Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af den anledning, alt inom kort lid flere brottmål hos Kongl. Maj:t förekommit, angående frälse-bönder, torpare och drängar, som, i uppsåt alt hämnas förmenta oförrätter eller alt stjäla, i försåt sökt afhända sina husbönder lifvet, utfärdades den 16 Juli 1776 en Kongl. Förordning af innehåll: ”att då enskilde tjenare, bönder eller torpare, hvilka betjena ”med arbete eller dagsverken, sätta sig för husbondefolket i försåt, ehvar *’det helst är, att dem skada göra till lif eller lem, och sargar dem ”eller slår blånad eller blodvite, sådane böra straffas, mannen med tretiotu ”pär spö och qvinnan med tjugofyra par ris, try slag af paret, samt derjemte mista äran och arbeta ett eller flera år på någon fästning, allt efter R.
iG5 ”brottets grofhet och elen brottliges arghet; hörandes han sedermera under ”arbetstiden på fästning en gång hvarje år undergå samma straff af spö el”ler ris; och det på samma dag, som han första gången det utstått.”
Om man än vill förutsätta, att denna Förordning, såsom dess ingress antyder, tillkommit endast för att skydda allmän säkerhet, måste det ickedestomindre medgifvas, att syftemålet ernåtts på bekostnad af allmän rättvisa och medelst en rubbning i gällande rättsgrunder, hvilken ändamålet, ehuru i och för sig sjelf berömvärdt, ingalunda kan rättfärdiga.
Begrepen husbonde och tjenstehjon hafva genom denna författning fått en utsträckning, helt och hållet oförenlig med de derom i lag och legostadga gifna bestämmelser.
Till tjenstehjons-klassen hänföras nemligen bönder och torpare, som betjena med arbete.
Den tillfälliga omständigheten, att afgäld af ett hemman eller torp, uti kontraktet emellan jordägaren och brukaren, blifvit utsatt i nämnde tjenstbarheter, kan likväl icke leda lill den slutföljd, alt den förre dermedelst undfått husbonde välde öfver den senare; ty om så vore, skulle satsen, följdriktigt genomförd, ej allenast vid hvarje arbetsaftal berättiga ena kontrahenten till det större personliga skydd, Lagen ansett böra husbonde tillkomma, utan ock kräfva tillämpning af de för åtskilliga brott och förseelser utsatta speciela straff på flera personer, hvilka icke äro eller någonsin kunna beLraktas såsom tjenstehjon.
Denna uppenbara brist på öfverensstämmelse emellan ifrågavarande serskilda
Lag oell allmänna Lagen blef icke afhulpen, utan ökades fastmer genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779- Ärelöshet, utgörande en tillsats till det fordna edsöresstraffet, fanns vara en olämplig påföljd i fråga om försåt i allmänhet; men ehuru 21 Kap. 6 §.
Missgerningsbalken sålunda ändrades, synes afsigten likväl icke hafva varit, alt i sammanhang dermed göra ändring i straffbestämmelserna för försåt, anstäldt emot husbonde, ty om sistnämnde Förordning dervid skulle böra tillämpas, måste fängelsetiden förlängas i och med detsamma spöstraffet ytterligare förnyas, hvilket åter komme att medföra en skärpning i straffet, som svårligen låter försvara sig.
Ickedestomindre är ärelöshet lika olämplig vid det ena, som vid det andra af dessa likartade brott.
Härtill kommer vidare, att uli sjelfva bestraffningen röja sig en grymhet och hämndlystnad, ej mindre ovärdiga lagstiftarens hofsamhet, än lyckligtvis exempellösa i våra öfriga strafllagar.
