Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Örn anslag till understöd för sådana äldre från Arméen och Flottan afskedade Officerare, Underofficerare, Läkare och deras vederlikar, som i Sveriges sednaste krig deltagit, Enligt Rikets Ständers vid sisth Riksdag fastade beslut, anslogs för den då stundande, nu pågående statsreglcringsperioden, ett. belopp af 20,000 Rdr till Kongl. Majits disposition, att, i män af behof, användas till understöd åt sådana äldre frän Arméen och Flottan afskedade Officerare och Underofficerare samt Läkare och deras vederlikar, sorn i Sveriges sednaste krig deltagit, och hvilka Kongl. Majit finner vara för deras nödtorftiga bergning i verkligt behof af dylikt understöd.
Enär vid slutet af denna statsregleringsperiod som vid dess början, samma förhållanden, samina behof och, med undantag af de under tiden aflidna, samma personal qvarstå, tillåter jag mig vördsamt föreslå: l:o att Rikets Ständer jemväl vid detta riksmöte i enahanda rigtning måtte anslå ett belopp motsvarande behofvet.
På grund af det stora antal af till Kongl. Majit i underdånighet inkomna ansökningar om delaktighet i anslaget, men som måst, till följd af anslagets otillräcklighet, skjutas ä sido; på grund jemväl af den i Stats-Utskottets Utlåtande Nio 152 mom. 5, der motionen behandlas, tydligt framskymtande åsigt, att den dä tillstyrkta anslagssumman var alltför ringa, ehuruväl summan ”torde vara den högsta,” enligt Utslcotts-Utlätandets egna ord, som, med afseende på Statens »nuvarande”, — d. v. s. dåvarande eller 1860 — ”tillgångar”, kunde tili ändamålet användas; på 92 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 50. grund häraf, och under den föreställning att Statens tillgångar numera skulle kunna tillåta någon förhöjning i anslagsbeloppet, tillåter jag mig ytterligare föreslå: 2:o att anslaget förhöjes från 20,000 till 30,000 Rdr R:mt.
Oaktadt man icke kan och bör betvifla att Kongl. Maj:t anbefallt alla vanliga kontroller för pröfningen af deras ekonomiska ställning, sorn sökt delaktighet i anslaget; men anledningar icke dess mindre förefinna? till det antagande — något, sorn i allt fall icke så lätt lärer kunna förekommas — att anslaget i ett och annat fall blifvit disponeradt så, att mången mindre behöfvande deraf fått^ del, då deremot en eller annan i verklig nödtorft försatt, måst stå tillbaka; så vågar jag slutligen härmed föreslå: 3:o att hvarje understöds-ansökan bör åtföljas af icke blott pastorsembetet? fattigdomsbetyg, utan jemväl af Konungens Befallningshafvande* i orten.
C. F Ridderstad. JW 50.
Af Herr Ridderstad; Om periodiska undersökningar af helsotillståndel i fosfor-tändsticksfabrikerna till förhindrande af sjukdomen fosfornekros.
Bland nya industriföretag, som pä de sednare decennierna uppstått, kan man obestridligen inrymma ett förnämligt rum åt tillverkningen af fosfortändstickor.
Då år 1850 tändsticksfabrikerna endast utgjorde 6 till antalet med 287 arbetare, uppgingo de 1860 till 14 med en arbetsstyrka af tillsammans 1,167 personer.
I närvarande stund torde både fabrikernes antal och arbetspersonal vara ännu större, ty antagligt är att det ena såväl som det andra står i oupphörlig tillvext.
Af arbetspersonalen utgör en icke ringa del, för att ej säga den aldra största, af minderåriga barn.
Alla dessa, eller flertalet af dem äro dag ut och dag in sysselsatta med en tillverkning, hvari fosforn ingår såsom en hufvudsaklig beståndsdel.
Till följd af gjorda observationer de sednare åren, har man iakttagit, att den ständiga inandningen af fosforångor, som arbetet med fosforn mäste föranleda, har den egenskapen, att ångorna framalstra en sjukdom, som fått namnet josfomekroe.
Doktor J.
Molander har uti en akademisk afhandling, redan från trycket utkommen 1855, afgifvit följande förklaring: ”Den sjukdom, hvars pathologiska hufvuddrag jag ämnar framställa, och för h vilken, — alldenstund den karakteriseras af ett på inandning af fosforgaser beroende sjukdomstillstånd i käkbenen, tenderande till desammas försättande utom delaktighet af Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 50.
