Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter en del själs- fru Maria löne dig. » strider o c h slitningar beredes dock tillfälle till- I nästa ögonblick var han u t o m rummet.
I en förklaring mellan Elisabet o c h hennes make, trappan stannade han o c h for m e d handen öf- o c h den nobless, han nu visar, k o m m e r henne ver pannan.
att utan betänkande välja lyckan i den vrå af Från skyltmålarens ljöd vaggsången.
världen, där hans h e m är, värnadt af hans starka, » Sof!
Sof!
lugna kärlek o c h hans själsadel.
Och så kom- Stackars värnlös liten sparf! » mer det till en uppgörelse de båda makarne Därute var det natt o c h mörker.
Här o c h där emellan — baronen skall köras på dörren o c h flämtade en gaslykta.
H a n dref Österlånggatan där skall härska ostörd resignerad lycka i det framåt m e d händerna borrade ner i fickorna; hat- Wiedemannska hemmet, där makarne nu först ten tryckt djupt i pannan.
— » Göromål på en lärt känna hvarandra rätt.
redaktion. » — H v a r fanns den redaktionen?
H a n hade lust att skratta åt sitt eget påhitt.
M e n Detta är i korta drag innehållet i Hermann skrattet förbyttes i stället till en suck.
Sudermanns nya pjäs » Undangömd lycka », som nu gifves på Dramatiska teatern.
I kraft o c h Hui!
Blåsten for hvinande längs upp efter omedelbart gripande, enkel _ anläggning går den husraderna, snodde in i gränderna, körde ut på väl icke upp m o t vare sig » Ära » eller » H e m m e t » de bredare gatorna o c h tog sig en hvirflande — författarens här gifna tidigare stycken — men ringdans öfver de öppna platserna.
H a n frös erbjuder dock fiere m o m e n t af intresse o c h verk- i sin tunna rock o c h påskyndade sina steg.
Så ningsfulla roller för några af teaterns bästa kraf- skulle han gå hela natten, medan h o n sof där- ter.
Främst samlas intresset kring den kvinn- uppe.
— » H o n sof däruppe. » — Det blef så varmt liga hufvudfiguren, fru Elisabet, s o m i den ärade i n o m h o n o m.
— » H o n sof. » — Och i sina tan- gästens, fru Ida Aalberg-Yxkidls framställning- kar gick han igenom den förflutna kvällen.
H u r erhåller ypperlig relief genom ett alltigenom själ- han funnit henne i trappan, så deras glada supé, fullt utmäjsladt i de våldsammare konflikterna hennes fiolspel, hennes gråt o c h så nu sist hen- kraftigt gripande spel.
Herr Hillbergs lugna, be- nes hviskning.
—, » Du är så g o d.
Jesus härskade tolkning af den fridsamme skolmannen o c h jungfru Maria löne dig, » o c h åter kände han är o c k af ypperlig verkan.
H r Personne ger den hennes armar o m sin hals o c h hennes rena, fri- vanskliga bilden af friherren med trovärdig verve ska andedräkt m o t sin kind.
i de starka scenerna; litet mera finhet skulle Utan att han visste, hur det tillgått, befann dock däremellan vara önskvärd äfven öfver denne han sig ännu en gång i den lilla återvänds- brutale don Juan.
Fruarna Hartmann o c h Seelig gränden, v i d hvilken han bodde.
Han stannade Lundberg liksom hrr Hamrin o c h Johansson må utanför det grå huset.
Där blef han stående Kungl.
operan återupptog den 17 dennes Doni- zettis operabuffa » Kärleksdrycken » med, så vidt vi från föregående uppföranden kunna erinra oss, alltigenom ny rollbesättning.
Hufvudintresset för aftonen knöt sig nog därvid, att man nu för första gången fick höra hr Lemon efter hans återkomst från sin studievistelse i Paris.
Som Nemorino hade hr L. fått ett parti, s o m b o r d e lämpa sig väl för h o n o m.
