko, löpa Andra i och marken.
skidlöpning Somliga kvinnor hafva liksom födda och sätta den i menar, för göra staf, i s y n n e r h e t så l i t e t s o m m ö j l i g t h e l s t i c k e alls b ö r Mången en idrottsrörelser.
hårdt, om utpräglade vara tvungen den Men det härutinnan anlag begåfvade a f s t å från med skulle en hälsosam, u p p - f r i s k a n d e k r o p p s r ö r e l s e.
D e t finns j u m å n g a, som illa; m e n icke böra de därför gå saka promenader.
ten så stor Snart vinner väl terräng, än att g å p å skriden en af förnäm hvar Strandvägen.
idrott var stort skidor Att mer fram- Vi jag uppgafs vara där 64 ett b e t y d l i g t hjulade fram hafva för se i Paris, år, såg y n g r e ut, o c h s o m dess- utrustad m e d morgon gen.
fick dam, som ingalunda utom och löpa ålder ej heller bör vara hinder utöfning som för- idrot- att d e t e j blir ovanligare att rida bicycle i hull, Boulognersko- det företrädet framför pa- risiskan, att vår idrott blir m e r o m v ä x l a n d e efter årstiderna.
H o n har i denna väg ej stort a n n a t att tillgå än hjulridt o c h n å g o n gång under stränga vintrar skridskoåkning, då däremot våra vackra, länge kvarliggande snötäcken l o c k a o s s u t till k ä l k å k n i n g skidlöpning.
Ilse och Franke.
* Sen till, tidning / att Idun och K o n s t e n att s e r v e r a och passa upp.
För Idun af äro lätta o c h lättgå- Iduns Mode- finnas hos alla edra bekanta!
37 A — m.
Ä r det fråga om en vanlig höflighetsvisit, mot- tager h o n i så fall visitkorten på en liten bricka, som för detta ändamål alltid b ö r finnas till hands i tamburen.
V i d dylika tillfällen b ö r tjänaren noga akta sig för att låta den besökande stanna utanför tamburdörren o c h själf sticka ut hufvu- det eller en arm genom dörröppningen för att afgifva sina svar eller mottaga visitkorten.
An- tingen herrskapet är h e m m a eller e j, bör den besökande alltid insläppas i tamburen, o c h först där underrättar man sig o m afsikten m e d be- söket.
H a r man blifvit mottagen i en familj, skall tjänaren vara färdig, då den besökande aflägsnar sig, att hjälpa till med hvad s o m kan behöfvas, rock eller kappa, taga fram galoscher o s. v. I de familjer där tillgång ej finnes på mera än en jungfru, får i de flesta fall frun (eller herrn) själf taga emot besökande, så framt tjänaren för tillfället är sysselsatt m e d annat; finnes åter barnjungfru, blir det hennes åliggande.
D o c k bör under hvilka förhållanden som helst en tjänare aldrig visa sig i deshabille, utan får h o n i så fall, o m h o n ej är klädd, så att hon kan visa sig, på ett eller annat sätt underrätta sin matmor o m, då det ringer, hon ej kan gå ut o c h öppna.
Där flere tjänare finnas, blir det emellertid all- tid kammarjungfruns uppgift att passa på ring- ningar m. m. och skall i öfrigt h u s m o d e r n söka ordna härmed, så att icke, som det ibland händer, tjänare k o m m a rusande från flere håll på en gång för att öppna.
Beträffande själfva serveringen o c h uppass- ningen måste härvid — liksom beträffande tjä- narne själfva — en ytterlig renlighet och snygg- het iakttagas.
Själfva dukningen blir naturligt- vis i vissa detaljer olika, beroende på hvars och ens vanor o c h smak, m e n äfven här finnas vissa gemensamma beröringspunkter, vissa bestämda realer, s o m nästan öfverallt kunna iakttagas.
I allt hvad s o m nå ett b o r d framsättes bör råda en viss ordning o c h symmetri.
