Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet antyder uti senare Betänkandet arne hufvud-omständigheter, hvilka hindrat Utskottet att i dess förra Utlåtande tillstyrka ovilkorlig förpligtande för Domaren, att vaka deröfver, att Förmyndare hvart 3:dje år till Domstolen ingifva räkning öfver förvaltningen af pupillernes gods, nemligen: 1:0 alt åtskilnad ej vore gjord i afseende på ti den för förmynderskapens tillkomst j samt antingen de innehades efter Domarens förordnande j eller derförutarij till följd af Lagens allmänna hud, hvadan en säker möjlighet för
Domaren icke funnes, att om alla förmynderskap utan undantag erhålla skyndsam underrättelse; och 2:0 att ett stadgande af den beskaffenhet att en mängd undantag derifrån måste åtminstone till en tid medgif vas, icke syntes kunna med nog säkerhet och den krafts som ett lagbud bör egaleda till det åsyftade ändamålet.
Dessa betänkligheter, jemte hvad förra Utlåtandet vidare innehåller, hade, efter min tanka, hellre bort föranleda Utskottet, atti denna del vidblifva än förändra sin mening, till rak motsats af hvad förut är yttradt.
Första betänkligheten har Utskottet ansett vara undanröjd genom förklarandet af Motionairen m. fl., att nemligen tillämpningen af den Domaren ålagde skyldigheten icke skulle ega rum i afseende på andra förmynderskap, än sådane, om hvilka Domaren egde eller borde ega kännedom, såsom de, hvilka grundas på förordnanden, som meddelas efter lagförändringens proraulgerande.
Häraf skulle således följa, att hela massan af Förmyndare, intill den projecterade lagförändringens promulgerande, vore i samma skick sorn förut.
Öfver deras redogörelsers afgifvande hade Domaren ingen vaksamhet alt iakttaga.
Uti det projecterade lagstadgandet finnes likväl intet spår till denna antydda skilnad emellan varande och blifvande Förmyndare.
Förslaget står således icke i öfverensstämmelse med motiven.
Andra betänkligheten har Utskottet ansett böra vika för de obestridliga förde Bihang till R.
Prot. 1834. lista Häftet. 10 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 10g. lar, förslagets antagande i allt fall måste medföra, ehuru ett stadgande af den beskaffenhet, att en mängd undantag derifrån måste medgifvas, icke syntes kunna med nog säkerhet och den kraft, som ett laghud bör ega, leda till det åsyftade ändamålet.
Det vill således säga, att obestridlige fördelar kunna väntas af ett lagbud, fastän det, oaktadt manga undantag derifrån, icke synes kunna nied nog säkerhet och kraft leda till det åsyftade ändamålet.
Att likväl ett lagbud bör kunna säkert och med kraft leda till åsvftadt ändamål, har man dock hittills ansett såsom en grundidee för all lagstiftning.
Utom denna inneboende kraft hos Lagen, blir den alltid ostundom skadlig.
Här är ej fråga om att eludera, förtyda eller förvränga Lagen.
Detta försökes visserligen som oftast, allt efter som egna interesset bjuder; men Lagens kraft, rätt tillämpad, blifver dock alltid densamma.
I anledning af hvad jag nu anfört, bör jag icke tillbakahålla det förklarande, att jag ingalunda talar till
Domares befrielse ifrån det ifrågasatta vaksamhelsbesväret öfver Förmyndares uppfyllande af deras redovisningsskyldighet; men jag önskar, att detta Domarens ökade besvär må grundas pä ett sådant lagstadgande, att han verkligen kan uppfylla ändamålet: att tillse att den omyndige rätt sker.
Det torde således blifva nödigt något närmare granska Utskottets lagförslag, för att finna, huruvida detta ändamål derigenom vinnes.
Lagförslaget innehåller: att Förmyndare skall hvart 3:dje år tillst älla den omyndiges fränder räkning, samt jemväl en lika lydande räkning till Rätten ingifva; och bör Rätten utse en eller flere Gode Män att samma räkning granska.
Vare det ock Rättens åliggande, alt vaka deröfver, att
Förmyndaren sin redovisningsskyldighet icke försummar, och att den tredskande vid vite dertill hålla.
Härvid anmärkes: 1:0 att Utskottet, utan att antyda något motiv dertill, ifrån räkningens granskning uteslutit myndlingens fränder, hvilkas granskningsrätt 1734 års
Lag i 23 Cap. 1 §.
