Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som bä- rarinna af tvänne vidtberömda namn möttes hon naturligtvis af stora förväntningar från en pub- lik, som nästan till sista plats fyllde den stora salen.
Förväntningarna blefvo nog ej heller all- deles besvikna.
Visserligen äger fru I. ej någon vidare stor röst, och stämman är, konstnärligt sedt, nog ej heller ännu fullt utbildad; men hon har ett utsökt föredragssätt, fullt af poesi och känsla, och härmed tager hon, understödd af en särdeles tilltalande apparition, publiken samt och synnerligen.
Programmet upptog franska och norska romanser, af hvilka de senare fingo det bästa utförandet och äfven anslogo mest på pub- liken.
Ett par nummer måste omtagas, och vid konsertens slut lät sångerskan af det lifliga bi- fallet förmå sig att sjunga ytterligare en norsk romans.
Texten till alla dessa norska romanser var af sångerskans fader Björnstjerne Björnson.
För att utfylla programmet spelade den norska pianisten fröken Gusta Belmont några stycken af Chopin, Liszt, Schubert och Moszkowski.
Före- draget utmärkte sig mera för en ganska högt Kedjor.
Nålar, innan upplcöp göres på annat Silfverarbeten, Bordsilfver.
Soiidasti Billigast!
I D U N 327 uppdrifven teknik och ett kraftigt anslag än för en korrekt och.
förstående uppfattning af det spelade.
Som ackompagnatris åt fru Ibsen fyllde fröken Alfhild Larson väl sin plats.
Hr Sven Scholander gifver instundande onsdag åter en af sina omtyckta musik- och Bellmans- aftnar i Vetenskapsakademiens hörsal.
längst bort i rummet, där de hviska, mysa och le, upprymda och glada, kan i sin nya värdighet söm pappa och hon som moster.
» Jag kan inte bärga mig, om jag inte genast får se ungen, » förklarar Lisa efter en stunds väntan.
» Det var svårt det, » förklarar svågern, » men in får du ändå inte gå, förrän Amy * vaknar. » Men snart höres ett barns sakta kvidande inifrån sängkammaren, och de smyga sig in.
Det har redan väckt Amy, som satt sig Under rubriken &gt; Familj ' emeddelanden * ha vi upp i sängen.
Med lyckliga blickar betrak- anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår an- tar hon detta lilla klädbylte, deras först- nonsbilaga för s. k. legala annonser och för dem fast- födda, hvilket mannen nu varsamt upplyf- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris, eller för födelse-, ter för att visa för Lisa.
förlofnings- och vigselannons Ter.
1: 50 » Räknar du dig verkligen till den kau- samt för dödsannons inom ram ler.
5: — kasiska rasen, du lilla rödbeta? » utbrister ett pris som måste betraktas som synnerligen mode- rat, då hänsyn tages till vår upplagas ovanliga moster, djupt sviken i sina estetiska för- storlek och den jämna och utbredda spridning till- väntningar.
kännagifvandet därigenom erhåller.
» Tag hit henne! » ber Amy.
» Tycka de icke, att du är vacker nog, lilla barn?
Det Redaktionen af Idun.
gör ingenting.
Snäll skall du åtminstone bli.
Mor och far skola värna dig och skydda * dig från hvad som ondt är; deras ömhet och omsorger om ditt väl skola aldrig svikta. » Och hon såg upp till mannen, som tyst instämde i alla hennes ömma föresatser E n bild u r lifvet och planer.
Lilla Sara blef inom kort den medelpunkt, för Idun af Hälla.
kring hvilken alla husets intressen rörde on hade alltid varit en smula benägen sig.
Hennes m a m m a vågade knappt för för ytterligheter, den söta och präktiga ett ögonblick anförtro vården om hennes fru Anny.
Som flicka dref hon pianospor- lilla person åt någon annan.
