Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jemväl af 5:te § i Ansvarighetslagen bekräftas följaktligen, att icke alla för Diskont-Direktör i Banko-Reglementet meddelade föreskrifter ansetts böra hänföras till dem, för hvilkas öfverträdelse Ansvarighetslagen är tillämplig. 1 de äldre Ansvarighetslagarnes ordställning saknades dock mer, än i den nu gällande, ledning för omdömet, i fråga om hvilka föreskrifter voro af denna beskaffenhet, men i den sednare Lagen förekomma dock orden: angående »Diskontverkens styrelse och förvaltning».
Skulle nu ock i allmänhet en sådan ordställning medgifva en vidsträcktare tolkning, så lärer den åtminstone med lika mycket skäl kunna anses äga en mera inskränkt bemärkelse och åsyfta endast sjelfva styrelsen och förvaltningsåtgärderna, men icke Direktörs förhållande utom Direktionen.
Endast af sistnämnda beskaffenhet är det förfarande, som blifvit emot Ola Månsson angifvet; och om än ett sådant förfarande möjligen skulle hafva kunnat utöfva inflytelse på Ola Månssons åtgärder inom Direktionen, och sålunda föranleda till påföljd enligt Ansvarighetslagen; så förutsätter; enligt hvad redan är anmärkt, en dylik påföljd oeftergifligen, att sjelfva styrelse-och förvaltningsåtgärderna varit stridande mot Reglementets derom meddelade föreskrifter, men någon sådan förseelse har, enligt hvad nyss sagdt är, icke varit angifven såsom föremål för ifrågavarande åtal.
Angifvelsens beskaffenhet är följaktligen efter Hofrattens åsigt sådan, att det icke tillkommit Hofrätten att bestämma den påföljd, hvartill det angifna förfarandet må böra föranleda; och vid sådant förhållande lärer Hofrätten lika litet vid detta tillfälle, som då Utslaget meddelades, äga att utlåta sig i den frågan, huruvida Ola Månsson är förvunnen att hafva felat på sätt med honom angifvet är.
Undertecknad Geijer får dock underdånigst åberopa den särskilda mening, som af mig vid målets afgörande blifvit yttrad.
Med djupaste undergifvenhet framhärda Stormäktigste Allernådigste Konung Eders Kongl. Maj:ts underdånigste, tropligtigste undersåter och tjenare G. A. SPARRE. J. B.
GEIJER. O. A.
MONTELIUS.
JOH. ÅKERBLOM. CLAS LIVIJN. G.
Schöne.
Stockholm den 30 Maj 1859. 79 I nådigt Utslag den 28 sisllidne Juni förklarade Kongl. Maj:t, att, soin genom de i målet företedda handlingar och Ola Månssons erkännande är blifvit lagligen utredt, att, sedan han inträdt i den honom anförtrodda befattning såsom Direktör vid Rikets Ständers Lånekontor i Malmö, för hvilken varit gällande, bland andra den i 77:de § af Reglementet för Bankoverkets styrelse och förvaltning den \ 0
Mars 1858 meddelade föreskrift, hvarigenom ledamöterne i samtliga Diskont-Direktionerna blifvit uttryckligen förbjudet att såsom Kommissionärer taga någon befattning med låneansöknmgar hos det
