Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När icke hammarslagen från smedjan genljödo mot det dystra dalstråkets fjäll, hördes Valands trollsång ljuda, en underlig, dämpad hemsk sång, som fyllde själfva vilddjurens hjärtan med ångest och mer än den värsta frostnatt kom dem att skälfva af köld under sina pälsar.
Då stod Valand på en klippa med ansigtet riktadt mot söder och skakade ett skynke, liknande ett segel, eller han spridde aska i luften eller förehade andra konster, och då mörknade luften framför honom af frostdimmor, som förtätade sig till jättemoln och drefvo fram öfver Jotunheim och Elivågor till Midgard, öfver hvars fält de urladdade sig i snöstormar, hagelskurar och ödeläggande hvirfvelvindar.
Hans trollsång trängde ned till Nifelheim i underjorden och grep med yrsel de nio jättekvinnorna, som kringvrida världskvarnen och stjärnehimmelen.
Två starka tursmöar, Fenja och Menja, sällade sig till dem och satte kvarnen i en rasande fart, så att jordens alla djup bäfvade.
Ur kvarnstenen sprungo klippstycken, som kastades högt upp ur hafvet, jordens bärg sprutade eld och rök, kvarnens resvärk rubbades och stjärnehimmelen fick den sneda ställning han allt sedan innehar.
Valands trollsång trängde, likasom med tunga vingslag, ända hän till Asgard och fyllde rymderna med skräck.
Mödosamt banade sig solvagnens och den tidmätande månens strålar väg genom de töckenfyllda djupen ned till jorden.
Oden lyssnade från
Lidskjalf och förnam, att sången kom från den yttersta Norden, där himlens rand och jordens närma sig hvarandra.
Han sände sina kloka korpar dit att späja.
Men deras vingars senor slappnade, deras blod stelnade, deras iakttagelseförmåga mattades, och de måste vända om och hade intet att mäla.
Oden sände Heimdall till Urd, för att spörja hvad som förestod världen och gudarne.
Hon grät och nekade att svara.
Knappt en dag förgick under många år, då icke Valand, till omväxling med arbetet i sin smedja, sjöng någon stund sin förfärliga galdersång.
Den trängde genom jorden och tärde på dess safter.
År efter år sköto åkrarne i Midgard kortare strå och tunnare ax, och hvad som återstod att skörda härjades allt oftare af järnnätterna.
Människorna blotade förgäfves till gudarne och började tvifla på deras makt.
Till och med i Urds och Mimers heliga källor minskades safterna under dessa år, världsträdets nordliga grenar vordo allt tommare på knopp och blad.
Men så var ju också Fröj, årsväxtens gud, i jättevåld.
Snart därefter äfven Fröja, kärlekens och fruktsamhetens gudinna.
Snart därefter äfven Idun med sina ungdomsbevarande äpplen.
Gudarne slogos med förskräckelse, när de saknade Fröja i Asgard.
De sammanträdde på sin tingstad och öfverlade om hvem som förrådt henne åt jättarne.
De upptäckte den brottsliga.
Det var en jättemö, som Fröja upptagit i sin hofstat, och de gjorde än en upptäckt: att den förrädiska jättemön var den pånyttfödda Gullveig.
Tor slog henne då med sin hammare till döds; häxans lik hölls än en gång öfver lågorna.
Men än en gång hände, att hennes hjärta endast blef halfsvedt, och att Loke, letande efter det i askan, fann och slukade det.
Han födde därefter till världen den ulf, som heter
Fenrer och är årsbarn med den förste fimbulvintern.
Ej mindre grepos gudarne af förfäran, när de funno, att Idun var försvunnen ur Asgard.
Loke hade hållit den ed han svor Valand och bortlockat henne därifrån.
»Du är Ivaldes dotter», torde han ha sagt, »och har blodshämd att utkräfva af Oden.
Vill du tjäna din faders baneman?
Flyg till dina bröder och var hos dem!
