Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I det ena af dessa exemplar, befintligt i Lidénska samlingarna i Upsala, saknas titelbladet och sista scenen.
De båda andra, af hvilka det ena förvaras i riksarkivet i Stockholm, det andra bland Palmsköldska samlingarna i Upsala, hafva följande titel:
Een Comoedia, uthi hvilken hela Konung Gustafz then förstes Regemente effter wissa och sanfärdige handlingz
Skriffter är författat, och hwar Person med sådana Tahl och Swar införes, som han hafwer hafft, medan han lefde.
Arnoldo Johanne Messenio Authore Anno 1642.
Af denna komedi har Hammarsköld gjort tvenne och tillskrifvit den ena Johan Messenius och den andra sonen Arnold Johan Messenius.
Förmodligen har han icke med hvarandra jemfört de tre handskrifterna, utan derföre ansett den i Palmsköldska samlingarna befintliga, på hvilka sonens namn läses, vara skrifven af denne, under det att den, som saknat titelblad, på god tro blifvit af honom tillagd fadren, enär han haft sig bekant, att denne skrifvit en komedi öfver Gustaf I.
Huruvida denna i tre exemplar föreliggande komedi är författad af Johan M. eller af Arnold Johan M. skola vi undersöka, sedan vi först för densamma redogjort.
”Gustaf I:s Comoedia” har 5 akter med 10 scener i hvarje akt, är försedd med prolog, men saknar epilog.
Prologen sysselsätter sig hufvudsakligast med att visa det författaren icke haft några politiska eller religiösa biafsigter med sin komedi samt aflägsna alla anledningar till misstankar i detta hänseende.
Han gör uppmärksam derpå, att hvarje person bör i en komedi tala efter sin affekt, ock att man derföre icke bör lägga poeten till last, hvad hans diktade personer yttra på grund af deras egendomliga karakter; han bjuder derföre alla dem välkomna, hvilka vilja något lära, men tillägger:
”Men them som komme therföre,
At the wele något höre,
Som the må wrängia medh förtaal
Och föra uthan skuldh i quaal:
Råder iagh läggia ther på win,
The kunna få ett bättre sin.”
Första akten omfattar Gustafs historia till hans uppträdande i befrielsekriget.
De 4 första scenerna behandla hans börd och födelse, den 5:te hans barndom; i den 6:te berättar hans far om hans vistande vid Upsala universitet och tapperhet i Brännkyrko-slaget; i en scen undervisar honom Heming Gadd om danskarnes trolöshet, och i en annan berättar Kirstin Gyllenstjerna, att han är af danskarna bortförd som gisslan.
Så går det raskt undan.
Andra aktens 3 första scener vända sig kring Stockholms blodbad; 4:de scenen framställer Gustafs äfventyr i Ornäs, och i 5:te scenen prisa tre af Gustafs fältöfverstar Herran, som under dessa tre år (förflutna sedan sista scenen) genom Gustaf Erikson befriat Sverige från danskarne:
”Engelbrects för Gustaffs beröm
Blifwer nu som en gambel dröm.”
Och på de andras begäran uppläser Lasse Olofsson en skrift, handlande om befrielsekriget, Gustafs kröning, freden med Danmark och freden med Ryssland.
Derefter vidtager det, som kan anses vara kärnan af dramat, och för hvars innehåll vi i scenföljd vilja litet omständligare redogöra.
I ett långt samtal utvecklar kansleren Lars Andersson inför konungen skälen för indragandet af klosteregendomarna och för införandet af en ny religion.
Jöns Svinefoot, påfvens legat, och Hans Brask uttala sina farhågor för möjligheten af en förestående religionsförändring i Sverige.
I en monolog förtäljer Jöns Svinefoots broder, Olaus Magni, att hans bror, som nu blifvit erkebiskop, har af konungens yttranden väl märkt, att han är lutherska läran tillgifven.
Peder Sunnanväder och Mäster Knut klaga, att de oförskyllt blifvit afsatta derföre, att de vilja uppehålla den gamla läran; de besluta att göra uppror i Dalarne.