Barnet var ten med passion, tills hon som fästmö gick blifvet hennes lifs hufvudplikt, för att icke helt upp i kärleken, för a t t som hustru lefva säga den så godt som uteslutande och enda blott för hängifvenheten och husligheten.
hon medhann att helt fylla.
Förr brukade hon utföra sina husliga syss- Nu stod hon emellertid inför ett n y t t skede i lifvet — moderskapet, i hvilket hon kunde lor, medan mannen var borta, och sedan väntas uppgå med raseri, åtminstone påstod h a n slutat sitt arbete, vara hans ständiga hennes kvicka och näbbiga syster Lisa detta, sällskap och kamrat.
Men n u upptog lilla när hon såg de utstuderade ekiperingsan- Sara nästan all hennes tid.
Det var inte ordningar, som vidtogos, och hörde de upp- värdt att tänka på någon hjälp till kollatio- fostringsteorier, som uppgjordes för den nering n u längre eller några små lugna, treiiiga språkstunder, alltid var det något, väntade lilla.
» Jaså, han skall från första stund skyd- som skulle styras och ställas med barnet.
das för alla skadliga intryck, juvelen?
— Och mannen var en alltför öm och intres- Ja, nog blir det väl en märkvärdighet af serad fader för att reflektera öfver, till den lyckliga individ, som får kalla dig för hvilken biperson i huset han nedsjunkit.
Fru Amys väninnor uppgåfvo inom kort m a m m a och Charles för pappa, » sade Lisa, sänkande rösten, på det a t t Amys hårdt sina försök att få henne att deltaga i de förälskade make, som inträdde i rummet, små förströelser, hon före den lillas ankomst då och då kunnat förmås att vara med om.
inte måtte höra hennes lilla utfall.
Fru Amy slog en knyck på nacken.
Hon Fru Amy åberopade så ofta nödvändigheten tyckte inte om skämt i fråga om de dyra af att i första rummet tänka på Sara, att plikter, som väntade henne; men Lisa var de naturligtvis icke ville söka förmå henne nu en gång van vid att säga, hvad hon svika sina dyra plikter.
De sprungo allt emellanåt upp till henne behagade.
Kom så ändtligen den dag, då den lilla för att prata en stuud och se på underbar- väntade skådade ljuset.
Fru Amy låg blek net, men tröttnade snart vid lilla Saras och u t m a t t a d efter den utståndna svåra märkvärdigheter och den barnkammaratmos- persen och beskådade med hänryckt blick fär, som hela det lilla hemmets karaktär den lilla skatt, man höll framför henne.
och intressen antagit.
Så föll hon i sömn med ett lyckligt leende » Ja, nog tar du ditt moderskall på skär- på läpparne, och hennes make satte sig, pen alltid, » menade Lisa.
» Man kunde pre- trött och enerverad efter den genomvakade cis lika gärna dömas till galérerna, som att natten, vid sitt skrifbord för a t t i glädtiga på detta sätt göras till slaf för sitt barn. » bref och telegram för släkt och vänner i » Det är emellertid för väl, att jag, såväl östan och västan notificera sin förstföddas som andra mödrar, med någorlunda gladt födelse.
Det var inte utan, att första in- mod underkastar mig slafgörat att sköta trycket var en smula snopenhet öfver att mitt lilla barn, » sade Amy med värdighet.
barnet inte var en son; men fastän det n u » Nåja, men när man har råd att hålla var en dotter, genomströmmades den vinge sköterska och hjälp, s å.
. » menade Lisa.
mannens själ af underliga och ofattbara » Ja, så rik är jag i alla fall inte, att jag känslor af fröjd och ansvar inför det nya öfverlämnar vården om mitt barn i främ- kallet såsom fader.
mande händer. » Nu kommer hans svägerska Lisa stormande » Nej, det kunde du ju låta bli då.
Men in i rummet.
Han tecknar åt henne att i alla fall kunde du ta ' det med mera ro förhålla sig stillsamt, och de draga sig båda och lämna barnungen litet mera i fred.
Låt " Familjemeddelanden ".
