Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När så ej skett, vill ju delia säga, att Utslaget blifvit detsamma, ehvad ansökningen varit Kronofogden i lifstiden tillställd eller ej.
Men om nu så varit, att han i lifstiden ingen del af ansökningen erhållit; skulle väl deraf någon verkan i saken uppkommit?
Man hade t. ex. uttagit ansökningen med påtecknadt kommunikationsbeslnt, men genast derefter hade gäldenären dött, så att han omöjligen kunnat deraf få del, eller man hade gjort anstalt oin delgifvande, men kommit för sent och funnit honom diid.
Skulle deraf följa, att ansökningen icke gällde mot hans rättsinnehafvare (hvilka dock, såsom anfördt är, fått del af ansökningen och blifvit deröfver hörde); så kunde man ju emot dem blifva rättlös, utan något sitt förvållande.
.lag vet icke, huruvida af allt detta kan följa, att i lagen behöfver tilläggas ett specielt stadgande derom, att när svarande linder rättegång (lagsökning) dör, den stämning (kallelse) honom ågått, skall gälla mot den eller dem, sorn saken i hans ställe rörer. litt sådant stadgande, i fall det ej kan anses öfverflödigt, är då påkalladt af det mest trängande behof.
I Lagförslaget sliker man det imedlertid lika förgäfves, sorn i nu gällande lag.
I)e lagbud, som stadga fatalietider, böra utan tvifvel strängt iakttagas.
Ingen ting får eftergifvas i dens rätt, sorn biir hafva att trygga sig vid den laga kraft, som följer af den förelagda tidens försittande.
Och don sorn har att iakttaga denna tid, för att äga talan, får icke vänta sig undseende, i fall han försummar det fruktansvärda klockslag, hvilket obevekligt såsom ett öde begränsar hans talan och hans rätt.
Men ännu nödvändigare, 0111 möjligt, än denna stränghet, är sorgfälligheten att icke utsträcka den utöfver lagens bestämda, tvingande lydelse.
Alskära fatalier, der lagen det icke ovilkorligen fordrar, är så vida lörderlligare, än utsträcka dem utöfver hvad som borde ske, att i senare fallet dock en rättvis utgång af saken bör kunna vara att förvänta, då deremot i förra fallet vägen till rättvisa är ohjelpligen stängd, änskönt anspråket på henne må vara välgrundadt.
Lagen föreskrifver, att vid vads fullföljande i Hofrätt en vadinlaga, och vid ändrings sökande hos Konungen underdåniga påminnelser skola ingifvas.
Om man dermed uteblifver; så är talan förlorad.
Men huru beskatrade dessa skrifter skola vara, vid äfventyr af talans förlust, derom yttrar sig icke lagen.
De kunna innehålla bättre eller sämre försök att vederlägga den öfverklagade domen; och detta är, hvad man i dem naturligen väntar; men om (le innehålla ingen ling sådant, utan blott påstående, att domen på ett eller annat sätt må ändras; så lärer intet tvifvel uppstå, att ju talan om ändring är bevakad; och den öfverklagade domen skall då tagas under pröfning med öfvervägande af de skäl. klaganden fiire dess utfärdande kan hafva under rättegången anfört, eller som kunna eljest finnas lagligen böra komma honom till godo.
Månne då bans talan kan anses ieke bevakad, i fall bans vadinlaga eller underdåniga påminnelser ej ens innehålla en tydlig framställning af den ändring i domen, han söker, eller ej ens en uttrycklig begäran om någon ändring?
Hör det icke, vid frågan om fataliernes förlust, till bans fördel förutsättas, att bans påstående är utredt vid sakens förutgångna handläggning, och att det är för detta påståendes fullföljande, som lian söker ändring?
Huruvida så verkligen förhåller sig, kan endast vid bufvudsakens företagande utrönas; och om då lie tinnes, att bans talan icke är utförd; så kan lian ej heller någon ändring vinna; men icke hindras deraf hans talans upptagande.
Att lian ingen ändring uttryckligen begärt, föranleder väl intet tvifvel, att lian iinskar ändring, då lian ej kan antagas hafva i någon annan afsigt inställt sig till sin talans fullföljande *).
Vid en händelse af denna beskaffenhet har den stora frågan om rättvisans fortsatta gång eller dess inställande, om öppna eller försuttna fatalier, på det sätt kommit å liane, att sökanden på inställelsedagen hos Kongl. Majit ingifvit, icke hvad hans motpart förstod med underdåniga påminnelser emot Hofrältens dom, utan endast en skrift, hvaruti sökanden anhållit att inom åtta dagar derefter få inkomma med fullständiga besvär.