Somliga tjänare sakna i den vägen fullkomligt hvad man kallar » öga » o c h visa i stället prof på en ovan- lig förmåga att sätta allt snedt o c h vindt, antag- ligen därför att de ej i tid gjorts uppmärksamma härpå eller att ej deras öga blifvit vandt vid ordning.
I allmänhet finnes alltid någon midtel- prydnad, en blomma, en skål, större bordsurtout eller dylikt, hvaromkring sedermera det öfriga b ö r grupperas, beroende på o m man sitter rundt bordet eller — där familjen är fåtalig — vid ena ändan af detsamma, i hvilket senare fall dukning endast sker vid denna del af bordet, börande d o c k alltid den hvita duken helt betäcka bordet.
Innan någon som helst prydnads- och servis- artikel framsättes på bordet, måste den torkas eller dammas af, framför allt sådant s o m eljes har plats på buffet o c h således mer än annat är utsatt för damm.
För detta ändamål bör tjänaren alltid till sitt förfogande hafva en sär skild serverings- eller dammhandduk — s o m om- bytes 1 k 2 gånger i veckan —; intet glas, ingen tallrik, ingen knif, gaffel eller sked får framsät- tas eller läggas på bordet, förrän den är fullt ren o c h skinande, ty det finnes knappt något mera oaptitligt — då man sätter sig ner till ett dnkadt b o r d — än att på en tallrik eller ett glas få se märken efter fingrar, s. k.
» tummar ».
Tjä- narne böra därför också alltid vänjas vid, att då något framsättes, som förut blifvit rengjordt, ej taga i detsamma med blotta fingrarne, utan m e d serveringshandduken.
Innan man sätter sig till bords, skall allt hvad s o m för serveringen behöfves vara framtaget ur buffeten eller glas- o c h porslinsskåpet samt place- radt på den förra eller på särskilda serverings- bord, hvarvid å sådana platser där man kan be- höfva sätta varma fat, en bricka eller serviett bör placeras, för att hindra buffetens eller bor- dets fördärfvande.
I hvarje hushåll, o m än aldrig så litet, till- k o m m e r det den tjänare, s o m har dukningen o m h a n d, att underrätta familjens medlemmar när » bordet är serveradt », vare sig genom munt- lig tillsägelse eller g e n o m ringning på klocka eller gongong, ocb får detta ej ske förrän dels allt är fullkomligt färdigdukadt, lampa eller ljus vintertiden äro tända, och dels kokerskan gifvit besked att maten är färdig till servering.
Likaså bör det vara samma tjänares uppgift att tillse, det måltiderna serveras på härför bestämdt klock- slag.
Finnes ej särskild barnjungfru, skall äfven tillses att barnen blifva tvättade o c h snyggade, innan de få gå in till bordet.
Då själfva, måltiden börjats, kan tjänaren an- tingen stanna kvar vid serveringsbordet eller ock — hvilket i många fall är bättre — i ser- veringsrum eller kök afbida sin matmors ring- ning.
Att salt- o c h pepparkar, ättiksflaska, senaps- burk m. m. tillhörande bordsurtouten, strösocker- skål o. d. alltid skola vara i ordning, faller af sig själf t och bör gå på tjänarens ansvar.
Ölbuteljer böra i allmänhet e j framsättas på matbordet, framför allt ej placeras en framför hvarje k n v e r t; det påminner nämligen för m y c - ket o m värdshus eller inackorderingsställe, utan b ö r tjänaren, då öl skall användas, i så fall gå omkring o c h servera det antingen ur butelj eller kanna.
V i d all servering böra den yttersta försiktighet o c h varsamhet iakttagas, så att intet af servisen slås sönder, ej heller något spilles ut på duk eller golf eller på d e m, som sitta omkring bor- det.
