Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nordstjerne-Orden, Juris utriusque Doktorn Per Erik Bergfalk, som valdes den 21 Januari 1857; men förklarade sig hindrad att förtroendet emottaga; » Revisions-sekreteraren och Riddaren af Kongl. Nordstjerne-Orden, sedermera Justitierådet Johan August Södergren, som sistnämnda dag vald till Suppleant, den 11 påföljande Februari insattes i embetet, hvilket han förvaltade till den 17 Juli 1857; » Häradshöfdingen, sedermera Stats-rådet och Kommendören m. m.
Gerhard Lagerstråle, som förut utsedd till Suppleant, den 22 i sistnämnde månad och år inträdde i embetets utöfning, hvarmed han fortfor till den 10 Maj 1858; då undertecknad, Häradshöfding i Listers Härads Domsaga och förut vald till Suppleant, i embetet insattes.
Embets-berättelser äro under dessa 50 år utgifna af: Justitie-Ombudsmannen Friherre Mannerheim för åren 1810, 1811, 1812, 1813, 1814, 1815 och 1816, 1817, 1818 och 1819, 1820 och 1821/ samt 1822; af Justitie-Ombudsmannen Törnebladh för åren 1823 och 1824, 1825, 1826 och 1827, 1828, 1829 och 1830, 1831 samt 1832 och 1833; af Justitie-Ombudsmannen Landin för åren 1834 och' 1835, 1836 och 1837, 1838 och 1839, 1840, 1842 och 1843, 1844, 1845, samt 1847; af Justitie-Ombudsmannen Theorell för åren 1848, 1849, 1850, 1851, 1852, 1853, 1854, 1855 och 1856; samt slutligen af undertecknad för år 1857, hvartill kommer denna Rerättelse, som omfattar året 1858, jemte den del af innevarande år, som till nedanstående dag förflutit. 3 ”Justitie-Ombudsmans-embetets tillvarelse;" — bar en af dess förre■!,innehafvare yttrat, — iir ett vittnesbörd om rött visans vigt i den samhällsordning, hvarunder Svenskarne ville lefva.”
Dermed äro jemväl uttalade de höga anspråk och det stora ansvar, hvilka embetets innehafvare ej få undandraga sig, och embetets ställning angifven såsom en af de högsta, som af enskild samhälls-medlem kan beklädas.
Men om platsen sålunda lem nar tillfälle åt öfverlägsenheten i själsgåfvor, i bildning, i erfarenhet att lysa på samma gång som hon gagnar, lemnar den likväl äfven rum för den osvikliga rättrådigheten, det goda uppsåtet, den redliga viljan, att nyttigt verka, äfven om de sakna glansen af nyssnämnde öfverlägsna egenskaper; ty det är rättvisans heliga verk. det yppersta i samhället, som utgör embetets syfte och ändamål.
Ar denna uppfattning såsom jag hoppas riktig, så innebär den en tröst för den underlägsna förmågan, som har att bjuda för sig endast den goda viljan, det rena uppsåtet, det varma nitet för hvad rätt och godt är, — en tröst den mina föregångare kunnat undvara, men som för mig är dyrbar och oumbärlig.
Ehuru jag här ofvan företagit mig att framställa en kort historik öfver det embete jag bekläder, hvilket företag haft sin närmaste anledning i den omständighet, att detta embetet, årsbarn med vårt statskick, nu genomlefvat ett halft sekel; må man dock, minst af mig, begära en granskning af detta embetes förvaltning, huru dess inneboende idé blifvit af mina föregångare uppfattad och i handlingar utvecklad, samt om hvars och ens dervid ådagalagda förtjenster.
Så mycket hafva dock mina tankar umgåtts med dessa ämnen, att jag sökt göra för mig tydlig den rätta synpunkten för omdömet om nämnda förtjenster och på samma gång för uppfattningen af embetets betydelse.