Då han emellertid denna afton ej synes hafva varit särdeles väl disponerad — särskildt läto höjdtonerna ojämna och ansträngda — vilja vi uppskjuta vårt om- d ö m e angående resultatet af hans studier, till dess vi ännu en gång fått höra h o n o m.
En som afgjordt gått framåt är fröken Kragballe, hvilken var särdeles bra s o m Adina.
Stämman har blif- vit fylligare o c h bättre egaliserad, o c h den stö- rande brytningen på danska har betydligt min- skats.
Ä n n u kräfves dock arbete för att helt öfvervinna densamma.
Den unga sångerskan b ö r därjämte allvarligt vinnlägga sig o m en tyd- ligare o c h distinktare frasering.
I doktor Dulca- maras parti har man svårt att glömma Pelle Janzon.
H r Brag är dock ganska tillfredsstäl- lande, särskildt i tredje akten.
Som sergeant Belcor är hr Lejdström ej oäfven, o c h Gianettas plats fylles godt af fröken Lindegren.
i tankar.
Han visste ej, hur länge han stått där, då han väcktes upp ur sina d r ö m m e n e t af pra- tande kvinnoröster.
Den lilla gränden var fylld af fladdrande, grå kappor o c h smala fiollådor slogo slamrande m o t hvarandra.
» Les gaies oiseaux » hade återkom- mit från musikkaféet.
» A h!
Monsieur Birger I Här på gatan i nat- ten!
Monsieur Birger, som annars alltid arbeta de hela natten på sitt rum.
Hade han glömt nycklarna?
Eller hade han kanske ett » rendez- vous » här ute på gatan?
Och de grå kap- porna trängde sig inpå h o n o m o c h de röda mun- narna sladdrade högljudt o c h uppspelt.
» Les gaies oiseaux » k o m m o från en glad supé.
De hade alla varit bjudna af en baron.
en finfin baron — » Anettes baron », som han kallades, ty han var så snäll m o t Anette.
Anette, som spelte sekundfiol i orkestern.
Kände monsieur Birger Anettes baron?
Jaså, kände monsieur Birger inte alls några baroner?
Brukade monsieur Bir- ger kanske inte heller vara m e d o m små cham- pagnesupéer med tryffel o c h ostron?
— Jaså, verkligen icke.
M e n skulle monsieur Bir- ger inte gå upp n u?
— Skulle han stanna kvar ute i kalla natten?
H v a d kunde han då vänta p å?
— Och » les petits oiseaux » fnittrade, stötte, på hvarann m e d arbågarna o c h myllrade in i den lilla trånga porten, s o m nästan fylldes af grå kappor.
Herr Birger stod ensam.
Plan kände sig så trött.
Hela den förflutna dagen hade han sprun- git på lektioner.
— Skulle han gå u p p till någon god vän o c h bedja att få ligga hos h o n o m?
Och o m vännen frågade, hvarför han ej gick h e m till sig!
H v a d skulle han svara?
— » Jag har en liten sparf därhemma — en stackars, - värnlös liten sparf. » — Man skulle skratta åt h o n o m.
Bättre då att gå, bara gå vidare och vidare; gå hela natten; blåsa i fingrarna för att värma o p p d e m; hvissla en glad stump för att hålla sig själf vaken.
En poliskonstapel bad h o n o m vara tyst; en raglande nattvandrare sökte taga h o n o m under armen för att få en smula stöd på sin vacklande stig.
H a n gjorde sig lös o c h tog vä- gen fram m o t Norrbro.
Där vid broräcket stan- nade han o c h såg ned i det svarta vattnet.
I Redigeras af Sophie Linge.
Bidrag mottagas med Etthundratretton tacksamhet.
personnamn sig i dölja Naturens röster.
Göken höres gala ur asplunden och i dunkla skogssnår i varm juni- dag.
Nyfiken spörjer tärnan natur- spåmannen, o m hon snart blir brud, men han narrar henne ofta.
I juli aftager hans sång o c h han flyttar sedan härifrån, m e n en annan som- mar i aftonens frid aktar man dröm- mande åter på hans rop.