Han förmentes således ej hafva i behörig tid ölVerklagat domen, och hade ej heller inkommit med underdåniga påminnelser förr, än de af honom bestämda åtta dagarne förflutit; hvarföre han påstods hafva all talan i målet förlorat.
Och häröfver liar Kongl. Majit dömt den 12 Februari 1840, att då den af sökanden å inställelsedagen i målet ingifna skrift icke innefattade påminnelser emot Hofriittens dom eller anhållan örn ändring deri, utan blott begäran-om anstånd ined fullständiga besvärs inlcmnande, Kongl. Majit ansåge, hvad sökanden sedermera i målet andragit, icke kunna till pröfning upptagas.
Grunden för detta nådiga beslut faller, när man antager, att sjelfva ingifvandet af den i fråga varande skriften på inställelsedagen innefattade en anhållan om ändring i Hofrättens dom, och detta lärer man ej kunna undgå att antaga, så vida skriften ej kunde i någon annan afsigt vara ingifven, än att ändring i Hofrättens dom måtte vinnas.
Det skulle nemligen, enligt ordställningen i nådiga beslutet, blifvit ansedt tillräckligt, om skriften, i brist af påminnelser emot Hofrättens dorn, innefattat endast anhållan om ändring deri.
Vore deremot meningen, att äfven ordentliga påminnelser emot domen varit nödvändiga för talans upptagande; så låge deri en ytterligare stridighet mot de här ofvan uppställda begreppen om fataliers bevarande.
Men äfven utan denna mening strider det nådiga beslutet emot detta begrepp genom skriftens uppfattning, såsom icke innehållande (genom sjelfva sin tillvarelse) ett påvrkande af ändring i Hofrättens dom.
Med fyra röster mot tre afgjordes i Högsta Domstolen den 21 Oktober 1845 en fråga om rättighet för den, sorn i testamente fått jord, hvilken gifvaren ej ägt bortgifva, att för denna jord erhålla vederlag ur annan gifvarens qvarlåtenskap.
Förhållandet var, att gifvaren hade ägt och försålt arfvejord, men bortgifvit genom testamente all sin allingejord.
Testamentet klandrades och rättades på det sätt, att gålvotagaren icke vore berättigad att till godo njuta testamentet förr, än ur den testamenterade fastigheten först utgått jemngodt vederlag för den försålda arfvejorden, med öppen lemnad rätt för testamentstagare!! att om ersättning *) Harvid bör anmärkas, alt fråga endast är om fullföljande af laga vad eller af anmält missnöje i s. k. revisionsväg, men icke om liesvärsskriftcr, hvilkas syftemål ej med lika säkerhet kan i hvarje fall förutsättas. för den vederlagsskuld, sorn vidhäftade den testamenterade jorden, särskildt emot vederbörande utföra.
Och utgången af den sedermera härom utförda tvist var det, sorn gaf svar på den förevarande rättsfrågan.
Grunden till den i anledning af klandret stadgade rättelse i testamentet var föreskriften i Arfdabalkens 17: 2, att »om man sålt sin arfvejord å landet, då skall efter hans död jeniii»god allingejord eller, der den ej finnes, penningar eller andra lösören eller ock fast egendom »i staden sättas i stället».
Huruvida den allingejord, sorn i följd häraf bordo sättas i stället för den af gifvaren försålda arfvejorden, men hvilken allingejord nu var genom testamentet bortgifven, skulle kunna frångå testamentstagare!!, utan att denne finge ersättning ur annan gifvarens egendom, är en fråga, hvilken ingen ting annat innebär än den, huruvida sjelfva arfvejorden, i läll den funnits qvar, men varit genom testamentet bortgifven, och derföre blifvit testamentstagare!! fråndömd, bordt till denna ersättas med annan gifvarens egendom.
Hofrätten hade, lika med Underrätterna, funnit sådant ej kunna äga rum.
Det utslag, enligt hvilket vederlag för den sålda arfvejorden skulle utgå af den i boet befintliga, borttestamenterade fastigheten, hade vunnit laga kraft; och då någon annan förmån, på grund af testamentet, icke kunde testamentstagaren tillerkännas, än den sorn deruti uttryckligen nämnd var; ansågs testamentstagarens påstående om ersättning för berörde vederlag icke kunna bifallas.
