Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till all lycka har jag, såsom du vet, god förmåga att kunna sofva och begagnade den äfven; jag sof vanligen hela dagen från frukosten, som slutades omkring kl. 10, till middagen som börjades kl. 5.
Det var således med stort nöje jag slutligen såg oss anlända hit till Alexandria.
Men de 3 första dagarne jag var här, regnade det oupphörligen, så att jag föga kunde gå ut.
Sedan klarnade vädret upp och vi ha haft, med undantag af då och då fallande regnskurar, det vackraste, mildaste sommarväder, och jag har härunder oupphörligen vandrat omkring på denna ruinfulla jord, der nästan för hvart steg ligga qvarlefvor af gamla pelare och annat, dels i marmor, dels i granit.
Äfven har jag gjort åtskilliga bekantskaper med lärda Araber och scheikher; somliga hafva till och med, när de erfarit mig vara något så när hemmastadd i deras religion och deras vetenskaper, dels trott mig vara en muslim, dels sökt förmå mig att uttala deras trosbekännelse och anta deras lära.
Jag har högst roligt med dem och sitter ofta i ett det underligaste sällskap på moské-trapporna och på stenarne derutanför, inbegripen i samtal med dem.
Dec. 14.
Vi ankommo till Alexandria kl. omkring 1 på eftermiddagen och kastade ankar i hamnen ett godt stycke från land.
Hamnen är en af de sämsta man kan se till sitt läge, öppen och på lång sträcka omgifven af klippor och skär, som stå just under vattenytan och mot hvilka nu slogo svåra bränningar.
Stränderna rundtomkring hade det rätta Afrikanska utseendet, sandiga med låga höjder och kala.
På de tvenne utböjningar som bilda hamnen voro fästningsverk och andra ståtliga kronobyggnader, hvilka gåfvo en ganska vacker anblick, ehuru ingalunda så "mahlerisch" som Konstantinopel.
Stojet och oväsendet af slupar och båtar, som så snart ankaret fallit omgåfvo oss till otal, var förskräckligt och skriket af de Arabiska strupljuden ökade sorlet.
Villervallan bland sakerna, som hemtades upp på däcket och släpades hit och dit af deras ägare, ökad af hotel-garçoner, som bjödo ut sina adresskort och rekommenderade sina värdshus, samt af Arabiska roddare, som kommo upp för att emottaga och flytta sakerna i sina båtar, var öfverhufvud här som allestädes obehagligt.
Slutligen sällade
Nordamerikanaren och jag oss till en garçon från hotel d'Europe och han bestyrde om våra sakers transport i en båt och allt öfrigt.
Här syntes numera inga Turkiska kaiker, utan sågo båtarne här ut som våra vanliga slupar.
Araberna tycktes vara dugtiga på sjön och raska.
I hamnen lågo många Egyptiska örlogsmän och krigsskepp, till en stor del aftacklade, men kanske till antalet flera än jag sett i Konstantinopel.
De voro öfverhufvud vackra fartyg och på några tycktes man vara sysselsatt med arbete, äfvensom somliga tycktes tjena till kaserner.
Vi kommo efter en kort rodd af 3 svarta betjenter, som följt med den Franska garçonen, i land och möttes der af en oändlig skara bärare och åsnedrifvare, hvilka förfärligt trängde sig omkring oss och bjödo ut sig.
Men vi behöfde dem naturligtvis ej.
De svarta förde våra saker till tullen, der de gingo igenom nästan utan någon visitation alls.
Sedermera satte vi oss i garçonens vagn med honom och så bar det af genom Alexandrias gator.
Här såg jag först att jag var i en annan verld och bland annat folk, ej just för sjelfva stadens utseende, ty den liknade mera en Europeiskt-Afrikansk stad än en äkta Arabisk, utan isynnerhet för folkets skull med sina nakna, brunsvarta ben, armar och ansigte, samt allt öfrigt i deras utseende, uppförande och hela sätt.