Att, såsom här skett, utsträcka straffet utöfver hvad brottets art och beskaffenhet oundgängligen fordrar, är både i juridiskt och poli tiskt hänseende förkastligt, samt medför, bland andra skadliga verkningar, jemväl den, att medlidande med brottslingen hos folket ovilkorligen väc - t 66 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1&40. kes, och alt lian i dess ögon upphöjes till ett slags martyr, utsedd att offras åt Lagens obevekliga hårdhet, hvilka intryck lagstiftaren framför allt hör söka undvika att åstadkomma.
Af hvad nu är anfördt, lärer kunna slutas, att 1776 års Förordning är orättvis, och utan fara för misstag, torde kunna tilläggas, att den äfvenledes är öfverflödig.
Om än serskilda förhållanden den tiden möjligen påkallade strängare åtgärder, för att skydda en viss samhällsklass, hafva dessa dock längesedan upphört, hvarom den sällspord^ tillämpningen af undantagslagen jemväl här vittne.
För att förekomma försåtliga våldsamheters begående af bönder och torpare, synes straffet i 21 Kap. 6 §.
Missgerningsbalken göra tillfyllest, och delta lagrum, jemte i5 Kap. i samma Balk, torde innehålla tillräckliga bestämmelser i afseende på våldsverkan af tjenstehjon, åtminstone intilldess den nya brottmålslagen hinner pröfvas och antagas.
Med stöd häraf, har jag ansett mig höra hos Rikets Högloft.
Ständer vördsamt anmäla nödvändigheten deraf, att ofvanom förmälda Kongl. Förordning af den 16 Juli 1776 må, i grundlagsenlig ordning, till kraft och verkan upphäfvas.
Angående rätta förståndet af Lagens stadgande i 41 Kap, 2 §.
Missgerningsbalken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, hafva, vid tillämpning deraf, hos Lagskipningen skiljaktiga meningar uppkommit i fråga, huruvida det der omförmälda brott, att iocka öfvermåla, egna harn, omyndig, underhafvande, eget tjenstefolk eller inhyseshjon att stjäla, ovillkorligen bör, utan afseende på det stulna godsets värde, medföra ansvar såsom för andra resan stöld, eller om, i händelse värdet ej går öfver 10 daler, snatteribot må ådömas.
Hvarförutan, i saknad af besLämd föreskrift, ovisshet kan uppslå, angående det straff, hvartill den gör sig skyldig, som andra gången begår sådant tjufnadsbrott, då värdet af det tillgripna icke stiger öfver 100 daler.
Till stöd för den satsen, att brottets egenskap af stöld eller snatteri bestämmes af det stulnas belopp, anföres vanligen: att öfverskriften till förevarande Kapitel, äfvensom 2 och 3 §§. deraf ovedersägligen handla om håde stöld och snatteri: alt anledning följaktligen saknas till den förmodan, alt lagstiftaren velat ur 2 §. utesluta det sednare begreppet, hvilket icke heller af ordalydelsen tydligen utmärkes: att, ehuru hustjufnad medför större ansvar, än ifrågavarande förbrytelse, snatteribot der äger rum; och att lillfyllestgörande skäl för antagande af den strängare tolkningen sålunda icke äro för handen.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i6j De, sora ej finna sig öfvertygade af dessa grunder, invända deremot: att det skäl, man trott sig finna i uppställningen af 4i Kap., ej kan antagas såsom gällande, enär straffbestämmelserna för ljufnadsbrott i allmänhet icke blifvit i lagen med fullständig systematisk noggrannhet ordnade: att det af 42 Kap. 1 §. nämnde balk hämtade exempel deslomindre innefattar något bevis för den förra satsenS riktighet, som de i 3, 4 och 5 §§. af samma Kapitel uppräknade förbrytelser, likmätigt Kongl. Brefvet den 17 Januari 1741» anses såsom stölder, ehvad mycket eller litet blifvit tillgripet: alt beskaffenheten af ifrågavarande brott, med afseende på det nedriga i bevekelsegrunderna hos förbrytaren, otvifvelaktigt förtjena!’ sträng bestraffning: att detta lagrum endast omtalar tvenne straffbestämmelser, af hvilka den sednare är jemförlig med den för tredje gången stöld stadgade bestraffning: att sålunda, om snatteribot här skulle äga rum, en lämplig gradation emellan straffen för dylika brott, första och andra resan begångna, saknas, odlingen grund gifves för bedömande af itererad brottslighet, i fall det stulnas värde ej öfversliger 10 daler; samt sluteligen, alt lagens uttryckliga bud: ”slånde samma rätt, som den der andra gången stulit*” måtte lösa hvarje tvifvelsmål, sedan det genom Kongl. Brefven den 16 Februari 1788 och den 16
Maj 1764 är vordet förldaradt, alt den, som en gång straffad för stöld, sedermera föröfvar snatteri, skall straffas lika,, som hade han begått stöld andra gången.
