Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det ligger i ett fritt samhälles oaflåtliga sträfvande, att bereda hvar och en medborgares välbefinnande och förkofran, och om, å ena sidan, förädlingen af råvaran mjök, till smör och ost, liksom all annan industri, genom ett allt djupare studium af naturens hemligheter, utvecklar sig till en konst, beroende på kunskap, skicklighet och noggrannhet, samt till en näring, som är förenad med stora omkostnader och förlager, hvarigenom produkten först blir lämplig till tällan på verldsmarknaden, utan hvilket Sverige icke, hvad dessa artiklar angå, kan blifva ett exporterande land, så måste å andra sidan erkännas, att det stora antalet af mindre jordegare, hvarpå åkerbrukets utveckling i nationell hänseende beror, icke äro i tillfälle, att i samma män, som den större förmögenheten, tillegna sig de fördelar en förbättrad landthushållning i alla rigtningar gifver.
Jag erkänner lifligt, att ett grundvilkor för industriens och näringarnes lif, är, att den enskilda företagsamheten under lagliga former, fritt får röra sig till sin fördel, samt att Staten bäst bevakar allas intressen, i att öfverlemna arbetet åt sin egen möda och sin egen lön, men om en allmän nytta för den stora befolkningen kan beredas, så att äfven det minsta arbete och de små tillgångarne kunna på det mest 316 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 120. fruktbärande sätt tillgodogöras, hvarigenom spridda krafter samlas, och derigenom bidraga till det stora belas förkofran, sä kan ett undantag från regeln vara rigtig.
I anledning af hvad jag haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå,) att Rikets Ständer behagade under form af lån, på de vilkor, som kunna anses lämpliga, anslå till Hushållnings-sällskapernas disposition i alla provinser, en summa af 300,000 R:dr R:mt, till underlättande af anläggandet af distrikts-mejerier, under den öfvertygelse, att derigenom ett mägtigt stöd beredes åt Sveriges åkerbruk, då Svenska allmogen kommer i tillfälle att mera än hittills egna sin oailåtliga omsorg åt en näringsgren, hvilken är sjelfva grunden för all landthushållning, och som ensam förmår att på ett naturenligt sätt göra sig till godo Sveriges stora tillgångar och öka deras kapitalvärde.
Stockholm den 28 November 1862. G. R.
N;o 130.
Af Herr FåhrflCUSj tilof Immanuelj angående pension åt Artisten, K ammar junkar en Wilhelm von Wright.
De flesta af oss torde ännu erinra sig den tid, då intet Svenskt arbete, som afhandlade naturhistorisk forskning eller jagteus konst, ansågs kunna undvara illustrationer af Wilhelm von Wrigths mästarehand.
Ännu helt ung hade han kommit till Sverige från sin fäderneort Finland, der han vext upp, så att säga, vid bössan och penseln, och med den hängifvenhet åt naturen, som blifvit honom egen, och den ihärdighet, som tillhör skaplynnet hos Finlands söner, var han alltid beredd att tillhandagå naturhistoriske författare med sina bilder, ehvad det var fråga om skogens eller vattnets djur, om insekter, om anatomiens mikroskopiska preparater eller vextarternas mest kritiska skiljaktigheter, och alltid beundrades i haus konstnärskap på en gång det helas sanning och delarnes trogna fulländning.
Af de talrika bilder, som von Wright sålunda frambragte, anses de flesta, både utom och inom vårt land, såsom oöfverträffade.
Många hafva ännu ej blifvit utgifna.
Så arbetade von Wright under en följd af år, tills synen, alltför mycket tagen i anspråk, vägrade sin tjenst.
Han mäste då lemna sin, med endast 750 R:dr af - Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 121. 317 lönade, befattning såsom ritare vid det naturhistoriska Riksmuseet och bosatte sig å en iorvärfvad undantagslägenhet å ön Oroust i Bohus län.
Han egnade sig der åt kommunala värf och företrädesvis åt fiskeri-naringens befrämjande, i hvilket afseende han för sju år sedan blef förordnad tillsyningsman för länets fiskerier.
Men knappt ett år derefter måste han frånträda äfven denna, ringa lönade, befattning, då hans helsa blef genom en förlamning alldeles bruten, och den fordom rastlöst flitige mannen, som från sin barndom fått vänja sig vid försakelser, äfven måste umbära glädjen att vara verksam.
På grund af hvad jag haft äran anföra, föreslår jag vördsamt, att Rikets Ständer ville besluta att tilldela Artisten, Kammarjunkare!!