Är detta embetes tillvarelse, såsom här ofvan blifvit anfördt, ett vittnesbörd om rättvisans vigt i samhällsordningen, så är deraf ock en följd, först att det är i rättvisans tjenst, som en innehafvare af embetet skall söka sin utmärkelse, men ock vidare att det endast är det större eller ringare nitet, den större eller mindre förmågan i förfäktande af rättvisans sak, som utgör måttstocken på hans förtjenst och rätta grunden för domslutet deröfver.
Det har af allt hvad jag om embetet funnit stadgadt velat synas mig klart, att vårt statskicks grundläggare, då de tillsatte en väktare öfver rättvisan, ville ställa honom utom verkningskretsen af de politiska partier, dem friheten alltid och allestädes alstrat och alstrar.
Detta var ock utan tvifvel en riktig tanke.
Rättvisan bör aldrig blifva en partisak, likasom hon i viss mening aldrig kan blifva det, emedan alla partier måste åtminstone föregifva sig kämpa för henne.
Hon är således allas sak.
Men om Justitie-Orabudsmannen sålunda står utom alla partier, vill det ock blifva en orättvisa, att ur partiåsigter bedöma hans verksamhet
Och då man har att granska de domslut, som öfver dylik verksamhet fallit, måste första bemödandet vara att urskilja, om domaren varit i nämnda afseende ojäfvig.
4 För Justitie-Ombudsmannen sjelf åter är det icke mindre angeläget att vara rätt genomträngd af denna hans kalls uppfattning.
Det är nemligen derifrån han skall hämta regeln för sitt handlingssätt i alla de förhållanden, alla de riktningar, i hvilka han har att verka; men också, när han alltid verkat efter denna regel, har han deri sin belöning, sin tillfredsställelse; ty har han varit rättvisans sak trogen, behöfver han ej frukta domslutet af rättvisans domstol, det enda forum, som i denna fråga är behörigt.
Så har jag uppfattat det embetes syftemål och ställning, hvilket jag genom Rikets
Ständers förtroende haft mig uppdraget att en tid förvalta.
Om jag i denna uppfattning satt embetets betydelse, dess ansvar och anspråk, så högt som vederbort och som jag dem uppskattar, och den Redogörelse, jag nu går att öfver embetets för valtning afgifva, nogsamt förråder min underlägsna förmåga i förhållande till embetets fordringar, är det naturligt, att jag, så väl i fäderneslandets intresse som för min egen skull, glädjer mig att snart nog få i värdigare händer öfverlemna detta embete.
Denna redogörelse för embetets utöfning under de tre år, som förflutit, sedan sista berättelsen till Rikets Ständer öfverlemnades, omfattar en period, under hvilken, i följd af täta ombyten, jag är den fjerde, eller om man så vill, den femte, som innehaft embetet och nu då tryckningen af berättelsen börjas, har jag förvaltat detsamma allenast ett år.
Då imellertid, — till följd af min korta embetsförvaltning, af den ofta oundvikliga tidsutdrägten med måls afgörande, och af det hittills iakttagna, utan tvifvel välbetänkta bruk, att i berättelsen ej annorlunda än undantagsvis införa sådana mål, som icke föranledt åtal eller icke ännu, då berättelsen författas, blifvit af Öfverrätt pröfvade, — föga af min embetsverksamhet och jemförelsevis få af de åtal, hvilka äro af mig anhängiggjorda emot embetsman och myndigheter, komma att här afhandlas; och då dessutom de i Expeditionen förda Diarier och Registratur, samt derstädes förvarade handlingar granskas af allenast ett färre antal bland Riks-ståndens Ledamöter, har jag trott det vara min pligt att korteligen redogöra för de åsigter om embetets tillbörliga handhafvande, hvilka vid dess utöfning tjenat mig till efterrättelse.
