Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:ts Nådiga Proposition föreslagna förändringar blifva antagna, jemväl må stadgas, att en yngling högst 2:ne gånger skall vara skyldig inställa sig till bevärings-mönstring; och att, om han jemväl andra gången befinnes undermålig elter för klen, han då bör kasseras; samt att, i den händelse bevärings-skvldighetens utgörande varder bibehållen vid nu bestämda tiden af fyllda tjugu år, det dock må blifva stadgadt, att inställelse endast erfordras vid tre mönstringar.»
Sedan, för behandling af förevarande frågor, Lag-Utskottet ansett nödigt sam manträda med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, hafva, jemlikt 43 § Riksdagsordningen, deputerade från dessa båda Utskott gemensamt tagit i öfvervägande, ej mindre Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga proposition, samt de yttranden, som i anledning deraf afgifvits, än äfven omförmälde hos Hedervärda Bonde-ståndet väckta motion, och få härmed yttrande afgifva.
Sednaste tiders politiska förhållanden och den ställning
Sverige dervid intagit, innebära ovedersägligen en anledning för Slats-magterna att egna uppmärksamheten åt försvars-verket; och då ett af de förnämsta medlen härvid otvifvelaktig! ligger i Allmänna Beväringens ordnande på ett sådant sätt, alt det bistånd, som i farans stund bör kunna deraf påräknas, blifver i möjligaste måtto verksamt, lära Rikets Ständer underdånigst erkänna den faderliga värd och omtanka, ej mindre för fäderneslandets försvar, än äfven om den för detta ändamål beväpnade ynglingens väl, som Kongl. Maj: t åsyftat med förslaget om bevärings-ålderns framflyttande ett år.
De i den Kongl.
Propositionen anförde omständigheter torde också ådagalägga, att den 21-årige ynglingen i allmänhet i vårt land icke vunnit den härdighet, som för krigslifvet, med åtföljande mödor och umbäranden, erfordras, samt att följaktligen ynglingarne icke vid denna ålder böra gå i fält mot fienden.
Men å den andra sidan möta, för det af Kongl. Maj:t föreslagna framflyttande of beväringsåldern, hvarigenom de i fredstid vanliga vapen-öfningarne skulle fullgöras vid 22 års ålder, stora betänkligheter.
Att för landets försvar kunna förfoga om ungdomskrafter och rörlighets-förmågan hos den manliga befolkningen samt använda denna såsom krigare, innan densamma genom fredliga yrken eller giftermål och bosättning med så starka band fästades vid hemmet, att den ogerna skiljdes derifrån, var ©tvifvelaktigt afsiglen med nu gällande stadgande, att bevärings-skyldigheten skulle vid fyllda tjugu års ålder inträda.
Förhållandena hafva icke sedan år 1812, då allmänna bevärings-manskapet först organiserades, undergått någon märklig förändring, aldraminst inom det Riks-stånd, hvilket onekligen iemnar den största kontingent af personer till fäderneslandets försvar.
Allmogens söner ingå, då deras ekonomiska ställning det tillåter, ofta redan vid 21 års ålder äktenskap och tillträda eget jordbruk.
Ynglingen, om han är förståndig och eftertänksam, önskar också sjelf, att, ju förr desto hellre, fullgöra sin vapenöfning, på det han icke deraf må uppehållas alt välja yrke.
Ty i allmänhet är det svårare för den som ännu icke fullgjort sin vapenöfning, än för den som sådan undergått, att er - Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utsk.
Betänk. N: 1. 5 hålla stadig sysselsättning.
Vid uppnådd myndig ålder, och ännu mera vid 25 år, anförtros äfven den unge mannen, synnerligast på landet, både kommunala och enskilda uppdrag.
Enligt hvad under frågans diskussion blifvit i Hedervärda Bonde-ståndet yttradt, vore ock allmänna meningen bland allmogen, alt deras söner borde först hafva undangjort den föreskrifna vapenöfoingen innan de nedsätta sig i ett eget hem eller antaga stadigare sysselsättning.
Den Nädigst föreslagna framflyttningen skulle dessutom medföra, att bevärings-skyldigheten först vid fyllda 26 års ålder upphörde.
Sista, eller femte bevärings-klassen, skulle komma att i sig upplaga flera redan bosatte personer, hvilka, efter uppnådde 25 års ålder, möjligtvis erhållit de vigtigaste medborgerliga uppdrag.
