Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla grannskapets fruar, från och med prostinnan i socknen till och med den andryga gamla » hennes nåd » på X — sta, intresserades på det lifligaste af barnungen, som fick säga » tant » åt samtliga damerna och undfägnades med kakor och sötsaker af alla slag i oänd- lighet.
Och efter knappa fjorton dagars förlopp en- gagerade grefvinnan en lärarinna, som ytterligare fick anförtrodt att fostra upp flickan.
Men Rose var ibland just intet tacksamt subjekt att ta i tu med!
Så fort hon kom åt, kilade hon ut för att leka med statbarnen, eller ock höll hon till i stallet, där hon kröp under hästarne eller klättrade upp på dem och sprang så hela raden utefter på deras ryggar, där djuren stodo bundna i spiltorna.
Och gång efter annan måste hon med sönderrifna kläder och skråmor i synen släpas hem med våld till lexläsningen och måltiderna.
Då kunde det hända, att hon både bet, spar- kade och slog ikring sig, tilldess grefven eller grefvinnan kom tillstädes och tog hand om henne och lät henne be om förlåtelse och kyssa på hand, hvilka begge saker hon utförde med sådan grace och ångerfullt bönfallande min, att hon hvarje gång genast vann sina fosterföräl- drars tillgift.
En vacker dag, då hon var med grefven nere i stallet, tiggde hon på ett i hans ögon så förtjusande sätt om en häst, att hon verk- ligen fick en, med sadel och mundering, och när grefven sen berättade, hvad han gjort, för sin fru, gick denna genast i författning om anskaffande af en lämplig riddräkt åt sin skyddsling.
Och så fick fodermarsken, som förut tjänat vid Lifgardet till häst, ordres att undervisa Rosa i ridkonsten.
Hon blef den tacksammaste elev, han kunnat önska sig, men den stackars lärarinnan ruskade på hufvudet, när hon blef vittne till sin elevs evolutioner på hästryggen, och såg ut som en höna, hvilken kläckt fram en ankunge, i det ögonblick denne kastar sig i första vattenpuss och börjar simma.
Tiden svann, och den unga flickan växte upp som en vilddufva, hvilken man försöker tämja.
Det gick fortfarande mer än trögt med stu- dierna, klagade lärarinnan.
Och hvad värre var, den stackars människan rådde till sist ej på Rose, som ibland under lektionerna var vid ett så uppsluppet humör, att hon gjorde värre fuffens än ett helt dussin odygdiga pojkar till- sammans, och däremellan blef vid så dåligt lynne, att hon inte kunde förmås vare sig att tala eller svara på de frågor, som framställdes, Ja, det hade till och med gått så långt, att Rose en dag slängt sin franska grammatika i väggen, så att explikationsöfningarna, syntaxen, deklinationerna och de oregelbundna verben J A K O B K U L L F S 327 susat förbi öronen på guvernanten i sällskap med kriaböcker, lexika, pennskaft, bläckhorn och linialer.
Och så hade flickan med flam- mande blickar rusat på dörren och i afskedets stund räckt lång näsa åt sin beskedliga upp- fostrarinna.
Och inte stort bättre gick det till i det gref- liga herrskapets egen närvaro eller på bjud- ningarne borta och hemma.
Ty midt under det Rose uppförde sig som mest konventionelt, kunde hon få ett raptus af dåligt eller godt lynne, och i hvilketdera fallet uppförde hon sig till den landtliga societetens fasa, det vill säga allt utom comme il faut.
Skulle hon t. ex. på grefvinnans begäran, för att denna skulle bli i tillfälle att få visa en ny sida af hennes talang, sjunga en bit, så kunde det hända, att hon med rörande inner- lighet föredrog ett af sina glansnummer, en tysk vaggvisa, men det kunde lika lätt hända att hon vid afslutningen af det hela tog till refräng: A ' de me ' på de '!
eller något i samma stil, som hennes pappa lärt henne som barn, när han var vid riktigt sunda vätskor efter en god dagsrecett och kanske fått ett glas i kavajen.
