Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter inhemtande af samtlige Våre och Rikets Hof-Rätters underdåniga utlåtanden i ämnet och sedan Eder President i underdånigt memorial den 27 nästlidne Januari sin ofvanberörda framställning förnyat, hafva Vi, i den ordning 19 och 21 §§ Regeringsformen föreskrifva, della ärende till pröfning förehaft; och emedan Förordningen den 28 Juni 1798, § 6, är tydlig och klar deruti, att då uti lagsöknings- och utmätningsmål besvär öfver Våre Befallningshafvandes utslag blifvit i Hof-Rätt anförda, och Hofrätten pröfva!, att andra parten höras bör, men denne icke é föresatt dag möter med svar, Sökanden åligger all till Hof-Rätten ingifva afskrift af besvären med bifogade handlingar, hvarpå saken skall företagas och efter dess beskaffenhet afgörasj samt vid jemförelse af samma föreskrift med de lagens rum och särskilda författningar, enligt hvilka å Hofrätts vårdnad ligger, att alla der fullföljda ärender, — lagsöknings- och utmälningsmålen icke undantagna, .— varda, utan efterlåtenhet för någon parts försummelse eller tredska, med slut afhulpna, lika otvetydigt följer, att uti omförmälda fall, när Sökanden icke sjelfmant sitt åliggande fullgör, Hof-Rätt är både berättigad och pligtig att vidtaga erforderlig laglig åtgärd för sakens försättande i sådant skick, att den derstädes kan till slut befordras, hafva Vi funnit någon förklaring af lag i det ämne, ifrågavarande framställning afser, icke vara behöflig.
I sammanhang härmed*) — — och då från stadgandet i 18 § af den för Hof-Rätterne den 14 September 1858 faslstälda Arbetsordning, att uti de nya rotlar, hvilka vid början af hvart år skola upprättas, böra öfverföras alla mål och ärenden, som icke äro i följd af återkallelse afskrifna eiler blifvit slutligen afgjorda, icke något undantag finnes medgifvet; samt för ett motsatt förfarande i hvad särskildt angår de hos Hof-Rällen fullföljda lagsöknings- oah utmätningsmål giltig grund dessmindre är för handen, som, efter hvad ofvan är sagdt, Hof-Rätt ej mindre i fråga om dessa *)
I nu följande ämne var äfven underdånig hemställan gjord. 87 an om andra der anhängiggjorda mål åligger vidtaga erforderlig åtgärd för deras försättande i det skick, att de kunna till slut befordras, bafve Vi härmedelst velat i nåder förklara, det Eder åligger att icke allenast för framtiden iakttaga att alla de vid ’ CD o hvart års slut icke afskrifna eller slutligen afgjorda mål och ärenden varda uti påföljande årets rotlar öfverförde, utan ock till innevarande års rotlar låta öfverföra de mål och ärenden, som med snledning af Edert den 19 December 1861 fattade beslut må hafva utur sedermera upprättade rotlar uteslutits, men ännu icke blifvit vare sig afskrifna eiler slutligen afgjorda.
Eder detta till kännedom och underd. efterrättelse, befalle Yi etc.
Stockholms Slott den 8 Mars 1864. GARL. L.
Ett i allmänna lidningarne omnnmndt tryckfrihetsmål, emellan Sladsfiskalen i Göteborg, vice Häradshöfdingen H.
Hansson, och ansvarige utgifvaren af Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning, Boktryckaren Magister S. A. Hedlund, har ådragit sig min uppmärksamhet svnnerligast derföre, att i nämnda mål ånyo kommit under pröfning den gamla tvisten om rätta beskaffenheten af den fråga, domstolen enligt Tryckfrihetsförordningen skall till Juryns besvarande framställa — ett tvisteämne, som, under ytan af en obetydlig formalitetsfråga, döljer en meningsstrid rörande sjelfva grundbegreppen af jury-inrättningen, och som alltså för både lagstiftaren och lagskiparen bör hafva ett stort intresse.
