Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De föreskrifter, som 84 § innehåller, afse åliggande för sockenstämma att intyga rigtigheten af kronobetjeningens förteckningar å de skjutsande, miltalet, hästantalet, skjutspenningarnes belopp, m. m., äfvensom kontroll derå att de skjutsande rigtigt erhållit sin betalning; men under förutsättning att föreskrifterne i 78 § blifvit behörigen iakttagne, till följd hvaraf de längder eller förteckningar, som innehålla förenämnde uppgifter, tillika böra vara lörsedde med eller åtföljde af qvittenser å den utbetalda ersättningen, samt dessa qvitterade längder eller dervid bilagde qvittenser verificera de vid hvarje tillfälle utgifna kostnader, synes på sådant sätt alij nödig kontroll för ändamålet vara vunnen.
— Utskottet, som jemväl lika med motionären anser kommunalstämma ej böra öfverflödigt betungas med bestyr, som med mindre omvägar kunna mera ändamålsenligt handhafvas, anser sig på grund häraf ega anledning föreslå, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att 84 § i Kongl. Förordningen om truppers och persedlars fortskaffande den 6 September 1842 må varda upphäfd.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 13 och 14. Xto 13.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Dec. 1862, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af vackt motion (JM 67) om af skaffande af nu brukliga biskopsskrud.
Riksdagsfullmägtigen Sven Rosenberg fran Christianstads län har uti afgifven motion hemställt, alt Rikets Strinder mätte »för sin del besluta, att den frän påfve— dömet ärfdn, så kallade biskopsskruden till begagnande alldeles afskaffas», eller också, i händelse detta förslag ej kunde i sin helhet bifallas, »att det åtminstone må lemnäs hvar och en biskop frihet att efter eget godtfinnande vid biskopliga förrättningar begagna biskopsskruden eller icke.» Efter vederbörlig remiss har Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet till behandling förehaft delta ärende, men anser, i betraktande af ämnets beskaffenhet och underordnade vigt, motionen icke böra till någon åtgärd från Rikets Ständers sida föranleda.
Stockholm den 12 December 1862. i\:0 14.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Dec. 1862, kl. i e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion (JM 137) om förändrad grund för fördelningen af rotering sskyldig heten.
Uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion, har Riksdagsfullmägtigen Josef Smedberg från A Allmänna Besvärs- och Elconomi-Utskottets Betänkande M 14.
Elfsborgs län hemställt, att Rikets Ständer ville besluta och hos Kongl. Maj:t anhålla, att, med upphäfvande af hvad hittills i ämnet varit föreskrifvet, stadgas måtte, det roteringsskyldigheten emellan de särskilda till en och samma rote indelade hemman skall sålunda fördelas, att hvarje hemman deri deltager efter dess åsätta taxeringsvärde, och utrotarne i samma mån bidraga till soldattorp med åtföljande mulbete, rätt till gärdsel- och vedfångst m. m,; såsom skäl hvarför andragits, att ifrågavarande onus olika hardt tryckte de roterade hemmanen, åtminstone inom Elfsborgs län, i anseende till den förändring, som med hemmanen egt rum, i det somlige, ifrån att, vid den tid roteringsbesväret hemmanen emellan fördelades, hafva varit liggande ouppodlade och till och med »öde för fäfot», såsom det i indelnings— rullan hette, samt till följd deraf fått sig åsatt ringa eller nästan ingen grundränta, numera uppnått ett vida högre värde, än de öfriga, och förthy kunde lättare än dessa bära roteringsbesväret; hvadan nuvarande taxeringsvärde, efter motionärens åsigt, rätteligen borde tjena till grund för fördelningen af ifrågavarande börda.
