Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till denna min motion bifogas ett utdrag af Protokollet, hållet uti allmän, lagligen utlyst sockenstämma med Jerfsö församling den 28 April 1861, och får jag utbedja mig tillåtelse att till Utskottet, som kommer att behandla motionen, inkomma med vidare handlingar, som skola närmare upplysa samt bestyrka, hvad i motionen är andraget.
Julius Brun, jv$ in.
Äf Herr Brun:
Om användande för folkskolebyggnaden i Hudiksvall af ett efter Enkan Anna Maria Lundgren fallet dana-arf ITos Rikets Högloflige Ständer får jag, på uppdrag af mina kommittenter, vördsamt anhålla, att ett litet dana-arf, stort Banko 127 R:dr 44 sk. 5 rist eller i Riksmynt 191 Ridr 89 öre, som utfallit efter Enkan Anna Maria Lundgren, född Bergström, hvilken i Hudiksvall med döden afgick den 21 Juni 1857, måtte tå tillfalla Hudiksvalls stad, att användas såsom bidrag till den folkskolebyggnad, som staden under de sistförflutna åren uppfört med en kostnad af omkring 23,000 Riksdaler och hvaraf staden ännu har en del obetald, jemte det att i skolhusets inredning*åtskilligt ännu fattas, som ytterligare mäste bekostas.
Till denna min motion bifogas: l:o) Transsumt af bouppteckningen efter Enkan Lundgren; Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\@ 98. 203 2:o) Bevis af pastor att hon tillhörde Hudiksvall och derstädes aflidit utan, kända arfvingar: 3:o) Trenne nummer af Post- och Inrikes-Tidningar, hvaruti är infördt
Rådhusrättens föreläggande för de okände arfvingarne, att inom natt och år derefter hos Rådiiusrätten anmäla sina arfsanspräk: samt 4:o) ett bevis frän Borgmästaren i Hudiksvall, att inga arfvingar sig anmält.
Utskott får jag slutligen vördsamt anhålla.
Juhus Brun JA/S 98, Af Herr HeilSClieit:
Angående åtgärder till förekommande af Dansid Iränvins olofliga -införsel i Sverige.
Uti motionen JW 103, som här upplästes den 29 December 1853, hade jag, för att söka bidraga till minskning af danskt och preussiskt bränvins insmugglande i Sverige, anfört, bland annat, att i den händelse att, såsom jag af en berättelse, rörande dåvarande danska Finansministern Grefve Sponnecks yttrande, hade anledning frukta, i Danmark komme att fortfarande gifvas exportpremier (drawback) för bränvins utförande från Danmark, jag, som högligen ogillade ”ett, dylikt sätt att skada en annan nations moralitet,” önskade, ”att Rikets Ständer mätte hos ”Kongl.
Majit göra framställning om åtgärder för att fä slut på ett sådant tyst ”krig”, hvilket, såsom allt dylikt, vore ”okristligt”.
Bevillnings-Utskottet, till hvilket motionen remitterades, utlät sig härom i memorialet JW 30 sålunda: ”sä vidt Utskottet kunnat erfara, äro hvarken i Dan”mark eiler något annat Iand premier för utförsel af bränvin och sprit medgifne i ”vichstäcktare mån, än att den erlagda tillverknings-skatten vid utförsel möjligen ”återfås; men med den af Utskottet här förut föreslagna tull ä bränvin och sprit, ”torde någon införsel af sådana spritdrycker, som här tillverkas, icke vara att bedara, äfven om utförseln från andra länder, på sätt nämndt är, underlättas.”
Vid dessa förhållanden ansåg Utskottet mitt ”omförmälda förslag icke böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.”
Vid memorialets föredragning i Borgare-Ståndet den Tule November 1854, förklarade jag, att jag fästade egentlig ”vigt vid den del af ruin i ämnet gjorda framställning”, som afsåg ”upphörandet af drawback i Danmark och Preussen.”