Biskop Brask skildrar bekymrad för Thure Jönsson den nya lärans framsteg och förespår den gamlas undergång.
Jöns Svinefoot beklagar sig i en monolog öfver Gustafs uppträdande i Upsala, hans förordning om klockorna och indragning af Gripsholm.
— Sc. 2. Olaus Petri och Lars Andersson samtala om reformationens framsteg, om uppträdet emellan erkebiskopen och konungen i Upsala samt uttala den förmodan, att erkebiskopen ”tör resa ur riket.
Peder Galle jemrar sig i en monolog öfver kyrkans nöd, erkebiskopens flykt till Polen och Mäster Knuts och Peder Sunnanväders öde.
Nu återstå endast han och Brasken.
Sedan utfar han mot Olaus Petri, som förvänder biblen och ej vill antaga påfvens tolkning, och hånande frågar han, med hvilka tecken denne bevisat sin tro, han
”Kan ej giöra helbregd en koo.”
Thure Jönsson berättar för sin hustru
Anna, konungens faster, att konungen i Westerås tvungit biskoparna till eftergift och påbörjat räfsten, men tillägger:
”Röör på Trumman och slå alarm:
Bom Bidi Bom.
Tråts iagh skall någon til behagh
Blifwa en kättare i dagh.”
Hans bokbindare, flykting för sin tro, kommer till den landsflyktige Gustaf Trolle, som frågar honom, hvad de säga om Trollen i Sverige, och får af Hans till svar, att Trolle sjelf anses vara skulden till all olycka ända från trätan med Sturen; och då Trolle ytterligare frågar, huru nu i Sverige står till, berättar Hans om Westerås riksdag, Braskens flykt och Westgötaupprorets snöpliga slut.
Trolle vill sända
Hans tillbaka med uppviglingsbref. — Sc. 6. De landsflyktige prelaterna, Hans Brask och Jöns Svinefoot, samtala om konungens giftermål med en lutherska och göra sig roliga öfver den nye erkebiskopen, om hvilken Jöns Svinefoot berättar, att katolikerna bruka att i stället för ”erchiebisp” kalla honom ”Ähr-ickeBisp,” hvarvid
Brasken anmärker, att man äfven kunde kalla honom ”Särkebisp,” emedan han skall taga till hustru en konungens fränka.
Den olyckliga utgången af Christians och Trollens stämplingar beklagas.
Laurentius Petri, den nye erkebiskopen, berättar i en monolog, att hans fienders anslag fått en olycklig utgång, att Brasken är död och reformationen betryggad.
Thore, kanik i Linköping, har en lång monolog om åtskilliga punkter i den nya läran, förnämligast dock om presternas giftermål.
”Jagh achtar eij Kungens Mun slagh, Fast iagh än skulle döö i dagh, Ey skall iagh doch Luthersk blif wa Och gambla Troona öffwergifwa.
Medh Mäster Larss337 iagh i hoop waar, (Han) Behöfwer ey giffwa stoort Swaar Om sitt giffte; ty han ey rätt (Är) Wigdh til Biskop på något sätt,
Uthan af Kongen tilsatt ähr; Må så wäl hafwa hustrun när.
Men rätt Biskop thet aldrigh må; Apostlens ordh ther uth på gå, Att then förmenas Biskop Ehra, Som gifft war engång och ey fleera.
— — — — — — — — Han må åt wåra fel ey lee, Uthan på sina egna see, Som fast the sig hustrur taget Medh androm lijkwäl offta snafvet.
— — — — — — — — På trånga Wägen til Saligheet Ledsaga ähr större Arbeet Än then breda.
Så har han (ej) gjort, Ty ähr hwadh skedt ey Under stoort.
Ja, thet han roosar, om thet så är, Mahomet meera beröm bär338.
Effter hans sätt thernäst fördömba
Förfäderna och rent förglömma, All heligheet ther medh stoor tingh Gudh förrättat werlden omkringh Nu i halfannat tusin åhr.