Ärfda-Balken bibehållit i främsta rnmmet; men i händelse fränder ej äro till, eller de ej vilja åtaga sig granskningen, då, men icke förr, eger Domaren förordna någon i deras ställe.
Denna fränderne tillagda företrädesrätt i granskningen slår i fullkomlig öfverensstämmelse med fränders i 20 Cap. 4 §• åberopade Balk ålagda skyldighet, att framför oskylde vara Förmyndare.
Sist åberopade lagrum stadgar: nu hafva the (Föräldrar) ej någon (Förmyndare) närnnt, vare tå then Förmyndare , sorn skyldast ock thertill fallen är”.
Denna företrä - fjag-Utskottets Utlåtande N:o 10g.
11 trädesrätt till granskning är äfven grundad i det närmare interesse i förvaltningen, fränder genom arfsrätt kunna ega framför oskylde.
Det är derföre naturligt, att en frände, som är myndlings närmaste arfvinge, skalL finna det för sig af serdeles vigt att noga granska förvaltningen af en egendom, till hvilken lian genom arf kan blifva egare.
Jag föreställer mig alltså den händelse förutsatt, alt Utskottets project antoges, att frände påyrkade sin granskningsrätt, och frågar: hvad har Domaren alt göra i sådant fall?
— Jo! hail måste följa Lagens bokstaf, ty alternativet emellan frände och God Man är borttaget.
Fräridens granskningsrätt måste vika , om också frändens kunskap och skicklighet ioo:defaldt öfvervägde den forordnade Gode Mannens. 2:0 Rätten skall vaka deröfver, att Förmyndaren sin redovisningsskyldighet icke försummar och den tredskande vid vite dertill hålla.
Domaren måste, för att uppfylla sin väktarepligt, upprätta en rotel öfver alla Förmyndare inom hans Domsaga.
Han ser deraf,, att tre års redogörelse-tiden för en del är för handen, men ingen eller ganska få Förmyndare inställa sig eller låta ingifva räkningar.
Enligt lagbudet förelägger lian således de tredskande vite, att deras eftersatta skyldighet å annan dertill utsatt tid fullgöra.
Om detta föreläggande måste de tredskande bevisligen kungöras, och således företer sig frågan: huru och genom hvilken detta kungörande skall verkställas?
Icke lärer det blifva Domaren, som skall kungöra sina beslut med uteblifne parter.
I frågans närvarande skick finnes ännu ingen tvist, ingen stridighet, således icke heller parter, af hvilka endera kunnat åläggas något fullgöra.
Man torde anmärka, att Domaren eger påkalla handräckning af Kronobetjeningen i orten.
Men Kronobetjeningens förut af tjensteärenden upptagne tid bör ej förspillas med kungörande af Rättens beslut i privatas angelägenheter.
Sådant har hittills icke varit dem ålagdt, och lärer svårligen kunna blifva det, och i allt fall icke utan ersättning?
Hvem skall förskjuta denna ersättning?
Skall Kronobetjent vara skyldig vänta på sin ersättning, tills den uteblifne
Förmyndaren fått sig förklara?
Förmyndaren då visar sig haft laga förfall för redogörelsens afgifvande å rättan tid, bör han rättvisligen frikännas för all påföljd för uteblifvandet, och Kronobetjenten har gjort flera mils resa, utan att derför kunna få någon ersättning.
Lika orättvist vore, om denna kostnad skulle drabba de omyndige, hvilkas oftast ringa arfsmedel genom dylika omkostnader skulle slutligen helt och hållet medtagas.
Är åter Förmyndaren flyttad till annat
Härad eller annat
Län, utan att hans vistelseort är känd, stannar Domaren i större förlägenhet hvart han skall vända sig, för att erhålla handräckning till beslutets kungörande. 12 Lag-Utskottets Utlåtande N:o tog. 3:o Frågan visar sig åter i ett annat skick, nemligen Förmyndare inkommer i rätter tid till
Domstolen med redogörelse, men deraf följer icke, att han till den omyndiges flander aflemnat lika lydande exemplar, hvilket lagbudet honom dock ålägger.
Han är ickejtaeller skyldig styrka, att han sådant fullgjort, emedan sådant i Lagen icke är honom ålagdt.
Domaren har icke heller af Lagen hvarken anledning eller skyldighet att förelägga Förmyndaren en slik bevisning, förr än fränderne derom göra anmärkning.