Med snabba vingeslag — darrande vore rätt ord — o c h under klara, höga drillar stiger lärkan m o t den solvarma rymden, pilsnabbt störtar hon sedan sig ner m o t åkern, alltid väljande sig genaste vägen till sina små, s o m hon mången gång fann ynkligt / skrikande i boet.
Också i solgasset — eller enligt den högre uttryckskonsten — i azur- blå eter — sväfvar svalan på lätt vinge — ger då o c h då till ett högt kvitter; jubel samt 1 efnadslust ligger däri.
Svalorna strida tappert m e d höken ibland.
Sitt b o bygga somli- ga i lador, andra under bondens tak.
Här taga de sitt residens hvart år.
Lycka, ro, lust och hemtrefnad am- mas i deras hägn.
_ - ^rastens växlande rika sång tonar d a i kvällen.
A c k, han tjusar alla!
Andra fåglar tura m e d honom att fylla dal o c h höjd m e d klingande, i l d a, vidt ljudande sånger.
Har V 1 hans öron ljödo de melodier, s o m Tatjana spelat på fiolen — de underliga, bizarra öfvergångarna från skratt till gråt.
Och han mindes hennes ord — » A h!
Den s o m fick dansa och ha roligt just så här, lefva just så här! » Skulle det då bli hennes lif — först svallande glädje o c h sen sorg?
Vattnet dävnedanför låg så stilla, det var så djupt, kallt o c h hemlighetsfullt.
M e d en rys- ning vände han sig bort.
Och så fortsatte han att gå o c h gå.
Men Tatjana var i hans tankar.
— På Karl X I I L d e s torg satte han sig ned på en soffa för att hvila.
— H a n lutade hufvudet bakåt m o t soffans karm, o c h så somnade han i den obe- kväma ställningen.
H a n drömde.
Det var o m Tatjana.
— Och han såg henne i d r ö m m e n m e d det lilla mörka huf vudet.
öfver den hvita snibbkragen, o c h hans huf- vud låg i hennes knä, o c h han hade inga sorger mer, och han var smekt, omhuldad och förstådd, o c h i n o m h o n o m kändes det så godt o c h varmt.
Mademoiselle A n e t t e!
— » La seconde v i o l o n »!
Herr Birger tänkte ropa henne an, men så hej- dade han sig.
N:r 2 (265) Prenumerationspris pr Idun med Modetidning och kolorerade planscher Idun m.
pl Idun ensam.
ar: kr 9 — • 7: 50 • 6: — Byrå: Klara T.
Kyrkogata 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
U t g i f n i n g s t i d: hvnrje h e l g f r i fredag Träffas å byrån kl. 12 — 1.
L&amp;tnummersprlt 15 Sr * (vid kompletteringar).
Redaktör och utgifvare: Dagmar |) et torde knappt fin- nas någon lag bland de många, som begränsa och systematisera sång- konsten, som är viktigare än den, som fått namnet » minsta medlets lag ».
Naturen lär oss själf den stora konsten att spara, att med en liten kraft- förbrukning åstadkomma stora resultat.
Denna lag, som här verkar främst ur ändamålsenlighetens synpunkt, får, då den öf- ^erflyttas på den sköna konstens, här speciellt sångkonstens område, yt- terligare en estetisk be- tydelse.
Den säger oss, att resultatets estetiska värde minskas, om an- strängningarna att nå detta resultat blifva större och mera märkbara.
En stor del af sång- och skåde- spelarkonsten; hvilar på det rätta iakttagandet af denna lag, som, om den förbises, alltid hamnar sig, antingen genom ett miss- förhållande mellan ända- mål och medel, som gör resultatet alldeles löjeväc- kande, eller genom försöket att frambringa ett skönt resultat endast genom ett torrt, korrekt och ihär- digt arbete.
Fritz Arl- berg anför i sitt eminenta arbete om tonbildningen ett exempel på denna lags verkan, hvilken han på- 1 Qernandta Boktr.-Aktteb.
