Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Stockholms stad räknas för särskildt län.
Ar den utom Riket, som stämmas skall; håfve sex månaders lid ifrån det han stämningen fick.
Om stämning i konkursmål är särskildt stadgadt.
I alla dessa fall, der stämning fordrar längre tid, än om lysning till Ting stadgadt är, må den. svarande stämmas till viss månad, och underrätte han sig sedan sjelf, å hvad dag Tinget hållas skall. 3 §.
Till Rådstufvurätt stämmes åtta dagar förut; utan så är, alt målet ej tål uppskof och derå förr svaras kan. i‘£ Hafi.
Första punkten af 2 §, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 12 Mars 1830, ändras på följande sätt: H. St.
Ombutlsm.
Emb.-Berättelse 1847. ^ 58 i?
Är någor förfallolös borta, då. han ropas af Rällen fram att kära eller svara, bote två daler. 5 § varder lill all kraft oell verkan uppliäfven.
Sista punkten i 7 §, ”Är någor borta från Lagmanssyn; vare lag samma; dock må man ej der vädja mot, ulan gånge dermed, sorn i 25 Kap. 10 § stadgas”, uppliäfves. fSS Magi.
Följande §§ ändras sålunda: 2§.
Jäifvar någor
Domaren obeskedliga; böle i Underrätt tjuga daler, Hofrätt femtio daler. 3 §.
Prof vas jäf lagligt emot Häradshöfding, eller Borgmästare i den stad, der ej mer än en Borgmästare är, och Råds tufvur ätten utom honom ej finnes domför; förordna Hofrätten en annan i hans ställe, på kärandens begäran och kostnad, och stadne den kostnad sedan å den, som saken tappar. 4 §•
Jäfvas någor i Här ads- Nämnd: sätte Häradshöfding, om det tarf vas, annan i hans stad, så länge det målet slites.
Jäfvas Rådman; nämna Rådstuf vurätten den i hans ställe sitta må, der Rätten ej annars domför är.
Är Rådstufvurätt aller jäfvad; förordna derom Idof rätten.
JVu kan så hända, att så munge af Hof rättens Ledamöter jäf vade varda, att Rätten i t hy mål ej fullsulen är; gifve Hofrätten det Konungen tillkänna, då Konungen förordnar andra i deras ställen.
Ej må någor i Hofrätten jäfvas, der son eller måg i Underrätten dömt; utan så är, all de för embetesbroll der lagliga anklagade varda. 114 Maji.
1 oell 2 §§ ändras till följande lydelse: 1 §‘
I Underrätt bör käromålet muntliga föreställas, der sakens vigt och vidlyftighet eller andra omständigheter ej fordra, att det skriftliga ske må; 11.
Emb. -Berättelse den 15 Nov. 1847.
59 och varde då parterna ej tillåtet, att flera än en skrift hvardera inlägga, der saken ej är af dess större vigt. 2 §.
Kommer käranden till Rådstuf vurätt å dag föresattan, och gif ver dess käromål vid offentligt upprop skriftliga in, och svaranden då Jiär är; skrifve Rätten derå, att han åtta dagar derefter svara skall.
Försummar han då att ställa sig vid uppropet in, men kommer med svar innan klockan tolf; Löte två daler.
B lifver han alldeles ute, eller kommer han oberedd, utan laga urs ägt; bote fyra daler, och gånge åter upprop i saken ätta dagar derefter.
Kommer han ej ändå med svar in; bote som sagdt är, och varde på kärandens inlaga i saken dö milt; dock må han muntliga höras, om han det förut begärer: vare ock honom tillåtet, der han tappat, emot domen vädia.
Hvar som då f örfallolös blifver ute; bote i Rädstufvurätten fem daler, i Idof rätten tio daler. 8 § skall lyda sålunda:
Skrifver någor, eller talar inför Rätta, det han vet ej sant vara, och vill Domaren dermed förleda: varder han derom öfvertygad; bote i Un derrätt tio daler, i Hofrätt tjugu daler, eller mera, allt som Domaren det pröfvcir.