Vid dylika tillfällen hade alltid herrarne, med grefven i spetsen, ofantligt roligt, sedan de efteråt samlats i punschbuffeten, och äfven grefvinnan, som eljes såg slapp och trött ut, fick ett drag af liflig skälmskhet öfver munnen, fastän blicken skärptes, när hon förebrående såg på fosterbarnet.
Men hennes nåd på X — sta, prostinnan och några af de öfriga damerna togo dylika uppträden riktigt illa vid sig och gåfvo, så fort de kommo åt, stackars Rose en dufning i god ton hvilket vanligen hade till resultat, att flickan efter att tyst ha åhört föreläsningen gnodde sig om näsan med klädningsärmen och såg ledsen ut.
Och sen sade fruarna sinsemellan: » Stackars Nanie, » (så hette grefvinnan) » hon får bestämdt ingen glädje af det barnet! » (Forts.) Smånotiser från kvinnovärlden.
Hemmet för bespisning af fattiga skol- barn härstädes, denna behjärtansvärda och gagne- liga inrättning, för hvilken fru Thecla Tjäder un- der nära sex år med aldrig svikande offervillighet arbetat, kommer nu tyvärr att upphöra.
Fru Tjäder tvingas nämligen genom dödsfall inom sin familj att flytta från Stockholm, och det torde vara mer än ovisst, om någon annan kan finnas villig att full- följa hennes själfuppoffrande verksamhet, för hvilken hon förtjänar det varmaste erkännande.
Sällskapet Nya Idun hade i lördags sitt för- sta samkväm för denna höst, hvarvid fru C. Scho- lander uppläste » Några intryck från en sommarresa till England » och musik utfördes af fru A.
Gibson och fröken M.
Kull.
Konstutställningen för aftonen utgjordes af en byst af fru Kowalewski af W.
Runeberg samt af följande taflor: Akvarellporträtt och genre: Lektyr i det fria, af fröken Clara Löfgren, Lappflickan frän Storlien och Lappgossen frän Skalstugan, i olja af friherrinnan E. Sparre, samt landskap: September och Motiv från Södermanland af fröken Charlotta Wahlström.
Sistlidne fredag uppträdde signor i sin andra gästroll, näm- ligen som Figaro i » Barberaren i Sevilla ».
Att han äfven här vann en glänsande triumf, behöfva vi knappast nämna.
Naturligtvis är det särskildt hans framstående talang som skådespelare o c h hans förmåga att härigenom rycka såväl publik som medspelande med sig, som framkallar det- lifliga, ofta stormande bifallet.
Ty stämman o c h ' sången kunna j u ej sägas höra till det vackraste och bästa.
Rösten förefaller något ojämn o c h stundom ansträngd.
Hans Figaro-prestation står emellertid som helhet betraktad mycket högt.
— Fru Edling skördade lifligt o c h välförtjänt bifall som Rosina, liksom ock herrar Strandberg, Ström- berg och Johanson böra omnämnas för deras ut- förande af grefve Almavivas, doktor Bartholos och sångmästaren Bazils partier.
Francesco d ' Ändrade I onsdags uppträdde signor d ' Ändrade för sista gången, då som Rigoletto i operan af samma namn.
Om denna representation kunna vi ej yttra oss i detta nummer.
Fiiharmoniska sällskapet kommer att å de tre abonnementskonserter, som sällskapet ämnar gifva under arbetsåret 1891 — 92, bl, a. utföra följande musikverk: » Jesu sju sista ord på korset », mo- tettoratorium för soli, chör a capella, orgel o c h stråkorkester, af Heinr.
Sehiitz, i bearbetning af Carl Riedel, Kvintett i F-moll, för stränginstru- menter och pianoforte af J. Raff, Philharmonie, körsång a capella af A.
Hallen, Linden och Bön, Märkvärdiga kvinnor.