Alt allt sådant skulle mägtigt ingripa i nu beslående förhållanden och samhällsvanor, hvilka med det nya lagsladgandet, der det antoges, på en gång komme att förändras, har Utskottet icke kunnat för sig dölja; och det är i betraktande häraf, som Utskottet ansett sig böra tillse, om icke det af Kongl. Maj:t afsedda ändamål, anskaffande af vapenfört manskap för krigstjenst, skulle kunna förenas med nu gällande stadganden om vapen-öfningarnes fullgörande i fredstid.
En utväg härtill har Utskottet trott sig finna deruti att, med bibehållande af nu gällande stadganden angående bevärings-åldern, åt Kongl. Majit öfverlemnas att i krigstid uppbåda den eller de bevärings-klasser, Kongl.
Majit nödigt pröfvar, utan iakttagande af den nu stadgade ordning alt första klassen först uppbådas.
Det är sannt, att, för den händelse alt alla klassernas uppkallande blefve af nöden, en icke obetydlig del af den yngsta blefve mindre härdig, men, oberäknadt alt den öfriga delen af denna klass torde innehafva nödig kroppsstyrka för krigstjenst, så erfordras till garnisonstjenst eller till tjenstgöring å fästningarne, manskap, som, ehuru till kroppskrafter mindre starkt, dock kunde fullgöra sina åligganden.
Det bör ej heller förbises att hos soldaten, med afseende å de olika vapnen eller brancherna af tjenstgöringen, erfordras icke allenast fysisk styrka, utan äfven den smidighet och rörlighet, det ungdomsfriska mod och den läraktighet, som företrädesvis äro att finna hos ynglingen, men mera sällan hos den mognade, af lifvets omsorger tyngde och med ett visst yrke sysselsatte mannen.
Utskottet anser följaktligen det af Kongl.
Majit åsyftade ändamål fullkomligen uppnås genom det af Utskottet framställda förslag.
Såsom en följd af hvad Utskottet nu anfört, angående hindren för bifall till Kongl.
Majits Proposition om bevärings-ålderns framflyttande, anser Utskottet den af Kongl. Majit, under förutsättning deraf, föreslagna tillåtelse, att inom femte beväringsklassen laga legokarl, icke böra vidare ifrågasättas.
Beträffande åter den i den Nådiga Propositionen föreslagna inskränkning i åldern för legokarl, så finnes redan i 1812 års kungörelse den grundtanke angifven, att hvar och en yngling, inom den utsatta åldern, borde sjelf utgå till fäderneslandets försvar; och då den deri medgifna rättigheten att för sig sätta legokarl icke under något vilkor bör erhålla den utsträckning, alt ändamålet med bevärings-skyldigheten i någon män förfelas, samt de olägenheter, hvilka, enligt den Nådiga Propositionen, visat sig inom beväringen vara en följd deraf, att legokarl får tagas emellan 25 och 37 års ålder samt derutöfver till 40 års ålder för sådaoe, sorn förut varit i krigstjenst, redan länge varit öfverklagade, tvekar Utskottet ej att tillstyrka hvad Kongl. Majit till förekommande deraf i Nåder föreslagit, såvida ej anskaffandet af legokarlar derigenom allt för mycket försvåras.
1 fråga om de legokarlar, som för bevärings-skyldige af landtklassen skola antagas, anser Utskottet icke heller någon synnerlig svårighet af den föreslagna inskränkningen uppslå; men då, hvad angår sjöbeväringen, hinder torde möta för de bevärings - 6 Sammansatta Lag- sami Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utsk.
N:o -/. pligtigc att erhålla legokarlar, om sådane bland sjöfolk ej fingo antagas efter fyllda 37 år, helst desse icke förr än efter 30 år befrias från sin egen beväringspligt, samt de af Kongl Majit, till stöd för Dess Nådiga Proposition, anförde omständigheter i fråga om de personer öfver 37 år, som varit i krigstjenst och vilja mot lega åtaga sig annans beväringspligt, icke torde ega rum i fråga om sjöfolk, som i allmänhet ännu vid 40 eller 45 år är fullt användbart samt icke kan anses till moraliteten underlägset det yngre sjöfolket, så anser Utskottet det undantag för desse, sorn genom det i Kongl.
Kungörelsen den 13 Februari 1849 gjorda tillägg blifvit inedgifvet, Böra bibehållas.