Wilhelm von Wright, en årlig pension af 600 R:dr R:mt, såsom en gärd af det erkännande från det allmännas sida, hvaraf hans fordna, gagnande och för riket hedrande, verksamhet torde finnas förtjent.
Stockholm den 28 November 1862. 01.
Fåhreeus. J¥:o 121. 4 Af Herr Iiagerlijelm, Gustaf Reinhold, angående anslag till hästafvelns förbättrande.
Ar 1828 utkom i Bokhandeln en bok med titel: ”System för Sveriges Hästkultur”, författad af framlidne En af Rikets Herrar, Hans Excellens Grefve M.
Björnstjerna, en man lika utmärkt för sin sakkännedom i Sveriges inre förhållanden, som för sin vidsträckta bildning och sin skarpsinnighet
Han yttrar, bland annat, följande: ”En god hästafvel är af största vigt för ett land så väl i ekonomiskt som militäriskt hänseende.
I förra fallet utgör den ett vilkor för bergs- och jordbrukets trefnad, i det sednare en märklig beståndsdel af en armées duglighet, samt ett hufvudvilkor för framgång och seger.”
Denna sanning är visst icke ny, mine Herrar!
Sveriges store Konungar, hvilka så väl under kriget, som freden, alltid ställt sig i spetsen för nationens utveckling på civilisationens bana, hafva äfven åt denna gren af fäderneslandets stora intressen egnat den noggrannaste vård.
Sedan Konung Gustaf II Adolf, enligt historiens vittnesbörd blef nödsakad, att vid Leipzig och Lutzen sätta skarpskyttar bland sitt kavalleri för att kunna stå emot Tillys och Pappen - 318 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 121. beims på slöra höstar beridna sqvadroner.
Sedan Konung Carl X måste remontera sitt kavalleri i Liffland och Curland för de större hästarnes skull, hvilket exempel efterföljdes af Carl XI och Carl XII, så blef stuteriväsendet föremål för Konurigarnes lifliga omsorger.
Grefve Björnstjerna yttrar i ofvannämnda bok:
Carl X, som fästade sina blickar pä denna vigtiga gren af den allmänna hushållningen, anlade Ottenby stuteri på Oland, hvilket, med nära 3,000 tunnlands äng och löfbevuxna betesmarker, beläget på öns södra udde, och afstängdt från den öfriga delen medelst en af denne Konung upprest och ännu qvarstående stenmur, egde en för sitt ändamål i alla afseenden förträfflig lokal.
Stuteriet lemnade äfven en deremot svarande produkt, ett förträffligt hästslag, hvilket, vandt att hela året gå i fria luften och om vintern söka sin föda under snön, egde den härdighet, kraft och uthållighet, som bör utgöra huf vudvilkoret för eu god Nordisk afvel.
Carl XI anlade Strömsholms stuteri, med dertill hörande Kungsöhrs ladugård, hvilken, i anseende till dess förträffliga betesmarker, var af högsta vigt för nämnda inrättnings framgång.
Rikets Ständer fråntogo stuteriet Kungsöhr vid 1809 års riksdag.
Flyinge stuteri anlades redan på 1600-talet — och har undergått flera olika öden.
Konung Carl XI:s första omsorg var att till Strömsholms stuteri från Spanien införskrifva 24 st. hingstar och från England 18 st. ston, hvilka alla voro af ett utmärkt hästslag, och gjorde Svenska kavalleriet stor nytta.
Här kan jag ej nu upplysa, hvad som efter
Carl den XII:s död vidtogs med stuteriväsendet, men Grefve Björnstjerna yttrar vidare:
År 1777 införskrefvos 8 stycken hingstar från Spanien, hvilkas afkomma utgjorde den på Strömsholm så berömda Agent-racen.
Är 1785 ankommo 2:ne presenthingstar från Marokko, som lemnade god afföda.
År 1789 erhöllos 3:ne gula Ryska hingstar, af hvilka den ena blef stamfader för den bekanta Woiwod-racen.
År 1801 ankom till Flyinge en hingst från det förträffliga Preussiska stuteriet Trachenen.
År 1803 förärade dåvarande Ambassadören vid Ryska hofvet, H. Exellens Grefve von Stedingk, en Arabisk hingst till Strömsholms stuteri, hvilken blef stamfader till den välkända Bogislawiskaracen.
År 1805 ankommo 7 Hannoveranska hingstar af Isabell-racen.
