Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En hustru kunde agas af sin man, men han fick ej slå henne » i ölbänk » eller så att blodvite uppkom.
I öfverensstämmelse härmed säger den franske riddaren Beauma- noirs lagbok från 1300-talet: » Hvar och en äge rättighet att slå sin hustru, när hon ej vill lyda hans befallningar eller förklarar hans tal för osanning, såvida han gör det med måtta och utan att hon däraf tager skada till lif eller lem! » Vi se sålunda, att kvinnans ställning under medeltidens första skede bland de germanska folken var synnerligen tryckt.
Men i den mån den germanska kulturen höjer sig på be- kostnad af den grekisk-romerska, som vunnit terräng genom kristendomens utbredande, se vi, huru allt flere förbättringar i lagstiftningen göras till förmån för kvinnan.
Särskildt gjorde Englands saxiska invånare under Alfred den stores regering ett viktigt framsteg i denna riktning.
Den unga flickan upphörde näm- ligen nu att vara ett bytesvärde för fadern; hon fick gifta sig af egen fri vilja och kunde ej utan dom förskjutas af sin man; öfver sin egendom och husets nycklar ägde hon själf att råda.
Sedan aktningen för kvinnan som person- ligt väsen, hvilken fått sitt uttryck i dessa lagförbättringar, en gång åter blifvit väckt hos de germanska folken, kunde den ej så lätt hejdas, och den nådde slutligen sin kulmen med riddarväsendet och chevaleriet.
T y che- valeriet under medeltiden får väl anses vara direkt framsprunget ur den germanska andan af aktning för kvinnan såsom varande af en högre natur än mannen.
Kvinnan represen- terade för riddaren inbegreppet af det ljufva, sköna och ädla, men på samma gång svaga och bräckliga.
Därför svor han att skydda henne och bar hennes färger i striden mot våldet och orättvisan såsom en skyddande talisman.
N NING LÖF B E T T Y O C H JAG F Ö R S T A GEN V O R O I PARIS. » UR MINNET E F T E R AF ANNA GÅN- UPPTECK- KNUT ALM- WAHLENBERG.
J A, D E T V A R D Å D E T, när Betty och jag reste till Hamburg, men kommo till Paris, » sade Knut Almlöf, och de unga ögo- nen i det gamla ansiktet lyste med en sär- skild glans liksom alltid, då han talade o m sin hustru.
» Vi hade under ferierna blifvit bjudna af en bekant sjökapten att resa med hans fartyg till Hamburg, där vi skulle studera teater, » fortsatte han.
» Och i fall kassan möjligen räckte till, skulle vi också fara till ett par andra närbelägna städer och taga kännedom om deras dramatik.
Men när vi gått omkring några dagar i Hamburg, fiDgo vi tag i en del tidningar, som berättade om, hvilken lysande repertoar teatrarna i Paris lagt sig till med, och hvilka strålande stjärnor, som uppträdde ' där.
Vi sågo på hvarann, och den oförnöjsamma mänskliga naturen tittade fram ur bådas våra ögon.
» Det vore allt annat det, » suckade Betty.
» Skulle tro det, » svarade jag.
Och sedan vi för skams skull stridt en hel dag mot den mänskliga naturen, gick jag bort och telegraferade till min svärfar, Deland, ni minns, efter hans välsignelse och ett lån för en parisersejour.
Svaret kom, så fort det kunde komma, och underrättade oss o m, att ett resekreditiv i en af den stora världsstadens banker stod till vår disposition.
Välsignelsen läste vi mellan ra- derna, och så gåfvo vi oss af.
Det var tidigt en morgon vi anlände till nordbangården i Paris, fingo tag i en droska och åkte till en g o d vän, som alltid lofvat att hysa oss, i fall vi någon g å n g kommo till världens hufvudstad.
Han bodde på en gata ganska långt ofvanför Triumfbågen, och det dröjde o m en hel timme, innan vi kommo dit.
Men oss föreföll det, som om vi flugit, så fort gick tiden, och så drömlikt skymtade alla härligheter förbi oss.