Det är din plikt.» Och Idun flög i svaneham att uppsöka sina bröder, till hvilka hennes längtan stod, mäst bland dem till Valand, som hon älskat från sin barndom.
Tre svanar kommo en morgon till Ulfdalarne och sågos af bröderna simma i ett vatten i närheten af deras boning.
En af dem var Idun.
Den andra var också en Ivaldedotter och växtlighetsdis, Auda.
Den tredje var Sif, deras fränka, hon med de gyllene lockarne, en växtlighetsdis, äfven hon.
Sif kom till Egil, för att vara hans hjälp och tröst, ty hans maka Groa, hennes syster, kunde icke komma.
Hon var fånge hos en Midgardshjälte vid namn Halfdan.
Auda lade sitt hufvud till Slagfinns bröst, och Idun slog sina armar om Valands hvita hals.
Sålunda voro nu äfven dessa växtlighetsdiser, de som smyckat
Midgards ängar med blomster, försvunna för gudarne.
Disernas håg var förvandlad: de önskade Ivaldesönernas seger, Midgards förstörelse och Asgards undergång.
Valands smedja var nu en värkstad för trollredskap.
Där hängde ett långt rep af lindbast, i hvilket knutar voro på jämna afstånd gjorda.
I hvar och en af dem var en stormvind bunden.
För hvarje vecka, som gick, upplöste han en knut och gjorde den bundna vinden lös och sände den med sin galdersång söder-ut, mättad med snömoln och hagel.
Valand hade af guld smidt en armring, liknande den af Sindre smidde ringen
Draupner däruti, att andra ringar, ehuru ej så många, droppade ut ur honom.
Ur Valands kom en ring hvarje vecka.
Äfven de ringarne voro trollredskap och hade formen af ormar.
För hvarje på repet upplöst knut knöt Valand dit en ormring.
På detta sätt talde han de veckor han tillbringade i Ulfdalarne, och han hade räknat ut, att när alla knutarne på repet voro upplösta, skulle
Midgard vara förvandladt till en istäckt människotom öken.
Dagligen smidde Valand på hämdesvärdet.
Gambantein (»hämdetenen») är det svärdets namn.
Han härdade dess klinga i vatten från alla älfvar, som flyta genom Nifelheim med etterfyllda böljor.
Han hamrade hämd och hat, ve och ofärd in i hennes gry, han slipade den giftiga eggen hvass som vaferlågan, fäjade hennes yta med solens glans och ristade i henne ondskans runor.
Svärdets guldfäste var ett undervärk af skönhet.
Smidet höljde sin fördärflighet i ögontjusande fägring.
Och likväl syntes det aldrig blifva färdigt.
Hvarje dag fann Valand något nytt att göra på det.
År efter år förled; men han fortfor med att fullkomna det.
Mimer, väktaren vid underjordens vishetsbrunn, såg, att allt förskräckligare lidanden skulle hemsöka människoslägtet.
Det försämrades också ständigt till tänkesätt och seder genom de af Gullveig spridda runorna.
Mimer ville icke, att Asks och Emblas ättlingar skulle alla varda fördärfvade genom nöd och synd.
Visdomskällans mjöd hade gifvit honom syner i en aflägsen framtid, efter denna tidsålders slut, och åt den framtiden ville han frälsa ett ofördärfvadt människopar.
Två oskyldiga och väna barn, Leiftraser och Lif, uppsökte han i Midgard och tog dem med sig till sitt underjordsrike.
Där hade han i morgonrodnadens land planterat en härlig lund och i den lunden låtit uppbygga en praktfull sal.
Hans sju älste söner – Sindre och de sex andre –, som med honom vårda världsträdets mällersta rot, smyckade salen och omgåfvo den med en mur och satte in i muren en port, lika konstrik som Asgardsporten.
Inom den muren komma aldrig sorg och lidanden, aldrig lyte och sjukdom, aldrig ålderdom och död.
Salen heter Breidablik.