Vid öfvervägande af dessa å ömse sidor anförda skäl, synas de sednare äga företrädet af en närmare öfverensstämmelse med Lagens rätta mening och förstånd.
Beträffande åter frågan, huruledes den, sorn andra gången beträdes med den i åberopade lagrum beskrifna gerning, bör straffas, då stölden ej stiger öfver 100 daler, så torde, vid jemförelse emellan nämnda lagrum och 4° Kap. 3 §.
Missgerningsbalken, med säkerhet kunna antagas, alt straffet bör vara lika, som för tredje resan stöld lill enahanda belopp, ehuru sådant icke blifvit utsatt, antingen af förbiseende, eller ock derför, att denna analogie ansetts tillräckligt tydlig, utan att densamma behöft vidare uttryckas.
Lagen i ena hänseendet lemnat anledning till olika tolkning och i det andra möjligen kan missförstås, varder härmed lill Rikets Högloft.
Ständer vördsamligen hemstäldt, att 41 Kap. 2 §.
Missgerningsbalken, i grundlagsenlig ordning, må förändras till följande lydelse:
Lockar någon eller bjuder öfvermaga, alt stjäla med sig, ehvad det är mycket eller litet; eller gör mannen det med sin hustru; föräl - 168 R.
St. frist.
Emb.-Ber. den 14 frn.
1840. drar med sina barn; förmyndare med den omyndiga; förman med den som står under hans lydno; husbonde eller matmoder med sitt tjenstefolk eller inhyseshjon; stånde samma rätt, som den der andra gången stulit.
Varder han åter med sådan gerning funnen, straffes såsom för tredje resan stöld; och den, som var lockad eller buden, att stjäla, straffas som annan tjuf, eler han till mogen ålder kommen är.
Till de stadganden, som i brottmålslagskipningen esomoftast vinna tillämpning, kunna hänföras föreskrifterna om sättet, huru förbrytare åter upptagas i den Christna Församlingens gemenskap, eller de påbud, som angå uppenbar Kyrkoplikt samt enskildt Skriftermål och aflösning.
Nu mera användes den dock veterligen icke i andra fall, än då brott är begånget, och i sammanhang med tillika ådömd annan bestraffning, ehuru 1686 års KyrkoLag i 10 Kap. omförmäler två händelser, då uppenbar skrift skulle äga rum, oaktadt något egentligt lagbrott icke blifvit föröfvadt.
Ganska sällan, och tilläfventyrs aldrig, torde bannlysning hädanefter komma i fråga; och nyssberörde, nästan bortglömda föreskrifter, synas följaktligen nu mera oanvändbara; men de hafva likväl här bordt nämnas, såsom icke uttryckligen upphäfna eller förändrade.