Samma år erhöll Flyinge en Arabisk hingst af utmärkt skönhet, vid namn Pitt, som skulle lemnat förträfflig afföda, om mödrar funnits, som svarat mot fadren.
År 1813 inköptes på Kongl. Maj:ts nådigs befallning af Herr Stallmästaren Ehrengranat 30 beskällare i Ryssland, till större delen af de ädlaste racer, härstammande mest från Engelska fäder och Orientaliska mödrar, hvilka äfven kunnat lemna utmärkt afföda, om tillgång varit på bättre ston.
Ehuru, säger Grefve Björnstjerna, detta antal af införskrifna ädlare hingstar på en tidrymd af 50 år, för ett helt rike icke kan anses betydligt, borde det likväl hafva gjort större nytta, än som skett, om den rationela hästkulturen varit mera känd i Sverige, och raeernas fortplantning verkställts mera systematiskt; men i stället att söka Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 121. 310 erhålla en eller få goda konstanta racer af dessa med stor kostnad införskrifna och till en del ganska ädla hingstar, hvartill ston af samma ädelhet nödvändigt skulle erfordrats, blefvo, i brist på tjenliga ston och genom en oförståndig eller illa förstådd croisering, racerna med sämre blod så uppblandade och sins emellan så förblandade, att ej en enda ädel konstant race mera återstår.
Agent-racen är utgången (med undantag af en deraf härstammande hi-race, Godsvenska) äfvenså Bogislawska, Drumel-, Mohrenkopfs-, Woiwods-, Tamerlans m. fl. s. k. racer, hvilket bevisar, att stamstuterierna icke förstått deras rälta åliggande, som är tillskapandet af en konstant ädel inhemsk normal-race, hvarmed landets öfriga afvel efterhand kan förbättras och förädlas.
Så skref Grefve Björnstjerna år 1828, och jag anhåller vördsamt, att, så vidt jag förmår, få fortsätta teckningen af stuteriernas verksamhet för hästafvelns befrämjande i riket efter denna tid.
Som ofvan är nämndt, inköptes år 1813 af framlidne Herr Hofstallmästare!) Ehrengranat, måhända den snillrikaste och kraftfullaste man i sitt fack, som Sverige egt, från Ryssland 30 beskälare af de ädlaste racer.
Med de ston, som då stodo honom till buds och med den ovanliga insigt i sitt kall, som han egde, bildades under hans ledning vid Flyinge stuteri en hästrace, hvilken på sin tid stod i högt anseende och som hade till ändamål att blifva en konstant, ädel, inhemsk normal-race.
Mer än väl visste Hofstallmästaren Ehrengranat att uppskatta den Engelska fullblodshästens stora egenskaper, men, då konseqvens och system är första vilkoret för bildandet af en god kreaturs-afvel, var han ej den, som vid Flyinge ville bidraga till en förändring, och följden blef att den s. k.
Flyinge-racen nu mera egentligen lefver blott i tradition.
Engelska fullblodshästen började år 1817 att visa sig vid Ströms holm, ehuru frågan är, om ej af de hingstar, hvilka köptes 1813 i Ryssland, en och annan hade Engelskt blod i sina ådror, såsom Narcissus, Ajax, m. fl. Ar 1827 införskrefs till Strömsholm 3:ne hingstar till hufvudbeskällare, hvaraf 2:ne voro af Arabiskt blod samt en af Engelskt fullblod, men det var först år 1831 som Engelska fullblods-racen visar sig framstående i stuteriernas verksamhet.
Då infördes från England till Strömsholm en Engelsk fullblodshingst, Master Fraij, samt 5 utmärkta ston, och till Ottenby 1 hingst af samma race, Roderick, och 3:ne ston, Lilias, Zuleika, Britannia, och efter deras ankomst till Ottenby ankom ett bref från en stor Engelsk hästkännare till en bekant i Sverige, att Sverige lyckats att i dessa hästar ega representanter af Englands ädlaste blod.
Vid mitt inträde i tjenst som Svensk kavalleriofficer, voro afkomlingarne af dessa hästar nyss utgångna från stuterierna och väckte stort uppseende.
De Svenska kavalleri-officerare, hvilka egde lyckan att ega dessa hästar, hafva icke förr eller sedan varit mera elegant och väl beridne.
För närvarande är äfven denna afvel endast lefvande i tradition.
Från denna tid har hastig om vexling och liflig omsättning skett i principerna för hästafveln vid Kronans stuterier.
Vid Strömsholm efterträddes det Engelska fullblodet af en hingst från Trachenen, Kardinal, samt nu sednast Arabiska hästar.