Desse kunna således en längre tid hållas i okunnighet om egendoms-förvaltningen och redogörelsen, helst de genom Utskottets Lagförslag äro helt och hållet uteslutne ifrån granskning af redogörelsen. 4:o
Vidare kan jag icke gilla den åsigt Utskottet uttryckt, att nemligen Domaren skulle ega förordna annan Förmyndare, endast för att föra talan emot den felaktige Förmyndaren, emedan slikt förordnande skulle föranleda derhän, att flera dylika förordnanden torde behöfvas, innan någon ny Förmyndare påträffades, sorn kunde uppfylla vilkoret: den felaktiges tilltalande.
Uti sjelfva uppdraget, att tilltala annan person, då sådant icke måste ske till följd af tjenstepligt, ligger ett visst obehag; och detta obehag måste ökas i samma mon den kärande i saken icke eger ett eget interesse, eller käromålet skulle vändas emot person, till hvilken käranden står i närmare förhållanden, vare sig af vänskap, grannskap eller andra förbindelser.
Olämpligt synes det ock vara, att t. ex.
God Man endast granskar, och annan person tillförordnas att anmärkningarne åkära.
Delta leder endast till onödig omgång, enär anmärkande och kärande åtgärden lämjdigast kunna och böra förenas uti en och samma person.
Hufvudafsigten med förmyndareredogörelsens granskning är dessutom icke , såsom Höglofl.
Utskottet velat antyda, huruvida annan Förmyndare bör tillsättas, utan huruvida den varande
Förmyndaren väl och redligen förvaltat myndlingens gods.
Vigtiga synas mig de skäl böra vara, hvilka skola föranleda till Förmyndarens entledigande; och ibland dessa må i första Tummet räknas saknad vederhäftighet hos Förmyndaren för arfsmedlen. 5:o Emot hvad Höglofl.
Utskottet så väl i Betänkandet N:o 70, som ock uti det förevarande antydt, anser jag Gode
Män böra vara underkastade ansvarsförbindelse för deras granskning, såsom ett oeftergifligt vilkor för både Myndlingars och Förmyndares framtida säkerhet, såsom följd hvaraf jag icke heller kan, lika med Höglofl.
Utskottet, betrakta Förmyndares 3:dje årsredogörelse och Gode Mäns granskning deraf, såsom en blott provisorisk åtgärd, underkastad pupillens ytterligare granskning och åtal vid myndige år, Lag-Utskottets Utlåtande N'.o tog. i3 år, eller då Mö blifvit gift.
Med antagande af denna princip, skulle icke allenast de granskande Gpde Männens åtgärd vara en öfverflödsact, utan hvad - värre Vore — Förmyndaren skulle ställas i ansvarighet till en obegränsad tid, serdeles för pupiller af qvinnokönet, och nödsakas i 20 a 3o år, eller deröfver, vara på sin vakt med qvittencer, verificationer och räkenskaper.
Att under så lång tid förvara dylika document, att efter så lång tids förlopp kunna förklara förekommande anmärkningar, synes gränsa till omöjlighet för Förmyndaren sjelf, och måste blifva en absolut omöjlighet för hans sterbhus eller arfvingar, i fall han aflider och under 20 å 3o år innehaft samma förmynderskap.
Förmyndaren skulle, i sådan händelse, ställas utom -den i Kongl. Förordningen den 13 Junii 1800 stadgade Tioåra prasscriptionstiden.
Ett exempel torde upplysa olämplighelen af den provisoriska egenskap, Utskottet velat tillägga Förmyndares 3 års redogörelse, och deremot skedde anmärkningar.
En sådan redogörelse granskas af fränder eller förordnade Gode
Män, anmärkningar göras deremot, hvilka i laga ordning genom stämning blifva underkastade Domstols pröfning.
Några anmärkningspunkter ogillas, andra åter fastställas till rättelse, och Domstolens Utslag härom vinner laga kraft.
Utskottets antagne princip skulle således hela denna Rättegångsactus och Domstolens beslut vara af provisorisk egenskap, och pupillen, vid myndige år, ega å nyo väcka talan emot de af Domstolen förut genom laga kraftvunnet
Utslag ogillade anmärkningar.
Att detta är stridande emot 28 Cap. 1 §.
Rättegångs-Balken och att ett sådant försök der belägges med böter, torde knappast behöfva nämnas.
Den afgifne 3 års redogörelsen bör således, så vidt den oklandrad lemnäs inom natt och år efter dess afgifvande, eller, i lall af klander, med de rättelser Domstol föreskrifvit, lända vederbörande och äfven pupillen, till framtida efterrättelse.