Sedan vi väl kommit fram, blifvit välkom- nade och fått en bit frukost, hade vi heller ingen tanke på annat än att komma ut i vimlet igen, fastän vi knappast sofvit en blund på natten i den skakande kupéen.
Och ut gingo vi arm i arm genom de breda gatorna och nedåt hela Champs Elysées.
» Orkar du gå på teatern i kväll? » frågade jag, sedan vi gått en stund och uttömt vår förtjusning öfver omgifningen.
» Ja, visst orkar jag, » sade Betty.
» Hvad skulle vi annars göra?
Vi ha j u kommit till Paris för att gå på teatern. » Nå, eftersom hon var duktig, så letade vi då reda på biljettkontoret till Théåtre Francais.
Men för att skona oss den första kvällen, då vi kunde ha rättighet att vara trötta efter resan, beslöt jag att köpa oss ett par riktigt bra biljetter, där vi skulle sitta lugnt och be- kvämt.
» Två biljetter på parkett, så nära scenen som möjligt, » sade jag till biljettförsäljerskan.
Denna tittade litet stort på mig och frågade om igen.
Och som jag trodde, att hon hade svårt att.
förstå min franska, upprepade jag min begäran högre och tydligare och med så god accent jag kunde åstadkomma.
Hon gaf mig mina biljetter, visade mig småleende på en karta öfver tea- tern, att de voro alldeles intill scenen, frågade mig ännu " en gång småleende, om jag ville ha dem, och tog småleende emot pengarna.
Q f * i l U i L X I Si / I IVI M A Ii O L H S \ v C * M h U f \ IJ ÄR Gri » ldLm .©dÄ: iJ | vid ISSY Konst- och industriutställning i Stockholm.
— 3 — Visserligen irriterade mig detta småleende, men jag anade ändå icke oråd, utan tänkte bara, att det var hennes sätt att visa sig älsk- värd mot utländingar.
Och glada och belåtna gingo vi hem igen, försmående både droskor och omnibusar.
Återkomna till vårt logis, sutto vi en stund och pratade och åto middag, och så var det tid att bege sig ut igen.
Den gången följde vår värd med oss till omnibusstationen vid Place de 1 ' Étoile, och vi åkte bekvämt ner, nästan ända till teatern.
Stolta öfver oss själfva, att vi ställt det så väl för oss och beredda på en njutningsrik afton, togo vi så af oss ytterplaggen och trädde in i den stora salongen.
Den tjusade våra ögon, så att vi en bra stund stodo och stir- rade oss omkring.
Men så kommo vi plöts- ligt ihåg vår värdighet som hufvudstadsbor, ehuru icke precis parisare.
Folk skulle väl icke tro oss vara riktigt från landet heller.
Och så började vi söka upp våra platser.
Allt längre och längre nedåt trängde vi oss, och till slut hade vi framför oss en två alnar hög vägg, ofvanför hvilken rampen tindrade.
Med detsamma gick ett ljus upp för mig.
Nu begrep j a g rätta orsaken, hvarför biljett- försäljerskan smålett så vänligt emot mig.
Nedanför det där planket skulle vi sitta, antingen vi ville eller inte, och hade vi lust att se något på scenen, så måste vi lägga nacken på ryggen.
Då var det utsikt till att få syn på den öfre delen af skådespelarna, nota bene o m de voro längst framme på sce- nen.
Annars kunde man lika gärna blunda.
Sådana voro de utmärkta platser, på hvilka vi skulle se så bra, höra så förträffligt och sitta så bekvämt efter resans besvärligheter.
Jag hade skrutit hela dagen öfver min skick- lighet att ha förskaffat dem utan hjälp i den främmande stora staden.
Men nu skröt jag inte längre, inte ens för Betty.
Dock är j a g rädd, att jag i stället öfveröste de frånvarande teaterdirektörerna med en del fula ord för deras oanständiga tilltag att inte placera en orkester mellan salongen och scenen, som bru- ket är vid alla bättre teatrar.