Diskontverk, i hvars styrelse de deltaga, Ola Månsson tid efter annan under loppet af nämnda år af ett större antal personer i deras hembygd emot tagit deras för ansökning om lån hos Kontoret i Malmö upprättade handlingar jemte sådana fullmakter, på grund af hvilka ansökningarnas ingifvande och beviljade lånesummors uttagande kunde utan sökandenas vidare åtgärd ombesörjas, samt deruppå icke allenast föranstaltat, att dessa handlingar blifvit genom annan, af Ola Månsson derom anlitad person hos Lånekontoret företedda, utan ock, efter det lånen blifvit beviljade af Direktionen, från hvars förhandlingar i de flesta af dessa fall Ola Månsson icke sig afhållit, uttagit lånebeloppen, för egen räkning behållit viss del deraf såsom arfvode för sitt sysslande samt återstoden till låntagarne öfverlemna!; alltså och då dessa Ola Månssons åtgärder med låneansökningarna och lånebeloppen otvifvelaktig! innefatta öfverträdelse af ofvanberörda föreskrift i Reglementet; och vid betraktande af den betydliga fördel i penningemkomst, Ola Månsson genom detta sysslande för lånesökande sig beredt, och livad för öfrigt i detta ämne blifvit under rättegången anmärkt och förklaradt, det måste anses vara uppenbart, att Ola Månsson af egennytta samma lagöfverträdelse begått, pröfvade, enär den Ansvarighetslag, som under den 4 November 1851 blifvit antagen och utfärdad, enligt ordalydelsen måste antagas gälla efterlefnaden äfven af ofvannämnde § i Reglementet, Kongl. Majit, i förmågo af Usta och 2:dra §§ i samma Ansvarighetslag, rättvist att, med ändring af Hofrättens Utslag, förklara Ola Månsson skiljd från ifrågavarande befattning såsom Direktör vid Lånekontoret i Malmö samt förlustig så väl Rikets Ständers som ock annat allmänt medborgerligt förtroende.
De öfriga åtal, hvilka Justilie-Ombudsmannen låtit anställa och som äro af en domstol afdömda, om ock genom besvär (ullföljda, äfvensom de genom slutligt utslag afgjorda, redovisas här nedan i den ordning utslagen till Justitie-Ombudsmans-Expeditionen inkommit.
Af fånglistan vid Alingsås Kronohäkte för Juni månad 1854 hade inhämtats, att en qvinna, benämnd Cajsa Larsdotter, som blifvit af Länsmannen i orten den 21 80 uti nämnde månad insänd til! häktet för kringstrykande utan pass, lösgifvits, sedan prestbetyg från hennes hemort ankommit; men då anteckningarna i listan icke utvisade. hvilken myndighet förordnat om Cajsa Larsdotters frigifvande ur häktet, infordrades, uti skrifvelse till Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs
Län, upplysning i detta ämne.
Konungens Befallningshafvande meddelade i sådant ändamål förklaring från Tillsyningsmannen vid nämnda fängelse, hvaruti förmäldes: att, då Cajsa Larsdotter häktades, hon varit åtföljd af en annan, med vederbörliga betyg försedd qvinsperson, hvilken efter ankomsten till hemorten föranstaltat, att ett ilbud, försedt med prestbetyg af innehåll, att, mot den häktades (rejd icke något vore att anmärka, till Kronohäktet anländt före ordinarie fångtransportens afgång derifrån, samt yrkat Cajsa Larsdotters försättande i frihet, och att, då anledningen till häktandet sålunda skulle hafva varit undanröjd, Tillsyningsmannen. i stöd af Kongl Brefvet den 2 Aug. 1845, fngifvit Cajsa Larsdotter med förständigande att utan afvägar begifva sig till hemorten; förmenande Tillsyningsmannen derjemte, att han kunde hafva varit risk underkastad, såväl om Cajsa Larsdotter qvarhållits i häkte, under det han ingått till Konungens Befallningshafvande med anmälan om hennes häktande och afbidat svar härå, som ock derest kronan eller kommunen, till hvilken Cajsa Larsdotter hörde, blifvit betungade genom hennes förpassande till Wenersborg.