Julia Sara.
H Mal V ä f f f f n l l W Q O O J " t \ nh R a l / f p r i o r u t r o t a s a f henne ibland få ligga kvar i sin vagn och skrika, så har hon åtminstone den tillfreds- ställelsen att ha något att skrika för. » » Du förstår inte, hvad du talar om, » sade Amy indignerad.
» Jo, för all del, det gör jag visst.
Sara far bestämdt lika väl — ja, mycket bättre — af att inte vara en sådan hufvudperson.
Uff, hvad Charles måtte ha det tråkigt!
P å det här viset får h a n helt säkert förr eller se- nare värdshu s vanor. » Allt efter som lilla Sara växte till, ford- rade hon alltmera utrymme för sin lilla per- son, och snart omfattade hennes barnkam- mare i bokstafligaste mening hela våningen, och inför sin lilla pockande hustyrann visste far och mor knappt längre, hvad vilja och själfständighet ville säga.
Mamma fick knappt lämna barnet, och stod hon inte ständigt på tå färdig att apportera, så gaf lilla Sara sitt missnöje tillkänna helt ljudligt.
Sin pappa hade hon äfven så tämligen på sina fem, dock var det, som om lilla Sara känt på sig, att faderskärleken icke så blindt var att bygga på som moderskärleken, ty hon tyranniserade aldrig fadern till den grad som modern.
Det var emellertid inte utan, att Saras pappa började tycka, att hon alltför ute- slutande fick lägga beslag på modern.
Nu kunde ju lilla Sara lefva på samma slags föda som a n n a t hyggligt folk och var följ- aktligen inte längre så absolut beroende af modern.
Men i alla fall hade denna aldrig någon tid för sin man.
Ville han ha henne med på någon promenad, så var hon rädd att lämna barnet åt tjänarne.
Ville han sitta och prata bort en stund i skymningen, så skulle hon bada barnet eller lägga det.
Han ryckte lätt på axeln, tände lampan och ögnade, hälft otåligt, igenom kvällstid- ningen.
Så kastade h a n den, tog sitt parti och gick in i barnkammaren, där den stora tvagnings- och läggningsprocessen pågick, och strax mutades hans misslynthet genom den lilla dotterns oemotståndliga joller och älskvärdhet.
Så satt han kvar, medan Amy söfde den lilla, sedan smög Amy sin hand i hans och de sutto tysta och lyssnade till det sofvande barnets j ä m n a andedrag.
Därpå gingo de u t och intogo sin lätta supé, och efter denna drog han Amy ned bredvid sig i soffan för att få spraka en stund, men såsom alltid blef lilla Sara huf- vudtemat för samtalet.
Amy, som icke nju- tit en natts ostörd sömn, sedan lillan föd- des, och därför bli fvit mycket kvällssömnig, satt kvar en stund, blek, trött och gäspande, och gick därpå till sängs.
Den unge husfadern tog åter till sin tid- ning och stirrade en stund i den, u t a n att läsa, och ånyo uppsteg hos honom en tanke, som redan förut föresväfvat honom, tanken på att Amy väl äfven hade förbindelser till andra än Sara.
Men då han försökte att slå fram, att Amy uppoffrade sig för myc- ket för barnet, gaf hon honom en blick, som om han sökt förleda henne till att svika ett ömt och heligt värf och, då han en gång antydde, att den unga damen alltför myc- ket fick inverka på husets vanor, betrak- tade hon honom med en stum blick, som så tydligt uttryckte häpenhet och sorg öfver att » detta vore ord från en fader », att han fann det rådligast att tiga och låta saker och ting hafva sin gång, helst han i själfva verket var mycket för vekhjärtad för att kunna utföra rollen af en » onaturlig » fader.
E t t par gånger hände det dock, att pap- Aktiebolaget Desinfectios Rikstel.
— Kontor: 4 Stallgatan 4.
IDUN 328 pas tålamod blef så pass frestadt, a t t han med egen hand smiskade u p p sin lilla dotter.