Allt rusande, alla häftiga rörelser skola undvikas, och b ö r detta äfven i hvardagslag, noga inpräntas hos tjänaren, ty att genom en tjänares slarf o c h försumlighet få en bordduk, en rock eller klädning förstörd kan blifva en alltför dyrbar affär, utom det att det gör ett ytterst obehagligt intr3 ' ck på såväl gäster som värdfolk o c h stör den sinnesstämning af glädje, s o m bör råda v i d en måltid.
Ä f v e n i hvardags- lag måste därför synnerlig uppmärksamhet äg- nas häråt, o c h skola tjänarne vänjas vid att en- dast hafva öga på hvad de hafva för händer samt stadigt och säkert hålla i allting samt, där flere sitta tätt kring ett b o r d, noga passa ögon- blicken, då hvar o c h en skall serveras.
De böra därjämte instrueras att vid servering alltid gå i bestämd ordning, börjande m e d den förnämsta gästen (eller värdinnan) o c h sedan fortsättande i tur, o c h ej s o m på många ställen prakti- seras flyga från den ena till den andra, allt efter hvars o c h ens olika rang eller ålder.
Det är att för m y c k e t belasta tjänarens minne, fördröjer serveringen o c h fordrar ytterst noggrann känne- d o m om rangordning, o c h kunna g e n o m ett förbi- seende härutinnan många obehagligheter uppstå.
Tjänarne skola ytterligare iakttaga att ej in- låta sig i samtal — framför allt icke då barn sitta med vid bordet — eller lyssna på hvad s o m säges, utan endast kort o c h höfligt svara, o m de blifva tillfrågade.
Då o m b y t e af tallrikar skall ske, borttagas de begagnade o c h framsättas rena från vänstra sidan af hvarje person, liksom ock all servering sker från en persons vänstra sida, på det man må kunna medels högra handen bekvämare servera sig.
På fat eller tallrikar s o m kringbäras få aldiig tjänarens fingrar synas — äfven o m de äro aldrig så fina — utan skola faten hållas me- dels serveringshandduken, m e d ena handen i kanten o c h den andra platt under fatet.
A t t sätta flere olika saker såsom kött, potatis, sås, saladierer m. m. på en bricka och b j u d a omkring denna anses mångenstädes ej vara fint och för- bjuder sig ofta nog, då utrymmet hindrar att mellan två personer lyfta fram en stor bricka.
Före serverandet af en kötträtt eller fiskrätt m. m. framsättas vid sidan af den person, som först skall serveras, såsskål, potatis, saladierer m. m., så framt ej detta af annan tjänare kring- bjudes — o c h i så fall på en aflång, smal, bricka.
Tallrikar få ej från bordet borttagas, förrän alla slutat äta rätten i fråga — o m ej på syn- nerligen stora o c h fina middagar, där det för serveringens underlättande kan bli nödvändigt att så snart en person ätit taga bort hans tall- rik o c h utbyta den m e d en ren.
Där e j, såsom i hvardagslag ofta händer, ser- vietterna ligga hoprullade i serviettringar, skola de stå eller ligga, brutna i olika fasoner, v i d hvarje kuvert, m e d hårdt o c h mjukt b r ö d in- stucket; eljes lägges brödet vid sidan af hvarje kuvert.
Då tallrikar borttagas från bordet, få ej flere än två i sänder tagas, o c h få de först vid ser- veringsbordet eller i serveringsrummet sättas på hvarandra.
A t t vid middagsbordet sätta flere tall- rikar på hvarandra samt skrapa resterna från den ena till den andra är ytterst oaptitligt att se och leder ofta till att antingen en eller annan knif eller gaffel ramlar ner o c h förstör ens kläder, eller ock att en tallrik m e d stor skräll faller i golfvet.
IDUN 38 Där ej värdinnan själf vid bordet serverar soppan, utan där den från serveringsbord eller direkt från köket serveras g e n o m tjänarne, skall noga tillses, att v i d serveringen intet spilles på kanterna eller att ej tallrikarne stjälpas, så att det rinner öfver kanterna.