Utskottet, som tagit denna framställning i öfvervägande, anser sig böra erinra, att vid de flera tillfällen, då förslag om jemkning i rust- och roteringsskyldigheten varit hos Rikets Ständer väckta, desamma blifvit afstyrkta på den grund, att, om än dessa onera flerestädes tryckte rust- och rotehållare ojemriare, än vid den tid indelningsverket inrättades, hvilket härledde sig mestadels deraf, att jordegendomars värde och godhet i förhållande till hvarandra undergått oupphörliga förändringar, det likväl hvarken vore rättvist eller billigt, att den, som genom kostsamma odlingar förbättrat sitt hemman, skulle af sådan anledning få vidkännas ett ökadt onus; samt att i allt fall en jemkning icke kunde så verkställas, att icke innan kort nya ojemnheter i roteringsskyldigheten skulle uppkomma.
Enahanda åsigt har inom Utskottet äfven nu gjort sig gällande; och synes desto mer grundad, då fråga är endast om en jemkning emellan de särskilda hemmanen inom en och samma rote; hvarjemte Utskottet icke kan underlåta att anmärka dels det betänkliga deri, att på nu ifrågaställa sätt lägga en förökad lunga å hemman, vid hvilkas förvärfvande otvifvelaktigt tagits i beräkning, såsom på värdet inverkande, den ifrågavarande, lika väl som andra skatter och onera, dels ock det orimliga i förslaget att fördela roteringsskyldigheten efter de särskilda hemmanens taxeringsvärde, hvilket sednare allestädes måste vara bestämdt just med hänsyn till roteringsbesväret; finnande Utskottet på dessa skäl sig böra afstyrka bifall till omförmälda motion.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotlets Betänkande 15. 6 XtO 15.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 13 Dec. 1862, kl.
A e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion (!
S:o 6J angående förändring i sättet for uppbörd af Augmentsräntorne.
Ridderskapet och Adeln remitterat en af Herr Palmcrantz, J. M., väckt motion, att alla till rustningsstam vid de indelta kavalleri-regementen anslagne hemmansräntor måtte, i likhet med hvad som eger rum i fråga om andra jordeboks- och hemmantalsräntor, af vederbörande
Landlstatstjenslemän de skattskyldige debiteras, vid kronoupphördssUimmorna af dem uppbäras samt sedermera oafkortade få af räntetagarne lyftas antingen hos vederbörande Kronofogde eller i länets ränteii; och har motionären såsom skäl härför anfört, bland annat, dels att dessa räntor vore att betrakta lika med andra fast egendom åsatte skatter, hvilka af Kronobetjeningen upptagas, och dels att uppbörden af augmentsräntorna genom räntetagarnes egen försorg, på sätt nu egde rum, medförde både för desse och för räntegifvarne mångfaldiga besvär och kostnader.
Det af motionären uppgifna förhållande, att ifrågavarande ränta vore att betrakta lika med andra fast egendom åsätta skatter, synes Utskottet likväl icke ensamt böra föranleda till öfverflyttande på Kronouppbördsmännen af bestyret med räntans upptagande, helst en mängd utskylder af jord förekomma, hvilkas liqviderande är öfverlemnadt åt vederbörande sakegare sjelfva; och derest det icke kan visas ligga i denna uppbörds beskaffenhet några hinder för nämnda liqvid, utan sådana endast vara beroende af en eller annan räntegifvares tredska att fullgöra sin skyldighet, lärer det vara desto mindre skäl att öfverlemna uppbörden åt Kronobetjeningen, som flertalet af räntetagare måhända blefve dermed sämre betjente, i det alt, i anseende till nödvändigheten att åt Kronofogde medgifva för denna likasom för annan uppbörd, ett visst anstånd med redovisningen, alla de, som eljest kunnat godvilligt utfå sin liqvid, skulle nödgas vänta på densamma ; och får på dessa skäl Utskottet afstyrka bifall till motionen.
Stockholm den 12 December 1862. 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 16.
IV:0 i®.
Ank. till Exp.-Utsk. den 15 Dec. 1862, kl. 1 e. m. Betänkande•, i anledning af väckt motion (N:o i 28) om ändring i Kongl.
Förordningen den 1 Oktober 185B, an gående tillverkning, vård och försäljning af krut.