&gt;Hm, jaså, n u får den arma ungen um- gälla, a t t hennes föräldrar i grund skämt bort henne, » sade lilla Saras moster, som hade den.
särskilda turen a t t för sina besök välja kritiska bch olämpliga tillfällen.
» Du tycker ju, a t t hon är i så stort be- hof af aga, » sade Saras m a m m a med stark bitterhet.
» Hm, ja, det tycker j a g visst, fast en sådan h ä r exekution är bra ynklig.
Men det är i alla fall synd a t t förmena den lilla stackaren sin risbastu.
Fast hennes m a m m a och pappa skulle kunnat bespara henne åtskilligt i den vägen, om de icke låtit henne växa sig öfver hufvudet. » Bland vänner och bekanta skämtade m a n smått öfver det unga herrskapets fanatiska föräldraömhet, äfvensom åt lilla Saras märk- värdigheter och härskargry, ty Sara regerade sin bleka och ansträngda m a m m a med järn- spira.
Men, när lilla Sara var tre år, började hennes m a m m a a t t blifva ännu blekare, och om blott lilla Sara innehaft den erforderliga reflektionsförmågan, skulle hon haft grun- dad anledning a t t finna sin m a m m a osed- vanligt m a t t och ointresserad.
Efter någon tid blef det tydligt, att Sara skulle få en syster eller bror.
Mamma syntes egentligen inte glad, utan det såg nästan ut, som om hon led i förkänslan af det n y a slafveri, som väntade henne.
När det gällde lilla Sara, brukade ödet alltid gifva med rund och slösande hand, så gick det äfven nu, t y en vacker vårdag fick hon både en bror och en syster.
» Min kära Sara, » sade hon en gång och tog den lilla systerdottern i sitt knä, » hade inte dessa välsignade tvillingar kommit till och hindrat din m a m m a a t t fullborda ditt moraliska fördärf, så vet j a g inte, hur det skulle slutat. » Saras pappa skrattade, men m a m m a fick ett stramt drag kring munnen och bibehöll sin värdighet.
Sara nickade bekräftande och instämmande: » Ja, ja, » p å mosterns upp- repade: » Är det inte så, Sara?
Är det inte så? » Och därefter afseglade mostern skrattande och belåten.
Och n ä r historien kom ut, skrattade de goda stadsborna också och instämde i, att tvillingarne räddat lilla Sara från a t t blifva moraliskt fördärfvad.
» Ja, vet du, Amy, » sade också hennes man, då de blifvit ensamma, » det var verk- ligen för väl med våra små tvillingar.
Tänk så lugnt o,ch trefligt vi fått i huset, sedan de kotnmo till.
Nu börjar j a g känna mig som make igen och inte blott som fader.
Och hade det endast blifvit en, så hade du bestämdt fallit in i samma blinda uppoffring och hängifvenhet, som du visade Sara. » » Så stygg du är, » sade Amy.
* Fru Amy blef så medtagen af denna händelse, a t t lilla Sara under många veckor såg sig alldeles försummad af sin annars så trogna vårdarinna.
Och till och med då fru Amy åter kommit på fötter, kunde hon ej falla in i sin vanliga slaftjänst.
Det var n u tre, som hade lika stora anspråk på henne, och hon var j u ej mer än män- niska.
Hennes tvillingar växte och froda- des emellertid lika bra under ammans vård, som Sara en gång gjort under hennes egen, och Sara fann sig onekligen ganska väl inne i barnkammaren, blott hennes m a m m a icke visade sig där, ty då lämnade hon den roligaste lek och var färdig att falla in i sitt gamla tyranni.
Men m a m m a var så öfverväldigad af sina många n y a plikter, och det var nästan, som om hon varit rädd att låta Sara intaga sitt forna välde öfver henne.
Allt som oftast flyktade h o n där- för undan barn och pigor och höll sig långa stunder inne i lugnet i sin mans arbetsrum, så a t t mannen tyckte, a t t det nästan på- minde om dagarne under det första året af deras äktenskap.