Allt gjorde ett eget underligt intryck på mig och jag kan ej neka att jag nu först kände en liten farhåga, då jag tänkte att jag med detta folk skulle tillbringa Gud vet huru lång tid.
Men å andra sidan lockade och lifvade mig nyheten och det egendomliga hos dem.
Den förtreten hände mig, det första jag kom i land ibland den starka trängande folkhopen, att jag förlorade min näsduk, antingen någon snattat den ifrån sidfickan eller jag sjelf stuckit miste då jag begagnat den.
Det förargade mig mycket, så att jag började skuffa förfärligt omkring mig.
Hotelet dit vi kommo, var mycket gentilt och äkta fint Franskt.
Här tvättade och klädde jag mig litet och begaf mig sedan ut på den stora, vackra, rektangelformiga plats vid hvilken det är beläget och invid hvilken alla konsuler tyckas ha sina hus.
Jag spatserade något omkring, men vågade mig ej långt för den snart instundande aftonen.
Var dock på ett Arabiskt kaffehus och smakade mokha utan socker och rökte min Nargile.
Kaffet tyckte jag var ypperligt och jag saknade alls icke sockret.
Folket, som tycktes vara af lägre klassen, tittade väl långt på mig med mina glasögon, men var hyggligt och lemnade mig alldeles i fred.
Sedan kom jag hem och skref åtskilligt.
Jag var dock något nedslagen till sinnes, ty Paris låg och tärde på mig.
Om natten föllo åtskilliga häftiga regnskurar, sådana det ock om dagen fallit, och för öfrigt hördes blott åsnornas förfärliga vrålande och något hundskall, dock detta senare på långt när ej så mycket som i Konstantinopel.
I min med fint flor omslutna säng plågade mig hela natten myggorna förfärligt och gåfvo mig föga ro att sofva.
Dec. 15.
Var om morgonen på Ryska konsulatet och träffade der Spitznagel, till hvilken äfven Jaba gifvit mig ett bref från Smyrna.
Ehuru ganska artig, behagade han mig ej särdeles.
Äfven voro andra hos honom, bland dem en Tysk doktor, som vistats här en längre tid.
Här erfor jag äfven till stor smärta för mig att Hedenborg för omkring 3 år sedan flyttat för alltid till Rhodos.
Det var en svår nyhet för mig, ty af honom hade jag väntat nästan alla behöfliga upplysningar.
Min granne i hotelet, Nordamerikanaren, kom in till mig på morgonen och lemnade mig första häftet af den skrift, det nyss stiftade American oriental society i Boston utgifver.
Han förekommer mig öfverhufvud allt bättre och bättre, ehuru alltid mycket tungrodd.
Af detta häfte erfor jag att presidenten för sällskapet är John Pickering, och sedermera såg jag på min reskamrats kappsäck namnet C. Pickering.
Erfor äfven följande dagen af honom sjelf att han är presidentens brorson och lär kanske till sluts vara en man af djup lärdom och stort anseende, ehuru han aldrig låter någonting sådant skina fram eller synas.
Hvad ändamålet är med hans resa längs Nilen och åt andra håll (t.ex. Tunis) dit han ämnar sig, har jag ej kunnat fa ur honom ännu; och nu mera torde det bli för sent, emedan han endera dagen tänker bege sig härifrån till Kairo.
Kanske har jag förskräckligt misstagit mig på honom.
Vädret var hela dagen så fult, med den ena starka regnskuren efter den andra, och så smutsigt var det på gatorna att jag föga kunde vara ute.
Jag använde derföre största delen af dagen på att färdigskrifva ett bref till Conradi, som jag börjat redan på redden af Konstantinopel.
Det var öfverhufvud en högst ledsam dag med allehanda griller, som fortforo att plåga mig långt in på natten och väckte mig mycket tidigt följande morgon.
Dec. 16.
Förde brefvet, som jag adresserat till Hyrén i Konstantinopel, på posten.