Vid Ottenby efterträddes Roderick afen Yorkshire - 320 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 121. hingst benämnd Harold, hvilken snart kasserades, och derefter Romulus af Godsvensoch Flyinge-race, tills för några år sedan en Anglo^arab, Zariff, inköptes och nu sednast Engelska fullblodshingsten Solon tillika med ett ungt Engelskt fullblodssto, hvilka utgöra vid Ottenby framtidens förhoppningar.
Efter hvad jag här haft äran anföra, hafva således vid de Svenska stuterierna till hästafvelns befrämjande sedan 1777 intill närvarande tid omvexlat följande system: 1777—1785 Spanska hingstar, Ågent-race. 1785—1787 Marokkanska dito. 1787—1801 Ryska dito af Wojwod-race. 1801—1803 Trachener dito. 1803—1805 Hannoveranska dito af Isabell-race, samt en Arabisk. 1813—1817 Ryska hingstar af Engelskt och Orientaliskt blod. 1817—1827 Engelskt fullblod. 1827—1831 Arabiskt och Engelskt. 1831—1863 Engelskt fullblod, Yorkshire-, Godsven- och gammal Flyinge-, Trachener-, Anglo-arab-, så åter Engelskt-, så Arab- och nu sednast Engelskt fullblod samt Arab. Lägger man härtill, att vid dessa olika tillfällen blott undantagsvis ston blifvit införskrifna samt att alla dessa olika racer sinsemellan blifvit med hvarandra och om hvartannat sammanblandade, så är lätt att finna, hvarföre i Sverige ej nu finnes en god, ädel, inhemsk normal-race, äfvensom ingen kan förundra sig öfver, att för närvarande en kavalleri-officer är urstånd att kunna förskaffa sig en häst, hvilken gör honom heder i sin tjenst, ty en sådan häst bör ega uthållighet, eld, snabbhet, anda, samt regelmässiga former, om han skall kunna uppfylla sitt ändamål.
Jag vill ej här inför Ridderskapet och Adeln ingå i någon pröfning af de spe ciela åtgärder, som i afseende på hästafvelns befrämjande varit och äro af Stuteri styrelsen vidtagna, försäkrad, som jag är, att
Stuteri-öfverstyrelsen har att bekämpa ytterliga svårigheter, och ej minst genom brist på medel; men det är ett faktum, att genom ett ständigt ombyte af system i en hushållning, som framförallt fordrar tålamod, mogen pröfning och kontinuitet, samt måhända äfven derigenom, att Stuteri-styrelserna, alla i gemen, förnämligast med hingstar, utan att ega dertill hörande ston af samma blod, sett sig nödsakade att grundlägga en afvel, — för att begagna Grefve Björnstjernas ord, en allmän förbistring i hästafveln i Sverige åstadkommits; ty det är hufvudvilkor för ett stuteri, utan hvilket det aldrig behörigen kan uppfylla sitt ändamål, att inom sig ega en konstant afvel; härmed förstås en afvel, som i flera generationer lemnat hästar, hvarandra lika till skapnad, lynne, färg, felfrihet och duglighet.
Endast en sådan konstant afvel kan gifva säkerhet för framtiden, det vill säga säkerhet mot bakslag till sämre skapnad, lynne, färg, renhet och duglighet.
Vid Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
N:o 121. 321
Vid flera tillfallen hafva författningar blifvit utfärdade af Kongl. Maj:t till hästafvelns utveckling i vårt land.
Den första är af Konung Carl den XI, daterad den 12 November 1680, hvilken blef af Konung Fredrik, under namn af »förnyad Stoordning», vidare utarbetad 1735 samt upplifvad af Konung Gustaf III den 4 Mars 1774.
I dessa författningar stadgas, bland annat: »att ingen hingst, för liten, för svag, eller med arfskador behäftad, får till afvel begagnas, utan skall sådant hos Landshöf dingen anmälas, som går i författning om, att en sådan häst blifver utskuren.»
Då hvar och en vet att dugliga beskällare fattas öfverallt i landsorterna, men deremot att årligen hingstar försäljas till remonler vid kavallerierna, hvilka för hästafvelns skull, ovilkorligen borde användas till beskällare, om de dertill vore användbare, så vore det, för att hästafveln i Sverige ej skall skadas, nödvändigt om nämnda författningar så till vida kunde för stuterierna upplifvas, att hingstar, hvilka vid Kronans stuterier uppfödas, ej få från stuteriet afyttras eller afhemtas, utan att vara af Ofverstuteri-styrelsen gillade, som fullt dugliga beskällare, samt att alla de hingstar, hvilka ej kunna som sådana anses, skola ovilkorligen vid stute riet kastreras, innan de få från stuteriet skiljas.