Men som jag förmodade, att danska och preussiska Regeringarne den tiden icke skulle medgifva drawbackens upphörande; ville jag icke vidare yrka genomförandet 204 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV$ 98. af mitt förslag om en underdånig skrifvelse i ämnet.
Utskottets utlåtande blef af Borgare-Ståndet godkändt.
Hos Ridderskapet och Adeln deremot återremitterades frågan till Bevillningsutskottet, som i anledning deraf i utlåtandet J\/$ 32 upplyste, att de tre öfrige Stånden godkännt Utskottets hemställan; i följd hvaraf den väckta frågan, enär den icke var af bevillnings natur, ansågs vara afgjord.
Under sistlidna sommar sökte jag skaffa mig underrättelser: dels i Skåne, huruvida något betydligare belopp
Danskt bränvin fortfarande insmugglades; dels i Köpenhamn, huruvida höga vederbörande i Danmark skulle nu, mera än förr, vara benägne att låta drawbacken för bränvin upphöra; dels ock hos Svenska General-Tulldirektören, huruvida någon till ändamålets vinnande verksam åtgärd lämpligen skulle kunna vidtagas.
I anledning häraf fick jag åtskilliga upplysningar, bland hvilka jag kan anföra följande:
Trovärdige och sakkunnige män, af hvilka åtminstone den ene kunde åberopa en mindre allmän erfarenhet i ämnet, tillkännagåfvo, att säkerligen icke öfver en fjerdedels million kannor spritvaror årligen insmugglades från Danmark till Skåne.
Enligt en annan kalkyl skulle icke mer än 200,000 kannor, och åter. enligt andra uppgifter, ej mer än 150,000 kannor bränvin ärligen insmugglas.
Danmarks nuvarande Finansminister, Exellensen Fenger, täcktes, under ett längre samtal i ämnet, låta mig nog tydligt förstå, att han fann betänkligt understödja något förslag om ändring uti ifrågavarande förhållanden, men tycktes dock icke anse saken alldeles omöjlig.
Och enligt hvad Svenske General-Tulldirektören har sedermera behagat upplysa, lärer icke ens underhandlingar om kontroller, som till begge rikenas fördel blifvit af Svenska Tullstyrelsen föreslagnc, haft åsyftad verkan, helst Danske Tullstyrelsen icke ens velat medgifva, att de, som från Danmark utförde bränvin, och derför erhölio tillverkningsskatten, skulle, innan denna uppbars, visa, att bränvinet blifvit infördt i den uppgifna destinationsorten.
Ett sådant bevis från vederbörande tulltjensteman ä den ort, dit bränvinet blifvit förd t, eller från befälhafvaren å det fartyg, på hvilket bränvinet afyttrats, tyckes likväl kunna blifva ganska nyttigt^ äfven för danska kronan och dess tulltjensteman, enär exempel icke saknats derå, att, sedan för bränvin, som från
Danmark utförts, tillverkningsafgiften från danska kronans kassor återlemnats, samma bränvin återförts till Danmark, hvars Regering således kanske 2 eller 3 gånger fått utgifva den blott en gång uppburna bränvinstillverkningsafgiften.
Ehuru alltså de upplysningar jag fått synas föga uppmuntra till ett nytt försök att på ifrågavarande sätt bidraga till minskning af den i flera afseende» olyckliga smugglingen af bränvin från Danmark till Sverige; och ehuru denna smuggling enligt den kalkyl, som i Skåne för mig uppgjordes, lärer vara vida mindre, än jag förmodade; anser jag mig dock, med afseende å den moraliska och statsekonomiska skada, ifrågavarande smuggling medför, samt enär den utgör ett bland hindren för bränvinstillverkningsskattens höjande, böra, då jag icke erfarit att någon egentligen sakkunnig härom väckt motion, föreslå: att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, med afseende å det intima förhållande, som numera råder mellan ej blott svenska och danska folken, utan ock deras Regeringar.