Satt en stund inne hos Pickering, som skänkte mig det af Amerikanska sällskapet utgifna häftet, hvilket jag trodde han lemnat mig blott till genomögnande.
Han torde ändock vara en treflig man, ehuru jag ej ännu rätt kunnat fatta hans enkla, nästan patriarkaliska manér.
Flyttade från Hotel d'Europe till Hotel de toutes les nations.
Jag hade allt sedan jag kommit till Alexandria ej mått rätt väl och lefvat hela tiden blott med kaffe och bröd, emedan jag ej haft den ringaste appetit.
Troligen är oro orsaken dertill.
Nu finner jag mig bättre på det nya värdshuset, emedan här ej råder en sådan prakt och glans som på det förra.
Öfverhufvud tyckes stor luxus råda här, isynnerhet bland Européerna, helt olika mot i Konstantinopel, der allt till och med förekom mig litet sluskigt.
Men större rikedom och stadens mindre vidd lära här förorsaka luxen.
Äfven Araberna tyckas litet låtit smitta sig, så att de här gå grannare och kostsammare klädda än i Konstantinopel Turkarne.
Men å andra sidan kan man ej se trasigare och sannare tiggarfigurer än här bland den lägsta klassen.
De äro ofta nakna ända långt upp på magen, den öfra delen täckt af trasor, som man har svårt att förstå huru de kunna hållas ihop på kroppen.
Vädret klarnade i dag litet upp och på eftermiddagen upphörde slutligen regnet.
Jag gick mot aftonen ut och spatserade litet omkring, såg på afstånd
Pompeji pelare och Cleopatras obelisk, besteg en höjd, den största här, och hade en praktfull utsigt öfver Medelhafvet, insjön och de många palmlunder, som öfverallt ligga i staden mellan de underliga husen, hvilka se ut som om en våning ramlat bort ifrån dem.
För öfrigt ser det ut som om öfverallt funnes ruiner af fallna hus.
Vidsträckta och djupa gräfningar tycktes vara gjorda, och i den uppkastade mullen funnos qvarlefvor af gamla pelare och kapitäler, dels af marmor, dels af granit.
På toppen af höjden, der en liten fästning ligger, kom jag i samtal med en Turk och en Arab, hvilka gåfvo mig lofordet att jag talade väl Arabiska; men derföre måste jag ock ge en bakschisch af 10 para.
Dec. 17.
Gick tidigt ut.
Vädret var vackert och gatorna redan nästan alldeles torra.
Vandrade omkring hela hamnen och större delen af staden, och blef då och då mest af barn tillropad: Gajor.
Staden hade mest öfverallt samma utseende, låga stenbyggnader med platta tak.
Det förekom mig alltid som om något fattades på dem.
Här och der på många ställen suto Araberna och rökte eller åto frukt eller annat, pratade och sågo nöjda ut, ehuru till sitt yttre mycket tiggarlika.
Ett gräl såg jag äfven mellan en ung gosse och en soldat.
Den förre var förskräckligt vild och skrek förfärligt om 5 piaster; men det hela kunde jag ej få reda på.
Sedan jag så vandrat kanske några timmar omkring utan något mål, kom jag slutligen midt ibland trädgårdar, af hvilka jag inträdde i en som stod öppen.
Der inne var ett större i Europeisk smak byggdt hus, som jag sedan erfor vara en Armenisk kyrka.
Sedan jag här gått omkring i palmlunderna, kom trädgårdsmästaren och helsade på mig på Arabiska, och vi kommo så i samtal, hvilket allt fortsattes under spatserande och snusande.
Han var en högst välvillig medelåldrig man, och gaf mig en stor mängd dadlar, dem han slog ned ifrån träden.
De smakade mig mycket väl och jag åt mycket af dem.
Sedan gaf han mig åtskilliga andra frukter och hela hopen af välluktande blommor.