Då jag erfor, att vid nämnda saks afgörande i Högsta Domstolen skiljaktiga meningar yppat sig, har jag förskaffat mig det derstädes vid tillfället förda protokoll, hvilket jag här meddelar.
På det att de olika menmgarnes hufvudsakliga föremål genast må falla i ögonen, bör ur handlingarne i målet antecknas, att Sladsfiskalen Hansson i stämningen åberopat endast § 3 mom. 8 i gällande Tryckfrihetsordning, och att domstolens till Juryns besvarande framstälda fråga lydde så: »Aro de uppgifna tidningsartiklarna efter det af käranden åberopade lagrum, 3 § 8 mom.
Tryckfrihetsförordningen, brottsliga?» Ofvannämnda protokollsutdrag är af följande innehåll:
Utdrag af Protokollet öfver Justitie-ärender hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol den 16 Mars 1863. Revisions-Sekreteraren, Friherre Leijonhufvud föredrog i underdånighet: 12:0.
De besvär, Boktryckaren, Magister S. A.
Hedlund i underdånighet anfört deröfver, att, sedan Stadsfiskalen, vice Häradshöfdingen H. Hansson vid Rådstufvurätten i Göteborg yrkat ansvar å Hedlund efter 8 mom. i 3 § Tryckfrihetsförordningen 88 den 16 Juli 1812, för det Hedlund, i egenskap af ansvarig utgifvare af Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidnmg, skall uti två artiklar, införda den ena uti JVf 33 och den andra i J[s. 43 af nämnda tidning för år 1862, begagnat smädliga uttryck om Hansson i och för hans tjenstebefattning; och Rådstugurätten, efter det. en på föreskrifvet sätt sammansatt nämnd förklarat berörda tidningsartiklar brottsliga efter det O O lagens rum, Hansson åberopat, genom utslag den 26 April 1862, sig utlåtit och, såvidt nu är i fråga, på grund af nämndens berörda förklaranden samt med stöd af 60 kapitlet 5 § Missgerningsbalken, jemförd med 4 § 7 mom. i Tryckfrihetsförordningen, dömt Hedlund alt böta Femtio Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan Kronan, Göteborgs stad och Hansson, samt att inför Rådstufvurätten göra Hansson offentlig afbön; så har Götha Hofrätt, hvars pröfning Rådstufvurältens utslag blifvit understäldl oell der Hedlund sig jemväl besvärat, i utslag den 28 Augusti 1862. sig yttrat: alt Hedlund, hvilken vid Rådstufvurättens sammanträde den' 19 April 1862 anmärkt. alt han icke blifvit kallad till eller öfvervarit justering af protokollen i målet, hos Hofrätten fullföljt denna anmärkning och derjemte påstått, att den af Rätten till nämnden lemnade skriftliga sammanfattning af målets beskaffenhet och skick icke varit så noga bestämd, som vederbort, enär flere vigtiga omständigheter icke funnes i densamma omnämnde, samt pä grund häraf yrkat, att nämndens och Rådstufvurättens beslut måtte undanrödjas och målet visas åter till förnyad behandling hos Rådstufvurätten; men emedan Hedlund hvarken föreburit, att han vid Rådstufvurätten uttryckligen begärt protokollets justerande eller, ehuru nämnde sammanfattning af målet blifvit i hans närvaro uppläst, vid den framställ någon anmärkning, utan öfverlemna! målet till pröfning; ty och som den skriftliga sammanfattningen öfverensslämde med protokollen i målet, kunde Hedlunds anhållan om målets återförvisande icke bifallas, utan blefve detsamma företaget till slutligt afgörande, dervid Hofrätten pröfvade rättvist fastställa Rådstufvurättens utslag; deruti ändring är vorden af Hedlund i underdånighet sökt; hvaröfver Hansson sig i underdånighet förklarat, derefter Hedlund med underdåniga påminnelser inkommit.