Första punkten af 9 § erhåller följande lydelse: 7 rångoed måge parterne ej äska af hvarannan i någon Rätt: dock åge Hofrätt, då huf vudsaken dit kommen är, pålägga endera parten eller begge denna vrångoed utan uppskof i rättegången svärja, om sanning ej annars utletas kan: £5 liap.
15 oell 16 §§ skola lyda sålunda: 15 §.
Alle äga Rätten heder och vördnad visa:
Ty skall ej någor, i stället för laga fullmäktig, låta öfvermaga, tjenstedräng, eller annan otjenlig, gif va dess skrifter in, eller till muntligt f örhör skicka.
Gör det någor; bote i Underrätt fern daler, i Hofrätt tio daler. 60 R.
Emb.-B er ätt else den 15 Nou. 1847. 16 §.
Täger någor sig talan för Rätta i den sak, der han hvarken är målsägande eller ombudsman, eller äger å embetes vägnar kära och söka, eller efter lag dertill lof häfver; bote i Underrätt fem daler, i Hofrätt tio daler, eller mera, sorn saken är till:
Sker det hos Konungens Befallningshafvande; bote fern daler, Konungens ensak: fylle ock i dessa fall allan skada. 16 Hafi.
Andra punkten i 1 § ändras lill följande lydelse:
IS öjes ettdera /tarten ej deråt; gifve han det Rällen tillkänna genast, el/er sist innan nästa dagen tilländagåitt, och lägge sedan dess besvär in i Hofrätten, inom hälften af den tid, som i lagvadda saker föreskrifven är: vare ock
Domaren skyldig att teckna å utslaget hvad dag, klockan före tolf, del ske bör. 11 Kai».
Fjerde punkten af 3 § ändras sålunda:
Kommer ej vittne, som stämdt är; bote i Underrätt tre daler, i Hofrätt fem daler: och lägge
Slutet af 31 §, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 30 Maj 1835: ”Faller Lagman någon till ed, då bör lian den gånga, innan Tinget slutes: är han sjelf ej tillstädes, lagge eden af inför nästa domstol i orten, inom den tid, som Lagman föreskrifver”, kommer alldeles att utgå. 18 Kap. Första punkten af 3 § skall lyda sålunda; Ar någor sak genom vad kommen till Hofrätt, och gifver sig en annar först der an: finnes hans talan sådan, som i 1 sägs; gånge dermed, som der föreskrifves. 19 Kap.
1 § ändras sålunda:
Reser någor bort, då hans sak för Rätta är, ulan han. häfver
Domarens lof dertill, eller laga fullmäktig ställt, och Rätten del kungjort; böle i B.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 61 Underrätt fem. daler, i Hofrätt tio daler, och gånge ej dess mindre dom i saken. 90 Kap. Andra punkten af 1 § ändras sålunda; Göra de det ej; bote sä svaranden, som käranden, i Underrätt tio daler, i Hofrätt tjugu daler.
\ 91 Kap. 4 § ändras till följande lydelse:
Häfver man Underrätts dom för sig, men tappar i Hofrätten; då bör kostnaden å båda sidor emot hvarannan r/vittas, der Domaren ej funer de omständigheter i något mål vara, att endera ändå rättegångskostnad gälda bör.
Aro i saken åtskillige käromål, och vinna eller tappa parterne deri ömsom; då stände ock hvar sin skada. 99 Kap.
De två första punkterna i 1 § erhålla följande lydelse:
I Hofrätt skall någor af Rättens Ledamöter, i lagvadda eller der instämda saker, skriftlig berättelse om deras sammanhang uppsätta, innan de till dom företagas.
Tredje punkten i 2 § skall lyda sålunda:
Sist upptecknes inlagorna, alt kunna Rätten föreläsas, efter den tid, som de inkommit; och Rätten gifve sedan den berättelse till parterna ut, med förelagd tid och vile, i Hofrätten tio, i Underrätten fern daler, att den hvar för sig genomse, underskrifva och återställa. 93 Kap. 1 §, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 15 Juni 1818, ändras sålunda: A Häradsting, så ock vid laga syn i jordal vist, må ej dömas, der ej sju i Nämnden äro.