Jag dröjde visst 2 timmar i trädgården, mest i hans sällskap och trifdes mycket väl der.
Medan jag gick ensam omkring der, hittade jag en röd med hölsa försedd frukt, som jag tog upp och smakade på; men den var förfärligt stark och bitter, och ehuru blott helt obetydligt kommit att vidröra mina läppar, brände det förfärligt och länge på dem som eld.
Sedan jag efter mycket spottande slutligen vågade svälja saliven, brände den ännu länge i hela gommen, och då jag kanske halfannan timme derefter oförvarandes kom att klå mitt öga med samma finger som vidrört hölsan, fick jag en förfärlig sveda, som kom mig att frukta för mitt öga, men dock slutligen gick öfver.
Sedermera erfor jag att denna längs jorden växande frukt var peppar.
Roligt och eget var det här brukliga sättet att gå upp och ner för palmträdet.
Karlen hade nemligen en temmeligen bred gördel på ryggen, hvars begge ändor förenades af ett rep, som på ena sidan kunde öppnas och fästas.
Med gördeln på ryggen, repet omkring den skrofliga palmstammen och med sina fötter stödda mot trädet, vandrade han behändigt uppför det, flyttande repet för hvart steg han tog.
Uppkommen till kronan samlade han dadlarne uti en korg eller skar af hela qvisten hvarpå dadelklasen satt.
Sedan jag tagit afsked af min trefliga trädgårdsmästare, som vid nästa besök bad mig hemta åt honom litet af mitt snus, som mycket behagade honom, gick jag bort belastad med dadlar och blommor, rätt glad öfver min här tillbragta tid.
Sedan gick jag småningom hem, läste litet ur Lanes ypperliga arbete the modern Egyptians, åt middag och blef hemma tills mot aftonen, då jag åter tog mig en liten promenad i det vackraste väder med ljum sommarvarm luft, som dock icke var qvaf, emedan hela dagen hade blåst en mild nordlig vind.
När jag härunder kom till hafsstranden och stod der och såg utåt, kom jag i fäl med en fattig Arab, som sade sig ha varit portvakt hos åtskilliga Franker.
Han hade förlorat ena ögat genom en Arabisk doktors dåliga behandling af någon ögonsjuka.
Han talade vidlyftigt om hela saken, men jag förstod ej rätt allt.
Han var för öfrigt en gladlynt och god man om några och 40 eller 50 år, ty han visste det ej sjelf rätt säkert; jag fann stort nöje i att prata med honom, så att vi blefvo stående visst en half timme och konverserade.
Slutligen begärde han litet tobak att stoppa sin pipa med och jag gaf honom en qvart piaster, som han med tusende tack emottog.
På dagen under min vandring i staden hade jag sett en ohygglig operation med en åsnas öga.
De hade, så mycket jag i folkträngseln deromkring kunde se, med en nål dragit en grof tråd genom conjunctivan, hvilken tråd operatorn höll med den ena handen, under det han med fingrarne på den andra förfärligt och utan all skonsamhet gräfde omkring ini ögat åt alla sidor, så att bloden rann ymnigt ur det.
Sedan han så en lång stund fortfarit, tog han ett glödgadt jern och brände med dess ena platthufvade ända djupt in genom skinnet på sidan af ögat, och upprepade bränningen ännu med ett dertill färdigt hållet annat jern.
Härunder voro hela tiden åsnans ben bundna, dess mun och nos tillstoppade till största delen af ett öfver nosen spändt trädstycke.
Hvartill allt detta tjente, antingen att exstirpera ögat, som jag dock ej tror, eller kurera det för någon åkomma, kunde jag ej få reda på.
Operationen, ehuru gjord på en åsna, var ganska buslig; men de dervid assisterande och beseende tycktes det ej alls bekomma, ehuru bland dem voro flere unga barn.
Dec. 18.
Var om morgonen hos Pickering, som allt mera vinner i mitt tycke, ehuru allt ännu mycket tungrodd och njugg på ord.