Amy var emellanåt ledsen öfver den slapp- het och pliktförgätenhet, som fått makt med henne.
Men mannen tröstade henne och uppmuntrade henne på allt sätt a t t fort- fara med » att försumma sina barn », som hon kallade det.
Lilla Sara hade emellertid under den se- naste tiden blifvit riktigt sedig, och hennes m a m m a gladde sig åt lillans vaknande för- stånd och de goda resultaten af sin upp- fostringsmetod; men det fanns äfven de, som hade andra åsikter om den saken, och bland dem Lisa.
En makt som af mig har sin vinst, se ' n jag likväl först Har blifvit en flod som släcker na- tionens törst.
T1DSFORDRIIT En fiende hård, som kommer mitt inre att frysa.
Ett rum dit ibland jag kastas — jag må väl rysa — Bidrag mottagas med tacksamhet.
Ty hon som härskar därinne, ni vet väl hvem — Behandlar mig bitande, krossande och med kläm.
En fru ock säg, som med stor at- Logogryf.
traktion mig drager, Vill du höra här mitt lefnadslopp: Fast om mig personligen ingen no- tis hon tager.
Ur ett torftigt läger togs jag opp, Hon lider stundom, den frun, af ett Fick med syskon flytta, ondt, gunås, Skulle göra nytta, Men själf får ni ställa sjukdomens Fast jag är en oansenlig kropp.
diagnos.
En stor konstnärinna, med hvilken Af naturen är jag rund och trind, man ej får pruta, Än med hvit och än med rosig kind.
Hon njuter af mig, sen andra af Dock med mig man drifver, henne fått njuta.
Så att flat jag blifver.
Ögon har jag med mig, är ej blind.
Som hon är jag kosmopolit, du kanske mig fann I staden med &gt;tornet » — vid alpflod Såsom många andra stackars små som brusande rann.
Kastas jag i » Grottes kvarn » också Jag trifves dock icke i öknarnes Att där malas sönder.
N: r 16 (122) Fredagen den 18 april 1890.
F ö r » Platssökande » o c h » Lediga platser » Iduns- Mode- och Mönstertidning 1 kr.
TTtgrifningstid: » v a r j e helgfri fredag.
Byrå: D r o t t n i n g g a t a n 4 8, 1 tr.
Prenumeration sker i landsorten å post- anstalterna, i Stoakltolm hos red., i boklådorna o c h tidningskontoren.
om lämplig text till porträttet af den i dagarne mer än någonsin uppmärk- sammade, nyafgångne rikskanslerns gemål framlägga vi för våra läsarinnor några intres- santa utdrag ur en i den tyska » I l l u s t r i r t e Z e i t u n g » förekomman- de artikel om » Furst Bis- marek och kvinnorna »: Det förra århundra- dets store statsmän kun- na — med få undantag — sägas ha haft kvinno- gunst att tacka för sin karrier och sin herrskar- makt.
Till och med i vårt sekel ha många af verldshändelsernas tän- kare varit mottagliga för kvinliga behag på ett sätt, som gjort, att de- ras fosterlands väl där- under lidit.
V i erinra blott t. ex. om furst Gortschakoff och Leon Gambetta.
Ett berömligt undan- tag från regeln utgör år- hundradets störste stats- man, järnkanslern.
Han har själf skapat sitt odödliga rykte.
Han har för sin karrier uteslu- tande att tacka sitt geni, sin fosterlandskärlek och » sina konungars förtro- ende ».
Han behöfde ingen kvinnogunst, ingen budoarväg för att tjäna tre kejsare och konun- gar, för att grunda det tyska riket och med gyllene bokstäfver inri- sta sitt namn i histori- ens häfder.
En äkta tysk kärnnatur, en jätte till kropp och själ, hade denne Simson ingenting att frukta af Delilas för- förelsekonster.