Den är, genom allmänna Lagen och serskilda Författningar, stadgad i följande fall: no
För den, som, obetänkt och af hastighet, lastar Gud, Hans heliga ord och Sakramenter; 1 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken; 2:0
För den, som efter Lag gjort sig skyldig lill dödsstraff, men njuter förskoning derifrån; dock med undantag för ett brott, derom i Kongl. Brefvet den 27 Juni ij65 är serskildt förordnadt; Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, 43 punkten 1 momentet; 3:o För den, som begår stöld eller står tjufsrätt; ibidem, 7 mom. 4:o Uti R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. 169 4:o
Uti tvegiftesbrott, för den förut gifta personen; ibid. i3 mom. 5:o
För den, som föröfvar blodskam eller lägersmål i förbudna leder, derå dödsstraff är utsatt, men af Nåd eftergifves; ibid. 14 mom. 6:0
För den, som varit drucken eller eljest gjort oljud i kyrka under Gudstjenst; ibid. 16 mom. 7:0
För den, som, drucken eller oskriftad, går till Nattvarden, eller gör det, oaktadt lian af presten är varnad att afhålla sig derifrån; ibid. 17 mom. 8:0
För den, som i kyrka, under Gudstjenst, öfverfaller någon med hugg och slag; ibid. 18 mom. 9:0
För den, som skuffar eller stöter annan eller kifvar och träter med honom i vredesmode i kyrka under Gudstjenst, eller annorstädes, der Gudstjenst hålles; ibid. 19 mom. 10:0
För den, som slår eller smädar sina föräldrar; Kongl. Brefvet den 28 Februari 1793. u:o För kona, hvilken, för vållande till sitt fosters död, dömes till straff efter sednare momentet i 16 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken; såsom Kongl.
Reskriptet till Götha HofRätt den 12 Okt. 1787 alltid sedermera blifvit tillämpadt; 12:0
För den, som dömes till hel mansbot; Kongl.
Brefvet den 14 November 1746; och i3:o För Apothekare, som i annan, än tillåten ordning utlemnar Arsenik, och såmedelst vållar någons död; Kongl.
Förordningen den i5 Juni 1787, §. 6.
Det är nogsamt bekant, att uppenbar kyrkoplikt leder sitt ursprung från Christendomens första tidehvarf, då ett offentligt erkännande och afbedjande inför Gud och församlingen af begångna synder var ett oeftergiflig! vilkor för affällingens eller brottslingens återupptagande i kyrkans gemenskap, derifrån laster eller brott honom utestängt.
Småningom och allt efter som kyrkostyrelsens makt tillväxte, öfvergick vilkoret till bestämda Lagbud, som, till befrämjande af den så kallade kyrkotukten, genom Canoniska Lagen fastställdes, och sedermera i flera länder och jemväl hos oss, under olika modifikationer, bibehållit sig intill närvarande tid.
Prot. 1840. 2 Samt. 22 r 70 i?
Ömbudsni.
Redan år 1734 uttalades den mening, sorn, utan tvifvel på vigtiga skäl, föranledde uteslutande från Lagen af hvarje stadgande om kyrkoplikt, med undantag af det, som i 1 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken förekommer.
Då emedlertid allmänna tänkesättet, mäktigare än Lagstiftarens fördragsamma vishet, kort derefter, på sätt Kongl. Brefvet lill alla HofRätterna af den 20 December 1735 visar, utverkade ett serskildt, genom Kongl.
Brefvet den 20 December 1737 ytterligare bekräftadt, påbud, ”alt med kyrkoplikten borde förblifva efter förra vanligheten, intill dess den redan föreslagna nya Kyrko-ordningen kunde vid nästderpåföljde
Riksdag öfverses;” ägde man ändock ali anledning till den förmodan, alt de förra betänkligheterna deremot, åter väckta och öfvervägda, snart måtte göra sig gällande; men likasom den förväntade nya Kyrko-ordningen, sedermera och allt hittills, uleblifvit, synes hufvudfrågan, eller den om sjelfva inrättningens lämplighet, icke hafva kommit under vidare skärskådan,- åtminstone ej vunnit ett förtjent afseende, då i stället, tid efter annan och slutligen genom 1807 års Kongl.