— Och then stygg tankar om sigh fåår.
Om the fördömdes, har thet wållat, Som sitt löfte ey skall hållat:
Att mot kyrkan helfwetis porth Aldrigh skall uträtta stoort.
Ja mehr.
Then helga andas kraft Warder församblingen frånsagt339.
Kloster personalen och affalla Och prestmän många, doch ey alla.
— — — — — — — — Then lähran, som för några åhr
I Wittenberg bleff först uptänkt, Och Swenskom warder nu påträngt.
Ty han ey gammal för then skull Och han synes sententiefull aff Biblen; hwilcket ähr en art, som kietteri uthwisar klart Medh umgås: ther alle stundh
Haar plägat bruka sådant fundh”340.
De båda följande scenerna aftrycka vi i dess helhet341.
ACTUS III.
SCENA IX.
M. Claes Hwit, en Swartmunk, solus.
”Af Danmark jag min härkomst har Men i Swerige en Svartmunk war:
Har Luterskom länge motstått, Giort af them ofta myckin spått, Til thes the fingo öfwerhand, Och them tilföll thet ganska land.
Då fick jag til then tro behag, Och månge flere af mitt slag.
När jag sielf först Luther hörde, Hårt med honom och i hop kiörde Täcktes mig wäl hans argument, At Klöster reglo
war högt spänt; Samt at hos Gud är intet om Kyskhet, Lydno och Fattigdom; Då therom giöres sådan flit, At på them sæts sielenes lit.
Waka, fasta, läsa, siunga, Ej förtienst ha nogorlunda:
Men på Christum allena tro, Gifwer min siel och Samwet ro.
Therföre är then wist en Narr, Som i Klöstret är längre qwar, Och marterar sin vnga kropp I stränghet med så owist hopp.
Owärdelig han födder är, Som ingen frucht til werlden bär:
Som thet fikona-trä är han, Christus förbannade försan; Gud hafwer menniskom med snill Budit sig öka och wäxa till.
Jag will Guds bud lydig wara, Och til ena Jungfru fara, I Skeninge hon Nunna är, Jag hoppas wist hon får mig kär Gud kan oss båda förökia, Min lycka will jag försökia.
ACTVS III.
SCENA X.
Claes och Syster Ingeborg.
Claes.
Jag will här sachta klappa an:
Ho wet? hon thet först höra kan.
S. Ingeborg.
Hwem är med klappning här så len?
Cl. Thet är, Syster, en god wän.
Hwad ser jag nu, Broder Claes Hwit?
Förandrad är eder habit!
Cl. Jag har lagt bort all Munka hampn:
Eder toge gierna i fampn.
S. Ing.
Hielp Gud!
Hwi faten J mig så?
Eder bortfölja jag ej må.
Syster, I skolen ej så ropa!
Gud will hafwa oss tilhopa.
Mester Oloff, en man fast klok, Har beskrifwit en liten Bok; I hwilken han bewisar wäl Klöster-Folks giftermål med skäl.
Förr jag drog bort, jag Eder gaf Ett wackert exemplar ther af, Om I thet läsit, och förstå, I mig til Man intet försmå.
Hundrade gånger är thet skett:
Andra har jag ock ther til rett.
Oss vngom täckes Boken wäl; Gambla Systrar alla the skäl Förkasta, och hålla slätt ting wärdt, Säja Fanen them hafwa lärdt, Som Kloster-jungfrur ther med fatar Och vtlofwad kyskhet hatar.
Cl. Fulluget har them Eder Klärk, Som ej förstår än thetta wärk:
Jag har fast mehr giordt theraf spått; Men nu then sak bättre förstått, Förtror mig, Syster, Eder siäl, Warer ej länger Clöster träl.
Gerna, Bror Claes, jag thet giorde, Om jag för Abdissan torde.
Cl. Följen mig, J skolen wara Hos mig säker vtan fara.
Så må nu ske eder wilja, Ingen skal oss haa macht åtskilja; Och en — ther på gifwer eder.