Var sedan ner i hamnen och fick reda på en signore Cagia, till hvilken jag hade ett bref att aflemna från hans farbror Pisani i Konstantinopel.
Vandrade sedan vidare der, och var förskräckligt förföljd af åsnedrifvare, som prompt ville ha mig att rida och ansatte mig mycket värre än isvotschikarne i Petersburg.
Jag kom dock undan upp till Frankernas qvarter och besökte Spitznagel, som höfligt tog emot mig.
Han tyckes vara en man som laggt sig på föga annat än sitt embete, och har föga böcker eller annat i den orientaliska litteraturen, tyckes ock ej känna mycket deraf.
Sedan gick jag genom bazaren och spatserade i den åt alla håll.
Den förekom mig här på långt när ej så rik som den i Konstantinopel och Smyrna, för öfrigt nära nog i samma smak, blott att här satt mer sysslolöst folk, isynnerhet qvinnor och barn, som sågo förfärligt trasiga ut och voro nästan halfnakna.
Här på åtskilliga kaffehus, bland hvilka ett isynnerhet förekom mig störst och bäst af alla orientaliska jag än sett, såg jag allehanda spel, största delen af dem Lane beskrifver.
Jag hade vandrat hela dagen, så att jag nu för första gången sedan jag kommit hit egentligen kände mig hungrig och åt med aptit min middag.
Kort derefter begaf jag mig till föreståndaren för härvarande militärhospital, en Tysk.
Han emottog mig mycket vänligt och bad mig följa med sig följande morgon, då han kl. 7 skulle göra sin morgonrund.
Det gör en godt, då man ensam utan bekanta och "verlassen" vandrar omkring främmande i en främmande stad, att finna någon som välvilligt tar emot en.
Det var nu fallet med mig.
Under min vandring i bazaren såg jag en Arabisk likprocession vandra fram, i spetsen för hvilken gick först någon sheikh åtföljd af en stor skara små skolgossar och sedan äldre karlar, derefter kom liket i en kista öfverdragen med en röd broderad duk och efterst kommo qvinnor.
Pojkarne och karlarne mumlade i ett förfärligt sorl, så mycket jag genom det kunde höra, lá iláha illallaho; men tycktes för öfrigt ej just vara andäktiga eller allvarsamma, ty de pratade och skrattade derunder mycket med hvarandra, så äfven qvinnorna.
Kort förut hade jag passerat förbi en liten skola, der pojkarne suto och runkade på hufvudet och hela öfra delen af kroppen under det de mumlade på sina läxor.
Senare på eftermiddagen gick jag genom tullen, som är i en kasern utåt kanalen Mahhmodije, och gaf mig under vägen i fäl med en gammal gubbe som gick samma väg.
Han var treflig och rolig, ehuru med Arabiskt högmod, så fellah och tiggaraktig han för öfrigt var.
Jag vann dock mitt ändamål att komma i samtal med honom och vi gingo väl en half timme tillsammans och pratade.
Äfven han ville naturligtvis ha en drickspenning och jag gaf honom 5 fadda.
Men när vi skildes åt och han frågade om han skulle stoppa sin pipa åt mig och jag mente det ej vara nödigt, ville han ha mera, hvilket han dock ej fick.
När han tog emot slanten, kysste han den först.
Jag uppsteg nu på en backe och hade en vacker utsigt öfver hafvet åt alla sidor och till någon del öfver staden, hvaraf dock en stor del bortskymdes af en högre backe.
Sedan vandrade jag småningom hem öfver de uppgräfningar man här gör allestädes, invid hvilka i gruset ligga många och stora stycken af pelare och annat.
Här blef jag åter gäckad och bespottad af barn, som till och med kastade stenar efter mig.
Vädret var som den vackraste, ljummaste vårdag hos oss, med en frisk, men mild vestlig vind.