Visserligen har Bis- marck i alla tider tyckt om det spirituella, eggan- de tankeutbytet med be- gåfvade kvinnor, och han ser gärna, om han vid den husliga härden i Varsin, Friedrichsruhe eller Schönhausen kan komma i beröring med älskvärda, finbildade da- mer, men denna inver- kan har blott berört sinnet och hjärtat, ej förståndet och handlings- kraften.
Därför får man likväl ej tro, att denne utomor- dentlige man skulle ha varit helt och hållet obe- rörd af Amors pilar.
Saken är blott den, att kärlekens genius drifvit honom till det sköna och goda, aldrig till en dä- monisk handling.
Om än den åldrige statsmannen nu ej längre står i spetsen för riks- ärendena i Preussen, skall likväl säkert hans egenskaper som privat- människa, särskildt i hans beröring med det
E n d a s t ö d m j u k h e t leder till seger, h ö g f ä r d och ö f v e r s k a t t a n d e af egen f ö r m å g a till nederlag.
Otto von täcka könet ännu alltjämt väcka intresse i vidsträckta kretsar.
Betraktar man då först och främst Bis- marcks förhållande till sin mor, sin enda syster och sin gemål, skall man finna, att » järnman- nen » visar sig ha ett rikt hjärta, en fond af känslighet och ömhet, som lemna det bästa beviset på, att Bismarcks själ varit och är starkt mottaglig för äkta kvinnobevågenhet och behag.
Louise Vilhelmina von Bismarck, Furst Otto von Bismareks moder.
A f fröet ren spörjs blommans art, af blomman fruktens must, och sångens friskhet röjes klart af första tonens lust.
Så sjunger med rätta skalden, och redan i barnets kärlek till modern visade ung Bis- marck hela sin senare individualitet.
Om Goethe sagt om sig själf, att han ärft sin glada naturel från sin mor, kan man om Bismarck säga, att han af sin mor — Louise Wilhelmine Meuken, född den 24 februari 1790, död den 1 januari 1839 — fått med på lefnadsvägen de härliga gåfvorna: klokhet, skarpsinnighet och hederskänsla.
Alla hen- nes biografer berätta, att hon redan tidigt hos sonen sökt väcka en ädel äregirighet.
Den skarpa modersblicken spårade redan hos barnet den slumrande politiska begåfningen.
Tyvärr skulle hon ej upplefva tillfredsställan- det af sin varmaste längtan, ty hon hade redan sex år varit död, då Otto von Bismarck kunde sägas börja sin karrier.
Med stor ömhet och innerligaste kärlek var sonen fästad vid sin moder.
När han som envoyé uppehöll sig i Frankfurt a.
M., Paris och St. Petersburg, tänkte han oupp- hörligt med pietet på den snillrika kvinnans lärdomar och råd, och äldre vänner utropade ofta till honom: » Bismarck, om din mor hade upplefvat detta 1 » Den stora sanningskärlek, som icke blott i lifvet, utan äfven i politiken alltid utmärkt kanslern, inympades af modern i barnets hjärta.
Följande anekdot belyser ypperligt detta utmärkande drag i hans väsen.
En kväll frågade fru von Bismarck honom, då han sade god natt: » Har du redan ätit din väl- ling? » Han sprang bort och kom om en stund tillbaka med ett gladt » ja !s Han hade nämligen glömt den och frågade först nu sin sköterska efter den.
Under sin mors ledning var han alltid lugn och vänlig och blef aldrig ohöflig, ehuru alla skämde bort honom.
Hans innerliga kärlek till föräldrarne gaf sig bl.
a. äfven luft i ett yttrande, som han vid mogen ålder fällde vid fråga om » Wil- helm Tell ».
Han kunde ej tåla denne sehwei- zerhjälte och med honom den schillerska dik- ten, emedan Tell skjutit på sin son.
» Det hade enligt mitt begrepp varit mycket natur- ligare och ädlare, » sade Bismarck, » om han i stället för att rikta pilen mot gossen, som äfven den bäste skytt kunnat träffa i stället för äpplet, hellre skjutit C. rekt på landtfog- den!