Det var dessa personer, som lurat mig.
Det var inte jag, som varit dum.
Så länge vi kunde hålla ut, så sutto vi sålunda med nacken på ryggen, men Betty stackare, som var tröttast, måste ofta hvila sig under själfva representationen, och för omväxlings skull tittade hon ibland ut i sa- longen i stället för i planket.
Bäst det var, så hviskade hon emellertid helt ängsligt till m i g: » Vi ha bestämdt kommit galet.
Det är j u bara herrar härnere, och de se på mig, som o m de ville titta ut mig. » Hon hade rätt.
Parketten var svart och hvit af bara frackar och skjortbröst!
Det var då en märkvärdig teater!
Aldrig hade jag vetat, att inte fruntimmer fingo sitta på par- kett i Paris.
Skönt, nu kunde vi af bara skam inte ens vrida på hufvudet.
V i hade det lika bekvämt som i ett skrufstäd.
Nacken på ryggen eller ögonen i planket.
Det var allt hvad vi hade ett välja på.
Och det efter att inte ha sof- vit en blund på fyrtioåtta timmar!
Oaktadt vi dyrkade konsten, kan j a g inte säga, att vi sörjde, när ridån gick ner för sista akten och vi fingo våra hufvuden loss igen.
Det var verkligen en nästan salig känsla att stå på trappan utanför teaterhuset och känna, att man kunde vrida halsen åt hvilket håll man ville.
Jag tyckte mig ha blifvit fri människa igen, och det var förmodligen den förnimmelsen, som uppeggade min motsägelse- anda, när vi strax därpå började resonnera om, hvilken kurs vi borde hålla för att komma hem.
Betty sade åt vänster, men jag sade åt höger, och dels emedan en hustru alltid bör följa sin man, dels emedan jag hade behof af att använda min nyss återförvärfvade rät- tighet att vända hufvudet åt hvilket håll j a g behagade, gingo vi naturligtvis åt höger.
Vi gingo och gingo, och för att trösta Betty, som började bli en smula otålig, sade jag oupphörligt: » V e t du, Betty, na känner j a g igen mig. » Det trodde jag nog också hälft om hälft själf.
Men hade vi bara fått fatt i en om- nibus, som gått åt Place de 1 ' Etoile, så hade jag tagit den med glädje, ja, till och med en droska, fastän vi egentligen icke hade råd till en sådan lyx.
Men omnibusarne gingo åt alla andra håll utom åt vårt, och någon tom droska tycktes icke finnas i hela Paris.
Slutligen nedlät jag mig att fråga om vä- gen, men då blef det så många pekningar hit och dit och kors och tvärs och ett bikups- surr af nästan bara r, att j a g blef yr i huf- vudet, lyfte på hatten och gick som förut dit näsan pekade.
Jag tror, att vi lyckades komma ända bort till Bastiljplatsen, och hur vi sedan letade oss tillbaka till våra rätta trakter igen, vet jag inte riktigt.
Betty måtte helt omärkligt ha tagit ledningen, åtminstone har hon skrutit af det många gånger efteråt och användt det som ett bevis på, att fruntimmer ha lokal- sinne, men inte herrar.
Men som alla frun- timmersuträkningar äro ologiska, bör man icke fästa för mycken vikt vid denna hennes utsago.
Huf vudsumman var emellertid, att vi kommo hem, ehuruväl det var något sent på natten eller tidigt på morgonen, hvilket man ville.
Klockan var visst närmare sex.
Det tillstånd, hvari vi stego upp dagen därpå, är äfvenledes något svårt att skildra.
Värk hade vi förstås, men hvad det var för en värk, är inte godt att bestämma, ty det värkte i hvarje tum af bådas våra kroppar.
Kanske i alla fall det var värst i nacken.
Och stå, sitta eller gå var oss lika motbju- dande alltihop.
Men hvar tror ni vi voro på kvällen?
Jo, naturligtvis på teatern igen.