Nu gällande Instruktion för Rikets Ständers Justitie-Ombudsman, gifven den 1 Mars 1830, är allenast i några högst få och mindre väsendtliga delar afvikande ifrån den ursprungliga, som utfärdadas den 27 Februari 1810; och man borde deraf berättigas att antaga, det icke några större skiljaktigheter vid tydningen af denna Instruktion nu mera skulle förekomma; men erfarenheten har likväl ådagalagt, att stridiga åsigter om hithörande ämnen varit hos Rikets Ständer en och annan gång uttalade.
Enär de anmärkningar, som blifvit gjorda i afseende å Justitie-Ombudsmans- embetets förvaltning, så vidt denna berott på tydning af särskilda §§ uti Instruktionen, understundom varit hvarandra motsägande och i allmänhet icke framkallat något sådant Rikets Ständers beslut, som kan för Justitie-Ombudsmannen tjena till efterrättelse i tvifvelaktig.! fall, är efter min tanke valet lemnadt fritt emellan de olika åsigterna, intilldess en ny Instruktion tydligare bestämmer hvad rätt och pligt är.
Redan -lista och 2:dra §§ af Instruktionen kunna synas i någon mån stridande emot hvarandra, i det att den dista innehåller, att »Rikets Ständers Justitie-Ombudsman skall hafva en allman tillsyn öfver lagars, författningars och instruktioners efterlefnad af domare, embets- och tjensteman, samt om de i sina emhetens utöfning af väld, mannamån eller annan orsak någon olaglighet begå, eller underlåta att sina embetspligter behörigen fullgöra, dem vid vederbörliga domstolar i laglig ordning derför tilltala eller tilltala låta;» — — men deremot den 2:dra § stadgar: att »Justitie-Omhudsmannen bör förnämligast anmärka och beifra sådana af domare, embets- och tjenstemän begågna fel, som synas honom härröra från egennytta, vrångvisa, väld eller grof försumlighet , eller bereda en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter.»
Då den I § sålunda tydligen och ovilkorligen föreskrifver, att, om domare, ernbets- och tjenstemän af väld, mannamån eller annan orsak någon olaglighet begå, eller underlåta att sina embetspligter behörigen fullgöra, Justitie-Ombudsmannen skall dem tilltala etc., torde väl svårligen deraf kunna dragas annan slutsats an den, att, närhelst Justitie-Ombudsmannen finner, att någon verklig olaglighet blifvit begången, eller underlåtenhet i afseende å embetsgöromfll inträffat, han måste derom förordna åtal, åtminstone då oriktig lagtolkning, skada eller märkligare dröjsmål ägt rum, eller en på billighet grundad klagan af någon till sin rätt förnärmad blifvit förd; och den 2:dra § må väl icke få antagas innefatta upphäfvande af den i 1 :sta § framställda allmänna regeln i vidsträcktare måtto, än att den dels ålägger Justitie-Ombudsmannen att förnämligast och företrädesvis beifra svårare fel, på det att sådana åtminstone icke må kunna ostraffadt begås; samt i öfrigt antyder att, i fråga om andra tillfälliga misstag och ouppsåtliga förseelser, genom hvilka hvarken anmärkningsvärd skada skett eller bestämd lag blifvit åsidosatt, åtal icke ovilkorligen påkallas. 3:dje §:s föreskrift, att »Justitie-Ombudsmannen, i händelse han förmärker, att nå »gon domare, embets- eller tjensteman endast af ovarsamhet, utan vrång afsigt felat, »må sådant Konungens Justitie-Kansler vid handen gifva,» skulle jag vilja anse ännu svårare att väl förena med den Irsta §, då orden: utan vrång afsigt kunna i omvänd ordning innebära, att Justitie-Ombudsmannen borde förordna åtal endast i sådana fall, der vrång afsigt finnes ådagalagd; — men så beskaffad brottslighet, som dock vöre af serdeles svår art och lyckligtvis högst sällan förekommer i vårt land, är, enligt mitt omdöme, icke gjord till (uteslutande) vilkor för den embetsåtgärd, om hvilken Irsta § handlar, enär der, såsom redan anmärkt är, förekomma, jemte orden väld och mannamån, äfven uttrycket: »annan orsak)).