Majit i nåder täcktes låta hos danska Regeringen öppna underhandlingar derom, att, till förekommande af danskt bränvins olofliga införsel i Sverige, l:o) det slags drawback eller exportpremier, som i Danmark lemnäs derigenom, att till den, som derifrån utförer danskt bränvin, utbetalas den Motioner i Borgare-Ståndet 1862. J\? 99.
205 derför erlagda tillverkningsskatten, — mätte upphöra; saint, om detta icke kan beviljas, 2:o) åtminstone några ytterligare ömsesidiga kontroller till den olofliga införselns hämmande måtte af begge rikenas Regeringar anordnas..
L, T . Henschen.
Af Herr Henschen t
Om förhöjd pension för förre Länsnotarien i Upsala län, Landssekreteraren O. IL Förberg m. m.
I Stats-Utskottets den 4 April 1851 afgifna utlåtande, JW 90, angående regleringen af utgifterna under Riksstatens 9:de Ilufvudtitel, är 18:de punkten sä lydande: ”Till Utskottet hafva frän Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ständet blifvit remitterade särskilda af Grefve Taube, Henning Edvard och Professor Lindgren. med hvilken biskop Fahlcrantz,professor Carlson och kontraktsprosten Forssell instämt, väckta motioner, att förre Länsnotarien i Upsala län, Landssekreteraren Olof Henrik Förberg, som. enligt bilagdt läkarebetyg, till följd af öfveransträngande arbete i tjernsten, ådragit sig organisk sjukdom i ryggmärgen och derigenom, såsom alldeles oförmögen till tjenstgöring, tvingats att taga afsked från länsnoturieheställningen, måtto, enär han jemväl vore helt och hållet urständsatf att, på något sätt genom annat arbete kunna bidraga till sitt underhåll och uppehälle samt länsnotarietjensten icke medförde någon lätt till pension, såsom icke uppförd å Riksstaten, ega att frän och med den 1 Juli innevarande är 1851 uppbära en årlig pension af 200 R:dr Banko;.— hvarjemte Grefve Taube särskildt föreslagit, dels att härvid matte fästas det vilkor, att denna pension hvarken för gäld finge med qvarstad beläggas eller införsel deri meddelas, dels att Förbergs hustru Maria Förberg, född Nordencreutz måtte förklaras berättigad att, om hon mannen öfvcrlefver, såsom pension årligen uppbära enahanda penningebelopp och med ofvan föreslagna vilkor.
Enligt hvad handlingarne tillika innehålla har Landssekreteraren Förberg, hvilken är 1829 anställdes i Statens tjenst, i 15 är varit Länsnotarie i Upsala län, derunder han vid flera tillfällen på längre tid bestridt Landssekreterare-befattningen och dervid, jemlikt behörigt vitsord, ådagalagt utmärkt flit, samvetsgrannhet och 206 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 99. skicklighet, samt i öfrigt till Kongl.
Majits Befallningshafvandes synnerliga nöje och belåtenhet sig förhållit.
Ehuru Förberg, på grund af gällande författningar, icke egt något laga anspråk att vid afskedstagande! från Länsnotarie-befattningen komma i åtnjutande af pension, har dock Utskottet, med afseende ej mindre pä "hans i tjernsten ådragna, obotliga sjukdom, än ock öfriga förekommande, ömmande omständigheter, velat isa måtto understödja motionärernes framställningar, att Utskottet tillstyrker, det Rikets Ständer måtte å allmänna Indragnings-staten uppföra Länsnotarien, Landssekreteraren O. H.