Hvarför hade vi kommit till Paris, om inte för att gå på teatern, som Betty sade.
Vi skulle ansett oss ha begått en synd mot konstens heliga ande, om vi ägnat en enda af de tjuguåtta kvällar vi hade att vistas i Paris åt någonting annat än teatern.
Och vi skulle ha skämts för hvarann, o m vi börjat pjoska oss och talat om trötthet.
Skräp i tröttheten!
V i fingo väl hvila oss om förmiddagarna.
Värre var det att få pengarna att räcka till både mat och teaterbiljetter.
V i knusslade naturligtvis så mycket som görligt var.
En fläsk- eller köttpastej fick vara nog till fru- kost, och middagarna intogos på någon Duval till en francs och tio centimer.
Men det blef ändå alldeles för dyrt, och vi bråkade våra hufvuden med, hur vi skulle få drygsel i slantarna, ända tills vi hittade på att skaffa oss en god och utgiftsbesparande diner åtminstone för de dagar vi voro på Odéonteatern.
Där i närheten existerade nämligen en för- träfflig bagarbod, full med närande och aptit- liga saker, hvaribland funnos ett slags peppar- kakshjärtan, stora som en hel pannkakslagg, för endast tio centimer stycket.
V i togo oss hvar sitt, veko ihop det, stoppade det under armen och begåfvo oss till en närbelägen liten park, som utnämndes till vår matsal.
Och det var ingalunda någon dålig diet att IDUN 1899. lefva på konst och pepparkakshjärtan.
Visser- ligen var den j u litet mager, men blef man lätt till kroppen, så blef man också lätt till sinnes.
Och den tiden tänkte man mera på konst och mindre på mat än nu.
Skulle ett par nutidens artister komma till Paris med samma resurser, som vi hade den gån- gen, så kan j a g våga mitt hufvud på, att de ätit goda middagar alla tjuguåtta dagarna och gått på teatern tre eller fyra.
Men de hade heller icke behöft gå dit oftare, ty nu för tiden blir man så fort färdig.
Det inträffar nästan med detsamma man debuterat, och sedan är det inte nödvändigt att lära sig något vidare.
Emellertid var det nog litet tröttsamt i längden att dyrka konsten så allvarligt som vi gjorde.
Det var inte utan, att vi släpade benen efter oss en smula, och om kvällarna föllo vi som trasor ner på våra bäddar.
Betty fick flytta in häktorna i sina klädningslif, och mina skjortkragar sutto och gapade riktigt genant.
Jag började verkligen bli orolig för Bettys hälsa, men o m j a g frågade henne, om hon inte för en gångs skull hellre ville sitta utan- för ett kafé och se på boulevardiifvet än på teatern, svarade hon med en högdragen blick, att hon gudskelof hade bättre smak än så.
Och när jag undrade, om hon ändå inte skulle föredraga soppa och stek framför ett peppar- kakshjärta, svarade hon, att pepparkakshjärtan var det bästa hon visste.
Inte kunde väl jag, en man, visa mig mindre uthållig i kärleken till konsten än hon, en svag kvinna.
Och så gingo vi på som förut.
Under tre veckor, lika med tjuguen dagar i sträck, hade vi sålunda tillbragt våra kvällar på teatrarna och tänkte göra det allt fort- farande, då vår värd en morgon k o m inru- sande med en tidning i handen.
» A c k, mina kära vänner, » sade han, » en sorglig nyhet!
Prins Adolph (eller hvad kurren hette) har dött i natt.
Han är kusin till kej- saren, och det blir sex veckors hofsorg och tre dagars stängning af teatrarna. » » Det var då en fördömd otur för oss, » sade jag.
» Herre gud, så tråkigt, » sade Betty.
Men när j a g tittade på henne, kunde hon inte låta bli att draga på munnen.
Och plöts- ligt flög hon upp och tog mig i famn, och vi dansade rundt och hoppade kring golfvet som ett par tättingar.
Vi jublade som barn, då de oförmodadt få skollof, och vi hurrade högt för den hedersknyffeln, prins Adolph.