Under denna rubrik dubbelkörer a capella af L. Norman, Nyårssång, påbörjades i fjor genom Hiertas bokförlag utgifvan- för soli, kör o c h orkester, af R. Schumann, / det af en samling synnerligen förtjänstfulla karak- Rosengården, för soli, kör och orkester, af Wilh.
tärsteckningar af fröken Ellen Fries, den kända fil.
i Stenhammar, Spökbruden, för soli, kör och orkester, doktorn.
Arbetet utgifves häftesvis, och föreligger!
af A. Dvorak, samt Kristus, oratorium af F. Kiel.
nu i bokhandeln den första delen, omfattande utländ- Abonnementslista finnes utlagd i Abr.
Lundquists ska kvinnor, fullständig i 6 häften.
Af den andra hofmusikhandel fr. o.
m. torsdagen den 1 oktober delen, » Svenska kvinnor », ha under detta års lopp 3 häften lemnat trycket.
Som titeln anger, behandlar författarinnan inom olika brancher framstående kvinnor, hvilkas namn äro mer och mindre kända af de flesta bildade per- soner, en m:me de Sevigné, en Jeanne d ' Arc, en Malibran, en Maria; Teresia, den heliga Birgitta ', för Iduns s k o l l o f s k o l o n i å r 1891.
Kristina Gyllenstierna, Karin Månsdotter och Ebba Brahe.
Det bör således särskildt för Iduns lä- Inkomster: sekrets, som naturligtvis mest utgöres af damer, Förut redovisade Kr.
1152: 4 4 vara af intresse att få något närmare reda på bä- Ytterligare ins.
fr. O. C.
A., rarinnorna af dessa namn, som historien bevarat Umeå » 1: — och hvilka spridt glans öfver det kvinliga könet, så mycket mera som tecknaren af dessa öden själf Respengar bet.
af en del barn » 16: 50 är kvinna och genom sina kunskaper och sin verk- Kr.
1169: 94 samhet är en prydnad för sitt kön.
En lätt, fly- tande stil, en klar, liflig karaktärsteckning gör för Utgifter: öfrigt dessa biografier till en synnerligt lämplig fa- Omkostnader för sommaren enl. miljelektyr, hvarför » Märkvärdiga kvinnor » säkert lernnade verifikationer Kr.
S92: 40 för många unga skall bli en kärkommen gåfva.
Slutredovisning 5 * Den i Idun i dag till porträttet meddelade uppsatsen är emellertid af d:r Fries helt och hållet för våra läsarinnors räkning nyförfattad.
hvadan uppstått ett öfverskott till nästa år af » Kr.
1169: 94 Stockholm den 5 oktober 1 8 9 1.
Iduns S v e n s k a na.on.ster för k o n s t v ä f n a d e r oeh broderier 277: 54 Redaktion.
utkomma i färgtryck.
BERÄTTELSE FÖR I D U N AF Cecilia Bååth-Holmberg.
F ere mil hade vi nu på detta sätt långsamt knogat oss fram i vår vagn, hvars hjul sjönko ned i den lösa, hvita sanden.
De höga ljungbevuxna sandkullar, som höjde sig å ömse sidor om vägen, o c h som under hela den sista milen undanskymt all utsikt öfver det fattiga kustlandet, afstucko mörka mot himlen, på hvilken man såg, att sommaraftonen höll på att inbryta.
Ja, där låg ändtligen viken, lång och smal, rundt omkring omgifven af en krans taggformiga höga sandkullar, lika dem vi nyss farit förbi.
Dess östra strand var dock ett stycke längre bort något lägre och sköt en lång smal grön land- tunga ut i vattnet, som det såg ut rakt från en skog, den enda på många mil, ty i sandheden växte knappast något träd.
Nedanför den gröna strandkanten mellan skogen och vattnet var vi- ken smalast för att åter vidga sig åt båda sidor, utåt det vida öppna hafvet därute, s o m vi i vår vagn ej kunde se, o c h här inåt bukten; men i det smala sundet mellan haf och bukt var ström- men starkast, och där såg också vattnet mörkt och tungt ut, så som det ofta gör en sådan hälft skyfull afton, då himlen i öster är matt kallblå, men i vester molnig och tung, så att » solen drar vatten ».