Delling, morgonrodnadsalfen, är dess väktare.
Barnen därinne näras med den kraftförlänande honungsdagg, som faller från Yggdrasils nedersta löfhvalf i Mimers och Urds dalar.
BALDERS DÖD.
Stora voro de förluster Asgard lidit och stora de faror, som hotade lifvet i Midgard, sedan Fröj och Fröja, Idun och de andra växtlighetsdiserna kommit till Jotunheim, och sedan naturvärkmästarne och naturförsvararne, Ivaldes söner, blifvit gudarnes fiender.
Men ännu hyste Oden hopp om räddning.
Balder, solens gud och beskärmare, godhetens och rättfärdighetens främjare, var dock ännu i Asgard och höll sin välsignelserika hand öfver hvad godt som fanns bland människorna och sin strålande sköld till skydd mot skapelsens förhärjare.
Balder hade nästan alltid
Had i sin närhet.
De voro länge oskiljaktige vänner, och Balders mildhet värkade lugnande på Hads svallande lynne.
Om Had förtäljes, att han som gosse var så obetänksam, själfsvåldig och okynnig och så gärna höll sig i Lokes sällskap, att Oden fann det bäst att skicka honom från Asgard för att uppfostras af Mimer.
Denne åtog sig fosterfaderns plikter mot den vackre och med rika anlag utrustade asasonen.
Gossen var läraktig och vardt skicklig i skaldskap, sång, smideskonst och många idrotter, och han blomstrade upp och fick, innan han hunnit ynglingaåren, ovanliga kroppskrafter.
Men hans obetänksamhet och häftighet voro icke lätta att bota.
Okynnig visade han sig isynnerhet när han var i smedjan.
En gång när Sindre hade gifvit honom en tillrättavisning, tog pojken Draupners frejdade smed i håret och drog honom på det sättet ut öfver tröskeln; vid ett annat tillfälle, när han tillsades att smida och icke ville det, slog han med släggan ett sådant slag i städet, att det flög i flisor.
Men Mimers visdom lyckades efter hand tämja hans uppbrusande lynne, om än icke läka hans obetänksamhet, och när fosterfadern återsändt honom till Asgard som en fager, höfvisk och i många idrotter skicklig yngling, fick Oden honom mycket kär, och var han af alla sina fränder i Asgard väl upptagen.
Någon tid därefter blef Balder gift med mångudens dotter Nanna.
Had skulle önskat att ega en maka, henne lik, skön och älsklig och modig som hon.
Men af sig själf skulle
Had aldrig kommit på den onde tanken att tillegna sig Nanna.
Han var ifrig jägare och uppsökte gärna de skogar, som från Lidskjalf kunde skönjas i långt fjärran, för att jaga där och nedlägga vilddjur och drakar.
Så hade han en morgon anländt till den i det östliga Jotunheim belägna Järnskogen, i hvars hemska inre ingen dödlig vågat intränga.
Ensam jagade han där hela dagen och förirrade sig, så att han ej fann en återväg.
Dimmor föllo, och det liknade sig till en obehaglig natt.
Då såg han ett ljussken, gick åt det hållet och fann en bärgkammare, där en högvuxen och vacker kvinna satt.
Hon bjöd honom härbärge öfver natten, räckte honom en trolldryck, som förvillade hans sans och återuppväckte hans obetänksamhet och häftiga lidelser, och hon talade om Nanna så, att hon tände upp hans omedvetna böjelse för henne i brännande låga.
Han gaf det löfte att taga henne från Balder och göra henne till sin egen hustru.
Trollkvinnan gaf honom en brynja som pant på öfverenskommelsen dem emällan och såsom välbehöflig i den strid, hvari hans beslut komme att inveckla honom.
Om morgonen, då han vaknade, voro trollkvinnan och bärgkammaren försvunna, och Had såg sig ligga under öppen himmel.
Men brynjan, som han fått, bevisade, att nattens samtal var värklighet och ej en elak dröm.