Önskar någon mera soppa, får ej mera än en tallrik i sender bort- tagas, enär förväxling m e d tallrikarne eljes kan äga rum o c b gästerna misstänka, att de få äta på en annans tallrik.
Innan dessert (efterrätt) serveras, skall alltid bordet afsopas med en liten bordborste m e d bricka, samt kvarliggande bröd, såsskålar, sala- dierer m. m. borttagas.
Omedelbart efter slutad måltid skola fönster eller ventiler i matsalen öppnas för att släppa ut matoset — o c h sker sedan afdukningen så fort och tyst som möjligt, där så behöfves äfven m e d barnjungfrus eller kokerskas tillhjälp, på det att matsalen må kunna öppnas igen, hvilket är nödvändigt, där den ligger midt i våningen.
Kaffe serveras i allmänhet genast efter slutad middag, antingen vid själfva bordet eller i salon- gen eller herrns rum, i hvilket senare fall det kringbjudes på bricka, så framt ej husmodern — hvilket är m y c k e t bättre, fast dyrare — föredra- ger att på kaffekokare själf tillaga detsamma.
Beträffande en kokerska o c h hennes uppfostran, så bör äfven här största vikt läggas på hennes o c h kökets renlighet o c h s n y g g h e t; där koker- skan är ordentlig, där bör ett k ö k — äfven under själfva middagslagningen — kunna visas för h v e m s o m helst, o c h bör det till o c h m e d vara hvarje matmors stolthet att just vid denna tid kunna visa det.
Diskning och torkning af såväl servis som silf- ver m. m. böra ske genast efter slutad måltid, likaså servisen återinsättas på sina platser, öfver- blifven mat insättas i skafferi eller isskåp.
Att midt på dagen k o m m a ut i ett k ö k o c h där få se rester från föregående dags aftonmål eller från frukosten, borden fulla m e d odiskade kärl m. m. gör ett m y c k e t obehagligt intryck och ty- der ej på g o d ordning i n o m h e m m e t, utan sna- rare på slarfvig både matmor o c h kokerska.
Kokerskans klädsel bör liksom kammarjung- fruns vara snygg och enkel; lämpligaste kosty- m e n — då köksgöromålen pågå — är ett hvitt bluslif, en enkel kjol m e d stort hvitt förkläde samt hvit (bagar-) mössa på hufvudet, hvilken senare är nödvändig, o m kokerskan har stort burrigt hår, för att undvika få ett eller annat hårstrå inblandadt i m a t e n; en hvit schalett knu- ten i nacken skyddar äfven härför.
Att för en kokerska vara iklädd hvitt lif och stort hvitt för- kläde är dessutom billigare än att gå i fina ylle- klädningar eller kulörta lif, som genom sot, flott m. m. småningom förlora sin ursprungliga färg.
Att i afseende å händernas renlighet o c h vård den yttersta noggrannhet skall iakttagas är själf- klart.
Mycket skulle visserligen ännu kunna sägas o m såväl serverings- som uppassningskonsten, men för denna gången hafva kanske redan Iduns spalter blifvit för m y c k e t anlitade, m e n torde jag, då nere ärade insändarinnor yttrat sig, m ö j - ligen få tillfälle att återkomma till ämnet.
H v a d här sagts gör nämligen icke anspråk på att vara, vare sig i sak uttömmande eller något absolut riktigt, m e n har jag endast velat påpeka en och annan omständighet, s o m enligt mitt förmenande b ö r vid våra tjänarinnors uppfostran mera b e - aktas, o c h som man äfven i de allra minsta o c h enklaste h e m bör kunna taga ad notam.