Men på andra sidan en broarm, som längre in- åt viken sköt långt ut i vattnet, där låg detta klart o c h stilla och färgadt af det violetta skim- mer, som åstadkoms genom det strålknippe, hvar- med solen, medan hennes sista kant sjönk bak- om backarne i vester, genombröt molnbädden, o c h som hon sände öfver vatten och himmel ända bort till vikens andra strand.
Också backarne färgades ett ögonblick violetta af detta spelande skimmer — dessa höga sand- backar, som vi nyss sett kunna vara så kallt och färglöst grå; tagg vid tagg stucko de upp mot den metallaktigt glänsande molnhimlen, med mörka skuggor i klyftorna och tvära ljusa sand- branter ut i vattnet stängande omkring viken, som o m ej en fläkt från lifvet utanför finge tränga hit.
Det var något trolskt fängslande vid detta liksom instängda vatten nära invid oss, hvilket mörknade allt mera, eftersom solskenet försvann.
Det kändes, som o m denna natur skulle vara i stånd att helt o c h hållet bemäktiga sig ett för detsamma mottagligt sinne, att liksom draga det till sig — till mörker eller klarhet, allt eftersom solen fick tillfälle att spela in med.
Men broarmen visade sig snart vara det ytter- sta af den lilla hamnen framför staden — j u mera vagnen rullade framåt, desto bättre kunde man se denna senare, där den låg där med röda tegeltak och hvita trappgaflar, med ett litet spetsigt rådhustorn och ett högt kyrktorn med tupp o c h med grönska mellan husen, riktigt höga lummiga träd; det gjorde godt i ögonen, detta gröna, efter allt stirrande på hvit sand och svarta ljungbackar.
Det såg vänligt ut, men ödsligt; ödsligheten stod dock i harmoni med det första intryck viken g a f: här lemnade man så att säga lifvet bakom sig.
Ej en båt, ej ett segel syntes i bukten, o c h i den lilla hamnen därute tycktes herska döds- stillhet.
Långt ute i den grunda viken lågo badhusen, tvänne grå träskjul, de sågo just ej öfver sig in- bjudande ut!
Men vattnet därute skulle j u vara så salt o c h friskt; det stod åtminstone ej stilla, i det tycktes vara dragande kraft och fart, ty det var stark ström.
Längs strandvägen, den vi åkte fram, sträckte sig en underlig, mer än manshög vall af tång, öfvervuxen af vide — det såg ut, s o m o m män- niskorna här ej tyckte, att sandkullarne skymde tillräckligt, utan också ville utestänga anblicken af det skiftande vattnet framför d e m; vallen var emellertid en förskansning mot haf och storm; tången var hvit af sol och uppsköljande vågor, s o m pålandsvinden, då den hven in i viken, pres- sade högt upp, ibland så högt, att de gingo både öfver vägen här och vallen därborta, berättade den man, som körde för oss.
Så rullade vagnen in på den stenlagda gatan med de små låga, oftast gulkalkade korsvirkeshu- sen.
Vi erforo en känsla, som o m vi på dessa få mil, vi åkt, sedan vi lemnade den civiliserade d. v. s. järnvägsvärlden bakom o s s, också blifvit förflyttade oändligt långt tillbaka i tiden; så en- T ^ R
Fram längs stadens enda gata åkte vi nu.
Före oss syntes ej en människa, bakom oss var fullt af hufvuden i hvarje fönster; här o c h där afbröt en stengärdsgård husraden med dess små buti- ker, utanför hvilka träskor, lerkärl och andra enk- lare husgerådssaker voro uppställda.
Öfver det lilla lustiga trekantiga torget med det gamla rådhuset, hvars lilla spetsiga torn såg ut som toppmössan på en dvärg, åkte vi den långa, långa gatan framåt till stadens andra ända.