93 den organiska lifsprocessen —benämningen fosfomekros torde vara den lämpligaste — har i flere Europas länder ådragit sig en ganska välförtjent uppmärksamhet, såväl derför att den inom pathologien framstår såsom ett egendomligt, nytt. knappt tvänne tiotal af år gammalt fenomen, som ock med fästadt afseende på de svåra lidanden och dessas ofta nog olyckliga utgång, för hvilka de af densamma angripna individer blifvit offer.
Fysiologer, kemister och praktiska läkare hafva idre sparat några bemödanden för att göra sig bekanta med dess natur, i förhoppning att genom dennas belysning kunna, om ej fullkomligt förebygga, åtminstone inskränka och mildra ett ondt, som hitintills i flertalet af fall, der ej en förtidig död hindrat hvarje kurativt åtgörande, blott kunnat afhjelpas genom ett lika djerft, som ingripande förfarande från kirurgens sida.” ”Denna sjukdom” — tillägger Herr doktor Molander — ”är en giftig kropp utsprucken från en gren af det stora i mångå hänseenden lifgifvande och i sig sjelf friska industriens träd: den är ett foster af de fosforgaser, som utvecklas i fosfortändsticks-fabriker.
Det af Herr doktor Molander sålunda skildrade onda, som hotar en del arbetare, bör icke helt och hållet obemärkt förklinga, I en tid, sådan som vår, så rik på kärlek till menskligheten i allmänhet, sä uppoffrande då det gäller att vårda sig om det uppvexande slägtet, så rättvis och frisinnad i alla frågor örn de arbetande klassernas försättande i den största möjliga sjelfverksamhet, talar det nu angifna sjukdomsfenomenet allt för gripande, att icke den lagstiftande magten, då dess uppmärksamhet derpå blifvit fästad, skulle i den mån möjligt är, söka att, om ej fullkomligt förebygga, dock åtminstone inskränka och mildra det onda; ty äfven här gäller det en mensklighetens sak, en vexande ungdom, den arbetande klassen.
Min afsigt kan naturligtvis icke vara att i ringaste mån vilja begränsa tändsticksfabrikationens frihet eller uppstapla några svårigheter och hinder för dess utöfvande, min afsigt är deremot att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på behofvet, att en allvarligare och noggrannare uppsigt anbefalles öfver helsotillståndet å tändsticksfabrikerna, att läkarevården der fördubblas, samt att alla de försigtighetsmått, medelst ventilation och dylikt, iakttagas.
Sjukdomen är i vårt land ej mera en obekant storhet.
Sjukdomsfall hade redan inträffat 1855, då doktor Molander utgaf sin brochure.
Och, efter hvad man sagt mig, skall man på den kirurgiska afdelningen vid Serafimerlasarettet sedan den tiden haft ännu flera dylika fall att behandla.
På grund af hvad jag här har haft äran andraga, vågar jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville i underdånighet hos Kongl.
Majit anhålla, det täcktes Kongl. Majit förständiga Sundhets-kollegium tillse det underlydande Stads- och Provincial-läkare mänadtligen eller oftare, om så påfordras, undersöka helsotillståndet i fosfortändsticks-fabrikerna samt att deröfver till Kollegium afgifva rapport, på det att åtgärder i tid må kunna vidtagas till förhindrande af sjukdomens framfart.
Med bifogande af Herr doktor Molanders akademiska afhandling om sjukdomen Fosfomekros; anhåller jag ödmjukligen om remiss till vederbörligt.
Stockholm den 22 November 1862. C. F.
94 Motioner i Borgare-Ståndet. 1862. JW 51. JV? ö«. Af Herr Ridderstad!
Angående vissa tillägg till de vilkor, hvarunder enligt förut väckt förslag, skarpskytt må befrias från ett års beväringsexercis.
, Bland de mångå forslager, som blifvit framlagda till förmån för de frivilliga Skarpskytte-föreningarne, torde, i främsta rummet, böra räknas det, att beväringsyngling skall kunna, genom inträde i skarpskytte-förenings aktiva leder, befrias från åtminstone en del af de, enligt nu gällande beväringslag, bestämde vapenöfningar i Kronans tjenst.
Antages detta förslag vågar jag bebåda, att ett verkligt ordnadt nationalförsvar derur skall uppvexa, slå rot och bära frukt.