— Der hade väl eljest bort begagnas uttrycket annan dylik orsak.
Försummelse i afgörandet af mål, sedan de blifvit till domstols pröfning öfverlemnade, som visat sig hafva inträffat synnerligen med konkurs-saker, må väl sällan fi om någonsin kunna härledas ifrån väld. mannamån eller vrång afsigt, utan helt enkelt ifrån bristande arbetskraft eller sannt nit i denna del af tjenstens utöfning.
Den kan begås al sådane tjenstemän, hvilka med fullkomligt alfvar och samvetsgrannhet egna sig ät öfriga tjenstegöromål, men sakna lust för det mera enformiga och icke sällan ganska tidsödande arbetet att författa konkursdomar: — eller ock kan dröjsmålet härleda sig derifrån, såsom ofta synts hafva varit fallet, att dom alldeles icke, eller åtminstone icke allt för snart af parterne sjelfva önskats, t. ex. då ej ringaste tillgång hos gäldenären funnits, eller så kallade ackord varit under beredning.
Det kan ock understundom hafva haft sin grund i tveksamhet hos domaren vid besluts fattande i någon mera invecklad fråga, och sålunda i viss mening härflutit ifrån samvetsgrannhet.
Icke destomindre måste efter mitt omdöme långsamhet vid rättegångars handläggning i allmänhet betraktas såsom en af de aldrastörsta olägenheter för rättsökande och, der den finnes hafva inrotat sig till vana, såsom embetsfel med all lagens stränghet beifras.
Man hör ofta sägas, att en rättsökande synnerligast hos underdomstol heldre önskar oriktig, omogen, förhastad dom, än ingen dom; och man förstår meningen dermed, då man ser målen hos en underrätt ligga i afvaktan på utslag så länge, att under tiden en oriktig dom lätteligen hunnit i högre Rätt pröfvas och ändras.
Den förut nämnda rättigheten att gifva Justitie-Kansleren vid handen, om någon domare eller annan tjensteman utan vrång afsigt endast af ovarsamhet felat, framhålles Också icke uti Instruktionen såsom någon ovilkorlig skyldighet.
Det heter uti 3 § att Justitie-Ombudsmannen må en slik framställning till Justitie Kansleren göra.
I enahanda ämne, men under förutsättning att klagan blifvit hos Justitie-Ombudsmannen förd äfven domares, embets- och tjenstemäns åtgärder, bjuder 9:de §, att Justitie-Ombudsmannen »må, om han, efter de i första och andra §§ bestämda grunder, finner »sakens beskaffenhet och vigt det fordra, sådana åtgärder åtala eller åtala låta, eller, »i annat fall, skriftligen anvisa den klagande, att, der honom så godt synes, Konun»gens Justitie-Kansler om laga rättelse ansöka;» — Och häraf lärer väl löija, att, om sakens beskaffenhet och vigt icke äro af mera allmän art eller af större inflytande på samhällsordningen, och det begångna felet icke härrört af egennytta, vrångvisa, väld eller grof försumlighet, eller bereder en allmän osäkerhet för medborgares rättigheter, såsom 5£:dra § utmärker, kan och må Justitie-Ombudsmannen hänvisa klaganden till Konungens Justitie-Kansler; — men, utom det att i 9:de § jemväl åberopas den lista, som, efter hvad redan är sagdt, ovilkorligen ålägger Justitie-Ombudsmannen att, äfven utan angifvelse, allenast han finner, att någon domare eller embets- och tjensteman någon olaglighet begått, af hvad orsak sorn helst, eller uraktlåtit att göra sin pligt, honom derföre tilltala eller tilltala låta; så förbinder den I0:de § Justitieombudsmannen att, »derest Justitie-Kansleren lemnat utan afseende någon hos honom »omedelbarligen eller genom Justitie-Ombudsmannens hänvisning, af enskild man an»mäld klagan, hvilken Justitie-Ombudsmannen anser vara på goda skäl grundad, »ehvad målet ar af allmän vigt eller icke, gifva den klagande det lagliga biträde, sorn 'lian linner omständigheterna fordra.”