Detta Underrätternes och Hofrättens domslut gillades af tre Högsta Domstolens Ledamöter; men de öfrige fyra upphäfde det.
De yttrade, att sorn enligt testamentet gifvarnes allingejord skulle efter heggederas död, »utan något intrång af andra deras arfvingar» tillfaila deras fosterdotter, samt af ordalagen i detta förordnande syntes följa, att derest vederlag och andra skulder kunde af boets lösöretillgångar gäldas, testamentstagarinnan då borde, utan skyldighet att i betalning af dessa skulder deltaga, få samma allingejord tillträda; alltså och då handlingarne utvisade, att äfven efter afdrag af den fastställda vederlagsstimman och öfriga skulder, ett icke obetydligt belopp i penningar återstått till delning imellan arltagarna, funnes det skäligt att, med upphäfvande af domstolarnes beslut, förklara arfvingarna skyldiga att gifva testamentstagarinnan ersättning för hvad hon till inlösen af den i aflingefastigheten uttagna vederlagsjord blifvit ansedd pligtig utgifva jemte derå från utgifningsdagen beräknad ränta.
Arfvingarne ägde rätt att för den arfvejord, testamentsgifvare!! försålt, uttaga vederlag ur hans allingejord.
Han var icke derföre skyldig att behålla denna allingejord, tilldess arfvingarne ur densamma kunde få uttaga sitt vederlag; och mycken fråga kunde vara, om icke hans testamente på aflingejorden, då annan tillgång på vederlag fanns, bordt gälla och blifva beståndande med enahanda rätt, som denna jord ostridigt kunnat af honom med varm hand bortgilvas.
Men sedan dömdt blifvit, alt testamentet icke skulle gälla om sjelfva den testamenterade jorden; månne då icke i och med detsamma var dömt, att testamentets hela verkan var ingen?
Kunde genom detta testamente någon ting annat anses gifvet, än denna fastighet, hvarpå det lydde?
Och sedan denna blifvit förklarad icke disponibel; var det då möjligt att tillägga testamentstagaren vederlagsrätt för densamma ur boets öfriga egendom?
Mig synes, att man då med lika skäl skulle kunna döma, att testamenterad arfvejord, äfvensom jord, hvartill gifvaren befunnes icke hafva haft äganderätt, eller lösören, dem lian likaledes testamenterat, utan att erinra sig, det de redan voro till annan man med varm hand gifna, borde testamentstagaren godtgöras med vederlag ur gifvarens qvarlåtenskap.
Att någonsin förr så skett, är mig icke bekant; och det synes mig icke kunna ske annorlunda, än att testaments- eller gåfvorätt förblandas med skuldfordran, som kan i gifvarens bo utsökas ur all hans egendom.
Frågan kan utan tvifvel ofta återkomma; och af icke ringa vigt lärer det således vara, att de rättsbegrepp, af hvilka den heror, blifva intill full klarhet utredda.
Då de höra till vetenskapens elementor, och det visat sig, att hvardera af de olika meningarna äger i Högsta Domstolen liera försvarare; synes detta ämne vara ett bland dem, i In ilka allvarliga och grundliga debatter äro högst af nöden.
Frågan om nedläggande af allmänt åtal fortfar att väcka bekymmer.
Jag har att anmäla ett fall, der jag stadnat i ovisshet, huruvida rättigheten till nedläggande må anses vara af högsta lagskipningen erkänd eller icke.
En Stadskassör var tilltalad för försummadt redovisande af stadskassans förvaltning samt för uppburna medels uteslutande från räkenskaperna.
Ansvar derför påyrkades af åtskilliga borgerskapets ledamöter samt af allmän åklagare.
Äfen sedan åtskilliga mot
Kassören gjorda angifvelser vid undersökningen hos Kämnersrätten befunnits sakna all befogenhet, samt angifvarne derefter ej mindre anmält, att Kassören vid hållna sammanträden dels nöjaktigt förklarat sig öfver hvad anmärkt blifvit mot redogörelsen, dels behörigen styrkt, att han i stadskassan lefvererat ersättning för hvad i redovisningen brustit, samt att de uppbördslängder, hvilka förmodats vara af honom förstörda, tillrättakominit och blifvit i Magistratens vård aflemnade, än ock i sammanhang dermed förklarat, att då någon bevisning till bestyrkande af stämningspåståendena i öfrigt icke kunde för det närvarande förebringas, angifvarne afstode från all vidare fullföljd (fullföljande) af målet och begärde detsammas afskrifning, dock med vilkor, att Kassören frånträdde all talan 0111 rekonvention och rättegångskostnads ersättning, ett vilkor, som han jemväl antagit; så hade allmänna åklagaren likaledes på anförda skiil tillkännagifvit, det lian ansåge sig icke böra målet fullfölja, men Kämnersrätten i anledning deraf funnit nödigt förordna, att protokollen skulle insändas till Justitiäkantslersembetet med förfrågan, huruvida den åklagare (Stadsfiskalen), som nedlagt saken, eller särskild tillförordnad aktor borde åtalet fullfölja och slutligen utföra; hvarpå Kämnersrätten erhållit det svar, att Justitiäkantslersembetet funnit hvad i målet förekommit icke föranleda till någon dess åtgärd.