I 62 Fi.
Hofrätt må ej färre ä/i fem ledamöter döma i mål, som å ära eller lif gå.
Nämnden om saken, och de skäl deri äro, så ock hvad lag i thy fall säger.
Varder Nämnd från Häradshöfding skiljaktig; gä/le den mening, som Nämnden faller på, och sva re den: för dom sin.
Aro ej alle i Nämnden ense; stände vid det, som Häradshöfding rättvist pröfvar. 94 Magi. 5 §, sadan den lyder i Kongl. Förordningen den 10 September 1823, jemförd med Kongl.
Brefvet den 19 Augusti 1761, Expeditionslaxan den 5 Maj 1821 och Konkurslagen den 12 Mars 1830, ändras sålunda:
I Häradsrätt skall dom offentliga af sägas, så snart den författad är; och gifve Häradshöf ding domen skriftliga ut, innan han från tingstad reser, om det\ så tidigt äskas, att det ske kati: gör han det ej; bote tjuguf em daler.
I Rådstuf vurätt böra parterne vid middagstima dagen förut stämmas, genom anslag å Rättens dörr, att dom å tid föresaltan afhöra; dock må Rådstufvurätt genast och utan anslag dom muntliga eller skriftliga kungöra, der saken af ringa värde är.
I Hofrätt skall dom, efter anslag som sagt är, till parterna ut gifvas.
Om lifgifvande af dom i konkurssak är särskildt stadgadt.
Nu kunna sådana omständigheter sig yppa långt efter, sedan dom och utslag fallit, att f örklaring deröf ver nödig är; den bör ej vägras.
Ar Häradshöfding, som dömt, ej då i samma Rätt; gifve den, som i hans ställe kommit, förklaring med Nämnden, ybro i Rådstufvu- och Hofrätten ej så månge qvar af deni, som i utslaget ense varit, att de domföre äro; då böra de, som sedan der domare blifvit, utslaget förklara.
Innehåller den förklaring, som parten gifves, något sådant, som i utslaget ej är tydliga utsatt; då må vad deremot tillåtas. 95 Magt. 1 §, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 12 Murs 1830, ändras sålunda : Fi.
Ombudsm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 63 Nöjes man ej åt den dom eller utslag, sorn Häradsrätt i hufv nels aken, u Tinget eller vid laga syn i jordatvist, eller husesyn å f rälse- eller skattehemman, fällt häfver; då må han vädja med tre daler under Hofrätt, antingen genast eller sist innan åttonde dagen gått till ända, den inräknad, dä domen föll: och Häradshöfding skrif ve straxt å domen, att han lagliga vädjat, och sätte dagen ut, dä parterne skola till Hofrätten komma, den vädjande alt gifva sin inlaga in, och svaranden att den anamma, utan stämning eller annan kungörelse; så ock alt borgen förut bör ställas för kostnad och skada, efter thy som i 26 Kap. stadgas: vare ock den, sorn vunnit, skyldig att underrätta sig af Domaren, om vädjadt är: och der så skett, läte ock han det teckna, till sin rättelse, å dombref sitt; der må ej fordras särskild betalning före.
Vädja de både; gånge dermed sammaledes.
Vädja de ej, sorn nu är föreskrifvet; staude Häradsrätts dom fast. 2 § skall erhålla följande lydelse:
Gör han det ej, och kommer svaranden dit; njute han betalning för kostnad sin. 3 § upphör att vara gällande. 4 § skall hafva följande lydelse:
Vädjas emot Häradsrätts dom i mål, der ofrälseman, efter offentligt anslag, sökt att afstå all dess egendom till sina borgenärer: eller endera maken begärt skilnad i ofrälse bo: eller tvist varit om borgenärers rätt och företräde till sådan gäldbundens gods; sände Häradsrätt de skrifter, som parterne der vexlat, till Hofrätt in, tre veckor förr, än de skola sig der inställa.