Han red ur skogen, så ångerfull öfver det skamliga löfte han gifvit, att han icke kunde återse Balder och Valhall, utan beslöt han att begifva sig till Jotunheim och sälla sig till gudarnes fiender där, för att, kämpande i deras led, söka infria sitt löfte.
Så bar han då till någon tid vapen mot sina egna fränder, emedan han gjort löftet att taga Nanna med våld från Balder.
Men Balder besegrade honom med vapen först, men med godhet sist och fullkomligast.
Han återförde sin broder till Asgard, förlät, urskuldade och tröstade honom, ja lät honom förstå, att han, Balder, snart skulle dö.
Med hvem ville han då se Nanna hällre förenad än med Had?
I själfva värket anade Balder, att han icke skulle lefva länge, och det vardt för asarne bekant, att dödsbud visat sig för honom i drömmar.
Äfven järtecken bådade, att ondt hotade honom.
Den trogne gångare, i sadeln på hvilken han gjorde färder öfver himmelen och skyddade solen och månen på deras vandringar i rymden, fick sin fot vrickad och kunde icke genom gudinnornas läkesånger, utan blott genom Oden botas.
Själf led Balder af afmattning i sina fötter.
De bekymrade gudarne vände sig till världsträdets väktare, Urd och Mimer, för att få råd.
Urd såg Balders fördolda öde, men yppade det icke; Mimer ej häller.
Den ångestfulla Frigg kom då på den tanken att med ed förpligta alla varelser och alla ting att icke skada Balder.
Så allmänt älskad var han, att gudarne trodde, att ett försök därmed kunde göras.
Det finnes lif i allt, äfven i det som för oss synes liflöst.
Det finnes en ordning, hvari hvarje varelse och hvarje ting har sitt rum.
Elden, vattnet och luften lyda sina herrskare, stenarne, malmerna, örterna och djuren bilda samhällen och slägter.
Och genom hela skapelsen spänner
Urd trådarne af de lagar, som bjuda vördnad för det heliga.
De oskyldiga tingen rysa för edsbrott.
Endast bland de själar, som fått ett personligt öde, finnas trotsare af nornans stadgar; men för dem finnas också straff.
Så långt som gudarnes välde var erkändt, ja än längre, aflade alla skapelsens varelser och ting eden.
Aldrig hafva godheten och rättfärdigheten haft en segerrikare dag än den, då den ädlaste af asar tillförsäkrades trygghet genom en ed, som uttalades af alla himmelens stjärnor och upprepades af luftens, hafvets och jordens innebyggare, af alla bärg och dalar, af alla skogar och öknar, en ed, som genljöd från Urds och Mimers riken, ja från Jotunheim, där jättarne sade sig vara alla gudars fiender, blott icke Balders; ja från själfva Nifelheim, där äfven farsoternas och sjukdomarnes andar med bleka läppar uttalade förpliktelsen.
Bland de varelser, som aflagt eden, fanns blott en, som icke ämnade hålla den:
Han betraktade hela edsförpliktelsen med löje.
Det fanns också varelser, som icke aflagt eden:
Ivaldesönerna i Ulfdalarne.
Men bland dem var Valand den ende, som skulle haft hjärta att skada Balder, ty hans hämdlystnad var omättlig.
Ting funnos också, till hvilka edsförpliktelsen ej kommit.
Dock kunde den forskande Loke ej få reda på mer än ett enda sådant: det var en späd mistel, en helig ört, som råkat att växa på ett träd i den oheliga Järnskogen österut och, ensam som den var och oskadlig till utseendet och fjärran från sin slägt blifvit vid edsförpliktelsen förbigången.
Loke afskar misteln och begaf sig med den på en långresa: till de aflägsna Ulfdalarne.
Han skulle knappast vågat en sådan färd, om icke skadeglädjen gifvit honom mod därtill.
Med förvåning sågo Ivaldesönerna Loke inträda i Valands smedja.