Inom Hedervärda Bonde-Ståndet är af Riksdags-fuIImägtigen Jan Andersson från Kopparbergs län, med hvilken förenat sig Sven Ersson, Lars Olsson och Anders Andersson från samma län, afgifvet ett till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitteradt Memorial, deruti anföres, att ehuru ofvanberörde Kongl. Förordning hufvudsakligen meddelade föreskrifter, genom hvilkas iakttagande skulle i möjligaste måtto förebyggas de för menniskors lif och egendom vådliga följderna af vårdslöshet eller oförsigtighet vid kruts handterande och transporterande, hade dock erfarenheten visat, att åtskilliga stadganden, som i ordalydelsen äro tvetydiga eller för trafiken med denna vara mer än nödigt hinderliga, behöfde en ändamålsenlig förändring, särdeles hvad angick 20 och 21 §§.
Sålunda stadgades i 20 §, alt å de kärl, i hvilka krut för transportering inslås, skall med tydliga bokstäfver finnas utsatt »dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn.» Hvad beträffade den sista bestämmelsen, hade den vid tillämpningen visat sig så tvetydig, att afsändare, med full afsigt och vilja att ställa sig författningen till noggrann efterrättelse, dock genom det obestämda i ordet »emottagare», äfventyrat icke allenast att förlora afsänd vara, utan äfven att fällas till högst betydliga och i förhållande till den oafsigtliga förseelsen ingalunda billiga böter.
Om till exempel en reqvirent, boende i Stockholm, anmodade en fabrikant i Dalarne att för sin räkning till uppgifven kommissionär i Gefle för vidare fortskaffning afsända ett parti krut, kunde med skäl frågas, hvilken vore den i författningen efsedde emottagare!), hvars namn borde å krutfastaget utsättas; om det vore reqvirenten, som mottager varan i sista hand, eller kommissionären, som mottager densamma för vidare afsändning.
Afsändaren, som icke kunde eller behöfde känna huru många och hvilka kommissionärer reqvirenten hade nödigt att begagna, för alt den reqvirerade varan skulle komma honom tillhanda, ansåg kanske rättast att 5 fastaget såsom emottagare teckna reqvirentens namn.
I anmälan till Konungens Befallningshafvande uppgaf Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskotlets Betänkande JVs 16. 7 afsändaren derjemte, i öfverensstämmelse med 21 §, krutets vigt, antalet af de kärl, hvari det förvarades, bestämmelseorten, emottagarens (reqvirentens) namn samt den väg, transporten skulle framgå.
Forbonden, som hade att forsla krutet från fabriksstället till Gefle, medförde äfven behörig forsedel, som dock naturligtvis endast hänvisade varan till aflemnande hos kommissionären.
Nu trodde sig afsändaren, då han ock i öfrigt iakttagit författningens föreskrifter, hafva samvetsgrannt i alla delar ställt sig densamma till efterrättelse.
Emedlertid hände att krutet i Gefle logs i beslag och afsändaren icke allenast dömdes förlustig sin eganderätt till den vara, han afsändt, utan äfven fälldes till betydligt bötesbelopp på den grund, att forsedeln uppgaf annan emottagare än reqvirenten, hvars namn var å de afsända krutkärlen tecknadt, men af hvilken krutet dock i första hand ej kunnat emottagas.
Hvad nu exempelvis blifvit anfördt, hade äfven i verkligheten handt, att nemligen, tvärt emot författningens syfte, till följd af tvetydighet i en af dess bestämmelser, egaren blifvit dömd förlustig sin egendom och derjemte såsom brottslig bötfälld, ehuru ingen afsigt kunnat honom påbördas eller han skäligen misstänkas att hafva velat annorlunda förfara, än i enlighet med författningens föreskrift.
Derföre, och då lagen borde i främsta rummet afse betryggande af eganderätten, syntes nödigt att 20 § så förändrades, att författningens syftemål vunnes, utan att blottställa en i afsigten laglydig medborgare för möjligheten icke allenast att beröfvas sin egendom, utan äfven att fällas till betydliga böter.