I brottmål, ehvad de äro svårare eller mindre, håfve ej någor lof att vädja, antingen emot värjemålsed, böter eller kostnad och skada, som Underrätt i thy fall ålagt; utan må den, som ej nöjes åt dess dom, besvära sig deröfver i Hofrätten, inom hälften af den lid, som lagvadda saker der fullföljas böra.
Sisla punkten, så lydande: ”Om mindre brott, sorn följa nugot tvistemål al, sägs i 3 Kap. 4 §” upphäfves. 64 R.
Just. Ombudm. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 6 och 7 §§ upphöra att vara gällande. 9 §, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 29 November 182.3, ändras sålunda: 1 de silke/', sorn genom laga vad gå till Svea Hofrätt ifrån Häradsrätt i Upland, Södermanland, Westmanland, Kopparbergs län, Nerike och Gest rikland, ingifve käranden sin inlaga, innan klockan tolj på den fyrationde dagen, den oräknad, då Häradsrättens dom föll, eller håfve sitt vad förlorat; ifrån Häradsrätt i Wermland, Helsingland, Jemtland, Herjeådalen, Medelpad och .ingermanland på den sextionde dagen; ifrån Häradsrätt i Westerbotten och pål Gottland på den nittionde dagen:
I Götha Hofrätt från Häradsrätt i Östergöthland, Calmar län, Småland, Skaraborgs och Elfsborgs län på fyrationde dagen; från Häradsrätt i Halland, Daid och Bohus län på sextionde dagen:
I Hofrätten öfver Skåne och Blekinge från Häradsrätt i. dessa landskap pä den fyrationde dagen.
I vexel och sjörätts-sak vare lid hälften kortare, att fullfölja vad från Häradsrätt i hvarje ort till Hofrätt. 10, 11, 12, 13 och 14 §§ varda till all kraft och verkan upphäfne.
Huru vittnesbörd derom af Rätten gifvas bör, vare lag samma, som i i § af detta Kapitel för Häradsrätt stadgadt är.
16 och 17 §§ upphöra att vara gällande. 24 § erhåller följande lydelse:
Besinnar han sig, som emot Rädstufvurälts dom vädjat, och vill ej sitt vad sedan fullfölja; kungöre det vederparten, såsom i 2 om Häradsrätt sagdt är, vid äfventyr, som der stadgadt finnes. 3(1 Map.
Öfverskriften lill detta Kapitel ändras sålunda:
Huru borgen skall sättas, innan laga vad i Hofrätt fullföjes; så ock huru Underrätts dom, deremot vädjadt är, verkställas må.
Hvar, som ifrån Underrätt vädjar, ställe för sig två löftesmän, som borcra, begge för en, och en för begge, för kostnad och skada, den han kan skyldig R.
Ombudstn. Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
65 skyldig kännas att gälda; tage deras skrift derå, och lägge den vid sin inlaga i Hofrätten in.
Nu kan så hända, att han hellre vill penningar, eller silfver, eller guld, till säkerhet för kostnad och skada ställa, och sätter det hos Konungens Befallningshafvande in, eller i taka händer; då vare ock det för borgen gildt, när
Försummar han det; håfve sitt vad och talan emot Underrättens dom förlorat. 2 § ändras sålunda:
Underrätts dom, deremot vädjadt är, gånge i verkställighet, efter thy, som i 3 Kap. 5 Utsökningsbalken sägs, der den, som vunnit, det askar, och vadet ej derigenom onyttigt blefve. 3, 4, 5, 6 och 7 §§ varda till all kraft och verkan upphäfne. 39 Map. 3 § erhåller följande lydelse:
Häfver han det försummat, sorn i 26 Kap. 1 § före skrif vet står; gånge derom ef ter thy, som der sagdt är.