Då emellertid det till stöd för den vidtagna åtgärden åberopade Kongl. Brefvet innehåller, att Kongl Majit, uppå underdånig framställning om behofvet af närmare tillsyn, än ditintills ägt rum, i afseende på de uti åtskilliga städer befintliga länsoch kronohäkten, i nåder beslutit, att för, bland andra, kronohäktet i Alingsås förordna en Tillsyningsman, som skulle vara skyldig att, under Konungens Belällmngshafvandes lydno och i enlighet med gällande föreskrifter, utöfva den uppsigt och befattning i afseende på häktet, som vid länsfängelse i stad. der Konungens Befallningshafvande hade sitt säte, utöfvades af Konungens Befallningshafvande sjelf; — samt den befattning, som här genom vore åt de förordnade tillsyningsmännen uppdragen, således blott utgjorde tillsyn öfver häktet i enlighet med Konungens Befäilningshafvandes föreskrifter och gällande författningar; men icke borde kunna sträcka sig till pröfning af frågor om häktade personers lösgifvande ur häktet, eller meddelande af beslut derom, hvilken befattning, i hvad den rörde försvarslöse, enligt Kongl. Förordningen den 29 Maj 1846, ensamt tiiikomme Konungens Befallningshafvande och icke kunde å Tillsyningsman öfverlåtas, ansåg Justitie-Ombudsmannen, att uti nu ifrågavarande fall Tillsyningsmannen öfverskrida hvad honom blifvit uppdraget, på det sätt, att hans förfarande icke borde opåtaldt aflöpa; ■— i följd hvaraf Justitie-Ombudsmannen uti skrifvelse don 13 Oktober 1856 anmodade Konungens Befallnings P ^ hafvande att förordna vederbörlig person att å behörig ort lagligen tilltala Tillsyningsmannen för hvad emot honom sålunda förekommit, samt anbefalla åklagaren att i behörig ordning lemna Justitie-Ombudsmannen underrättelse om åtalets fortgång.
Det 81 Det åtal, sorn sålunda anställdes inför Rådhusrätten i Alingsås, föranledde Utslag, meddeladt den 15 December '1850, af hufvudsakligt innehåll: att ehuru, vid betraktande deraf, att Kongl Brefvet den 2 Augusti '1845, som utstakade gränsorna för Tillsyningsrnannens verksamhet i Konungens Befallningshafvandes ställe, desto mindre finge antagas åsyfta bemyndigande för Tillsyningsmannen att den Konungens BefalL ningshafvande, enligt gällande Författningar, tillkommande pröfning af frågor om häktade personers lösgifvande utöfva, som det Kongl. Brefvet icke innehölle bestämdt stadgande härom, och berättigad förutsättning af förmåga hos Tillsyningsmannen att frågor af sådan beskaffenhet bedöma, icke förefunnes, Tillsyningsmannen i förevarande lall och genom nu ifrågakomna utgärd öfverskrida den åt honom uppdragna befattning; funne likväl, enär någon skada icke inträffat genom hans förfarande, hvilket härflutit af missförstånd, Rådstufvurätten åtalet icke böra till någon ansvarspåföljd för Tillsyningsmannen föranleda.
Öfver detta beslut anfördes väl besvär hos Kongl. Götha Hofrätt; men genom Utslag den 9 Februari '1857 förklarade bemälde Kongl Hofrätt sig icke hafva funnit skäl anförda, ledande till ändring i Rådstufvurättens Utslag.
Som Kongl. Ilofrättens Utslag icke inkom till Justitie-Ombudsmans-Expeditionen förr, än under sistlidne år, och således långt efter besvärstidens slut, så 'kunde någon underdånig klagan deröfver icke hos Kongl.
Maj.t anföras; och sådant hade sannolikt, icke heller ändock ägt rum, då saken, sådan den i detta fall förekom, icke kunde anses såsom vigtig; och den allmänna rättsgrundsats, Justitie-Ombudsmannen velat upprätthålla, blifvit erkänd.