Då således genom vanlig forsedel eller annan behörig förpassning tillräcklig upplysning vunnes såväl om krutets bestämmelseort som om afsändarens och emottagarens namn på olika orter, syntes det för vinnande af den trygghet vid transporten, som författningen egentligen åsyftade, vara fullt tillräckligt, om å kärlet, hvari krutet förvarades, allenast funnes utsatt ordet krut.
Vidare och då i 21 § fem centner uppgåfvos såsom det största qvantum krut, som finge transporteras utan iakttagande af de för trafiken hindrande omvägar och omständigheter, som denna § föreskref, så syntes denna bestämmelse icke hafva annan grund, än att fern centner blifvit ansedda såsom vanligt lass efter en dragare.
Men då icke blott fem utan ända till tio centner utgjorde ett ganska måttligt enbetslass, och en möjligen inträffande olycka genom fem centners explosion redan skulle medföra en sådan förödelse, att en explosion af tio centner knappast kunde åstadkomma sorgligare följder, ansåg motionären att, till de trafikerandes stora båtnad och utan att den allmänna tryggheten derigenom föiminskades, för tio centner krut kunde och borde medgifvas samma rättighet i afseende å dess transport, som hittills i nämnde § finnes föreskrifven för transport af fem centner och derunder.
Slutligen och hvad beträffade kruts transporterande sjöledes, syntes författningen erfordra sådana modifikationer uti nu gällande bestämmelser, att äfven denna 3 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskotlets Betänkande M 16. transport icke, utöfver hvad tryggheten kunde kräfva, måtte till de trafikerandes skada försvåras.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla om följande förändringar i Kongl.
Förordningen den 1 Oktober 1858. l:o att 20 § måtte erhålla följande förändrade lydelse: »krut, som — — — — föreskrifver, och hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt ordet krut.
Den som» etc. 2:o att 21 § måtte i l:sta punkten erhålla följande lydelse: »vill någon från ort till annan landvågen fortskaffa krut i större myckenhet än tio centner, gore» etc. 3:o att Förordningen, i hvad den rörer kruts transporterande sjöledes, må i allmänhet så omredigeras, att den till trafikerandes skada och betungande icke försvårar eller hindrar sådan transport utöfver hvad nödig och erforderlig försigtighet kan kräfva.
De §§ af förenämnda Förordning, uti hvilka ändring är föreslagen, hafva följande lydelse: § 20. »Krut, som från ort till annan land- eller sjövägen försändes, skall, då det öfverstiger tio skålpund, vara inneslutet uti väl instufvadt och öfvertäckt kärl, så beskaffadt, som § 14 föreskrifver, och hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn.
Den, som häremot bryter, bote från och med femtio till och med ett hundra Riksdaler, och vare krutet förverkadt.» § 21- »Vill någon från ort till annan landvägen fortskaffa krut i större myckenhet, än fem centner, gore inom åtta dagar före transportens afgång derom anmälan hos Vår Befallningshafvande i det län, inom hvilket eller hvarifrån afsändningen är ämnad att verkställas och uppgifve dervid såväl krutets vigt och antalet af de kärl, hvaruti det förvaras, som bestämmelseorten och emottagarens namn, samt den väg, transporten skall framgå.
Derest krutet är afsedt att försändas till ort utom länet, varde afsändarens berörde anmälan genom Vår Befallningshafvandes försorg delgifven Vår Befallningshafvande i det angränsande län, hvarigenom krutet skall fortskaffas, med underrättelse derjemte om stället hvarest och tiden då krut-transporten - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-U(skottets Betänkande M 16. 0 porten kommer att vid länsgränsen inträffa.
Uppgår krutqvantiteten til! mera än tjugu centner, ankomme på Vår Befallningshafvande att, om så nödigt anses, förordna tillsyningsman för krut-transportens beledsagande till bestämmelseorten på afsändarens bekostnad.
Arfvode och resekostnad för sådan tillsyningsman bestämmes af Vår Befallningshafvande, derest ej öfverenskommelse derom med afsändaren uppgöres.