Juslilie-Rådet Naumann yttrade: »Enär de i Tryckfrihetsförordningens 5 § meddelade föreskrifter, beträffande rättegångsordningen, föranleda dertill, att åklagaren skall sitt slutpåstående tydligt och fullständigt framställa, samt alltså i åtal så beskaffadt, som det nu ifrågavarande, icke allenast åberopa det
Tryckfrihetsförordningens i saken tillämpliga moment, hvarutinnan en generell hänvisning lemnäs till Allmänna Lagen, utan äfven det eller de Allmänna Lagens rum, hvarefter han yrkar att skriften skall för brottslig anses, så att Juryn må, i enlighet med Tryckfrihetsförordningens ofvannämnda §, jemförd med inledningen till 3 § i samma Grundlag, blifva i tillfälle att bestämma, till hvilketdera af de brott, som åklagaren sålunda utmärkt, den tilltalade gjort sig skyldig; men i förevarande fall detta förfaringssätt icke blifvit iakttaget, pröfvar jag rättvist att, med undanrödjande af Juryns utlåtande och upphäfvande af dom stolarnes, 89 stolarnes öfverklagade beslut, visa målet åter till Rådhusrätten, som, efter det åklagaren kommit i tillfälle att närmare bestämma sitt slutpåstående, samt den tilltalade att sin förklaring afgifva, och derefter, i enlighet med stadgandet i Tryckfrihetsförordningens 5 § 2 moment, ny Jury blifvit utsedd, äger att till densammas besvarande framställa de särskilda frågor, hvartill det eller de lagrum, som af åklagaren komma att åberopas, och de derutinnan omförmälda brotts olika beskaffenhet kunna föranleda, samt att vidare med målet lagligen förfara.
»Till detta mitt votum har jag funnit mig böra göra följande tillägg:
Röran de ej mindre åklagarens skyldighet i tryckfrihetsmål att noga bestämma sitt slutpåstående, än äfven domstols åliggande i afseende på de frågor, som böra till Juryn framställas, hänvisar jag till numera framlidne Justitie-Rådet Backmans utlåtande till Högste domstolens protokoll den 30 November 1847, (intaget i Schmidls Juridiska Arkif 19:de bandet sidan 62 och följande*); äfvensom jag bör anmärka, att den mening, jag i mitt votum uttalat, ingalunda är byggd på nya åsigter, utan fastmer innefattar en följdriktig tillämpning af de grundsatser, som i fråga om proceduren i tryckfrihetsmål finnas vara, åtminstone sedan år 1828 (se det i Svensk
Författningssamling för samma år införda prejudikat*), af Högste Domstolen gillade, och hvilka tydligen åsyfta att, inom de af Grundlagen utstakade gränsor, med det skydd, som Högsta
Domaremakten rättsenligt kan åstadkomma, hägna en af Svenska medborgares dyrbaraste rättigheter, lika välgörande för den enskilte som för samhället, då den med sanningskärlek och hofsamhet begagnas.» Justitie-Rådet Adlercreutz förklarade sig beredd att i målet hufvudsakligen sig yttra. Justitie-Rådet Carleson utlät sig: »Som, enligt 5 § Tryckfrihetsförordningen, lagligheten af tryckta skrifters innehåll skall pröfvas af Jury och följaktligen, der åtalad skrift i sådan ordning förklaras brottslig och sagde författning för straffets utsättande hänvisar till allmän lag, Juryn äfven måste afgöra, under hvilket lagens rum brottsligheten i detta afseende är att hänföra, så att domstolens åtgärd sedermera må vara inskränkt till en blott tillämpning af det moment i lagen, enligt hvilket skriften ansetts vara ansvar underkastad; men i förevarande fall åklagaren, med åberopande endast af 3 § 8 momentet Tryckfrihetsförordningen, som i anseende till straffpåföljden innefattar nämnda hänvisning till allmän lag, underlåtit att å sådan lagbestämmelse grunda sitt slutpåstående i målet och såmedelst till Juryns bepröfvande uppgifva beskaffenheten af den förbrytelse, för hvilken han ansett ansvar böra äga rum, hvarföre ock den af Juryn besvarade frågan saknat sådan fullständighet, som för bestämmande af brottets rätta art varit erforderlig, pröfvar jag rättvist, med undanrödjande af Juryns utlåtande och domstolarnes utslag, visa målet åter till Rådstufvurätten, som ‘) Se Bilagan till denna Berättelse.