Rättigheten att öfverlemna mål till Konungens Justitie-Kansler omtalas icke heller uti 96 § Regeringsformen eller 63 § I mom Riksdags-ordningen, hvilka i afseende å ändamålet med Justitie-Ombudsmans-embetets inrättande och detta
Em betes verksamhet innehålla samma ord som Irsta § af Instruktionen; och ej heller finnes öfverlemnandet af åtal angående mindre embetsfel till Kongl. Majrts Justitie-Kansler någorstädes i Rikets Grundlagar nämdt eller anbefaldt — Deremot stadgar 3 mom. af nämnda § i Riksdags-ordningen, att Justitie-Ombudsmannen anses under sin tjenstetid i alla afseenden lika med Konungens Justitie-Kansler.
Hitintills har i allmänhet så tillgått, att, om angifvelse skett emot någon tjensteman och handlingar till bevis för densammas befogenhet inlemnats uti Justitie-Ombudsmannens expedition, — eller, om under de inspektioner, hvilka det åligger Justitie-Ombudsmannen att företaga, eller vid granskning af fångförteckningarna eller eljest anmärkning, som synts befogad, emot domare eller embetsman sig yppat, Justitie-Ombudsmannen infordrat de handlingar, hvilka för närmare upplysning om rätta förhållandet varit af nöden samt lemnat vederbörande tillfälle att sig i ämnet förklara.
Derefter har en ytterligare granskning af ärendet ägt rum, hvilken då ledt antingen till an klagelsens lemnande utan afseende eller till åtal emot den, som ansetts hafva i tjensteutöfning felat.
I förra fallet är uppenbart, att allt tillkännagifvande hos Justitie-Kansleren varit utan ändamål, åtmistone såvida icke denne embetsman möjligen skulle hafva uppfattat saken annorlunda och funnit sig böra remittera den till åtal; men en så beskaffad tillämpning af 3:dje § har likväl förmodligen icke åsyftats.
I sednare fallet åter är för Justitie-Ombudsmannen mödan icke större att omedelbarligen förordna åtals anställande af allmän åklagare, ari att med redogörelse fiir anledningen dertill öfverlemna handlingarna till Justitie-Kansleren, men deremot tillskyndas den sistnämnde besväret att ånyo företaga samma granskning, som förut skett hos Justitie-Ombudsmannen, utan att någon egentlig fördel genom det fördubblade arbetet beredes
Annu större omväg och tidsutdrägt vid ärendenas behandling uppkomme, om Justitie-Ombudsmannen, för att gifva klaganden det lagliga biträde, omständigheterna fordra, funne sig föranlåten att åter upptaga samma sak, den han förut öfverlemnat till Justitie-Kansleren.
Genom dessa stadganden skulle Justitie-Kansleren och Justitie-Ombudsmannen, derest förekommande angifvelser med åtföljande icke sällan vidlyftiga handlingar skickades fram och ater dem emellan, kunna onödigtvis komma i det förvända förhållande till hvarandra, att i stället för att de bägge, hvar för sig och gemensamt, borde arbeta och vaka deröfver, att allmän ordning och enskildes rätt iakttagas och främjas, den ene skulle komma att jäfva den andres embetsåtgärder och handlingssätt och sådan splittring deni emellan, sorn vid inrättandet af Justilie-Ombudsmans-embetet befarades blifva rådande, och väsendtligen motverka ernåendet af det nyssuppgifna gemensamma ändamålet.