Där låg kyrkan högt på backsluttningen — ty hela staden låg på sandvallens sluttning ned mot bukten — och omgifven af höga askar.
Det var en vacker hvit kyrka, synbarligen stadens stolt- het, åtminstone dess enda ståtliga byggnad, upp till hvars breda torningång ledde en af resliga träd omgifven och med kalkade sidomurar för- sedd hög trappa, hvilken liksom utbredde de stolta stenarmarne för att inhjuda eller famna de fromma.
Alldeles midt emot, på andra sidan gatan eller rättare vägen, ty här var staden slut o c h sand- backarne vidtogo omedelbart, låg prestgården och så nära, att kyrkogårdens gröna träd öfverskyg- gade prestgårdens röda tak.
En riktigt ansenlig prestgård, tyckte vi, då vi kastade en blick på det långa hvita envåningshuset, just som vagnen svängde in genom porten till gården.
Här var vår resas mål.
N:r 52 (367) Prenumerationspris Idun ensam hluns Modet-, fjortondagsuppl.
Iduns Morietido., inänadsuppl.
Barngaideioben år: kr.
&gt; » &gt; 5 5 B: 3 Byrå: Redaktör och K l a r a Södra K y r k o g.
Träffas s ä k r a s t kl.
Prenumeration sker å alla a n s t a l t e r i riket.
post- Redaktionssekr.
Nordllng.
Utgifningatid: hvarje helgfri Tryckeri AklMoln^ 7:de årg.
Fredagen den 28 december 1894. pr Muns fredag.
Lösnummerpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar) Annonsprls: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
- r a d Fredrika Ehrenborg, född Carlqvist.
B en 15:de sistlidno mars var det jämnt hundra år, sedan lion, livilkens bild i dag upptager den vanliga plat- sen i Iduns kvinnogalleri, såg dagen.
J) et är vidare 21 år sedan hon gick ur tiden.
Hon är sålunda för mängden af denna tid- nings läsare en alldeles obekant person.
Ett och an- nat hundratal af dessakän- na dock väl till både henne och hennes lifsgärning, och minnestecknaren är öfver- tygad, att dessa med till- fredsställelse skola se, icke blott att minnet af henne upplifvas, utan äfven att den heder, som visas detta, ej blir för stor, då det sättes i förbindelse med sekularåret.
Fredrika Eh- renborg har nämligen som författarinna redan inta- git en plats i vår odlings- historia.
Hvilken betydel- se hon som sådan en gång skall få, det kommer fram- tiden först att utvisa, men att hon emellertid redan nu intager en sådan, det skall förgäfves kunna be- stridas.
Hennes lefnads- historia är dessutom ingen hvardagshistoria och skall redan från denna syn- punkt — vi hoppas det åtminstone • — lyckas till- vinna sig ett visst intresse.
På henne kunna nämligen som pä mången annan, men knappt i fullare mått, tillämpas orden: » Jag såg ej, hvart du ledde mig, långt från det mål mitt öga fäste » ty icke var hennes blick, till att börja med, riktad åt det håll, hvaråt den sedermera kom att vända sig; nej, hon leddes, utan att hon själf visste det, mot det mål, som för henne blifvit utstakadt.
Fredrika Ehrenborg föd- des i Karlstad, där hen- nes far var handlande.
Hennes lif börjades med ett vågstycke, som lätt kunnat afklippa den af nornan nyss påbörjade lifstråden.
Vattenståndet i Klarelfven var nämligen ej så regleradt som i våra dagar, och hon kunde, synnerligen vid islossnin- gen, ibland så svämma öfver sina bräddar, att de olika stadsdelame lågo som små öar, skilda från hvar- andra genom de lössläppta vattenmassorna.
Det var i mars månad och just en sådan tid.
Föräldra- hemmet hörde till » övärl- den », och man kunde livarken komma dit eller dän genom vanliga sam- färdsmedel.