Hvem vet, hur det gått med oss, o m inte han kommit emellan.
Kanske räddade han våra lif genom sin d ö d?
Hvad som är visst är åtminstone, att han skänkte oss tre välbehöfliga, goda middagar, bjöd oss på åka både i omnibusar och droskor, lät oss sitta och hvila upp oss på boulevar- derna under tre sköna, ljufliga eftermiddagar och lagade så, att vi fingo se litet af Paris, som vi annars skulle ha lämnat nästan lika okunniga som vi kommit, utom i afseende på teatern.
Efter de tre fridagarnas slut återtogo vi emellertid vårt förra lif och fortsatte att njuta af vår konst och våra pepparkakshjärtan, ända tills dagen för afresan bröt in.
Det blef en vemodig saknadens dag, och när vi seder- mera tänkte tillbaka på dessa veckor i värl- dens hufvudstad, mindes vi dem i ett skim- mer af lycka och härlighet.
Men hur det är, då j a g upplifrar dessa minnen af nöjen och konstnjutningar, så ägnar jag också alltid en tacksamhetens tanke åt den hygglige prins Adolph.
— 4 — FRAN D E SVENSKA I MISSIONSANSTALTERNA SYDAFRIKA.
DEN SVENSKA KYRKAN ", SKOLAN OCH SJUKHUSET BETANIA I DUNDEE.
MISSIONSSTATIONEN OSCARS- BERG.
FRÖKEN HEDVIG POSSE OCH HENNES MKD- HJÄLPARINNA OMGIFNA AF SINA LÄRJUNGAR I OSCARS- BERG.
FRÖKEN POSSES OXSPANN I OSCARSBERG.
VÅRA LANDSMANINNOR PÅ KRIGS- SKÅDEPLATSEN I SYDAFRIKA.
S V E N S K A kyrkans mission har såsom be- kant i Dundee i Natal en af sina största stationer med kyrka, skolhus, sjukhus och bo- stadshus för missionärer, alltsammans taxerings- värderadt till 70,000 kronor.
Man har varit orolig för stationen med anledning af de in- gångna underrättelserna om att boerna bom- barderat staden.
Fröken Hedvig Posse, som sedan flere år ni- tiskt arbetat på detta missionsfält och i sitt hemland har många anhöriga och vänner, som med varmt deltagande tänka på henne under dessa orons dagar, har emellertid telegrafiskt lämnat dem lugnande underrättelser, meddelan- de, att stationens kvinnor redan i medlet af oktober afrest till Pieter Maritsburg, hufvud- staden i Natal, under det missionären Nore- nius stannat kvar i Dundee för att taga vård om missionsstationen där.
Fröken Posse är yngsta dotter af friherre Johan August Posse och hans maka i an- dra giftet, Elisabeth Ehrenborg, båda för- äldrarne synnerligast kända för sin skrift- ställareverksamhet.
Fadern, förste ama- nuens i riksarkivet, har utgifvit ett ve- tenskapligt arbete: Bidrag till svenska lagstiftningens histo- ria från slutet af sex- tonde århundradet till stadfästelsen af 1734 års lag, af stor betydelse för juridikens stu- dium i Sverige.
Senare utgaf han från 1853 och intill sin död 1865 » Väktaren », tidning för stat och kyrka.
Friherrinnan Posse uppträdde dels ano- nymt, dels under signaturerna B.
E. och B — rg med flere värdefulla arbeten på vers och prosa.
Hon var ock en af de första, som införde en ordnad söndagsskolverksamhet i Sverige, och har med förkärlek ägnat sig åt arbetet för ungdomens utveckling.
Det var från ett sådant hem och med de allvarliga intrycken därifrån, som den unga Hedvig Posse utträdde i lifvet, sedan hon först tillika med en syster och en bror varit mo- dern följaktig på flere längre utrikes resor.
Bland annat tillbragte de med mor och syskon ett par år på ön Korsika.