Dessutom torde det icke heller vara så alldeles otvifvelaktig!, hvarest gränsen för Justitie-Ombudsmannens befogenhet att öfverlemna mål till Justitie-Kanslercn rätteligen skulle vara, eller hvilka mera allmänt giltiga grunder borde vid bestämmande deraf tjena till ledning.
— Man kan nemligen icke behöfva antaga, att någon allmän osiikerhet för medborgares rättigheter beredes derigenom, att en domare utan vrång afsigt dömt emot lag i eli vissi fall, äfven om större eller ohjelplig skada deraf uppkommit; och om med ransakning något utöfver bestämd tid är vordet dröjdt, om onödigt uppskof i förekommande mål inträffat, om uppehåll med doms utfärdande eller expedierande m. m blifvit angifvet, kunna väl sådana förseelser, då de icke. i flertal, samtidigt och begångna af samma domare varit att anmärka, ej hänföras under någon af ofvanstående rubriker: egennytta, väld, vrångt:isa eller grof försumlighet.
Men dylika mål hafva, så vidt jag kunnat inhemta, utan undantag af Justitie-Ombudsmannen omedelbarligen till åtal remitterats.
De flesta anmärkningar, som hos Justitie-Ombudsmannen förekomma, härleda sig från granskningen af fångförteckningarna.
Några af dessa blifva nöjaktigt förklarade, såsom förorsakade endast deraf, att i nämnda förteckningar, som vid häktena upprättas, ofullständigt eller oriktigt införts domstolars eller embetsmyndigheters utslag och förordnanden m. m. rörande de i häktet fiirvarade personer.
Gäller åter anmärkningen ett oriktigt domslut, hvarigenom likväl endast en eller två dagars fängelse blifvit utöf ver hvad vederbort ådömdt den, som eljest på lagliga skäl varit i häkte insatt, har jag, äfven om sådant inträffat med fängelsestraff vid vatten och bröd, så snart klagan af den förorättade icke varit anmäld och felet af ovarsamhet synbarligen tillkommit, trott mig kunna låta bero vid en sådan min erinran om förhållandet, hvarigenom den felande blifvit gjord uppmärksam på det begångna misstaget.
Om äfven dagarnes antal, vid begånget misstag af ofvannämndc slag, någon gång stigit öfver det nämnda, dock icke med mångå dagar, och den som dertill varit vållande, sedan felet blifvit antydt, frivilligt godtgjort både kronans kostnad och den enskildes lidande, så har jag ansett saken dermed kunna afslutas.
Så snart deremot den felande, efter erhållen del af anmärkningen. förfiiktat annan åsigt om lagens tolkning och tillämpning än den jag påyrkat, och frågan sålunda gällt icke allenast att bereda upprättelse och skadeersättning, utan ock att vinna nödig stadga och enhet i lagskipningen, bar jag alltid förordnat om åtal.
I alla nu omnämnda lindrigare fall af embetsförseelser hade, enligt ifrågavarande §§ uti Instruktionen, anmärkningarna kunnat till Justitie-Kanslerens embetsåtgärd öfverlemnas; men af redan anförda skäl synes det mig, att någon fördel för det allmänna eller den enskilde dervid icke varit att påräkna.
Såsom *) Sc Högvörd.
Preste -ståndets
Protokoll i ämnet vid 1809 urs riksdag.
9 Såsom Diarierna utvisa har jag dock , af andra skäl, lemnat två genom anklagelseskrifter inkomna mål till Konungens Justitie-Kansler och uti ett tredje anvisat en klagande att, »om han så för godt funne, Justitie-Kansleren om laga rättelse ansöka.»
Skulen, som föranledt dessa åtgärder, finnas för hvar och en af dem anförda i Diarium eller Registraturet, hvilka äfven i allmänhet innehålla grunderna för de af mig fattade beslut och komma att till Högloft.
Lag-Utskottet öfverlemnas.
— Jag anser derför icke nödigt att äfven här redogöra för hvarje serskildt fall, som förekommit.