Förklaring, kyrkoplikten blifvit dels i vissa fall upphäfven, dels i andra åter stadgad; i sammanhang hvarmed föreskrifter jemväl meddelats, i ändamål att, oaktadt den dömdes motvilja, bringa kyrkoplikten till verkställighet.
Ehuru man sålunda, ännu för 33 år tillbaka, med bibehållande af föråldrade bruk, fullständigt systematiserat en inrättning, hvars nytta och ändamålsenlighet långt förut blifvit af Lagstiftaren ifrågasatt, och ehuru samma fråga, äfven sedermera vid ett Riksmöte väckt, kommit att förfalla; qvarstå likväl, oförändrade, de gamla betänkligheterna emot denna inrättning, tillökade med nya; hvilka, sammanlagde, visserligen äro af den vigt, a-tt de förtjena ytterligare lagas i öfvervägande.
Det har stundom varit tvifvel underkastadt, huruvida uppenbar kyrkoplikt borde anses endast såsom ett försoningsmedel, tller såsom en del af bestraffningen.
KyrköLagen lemnar stöd åt den förra meningen.
Deremot torde å andra sidan kunna invändas, att hvarje offentlig botgöring egentligen är främmande för den protestantiska trosbekännelsen, äfvensom att Lagen, då den för personer, sorn ej tillhöra Lutherska kyrkan, utsätter stockstraff i stället för kyrkoplikt, synes antyda, att begreppet om straff är med den sednare förenadt.
De, sorn antagit sistnämnda mening, synas emedlertid nu mera, utan alt inlåta sig i bedömande om kyrkopliktens lämplighet i allmänhet, endast afse, att den borde för tjufnadsbrolt bibehållas, såsom behöfligt för att afskräcka från sådana brott, så vida det derför, första gången, i Lagen bestämda stralf icke skulle i delta hänseende göra tillfyllest. i?
Ombudtm.
1 71 Ehvad man utgår från den ena eller andra af omförmälda olika synpunkter, och äfven om man icke vill erkänna någondera såsom allena riktig, hvilket torde komma sanningen närmast, lärer bibehållandet af denna slags påföljd nu mera svårligen kunna försvaras, så vida densamma, från bägge synpunkterna betraktad, synes i närvarande lid lika olämplig, sorn ändamålslös.
Sättet, huru han bör söka försona sig med Gud, lärer destomindre kunna och böra genom menskliga Lagar föreskrifvas, som det ligger utom gränsen af mensklig förmåga, att bedöma halten af hans moraliska förderf eller felsteg; och försoningen med församlingen för den förargelse, som åstadkommits, består icke i det offentligen aflagda, stundom aftvungna löftet om förbättring, utan i ett förbältradt uppförande, sorn småningom kan återställa den aktning och det förtroende, lian förverkat.
Betraktar man åter kyrk oplikten såsom en betraffning, kunna alla de inkast deremot göras, hvilka, såsom bekant är, blifvit framställda mot de så kallade skamstraffen i allmänhet.
Det torde emedlertid vara öfverflödigt att här upprepa hvad sålunda är anfördt, för att ådagalägga olämpligheten af vanärande straff, och huruledes dessa tillsatser till andra bestraffningar ej äga någon lill förbättring verkande inflytelse på brottslingen och, så vidt för andra åsyftas varning och afsky för brottet, förfela ändamålet.
Men ehvad skamstraffen komma alt afskaffas eiler icke, hvarom fråga likväl ej torde kunna lämpligen väckas utan i sammanhang med pröfningen af det föreslagna nya straffsystemet i det hela, bör här tillika anmärkas, alt kyrkan är det minst passande ställe och Gudsljensten det Sämst valda tillfälle för verkställigheten af sådant straff; ty en brottslings utställande på pliktepallen eller, såsom den vanligen benämnes, skampallen, störer andakten så väl hos hvarje ömtåligt sinne, som hos den obildade åskådaren, hvilkens nyfikenhet derigenom lil 1 fredssLälles.