Visserligen förändrar förslaget ingenting af någon betydenhet i den nu fastställda bevärings-organisationen; men icke dess mindre finge den frivillighetsidée, som utgör skarpskytte-föreningarnes lifsvilkor, ett finger af sitt lif med i sagde organisation, hvarigenom utan tvifvel den hitintills temligen förstenade eller liflösa beväringsstommen skulle känna sig en smula elektriserad, eldad till mer omfattande, rask och frisk uppfattning af värnepligtens fosterländska betydelse, väckt till verklig krigisk lefnadslust.
Visserligen innebär icke heller förslaget något intrång på skarpskytteföreningarnes frivillighet; men icke dess mindre skulle dessa föreningar, genom det förtroendefulla uppdraget, känna sig mera erkända af och ansvariga inför landet, samt sålunda manade att ännu ytterligare anstränga sina krafter för att värdigt motsvara sin hedrande, nya ställning.
Den ömsesidiga vexelverkan af militärisk hållning och intelligens—hvartill förslaget sålunda skulle kunna föranleda emellan de tvänne nu förbefintliga elementcrna till ett nationalförsvar— kunde icke gerna annat än, efter min föreställning, på en naturlig väg utbilda opinionen om behofvet och nödvändigheten att gifva detsamma en så ordnad och genomförd organisation, som de förenade nationella och militära anspråken gifva i våra dagar vid handen.
Alltså, jag kan ej annat än lifligt förorda förslaget å ena sidan derför att det antagligtvis skall förvandla beväringspligten från en naken och kall skyldighet till ett för ungdomen lefvande intresse, från ett åliggande till en böjelse, från en börda tili ett ett nöje; å andra sidan derför, att de frivilliga skarpskytteioreningarne derigenom skulle erhålla en för dem säkert välkommen praktisk uppgift, e*t för handen varande verkligt mål; begge delarne utvecklande kärlek till fäderneslandet och dess försvar.
Härmed dock hurusomhelst, resultatet af förslaget beror likväl alltid af — hurti och på hvad sätt detsamma genomföres.
Tvänne förslager hafva i förevarande fall blifvit framlagda.
Det första af dem förekommer i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer om tillägg uti 51 § af Kongl. Kungörelsen den 13 November 1860, angående den allmänna beväringen; Gifven Stockholms slott den 24 Okt. 1862.
Det andra Motioner i Borgare-SåncLet 1862. ,JW 51. 95 förekommer i den inom Borgareståndet af Herr Blanche väckta motion rörande enahanda ämne.
Dessa båda förslag skilja sig likväl betydligt från hvarandra.
”När beväringsskyldig”, heter det i Kongl. Maj.ts Proposition, ”sorn bland allmänna beväringsmanskapet inmönstras är aktiv medlem af frivillig skarpskytteförening och företer skriftligt betyg, undertecknadt af Öfverbefälhafvare]! lör den korps, han tillhör, jemte en af chefen lör närmaste regemente eller korps i arméen tillförordnad, i tjenst varande officer, derom att den beväringsskyldige under minst ett är deltagit i skarpskyttekorpsens öfningar, utförda i öfverensstämmelse med det för arméen gällande exercis-reglemente och eger den färdighet i vapenföring, marsch och manöver, som motsvarar läraktig beväringskarls efter första årets möte, samt derjemte förvärfvat den skjutfärdighet, som i inälskjutningsinstruktion är för rekryt i arméen bestämd såsom vilkor lör approbation till soldat, må sådan beväringsskyldig befrias från deltagande i första årets vapenöfning med den allmänna beväringen.” Häremot lyder Ilr Blanches förslag: ”Att, såvida skarpskytteföreningarne öfverenskomma om gemensam öfningsplan och denna af Kongl. Maj:t gillas, beväringsskyldig, som vid beväringsmönstring genom befälhafvarens intyg styrker sig, året före det. dä han skall exercera, hafva tillhört skarpskytteförening och der genomgått de öfningar, som vid första beväringsmötet förekomma, må frän detsamma vara befriad och genast insättas i andra beväringsklassen; samt beväringsskyldig, som på ofvannämnda sätt styrker sig tvänne år hafva tillhört skarpskytteförening och der genomgått de öfningar, som vid båda beväringsöfningarne förekomma, samt derjemte bevisa sig innehafva eget krigsdugligt gevär af modell, som begagnas af skarpskytteföreningen han tillhör, må från båda beväringsmötena varda befriad.” Sålunda äro de båda förslagen formulerade.
Hvad nu först och främst beträffar beväringsskyldigs befrielse från båda eller blott från det ena af de nubestämda exercisären, anserjag att det bör stans a vid det sednare.