För » Platssökande » o. » Lediga platsen 26 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
står sträcka sig ända till åhörarnes förmåga att mer eller mindre lätt å- terupprepa hvad de hört.
Denna konst, att lätt pro- ducera sig, är den vikti- gaste och mest i ögonen fallande af de verknin- gar, som denna lag kan frambringa.
Fru Dagmar Sterky, som på senare tiden in- tagit en så bemärkt plats i vårt operalif, har utan tvifvel att tacka för sin stora framgång den vid- underliga lätthet, hvarmed hon producerar sig, och den fullständiga frånva- ron af hvarje syn- eller hörbar ansträngning.
Hon hör i detta afseende till de lyckliga, hvilka i sitt framträdande och före- drag kunna lita till den bästa och säkraste af alla läromästare, instinkten, och hvilka därför alltid hafya en bestämd juste- milieu gifven, som de omedvetet fasthåila, och som är den bästa möj- liga, dä den gifvits af naturen själf.
Särskildt i vårt land, där den sce- niska utvecklingen är öf- verlämnad åt vederbö- rande artisters privata företagsamhet, är denna gåfva en verklig skatt.
Vi kunna som ett lysande prof på denna fru Ster- kys begåfuing hänvisa till
IDUN 10 1893 Det är hvarje allvarlig mans och kvinnas plikt att lefva i sina minnen; ty blott genom att lefva i dina minnen får du klarhet öfver dig själf.
P hennes återgifvande af Mignon, som värdigt står vid sidan af hvilken som helst af hennes föregångare i rollen.
Den tyska romantikens något sentimentala känslighet och den franska musikens här och där framträdande banalitet försvunno inför det enkla, okonstlade och sanna, som främst af allt kännetecknade fru Sterkys Mignon, särskildt i andra aktens spegelscen, hvilken eljes brukar vara en stötesten för dem, som vilja vare sig sjunga eller spela för myc- ket.
Samma lyckliga förmåga af moderation kunde man iakttaga i sångerskans framställ- ning af Jacinta, det eljes något schablonmäs- siga hufvudpartiet i operan » Granadas dotter », hvilket från framställarinnans personlighet lå- nade sina bästa egenskaper, okonstladt och naivt behag.
Denna medfödda fallenhet att hushålla med de konstnärliga uttrycksmedlen är för fru Sterky icke blott en lycklig till- fällighet, utan en tvingande nödvändighet, som, om den ej förut funnes, snart skulle framkal- las på grund af apparitionen och figuren.
För att ytterligare fullständigt iakttaga for- dringarna på harmoni och öfverensstämmelse har naturen begåfvat fru Sterky med ett röst- instrument, hvars förnämsta egenskaper icke äro omfång eller volym, utan snarare välljud, klarhet i timbren, böjlighet och jämnhet i ut- bildningen.
Därtill komma såsom för en sån- gerska icke mindre viktiga egenskaper musika- lisk begåfning, säkert öra och, såsom vi redan ofvan antydt, en fin känsla för den rätta af- vägningen af det musikaliska uttrycket.
Samt- liga dessa egenskaper, i någon mån också de omständigheter, under hvilka k. operan för närvarande arbetar, hafva bidragit till den ovanliga framgång, som kommit fru Sterky till del.
Fru Sterkys, eller som hon före sitt gif- termål hette, Dagmar Bosses musikaliska be- gåfning är ett familje-, specielt farsarf, hvil- ket hon medförde hit redan 1879, då fadern, förläggaren Bosse hitflyttade från Kristiania.
De mindre vanliga anlagen bestämde redan från början hennes framtid, och 1882 började hon vid musikaliska akademiens konservatorium studera solosång och ingick för utbildningen af sina sceniska anlag äfven i elevskolan, då denna något senare inrättades.
Under fem år studerade Dagmar Bosse med nit och intresse och, hvad som ej är mindre viktigt, äfven med framgång.
Vid konservatoriet hade man tyd- ligen uppmärksammat hennes begåfning, hvilket förtjänar att så mycket mer bemärkas, som goda röster och sceniska anlag ingalunda sak- nades bland fröken Bosses kamrater.