På grund af dessa framställda brister, ofullkomligheter och olägenheter, hvilka befinnas uti och skola blifva följder af Utskottets föreslagna Lagförändring, kan jag densamma icke godkänna, serdeles som inga förändrade omständigheter visats, hvilka böra kunna verka till annan åsigt af frågan nu, än den Utskottet för arne månader tillbaka uttryckte i Betänkandet N:o 70, då Lagförändringen i vissa delar, och serdeles hvad angår Domares vaksamhet öfver
Förmyndares uppfyllande af redogörelse-skyldigheten, afstyrktes.
Men man har trott, eller velat att man skall tro, att, genom denna Domaren ålagde controlerande vaksamhet, ett .surrogat skulle vara påfunnet, att sälta i stället för den förmonsrätt raan går att beröfva omyndiges arfsmedel,, medelst dessas ställande efter inteckningar, och Lag- Utskottets Utlåtande N:o iog. hvarom Höglofl.
Utskottets följande
Betänkande kommer att handla.
Jag har äfven emot detta reserverat mig, och får då tillfälle närmare vidröra samma ämne, för att visa, huruledes contrtf och säkerhet äro arne ganska skiljaktiga ämnen, tagne hvar för sig.” Af Herr von Sydow:
''Med Herr Borgmästaren oeh Riddaren Bååth förenar jag mig till alla delar, så vidt hans anförande afser Förmyndarefrågan; men, beträffande de tysta förmonsrätterne, så delar jag ej den åsigt Herr Borgmästaren yttrat.” STOCKHOLM, Kohgl, Ordens-Boktryckeriet, i834* Lag-Utskottets Utlåtande N.o 110. t N:o 110.
Ankom till Exp.-Utsk. den 17 Augusti.
Utlåtande , till följd af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o J1, i anledning af så väl Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition j angående ändring af 8, och 10 samt förklaring af 2 §. i 1J Cap.
Handels-Balken, som ock serskilda i dessa ämnen väckta motioner.
Emot Utskottets nyssberörde Betänkande, hvilket samtl. Riks-Slånden till Utskottet återremitterat, har, jemte åberopande af Herrar Holms och Hesslesj Betänkandet bifogade reservationer, blifvit hufvudsakligen och allmännast anmärkt följande:
För omvårdnaden om den omyndige börde man ej åsidosätta en mängd andra samhälls*åligganden.
Lagstiftningens vigligaste föremål vöre att ställa hvar och en medborgare i det förhållande, att han kan uppfylla sina förbindelser lill andra, utan att behöfva åsidosätta dem han eger emot sig sjelf.
Så vore likväl icke förhållandet nu medförmyndare.
En person måste alltid mer eller mindre skadas till sin egen credit, i samma mon han visade sig hjelpsam i emottagandet af förmynderskap; och detta föranledde, att allt större svårigheter mötte för erhållandet af redbara förmyndare, och att sällan någon verksam manr som följaktligen behöfde begagna sin credit, vågade påtaga sig detta kall.
En annan väsentlig olägenhet af de tysta förmonsrätterna vore den, att förmyndare sällan kan bereda fullständig intecknings-säkerhet för den omyndiges medel, emedan det icke gifves något sätt att vinna säker upplysning, huruvida låntagaren innehar sådan befattning, som med någon tyst förmonsrätt redan på förhand graverar hans fasta egendom.
De fall, då förluster i följd häraf uppkomma, voro icke sällsynte.
Mångfalldiga tvister om förmyndare-redogörelse hade sin grund deruti.
Man hade talat för de omyndigas väl; men då man undersökte hvilka dc äro, så måste man studsa tillbaka vid erfarenhetens upplysning om det högst obetydliga antal myndlingar, hvilka genom lagförändringen kunde hafva något att äfventyra.
De fleste myndlingar på landet vore nemligen jordegare och hade inga capital, och dem anginge frå_ Dih. till R.
Prot. 1S3//.. 7 Samt. 1 Afd.
I 22;dra Häftet. 2 Lag-Utskottels Utlåtande If.a lfa. gan således icke.
Af dera åter, hvilka åro capitalister, anginge frågan icke andra än de få, som hafva sitt arf innestående hos förmyndarne sjelfva; hvaremot alla öfrige, hvilkas capital varda af förmyndarne till ajodre fastighets-egare utlånte, >— och dessa omyndiges antal vore det största — befunno sig i alldeles samma behof, som alfmänhetén, och hade samma interesse i de tysta förmonsrätternas afskaffande.