Om man äfven icke kan förneka, att många skarpskyttar, ja till och med flertalet, ehuru de endast vapenöfvat sig i skarpskyttekorps’ leder, uppnått en färdighet i ck esällan öfverstigande den, hvartill beväringen gemenligen hinner; förekommer likväl mycket i ett tvänne veckors fortgående fält- och lägerlif, hvarom skarpskytteföreningarne knappt nog kunna få något begrepp.
Det är ganska vackert för en vapenför man att vara hemmastadd i manöver, marscher och gevärets begagnande, men han bör äfven hafva kännedom om soldatlifvets vilkor i allmänhet, om en längre fortsatt tjenstgörings besvär, om disciplinens behof och karakter, om den regelmessigt afmatta, punktligt bestämda gång, som allting eger och måste ega vid en tjenstgörande trupp.
Utan erfarenhet i dessa sednare fall, är han ännu icke invigd i krigareyrket, något också, som efter den erfarenhet jag tror mig ega, icke står till att förvärfva annat än vid och under möten.
Deremot bör alltid ett års beväringsexercis kunna afskrifvas och öfverföras på skarpskytteföreningarne. såsom en gärd af tillit och aktning för dem.
Svenskens medfödda fallenhet för krigaryrket, samt skarpskytteföreningarnes goda och vackra hällning förtjena detta erkännande.
Enligt min uppfattning — hvad jag ock redan yttrat — skall nationalförsvarets idée derpå jemväl alltid hafva mycket att vinna, intet att förlora.
Men på samma gång jag således af hela min öfvertygelse gillar och understödjer befrielse för hvarje skarpskytt från det första årets beväringsexercis; kan jag likväl icke underlåta att framställa några anmärkningar mot de vilkor, som dervid blifvit uppställda såväl i Kongl. Maj:ts Proposition som ock i Herr Blanches motion. 96 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. 5!.
Såvida man är en sann oell verklig vän af skarpskytterörelsen och den frivillighets—idée, sorn allt hitintills så värdigt uppburit dess banér, så mäste man äfven allvarligt och strängt, vårda sig och vaka deröfver, att denna idée, frivilligheten, alltid bevaras sin fosterländska betydelse, sin moraliska kialt och sanning, sin enkla och ädla renhet och icke hemfaller under motsatsen dertill, hvarken i glömska af sin uppgift, landets försvar, eller i egennyttiga små beräkningar samt salunda urartar.
Framförallt mäste man akta sig för att genom något slags mindre val betänkt lagstiftande, om ock tillkommet af den största tillgifvenhet för idéen, gifva den ringaste ^anledning dertill.
Skulle den dag komma, då skarpskytterörelsen, i stället lor att vara ett hedrande uttryck af det svenska folkets kärlek till nationelt oberoende, blefve ett medel för enskilda intressen, föreställer jag mig att densamma sett slutet af sitt vackraste tidskifte.
Man kan derför — då fråga nu är om att uttaga de första lagstiftande stegen — icke nog uppmärksamt granska hvarje, äfven den minsta del deraf.
Måhända skall mången anse det i högsta grad opåkalladt att se ens en skymt i de härofvan framställda förslagen, och vilkoren derför, som kunde leda till skarpskytterörelsens urartande; icke dessmindre tillåter jag mig likväl — och det af kärlek till sjelfva idéen — att uttala mina dubier.
Den grundsats af fullkomlig frivillighet, hvarpå skarpskytteföreningarne vuxit upp, berättigar icke blott den minsta stad, utan jemväl den minsta socken, ja, hyatt bilda sin särskilda- skarpskytteförening.
Lägger man till denna frivillighet nu rättigheten att befrias ifrån vare sig ett af beväringsårens exercispligt eller till och med begge, skall tvifvelsutan fördelen deraf blifva nog lockande för organiserandet af skarpskytteföreningar öfverallt.
Till följd likväl af svårigheten att ordna ett större sammanhängande helt, socknarnes i allmänhet glesa befolkning samt bristande snabba kommunikationer o. s. v. torde man få antaga att flertalet af dessa föreningar komme att inskränka sig till ett fätal — kanske ett korpralskap —och ändå — det vore en förening — lika berättigad som någon annan — nied sitt reglemente, sitt försvarsområde, sin öfverbefälhafvare — allt i öfverensstämmelse med Kongl. Förordningen af den 8 Mars 1861.
Mig synes att ett sådant resultat likväl i intet afseende motsvarade skarpskytterörelsens uppgift.