Derefter hade Kämners- och Rådstufvurätterne ändock fortsatt undersökningen; och vid sakens afgörande hade Kassören, såsom den der för sin förvaltning af Stadskassörstjensten stöde i enahanda ansvar, som Kronans uppbördsmän, blifvit lälld alt för det han i bilängd och på lösa lappar antecknat hvad sorn af vissa uppbördsmedel betalts, hafva sin då innehafda Stadskassörsbefattning förverkat samt, då han vid sådant förhållande icke varit behörig att derifrån lill Rådman befordras, — — vara från sin innehafvande tjenst såsom Rådman entledigad; äfvensom att för sin underlåtenhet att i behörig tid till stadens Magistrat aflemna redogörelse för stadens medel utgifva dagaböter för 3454 dagar med 1727 R:dr banco.
Hofrätten hade, efter underställning, sålunda ändrat detta utslag, att den tilltalade, såsom öfvertygad om tillgrepp af stadens medel, skulle umgälla sin förbrytelse med ett års fängelse med tjeniigt arbete samt vara ovärdig att i rikets tjenst vidare brukas, såsom följd hvaraf han jemväl förklarades förlustig sin innehafvande rådinansbeställning, men skulle, med afseende å denna svårare bestraffning, undgå särskildt bötesansvar för underlåtenheten att i behörig tid aflemna redogörelse.
På underdånig klagan af den sakfällde Stadskassören är denna sak i Högsta Domstolen afgjord den 2 Mars 1840 på det sätt, att efter upptagande af hvad som hos Kämnersrätten förelupit, intilldess Justitiäkantslersembetets här ofvan omförinälte svar, gifvet den 30 Dec. 1842, ankommit, förklaras, att i anseende härtill och då ej heller sedermera någon ansvarstalan blifvit mot klaganden framställd, samt vid ett sådant förhållande Kämners- och Rådst.- rätternes åtgärd att ändock fortsätta undersökningen varit oförenlig med en laga rättegångsordning, ansåges hvad klaganden derunder upplysningsvis anfört och (hvad) i öfrigt blifvit utredt icke kunna läggas till grund för klagandens sakfällande i fullföljda delar af målet, hvilket följaktligen borde bedömas i det skick, hvaruti det å sistnämnde dag sig befann; och blef klaganden vid den pröfning af saken, som (i enlighet härmed) företogs, från allt ansvar befriad — dock med skiljaktighet af två Ledamöter, hvilka fastställde Hofrättens utslag.
Den af llertalet sålunda meddelade befrielse härrörde från antagandet deraf, att efter den tid, då Justitiäkantslersembetet förklarat någon dess åtgärd icke föranledas af det, sorn i målet förekommit, undersökningen, enligt laga rättegångsordning, icke bordt fortsättas, eller klagandens sakfällande grundas på hvad sorn under fortsättningen blifvit utredt.
Denna grund till befrielse innebär väl, att målets ytterligare behandling kunde af Justitiäkantslersembetet — 15 — inställas, hvilket troligen iir detsamma, som att saken också kunde af denna myndighet helt och hållet nedläggas.
Men det återstår att fiirklara, huru en sådan behörighet för åklagaremakten att nedlägga saken låter förena sig med dess upptagande till pröfning, efter det allmänna åklagaren Irånträdt sin talan och målsägarne afstått från allt vidare fullföljande af målet och begärt dess afskrifning, samt
Justitiäkantslersembetet icke funnit sådant föranleda till någon dess åtgärd.
Just.kantsl.emb. hade låtit bero dervid, att saken hvarken af allmän åklagare eller af enskild målsägare fullföljdes; Och Just.kantsl.emb. förutsattes ju hafva makt att låta saken förfalla, då undersökningen ej hade bordt fullföljas, efter det Just.kantsl.emb. förklarat någon dess åtgärd icke föranledas af det, som i målet förekommit.