12 90 skulle äga att dermed, sedan åklagaren erhållit föreläggande att i ofvanberörda måtto sig slutligen yttra och nytt juryval derefter skett, vidare lagligen förfara.» Justitie-Rådet Cramér instämde med Justitie-Rådet Adlercreutz.
Justitie-Rådet Södergren afgaf följande yttrande: »Instämmande i det af Ju stitie-Rådet Adlercreutz afgifna och af Justitie-Rådet Cramér biträdda yttrande, anser jag mig böra närmare redogöra för min uppfattning af Lagens stadganden i detta ämne, desto heldre som det gäller tillämpningen ef en bland Rikets Grundlagar och genom den nu förda klagan öfver målets behandling hos Rådstugurätten fråga uppstått om en betydande afvikelse från hvad i likartade fall sedan nämnde Grundlags tillkomst varit i lagskipningen antaget.» »Tryckfrihetsförordningen, som utgör en fristående strafflag för tryckfrihetsbrott, hvilkas begrepp och arter således deruti bestämmas, och tillika i sin 5 § stadgar den serskilda rättegångsordningen för åtalande af dessa brott, innehåller härom, bland annat, att, sedan åklagaren afgifvit sitt »slutpåstående», om hvars form och innehåll ej är meddelad annan föreskrift, än att, såsom 4 momentet i samma § utmärker, påståendet skall innefatta åberopande af Lagrum, efter hvilket den åtalade skriften förmenas vara brottslig, och sedan den tilltalade förklarat sig, till den för pröfning om lagligheten af skriftens innehåll utsedda Nämnd skall af Domstolen framställas denna fråga: »är skri/ten brottslig efter det Lagens rum Åklagaren åberopat?» hvaruppå och efter det Nämnden häröfver med Ja och med Nej röstat, Domstolen skall »pröfva saken» samt »afkunna utslag med tillägg antingen af den bestraffning, hvartill den brottslige sig skyldig gjort, eller af den upprättelse, hvartill den oskyldigt anklagade kan berättigad anses.» Angående denna Lag, likasom öfriga Grundlagarne, gifver 83 § Regeringsformen den regel, att den »skall efter ordalydelsen i hvarje serskildt fall tillämpas.» »I de inom lagskipningen förekomne fall, der åklagare — vare sig den officiele eller, såsom äfven under denna benämning i Tryckfrihetsförordningen inbegripes, kärande enskild målsägande — i sitt slutpåstående åberopat, jemte visst moment i denna serskilda strafflag för tryckfrihetsbrott, äfven det stadgande i allmänna Lagen, som han, i anledning af den förra Lagens hänvisning beträffande strafftillämpningen, förmenat Domaren hafva att i denna åt honom ensam öfverlåtna slutliga åtgärd i målet taga i betraktande, har inträffat, att detta allmänna Lagens rum jemväl blifvit anfördt i den uppstälda frågan till Nämnden; hvilket sednare förfarande, såsom af Kongl Maj:ts i en serskild dylik fråga den 13
Maj 1828 meddeldte utslag linnes vara antaget, skulle hafva sitt berättigande i ordalydelsen af ofvanberörde stadgande, att de af åklagaren åberopade Lagrum skola i Juryfrågan upptagas.