Döpas skulle emellertid den nyfödda, och nu åtogo sig tvänne behjärtade personer att föra henne till prästen: en handtverkarefru satte
IDUN 438 Tjäna!
vare vårt valspråk.
Hvem representerar alla?
1894 Plikten.
TIi.
Vischer.
sig på en kälke med den lilla i famnen, me- dan hennes man gick bakefter och sköt den på de stora i stillvattnet * flunkande isstyckena.
P / et lifsfarliga företaget lyckades, och hon som i lycklig okunnighet om den dödsfara, för hvilken hon var utsatt, fick genomgå denna, lefde för att själf kunna omtala den.
Denna händelse hade ett afgörande inflytande på Fredrika Carlqvistos lif.
Fostermodren, barn- lös, men mycket barnkär, kände från den stun- den, som om äfven hon hade en del i barnet, för hvilket hon satt sitt lif på spel, och be- sökte därför oftare än förut huset.
Barnet, liksom djuret, känner instinktlikt, livar det har sina vänner, så äfven här, och den lilla tydde sig vftnligt till gudmodren.
Ett par år förgingo på detta sätt, men en dag öfverraskades den sistnämnda, som dittills varit den som genom sina besök uppehållit umgänget, af att själf emottaga ett sådant, och hvem var det som kom?
Jo, den lilla Fredrika — nu en försig- kommen treåring — som med en leksakslåda under armen var stadd på flyttning, i thy att hon mycket bestämdt förklarade, att hon tänkte stanna hos gudmodern.
— » Dä ska du visst få, mitt kära barn, » svarade denna, omfamnande den lilla.
» Dä ä väl ingen närmare än ja ', som vågat lifvet för dig, att ta vård om dig, då du kommer så här. » Denna uppgörelse emellan de båda hufvud- parterna behöfde emellertid bekräftelse både af den lillas mor och hattmakarfruns man.
Sådan erhölls från båda hållen, af den förra säkerli- gen med stor glädje, då hon efter sin mans död blifvit bragt i små omständigheter, och flickan öfverflyttades till det nya hemmet.
Här stannade hon under hela sin uppväxt och de första ungdomsåren, ända tills hennes öde ge- nom ett oväntadt anbud fick en riktning, hvar- om ingen, och allra minst hon själf, kunnat ens drömma.
Fosterföräldrarne voro, som sagdt, ett väl- burget och inom sin krets ansedt handtverkar- folk.
Boningshuset hade tvänne våningar, af hvilka den nedre beboddes af värdfolket; den öfre var afsedd för gäster eller till uthyrning.
Vistelsen i detta hem blef nyttig på så sätt, att fosterdottren, i mån af växande krafter, tidigt fick lära sig tillhandagå gudmodren, och hon var ej mer än femton år, då hon under fosterföräldrarnes marknadsresor på egen hand fick förestå huset, med ett ord: hon fick lära sig att lita på sig själf.
Detta gaf henne vis- serligen för framtiden den praktiska duglighet, som alltid utmärkte henne både som husmoder och i andra afseenden, men den alstrade äfven i lynnet en viss själfrådighet, ett begär att alltid få sin vilja fram, som äfven följde henne lifvet igenom.
— Hvad som åter felades i detta hem, det var undervisning i bokligt hänseende.
Fosterföräldrarne hade själfva intet lärt och ändå slagit sig godt fram, hvad skulle foster- dottren göra med mera bildning än andra flic- kor inom deras stånd?
Det inneboende » gryet » inom henne och hennes brinnande kunskapsbe- gär gjorde dock, att hon på egen hand och i hemlighet skaffade sig ett litet kunskapsförråd, ovanligt både för hennes ålder och hennes stånd.
* Härmed menade fru E.
— hon har själf om- talt händelsen — det vatten, som svämmat öfver stränderna och ej tillhörde själfva strömfåran.
Det var 1809, det år, då vårt lands tillvaro som själfständigt rike mer än någonsin hängde på ett hår.