Då modern, som led af en allvarsam bröstsjukdom, år 1880 än- dade sitt välsignelserika lif, slöto sig de unga syskonen än närmare till hvarandra.
Det var därför en öm förlust för de båda systrarna, när ende brodern, som också led af en tä- rande bröstsjukdom, under vistelse i främ- mande land afled.
De behöfde nu i sanning trösten och bärkraften af den tro de insupit i föräldrahemmet.
En vän till deras moder yttrade ock härunder: » Det är skönt att någon- städes se frukten af ett sådant utsäde spira upp och mogna, medan det så mångenstädes förkväfves af världens törnen.
E:s barn sätta liksom inseglet på hennes arbete för de unga. » Hedvig Posse, som med förkärlek omfattat missionssaken, emottog med glädje svenska kyrkans kallelse att utgå såsom dess sändebud till Sydafrika för att bland zulukaffrerna sprida evangelii kunskap.
Till en början hade hon sin station vid Oscarsberg, men senare i Na- tal, där hon senast förestått sjukhuset Be- tania i det nu af boerna besatta Dundee.
Hon har därvidlag biträdts af sjuksköterskorna Gustava Persson och Alida Svensson.
När nu kriget utbröt, hade våra modiga landsmaninnor ämnat, o m de finge, stanna kvar på sin post, de » hade fyllt förrådshusen med krigsförnödenheter », såsom de själfva ut- tryckt sig, d. v. s. med förbandsartiklar, säng- kläder, mat till patienter och flyktingar o. s. v. När de nu emellertid lämnat Dundee, har det antagligen skett på grund af uttrycklig befall- ning m e d anledning af boernas hotande bom- bardement.
Af våra fotografier framställer en den svenska missionsstationen i Dundee med kyrkan, prästgår- den, skolan, sjukhuset Betania m. fl.
byggnader.
En annan lämnar en v y af Oscarsberg, där fröken Posse tidigare hade sin verksamhet, och som nu också hotas af kriget.
I den grupp af de svarta eleverna vid Oscarsberg, vi vidare med- dela, sitter fröken Posse till höger från åskå- daren räknadt.
Den andra europeiska damen är en af hennes medhjälparinnor.
Slutligen bjuda vi en äkta typisk sydafrikansk landskapsbild, äfven den från Oscarsberg, med fröken Posses ox spann.
Själf sitter hon uppe i vagnen.
De svenska missionsförsamlingarnas med- lemmar på samtliga sydafrikanska stationer torde uppgå till 900 å 1,000 själar.
Under det krigets mordlåga, som skonar hvarken lif eller egendom, nu flammar därnere, är det natur- ligt, att stora intressen äfven för vår mission stå på spel.
Många års uppoffrande utsäde kan på några korta dagar förspillas.
Vi vilja dock innerligen hoppas, att alla farhågor måtte komma på skam!
— 5 — VÅRA IDUN ILLUSTRATIONER.
1899. min hand ett inträdeskort till gallerierna under de gamla kårstudenternas kommers.
Minuterna syntes mig räknade.
Klockan 8 / skulle festen börja, och jag visste då ej ännu, att man äfven här i Tyskland har något under vissa omständigheter så praktiskt som den akademiska kvarten.
Fortare än vanligt flög jag i uniformen, medan lilla svägerskan i huset, krus- och brushuf- vudet Tilly, beskäftigt kilade efter en droska.
På slaget 8 satt jag i vagnen, och så bar det af i kar- rier genom den bländande Kaiserstrasse och det ändå intensivare upplysta Zeil direkt till Zoologi- scher Garten.
Ett » Nicht da, gnädige Frau, » räddade mig nere i vestibulen från att hufvudstupa rusa in i student- flocken.
På galleriet voro alla bord redan besatta med till största delen unga » Korpsschwester », fagra under ögonen och i toaletter, som i färgglädje täflade med lokalens läckra målningar.
Den bästa platsen af alla, midt emot hästskobordet där nere i salen, var upptagen af en äldre och en yngre dam med en svärm uppvaktande kavaljerer.