Under fortgående tillämpning af denna princip uppstod i lagskipningen tvekan, huru Juryfrågan borde inrättas i det fall, att det af aklagaren åberopade allmänna Lagens rum, som skulle ställas i jemförelse med det stadgande i Tryckfrihetsförordningen, efter hvilket den åtalade skriftens brottslighet blefve bestämd, vöre af beskaffenhet alt i serskilda 91 momenter afhandla olika grader af det i allmänna Lagen beskrifna brott; och ansågs det då vara nödvändigt att så uppställa frågan, att icke Nämndens jakande svar, som möjligen vore gifvet med afseende blott å det lindrigare momentet, blefve missledande och syntes förutsätta jemförlighet med den i annat moment af samma § beskrifna svårare grad af brottslighet; men icke någonsin, så vidt jag känner, har ordnandet häraf ansetts kunna tillvägabringas genom någon från Domaremakten utgången föreskrift till Åklagaren om närmare bestämmande i hans emot den tilltalade afgifna slutpåstående; utan har Domstolen gjort sådan tillämpning af slutpåståendet, att alternativa frågor till Nämnden, inrättade efter de olika momenten, blifvit framställda; och har i serskilda mål Högste
Domstolen gillat och stadgat denna åtgärd.
När åter, fastän åtalet angått förbrytelse mot sådant moment i 3 § Tryckfrihetsförordningen, som för straffbestämmelsen hänvisar till allmänna Lagen — såsom 8 och 11 momenten — Åklagaren icke jemte samma moment åberopat något rum i allmänna Lagen; så har, — enligt hvad de af en ledamot i Högste
Domstolen uti anförande till dess protokoll den 30
November 1847 meddelade upplysningar gifva vid handen, — i lagskipningen varit iakttaget, att det enda åberopade lagrummet, momentet i Tryckfrihetsförordningen, blifvit ensamt upptaget i frågan till Nämnden, efter hvars jakande svar å samma fråga Domstolen haft att bestämma strafftillämpningen.
Något annat förfarande i sådana fall har, såvidt jag kunnat inhemta, hitintills aldrig i lagskipningen inträffat; utan har det verkliga åberopandet i slutpåståendet städse varit bestämmande för Juryfrågans innehåll.
Om denna gränslinie skall försvinna och Domaren komma att gifva föreskrift, som omedelbart inverkar på anklagelseaktens uppställning och innehåll, lärer således vara en fråga, som nu första gången är under Högste Domstolens afgörande.» »Åklagaren i förevarande mål har emot sin vederpart framstält påstående om ansvar för det brott, som i 3 § 8 momentet Tryckfrihetsförordningen definieras sålunda: »Smädliga uttryck om Rikets Embets- och Tjenstemän, i och för Embetet.»
Han har i detta påstående icke uppgifvit hvilken art af straff han kunde anse böra den tilltalade ådömas, eller ens antydt, hvilket rum i allmänna Lagen, till hvilken det åberopade lagbudet hänvisar, kunde böra af Domstolen tagas i betraktande vid bestämmande af straffet för ifrågavarande brott emot Tryckfrihetslagen, antingen det borde vara 18 Kapitlet Missgerningsbalken, i hvad det angår förgripelse mot en vid tillfället personligen närvarande tjensteman, eller 60 Kapitlet samma Balk om utspridande af smädeskrift mot någon i hans frånvaro; i hvilken fråga Domstolarne tillförene i likartadt fall stannat i skiljaktiga meningar, likasom Hofrättens ledamöter just i detta mål; utan har Åklagaren låtit sådant ankomma endast på Domarens pröfning, såsom i allmänhet i frågor om allmänna Lagens tillämpning på de deruti beskrifna brott kan ske och ofta sker, och såsom utan tvifvel Åklagare i tryckfrihetsmål äger full frihet att förfara när fråga är om den i 3 § 12 eller 13 momentet Tryckfrihatsförordningen utsatta strafflatitud, hvilken förutsätter högre eller lägre grad af brotts - 92 ligbet.