Han sade sitt ärende och bad Valand göra en pil af misteln, en sådan som Had plägade slöjda åt sig, och med den egenskapen att ofelbart döda, där den träffade.
Valand gjorde det.
Misteltein, såsom pilen kallas, vardt Valands andra Gambantein (»hämdeten»).
Sedan den stora edsförpliktelsen var gjord, var det en lek bland asarne att ute på idrottsvallen skjuta och kasta på Balder, emedan det icke skadade honom.
Vid ett sådant tillfälle sköt Had med båge, utan att veta, att Loke lagt en pil i hans koger.
Så kom Had att afskjuta Misteltein på Balder.
Pilen genomborrade honom och han föll död till marken.
Den djupaste bestörtning grepo alla gudarne.
När de försökte tala, brusto de i gråt.
Asafadern hade mist sin älskling, världsordningen underpanten för sitt bestånd, godheten sin förespråkare.
Så djupt nu asafadern grämdes af sin egen förlust, sörjde han dock, såsom världens styresman anstod, än mer öfver världens.
Han sadlade Sleipner och red ned i underjorden till Mimer och besvor honom att säga hvad han visste.
Skulle med Balder världen gå sin eviga undergång till mötes?
Mimer sade blott, att själfuppoffring kräfves för den, som vill skåda ned i så djupa gåtor.
Då ref Oden ut sitt ena öga och kastade det i visdomskällan.
Det sjönk djupt och såg allt klarare, ju djupare det sjönk, tills det såg Balder som den kommande världsålderns konung i ett högsäte, omgifvet af lycksaliga människoskaror.
Då vardt han lugn, men red från Mimer till Urd för att få lära något om denna världsålders slut.
Urd svarade, att hon redan vet, att han gömt sitt ena öga i Mimers brunn och därmed sett hvad som var honom nödigt att veta.
Hvarför frestade han henne då?
Men Oden lade för hennes fötter sköna Valhallsklenoder och bad henne om de förutsägelser hon förnimmer ur sin källas brus och ur suset af Yggdrasils krona:
Då sjöng hon en sång om denna världsålders sista tider, om Odens undergång och död på slagfältet, och om Ragnaröks lågor.
Asafadern lyssnade och förfärades icke af ödets dom öfver honom.
Att glad gå sin bane till mötes, det hade han anbefallt människorna, sina skyddslingar, och borde göra det själf, och att dö på en valplats anstod honom.
Hans orolige ande fann någon hvila, sedan han fått veta, att Balder, som var det bästa af honom, skulle återvända och styra en fullkomnad värld.
Gudarne togo den döde Balder och buro honom till Asgards västra strand, där hans skepp Ringhorne låg förtöjdt i lufthafvet.
På skeppet byggde de ett bål af stammar från Glasers guldlund.
Oden bar i sin famn Balders lik och lade det på bålet.
När Nanna såg detta, sjönk hon död till jorden med brustet hjärta.
Oden lade henne bredvid hennes make.
När allt var färdigt och den heliga elden gniden till vedens antändning och bålet signadt med Tors hammare, drog Oden från sin arm ringen Draupner och lade den på Balders bröst.
Man såg, att han lutade sig ned och hviskade i den dödes öra.
Hvad han då sade har han aldrig omtalat för gudar eller människor.
Det blåste en stark nordanvind från Järnskogen: en af dessa vindar, som Valand lösgjort och som i Midgard kom med köld och hagel.
Bålet tändes, seglen hissades, Ringhorne dref ut i lufthafvet, och asarne bidade på stranden, tills det af lågor omhvärfda skeppet sjunkit ned bakom synranden.
Det förde Balder och Nanna till underjordens västra port.
Här emottogos de döda af underjordsmakterna och ledsagades öfver glänsande fält till Mimers odödlighetslund och borgen Breidablik i morgonrodnadens land.
Där väntades Balder och Nanna af Leiftraser och Lif, barnen som skola vistas i Mimers lund intill världsförnyelsen.