Krigsrätten vid Norra Skånska Infanteri-Regementet hade i Utslag den 30 Maj 1854, — enär Soldaten vid Luggude kompani J\is. 32 Per Sandal blifvit genom Luggude Häradsrätts
Utslag den 4 i samma månad förklarad saker till ansvar, enligt 40 Kap. 1 § Missgerningsbalken och Kongl. Förkl. den 23 Mars 1807, för första rösan stöld, utan inbrott, till belopp af Tolf R:dr B:ko, samt Sandal inför Krigsrätten vidgått, det han, efter det hans permission den 7 förutgångne April tilländalupit, uleblifvit från Garnisons-kommendering i Landskrona, derför han vore förfallen till straff, enligt 10:de Kap. 20;de § Krigsartiklarne, — dömt Sandal, jemlikt förstnämnda lagrum och författningar samt Kongl. Förordn. den 10 Juni 1841. att för sina omförmälda förbrytelser i en bot afstraffas med tjugufem dagars fängelse vid vatten och bröd samt undergå uppenbar kyrkoplikt; — och då Justitie-Ombudsmannen begärt Krigsrättens förklaring, angående grunden för det af Sandal undergångna straffets bestämmande till nämnda antal dagar, hade Krigsrätten förmält, att de i Utslaget åberopade stadganden blifvit sålunda tillämpade, att det stulnas värde, Tolf R:dr B:ko, R.
11 82 ansetts motsvara elfva dagars fängelse vid vatten och bröd, och de fyratio prygel, hvarmed Sandal bort umgälla sitt olofliga uteblifvande från tjenstgöring, förvandlats till sexton par spö, motsvarande fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd; — medgifvande dock Krigsrätten, att bestraffningen för begge brotten möjligen bort i stället bestämmas till sjuttio prygel och dessa sedermera, med afseende å den brottsliges svagare kroppsställning och förestående afgång ur krigstjensten, förvandlas till motsvarande fängelse vid vatten och bröd.
Enär likväl det antal dagar, hvarunder Sandal, i fall Krigsrätten följt den förvandlingsgrund, som förmodades vara den riktiga, skolat till fängelse vid vatten och bröd hållas, icke bort bestämmas högre, än till tjuguen dagar, hvilket dagatal äfven uppkommit, derest Krigsrätten, i stället att, såsom nu skett, först för hvarje brott uträkna och bestämma stralfet i motsvarande dagars fängelse vid vatten och bröd och sedan sammanlägga straffdagarna till en summa, fogat sig efter det i Kongl. Brefvet den 26
Maj 4 827 för bestämmande af förvandlingsstraff stadgade och allmänt iakttagna förfaringssätt, att sammanräkning sker af de särskilda mått af straff, som skola till annat förvandlas och slutliga straffbestämningen göres motsvarig detta tillhoparäknade belopp; uppdrog Justitie-Ombudsmannen i embetsskrifvelse den 28 Oktober '1856 åt Krigs-Fiska-len att emot Krigsrättens Ordförande och Ledamöter anställa åtal och dervid ej mindre yrka ansvar efter lag och sakens beskaffenhet samt godtgörelse för den förlust, Kongl. Maj:t och Kronan genom Sandals obehöriga qvarbållande i häktet fått vidkännas, än äfven efter befogenhet understödja det ersättningsyrkande, hvilket Sandal, i saken hörd, kunde framställa.
Den 'I'I November nyssnämnde år afgaf Krigs-Fiskalen sitt Memorial, hvaruti han, — under tillkännagifvande, att, ehuru vid utförande af nu ifrågavarande åtal, det väl förekommit honom, som hade Krigsrätten, i fråga om den straffart, hvartill Sandal i en bot skolat dömas, rätteligen bort, jemlikt 1 \ :te punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, samt 2:dra § i Kongl Cirkuläret den 26 November 1812, utsätta detta straff i prygel, på sätt Justitie-Ombudsmannen jemväl tillförene yrkat i flera dylika fall, der åtal endast på sådan grund förordnats, Krigs-Fiskalen likväl, då Justitie-Ombudsmannen i afseende å den af Krigsrätten ådömda straffart, nu icke gjort någon anmärkning, hvaraf ville synas, som de af Krigsrätten härutinnan anförda skäl blifvit af Justitie-Ombudsmannen godkände, ansåge sig kunna förbigå frågan derom,— i öfrigt sig yttrat: att beträffande det straffmått af fängelse vid vatten och bröd, hvartill Krigsrätten fällt Sandal, för de förbrytelser, till hvilka han ansetts förvunnen, KrigsFiskalen icke kunnat undgå att undersöka, huru gällande föreskrifter och allmänt antaget förfaringssätt vid bestämmandet af förvandlingsstraff rätteligen bort i förevarande fall tillämpas, hvarvid det velat synas som vid förvandling af Sandals straff till fängelse vid vatten och bröd sålunda bort förfaras, att de emot tre hvarf gatulopp svarande fjorton par spö, hvartill Sandal, enligt 10:de Kap. 20:de § och 1 4:de Kap. 7:de § Kongl. Kngsartiklarne, för uteblifvande öfver permission gjort sig skyldig, skolat förvänd - 83 las till penningar och det då uppkommande belopp, fyratiotvå daler, sammanräknadt med tjufnadens varde, trettiosex daler, eller tillhopa sjuttioåtta daler, till tjugu dagars fängelse vid vatten och bröd, enligt Kongl.