Föreskriften, att ”Justitie-Ombudsmannen bör inhämta fullständig kunskap om anledningen till anklagade personers häktande och om tiden för deras hållande i fängsligt ''förvar,” har jag uppfattat såsom en af de vigtigaste och mest maktpåliggande.
De utvägar, som funnits, att rätt bevaka denna embetspligt, har jag samvetsgrannt begagnat.
Förnämst bland dem har varit granskningen af de på bestämda tider af gifna och till Expeditionen inkomna fångförteckningar.
Nämnda granskning, hvilken jag icke hunnit personligen verkställa, anser jag dock hafva blifvit med all omsorg fullgjord, till bevis hvarpå jag vågar åberopa registraturet, som visar, att många anmärkningar blifvit gjorda och föranledt skriftvexling med domare och andra myndigheter, samt uti alla de fall der nöjaktig förklaring icke lemnats, eller märkligt förnärmande af enskild persons rätt egt rum, haft åtal till påföljd; och denna granskning har nu hunnit så långt, att jag antager, det vid tiden för denna berättelses aflemnande, den skall vara slutad i afseende å alla fångförteckningar, som då hunnit till Expeditionen inkomma.
En annan utväg för ofvanberörda ändamåls ernående har varit besök i fängelserna, dem jag under mina embetsresor icke i något fall uraktlåtit.
Jag har dervid uppmanat fångarne att oförställdt meddela mig de klagomål, till hvilka de i ett eller annat afseende trott sig äga fog.
Om hvad sålunda kommit till min kunskap samt om de åtgärder, hvilka i anledning deraf vidtagits, lemna de under resorna serskildt förda
Diarier upplysning.
— En tredje utväg har varit sådana klagomål öfver olaga häktning eller q varhållande i häkte, som af åtskilliga personer blifvit hos mig skrifteligen anhängiggjorda.
Rörande dessa måls behandling hänvisar jag till de i Expeditionen förda, här ofvan åberopade Diarier och Registratur.
— Det är slutligen en fjerde utväg att erfara hvad i afseende på helgden af den personliga friheten kan vara lagstridigt förfaret, nemligen att gifva akt uppå hvad i allmänna tidningarna angående sådana ämnen stundom inflyter.
Några meddelanden, som på denna väg kommit till allmänhetens kännedom, har jag egnat min uppmärksamhet och någon gång jemväl i ämnet infordrat vidare upplysningar; men, så snart jag förnummit, att saken varit föremål för laglig undersökning, uppskjutit ytterligare åtgärder i afbidan på dessa undersökningars utgång.
Denna varsamhet att icke ingripa i dylika, ej heller i andra anhängiggjorda måls naturliga utvecklingsgång, har haft och skall utan tvifvel komma att hafva den, enligt min tanke, både för åklagaremaktens anseende och det allmännas väl fördelaktiga påföljd, att, om åtal slutligen måste anställas, desamma hos domstolarne skola vinna R.
St. Just-Ombudsmans Emb.-Berättelse till 1859 års riksdag.
1 10 den åsyftade utgången att gillas, äfven om de icke alltid medföra för den åtalade något ansvar; ty då, såsom oftast händer, det är en oriktig åsigt om lagtillämpning, som skall tillrättavisas, har man uppnått syftemålet med åtalet, så snart domstolen förklarat, att den bekämpade åsigten saknar stöd af lag, eller att den tilltalade domaren, exsekutorn eller förvaltande myndigheten har uti det frågavarande fallet oriktigt förfarit
Om det yppat sig, att någon mindre försummelse i embetspligtsr ägt rum, har jag derom gjort erinran och lemnat erforderlig tid till eftersatt arbetes fullbordande.
Derigenom har nödig rättelse kunnat vinnas utan åtal.
Den serskilda redogörelse för åtalen, som hittills plägat ingå i Justitie-Ombudsmannens embetsberättelse, följer nu att afgifva