Huru kunde det då af domstol upptagas till pröfning, efter att vara sålunda med vederbörligt tillstånd nedlagdt?
Hade icke efter dessa premisser slutet bordt blifva kasserande af de öfverklagade besluten, såsom utom laglig ordning tillkomna?
I stället har nu Högsta
Domstolen låtit dessa beslut, såsom i formen behöriga, undergå hufvudsaklig pröfning.
Sakens upptagande, utan allmänt åtal och utan enskild sakägares talan, är godkändt, fastän allmänna åklagarens rätt att nedlägga den också var godkänd, och målsägares talan ej kan emot hans vilja upptagas.
Det är derföre, jag stannat i ovisshet, huruvida rättighet till allmänna åtalets nedläggande är af Högsta Domstolen erkänd eller ej.
I min sista berättelse*) har jag tagit mig friheten att yttra min mening i ämnet; och jag har utvicklat den uti underdåniga besvär, hvaröfver nådigt Utslag fallit och bär nedan omförmäles.
Denna mening öfverensstämmer med hvad en af de från pluraliteten skiljaktiga tvenne Högsta Domstolens Ledamöter i förevarande mål yttrat, eller att hvarken den så kallade decharge, hvilken stadens Äldste låtit klaganden erhålla, eller Justitiäkantslersembetets här upptagna yttrande utgjort laga hinder för domstolarna att pröfva, hvad så före som efter tiden, då detta yttrande gais, emot klaganden under ransakningen inlupit.
Att detta icke varit pluralitetens tanka, så mycket är klart; men huru vidt samma tanka derifrån afviker, är hvad som förefaller mig ovisst, då jag, vid nyss anförda förhållande, ej heller kan antaga, det grundsatsen för en rent ackusatorisk rättegång ingår i det af pluraliteten bestämda domslut.
Min öfvertygelse ålägger mig att fortsätta mitt bemödande för utredning af begreppet om denna grundsats, dess olämplighet i sig sjelf och oförenlighet med svenska brottrnålsprocessen.
Hvad som är rätt i detta ämne, synes mig höra kunna blifva klart; och så länge detta icke inträffat, bör jag tro det vara mig tillåtet att derpå arbeta.
En fordringsägare, som med sin på obestånd komne gäldenär träffat aftal om eftergift af halfva sin fordran, elter att redan hafva öfverlåtit denna fordran åt annan man, hvilken lagsökte för fuija beloppet och utbekom det, blef derefter af gäldenären stämd om återbärning af den hälft i skulden, sorn denne måst utöfver altalet utgifva, men svarade, att han endast i ändamål att befordra ackordsteckningen (hvari samtlige gäldenärens fordringsägare deltogo) med sin påskrift försett förslaget om ackord, utan att dervid förutsätta den ringaste förbindelse eller uppoffring, enär skuldsedlarne redan förut (gäldenären likväl ovetande) voro till annan man öiverlåtna, samt att gäldenären i så måtto felat i fullgörande af sin förbindelse, som han underlåtit att för den utläste ackordssumman ställa giltig borgen, lian motsade dock icke gäldenärens uppgift, det en slik borgen varit honom erbjuden, tecknad på en för det nedsatta beloppet utfärdad ny skuldsedel; och Rådstugurätten, som var förste domstol i målet, förpligtade fordringsägaren att till gäldenären utgifva det omstämde beloppet.
Hofrätten upphäfde detta beslut och befriade fordringsägaren från gäldenärens talan.
Saken fullföljdes och afgjordes genom Kongl. Maj:ts
Dom den 11 Sept. 1845, i enlighet med Nedra Revisionens betänkande, som innehöll, att emedan gäldenären icke förmått visa, det *) Sid. 59. — le - lian till fordringsägaren eller för hans räkning aflemnat eller siikt fä aflemnad <‘n så beskaffad borgen, sorn denne såsom v ilkor för ackordets antagande fordrat, och giildoniiren ej heller inom ilen första af de för ackordssuinnians gäldande utsatta terminer någon del deraf erbjudit; vid hvilket förhållande fordringsägaren ej finge anses vid ackordet bunden; tillstyrktes det, att Hofrättens dom måtte i nåder gillas.
Ibland sju Högsta Domstolens Ledamöter voro likväl två af annan tanka och fastställde Kådstufvurättens beslut.