Förordningen den 4 0 Juni 4 844, samt alt om denna åsigt, — hvilken Krigs-Fiskalen, enär med åtal af förevarande beskaffenhet antagligen afsåges icke blott att bringa påföljd af ansvar och ersättningsskyldighet för ett förelupet fel, utan ock att för framtida efterrättelse få upplyst och bestämdt, huru lagen rätteligen skulle förstås, ansett sig böra, jemte anmälan af den uppfattning utaf rätta förfaringssättet, som Justitie-Ombudsmannen lagt till grund för sitt förordnande om åtal, till Kongl.
Krigs-Hofrättens pröfning framställa, — vore, såsom Krigs-Fiskalen förmodade, med lagens mening öfverensstämmande, det lage Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, som uti förevarande beslut deltagit, till last, att hafva ådömt Sandal till och med fem dagars fängelse vid vatten och bröd utöfver hvad rätteligen bort äga rum och att således, antingen nu misstaget gällde fyra eller fem dagar, det efter KrigsFiskalens förmenande icke vore tvifvel underkastadt, det Krigsrätten oriktigt bestämt Sandals ansvar.
Uti förklaring medgåfvo Krigsrättens Ordförande och Ledamöter, att genom oriktig tillämpning af de åberopade lagstadgandena flera dagars fängelse vid vatten och bröd, än vederbort, blifvit Sandal ådömde, hvarföre de ock underkastade sig icke allenast att utgifva den ersättning, som kunde Sandal för hans lidande tillerkännas, utan jemväl att godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Sandals bespisande med vatten och bröd, under de öfverskjutande dagarne; men enär den oriktiga straffbestämningen tillkommit genom verkligt misstag, förmenade de sig böra från vidare ansvarspåföljd befrias, under hemställan tillika, huruvida icke rätteligen bort sålunda förfaras, att, sedan Sandals bestraffning för begge de förbrytelser, om hvilka han ansetts förvunnen, bestämts till sjuttio prygel, dessa skolat förvandlas till 21 dagars fängelse vid vatten och bröd, helst det af Krigs-Fiskalen uppgifna beräkningssätt, enligt hvilket straffet för rymningsbrottet först blifvit förvandladt till böter, icke syntes öfverensstämma med stadgandet i 2:dra § af Kongl. Cirkuläret den 26 November 4 812, att, i stället för gatulopp, prygel skall ådömas och prygelstraff väl svårligen kunde förvandlas till böter.
Från Konungens Befallningshafvande i Malmöhus län hade blifvit till Kongl.
IvrigsHofrätten öfverlemnad en utaf merbemälde Sandal afgifven skrift, deruti han förklarat sig redan hafva blifvit godtgjord för det att han, längre tid än vederbort, i häkte qvarhållits, och således för sin del afstode från allt vidare ersättningsanspråk i saken.