Cl. Jag thenna ring, som är seder:
Och wil wara trogen och hull.
Jag ock, in til jag lägs i mull; Kastandes bort min Nunne-larf, Ei mera honom jag wed tarf.
Far wäl Clöster och Mässe-sång, Fåfäng fasta och kyskhets twång, Lydno och Tidegiärd sielf haf: Gudi ske lof, som mig wett gaf!”
Syster Anna i Wreta kloster gör sin bikt för mäster Thore342 och bekänner, att så väl vänner och fränder, som djefvulen, verlden och hennes eget kött råda henne att söka sig en man.
Thore bevisar henne då med stor utförlighet, att hon måste förblifva en Kristi brud, och att allt annat är endast illfunder.
Hon finner sig lugnad af bikten och går, sägande:
”Af nödh löst är min siäl.
I några scener framställes nu åter kung Gustafs historia: i Sc. 2 två Stockholmsborgares stämplingar mot honom, i Sc. 3 samtalet emellan Svante Sture och Marcus Meijer i Lübeck, i Sc. 4 ett samtal emellan Johan af Hoja och Wullenweber; i Sc. 5 redogör Gustaf i en monolog för allt, hvad han hittills uträttat, och omtalar upptäckten af Lübeckarnes stämplingar, drottningens död och genomdrifvandet af arfföreningen m. m.
— Sc. 6. Två Wadstenamunkar, Broder Per och Broder Clas, uppvigla bönderna Jon Andersson från Småland och Lars Jonsson från Östergötland till uppror mot Gustaf, berättande om Gustafs styggelse mot klostren och klagande öfver Jöran Normannus, som förändrat kyrkoceremonielet, nedlagt messan och dagliga offret m. m.
De tre följande scenerna behandla Dackefejden och i den 10:de prisar kansleren Conrad von Phij sin herre konungens lycka i alla hans företag och förtäljer, att konungen visserligen genom döden förlorat äfven sin andra hustru, men nu står i begrepp att taga sig den tredje.
Sjelf skall kanslern just nu gå till bröllopet.
Sc. I.
Mäster Jöran Normannus bevisar, att konungen med rätta tagit kyrkans öfverflödiga gods för att använda dem till rikets nytta, samt påminner om sättet, hvarpå presterna engång kommo åt dessa gods.
— Sc. 2. Mäster Thore säger, att om än mäster Jöran och Jöns Swinefoot nu äro döda, så har det dock ej gått deras vedersakare bättre, ty bröderna
Petri hafva före sin död fallit i konungens onåd, Conrad von Phij har i fängelset blifvit uppäten af löss o. s. v.; för alla har det gått illa.
Medan han talar, kommer Måns profoss och griper honom.
Konung Gustaf talar om den oro hans skatter bringa honom, han
”Täncher så flitigt på sin skatt
Att han ligger sömbnlös mången natt.”
Dock vill han hafva än mera och kallar till sig herr Eskill, drätselvaktare, och Rasmus Ludviksson, ”gamle breefs förvarare,” samt befaller dem, att från klostren hämta allt hvad der finns af värde, guld, silfver, heliga kärl, biskopskryckor, kläder m. m.
Silfret skall på båt föras till Svartsjö, men guldet, perlorna och de äkta stenarna skola lemnas åt konungen sjelf, samt kläderna inläggas i kgl. klädkammaren.
Derjemte skola afvelsgårdar göras af klosterhemmanen, boskapen drifvas till konungens hus, samt alla gamla böcker och dokumenter sändas till befälhafvarne på de kgl. slotten, för att der begagnas till patroner.
Förgäfves beder
Rasmus konungen skona böckerna och dokumenterna.
Lars Orädd och Nils Gadd, hvilka varit med om att verkställa denna konungens befallning, berätta huru de huserat i klostren, der gjort rent hus och insatt klosterfolket i ”Petalshus.”
Äfven förtäljs, att mäster Thore får sitt bröd till döddag i Wadstena.