Härtill komma utomdess de förargelseväckande uppträden, sorn, genom den dömdes motvilja eller tredska att underkasta sig domen, icke sällan inträffa, och svårigheten, stundom omöjligheten, att genom tvångsmedel förmå honom dertill, helst det beror af hans undergifvenhet eller halsstarrighet, huruvida Lagen kan verkställas eller icke.
För öfrigt må äfven nämnas, alt fullgörande af uppenbar kjukoplikt, som endast å Söndag kan äga rum, merändels ådrager den brottslige en längre tids häkte, än eljest varit af nöden, samt ej mindre derigenom, än ofta genom növändiglieten af hans i-p R.
OmbudsiH, Emb.-JBer. den 14 Jan. 1846. forslande, flera gånger, till kyrkan och åter till fängelset, förokar det allmännas, ändock betydliga, kostnader får fångars underhåll och vård.
Alt på en gång upphäfva alla i detta ämne gifna föreskrifter, utan alt utsätta någon annan påföljd för den, som skulle afskaffas, torde emedlertid ur flera skäl vara betänkligt; Och då enskildt skriftermål, dervid förbrytaren, ostörd af andra föremål för betraktelser, endast sysselsättes med andeliga, måtte uppfylla Religionens sanna fordran i afseende å hans försoning med församlingen, lika tillräckligt som uppenbar kyrkoplikt, utan att medföra de olägenheter, som ifrån denna äro oskiljaktiga, synes det förstnämnda lämpligen kunna användas vid alla de tillfällen, då den sednare, enligt nu gällande stadganden, bör ådömas.
Grundad å dessa i korthet anförda, men likväl tillräckliga skäl, är derföre lill Rikets Högloft.
Ständer min vördsamma hemställning, att, i grundlagsenlig ordning, en allmän författning må beslutas och utfärdas, af •innehåll:
Att, med uppliäfvande af hvad genom
Lag och serskilda författningar är vordet sladgadt, angående uppenbar kyrkoplikt och om ansvar för den, som vägrar att den undergå, i stället varder förordnadt, att i alla de händelser, der uppenbar kyrkoplikt, i förening med annat straff", såsom påföljd för brott, hittills ägt rum, skall hädanefter till enskildt skriftermål dömas.
Såsom ägande sammanhang med nyss afhandlade fråga, förekommer äfven den, huruvida stockstraff må vara lämpligt och kunna bibehållas eller icke.
Omsorgen om Religions-undervisning och sedlighet har i äldre tider öfverlemnat åt Presterskapet och kyrkans föreståndare, att, för försumlighet eller förseelse i detta hänseende, använda stockstraff, såsom ett slutligt korrektionsmedel, då andra visat sig overksamma.
Sedermera har detsamma öfvergått till och jemväl erhållit betydelse af ett vanligt skamstraff, som för hvarjehanda förseelser kunde, enligt serskilda Författningar, dels af Sockenstämma eller Kyrkoråd, dels af allmän Domstol åläggas, och för flera fall, ännu i sednare lider, var bibehållet; Men sedan, i anledning af Rikets Ständers, vid Riksdagen åren 1828—i83o, gjorda framställning, att de stockstraff, hvilka Kyrkoråd, likmätigt Kongl. Förordningen den 26 Februari 1817, ägde att ålägga, borde upphöra, och att denna författning således måtte i berörde afseende förändras, Kongl. Maj:t, genom Nådig Kungörelse den 12 Mars i83i, med bifall dertill, förordnat, det Kyrkoråds rättighet, att ådöma stockstraff, ej vidare finge äga runi; och sådant straff R.
178 för fjerde gången fylleri, jemte böter stadgadt genom Kongl. Förordningen den 24 Augusti 1813, äfvenledes upphört likmätigt Kongl. Kungörelsen den 17 Mars 1837; qvarstår detta bestraffningssätt numera endast 1:0
För öfvermage, som oftare svär; 3 Kap. 2 §.