Förberg till åtnjutande under hans lifstid af en årlin; pension, stor 200 R:dr Banko, dock att denna pension må utgöra ett honom 'personligen tillerkändt understöd, hvarå borgenärer icke må ega något anspråk,” Pä grund häraf fattade Ständerne följande, i deras den 23:dje Augusti 1851 aflåtna underdåniga skrifvelse angående berörda reglering, under J\s" 17 intagna beslut: ”Enär Rikets Ständer inhemta!, att förre Länsnotarien i Upsala län, Landssekreteraren Olof Henrik Förberg, hvilken år 1829 anställdes i Statens tjenst och i 15 år varil Länsnotarie i Upsala län, derunder han vid flere tillfällen på längre tid bestridt Landssekreteraretjensten och dervid, jemlikt behörigt vitsord, ådagalagt utmärkt flit, samvetsgrannhet och skicklighet samt i öfrigt till E. K. Maj:ts Befallningshafvandes synnerliga nöje och belåtenhet sig förhållit, till följd aföfveransträngande arbete i tjensten, ådragit sig sådan sjukdom, att han derigenom, såsom oförmögen till tjenstgöring, tvingats att taga afsked från Lärtsnotariebeställningen, samt jemväl vore helt och hållet urständsatt att pä något sätt genom annat arbete kunna bidraga till sitt underhåll och uppehälle; så och ehuru Förberg, på grund af gällande, författningar, icke egt något laga anspråk att vid afskedstagande! från Länsnotariebefattningen komma i åtnjutande af pension, hafva dock Rikets Ständer,- med afseende ej mindre på hans i tjensten ådragna, obotliga sjukdom, än ock°öfriga förekommande, ömmande omständigheter, funnit skäligt å allmänna Indragningsstaten uppföra Länsnotarien, Landssekreteraren O. H.
Förberg till åtnjutande under sin lifstid af en ärlig pension stor 200 R:dr Banko, dock att denna pension må utgöra ett honom personligen tillerkändt understöd, hvarå borgenärer icke må ega något anspråk.”
Den 4:de
December 1856 väckte jag här en så lydande motion: ”Pä grund af närlagde handlingar och de betyg, jag skall hos Stats-Utskottet förete, anser jag mig skyldig föreslå, att den af Rikets Ständer förre Länsnotarien, Landssekreteraren Olof Henrik Förberg, i anseende till dels den obotliga sjukdom, lian i tjensten sig ådragit, dels ock öfriga, ömmande omständigheter, tillagda lifstidspension, tvåhundra R:dr Banko, måtte med etthundra R:dr Riksmynt om äret ökas.”
Med anledning häraf fattade Ständerna ett under J\@ 57 i deras den 26 och 27 Februari 1858 justerade, underdåniga skrifvelse, angående reglering af utgifterne under Riksstatens nionde Hufvudtitel intaget, sä lydande beslut: ”Sedan Rikets år 1851 församlade Ständer, i anseende till förre Länsnotarien, Landssekreteraren Olof Henrik Förbergs i tjensten ådragna, obotliga sjukdom och öfriga för honom förekommande bevekande omständigheter, beviljat bemälde Förberg för hans återstående lifstid en årlig pension af 200 E:dr Banko, hvilket belopp, enligt Rikets Ständers föreskrift, borde utgöra ett honom personligen tillerkändt understöd, hvarå borgenärer icke egde anspråk, men denna pension, i anseende till den under sednare åren inträffade prisstegringen å alla lefnadsförnödenheter, blifvit otillräcklig, har hos Rikets Ständer framställning egt ruin om förhöjning Motioner i Borgare-Ståndet 1862. ,JX?. lOCk 20? deraf; och hafva Rikets Ständer, med hänseende tili förekomne, ömmande omständigheter, funnit godt förhöja nämnde pension till 4ö0 R:dr Runt.”