Vill någondera parten emot Hofrättens utslag i detta fall Konungen söka; gore det å sätt, som i 3o Kap. 1 och 6 §§ sägs. 38 Map.
Delta Kapitel varder sålunda ändradi: 1 §’ livar so/n ånyo drager den sak för Rätta, deri dom eller utslag förr är, sorn vunnit laga kraft; eller tadlar sådan domför Rätten, eller utom: bote för Underrätts dom tio daler; för Hofrätts dom etthundrade daler.
Ar det Konungens dom; plikte med femhundrade daler. 2 §.
Tadlar man sådan dom utom Rätten; döme deröfver Underrätt i den R.
Emb.-Berättelse 1847. 9 60 Ii.
Emb.-Berättelse dm 15 Nov. 1847. ort, der brutet är.
Hoj rätts eller Konungens dom, ehvad det är för Rätta, eller eljest; det skall i Hofrätten dömas. 39 Haigi.
1 oell 2 §§ af cicila Kapitel skola hafva följande lydelse: 1 §•
Djerfves någor missbruka rättegång, och emot klara skäl och bättre mett, af arghet, drager någon för Rutla; bote i Underrätt ifrån tio till tjugu daler, de fattigas ensak; och gähle dertill rättegångskostnad, hinder och skada. 2 §.
Häfver någor tappat i Underrätt, och gillar Hofrätten i allt Underrätts utslag; prof ve Hofrätten ock, om hatt för ohemul klagan gjort sig till ansvar förfallen: finnes det; bote han då från tretio till etthundrade daler.
I alla dessa fall phkte fullmäktig, sorn i 10 Kap. if $ sagdt är.
Orkar den brottslige ej böta; p/ikte med fängelse, sorn i io Kap.
Utsökningsbalken stadgadt är. iSO Mai».
Detta Kapitels öfverskrift skall lyda sålunda:
Huru sökas skall, att Konungen må Hofrätts eloni öf verse och skärskåda; så ock huru det, som dömdt är, skall ut gifvas, innan saken hos Konungen full följes.
Parten ställe ock borgen för kostnad och skada, som i a5 Kap. om vad från Underrätt föreskrifves. 5 § erhåller följande förändrade lydelse:
Den, som tappat i Hofrätt och vill Konungen deremot söka, gifve omant ut hvad dömdt är, och sätte det hos Konungens
Bef allningshaf vande, eller i taka händer.
Ar det, hvarom dömdt är, sådant, att ändringssökandet onyttigt blefve, der dom fullgöras skulle; dä gånge den ej till fullbordan.
Skola penningar efter dom gäldas, och säger han, att han dem ej äger, ej eller silfver eller guld: styrka det, der vederdeloman det äskar, med ed sin, hos Konungens Befallningshafvande, eller Domaren i orten, om det beqvämligare der ske kan; och håfve sedan lof, men ej förr, att gifva andra lös - 11.
Emb.-Berättelse den 15 Nov. 1847. 67 ören dertill upp, med laga värde derå.
Finnas ej de; gifve då upp gods och jord å landet, eller hus och tomt i staden, med Rättens bevis, om de för annan gäld häfta eller ej.
Jr tvif velsmål, om den egendom svarar emot det, som dömdt är, och kan den ej mätas, innan tid är inne, att han saken hos Konungen fullfölja bör; sätte borgen lill dess värdering derå ske kan.
Gitter han ej nägotdera, som nu sagdt är; sälte för hvad dömclt är full borgen.
Kan hatt ej eller det; ställe då borgen för sig sjelf, ellet' träde i fängelse till sakens slut.
Ar i ett utslag öfver flera särskilda mål dömdt, och häfver den, som ändring sökt, det i ett eller flera fullgjort; galle ändringssökandet deri, och håfve i de andra ingen talan.
Huru det lyftas må, som ut gifvet är, sägs i 3 Kap. 5 Utsökningsbalken.
Häfver den, sorn gifvit gods, hus eller gärd upp, lill doms fullbordan, ej annat hemvist alt tillgå; då för hålles dermed, som i 5 Kap. 8 N samma Balk stadgadt är.