Brodren Mårten Pedersson, som till våren fyller sitt 104 år och i 80 år varit borta från fäderneslandet, är hemkommen från Spanien för att se, huru nu står till i gamla Sverige; men tycker sig liksom de gamle sjusofvarne hafva kommit till ett vildfrämmande land.
Allt är förändradt, andra prester och annan tro.
Han vill åter resa ut till Spanien, ty han fruktar, att nu är tiden inne, då broder Staffans spådom skall gå i uppfyllelse.
Nu följa fyra monologer: rikskansleren Christoffer Andersson talar om tvisteämnet med Danmark, tre kronor; rikshofmästaren Sten Eriksson om ryska kriget; Dionysius Beureus om hertigdömena, de kungliga barnens giftermål, Eriks frieri i England, som han fruktar skall föranleda Calvinismens införande i landet, Johans och Eriks ovänskap m. m.; och slutligen talar Nils Gyllenstjerna, Eriks kansler, om grundlösheten af Gustafs misstankar mot Erik, i hvars ärender Gyllenstjerna nu skall resa till England. 10:de och sista scenen framställer konung Gösta på dödsbädden.
Han talar till sina söner:
”Fast dagen synes wara långh,
Kommer doch quällen seent engångh,”
han förmanar barnen till gudsfruktan och enighet, anbefaller dem styfmodren och anordnar om sin begrafning.
Till slut utbrister han:
”O Gudh, anamma tu min siäl.”
Vi hafva ofvan kallat detta drama ett kyrkohistoriskt och tro oss deri vara i vår goda rätt; ty ehuru det visserligen framställer en historisk persons lefnad och sålunda ur denna synpunkt är ett lika rent historiskt drama som Messenii äldre stycken, så äro dock här de kyrkliga intressena de öfvervägande, och det slutar sig i detta hänseende på det närmaste till ”Christmannus.”
Fastän det icke i samma grad som ”Christmannus” saknar inre sammanhang, så har det dock samma odramatiska form, och det större intresse, det onekligen äger, är ingalunda af estetisk art.
Vår litteratur äger ännu en annan komedi öfver Gustaf I och kyrkoreformationen, skrifven af Prytz.
Men på den Prytzska komedien ser man genast, att den är skrifven af en god protestant, som ej ett ögonblick tviflat på sannfärdigheten af sin trosbekännelse.
Alla i hans komedi framställda invändningar mot den nya läran och kyrkoordningen äro lätt vederlagda och hvila antingen på påfvens auktoritet, samt hafva sålunda för lutherska lärans bekännare ingen bevisande kraft, eller ock utgöra de ett på traditionen stödt försvar för presternas inkomster och privilegier.
Icke så i detta stycke.
Förer
Prytz endast den lutherska kyrkans talan, så låter förf. till ”Gustaf I:s Comedia” begge kyrkorna komma till ordet, och det kan sättas i fråga, om han icke i den katolska kyrkans mun lägger fullt ut så goda skäl som i den lutherska kyrkans, ja, om han ej är rent af partisk för den förra.
Visserligen uppträda åtskilliga af konungens anhängare och rättfärdiga hans åtgärder mot katolicismen och dess prester, visserligen uttala sig äfven de nya lärarna med värma och öfvertygelse om sina lärors sanning; men det förefaller dock läsaren, som om förf. ansett konungens önskan att komma åt presterskapets inkomster vara kyrkoförbättringens utgångspunkt och reformationen sjelf endast deraf en följd.
Tredje scenen i femte akten, der Gustaf framställes som en girigbuk, den der för att tillfredsställa sin passion far fram som en vandal, bidrager icke synnerligen att ställa hans reformnit i den vackraste dager.