Den ifrågavarande lagförändringen medförde således icke i sjelfva verket, för pluraliteten af omyndige, någon uppoffring utan vore tvärtom, äfven för dem, i flera hänseenden fördelaktig.
Det hade varit en önskan, länge hyst af de män, sorn theoretiskt och practiskt vinlagt sig otn juridiken, alt få borrt stadgandet om de ifrågavarande tysta förmonsrätterne, hvilket bär stämpeln af en förfluten tid.
Och det borde erkännas, att Regeringen visligen gått den bildade delens af Nationen önskningar till mötes, då den framställt denna proposition, som Lag-Utskottet vid föregående Riksdag nära nog enhälligt tillstyrkt, fastän det då icke lyckats alt i Stånden vinna bifall till förslaget.
Man hade ofta det felet alt fästa sig vid sådane förslag, som fordrade stora kostnader, men skänka föga uppmärksamhet åt dem, som med ringa uppoffringar ledde till stora ändamål.
Sådant syntes ock förhållandet vara liär, emedan det vore utom tvifvel, att om Kongl.
Maj:ts Proposition gick igenom, jordbruket blefve mera betjent dermed, än med alla anslag för detsamma aiS förkofran, och att kommande slägten skulle derigenom beredas större fördelar, än dem de tysta förmonsrätterne tillfälligtvis kunde lemna.
Ville man hemta exempel från andra länder, så skulle man erhålla den underrättelsen, att i Frankrike, der de ifrågavarande förmonsrätterne länge qvarstått, hade de nyligen blifvit borttagne såsom ett ofantligt hinder för en väl ordnad realcredit, och i Preussen, hvilket land blifvit räddadt från undergång genom sina, på en sådan credit grundade Hypotheks-Inrältningar, finnes icke några tysta förmonsrätter.
Af serskilde
Ledamöter inom Stånden har dessutom blifvit yrkadt: att, i händelse den tysta förmonsrälten för de omyndige borttoges, det i stället måtte stadgas såsom åliggande för förmyndare, hvilken eger fastighet, alt, vid föi myndareskapets åtagande, låta inteckna sin egendom till pupillens säkerhet; — alt förmyndare, då han dertill förordnas, borde af öfverförmyndaren åläggas att insätta myndlingens rörliga tillgån- - gar uti Statens Verk, såsom förhållandet vore i England; — att de medel, som till fattiges understöd äro samlade, syntes genom sitt ändamål, Lag-Utskoilets Utlåtande iV.o t to. 3 böra vara berättigade till förmonsrält framför öfrige i den af Utskottet föreslagna 10 § i 17 Cap.
Handels-Bulken nämnde cassör, penningeverk och inrättningar, och att dernäst borde komma fordringar för de medel, hvilka Embets- och Tjenstemän i och för Embete eller Tjenst emottagit; — alt det äldre förmynderskapel syntes böra ega företräde framför det yngre, på lika sätt som en äldre inteckning har företräde framför en. yngre, och att denna anmärkning gällde äfven Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition om nedflyttning af de omyndiges tysta förmonsrätt; — samt alt, till förekommande af bedrägerier, borde från den förmonsrätt för omyndiges fordran, som kommer att ega rum, undantagas hvad den omyndige, under båda föräldrarnes lifstid, kunnat erhålla i testamente eller gåfva, eller sjelf sig förvärfva, i hvilket afseende blifvit föreslaget följande stadgande:
"För medel, sorn genom gåfva eller testamente tillfallit omyndig under det fader eller moder båda ännu lefva, äfvensom "för hvad denne sjelf kunnat sig förvärfva, eger ej hos dem förmons"rätt rum, så vida icke anmälan derom hos Domstolen skett, och den"ne förordnat, att medlen under förmyndare-ansvar emottagas må/’
För öfrigt har det blifvit anmärkt, såsom en felaktighet och inconsequence, alt Utskottet förklarat sig anse den Kongl.
Propositionen ej kunna parlielt, eller annorlunda än i sin helhet, antagas, men likväl sedermera yttrat sig till bifall för serskilda delar deraf.