Medelst Utslag den 7 Juli 1857, som ankommit till Justitie-Ombudsinans-Expedition den 8 April 1858 och således icke kunnat i förra berättelsen omförmälas, har Kongl Krigs-Hofrätten förklarat, att emedan, efter hvad upplyst och medgifvet vore, Krigsrätten genom dess ofvanomförmälda Utslag dömt Soldaten Sandal att för uteblifvande öfver permission och första resan stöld till belopp af tolf R:dr B:ko straffas i en bot med tjugufem dagars fängelse vid vatten och bröd, men, då Sandal gjort sig skyldig, enligt 4 0:de Kap. 20:de § i Kongl. Krigsartiklarna, jemförd med 2:dia § af 84 Kongl. Cirkuläret den 26 November 1812, för uteblifvande öfver permission till bestraffning af prygel och enligt 40:de Ivap Irsta § Missgerningsbalken för första resan stöld till böter, Sandals straff i en bot för ifrågavarande förbrytelser bort, i öfverensstämmelse med stadgandet i birte punkten uti Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, utsättas i den svårare af ofvanberörda straffarter och således till prygel, samt i allt fall, derest fängelse vid vatten och bröd, pl sätt Krigsrätten antagit, varit ä Sandals förbrytelse tillämpligt, detta straff, enär det stulnas värde uppgått till trettiosex daler samt ursprungliga straffet för uteblifvande öfver permission eller tre hvarf gatulopp, jemlikt 14:de Kap. 73:dje § Kongl.
Krigsartiklarna, motsvarades af fjorton par spö, hvilka åter uppgingo emot fyratiotvå daler, bort bestämmas till tjugu dagar, som, enligt Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 svarade emot sjuttioåtta daler, funne Kongl. Krigs Ilofrätten, alt Krigsrätten, vid afgörande af målet angående Soldaten Sandal, oriktigt förfarit ej mindre i afseende på bestämmandet af arten af det straff, som borde Sandal för hans förbrytelser i en bot ådömas, än ook vid beräkningen af antalet dagar, under hvilka Sandal skulle utstå det honom af Krigsrätten ådömda fängelse vid vatten och bröd, hvarigenom inträffat, att Sandal hållits i sådant fängelse fem dagar längre, än vederbort; — och pröfvade Kongl. lvrigs-Hofrätten rättvist döma Krigsrättens Ordförande och Ledamöter att för berörda vid Domare-embetets utöfning begångna fel, hvilket måste anses hafva af oförstånd tillkommit, böta, Ordföranden och Auditören hvardera Sex R;dr 32 sk.
Banko, samt de öfriga Ledamöterna hvar för sig Tre R:dr 16 sk. samma mynt; hvarjemte bemälde Ordförande och Ledamöter förpligtades att gemensamt eller hvilkendera bäst gälda kunde, ersätta Kongl. Majit och Kronan för
Sandals hållande i häkte lem dagar med tillhopa 21 sk. 1y rist.
Banko; men vid det förhållande, att Sandal afstått från ytterligare godtgörelse för det honom genom ifrågavarande obehöriga förlängning af fängelsestraffet tillskyndade lidande, erfordrades derom icke något vtttrande.
Sedan Glasmästaren Johan Ilasselbergs i Lindesberg enka, Christina Hasselberg ej mindre uti en den 21:sta Juli 1854 till Justitie-Ombudsmannen ingifven skrift fört klagan deröfver, att Borgmästaren i nämnde stad, hvilken med biträde af en Rådman den 11 Maj 1848 upprättat bouppteckning efter Glasmästaren Hasselberg och kort derelter af bemälta enka uppburit Nittio R.dr Riksgäldssedel’ såsom Chartaepenningar och arfvode, icke sedermera, oaktadt flera påminnelser och ehuru mera än sex år förflutit, till enkan Hasselberg utgifvit samma bouppteckning, än äfven uti en ytterligare skrift till Justitie-Ombudsmannen den 19 påföljande Augusti sin klagan förnyat, under uppgift, att Borgmästaren ofvanberörde den 11 Maj för bouppteckningen emottagit nämnda belopp; samt bemälde Borgmästare, med hvilken enkan Hasselbergs förstberörda skrift blifvit kommunicerad, uti sin till Justitie-Ombudsmannen den 18 Augusti 85 1854 deröfver afgifna förklaring, jemte det ett af enkan Hasselberg skriftligen meddeladt intyg, att hon den 1 6 i samma månad emottagit ett charteradt exemplar af ifrågakomna bouppteckning, företeddes, uppgifvit, att samma bouppteckning icke förr kunnat lemnäs, emedan bon blifvit, vid en förehafd flyttning, med andra handlingar sammanblandad och förlagd; så hade Justitie-Ombudsmannen uti skrifvelse den 5 Oktober '1854 åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt uppdragit, att åtal rörande denna sak emot Borgmästaren i Lindesberg utföra samt å honom yrka det ansvar, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Uti ett den '10 November '1854, till Kongl. Hofrätten ingifvet Memorial, tilltalade bemälda Embete Borgmästaren för hans ofvannämnda förfarande; samt, då Borgmästaren ditintills icke yttrat sig om den frågan, med hvad laglig rätt han fordrat förskott af lösen samt af penningar till stämpladt papper för bouppteckningsinstrumentet, till en början anhöll, att Kongl. Hofrätten, i anledning deraf, ville infordra Borgmästarens förklaring.