Fälten, som tycktes vara upplöjda, buro en gröda hvilken fullkomligen liknade vår brådd, och allt liknade den vackraste majdag hos oss, blott folket var annorlunda och jag var annorlunda.
Dec. 19.
Jag hade knappt hunnit lägga mig i går aftons, då jag hörde musik.
Jag steg upp och såg genom fönstret en procession, föregången af en gosse som bar en fackla, efter honom musikanter bestående af en pipare, hvars instrument hade ett ljud nära liknande klarinettens, men mera skarpt, ungefär emellan den och haubois, vidare ett stränginstrument som accompagnerade med ett ljud nära mandolinens, och en tambour de basque.
Efter dem kom sjelfva processionen, bestående af qvinnor och karlar, samt sist ännu 2 fackelbärare.
Det var troligen ett brudtåg.
Musiken var ej ful, melodin, alltid densamma så länge jag kunde höra, var enkel och behaglig.
Jag begaf mig ut kl. 7 till doktor Barber och följde honom till militär-hospitalet, ridande på en åsna.
Ridten är ganska beqväm, men jag tycker alltid synd om pojkarne som måste springa efter och köra på.
Härvid nyttja de en trädkäpp, något hvass i ändan, med hvilken de sticka åsnan i länden.
Sådan var väl de gamles kentron, om jag rätt minnes namnet.
Hospitalet, som är något aflägset, är en gammal kasern, inrättad till sjukhus.
Det är en fyrkantig byggnad, kanske lika stor som vår Thölö kasern, men blott med 2 låga våningar och platt tak, allt af ett temmeligen ruskigt utseende.
Midtpå gården var en badstuga.
Han sjelf är prefekt för det hela och kallades af alla khakim pasha.
Under sig har han 4 Europeiska läkare, alla tror jag Italienare, och dessutom 2 Arabiska.
Hvar och en af alla dessa läkare har åter under sig en Arabisk handtlangare, som upptecknar recepten och förbinder &c.
Han sjelf sade sig hafva förbehållit sig ögonsjukdomar och operationsfall samt uppsigten öfver det hela.
De sjukas antal uppginge ofta till öfver 500 och mer; nu voro här ej så många.
För närvarande var här just inga intressanta fall; ögonsjukdomar åtskilliga, men ingen särdeles märkvärdig.
En elefantiasis i scrotum såg buslig ut.
En dylik hade han för någon tid sedan opererat, som han sade varit ovanlig och öfver hvilken han ville visa mig teckningar.
Äfven hade han en liten samling af preparater, bland hvilka jag såg en stenbildning i urinblåsan, enligt bvilken han förklarade stenarnes uppkomst och fortbildning.
Här gäller nemligen redan såsom lag att man kan göra nekroskopier, ehuru, såsom äfven oftast hos oss, den dödas anförvandter skola undanbedja sig det.
Ordningen och snyggheten på sjukhuset var väl öfverhufvud kanske bättre än man här kunde vänta, dock ännu ganska dålig.
Rummen liknade mera kättor och bodar än sjukrum.
Sängarne voro ej heller särdeles goda eller snygga.
Ett apotek, temmeligen fullständigt, fanns här med de nödigaste preparater, hvilka sedan dispenserades ut i ett eget rum af Arabiska farmaceuter; på burkarne stod äfven det Arabiska ordet, men det var som oftast intet annat än det Latinska, skrifvet med Arabiska bokstäfver.
Läkarena voro i allmänhet hyggliga och artiga mot mig och jag passerade för en deras kollega, såsom sådan äfven af prefekten presenterad för dem, ehuru jag fullkomligen beskrifvit för honom den kurs jag gjort i medicinen.
Han klagade något öfver sina kollegers intresselöshet.
Och Gud vet hvad det kunde vara för män, ty här får, såsom jag af honom erfarit, hvar och en praktisera som kan skaffa sig patienter; i det afseendet finnes alldeles ingen polis, och den som vill inträda i tjenst har blott att underkasta sig någon ringa formalitet, som skall vara nästan af ingen betydenhet.