Salarne voro skrudade med bonader och guldklenoder; på bordet framför högsätena stod, betäckt med en sköld, en dryckesskål, hvari de kraftgifvande safterna från de tre underjordskällorna voro blandade.
Det är den dryck, som räckes de saligen döde, för att utplåna märkena af den jordiska döden och skänka dem förmåga att njuta salighetslifvets rena glädje.
Skölden aftogs, och de anländande välkomnades med »de skira krafternas dryck».
Balder och Nanna stanna i underjordens Breidablik intill den nya världsålderns ankomst.
Lif och Leiftraser äro hos dem och uppfostras af dem till att varda fläckfria stamföräldrar till ett fläckfritt människoslägte.
Frigg grät bittra tårar öfver älsklingssonen, och då Oden vandrade mällan Asgardsborgarne, var det honom svårt att nalkas Balders sal, där ej harpans toner klingade mer, där mjödhallen stod tom och genomsusad af vindarne.
Snart reste sig ett förskräckligt spörsmål genom Balders död för Hads pil.
Att frändedråp borde hämnas af frände var en lag, som nornorna gifvit och asarne godkänt.
Men huru skulle Balders död hämnas?
I Asgard voro alla öfvertygade om att Had icke hade velat sin broders död, och ingen sörjde djupare än han det skedda.
Skulle den i sitt uppsåt oskyldige
Had dräpas, blod af asafaderns blod än en gång utgjutas och den ene sonens död medföra den andres?
Ingen kunde råda till detta, ingen ville lyfta sin hand mot Had.
Men ej en gång gudarne äro i stånd att genomskåda hvarandras innersta bevekelsegrunder.
I denna, såsom i alla liknande saker, var det deras domareplikt att icke blunda för gärningsmannens tidigare lif, utan spörja, om ej däri fanns något, som kunde varit en driffjäder till gärningen.
Då Loke utsåg Had till Balders baneman, hade han just haft detta för ögat.
Asarne måste lägga vigt vid, att det fanns yttre grunder för att Had handlat med ond öfverläggning:
Had hade ju en gång varit Balders fiende och efterfikat hans maka.
Rätten i sin stränghet kräfde fördenskull, att broderdråparen skulle straffas med döden, eftersom böter i ett sådant fall som detta ej kunde gifvas.
Ty hvilka böter voro tillräckliga för dråpet på solens gud och rättfärdighetens herre?
Nornans runor, som hälga blodshämden, äro icke ristade på vattnets yta eller i hedens flygsand, och låta icke gäcka sig.
Men Oden kunde icke besluta sig att kräfva en sons död i vederlag för en annans.
Då omslingrade honom Urd med sina osynliga band, drog honom bort från Asgard, förde honom till Rind, Billings solljusa dotter, och ingaf honom en oemotståndlig kärlekslidelse till henne, för att hon med Oden skulle föda en son, som blefve Balders hämnare.
Bland de ofödda själarna var en redan af henne utkårad att varda son af Oden och fullgöra detta kall, och af nåd hade hon lagt den sonens lefnadslotter så, att han skulle fullgöra hämden, innan »han kammat sitt hufvud och tvått sina händer», innan han ännu visste, att han var Odens son och Hads broder, eller kunde göras tveksam af den sorg han måste förorsaka med sin gärning.
Men trollska makter hade bemäktigat sig
Rinds sinne och gjort henne hård mot Odens böner och sin faders råd.
Oden kunde upphäfva den på Rind hvilande trolldomen, men endast så, att han begagnade sig af trolldom själf, af Gullveigs säjdkonst och förbjudna runor.
Detta gjorde asafadern – nyttjande, när framgång ej annorlunda kunde vinnas, ett tadelvärdt medel att komma till ett af rättvisan och ödet fordradt mål.
Rind födde med Oden en son, som kallas Vale.