För snatteri i fiskehamn, då den brottslige saknar tillgång till derför ådömda böter; Kongl.
Hamnordningen den 24 Jan. 1771, 4 Kap. 1 §. 3:o I förening med böter, för den, som hugger neder eller med vilja förderfvar annans till prydnad eller lugn planterade träd, eller ock annan skogsplantering; Kongl. Förordningen om Skogarne i Riket den 1 Augusti i8o5, §. 64; samt 4:o
I stället för uppenbar kyrkoplikt, för främmande religionsförvandt, som begått brott, hvarå sådan kyrkoplikt eljest bordt följa; Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, få punkten 3 momentet.
Emot bibehållande af stockstraff gäller större delen af de förut, rörande uppenbar kjukoplikt, anförda skäl.
Den felaktiges sedliga förbättring befordras lika litet derigenom, som andras afskräckande från fel ellef förbrytelser deraf är att förvänta; Och när ändamålet med detta skymfliga straff icke vinnes, torde detsamma kunna helt och hållet upphöra.
Något annat korrektionsmedel för öfvermage som svär, än den i 3 Kap. 2 §.
Missgerningsbalken föreskrifna aga, synes icke vara af behofvet påkalladt, åtminstone icke böra genom Lag påbjudas; hvadan ock det i berörde lagrum befintliga stadgande om strängare ansvar för iteration af sådan förseelse lärer, såsom i och för sig sjelf olämpligt och dessutom fallet i glömska, böra undanrödjas.
Då tillfredsställande skäl för den förvandlingsgrund, hvilken, enligt 1771 års Hamnordning, skall iakttagas vid saknad tillgång till gäldande af böter, ådömda för snatteri i fiskehamn, svårligen kunna angifvas, torde den i allmänna Lagen utsatta grund för sådana böters förvandling, jemväl i delta serskilda fall, böra tjena till efterrättelse.
Och som bölesansvar finnes stadgadt uti 20 Kap. 11 §.
Missgerningsbalken för våldsverkan å träd, planterade till prydnad eller lugn, eller å annan skogsplantering, samt brottet, vid jemnförelse af ansvar, som i andra våldsmål enligt
Lag äger rum, icke synes förtjena den tillökning i straffet, Kongl.
SkogsOrdningen, i likhet med äldre Kongl.
Förordningen af den 3o April 1777, föreskrifver, lärer undanrödjande af denna föreskrift ej eller möta någon serdeles betänklighet.
Under förutsättning tillika, att uppenbar kyrkoplikt och i följd deraf stockstraff för främmande religionsförvandt, som begått brott, hvarå dylik \n\ R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. kyrkoplikt bordt följa, komma att afskaffas, värder fördenskull äfven till Rikets Höglofl.
Ständer vördsamiigen hemstäldt, det i grundlagsenlig ordning måtte vidtagas den författning:
Alt, med uppliäfvande af alla angående stockstraff utfärdade föreskrifter, förordnas må, att sådant straff ieke vidare skall äga runi, och att, i det fall, då böter, i brist af tillgång hos den sakfällde, bordt dertill förvandlas, samma böter skola, på sätt Lag och Författningar i allmänhet innehålla, med fängelse aftjenas.
För ärekränkande beskyllningar och afven för vanvördliga yttranden 1 tal och skrifter, finnas särskilda, efter brottets beskaffenhet afmatta, straffbestämmelser i allmänna Lagen utsatta, och i sammanhang dermed är den upprättelse, sorn den förolämpade äger utkräfva, jemväl föreskrifven, bestående i ett offentligt afbedjande af förbrytelsen inför Rätta.
Sådan afbön skall fullgöras vid följande tillfällen: 1:0
Af den, som talar eller skrifver det sorn smädligt är om Konungens och Rikets Råd, i och för embetets skull; 5 Kap. 2 §.