Då likväl den i Kongl. Maj:ts Proposition förekommande ordställning icke medgifver ett sådant undantag, har Utskottet ansett nödigt att stadgande derom i lagen intages.
Med stöd af hvad sålunda blifvit anfördt, hemställer Utskottet vördsamt: att i underdånigt svar till Kongl. Majit varder tillkännagifvet, det Rikets Ständer funnit sig vara förhindrade, att den Nådiga Propositionen bifalla, men deremot för sin del beslutat att, med upphäfvande af 8 och 11. §§ i Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 1812, jemte de deri genom Kongl.
Kungörelsen den 13 Februari 1849 gjorda tillägg, berörde §§ skola erhålla löljande förändrade lydelse: § 8. ”Den, som till utskrifning förbunden är, eger rättighet alt i sitt ställe sätta annan duglig karl, den han sjelf anskaffar och hos vederbörande Landshöfding inställer, för all, i händelse han godkännes, varda antecknad.
En sådan ersättningskarl, som ej får legas utom länet och bör vara af god fräjd, hvarom såväl Pastors i församlingen, som Kronofogdens, men i stad, Borgmästarens bevis skall upptes, må icke tagas inom de för allmänna beväringen bestämde åldrar, utan endast bland de medborgare, som äro emellan tjugufem och trettiofyra års ålder samt äfven emellan trettiofyra och trettiosju år, så framt desse sednare varit i krigstjenst och således deruti ega en redan förvärfvad öfning.
Det, jemlikt 1 §, till vidsträcktare beväringspligt förbundna sjöfolk af handelsflottan ege äfven rätt att annan karl till fullgörande af beväringspligten lega, med vilkor att ersättnings-karlen redan fullgjort sin beväringspligt, är välfräjdad, samt duglig sjöman och icke öfver fyratio år gammal.” § 11. ”Till vapenöfning vill Kongl. Majit i fredstid endast uppbåda dem af bevärings-manskapet, som höra lill första klassen; men, när Rikets försvar det påkallar, skola, på Kongl. Majits derom gifna Nådiga befallning, ovägerligen utgå, antingen alla beväringsklasserne, eller den eller de klasser, Kongl.
Majit pröfvar nödigt uppbåda, vare sig från hela Riket, eller endast från vissa landsorter, utan afseende på huruvida, eller lill huru stor del, beväringen inom Rikets öfrige landskap kallas till vapen.” 1 anledning äter af Anders Pehrssons berörde motion; så får Utskottet, som, på sätt ofvan är vordet omförmäldt, icke kunnat tillstyrka bifall till bevärings-ålderns fram - Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekon.-Ulsk.
N:o 1. 7 flyttande, upplysa att, enligt Kongl. Kungörelsen den 13 Februari 1849, beväringskarl, som blifvit vid mönstring ställd på tillvext eller förbättring, skall med nästföljande års första klass inställa sig till mönstrings undergående, men derest ban då icke godkännes, har han skyldighet att endast ytterligare en gång inställa sig till mönstring, dervid ban bör antingen godkännas eller förklaras till krigstjenst oduglig; i anseende hvartill och då tydlig lag således finnes i det af motionären afsedda syfte, Utskottet vördsamt hemställer: att Anders Pebrssons ifrågavarande motion icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Emot Utskottets Betänkande, för så vidt derigenom tillslyrkes bifall till Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition i den del, som afser inskränkning i åldern för legokarl inom landtldassen, reserverade sig Petter Jönsson från Jönköpings län, Per Erik Andersson från Westmanlands län, Magnus Mänsson från Östergöthlands län samt Erik Ersson från Gefleborgs län.
Slockholm den 2 Februari 1857.
Å Högt.
Ridderskapet och Adelns vägnar: Å Ilögvördiga Preste-Ståndets vägnar:
Eric SPARRE.
Th. ANNERSTEDT.
Å Wällofliga Borgare-Ståndets vägnar:
Å Hedervärda Bonde-Ståndets vägnar:
Carl HASSELROT.
E. ANDERSSON.
Ridderskapet och Adelns vägnar: Å Högvördiga Preste-Ståndets vägnar: F. O. SILFVERSTOLPE. C. H. RUNDGREN.
Å Hedervärda Bonde-Ståndets vägnar: J. ÖDMANSSON.
Petter JÖNSSON.
Ludvig Möller.