Då hon 1887 lämnade konservatoriet, utexaminerades sam- tidigt så framstående sångerskor som fröknarna Ida Moritz, Sigrid Hallgren, Märta Petrini och Juel.
Att fröken Bosse med så farliga medtäflande kunde förvärfva sig guldmedalj för solosång är ett af de mest ampla erkännanden åt hennes begåfning, intelligens och flit.
Ett icke mindre viktigt erkännande gafs den unga sångerskan, då hon den tredje juni 1887, såle- des omedelbart efter sin afgång från konser- vatoriet, fick debutera å k. operan såsom Rose Friquet i » Villars dragoner ».
Äfven publi- ken och kritiken syntes ej ovilliga att gifva sångerskan sin hyllning.
Man fann visserligen å ena sidan rösten späd, men å andra sidan berördes åhörarne gynnsamt af dess friska och klara välljud och de vs-ckra ansatserna i den dramatiska aktionen.
Tyvärr fick denna vackra början ej omedelbar fortsättning.
De osäkra förhållandena vid k. operan torde ej hafva varit utan skuld därtill, och sångerskans upp- märksamhet drogs under den närmaste tiden från scenen till — • familjelifvet.
År 1888 ut- bytte hon genom giftermål med komponisten Adolf Sterky sitt flicknamn mot det namn, som hon genom sina senaste uppträdanden för- stått att göra allmänt kändt och värderadt.
Under hela detta år syntes sångerskan endast få gånger och då i smärre uppgifter på sce- nen.
Såsom ett vackert bevis på god vilja och god förmåga kunna vi ej underlåta att omnämna, hurusom hon annandag jul samma år räddade situationen genom att utan repe- tition sjunga Siebels parti i » Faust », hvilken opera eljes på grund af ett sjukbud hade måst inställas.
Fru Sterky var emellertid icke nöjd med dessa framgångar.
Hon insåg, att det för hen- ne fanns mycket att se, höra och äfven lära.
Hösten 1889 lämnade hon, åtföljd af sin man, den svenska hufvudstaden för att under en längre vistelse i utlandet, hufvudsakligen i Paris, söka ytterligare utveckla sin röst och sin sångkonst.
I Desirée Artöt fann fru Sterky en synnerligen lämplig lärarinna, som synes hafea förstått att på en gång bevara rö- sten och utveckla sängkonsten, hvilket eljes långt ifrån alltid är fallet med de franska sånglärarne.
Utan tvifvel står fru Sterky i tacksamhetsskuld till fru Artöt, som gifvit hennes röst den sista förfinande och afpole- rande utbildningen.
Hon instuderade under fru Artöts ledning ej mindre än fjorton större operapartier.
Efter hemkomsten vidtog ett kort gästspel på k. operan i » Svarta domi- non », och sedermera har fru Sterky delat sin tid och sin talang mellan den nyskapade ope- ran i sin födelsestad Kristiania och k. operan i Stockholm.
För närvarande vistas sånger- skan i Kristiania, där hon börjat ett gästspel, det tredje i ordningen.
Dessa gästspel hafva bland annat omfattat Madeleine i » Postiljonen från Longjumeau », Betli i » Alphyddan », Adéle i » Svarta dominon » och Camilla i » Zampa ».
Det toide med allt skäl kunna antagas, att det nu började gästspelet i Kristiania blir det sista, då det synes oss själf klart, att k. operan i Stockholm icke kan undgå att genom kon- trakt fästa vid sig en så begåfvad och om- tyckt sångerska, hvilken säsom vi ofvan sett redan förskaffat sig en betydande repertoar, däribland, utom förut nämnda roller, drottnin- gen i » Skrifvarkungen » och Anna i » Hvita frun », flere smärre uppgifter oräknade.
Sam- manlagdt har fru Sterky hunnit utföra fjorton olika roller.