Ronden gick på en helt kort stund, ehuru antalet af sjuka här var betydligt, om ock sjukdomarne kanske ej voro farliga.
Kort efter det jag kommit hem, gjorde Spitznagel en liten visit hos mig, hvars mening jag ej kunde inse, om den ens hade någon.
På eftermiddagen var i bazaren och köpte mig några pipor och kalamer.
Spatserade litet på aftonen, men vädret var fult och kallt.
Det blåste nemligen hela dagen NY nästan storm.
Frankerna sågo frusna ut och hopkrumpna i sina kappor.
Araberna voro lika nakna som vanligt.
Äfven jag frös litet, då jag gick längs hafsstranden och såg på vågorna, som svallade förfärligt mot de nära liggande grunden och bröto sig långt upp på stranden i långa svallsjöar.
Dec. 20.
Satt hela förmiddagen och sysslade med ett och annat.
Gick en stund efter middagen ut och spatserade längs hafsstranden, som nu låg full af allehanda små snäckor och sjögräs, hvilket senare barn och qvinnor samlade upp i såll ur svallsjöarne, som ännu gingo höga efter gårdagens storm.
Äfven lät man åsnor gå och beta på den högre upp vid stranden uppkastade tången.
Gick sedan genom ett aflägset qvarter, der husen liknade en måttligt högt uppförd mur i hvilken rummen voro, liknande källare, utan fönster, tror jag, blott med en låg dörr och så låga att troligen jag ej kunnat stå rak i dem.
Derigenom kom jag till Kleopatras pelare, som är ett enda ofantligt stort granitblock, det största jag ännu sett, med hieroglyfer på alla sidor; men blott på södra och östra sidan af obelisken voro de läsliga och tydliga, på de andra sidorna voro de förvittrade, åtminstone högst otydliga och utplånade.
När jag stod bredvid den förekommo mig alla föremål der omkring och jag sjelf så oändligen små, ehuru den på afstånd ej ser alltför stor ut.
Derifrån gick jag hit och dit omkring i det vackraste, mildaste vårväder, och kom slutligen till en gammal man, som jag på hans gröna turban igenkände för en sherif.
Han helsade på mig först och gaf sig i samtal med mig; tycktes affektera att tala det gamla lärda språket, satte t.ex. alltid predikatet i accusativus med nunnation efter verbum vara, men visade öfverhufvud välvilja och mildhet.
Jag förstod hans språk särdeles väl, hvarföre jag ej gjorde mig någon brådska att gå ifrån honom och då vi slutligen skildes, ångrade jag mig och gick tillbaka till honom.
Han förde mig in i moskén, der 2 män höllo på att göra sin bön, visade mig den, ehuru der var ringa att se nu i dess förfallna tillstånd, äfvensom dess fordna vidsträckthet och de 2 grafvar, som ännu voro qvar från fordom.
Han sade sig vara född här under Napoleons invasion, då Fransoserna äfven skulle ha förstört minareten, som nu alldeles saknades.
Hans ena öga var alldeles förstördt redan från ungdomen och det andra var svårligen fördunkladt, ehuru han sade sig se bra med det.
I hela hans väsende låg öfverhufvud en mild och lugn hängifvenhet och resignation, det syntes klart att han pröfvat mycket af lifvets köld.
Han sade sig bo i moskén, ehuru jag der ej kunde se någon säng eller några andra husgeråd.
Han frågade mitt namn och jag uppgaf det vara Wali -- ett namn som sheikh Tantavi rådde mig att antaga och som jag i sjelfva verket burit på alla mina pass och biljetter allt sedan jag kom till Havre, der man genast skref mig Valy.
Han undrade högeligen på huru jag fått ett äkta muslimiskt namn, och en annan gammal gubbe, som säkert var moskéns mueddin, sade sig haft en kusin som hetat så.