STOCKHOLM, trycki hos Isaac Marcus, 1857.
Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-ZJtsk:s Betänkande N:o 2. 1 N:o Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Febr. 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition, i fråga om medgifvande af rättighet för Svensk man att i två eller flera inrikes städer samtidigt drifva handel.
Alli ifrån införandet af vårt nya statsskick kar frågan om lossandet af de band, hvarmed man i fordna lider ansåg nödigt att omgärda näringarna, utgjort föremål för de båda Statsmakternas synnerliga uppmärksamhet.
Att ernå en allt mer och mer vidsträckt frihet i afseende å idkandet af handel och handtverk, med iakttagande endast af en viss ordning för näringarnas utöfvande, har varit det mål, till hvilket man sträfvat och förnuftigtvis bör sträfva.
Men om lagstiftaren än sett målet klart för sig, har han dock ofta, vid sina bemödanden att uppnå det, blifvit mött af bestående förhållandens antingen verkliga eller skenbart vigtiga intressen, hvilka äfven i viss mån äro berättigade lill afseende.
I betraktande häraf, har lagstiftningen endast gradvis lossat de gamla banden samt steg för steg infört friheten, af farhåga att den eljest, missbrukad, möjligen kunde alstra missnöje eller oordning.
Det är ur denna synpunkt, Handels- och Handtverks-ordningarne den 22 December 1846 böra betraktas.
Ehuru genom dem näringsfriheten må anses införd, kan den dermed påbörjade byggnaden ej betraktas såsom fullbordad.
Den bör i den mån opinionen om fördelarne deraf vinner stadga, alltmera utvidgas och fullkomnas; och ett icke ovigtigt steg dertill innefattas i Kongl.
Majus ofvanberörde nådiga proposition.
Majit har deri tilikännagifvit, att Kongl.
Kommers-kollegium gjort underdånig framställning om vidtagande af en så beskaffad ändring i Ilandels-ordningen, att Bih. till 11.
Prot. 1856 # 1857. 7 Sami. 2 Afd. 2 Haft. 1 2 Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ulsk.s Betänkande N:o 2. för den, som i någon stad, efter derstädes vunnet burskap, idkar handel, tillfälle måtte beredas till vinnande af rättighet att samtidigt utöfva enahanda näring i en eller flera rikets städer.
Såsom hufvudsakliga skäl till berörda underdåniga framställning, har bemälda Kollegium anfört: “att redan, enligt nu gällande närings-författningar, vissa borgerliga yrken kunna af en och samma person utöfvas så väl i den ort, der han eger burskap, som annorstädes inom riket, hvilket vore förhållandet med idkare af alla slag utaf fabriks- och manufaktur-handteringar, äfvensom, jemlikt § 10 af 1846 års Fabriks- och Handtverks-ordning, burskapsegande handtverkare vore berättigad att, då han tillitas att i annan stad eller ort, än der han bosatt är, verkställa sådant arbete, som måste på stället förfärdigas eller fullkomnas, derstädes sjelf eller genom egna ar betare slika arbeten företaga och fullborda, under iakttagande, då arbetet sker i stad, att anmälan derom hos Magistraten på stället göres; — att, enligt § 6 af Kongl. Förordningen den 3 Juli 1816, angående hvad iakttagas bör vid meddelande af burskap och rättighet att idka utrikes sjöfart, burskapsegande skeppare är berättigad att föra fartyg ej mindre för rederier i den stad, der han förvärfvat burskap, än ock för redare, bosatte i hvilken annan ort inom riket det vara må; — att hvad särskildt an giuge frågan om handelsrörelses idkande af samma person å särskilda orter, genom § 3 mom. 1 af Handels-ordningen vore stadgadt, att hvar och en sorn i stad eller å landel idkar fabrik eller handtverk (härunder dock icke inbegripne gerningsmän å landet och ej heller de, hvilka undfått tillstånd att endast såsom försörjningsmedel med egna händer någon handtering utöfva), eger att, efter anmälan hos vederbörande Magistrat, i hvilken stad som helst, sjelf eller genom andra, föryttra sina egna tillverkningar i öppna salubodar eller från andra upplagsställen, hvarvid flere idkare kunna om gemensam salubod sig förena, samt att enahanda rätt tillkommer handtverkares förlagsman för de handlverks-arbeteu, hvartill de gifvit förlag, och idkare af bergsbruksrörelse för egne tillverkningar, äfvensom landtman för de från landtbruket härflytande alster samt landtmanna-tillverkningar; — att, enligt § 13 i Handels-ordningen, jemförd med § 15 af samma författning, en hvar eger att till inrikes ort, hvarest import af utländska varor får ega rum, sådana varor införa och desamma derstädes försälja antingen från de fartyg, hvaruti de inkommit,