Hon födde honom tidigt, ty han slet otåligt i de band, som fängslade honom under modershjärtat, och han var endast dygngammal, då han uppvuxit till en kämpe, som i tvekamp fällde Had.
Den döde
Had steg ned till underjorden.
Balder emottog honom där.
De lefva där nere tillsammans, och då världsförnyelsens dag kommer, skola de tillsammans återvända och tillsammans bo på Valhalls tomter.
FIMBULVINTERNS HÖJDPUNKT. FOLKUTVANDRINGEN FRÅN NORDEN.
SKÖLD-BORGAR OCH HALFDAN.
Efter Balders död fanns det i Asgard ingen makt, som kunde häjda de af Valand från Jotunheim utsända hvirfvelvindarne, snöstormarne och hagelskurarne.
Skilnaden mällan sommar och vinter försvann allt mer, och det såg ut som om vintern skulle tillegna sig årets alla månader.
Landet närmast söder om Elivågor, där Egils borg stod, vardt öfverdraget af jöklar och isfält, som sommarsolens strålar icke smälte.
De alfer, som bott där och varit Valands smidesbiträden och Egils och Tjalves stridsmän, utvandrade därifrån och begåfvo sig till svearne.
Jättar satte öfver Elivågor i båtar, sådana som Hymer egde, och nybyggde de öfvergifna ängderna.
De togo sina bostäder under de jökelhöljda bärgens tak; deras svarta oxar och kor med guldhorn trifvas godt, där Midgards hjordar dö af hunger, ty de slicka, som Audumla, föda ur rimfrosten och uppkrafsa under dalgångarnes drifvor närande mossa.
På den stora ö i det nordiska hafvet, hvars sydligaste del är Aurvangalandet, bodde nu många folkstammar, komna från Ask och Embla, alla talande samma tungomål och följande samma sedvänjor.
Söder om svearne och nedemot Järavallarne, som utgöra Aurvangalandets södra kust, bodde goter, daner, heruler, gepider, viniler (longobarder), angler, saksare, tyringar, vandaler och andra stammar.
Dit intills hade de alla lefvat i endrägt och ansett sig för hvad de voro: grenar på ett och samma folkträd.
Så långt som de utbredt sig öfver Norden, hade landet varit godt, vackert och skördegifvande.
Men med fimbulvintern kom nöd öfver dem, främst öfver svearne, som bodde nordligare än de andra.
Fröj och Fröja främjade icke längre fruktbarhet och fruktsamhet; växtlighetsdiserna skänkte icke längre af Yggdrasils befruktande honungsdagg åt åkrar och ängar.
Hjordarne aftogo, men björnarnes och ulfvarnes skaror växte, och den värste ulfven, hungersnöden, öppnade sitt gap mot folket.
Då samlade sig alfer och sveahöfdingar till möte vid Svarins hög, och allt sveafolket deltog i deras rådslag, och vardt då beslutadt att öfvergifva fädernas land och draga mot söder.
Kunde man icke vinna bättre ängder med vänlig öfverenskommelse, skulle man taga dem med svärdet.
Och till strid kom det ofta, då nu svearne trängde ned mot goterna och desse mot danerna, och desse mot herulerna och de andra stammarne.
Påträngandet från norr till söder vardt för hvarje år starkare, ty för hvarje år eröfrade fimbulvintern och de osmältbara isfälten större område från det beboeliga landet.
Vid denna tid lefde ännu och herrskade i Aurvangalandet som höfding och domare Sköld-Borgar, sonen af den vanagud (Heimdall), hvilken som barn kom till nämda land med den heliga elden, de goda runorna, sädeskärfven, värktygen och vapnen.
Sköld-Borgar var nu gammal vorden.
Under en lång och lofvärd styrelse hade han fått upplefva mycket.
Han erinrade sig från sin barndom och ungdom guldålderns lyckliga tider, fria från laster, strider, brott och nöd.
Hans mannaår hade sett mänsklighetens kopparålder och slägtenas försämring.