Vid sistförflutne riksdag väcktes af motionären ett på samma skäl som i ofvanstående memorial grundadt och alldeles likartadt förslag, hvartill Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet i afgifvet betänkande
M 47 tillstyrkte bifall hvad beträffade 20 och 21 <§§, men afstyrkte åtgärd i anledning af den yrkade ändringen af stadgandena om kruts transporterande sjöledes.
Beträffande den ifråga— ställde förändringen af 20 § anförde Utskottet i dess förenämnda .betänkande, hurusom Utskottet ansåg, det föreskriften, att å de för transport af krut beg3gnade kärl skulle finnas utsatt, jemte ordet krut, bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn, lätteligen kunde föranleda både oafsigtlig öfverträdelse af författningen och obefogade beslags-åtgärder; att antagas borde, det krut i större myckenhet än 10 skålpund icke afsändes utan frakt- eller forsedel, deraf upplysning erhölles om bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn; samt att en mera omfattande påskrift, som särdeles 3 mindre kärl svårligen kunde med nödig tydlighet utsättas, afledde uppmärksamheten från det egentligen vigtiga ordet »krut»; och då Utskottet nu icke finner anledning frånträda de i nyssnämnda betänkande uttafade åsigter, hemställes vördsamligen: att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, i § 20 af förenämnda nådiga Förordning, orden: »hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt dels ordet krut, dels ock bestämmelseorten samt afsändarens och emottagarens namn» måtte förändras sålunda: »hvarå med tydliga bokstäfver skall finnas utsatt ordet krut.»
Vidkommande den yrkade ändringen af 21 § yttrade Utskottet i dess ofvanberörda, vid förra riksdagen härom afgifna betänkande, alt anledning vore att antaga, det bestämmelsen, att icke mer än fem centner krut finge, utan föregående anmälan hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, från ort till annan landvägen fortskaffas, haft sin grund hufvudsakligen i den omständighet, att denna vigtqvarititet ansetts i allmänhet motsvara ett vanligt hästlass, men att enär, såsom bekant vore, i bergslagsorter dubbelt så stor tyngd gemenligen fördes efter en hast, bibehållandet af den nuvarande föreskriften kunde hafva till följd att för åstadkommande af fullt lass andra effekter någongång forslades i förening med krut, hvilket skulle gifva anledning dertill, att mindre försigtighet vid transporten Bih. lill B.
Brot. 1862 & 1863. 8 Sami. 5 Hafi. 2 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-VIskottets Betänkande
M 17. iakttoges, och att derigenom större fara uppstod, än om en tillökad qvantitet krut fördes i samma fordon utan sammanblandning med andra varor: och då Utskottet jemväl i afseende härå finnér skäligt vidblifva hvad i nyssnämnda betänkande är vordet yttradt, anser Utskottet sig äfven nu böra tillstyrka Rikets Ständer att hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att föreskrifterna i 21 och 22 §§ af meranämnde Kongl.
Förordning beträffande den största qvantitet krut som, utan föregången anmälan hos Konungens Befallningshafvande, får landvågen fortskaffas, må ändras derhän, att samma belopp fastställes till tio centner.
Vidkommande slutligen yrkandet om ändring i föreskrifterne i afseende på kruts transporterande sjöledes, så enär motionären ej uppgifvit, i hvilka hänseenden dessa föreskrifter, de der innefattas i Förordningens 25:te till och med 34:de §§, förmenas böra förändras, finner Utskottet sig jemväl nu, i likhet med hvad vid sistlidne riksdag af samma Utskott afgifna betänkandet M 47 innehåller, böra hemställa, att motionen i denna del ej må till någon åtgärd föranleda Stockholm den 12 December 1862. Xio 17.
: Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Dec. 1862, kl. 4 e. m.
Betänkandei anledning af väckt motion (JM 4iJ om tillägg till Kongl. Kungörelsen den 22 Maj 1852, i afseende pä minderåriga personers användande vid fabriker och handtverk.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling har blifvit öfverlemnad en inom Högvördiga Preste-Ståndet väckt motion af Herr Kontraktsprosten, Doktor C. H.