Med afseende å de skäl. som dels legat till grund för Rikets Ständers ofvan intagna tvä beslut, dels närmare utvecklats i cn till flere bland Riksståndens ledamöter 'denna riksdag utdelad tryckt ”ödmjuk relation” med ”vördsam supplik” och ”bilagor”, bland hvilka särskildt torde fästas uppmärksamhet å ett af Medicine-prolessorn d:r O. Glas utgifvet betyg, att Förbergs sjukdom ådragits genom öfveransträngande arbete i rikets tjenst, och att denna sjukdom är obotlig, samt att han ”icke allenast för närvarande är. utan äfven för sin återstående lefnad blir oför”mogen att genom eget arbete, vare sig själens eller kroppens, lifnära sig,” — får jag, pä grund af egen kännedom om förhållandena och på vederbörandes uppmaning, föreslå: l:o att Landssekreteraren Rörbergs ifrågavarande lifstidspension må med trehundra (300) riksdaler årligen höjas sä, att den från nästa års början blir lika med Länsnotarielön, sjuhundrafemtio riksdaler riksmynt om året ; samt 2:o) att hans maka, Fru Maria Jakobina Nordencreutz, i fall hon skulle honom öfverlefva, får under sin enketid af berörda pension tillgodonjuta hälften, eller trehundrasjutiofem riksdaler riksmynt årligen.
Stockholm den 26 November 1862. L. V’. Henschen. tfOO. Af Herr U(tilSt‘!iCH: Angående särskild utredning och meddelande af föreskrifter i fråga om användande af kroppslig aga vid skolungdomens undervisning.
Under JW 247 i bilagorna till Borgare-Ståndets protokoll för är 1856 finnes en af mig den 4 December ingifven och uppläst sä lydande motion: ”1 den af mig denna riksdag upplästa, allmänna motion om lagreformen har jag anmärkt att, vid behandling af det i 11 mom. af samma motion gjorda förslag om husagans upphörande, äfven bör öfvervägas, huruvida ej humanitet och rättskänsla kunna föranleda inskränkning i den flerstädes förfärligt missbrukade rättigheten fiir lärare, att, utan ordentlig ransakning och dervid erhållna säkra bevis om felaktighet, bestraffa lärjungarne på ett för alla ädlare sinnen upprörande sätt.
Pä det denna för hela det uppvexande slägtet, särdeles dem, som begagna allmänna läroverk, vigtiga fråga må desto säkrare komma till behandling i Stånden denna riksdag, har jag ansett mig böra derom framlemna denna särskilda motion. 208 Motioner i Borgare-Ståndet 1862. JW 100.
Det mödosamma och tålamodet hardt pröfvande lärarekallet, med dertill hörande vana att städse umgås med dem, sorn, enligt 2 inom. 53 § i Kongl.
Stadgan för Elementar-lärovcrkcn af den 4 sistl.
Augusti, skola visa ”aktning och ovilkorlig (?) lydnad för sina lärare, och emottaga, utan gensägelse eller motstånd, deras föreskrifter, varningar eller aga” — är ingalunda egnadt, att hos skolmannen alstra det lugn och den opartiskhet samt den vana vid laga former, som äro nödige till sanningens säkra utredande.
Huru mången oskyldig har ej, äfven af Statens domstolar, blifvit, oaktadt sådana skyddande former, dömd till straff; och huru mycket snarare sker det icke, iler formerna ej finnas utpreglade, eller ej iakttagas, helst den förfördelade sällan förstår att skaffa sig upprättelse?
— Barn, hvilka af en lärare, ofta under upprörd sinnesstämning och hotande miner, tillfrågas om kamraters fel, hvilkas verklighet läraren är på förhand benägen antaga, kunna dels af partiskhet, stundom af hat och hämdlystnad, dels af fruktan, dels af begär att behaga läraren, dels ock af brist på sanningskärlek lätt förledas att vittna falskt mot kamrater; och hvart eller till hvem skall dä det förföljda, värnlösa barnet fly?
Ransakning, dom och exsekution följa ögonblickligt samt verkställas, ej såsom i det större ordnade samhället ansetts nödigt, af olika, utan af en enda person, som ofta sjelf är part, förvillad af sjudande känslor och en missledande tanka om nödvändigheten att i lärjungarnas ögon vara konsequent och alltid synas hafva rätt.