Såsom konsertsångerska har fru Sterky visat ovanliga anlag genom sitt föredrag af roman- ser och visor, men det är dock otvifvelaktigt, att scenen är rätta platsen för hennes verk- samhet och det fält, där hon i framtiden kom- mer att vinna sina flesta och bästa framgångar.
JMONRAD.
" Hvad ägnar hon sig åt? "
Ytterligare ett par blad ur kuli-konkurrensens historia.
derton år!
Ä r din flicka verkligen ader- ton år!
Åh, hur tiden flyger!
Men du bibehåller dig förträffligt, du!
Man skulle kunna taga dig för en äldre syster till din dotter. » » Det har jag ändå litet svårt att tro, » svarade småleende den tilltalade, en vacker, vänlig ' fru på några och fyrtio år, » men i alla fall är det bra roligt att hafva en vux- en dotter. » » Hvad ägnar hon sig åt? » frågade en an- nan af fruarna.
» Ja, » tog den första uti, » hvad skall hon bli?
Studerar hon?
Eller har hon kanske redan någon verksamhet? » Verksamhet?
Ja, visst hade hon verksam- het, om någon!
Bara alla strumpor, som skulle stoppas och » stickas vid » åt de fem yngre bröderna, skjortor som skulle sys, roc- kar ändras och vändas, att icke tala om hu- sets linneförråd, som skulle hållas i stånd — nog visste fru Amelie, att hennes lilla Agatha hade ett tillräckligt arbetsfält!
Men detta kunde hon ju ej sätta sig och beskrifva för hela sällskapet, och hon stammade för- lägen något om, att Agatha ännu var så ung och behöfdes så väl hemma.
» Jag skulle då aldrig hafva samvete till att låta någon af mina flickor gå hemma och gräfva ned sig i hushållsbestyr, » sade en af de elegantaste deltagarinnorna i kaffe- repet.
Och när de själfva kosta på sig sin klädsel, så kan ju jag hålla tjänare och söm- merskor i stället. » » Ja, dina döttrar äro ju så väl placerade, » svarade en lika elegant väninna.
» Nå ja, jag kan ju inte heller klaga — • min lilla Julia har en ganska bra plats i en bank, och — » » Och en mycket inbringande plats förmo- dar jag, » inföll en annan.
» A - h, icke så särdeles — tusen kronor om året.
D e ha gifvit tolfhundra förr, men Julia behöfver ju, gudskelof, inte se myc- ket på de pekuniära fördelarna, utan då hon erbjöd sig att sköta platsen för tusen kronor, så fick hon den naturligtvis, fast det var trettiosju sökande. » » Ja, det är då bra, när en ung flicka har någon bestämd sysselsättning - — » » I synnerhet när hon får tusen kronors lön, » sade en röst från ett hörn af rummet.
» Och det är så tillfredsställande att hafva en nyttig verksamhet —.
» » Som man inte behöfver, » interfolierade rösten.
» Och så roligt för en ung flicka att hafva en liten arbetsförtjänst — — » » Som andra bättre behöfde. » » Nej, Karl, nu är du för svår! » utbrast värdinnan, då en lång herre reste sig ur den emmastol, där han suttit, något undanskymd af en väldig blomstergrupp.
» Karl » vände sig om i dörren.
» Jag har alltid önskat en dotter, och län- ge var jag rätt bedröfvad öfver den tomhet
IDUN 1893 flytta, för min far tål inte, att en piga för- går sig mot mig. » Gustafva fnös till: » Hör på den!
En piga! » mumlade hon.
De gamla fröknarna sågo på hvarandra, och de sågo på Ingeborg.
Flickan tycktes hafva vuxit: den höga, hvita pannan lyste öfver de glödande ögonen, och de tre flätorna skakade lätt, när hon kastade hufvudet till- baka.
Det var något på en gång komiskt och briljant öfver hela den lilla varelsen med det stramt uppstrukna, tunga håret, och den af de båda fröknarna, som hade det bästa hufvudet, fann sig och brast i skratt: » Nå, nå, lilla Ingeborg, inte är det värdt att ta så vid sig, inte; vi ska ' nog sköta Gustafva. » Ingeborg tyckte sig med ens så löjlig, hon rodnade uppöfver pannan och ned på halsen.