Kill den, som vunnit, ej lyfta det, sorn utgifvet är, eller kan han ej borgen sätta; kungöre det stramt Konungens Befallningshafvande, eller Domaren: och vederdelomannen tage det åter, och sätte han borgen i stället.
Om pröfning af borgen sugs i 26 Kap. S ,5*-' <'ige ock Konungen alt borgen godkänna, när så omtränger. 33 Mai». 3 § skall, efter den förändrade redaktion, sorn densamma, genom Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779, erhållit, lyda sålunda: Af Häradets lott i sakören behålle en tredjedel Häradshöfdingen, annan Nämnden, tredje Häradet.
I Rådstufvurätt tage Borgmästare dubbel lott emot Rådman. TJ l 8 0 k n i n g s b a i k c 11. 3 Mas». 3 § skall halva följande lydelse:
Häfver någor vunnit hos Underrätt, och varder deremot vädjadt; njule ändå utmätning, och ställe borgen för det han om händer får, eller läte godset sättas i qvarstad.
När godset så utmätt är, må det sedan ej skingras, eller utom ägarens vilja fö/yttras, förr än saken i Hofrätten af dömd varder.
Tappar han der; gånge det, sorn utmätt, eller i qvarstad satt är, åter, med dess ränta och afgäld. 68 Jl.
Emb.-Berättclse den 15 Nov. 1847.
Första afdelningen af 6 §, eller orden: ”Nu giller ej den, som tappat häfver, gifva ut, hvad dömdi är, innan saken för Hofrätten kommer; sätte der full borgen före: gitter han ej eller det; ställe dä borgen för sig sjelf, eller träde i fängelse till sakens utslag”: skola från lagtexten uteslutas.
Jo rdaballccn. 14 Hap. 3 § ändras sålunda:
Nu vill någor med den synedom sig ej åtnöja; vadje då under Hofrätt, sorn i Rättegångsbalken sägs.
.Fullföljes vadet och finnér Hofrätten ny syn tarfvas; utnärnne Hofrätten en af sina Ledamöter, att synen hålla, och kalle två Underdomare i orten att honom biträda.
Det protokoll, sorn vid synen föres, gifve han till Hofrätten in, och Hofrätten döme sedan i saken.
Drages saken under Konungen, och finnes den ej tillräckligen utredd, ändå att syn föregått; då må ytterligare syn hållas, och nämne Konungen i Högsta
Domstolen dertill en af dess Ledamöter; läte ock genom Hofrätten kalla två Underdomare, att vid synen biträda.
Öfver denna syn skall protokoll till Konungen imffvas, på sätt om den syn, som Hofrätt förordnat, sagdt är.
Göres jäf emot vittne, varde vittne ändå hardt; och pröfve sedan Hofrätt eller Konungen jäf vet, så ock hvad verkan vittnesmålet äga må. lönner Hofrätten eller Konungen syn nödig, och är den ej af Underrätt hållen; då må Hofrätten eller Konungen låta synen af Underrätten verkställas, och pröfve sedan saken.
5:o 1 öfrigt förklaras alla de särskilda, lid efter annan utkomna författningar, som angå Lagmansrälter, Riddare-Synerätter och Kämnersrättcr hafva förfallit, i hvad de icke, så vidt de angå Kämnersrätter, böra lämpas pä Rådstufvurätt, såsom i de förras ställe utgörande förste domstol i stad; äfvensom alla de bestämmelser, hvilka, genom särskilda Kongl. Resolutioner, i afseende på en del Rådstufvur ätter gifna äro derom, att emot deras domar ej finge vädjas, der hiifvudsaken ej ginge öfver ett visst värde, till all kraft och verkan upphäfvas. 6:o
De i fjerde punkten af denna Förordning stadgade lagförändringar skola från den 1 Januari 18/pj gälla för alla de mål, i hvilka vad emot Häradsrätts eller
Rådstuf vurätts dom eller utslag erlägges eller amnäles, så ock för de mål, hvilka efter nämnde dag från Kämnersrätt til!