Frågan till Nämnden blef nu den: om skriften var brottslig efter det lagens rum, Åkia garen åberopat; och dermed har Nämnden, som icke utöfvade ett domarekall, hvartill skall erfordras lagkunskap, undgått att möjligen karakterisera den tilltalades brottslighet genom häntydande på ett kriminallagens stadgande, som efter denna Lags rätta mening icke vore tillämpligt på det brott, hvartill Nämnden enligt Tryckfrihetsförordningen funnit den tilltalade saker.» »Om, med tillbörligt afseende å Regeringsformens ofvan anförda regel för Grundlagars tillämpning, det skall kunna förnekas, att Åklagaren i detta mål genom sitt förutnämnda yrkande mot vederparten afgifvit det slutpåstående, sorn, enligt den i Tryckfrihetsförordningen stadgade rättegångsordning, bereder åt honom rättighet att få Nämnd utsedd och frågan enligt det fastslälda formuläret till denna öfverlemnad; så måste, enär betydelsen af ordet »slutpåstående» enligt allmänna språkbruket icke är något tvifvel underkastad och ur denna synpunkt icke förekommer skäl till ogillande af
Domstolarnes uppfattning, sådant förnekande vara grundadt antingen på ett till sin syftning klart lagbud, som serskildt bestiimde, att slutpåståendet måste, för att äga nämnde verkan, innefatta något mera, än hvad som fanns i Åklagarens afgifna påstående, eller ock på ett annat stadgande, som väl icke direkt anginge detta serskilta ämne, men dock för tryckfrihetsmåls behandling påbjöde något sådant, sorn icke kunde iakttagas, derest icke slutpåståendet blefve utsträckt utöfver dess nuvarande innehåll.
Det förra alternativet är alls icke för handen.
Det sednare åter skulle, enligt klagandens förmenande, här inträffa i så måtto, som den i 5 §, jemförd med inledningen till 3 § af Tryckfrihetsförordningen, åt Nämnden uppdragna pröfning af brottsligheten i åtalad skrift skulle böra inbegripa äfven bestämmande af den större eller mindre graden af brottslighet, derest det åtalade brottet vore af den art, att, enligt den lagbestämmelse, som för straffets utsättande komme att tillämpas, i bestraffningen vore skilnad efter sådan gradolikhet; i anseende hvartill, då det moment i Tryckfrihetsförordningen, som här kommit i fråga, för straffets bestämmande hänvisade till allmänna Lagen samt denna i de till förevarande fall tillämpliga stadganden afhandlade olika grader af brottslighet, något åberopande af allmänna Lagens bud skulle för fullständigheten i Åklagarens slutpåstående erfordras.
Men Tryckfrihetsförordningen stadgar icke en sådan princip, att Nämnden ensam, icke
Domaren, skulle pröfva graden af brottslighet, utan fastheldre motsäger öppet all förutsättning derom genom det anordnande i 5 §, att, ehuru vissa moment af 3 § gifva latitud för straffmätningen och en del af öfriga momenten hänvisar till sådana rum i allmänna Lagen, som äfven inom serskilda momenter för olika brottslighetsgrader utsätta alternativa straffarter och obestämda straffmått, Domaren ensam har sig uppdraget att bestämma straffet och således i dessa fall är stadd i nödvändighet att sträcka sin pröfning in på det område, som redan förut tillhört Nämnden.