Jag upprepar också ännu en gång, hvad jag redan i början af denna uppsats nämnt, att det v o r e synnerligen lyckligt för såväl oss husmödrar s o m icke minst för våra tjänare, o m en liten enkel hjälpreda i serverings- och uppassnings- konsten utgåfves, ur hvilken i synnerhet de se- nare kunde inhämta de allmännaste o c h enklaste grunderna härutinnan, en hjälpreda s o m dess- utom skulle blifva ett föreningsband mellan samt- liga husmödrar och bidraga till åstadkommande af enhet i våra kammarjungfrurs o c h kokerskors uppfostran i dem tillkommande göromål, och s o m betydligt skulle underlätta utfärdandet af våra tjänstebetyg.
Jag Å f n ö t t a hon L.
» Ja, jag du Hur kommer d e t till, — att m a n bli. » » M e n, Lilli » » Du skulle j u inte » Nej, men inte » — — — Jo, det alla g ö r, o c h j a g har g r u b b l a t orsaken.
h å l l e r af » Ar — » h å l l a väl a l l a af m i g?
är j u s t h v a d öfver missförstå. » — Därför — — — att ingen mig. » jag ingen.
O c h för resten många andra. » » D u är » Är rar. » det svar, det. » » D u är i n t e v a c k r a r e ä n jag. » » N e j, v i s s t i n t e, d u är mycket, » Håll, Och förskona mig!
mycket inte är du rikare. » » N å, m e n i n t e vill d u v ä l p å s t å, a t t f o l k m ä t e r u t sin v ä n s k a p e f t e r d e n m å t t s t o c k e n?
» » O c h inte talangfullare. » » O, Tänk, nej.
du spelar förtju- » Ja, d u får ursäkta, att j a g inte kastar sande — — — när d u — » Fy, hvad vill. » ja, du Hvarför — hvad inte går tycker folk är d e t, s o m t j u s a r a l l a?
» i v ä g e n för n å g o n, och tar högsta Nej, pass!
åsikter, med betyget i Och minsann som på.
— det om. » » Nolla — - j o, j a g tackar jag.
som du Men inte En nolla, studentexamen.
har d u inte dina slår af e n s e n tum en sak, du.
T y c k t e d u o m m i g detsamma? » » N e j, visst inte.
D e t m i n n s j a g så väl det var hos Leeks.
» Jag — J a g t y c k t e, d u var för- tjusande vacker, m e n.
— förstår — — — » » skön, m e n isande kall » eller h u r d e t b r u k a r s t å i r o m a n e r n a.
Men jag tyckte o m » Ja, med ser dig m e d du, man.
detsamma. » behöfver bli bekant dig. » » Det finns i alla fall n å g o t » därunder » således? » » Mycket!
! » » Jaså!
V e t du, jag k o m - m e r ihåg en händelse från m i n gröna barn- dom.
Jag stora hade nåden fått att den besöka utomordentligt min högförnäma m o r m o r ute på Hökersta.
D u vet, hur svag far varit, j a g var s o m in.
En dag kom en vilde, flög ut o c h jag inrusande i hennes sanctuarium, j u s t s o m h o n besåg sina juvel- skatter.
så fick lad.
Det jag Hon var n o g inte meningen, stanna, häpen, förtjust, hade härliga När den gamla frun men förtrol- smycken.
— vet du, j a g tror mera än förnämhet i henne j a, när h o n såg m i n förtjusning, f r å g a d e h o n, o m j a g ville h a en.
trodde jag skulle J a g blef andlös, f å e t t af s m y c k e n a och b ö r j a d e g r a n s k a, hvilket j a g helst ville ha.
nu enhvar den 15 dennes afseende mare på måhända insänder Iduns redogörelsen julnummer.
i n:r före Men förslag med därur en sten, oslipad, m e d matt glans Se den när- — förtjäna, ett godt 4!
som — Du gudagnistan icke fått till lån, N e j, s o m en härlig gåfva ofvanfrån, Och mästarhanden mejslat hvarje bild.
Din sångmö älskar solen varm o c h mild, Men när du häfdens minnen vill besjunga, Så kan du äfven låta åskor ljunga.