Truppsammandragningar ägde rum öfver allt, synnerligen på västra gränsen, och inkvarteringar hörde till ordningen för dagen.
Karlstad blef i detta afseende icke skonadt och hattmakerehuset äfven uppfyldt af de oväl- komna gästerna.
Dessa alla voro officerare och bodde i den öfre våningen.
En dag kom emel- lertid en stadsbetjänt, medförande skriftlig re- kvisition om inkvartering för en kommissaria- tets tjänsteman, en ung fältsekter Ehrenborg.
Det hade sig litet svårt att emottaga honom, då huset redan förut var till sista plats upp- taget, men saken rangerades emellertid, och några dagar därefter inflyttade han i huset.
På detta sätt kom den unga Fredrika att göra bekantskap med den man, som af ödet var ko- rad till hennes blifvande make, och den under så prosaiska omständigheter började frierihisto- rien slutade halftannat år därefter, den 1 september 1811, med vigsel i Karlstads dom- kyrka, dä bruden var 17, brudgummen 22 år gammal.
Ehrenborg var redan då utnämnd till lands- sekter med vitsord från den, som rekommen- derat honom, att » en statssekreterareplats skulle vara för honom den mest lämpliga. » Efter nio års tjänstgöring förordnades han till vice landshöfding och halftannat år därefter till justititieombudsman.
Hade han lefvat, skulle han — mänskligt att döma — nog i sinom tid blifvit kallad till justitiestatsminister: » ingen plats hade varit honom för hög » — så sades det vid hans timade bortgång.
Till denne mans sida hade nu den fattiga, obildade och ingalunda vackra sjuttonåriga bor- garflickan upplyftats.
Hon gjorde sig emeller- tid ej ovärdig denna plats: genom sin ambition, sin kraft oeh lysande begåfning visste hon snart att ersätta bristerna i sin tidigare upp- fostran, medan hon genom sitt goda hufvud och medfödda takt väl förstod att på ett ledigt och elegant sätt fylla sin plats som värdinna i deras gemensamma hem på det natursköna Kå- bäck på Kinnekulle i Mariestad och sist på landshöfdingeresidenset Marieholm.
Ehienborg- ska huset var nämligen på sin tid omtaladt för sin fina ton, och därför hade dot kanske i första rummet sin spirituella värdinna att tacka.
Denna lycka blef dock kortlifvad.
Efter ett tolfårigt äktenskap bortrycktes den framstående mannen i en ålder af blott trettiofem år.
Hans bortgång ansågs som en riksförlust.
Den för- samlade riksdagen följde hans stoft till grafven, redd vid Klara södra kyrkodörr, där vården till senaste åldrar skall påminna om en af vårt lands ädlaste och mest dugande män.
Detta dödsfall blef en ny vändpunkt i Fre- drika Ehrenborgs lif.
I denne make hade hon haft sitt allt.
Icke nog med, att han som en trogen och kärleksfull man gifvit sin hustru allt hvad en sådan kan önska af hemlifvets stilla lycka, utan han hade äfven lyftat henne, den obemärkta, från hennes låga ställning till en sfer, som passade för hennes uppåtsträfvan- dc, kanske något stolta sinne, och inom hvilken hennes lysande själsegenskaper under den utmärkte makens ledning fått tillfälle att dag för dag utveckla sig.
Allt detta kände hon sig plötsligen beröfvad.
Under detta slag dig- nade hon till en början.
Dock, den inre spän- stighet, ' som karaktäriserar alla stora naturer, förnekade sig icke heller hos henne, och hon reste sig för att börj a ett nytt lif.
Ja, hon började, som hon en gång yttrade till nedskrif- varen af dessa rader, nu först att lefva i detta ords högre mening, ja, hon nödgades mot slu- tet af sitt lif erkänna, att det som hon till en början ansett som sin djupaste olycka, värdet som blef källan till en lycka, högre än äfven den, som hon en gång fann inom sitt äkten- skap.