Dessa små föreningar, med sina motsvarande små proportioner i allt öfrigt, saknade allt egentligt värde såsom ingripande del i försvarsväsendet.
Inom möjlighetens gebit ligger åtminstone, att de i krigstid icke kunde tagas i någon effektiv beräkning och i fredstid hufvudsakligast skulle komma att reducera de beväringsskyldiges nu i lag bestämda exercistid.
Men nu har såväl“Kongl.“ Majit i dess Proposition som äfven Herr Blanche i sin motion föreslagit vissa vilkor, såsom kontroller på huruvida beväringsskyldig^ öfningar i skarpskytteledet motsvarar hans öfningar under beväringsmötena.
Antager-man likväl antingen Kongl. Majits förslag, att kommenderad, i tjenst varande officer skall verkställa inspektion, eller Herr Blanches förslag att öfverbefälhafvares intyg är tillfyllest: uppstode, i det förra fallet, att regementenas officerare, till tidsspillan för andra tjensteäligganden samt till pekuniär tunga för Staten, finge veckor ut och veckor in korsa fram och åter orterna igenom, och — i det sednare fallet — att betygen stundom kunde blifva derefter, någongång kanske sjunkande i pris och värde till samma grad af opålitlighet sorn orlofsedlar och sådant mera.
Jag erkänner att jag i dessa omständigheter ser en våda, ej mindre hotande vår nuvarande bevärings-inrättning än skarpskytterörelsen, samt i allmänhet — i följderna — till och med den krigiska andan inom landet, som likväl dessa båda afse att lifva och elda; jag tror likväl på samma gång att, ifall dessa underordnade - Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JV? 51. 97 de frågor lösas på ett annat sätt, sjelfva hufvndafsigten, eller de frivilliga skarpskytteföreningarnes och beväringens amalgainerande i visst fall, ganska lätt later sig verkställas med upprätthållande såväl af sknrpskytteföreningarnes lifs vilkor, frivilligheten. sorn af beväringspligtens helgd, j)å samma gång ock sorn man skulle kunna bevaka och utveckla bådas kraft, bådas krigiska intelligens, hvilket ock vill säga landets.
Det enda medel likväl, för uppnåendet af ett sådant mål, som jag förmått finna, är att man, på samma gäng man medgifver befrielse från ett års beväringsexercis, dervid förbinder sådana vilkor, som hindra uppkommandet af allt för små sjelfständiga skarpskytteföreningar, utan som i stället bidraga eller nödga till skarpskytteföreningarnes ordnande och sammanhållning i större grupper.
Ju större en skarpskyttekorps är, desto mera vidgar sig dess uppfattning al dc dermed förenade förbindelserna.
Området för dess verksamhet ökas.
Befälhafvaren väijes med mera urskiljning.
Det allmänna intresset får en större skala.
De militära öfningarne kunna fullständigare genomgås.
Exercis i spridd ordning blifver möjlig.
Täflan, denna gnista tili så mycket stort och godt. kan uppstå, Till de vilkor, som Kongl. Maj:t i dess nådiga Proposition töréslår för skarpskytts befrielse från ett års beväringsexercis, vågar jag, på grund af hvad jag här haft äran andraga, ytterligare föreslå: l:o att hvarje skarpskytteförening bör utgöras af ett antal aktiva medlemmar, minst uppgående till ett korporalskap eller 24 man, oberäknad! tvänne korporaler; 2:o att skarpskytteförening, som sjelf icke uppgår till ett fullt kompani af 100 man, skall ansluta tillden närmast varande förening, som uppnått denna nutnmerär, samt träda under dess öfverbefälhafvare och statuter; 3:o att skarpskytteförening, som sålunda anslutit till en talrikare förening, skaij, oaktadt dess sjelfbestämmelserätt, såväl i hvad sorn angår dess enskilda ekonomi, sorn enskilda öfningar. minst en gång hvaije år deltaga i den förenings öfningar, med britken den förenat sig. äfvensom jemväl engång hvarje är, efter ordres från öfverbefälhafvare!!, inställa sig vid hela föreningens gemensamma samlingsplats, för att derstädes undergå den inspektion, hvarom Kongl. Maj:ts Proposition talar, den inspektion, tillföljd hvaraf betyg för befrielse från ett beväringsmöte kan erhållas.