Det skulle ha varit en rättmätig vrede öfver en grym befallning.
Kryperi och list kan jag inte med! » Efter moderns död hängaf .den unge ädlin- gen sig med hela sitt hjärta åt sin enda syster Malwine, senare gift med fideikomissarien von Arnim Kröchlendorff.
I de många bref han på höjden af sin ära skrifvit till henne såväl som senare till sin gemål, född von Puttka- mer, har han röjt hela sitt rika känslolif.
Kort efter, systerns giftermål 1841 skref han till henne några melankoliskt-humori- stiska rader, som tydligt visa, hur kär han höll henne.
a.: » Sedan du är borta, har jag naturligtvis funnit hem- met mycket tomt.
Jag har satt mig vid kakelugnen, rökt och anställt betraktelser öf- ver, hur onaturligt och själfviskt det är, när flickor, som ha bröder och till på köpet ogifta sådana, hänsynslöst gå och gifta sig och låtsas, som om blott de själfva funnes i världen för att följa sin böjelse, en själf- viskhet, från hvilken jag lyckligtvis fritager mig personligen.
Sedan jag insett det onyt- tiga i dessa betraktelser, reste jag mig från den gröna klädda stolen, i hvilken du brukade sitta, och störtade mig hufvudstupa i valrörelsen.
» Många äro de smeknamn, både hjärtliga och lustiga, han gifvit sin syster.
A n kallar han henne » dyraste Kreusa », än » chére Pe- tite », än » kära Arnimen », än » ma soeur », än » Madame » och berättar henne förtroligt allt, hvad han har på hjärtat: små och stora fröjder, sorger och förhoppningar, framtids- planer och önskningar, högviktiga politiska och statsangelägenheter, såväl som obetydliga husliga omständigheter.
Han har alltid va- rit lycklig, när han — äfven efter sitt gifter - termål — kunnat tå bo i Berlin hos sin » dyra Kreusa » och få utgjuta sitt hjärta för henne.
Aldrig störde ens den minsta misstämning det sanna syskonförhållandet mellan dem — men så är också Malwine von Arnim den mest uppmärksamma och ömma syster.
Hon har alltid uträttat de uppdrag, han gifvit henne, skickat honom alla slags läckerheter o. s. v. Och det är inte alltid lätta upp- drag hon fått.
Sålunda önskade han 1857, då han uppehöll sig i Frankfurt a.
M., att fru von Arnim som julklapp åt hans fru skulle köpa ett opalhjärta, som likväl inte fick kosta mera än 200 thaler; vidare en klädning för omkring 100 thaler, » ej mera », en solfjäder, som skulle » parera bra », men Bismarcle.
inte kosta mera än 100 thaler, och slutligen en stor, varm filt att breda öfver knäna i vagnen, med tigermönster och på detta ögon af glas — denna fick blott kosta 10 thaler ... Såsom redan nämnts, har den ömma sy- stern äfven sörjt för sin ryktbare broders kroppsliga vederkvickelse.
Sålunda tackar han henne en gång — den 10 oktober 1860 — för hennes sändning af blodkorf och lef- ver.
Alldeles hänförd utropar han: » Så god blodkorf har jag aldrig förr ätit och så god lefver endast sällan — må dina slaktdjur alltid frodas — jag har under tre dagar ätit frukost däraf! » Hur innerligt furst Bismarck håller af sin gemål torde vara alltför väl bekant, för att vi skola behöfva uttryckligen betona detta.
Hon är och har varit hans skydd sgenius un- der alla förhållanden af hans lif, i hans hem i Varzin, Friedrichsruh, Schöuhausen och Ber- lin, och den, som varit kanslerns gäst, har alltid med nöje iakttagit det äkta kvinliga välde den ädla furstinnan utöfvar och den djupa kärlek hennes ryktbare gemål hyser för henne.