I anledning af hvad jag nu haft äran anföra, och under fast öfvertygelse att Rikets
Ständer åt denna gren af den allmänna hushållningen skänker behörig upp märksamhet, vågar jag vördsamt föreslå: det Rikets Ständer behagade hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder nedsätta en Kommitté af sakkunnige män hvilka finge nådigt uppdrag att, i samråd med Stuteri-öfverstyrelsen uppgöra ett utarbetadt förslag till system särskildt för hvarje af Kronans stuterier, till häst-afvelns förbättrande i Sverige, grundande sig på de behof, som inom hvarje gren af den allmänna hushållningen framställer sig, samt att Rikets Ständer behagade anslå en summa af 100,000 R:dr R:mt, att under nästa statsreglering utgå till inköp af lämpliga hingstar och ston för att bilda en konstant, ädel, inhemsk normalrace i Sverige.
Om remiss till vederbörligt Utskott vågar jag utbedja mig.
Stockholm den 28 November 1862. G. Ii.
Lagerhjelm. liih. till R.
Prot. 1862 A 1863. 11 Sami. 1 Afd. 41 322 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
W:o 122.
Af Herr Dritkciilter^ Steilj angående under-exsekutorers och andre kronobetjentes betryggande mot förlust af den dem i lag tillerkända ersättning för lemnade handräckningar i enskilda mål.
Uti 2:dra och 3:dje punkterna af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 30 November 1858 tillerkännes visserligen vederbörande förrättningsmän godtgörelse för besigtnings-, värderings- och utmatnings- m. fl. förrättningar i enskilda mål, — men det oaktadt inträffar ej sällan, att förrättningsmännen, synnerligast då fråga är om godtgörelse för förrättad qvarstad eller anstäldt utmätningsförsök, gå miste om sin lagliga rätt.
Då gäldenären saknar tillgång och förrättningsmännen, för utbekommande af ersättningen, vänder sig emot fordringsegaren, finner nemligen denne lätt utvägar att, på grund af verklig eller föreburen och skenbar medellöshet, undandraga sig densammas gäldande.
Oberäknadt det obilliga deruti, att vederbörande tjensteman sålunda nödgas i privata mål icke allenast göra förlusten af sitt lagliga dagtraktamente, utan äfven vidkännas större eller mindre resekostnad, saknas derjemte för dessa, åtminstone i trakterna omkring hufvudstaden, ganska ofta förekommande läll all föreskrift, huruvida skadan rätteligen bör alltid drabba under-exsekutor, som om verkställigheten förordnar, eller om, der verkställigheten uppdrages åt annan, honom underordnad tjenste man, denne bör sjelf vidkännas förlusten, likasom huruvida de biträden, som vid förrättningen anlitas, skola ersättas af under-exsekutor eller annan förrättningsmän, som dem tillkallat, eller sjelfve taga skadan.
Vid sådant förhållande samt då städernas under-exsekutorer och kronobetjeningen å landet, hvilken sednare icke har resepenningar på stat sig anslagna, utan måste för resor i Kronans angelägenheter och dermed förenade kostnader vidkännas stora afbränningar på sina löner, åtminstone borde vara betryggade mot förluster, som kunna uppstå till följd af å tjenstens vägnar enskilda personer meddelade handräckningar, för hvilka ersättning lagligen utgå bör, likasom ock all rättsgrund saknas derför, att nämndemän eller andre vid sådan förrättning biträdande personer skola vidkännas förluster af dylikt slag, — får jag vördsamt föreslå, dels att underdånig framställning till Kongl. Maj:t måtte göras derom, att såsom tillägg till ofvannämnda nådiga Förordning stadgas må, att enskild Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 123. 323 person, som icke på grund af vederbörligen styrkt fattigdom är från vanlig expeditionslösen befriad, skall, då verkställighet å resolution eller utslag, för hvilken rese- och traktamentsersättning lagligen eger rum, hos underexsekutor sökes, till denne, der han så fordrar, aflemna ett emot omförmälda, såväl förrättningsman som biträden tillkommande ersättning ungefärligen motsvarande belopp, som sedermera af under-exsekutor i sammanhang med redogörelsen för den äskade handräckningen redovisas; dels ock att Rikets Ständer måtte, för sin del besluta, att, då sådan nedsättning af medel, som här ofvan förmäles, i anseende till, lagligen ådagalagd fattigdom, ej eger rum, samt rese- och traktaments-ersättningen icke heller kan i laga ordning hos gäldenären uttagas, godtgörelse för förrättningskostnaden skall, sedan berörda förhållanden blifvit behörigen styrkta, af allmänna medel gäldas.