Oberäknad! de skäl, som redan blifvit and ragn a för dessa förslag, torde måhända äfven böra nämnas: att hvarje församling alltid med lätthet bör kunna åstadkomma en förening uppgående til! ett korporalskap; att korporalerna äro nödvändiga, försåvidt öfverbefälhafvarcn skall hafva några att vända sig till med skriftliga kommunikationer; att den gemensamma årliga sammanöfningen är det minsta möjliga måttet för inheintandet af åtminstone ett allmänt begrepp om bataljons- och fältöfningar. samt slutligen att den årliga inställelsen i och för inspektion befriar
Staten frän alla de utgifter — eller större delen deraf — som måste förutsättas i fall i tjenst varande officerare skola kommenderas att på stället inspektera hvarje mindre skarpskytteförening, derför åtnjutande reseersättning och aflöning efter gällande resereglemente.
Jag anhåller vördsamt om remiss häraf tili vederbörligt Utskott.
Ridderstad, Bih. till R.
St- Prot. 1862 och 1863. 11 Sami. 3 Afd. 13 Motioner i Borgarn-Ståndet 1X62. J\i' 52. JW .lä. Af Herr Ridderstad!
Att skarpskytteföreningarne må af Staten erhålla instruktörer, kommenderade ur regementena och afhinade af Kronan.
Till aktning för alla, sorn höjt sina röster till förmån för de frivilliga skarpskytteföreningarne, bör anmärkas, att jemväl äfven alla, såväl Kongl. Majit i Dess nådiga Proposition, söm hvar och en enskild representant, förordat bevarandet och upprätthållandet af frivillighetens idée.
Utan ali förtydning eller öfverdrift kan man säkerligen äfven antaga, att ingen lagstiftningsåtgärd, intet bindande påbud, intet tvång skulle i förevarande fall kunnat åstadkomma hvad frivilligheten nu gjort.
Men hvad frivilligheten skapat, kan frivilligheten äfven upplösa.
Sjelfbestämmelserättens latityd är lika obegränsad i det ena som andra fallet.
Lika oberoende som föreningarne befinnas till hvarandra, lika oberoende äro de äfven inom sig.
Med undantag af Kongl. Maj.ts Kungörelse af den 8 Mars 186!, veta de icke af några andra band, än dem, som de pålägga sig sjelfva.
För en väpnad styrka inom riket, kan, med billig och erforderlig aktning för hvad Regeringsformen bjuder i 11 % en utsträcktare frihet icke tänkas.
Men om jag, i stöd häraf, icke kan se i skarpskytteföreningarne någon såkallad landstorm, hvilken efter mitt sätt att se, bör hvila pä lagstiftad förbindelse för hvarje vapenför man och icke blott på frivillighet; hyser jag dock den öfvertygelse, att frivilligheten, i det stadium, hvari vårt lefvande försvar sig nu befinner, just är den enda rätta och lämpliga häfstång, hvarmed förr eller sednare en verkligt ordnad landstorm skall kunna förberedas och åstadkommas.
Statsmagterna kunna se i de frivilliga skarpskytteföreningarne praktiska krigsskolor på fältet, tillgängliga för hvar och en, hvars böjelse leder deråt; de kunna i dem se en öppnad ungdomsfrisk lifsådra, vittnande om en ännu flödande varm kärlek för fäderneslandets oheroende och sjelfständighet; de kunna i dem se, till följd just af frivillighets-idéen, som hänför och alldeles omedelbart rycker sinnena med sig — ett kraftigt medel att försona folkets smärtsamma minnen och erinringar om de olyckor, som 1808 och 1809, på grund af okloka åtgärder, träffade det så kallade landtvärnet; de kunna i dem se en ny försvarstillgäng, hvarur, i händelse af fredsbrott, ånga friska och goda krafter kunna utgå, lör att fylla arméens luckor, icke blott i ledet, utan äfven i befälsgraderna; de kunna i dem se hedrande och aktningsvärda väckelsemedel tili fosterländska tänkesätt i allmänhet, till lefvande och sann känsla af vår nationalitet, till klart begrepp om hvars och ens lika förbindelse att värna landet, till aktning för den menskliga jemlikhetskänsla, som alltid krigareledet förutsätter, på samma gång det upprätthåller och bevarar nödvändigheten att lydas och lyda; de kunna i dem se medel, uppfriskande ordningssinnet, iifvande både den yttre och inre, både den fysiska och psykiska * Motioner i B or g are-Ståndet 1862.
JtyS 52 36 hållningen, jemväl hänvisande tili andra och bättre nöjen och sysselsättningar, än den blott lättsinniga njutningen.