Att fordra atlemnande af den vid ackords-uppgörelsen utfästa borgen, eller fordra erbjudande af ackordssumman, då fordringsägaren erkände sig icke innehafva eller kunna utbyta de äldre skuldsedlarna mot en utläst med borgen försedd ny, är icke det att med skulden till kontraktsbrottet belasta den oskyldige?
Var det icke fordringsägaren, som vid ackordets [tåtecknande uppsåtligen dref gäck med gäldenärens okunnighet derom, att skuldförbindelserne ej mer funnos i fordringsägarens hand?
Och var det med ett sådant gäckeri, som man kunde tillintetgöra sin egen förbindelse och påbörda andra kontrahenten brytandet af ett aftal, hvilket fordringsägaren sjelf satt honom ur tillfälle att fullgöra?
Fordringsägaren motsade icke, att borgen varit honom erbjuden — »alleinnande» deraf kunde ju icke begäras, då de äldre skuldsediarne ej kunde i utbyte återställas.
Men om ock intet erbjudande ens ägt rum; huru skulle sådant falla gäldenären till last, då han väl var berättigad att veta, hvad som verkligen inträffat, nemligen att fordringsägaren, sorn borde tillbyta sig denna borgen emot de äldre skuldsedlarna, ej mer innehade dessa, utan lagsökning för dem var af annan innehafvare anställd?
Och hvad erbjudande af ackordssumman eller någon del deraf beträffar, så skulle väl fordringsägaren blifvit föga belåten med ett erbjudande utan uppsåt att erlägga (i läll sådant ens kan kallas erbjudande); och att betalning skulle erläggas, då vilkoret för densamma ej kunde å andra sidan fullgöras genom skuldsedlarnes återställande, var väl fordringsägaren icke berättigad att vänta eller begära.
Har då den, som i denna sak dömdes att lida af kontraktsbrottet, verkligen brutit kontraktet?
biller har den, som vann derpå, haft rättmätig grund till sin vinst, och icke fast mer hämtat den från en uppenbar lek med sanning och förbindelse?
De åtal, söm skola redovisas, äro äfven denna gången hvarken få eller synnerligen betydande.
Något mindre antal af anhängiga mål har under detta året blifvit afgjordt, än under det förutgående.
Hvad jag derom har att förmäla är följande.
Länna skeppslags Tingsrätt hade genom utslag den 1 Mars 1849 förordnat, att en piga, i brist af tillgång till ådömda böter 22 Hulr banco, för första resan stöld af gods, värdt 7 R:dr 16 sk. nämnde mynt, skulle undergå sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, fastän kroppsplikten, hvilken enligt 40 kap. 1 § Missg.b. skolat beräknas efter tjufnadens nyssberörde värde motsvarande 22 daler silfvermynt, och således enligt 5 kap. 4 § Str.b., sådan den lyder i Kongl. Förordn. den 10 Juni 1841, bordt utsättas till endast sju dagars långelse vid vatten och bröd; och hade genom utslagets verkställande den sakfällda sålunda blifvit obehörigt lidande underkastad; hvarföre åtal, uppå mitt förordnande, blifvit emot
Häradsrättens tillförordnade ordförande utfördt inför Kongl. Svea Hofrätt, som genom utslag den 27 Januari 1852 sig deröfver utlåtit, att emedan, antingen i fråga komne felaktiga förfarande ägt rum redan hos Tingsrätten vid fattandet af dess beslut eller, på sätt tillf.
Domhafvanden uppgifvit, tillkommit först vid uppsättandet af Tingsrättens utslag och genom dervid förelupen misskrifning, omförmälte felaktighet, hvarigenom den sakfällda tillskyndats obehörigt och svårt lidande, i allt fall fios Domhafvanden, som i hvilkendera händelsen som helst vore för origtigheten ansvarig, utmärkte åtminstone vid tillfället rådande vårdslöshet vid domareembetets utöfning; ty pröfvade Kongl.
Hofrätten, i förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist fälla honom att, för hvad honom sålunda till last lage, böta sextio daler silfvermynt med tjugu riksdaler banco; men som han genom i målet inkomue handlingar visat, att han redan godtgjort godtgjort den sakfällda för hennes lidande samt ersatt Kongl. Majit oell Kronan kostnaden för hennes onödiga qvarhållande i fängelset, vore vidare yttrande i denna del af målet icke erforderligt.
Detta Kongl. Hofrättens utslag har, såsom icke öfverklagadt, vunnit laga kraft.