Att se en sådan splid, värnlös varelse, örn hvilkens oskuld i det, hvarom fråga är, flera kunna vara förvissade, hemfallen under en uppretad lärares misshandling, ryckas, piskas, kastas till golfvet såsom ett Möst ting, och åter upptagas för att, till dess ilen uppretade mannens känslor sent omsider svalnat, ytterligare misshandlas, utan att den värnlösa har rätt att ens fly från sin plågare, mäste verka ej blott förhärdande, utan ock i flera afseenden skadligt på de öfrigas rätts- och barmhertighetskänslor, sorn deraf väl i början svårt uppröras, men omsider, genom vanan vid de ofta förnyade exsekutionerna, döfvas och förslöas.
Skall icke häraf hos barnen alstras de för Staten högst skadliga begreppen, att vissa individer äro rättslösa, och att rättslösheten äro nästan normal i vissa läll?
Och hvad aktning för lag och rätt skall väl häraf uppkomma hos de uppvexande medborgarne?
Åberopande de ädla grundsatser, som i slikt afseende innehållas i den år 1840 tryckta, berömda boken «om straff och straffanstalters, får jag fästa uppmärksamheten derå, att samma orsaker, som föranledt lagstiftare att inskränka och till en del afskaffa spö- och dödsstraff, samt i vissa länder förbjuda deras verkställande offentligt, måste tala för afskaffandet af ofta förnyade piskningar i alla lärjungars nävaro.
Dessa barbariska straff äro skadliga för barnens både moralitet och kroppar, i hvilka de finare och ädlare delarne kunna sprängas genom ångesten och smärtan, isynnerhet der ej dessa piskningar verkat en allmän föresats, att trotsa och tåligt lida dem såsom oundvikliga olyckor, hvilka det tillhör hederskänslan att förakta, enär på rätt visa ej mer är att hoppas, Förgäfves skall man invända, att man dock ej kan förhindra föräldrar att sä misshandla sina barn.
Örn detta än medgifves, följer deraf icke, att sådan misshandling bör tillåtas, utan tvärtom kraftigt förekommas, i Statens allmänna läroverk; och hvilken lagstiftare kan eller bör utgå från den grundsats, att det ej är värdt försöka hejda det onda derföre, att det ieke kan öfverallt afhjelpas?
Jag vill ej kasta skugga på något visst läroverk, än mindre på någon eller några vissa personer.
De kunna vara — ja, jag känner sådana som äro — utmärkta för sin logiska regelrätthet, sin oböjliga, fast ofta missledda, rättskänsla, sin Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
JV& 100. sin samvetsgrannhet och aktning för Guds ord; och detta oaktadt synes det, som de icke observerat, att Frälsaren, dä Hail af lärjungarne tillfrågades om, hvem sorn var den störste i himmelriket, tog fram ett harn och ställde det midt ibland dem.
Desse stränge lagens män, så tyckes det, hafva ingen blick för denna höga syn; häfva icke än, i den besynnerliga menniskosjälen skådat den störa kraften: kärlek, som derinne kan lösas, få lif och åstadkomma en underbar högre laglydnad; ja, de handla stundom så, som de icke kände, att all sedlighet är grundad ytterst på f riheten, sedlighetens nödvändiga vilkor och element.
Innan motionstidens slut är jag icke i tillfälle att, med ledning af utländsk lagstiftning, uppgifva förslag huru det onda skall afhjelpas: men jag anhåller, att det Utskott, sorn skall behandla frågan, täcktes låta den hvila, tilldess ett särskildt anförande härom frän mig inkommer.
Och lar jag nu blott i förbigående anmärka, att aldrig den, som beslutit, att ett harn skulle straffas, borde få sjelf vara exekutor, helst han tillika oftast är part.
Jag är beredd att enskildt lemna någon Utskottets ledamot säkra upplysningar, huru barn oell ynglingar ofta blifvit pä ofvanberörda sätt grymt misshandlade samt genom förskräckelse för ytterligare afiliktiv behandling förmådde, att falskeligen uppgifva sig hafva begått fel, till hvilka de varit alldeles oskyldige, och sålunda, emot lärarens vilja och syfte, af honom tvingade till att ljuga, hvilket svårt, kränkt barnens rättskänsla och plägat deras samveten.