eller från lägenhet, som af vederbörande stadsmyndighet anvisats, i hvilka begge fall likväl godset endast i gross får föryttras, eller ock genom varornas öfverlemnande i kommission åt någon på införselstället jemlikt. § 1 handelsberätligad; — att det äfven vore utländske handlande medgifvet, att i hvilken Svensk stapelstad sorn helst, sedan han i behörig ordning sig hos Magistraten anmält, sälja sina varor i gross, ehuru dock, enligt Kap. 5 §§ 1, 2 och 3 af Handels-balken samt Kongl. Förordningen den 22 Oktober 1741 i afseende på utländsk mans förenämnde handelsfrihet, vissa inskränkningar äro föreskrifna, såsom att handeln ej får idkas med andra varor än sådana, som äro det lands produkter, hvarifrån han är kommen och der han eger sitt rätta hemvist, äfvensom att hvarken varorna få i öppna bodar till salu hållas, eller den handlande ega att varorna genom andra utprångla, och Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk-.s Betänkande N:o 2. 3 alt handelsfriheten ej fortfar längre tid än sex veckor från hans ankomst; — att, enär, hvad beträffade frågan om lämpligheten deraf, att rättighet blefve medgifven för Svensk man att i två eller flere släder inom riket samtidigt utöfva handelsrörelse såsom sjelfständigt yrke, en dylik rättighet, genom de såmedelst beredda tillfallen till täflan emellan särskilda släders handlande, sannolikt komme att i sin mån bidraga till nedsättning i varupris, gillig anledning, ur synpunkten af förbrukares fördel, följaktligen icke saknades till vidlagande af ifrågavarande förändring i gällande författningar, hvilken förändring ock syntes slå i full öfverensstämmelse ej mindre med de allmänna grunderna för den nya närings-lagstiftningen, än ock med ofvan åberopade sladganden, angående i vissa särskilda fall medgifven frihet för samma person, att på två eller flera olika orter inom riket samtidigt idka handelsrörelse, hvarvid ock borde erkännas, att då, i följd af ofvannämnde för varu-tillverkare i allmänhet stadgade rätt att sine tillverkningar i hvilken stad inom riket som helst till salu hälla, städernas egentlige handlande måste vidkännas en betydlig konkurrens i sitt yrke, desse sistnämnde häraf kunde härleda ett skäligt anspråk att, genom vinnande af frihet till varu-försäljning äfven i annan stad, än der de innehafva burskap, erhålla ett ökadt fält för sin verksamhet; — samt att,
äfven under nuvarande förhållanden, då rättighet till idkaude af handel såsom sjelfständigt yrke vore inskränkt till varu-försäljning i den stad, der burskap förvärfvats, äfvensom å rikets marknader, deu handlande icke vore i saknad af utväg att i annan stad, vid andra än marknadstillfällen, utöfva sitt yrke, hvilket kunde ske antingen på det sätt, att handelsrörelse bedrefves för gemensam räkning af två eller (lera personer, som innehade burskap i särskilda städer, eller ock genom varors öfverlemnande i kommission åt någon i annan stad bosatt person, som, enligt § 1 i Handels-ordningen, vore till handels idkande derstädes berättigad; hvaraf alltså syntes, att den förändring i närings-lagstiftningen, hvilken, genom beviljandet af den ifrågaställa vidsträcktare handelsrätten för städernas handlande, skulle åstadkommas, icke vore af synnerlig betydenhet; och har Kollegium slutligen, för den händelse, att de af Kollegium sålunda yttrade åsigter blefve af Kongl. Majit gillade, i underdånighet hemställt, alt nedannämnde §§ och mom. af Handels-ordningen måtte erhålla följande förändrade lydelse, nemligen: § 1.
Litt. b.
“Att i den stad eller någon af de städer, hvarest han vill yrket utöfva, innehafva burskap i handel.® § 15.