Naturligtvis ger sig uti denna skildring äfven den harm luft, hvilken historieskrivaren måste känna öfver förlusten af de många vigtiga dokumenter, hvilka vid klostrens upphäfvande blefvo förskingrade eller förstörda; men om än författarens sympati för Gustaf såsom fäderneslandets befriare är omisskännelig, är den dock temligen tvetydig, då det är fråga om reformatorn Gustaf. Å andra sidan framställas katolikernas invändningar mot lutherdomen med en opartiskhet, som skulle göra stor ära åt den protestantiska skaldens förmåga af konstnärlig objektivitet, om man eljest vore van att finna en sådan under denna tid, men som nu förefaller högeligen misstänkt.
Man erinre sig, hvilka spetsfundiga inkast, som läggas i Linköpingskaniken mäster Thores mund, hvilken tvetydighet, som hvilar öfver motiverna till svartmunken Claes Hvits omvändelse och giftermål, och huru som ett motstycke dertill uppställes den ökade fasthet i sin tro, som syster Anna vinner genom bikten inför Thore.
Man bör ej heller förbise, att det tillfälle, då i detta stycke religionsförändringen sista gången kommer på tal, är i den scen, der den genom sin ålder vördnadsvärda brödren Mårten Pedersson införes som en Jeremias på Jerusalems ruiner och med en vemodig klagan afslutar den kyrkhistoriska delen af dramat.
Och ser man till, hvilka sidor af den svenska reformationen, som företrädesvis framhållas, så äro dessa kyrkogodsens indragning och tillåtelsen för prester att gifta sig; — då t. ex. befrielsekriget endast upptager en scen, så behandlas äktenskapsfrågan i 5 scener — och båda äro sådana, under hvilka lätt orena motiver kunna inskjutas.
Men ehuru det tydligen visar sig, då vi mot hvarann väga de här förekommande uttalanden om de båda religionsbekännelserna, att vågskålen lutar mera till förmån för den katolska bekännelsen; så finnes dock detta företräde ingenstädes uttryckligen framhållet i dramat.
Ingenstädes brytas de olika meningarna mot hvarandra, ty aldrig finner man deras sakförare sammanställda i samma scen, utan enhvar uttalar sin åsigt i en monolog, eller, om det sker i ett samtal, talar han alltid med en liktänkande.
Väl hade den tidens författare en stor förkärlek för monologen; men här torde den vara vald äfven af ren försigtighet, ty genom den är förf. befriad från nödvändigheten att tillerkänna segren åt någondera sidan.
Han tyckes också sjelf hafva fruktat, att man i detta stycke skulle vädra papism, hvarföre han ock i prologen reserverar sig mot alla misstydningar och anför till sin ursäkt, att i komedier skall hvar person tala efter sin affekt, en utan tvifvel sund estetisk grundsats, men som här får göra tjenst som försvarsvapen.
Hela den del af dramat, hvilken behandlar kyrkoförbättringsfrågan, förefaller nästan som ett vägande af skäl och motskäl, och då vi erinra oss, att Johan Messenius mot slutet af sitt lif återtog sin barndomstro, så synes oss hela detta skådespel hafva framgått ur den strid emellan de båda religionsåsigterna, hvilken Messenius sjelf under sin fängelsetid sannolikt genomkämpat och ur hvilken den katolska åsigten utgått som segrande: en seger, som i detta drama kan sägas förebådad, om ock ej firad343.
Om sonen Arnold Johan vet man icke, att han haft papistiska tänkesätt.
En aktad kännare af vår äldre litteratur anser, att den kätterska anda, som uppenbarar sig i de ofvan meddelade scener, der Claes Hvit uppträder, gör omöjligt, att de kunna vara skrifna af katoliken Johan Messenius344.
Men genomläser man uppmärksamt dessa begge scener, skall man upptäcka, att en bitter ironi genomgår dem.
Så angifver Claes Hvit intet annat skäl för sin öfvergång till Luthers lära än det, att denna lära fått öfverhand i Sverige; Kristi liknelse om fikonaträdet, hvilket icke bär frukt, får den uttolkning, att orden: bära frukt, blifva liktydiga med afla barn; Ingeborg säger, att alla de gamla systrarna förkasta, men de unga tycka väl om Olai Petri bok om presternas giftermål, och samma jungfru tackar Gud, som gaf henne ”wett” att afskudda sig ”kyskhets twång.”