Och sista verket, s o m du nu oss gett, Coppées » För kronan », elegant och lätt På skönt o c h klassiskt versmått öfverförd, En diktens skapelse af ädel börd, Ä r värdigt skådespel för främsta scenen, Där alltid väljas b ö r blott ädelstenen.
För Med Hur Vår Kan Till hon drog ut en i n t e v a c k e r alls » Här. » den, s o m skänkt oss mången lycklig dag sina dikter fulla af behag, hade jag ej velat tolka, ack, känsla v a r m; m e n blott ett enkelt tack skogens minsta fågel här framföra näktergalen, s o m vi tjusta höra.
I " kjolfrågan ".
M e n n u till f r å g a n i g e n: » Ä h, ser d u, j a g är v ä l e n s å n d ä r » n o l l a », som Haf tack för hvarje sång till Sveriges folk, Du skald, s o m är dess bästa känslors tolk, F ö r att du kärleken till land och kung V ä c k t upp o c h hänfört gammal liksom ung Med dina fosterländska bilder svenska Och m e d de lika sköna italienska.
Lilli! » Hundra kronor med några penndrag kan Till Carl Snoilsky.
(Med anledning af hans öfversättning af F. Ooppées skådespel » För Kronan&gt;.)
vet. » » Skäms grufligt!
» Frän Iduns läsekrets.
vän. » a t t a l l a m ä n n i s k o r h å l l a af d i g inte kan låta ut, • inte b a r a tror, utan j a g vet, missförstår.
särdeles k o m i s k tvärt: » N å, då törs j a g fråga, utan att riskera, att sett » D e t är i alla f a l l e n d i a m a n t a t t d u är m i n allra b ä s t a — ha b r a s t i s k r a t t.
M e n så t y s t n a d e i s a, d u t r o r j u, a t t j a g h å l l e r af d i g?
» » I — måtte ty mormor k a n t e r.
Af E l i n nog, det fanns %; 1897 liten låda och och tog — sade: Man tyckes nu ha k o m m i t till det resultat, att korta kjolar äro bäst och mest praktiska — o c h väl är d e t!
Men vore det inte bäst att nu m e d detsamma ingå på f rågan: höga eller låga klackar?
Så länge våra kjolar äro långa, ha n o g de låga breda klackarne hållit stånd, o c h det är väl ingen s o m ej inser deras fördelar.
Men blifva kjolarne korta, växa n o g klackarne på höjden, o c h det blir minsann ej bättre än de långa kjolarne.
Många kanske tycka att det kan vara tids nog tala o m den saken, när m o d e t står för dörren, m e n jag tycker det vara bättre att f ö r e k o m m a än förekommas.
Man är visserligen ej nödgad att rätta sig efter de blifvande moderna, m e n s o m de flesta mer eller mindre d o c k äro slafvar under modet o c h i längden finna det gammal- modiga fult, skulle det vara bra att så godt först som sist slå fast det enda förnuftiga: » korta kjolar — låga klackar '.
Fröken L u n d i n har i senaste n:r af Idun bl.
a. sagt, att våra damer icke kunna eller vilja visa sina skor o c h aärför underlåta att hålla upp sina kjortlar.
Detta torde n o g vara för m y c k e t sagdt.
I Stockholm kunna göras och göras m y c k e t vackra skodon, hvilka man ej behöfver skämmas för att visa.
Men det är ett ledsamt faktum, att da- merna vårdslösa sin gång o c h således sina ben o c h fötter.
De förra äro krokiga hos / io f det täcka könets välklädda representanter, oeh de flesta damer gå inåt m e d fötterna.
Benens kro- kighet torde i viss mån få tillskrifvas bristande omtanka för de unga då de äro i barnaåldern; sedan följer en själfförstörelse g e n o m användan- det af höga klackar o c h af skor, hvilka ej äro gjorda efter högra o c h vänstra foten, utan lika för båda fötterna.