I denna förklaring yttrade Borgmästaren, att anmärkningen, det han skulle af enkan Hasselberg i förskott uttagit lösen för ifrågavarande bouppteckning, grundade sig helt och hållet på ett misstag, enär, efter det Borgmästaren, med biträde af en Badman, upprättat bouppteckningen, densamma blifvit af enkan Hasselberg löst, och att den sistnämnda sedermera, i enskild väg, till Borgmästaren ‘aflemnat omförmälda bouppteckning för att intagas i Rådstufvurättens Protokoll.
I slutpåstående den 26 Februari 1855 har Advokat-Fiskalen, — jemte det han upplyst att, enligt hvad Rådstufvurättens i Lindesberg till Kongl.
Hofrätten insända Protokoll för Augusti månad 1854 utvisade, merberörda bouppteckning den 14 i samma månad blifvit Rådstufvurätten till inregistrerande förevisad, — i öfrigt anfört, att, om ock emot Borgmästarens bestridande det icke finge antagas, att han, efter verkställd uppteckning af boet efter Glasmästaren Hasselberg, affordrat dennes enka penningar i förskott till lösen för bouppteckningsinstrumentet och stämpladt papper dertill, det likväl stöde fast, att, sedan enkan Hasselberg, samma dag bouppteckningen upprättades, eller kort derefter, till Borgmästaren erlagt Nittio R:dr Riksgäldssedlar till stämpladt papper och lösen eller arfvode för bouppteckningen, samt Borgmästaren dervid förmält sig skola besörja, det bouppteckningen jemväl blefve i Rådstufvurättens Protokoll intagen, Borgmästaren, i stället att för sådant ändamål, på sätt lag bjöde, inom en månad efter förrättningen, och således sist den 9 Juni 1848, bouppteckningen för Rådstufvurätten uppvisa, låtit detta ärende helt och hållet ligga neder, och ej heller, oaktadt flera påminnelser från sterbhusets sida, kunnat förmås att bouppteckningen till vederbörande utgifva förr, än enkan Hasselberg påkallat Justitie-Ombudsmannens åtgärd, då Borgmästaren omsider den 14 Augusti 1854, eller mera än sex år efter det penningarne för handlingens vederbörliga expedierande af honom uppburits, bouppteckningen hos Rådstufvurätten anmält och den 16 i samma månad handlingen till enkan Hasselberg utgifvit; — i följd hvaraf och då något afseende icke borde fästas å Borgmästarens föregifvande, det han endast i egenskap af enskild person skulle hafva un - 86 eler ofvanberörde tid bouppteckningen innehaft, eller å uppgiften, att handlingen skulle bos Borgmästaren blifvit förlagd, helst det visat sig, att, då fråga på allvar uppf lod om handlingens expedierande till vederbörande, densamma genast var för Borgmästaren tillgänglig, Advokat-Fiskals-embetet påstått, att Borgmästaren måtte, jemlikt lista Kap. 12:te § Rättegångsbalken, böta 150 daler silfvermynt med 50 R:dr Banko.