Jag skulle äfven kunna enskildt meddela exempel å besynnerliga, att icke säga, demoraliserande tal samt skymfande, all hederskänsla utplånande förberedelser, med hvilka sådana misshandlingar blifvit ofta inledde.
Jag skall alltså ej misströsta, att ju barnens och ynglingarnas lidanden i detta, afseende och det högst beklagliga tillståndet af rättslöshet i vissa läro verk skola af Utskottet b ellje rias.” Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, till hvilket denna motion remitterades, yttrade: "Vidkommande Herr Henschen» motion, åsyftande att bestraffning ej m:i tillämpas ä lärjunge, utan föregången ransakning och dervid erhållna, säkra bevis om felaktigt förhållande, sä linner Utskottet att den nya elemeniar-1 äroverksstadgan, i fråga om lärjunges kroppsliga bestraffande, är a (fattad med all den varsamhet, till missbruks förekommande, som med upprätthållande af ordning vid läroverket är förenlig, enär "lindrigare kroppsaga''’ först får användas, sedan andra lägre bestraffningsgrader visat sig overksamma, och efter det varning för påföljden, i händelse af ny förseelse, blifvit af Rektor lärjungen meddelad; på grund hvaraf, och dä motionären dessutom icke närmare utvecklat sitt förslag, samt tillämpligheten deraf således ej kan bedömas, Utskottet hemställer, att Herr Henschens ifrågavarande motion må lemnäs utan åtgärd.” I Borgare-Ståndet lades betänkandet i denna del till handlingarne.
Och i den underdåniga skrifvelsen, .if. 200, som, enligt Ständernas beslut, grundadt pä reservationer mot betänkandet, den 27 Januari 1858 aflats, biel' icke något anfördt rörande kontroller vid eller minskning af ifrågavarande bestraffningar.
En följd häraf torde hafva varit, att stadgandena om ”ordning och tukt” i §§ 51—56 uti Stadgan af den 29 Januari 1859 nästan ordagrannt äro de samma, sorn motsvarande §§ 53—57 uti stadgan af den 14 Augusti 1856.
Också hafva piskningarne, åtminstone i vissa elementar-läroverk, fortfarit.
Att dessa skadliga, straff begagnas flerstädes i folkskolorna, och det uti än högre mätt Bih. till JR.
Prat. 1862 -1863. 11 Sami. 3 Afd. 27 Motioner i Borgare-Ståndet 1862.
J\é' 100. är temligcn allmänt kändt.
Bestraffningarna der torde ock vara än mindre kontrollerade samt derföre än mer vådliga för barnens helsa och moralitet.
Erfarenheten har således numera ytterligare bekräftat, att noggranna stadganden om former och kontroller ärö högst nödiga både till de oskyldigas skydd och till förekommande deraf, att de skyldiga Istraffas mot eller utöfver bade lag och billighet.
Jag önskade visst, att all piskning förvistes från de offentliga läroverken, helst en långvarig erfarenhet vid nya elementnr-skolan här i staden och flerstädes visat, att, om hvarje lärare iakttager ett värdigt och kärleksfullt uppförande samt icke samtidigt skall undervisa flera lärjungar, än han kan väl sköta, t. ex. tio till tjugo, — alla egentliga affliktiva straff ä lärjungarne äro öfverflödiga.
Sedan jäg väckte ofvanintagna motion hafva ock flera författningar, utvisande lagstiftningens stigande humanitet och barmhertighet mot dem, sorn äro mest värnlösa, blifvit utfärdade.
Sä har rättigheten att med husaga tillrättavisa tjenstehjon af mankön, som fyllt 18 år och qvinnkön, som fyllt 16 år, blifvit, enligt Kongl. Kungörelsen den 1 Oktober 1858, upphäfd, och böter af 5 till 100 Riksdaler äro genom Kongl.