Hvad som då egentligen skulle vinnas genom rättegångsordningens ifrågasatta jemkande efter ett sådant syftemål att åt Nämnden öfverlemna bedömandet af brottslighetsgraden, vore således 93 icke upprätthållandet af en i Tryckfrihetsförordningen uttalad, till sträng konseqvens i detaljerna bjudande grundsats, för hvars nödvändighet anspråket på den klara ordalydelsens noggranna efterföljd måste gifva vika; utan dermed vunnes endast att på det för Nämnden och Domstolen samfäldta område, der de hvar för sig hafva att verka till ett och samma mål, denna verksamhet komme att något mera hufvudsak ligt tillhöra Nämnden, dock utan att viss skiljelinie emellan dessa myndigheters behörighet i sådan pröfning af brottslighetsgraden skulle kunna efter nu gällande Tryckfrihetsförordning uppdragas eller någon grund uppgifvas för lösning af den vigtiga frågan om dep behöriga riktningen af Domarens slutliga pröfning af målet i det möjliga fall, att Åklagaren och Nämnden sammanstämmande misstagit sig i deras förutsättning om tillämpligheten af det allmänna Lagens rum, sorn i slutpåståendet och i Juryfrågan ingått, så att Nämnden betecknat brottslighetens grad genom hänvisande å ett lagrum, som vid domarepröfningen slutligen funnes ej kunna till saken hänföras och derföre rätteligen icke böra läggas till grund för straffbestämmelsen.
En sådan osäker och ofullständig theori är, efter min tanke, icke någon giltig grund för Tryckfrihetsförordningens tillämpning emot dess ordalydelse.
Då man funnit nödigt att under Grundlags helgd och under regeln för Grundlags tillämpning ställa äfven de påbjudna rättegångsformerna för tryckfrihetsmål, är deruti en fordran, att vigt lägges på all i klara ord utstakad enkelhet i dessa former, så att icke rätten att åtala tryckfrihetens missbruk, hvilken rätt måste till sin vigt stå i jemnbredd med vigten af sjelfva tryckfriheten, må vara säkert värnad mot såväl godtyckets makt, som faran af den juridiska doktrinens osäkerhet och ofrivilliga misstag.
Det kan vara synnerligt tvifvel underkastadt, om Grundlagens stiftare verkligen skulle halva velat så anordna, alt den åklagare i tryckfrihetsmål, som genom åberopande af visst straffbud inom Tryckfrihetsförordningen bestämt anklagelsen i fråga om brottets art, skulle utöfver de fall, der just detta straffbud bestämdt hänvisar till visst rum i allmänna Lagen och derigenom så för parten sorn för den icke lagfarna
Nämnden undaorödjer all tvekan om tillämpligheten, vara tvungen att inlåta sig i det nog äfventyrliga försöket, att säkert utgrunda, hvilket allmänna Lagens straffbud skulle, enligt denna sednare Lags grunder och rätta förstånd, vara just det, som vid Domarepröfningen borde med det citerade stadgandet i Tryckfrihetsförordningen sammanställas, och att sålunda på sitt omdöme i en fråga om kriminallagens rätta tolkning, hvilken fråga visat sig vara föremål för meningsskiljaktighet emellan landets Domare, sådan, som just i förevarande mål inom Hofrätten inträffat, äfventyra, att hela anklagelsen blefve utan påföljd och vederparten undginge det ansvar, hvartill han eljest, om Tryckfrihetsförordningen vore rätta grunden för pröfningen, blefve saker.
Ett sådant äfventyr, hvilket icke i något fall finnes för åklagare eiler målsägare enligt allmänna rättegångsordningen, synes i den till sin syftning ganska enkla rättegångsordningen för tryckfrihetsmål ej gerna böra förmodas vara afsedd, utom för det fall, att åklagaren genom sitt efter eget godtfinnande gjorda slutpåstående frivilligt ställer sig under 94 detta äfventyr, såsom det skett i de förut anförda företeelserna i Iagskipningen.
Jag förbiser, i förevarande ämne, visst icke den olikhet, iagtillämpningen komme att framställa i serskilda mål rörande anklagelse för sådant brott, som det, hvarom nu är fråga, der ena gången, i följd af det på Åklagarens godtfinnande beroende slutpå ståendets innehåll, Nämndens pröfning ej komme att hafva lika omfattning, som densamma en annan gång finge till följd af det i Iagskipningen antagna sätt för jury ifrågans uppställning med åberopade rum i allmänna lagen.