Efter ett kort råd- slag med en förbindlig marskalk slog jag mig ned framför en, ganska vidsträckta vyer medgifvande, pelare vid sidan af den äldre damen.
Tvärs öfver salen och parallelt med hästskobor- det löpte till höger om detta tre, till vänster fyra lika långa bord, hvarförutom dylika voro placerade på längden vid de förras nedre ände.
Platsen för de olika kårerna var betecknad genom dessas å bordskifvan med krita skrifna namn, såsom Falatia, Bonn, Suevia, Miinchen o. s. v. 1 i QENATORN ROMTTALDO BONFADINI, som ny- * P ligen helt plötsligt afled i sin födelsestad Sondrio, var en af de främste för att ej säga den allra främ- ste bland pressens män i Italien.
President för Boms journalistförening, var han ledare af för- handlingarna vid den internationella journa- listkongress, som under sistlidne april månad af- hölls i den gamla Tiber- staden, och de af våra svenska kolleger, hvilka voro där närvarande, bibehålla säkerligen i friskt minne hans sym- patiska och älskvärda personlighet.
Sveriges journalister hade för öfrigt tillfälle att göra den framstående mannens bekantskap re- dan sommaren 1897 un- E. BONFADTNI.
der härvarande stora journalistkongress, till hvars mest bemärkta med- lemmar han med rätta räknades.
Bonfadini var född 1831 och inträdde år 1855 i pressens led.
7&lt;RÅN MARSEILLES 2500-ÅRSJUBILEUM, som L i dessa dagar med stora festligheter firats, med- delar Idun i sitt dagsnummer en bild, visande de gammalgrekiska fartygens ankomst till Marseilles hamn, hvilket moment i festligheterna var hämtadt ur Marseilles fornhistoria och framställde ankom- sten och mottagandet af en grekisk prins, Protis, som anlände till Marseille för att gifta sig med den sköna Gyptis, dotter till den åldrige konung Naun.
F KRITIK I OTID.
U N D V I K A T T K R I T I S E R A i privatlifvet.
O m du ej tycker om den enas näsa eller den andras haka, så låt bli att säga det.
Fin- ner du något att anmärka mot andras upp- trädande, så tänk på ditt eget.
Det är inga- lunda gifvet, att alla människor skola vara dig till lags, lägg det på minnet.
Tag världen sådan den är, för så vidt du ej mäktar om- skapa den.
K o m ihåg, att genom att du oupphörligt märker fel hos andra, kritiserar den enas uppträdande, den andras dräkt och den tredjes ord, gör du ditt hem till det out- härdligaste ställe under solen.
GAMMELHERRARNES KOMMERS.
BREF TILL IDUN FRÅN TORA KJELL- BERG. '
\ T U E HERREN, » försäkrade mig trovärdigt den galonerade portiern, då jag på morgonen hos • * • ' honom förfrågade mig, om damer ägde till- träde till galleriet under aftonens » Alter-Herren- kommers&gt; i Frankfurt am Mains Zoologischer Gar- ten, — &gt;nur Herren! » Något snopen drog jag mig tillbaka.
Hade öf- verhufvud taget så gärna varit med om en äkta tysk kommers.
Och denna hade ju till på köpet ett särskildt intresse.
Seniorerna bland de inaktiva kårstudenterna, med statsämbeten och värdigheter oftast öfverho- pade män, som stiftat en förening till främjande af det tyska kårstudentskapets intressen, arrangera nämligen tid efter annan, s. k.
» Kommerse Alter Herren », under hvilka de gemytligt fraternisera med de yngre kårbröderna, som för tillfället äro deras gäster.
Talrikast besökt är naturligtvis Berliner- kommersen — sist af öfver 1,000 studenter — men äfven den i Frankfurt åtnjuter anmärkningsvärd popularitet.
Men på hemvägen repade jag mod.
Det fanns utan tvifvel en högre instans än den tvärsäkre port- funktionären.
Konsten var blott att i tid få tag uti vederbörande.