Hvad nu först angår sistberörde vid formen af Utskottets Betänkande gjorda erinran; så får Utskottet fästa uppmärksamheten derå, att hvarje lagförslag, som afgifves ifrån Kongl. Majit lill Rikets Ständer, eller tvärtom, ofelbart måste antingen bifallas, utan förändring eller ock afslås, och kan icke grundlagsenlig! antagas med förändring, eller modification, emedan sådant uppenbart skulle göra den sist beslutande Statsrnaglen till lagstiftare ensam, Det är ej ovanligt, att Kongl. Maj:t till principerne och till vissa delar godkänt Rikets Ständers lagförslag, men ansett en eller annan omständighet hindra antagande deraf, och fördenskull vägrat sitt bifall, samt deremot aflåtit Conlraproposition i ämnet.
Nu är hvad
Utskottet i senare delen af dess Betänkande tillstyrkt, icke annat än ett nytt lagförslag, ehuru i vissa delar öfverensstämmande med den Kongl.
Propositionen; och till afgifvandc af ett sådant förslag har Utskottet haft desto större anledning, som Utskottets pröfning jern - 4 Lag-Utskottets Utlåtande N.o ilo. väl omfaltat åtskillige i ämnet väckte motioner.
Utskottet förmodar således berörde anmärkning icke vara grundad.
I hufvudfrågan eller angående inlecknings-företräde framför de omyndigas tysta förmonsrätt,. förekommer, på sätt af Utlåtandet N:o iog inhemtas, att Utskottet redan frångått ett beslut, som med förevarande fråga eger nära gemenskap, nemligen i afseende på Her Holms motion, om åläggande för Domaren, att tillse det förmyndare afge i lag stadgad redovisning hvart tredje år, derå Utskottet numera tillstyrkt bifall; och Utskottet anser sig, vid ett sålunda ombytt förhållande, samt med afseende på den garanti emot vanvård af de omyndiges rätt, som Utskottet hoppas häraf vara att påräkna, icke böra vidare afstyrka ifrågavarande lagförändring, hvilken synes vara af allmänna rösten högt påkallad, och som, ur statsoeconomisk synpunkt, lofvär det allmänna, och serdeles jordbruket, betydliga fördelar, jemte det den underlättar möjligheten att erhålla redbara förmyndare och i vissa hänseenden bättre uppfyller rättslärans fordringar, än det nu gällande lagbudet.
Utskottet befarar likväl, att nedflyltningen af de omyndigas lysta panträtt i förmyndares fasta egendom skulle i allmänhet försämra de förres belägenhet, så vida den ej betryggas genom säkrare control öfver förmyndare, än hittills egt rum; och Utskottet tror således, alt bifall till dess härom afgifna förslag bör vara ett vilkor för den Kongl.
Propositionens antagande.
Till svar å hvad eljest i ofvanberörde måtto blifvit yrkadt i anledning af Utskottets Betänkande, eller i sammanhang med anmärkningarne dervid, får Utskottet meddela följande omdöme.
Ett lagstadg.ande, som ålade förmyndare, hvilken eger fast egendom, att inteckna densamma till pupillens säkerhet, skulle blifva menligt för förmyndaren, i hög grad öka obenägenheten emot förmyndare-befattningars åtagande, samt endast lill någon del blifva verkställbar, emedan rätta beloppet af pupillens tillgångar ej alltid kan vara kändt när förmyndaren förordnas, och sedermera, lid efter annan, plägar undergå förändringar.
Förslaget om insättande af omyndiges rörliga tillgångar uti Statens Verk är destomindre lämpligt, som berörde tillgångar, för det mesta, skulle derigenom göras ofruktbara, och nämnde Verk dessutom invecklas i bestyr, forn äro oförenliga med deras nuvarande organisation.
Då förmonsrätten för fattig.cassors fordringar hos deras föreståndare grundar sig å gäldenärens omförmälda befattning, men icke å den omständigheten, alt de fattiga äro fordrings-egare, hvilket tydligen inses Lag-Utskottets Utlåtande N.-o ilo. 5 deraf, att fattig-cassas fordran hos andra personer ej eger bättre rätt, än fordringar i allmänhet, anser Utskottet det vara fullkomligen principenligt, att fattig-cassor åtnjuta enahanda förmonsrätt, som är Kyrkor och Socknemagasin hos deras föreståndare tillerkänd; -- och då det-utgör uppbörd hvad Embets- och Tjenstemän, i och för embete eller tjenst, afenskilda mottaga, lära äfven deraf uppkommande fordringar, på sätt Kongl.
Majrts Nådiga Proposition innehåller, böra uppflyttas till, men icke framföre den förmonsrätt, KronanJ, städer och allmänna af Konungen stadfästade penningeverk och inrättningar hos deras uppbördsman ega.