Mom. 1. “Hvar och en, som på grund af stadgandena i §§ 1, 8, 9 eller 10, handel i stad idkar, skall, ehvad han uti den stad i och för näringen vunnit burskap eller icke, uppfylla alla de förbindelser, som borgare åligga; dock att den, som icke är borgare, skall, i stället för fullgörande af de med burskapet förenade personliga skyldig - 4 Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. heter, en deremot svarande lämplig afgift till stadens kassa erlägga.
För fullgörandet af ofvannämnde förbindelser oell erläggandet af berörda afgift skall den, som icke eger burskap eller är boende i samma stad, vid början af hvarje år, då ifrågavarande handel af honom idkas, eller, derest handelsrörelsen sednare på året tager sin början, vid den tid sådant sker, hos Magistraten ställa antaglig borgen eller annan säkerhet.® § 24.
Mom. 1. “Den, som vill i stad antingen idka handel i allmänhet, med åtnjutande af bur skapsrätt i samma stad, eller ock utöfva så beskaffad inskränkt handelsrörelse, som i § 4 omförmäles, skall derom göra anmälan hos Magistraten derstädes och förete de bevis, som i ena eller andra fallet för styrkande af behörighet erfordras.
Magistraten lemne, genom handlingarnes delgifvande, handelsföreningen tillfälle att deröfver inom en månads tid sig yttra, och åligge Magistraten att, sedan yttrandet afgifvits, eller nämnde tid förflutit, utan att tillfället till dess afgifvande begagnats, ärendet ofördröjligen till pröfning företaga.
Förekommer emot ansökan icke någon anmärkning, eller finnes gjord anmärkning icke förtjena afseende, meddele Magistraten sökanden burbref, eller, då burskap icke eger rum, tillståndsbevis för idkande af den handelsrörelse, hvarom anmälan skett.® “Den som, efter att hafva vunnit rättighet att i stad idka handel i allmänhet och derstädes förvärfvat burskap, åstundar att, med bibehållande af samma burskap, utöfva dylik handelsrörelse i annan stad, anmäle sådant hos Magistraten i sistberörde stad, hvilken myndighet har att, derest sökanden behörigen styrker sig vara i åtnjutande af ofvannämnde handels- och burskaps-rält, ofördröjligen meddela honora tillståndsbref för utöfning af den handelsrörelse, hvarom fråga är.“ § 26.
“I hvarje stad skola de handlande, som vunnit behörighet, jemlikt § 1, att idka handel och i staden ega burskap, utgöra en handelsförening, som samfäldt eller genom fullmäktige, som de handlande bland sig utse, eger besörja de angelägenheter, som på föreningens handläggning kunna ankomma för befrämjande af handels-näringens förkofran.® “Handlande, som i annan stad, än der han innehafver burskap, utöfvar handelsrörelse, må ej utan medgifvande af Handelsföreningen i förstnämnde stad blifva ledamot af samma förening; skolande han likväl, ehvad delaktighet i föreningen vinnes eller icke, till föreningens kassa erlägga lika afgifter, som den handlande, hvilken i samma stad eger burskap, enligt gällande bestämmelser har sig ålagdt ali, i egenskap af ledamot utaf nämnda förening, till dess kassa utgöra.® Sedan Högsta Domstolen, hvars utlåtande öfver Kommers-kollegii ofvannämnda förslag blifvit i nåder infordradt, i underdånighet förklarat samma förslag, så vidt det Sammansatta Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 2. 5 kunde anses utgöra föremål för Högsta Domstolens granskning, ej till anmärkning föranleda, har Kongl. Maju företagit detla ärende till nådig pröfning, och, med afseende jemväl å hvad Rikets Sländers underdåniga skrifvelse den 20 Februari 1841 angående näringsfriheten innehåller, funnit skäl förekomma, alt Kommers-kollegii berörda förslag godkänna.
Men som den ifrågaställa vidsträcktare handelsfriheten är väsendtligen afvikande från den grundsats, hvilken hittills varit i lagstiftningen om inrikes-handeln anlagen och tillämpad, har Kongl. Maj:t, innan ärendet till slutlig handläggning företoges, i enlighet med sisla punkten af § 89 i Regeringsformen, öfver meranämnda förslag i nåder velat inhemta Rikets Ständers underdåniga yttrande.
Högstberörde nådiga proposition, som blifvit af samtliga Riks-stånden till Lagutskottet remitterad, har, enligt 43 § Riksdags-ordningen, varit föremål för Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets öfverläggning; och går Utskottet nu att utlåtande afgifva.