Utskott får jag i ödmjukhet anhålla.
Sten Drakenberg. ft:o 133.
Af Herr von SHUireillieim, Pehr Jacob, angående användande af till Statsverket indragen behaglig tids förlänings-spannmål lill löneförbättring åt det ordinarie presterskapet.
Genom Kongl. Brefvet , af den 9 November 1840 stadgas, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut vid 1840 års riksdag, att den till förbättring af vissa kyrkoherdars aflöning på behaglig tid förlänade spannmålen, skall till Statsverket indragas, då kyrkoherdens behållna löneinkomster, beräknade efter medlet af de tio sista årens markegång, öfverstiga värdet af 150 tunnor spannmål, äfvensom att anslag af indragen behaglig tids förlänings-spannmål, ej mi beviljas för annat ändamål, än för åstadkommande af fyllnad i kyrkoherdes aflöning till 100 tunnor spannmål.
Det är likväl otvifvelaktigt, att vid den reglering af presterlig aflöning, som nu förestår öfver hela riket, hvarje inkomst, som är af den natur, att den kan från en presterlig lägenhet tiil en annan förflyttas, kommer, för åstadkommande af anständig bergning, 324 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
N:o 124. synnerligen för det lägre ordinarie presterskapet, att väl behöfvas, och att större frihet att använda redan gifvet anslag, således är önsklig.
Beloppet af behaglig tids förlänings-spannmål kan icke här med erforderlig noggrannhet angifvas, men då största delen af presterskapet tillkommande kronotionde och hemmansräntor utgår såsom ständigt vederlag, hvilket ej får från presterskapet Iragas, samt, af behaglig tids förläningar, 1,000 tunnor voro indragna redan år 1838, pa sätt Kongl. Brefvet den 2 Februari samma år, upplyser, så torde med visshet kunna antagas, att hvad deraf återstår och efter gällande grunder får indragas, icke är af den betydenhet att dess uppoffrande för fyllande af ett verkligt behof kan vara för Statsverket kännbart.
Med afseende på hvad jag sålunda anfört, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer måtte, för sin del, besluta att spannmål, som blifvit presterskapet på behaglig tid förlänad, må, utan hinder af förut gällande föreskrifter, af Kongl. Maj:t disponeras till löneförbättring åt det ordinarie presterskapet, der presterskapet derförutan icke kan med anständig bergning förses.
IV:o 124.
Af Friherre Cederström, Rudolf, angående pension åt framlidne Yice-konsuln Alexander Pettersens enka.
Framlidne Vice-konsuln Alexander Pettersén i Egypten ådagalade emot de landsmän, som besökte nämnda Iand, en synnerlig hjelpsamhet och verkligen broderlig välvilja, som å en från fäderneslandet så långt aflägsen ort voro af oskattbart värde.
Ingen af våra sjöfarande, som under de sednaste 20 åren anlupit Alexandrias hamn, har hemkommit utan att högt prisa det stöd och den tjenstvillighet, han erfarit af Pettersén; en förmån, så mycket mera värderik, som de båda Generalkonsuler, hvilka under denna långa tid haft vårt lands angelägenheter i Egypten om hand, icke egde kännedom om Svenska språket och ej heller nog kunskap om våra Svenska förhållanden, att kunna på ett fullt deras goda afsigter motsvarande sätt sköta, hvad af dem äskades.
Att, vid sådant förhållande, bördan af den vigtiga Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
325 tjensten föll på Pettersén, inses lätt, Då icke destomindre, vid inträffad ledighet, Herr Testa’s i Konstantinopel ådagalagda förtjenster befunnos böra belönas med Generalkonsulatet i Egypten, blef Pettersén, som dock af Vice-konungen derstädes på det varmaste förordats till tjenstens erhållande, vid detta tillfälle förbigången, och, om han, seende sig utan hopp om befordran vid fortfarande täflan med meriterade utlänningar, nu tog afsked från den lönlösa Vice-konsuis-beställningen, sä undandrog han likväl ingalunda sina landsmän en fortfarande välvillig omvårdnad af deras angelägenheter, deri de ock alltjemt vände sig till honom om råd och bistånd.