Sammanställer man slutligen dessa scener med den följande, der syster Anna uppträder, skall man lätt genomskåda deras andemening.
För Johannes Messenii författarskap talar hans egen uppgift, att han skrifvit en komedi om Gustaf I, hvilken handlar om lutherska lärans införande i Sverige, och detta är just förhållandet med detta skådespel, i hvilken Gustafs historia blott bildar ramen till historien om reformationen.
Enda källan för Messenii d. y. författarskap är den nyss omnämnda skrifna titlen; för öfrigt känner man icke, att han sysselsatt sig med poesi.
Denna komedi är dessutom till formen lik Messenii öfriga dramer, närmast ”Christmannus,” af hvilken den också kan anses utgöra en omedelbar fortsättning.
Liksom ”Christmannus” är Gustaf I:s komedia upplöst i mer eller mindre af hvarandra oberoende, förtäljande dialoger och monologer; liksom i den saknas äfven här komiska scener och visor, och liksom i dem är språket äfven här sämre behandladt, konstruktionerna mera tunga och inkrånglade än i de äldre dramerna.
Att hvarje akt har det för Messenius ovanliga antalet af 10 scener, synes oss ingenting bevisa; ty just sjelfva planläggningen och den skenbara opartiskheten i de der förekommande tvistefrågor gjorde ett större scenantal nödigt; snarare bevisande för hans författarskap är, att man äfven här påträffar den honom egna anordningen, att hvarje akt har lika många scener.
Prologen till stycket med det deri innehållna försvar för författaren är hållen i M:i vanliga ton, synnerligast påminner den om epilogen till ”Blancka Märeta.”
Uppgiften på titlen, att komedien skulle vara skrifven 1642, vinner ingen bekräftelse af innehållet.
I första aktens andra scen omtala Gustaf Wasas föräldrar de underliga drömmar de haft, och spåqvinnan Gunnel eftersändes för att gifva dem uttydning.
Hon förespår då, att Cecilia skall blifva mor till en svensk konung, som skall befria fäderneslandet, bringa det i stort flor och regera det i 40 år; han skall erhålla många barn, ”fina furstar, fröknar väna,” hvilka sednare skola finna giften i Pfalz, Baden, Saxen och Friesland; tre af hans söner skola bära krona med stor ära.
”Men theras söner med wäldigh handh Regera uthi andra Landh.
En har lyckan synnerlig kär, Then Nampnet effter farfadren bär.
Han kommer i sin faders ställe, Och på mandom har thes wälle, Att han för allom får förmon, Till att upphöja Swea thron.”
Då förf. helt naturligt icke fört spådomen längre fram än till den tid, då han skref stycket, och då han genom den tydligen vill smickra den för tillfället regerande, så har man i dessa ord en ledning för bestämmandet af tiden för styckets författande.
Det visar sig då, att detta skett efter det Gustaf Adolf redan förvärfvat krigareära och före hans död, sålunda emellan åren 1617—1632.
Hade komedien författats 1642, hade utan tvifvel Gustaf Adolfs hjeltedöd varit omtalad, och med full säkerhet kan man påstå, att Christina, den regerande drottningen, då varit nämnd i spådomen.
Otvifvelaktigt är sålunda, att komedien förskrifver sig från Gustaf Adolfs regeringstid.
Arnold Johan Messenius qvarstannade hos fadren på Kajaneborgs fästning till sitt 14:de år.
Två år derefter eller år 1624 insattes han i fängelse först i Stockholm, sedan i Kexholm, der han qvarstannade till år 1640.
Före 16 års ålder kan han icke hafva skrifvit detta stycke, och under den tid, han satt på Kexholm, måste de handlingar och anteckningar, på hvilka Gustaf I:s Comedia stöder sig, hafva befunnit sig hos fadren på Kajaneborg, enär denne der arbetade på sin rikshistoria.
När skulle han då hafva skrifvit det, enär årtalet 1642 är tvifvelaktigt?