Rådstuf vu - lt.
Ombudsm. Ernb.-Berättelse den 15 Nov. 1847.
69 rätt, eller frän Lagmansrätt till Hofrätt oafgjorda öfverlemnas.
Likaledes gälla dessa lagförändringar före 1848 års utgång i de fall, då vad under Hofrätt dessförinnan äger runi, såsom i andra punkten här ofvan sagdt är; och iaktta ges härvid, att de mål, hvilka oaf gjorda öfverlemnas från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller från Lagmansrätt till Hofrätt, böra anses och behandlas, de förra, såsom voro de till Rådstuf vur ätten omedelbarligen instämda, och de sednare, såsom hade de genom vad kommit från Häradsrätt till Hofrätten; dock att verkställighet å Häradsrätts beslut i sistnämnde mål ej må äskås; men för alla före den 1 Januari 184f) från Kämnersrätt till Rådstufvurätt, eller inom laga tid efter 1848 års Lagmansting från Lagmansrätt till Hofrätt vädjade mål, skola hitintills gällande föreskrifter, i afseende på vads fullföljande och målens behandling i Rådstufvurätt och Hofrätt, oförändrade tjena lill efterrättelse.'’
I sammanhang med detta Lagförslag och under förutsättning, att det kunde vinna Rikets Höglöd.
Ständers bifall, hemställes tillika vördsamt, att, då hinder möjligen skulle kunna mola för verkställighet af lagförändringen vid den tid, som i förslaget omförmäles; — då öfverby Ilningen af Kämnersrätternas domsrätt lill Rådstufvurätterna torde hafva den följd, alt för Stockholm och tilläfventyrs för några bland de öfriga städerna, der Kämnersrätter 11 ii finnas, flera afdelningar af de nuvarande Rådstufvurälter blifva erforderliga, hvilket fall i synnerhet lärer inträffa i förstnämnda stad, der dessutom det egna förhållande äger rum, att flera särskilda domstolar äro förordnade, som, jemlikt särskilda sladganden och författningar, upptaga åtskilliga judicielia mål; — då, fastän Kämnersrätterna i allmänhet lätt kunna, i mån af behof, lill afdelningar af Rådstufvurälter förändras, en förändring, som i afseende å nyssnämnda särskilda domstolar i Stockholm redan, medelst Kongl.
Maj:ts nådiga Kungörelse den 12 December 1845, gått i verkställighet, så att endast deras förändrade benämning skulle fordras, det likväl synes otvifvelaktig!, att, genom lagförändringen, åtskilliga reglemenlariska föreskrifter angående Rådstufvurällcrnas organisation samt målens och arbetets fördelning blefvo af nöden;——då emedlertid dylika speciella föreskrifter ej synas hafva lämpligt rum i eu allmän Författning, samt Rikets Högloft.
Ständer torde sakna den noggranna kännedom om särskilda lokalförhållanden, förutan hvilken Ijenligl förslag, huru den ifrågavarande förändringen ändamålsenligt må tillvägabringas, icke kan varda uppgjordt; och då äntligen ilen föreslagna lagförändringen, 0111 den stadgades, möjligen skulle kunna hafva den följd, att, åtminstone i början, de ifrån Underrätterna genom vad till Hofrätlerna 70 R.
Emb.-Berättelse den 15 No v. 1847. inkommande mål ökades i den mängd, alt
Hofrätlernas göromål icke kunde bestlidas af det antal ledamöter, som der nu funnes; och, i fall antalet derföre linge ökas, tillfälle ej torde saknas, då nuvarande lagmän önskade att såsom ledamöter i Hofrälterna ingå, samt i öfrigt ej må förgätas, att framdeles efter lagmännens frånfälle eller befordran till annan beställning, deras löner och innehafvande boställen, som då hemföllo lill Staten, ersatte kostnaden lör aflöning åt nya ledamöter i Hofi ätterna; — Rikets Högloft.