Gustafva såg det under de nedslagna ljusröda ögonhåren, och det lilla dolska hjärtat klap- pade högt af slynårens hela illparriga skade- glädje: » Det var bra, att den där blef stu- kad. » * * (Forts. o. slut i nästa n:r.)
13 Så svår hon att älska i lust och nöd, så svär hon att älska i lif och död, hon läspar mjukt det trollformsord, som ger henne makt på jord.
Som ger henne namn, som ger henne rang, ger ock något bättre än titlars klang det flammande guld, som nyckeln till allt hvad jorden beskär.
Sitt adlade barn kyssa far Man leker salong i och mor.
kyrkokor, man bugar, krusar för tills åter vid — är mammons brud, orgelljud den lysande skaran sedsamt går, hon skön som en ros med guldblondt han ålderstigen och hår, stjärnbeströdd, till titlar och rikdom född.
Mammons brud.
fan ålderstigen och stjärnbeströdd, till titlar och rikdom lyckligt hon skön som en ros med guldblondt och endast aderton år.
Hon låtit sig locka af guldets hon älskar Mammon glans, i krona och hon går vid brusande krans.
orgelljud att viga sig vid sin gud.
I blekaste créme skiftar silkets och präktigt rasslar släpande då långsamt hon sopar för ljusröda tärnor tråd, våd, kyrkogolf tolf.
Ett haf af buketter, siden och flor gladt böljar in uti kyrkokor, där gäster sitta — ett hundratal - precis som i bröllopssal.
Det glittrar, det frasar kring och underligt klinga psalmens altarbord, ord om andens ledning och heligt mål vid detta snöda prål.
Och tanken rycker sig knappast lös från grannlåt, spetsar och silkespös, då talet ljuder om stundens vikt om kärlek, trohet och plikt.
Man tager buketten ur brudens hand, ljuft svällda knoppar med myrten ibland, — ur söndrad handske ett finger sträcks mot bojan, som gyllne räcks.
fSIpIda född, domslut.
hår edda genom kvinnliga glasögon måste, föreställer jag mig, en del manliga åskådningssätt förefalla i hög grad besynnerliga och otillfredsställande.
I många fall torde kvinnlig och manlig upp- fattning vara hardt när omöjliga att samman- jämka.
I intet fall bör det emellertid kunna skada, att man söker utröna, hvari olikheten besticker sig.
Låt oss ta koketteriet!
Hvad kvinnorna tänka därom, behöfver ej utvecklas för Iduns publik.
Männen äro, som bekant, särskildt i sina hjärteangelägenheter, ganska egensinniga och oemottagliga för skäl och föreställningar.
D e förälska sig tvärt emot välvilliga råd och an- visningar ofta i föremål, om hvilka hela den kvinnliga bekantkretsen utbrister: » Kan någon begripa, hvad han har sett för märkvärdigt hos henne! » Å andra sidan händer det icke sällan, att riktiga mönsterflickor, riktiga små underverk af sedesamhet och god uppfostran, uppfostrarinnornas favoriter, få sitta vackert där de sitta, medan herrarne på friarestråten gå dem vördnadsfullt förbi.
Det ena som det andra må anses ledsamt och ländande männen till föga berömmelse.
Värre är, att förhållandet synes ohjälpligt.
Mannen är och blir ytlig i sin uppfattning vis ä vis det motsatta könet, så länge han drömmer sig kärlekens lycka som det härli- gaste i lifvet och kärleken till sin natursida lyder naturlagar och ej moraliska inflytanden.
Den unge mannen, som fattar tycke för en ung flicka, attraheras i de flesta fall — han må inse det själf eller ej — mindre af hen- nes förträffliga egenskaper som människa än af hennes just på hans individualitet anslå- ende egenskaper som kvinna.
Det är kvinnan, ej den feminina människan, som i första hand förtjusar honom.
af Häraf låter männens toleranta uppfattning kvinnors koketteri lätt förklara sig.