Rundgren, med hvilken Prosten Sondén och Komminister Afzelius instämt, deruti motionären anfört, hurusom i en tid, då uppmärksamheten i hög grad blifvit fästad på folkskolan, det icke vore utan vigt att tillse, det ungdomen hade Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vtskottels Betänkande M 17.
11 icke blott rätt och pligt att besöka skolan, utan äfven skyldighet att der inhemta åtminstone det mått af kunskaper, hvilket folkskolestadgan angåfve såsom det för hvar och en oundgängligen nödvändiga.
I detta hänseende föreskref visserligen nämnde stadga i 7 §, att barnen »böra, då de lemna skolan, åtminstone hafva inhemtat nödig kunskap i följande ämnen, nemligen: ren och flytande innanläsning, religionskunskap och biblisk historia, kyrkosång, skrifning, och de fyra räknesätten i hela tal.»
Men å andra sidan lärde oss erfarenheten, att särdeles i städerne ett mycket stort antal barn utginge ur skolan till handtverk och fabriker, utan att hafva inhemtat detta minimum.
Försöken ifrån skolstyrelsernas sida att hämma detta missbruk skulle icke leda till något resultat, så länge fabriks- och handt verksordningen saknade den bestämmelsen att vilkoret för inträde i arbete vid handtverk och fabriker utgjorde icke blott, såsom redan funnes föreskrifvet, ett åldersmått af tolf år, utan äfven ett kunskapsmått af ofvan angifna innehåll.
Främmande länders lagstiftning innehöile nödiga föreskrifter i detta hänseende I Preussen finge ingen anställas i arbete, med mindre han kunde läsa och skrifva eller under tre år besökt en skola, så framt icke etablissementet sjelf holle skola och sörjde för undervisningen.
I Frankrike skulle intyg lemnäs att barnet besökte en skola.
Då vi i så mycket annat följde utlandets exempel, borde vi icke dröja att tillegna oss hvad som otvifvelaktig! innebure fröet till rik välsignelse för det uppvexande slägtets framtid.
Man skulle visserligen erinra att fabriks- och handtverksordningen af den 22 December 1846 ålade arbetsgifvare tillse, det de hos honom antagne arbetare, om de ej begått
Herrans heliga nattvard samt kunde skrifva läsligt och räkua quatuor species i enkla tal, erhölle nödig undervisning; men det vore klart, dels att kontrollen häröfver i de flesta fall vore omöjlig att verkställa, dels att barnet, sedan det kommit i arbete, icke kunde godtgöra hvad som blifvit försummadt, om försummelsen sträckt sig derhän, att sjelfva elementerna icke blifvit förut i skolan inhemtade.
Bristen i lagstiftningen låge just deri, att skolstadgans föreskrift om ett visst kunskapsmått för utträde ur skolan icke understöddes af en likartad föreskrift i fabriks- och handtverksordningen för inträde i arbete.
Om det vore en sanuing, att våra kunskaper samlades icke för skolan utan för lifvet, vore det en försummelse af Staten, att låta skolstadgan gifva en bestämmelse om kunskaper, som icke i det praktiska lifvet vunne sin tillämpning.
För vårdslösa föräldrar och sorglösa barn, som föraktade kunskaper och endast afvaktade de fyllda tolf åren, gåfves icke något bättre korrektiv än det, som skulle ligga i en föreskrift om oberättigande till arbete, så snart skolstadgans föreskrift icke blifvit iakttagen.
När Staten och kommunerna gjorde betydliga uppoffringar för ungdomens uppfostran, borde man ock tillse att dessa uppoffringar icke blefve fruktlösa.
När man både offentligt och enskildt sträfvade till det stora målet, att vår folkuppfostran måtte blifva en verklighet, borde man ej tveka om uttagandet af ett steg, hvarigenom man beredde möjligheten för realiserandet af 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 17. denna stora idé, ett steg, sora uti sig icke innefattade något annat än elementerna för alla.
På dessa grunder har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse anhålla, att Kongl.
Majit täcktes, såsom tillägg till Kongl.
Kungörelsen den 22 Maj 18S2 g 5, föreskrifva, att vid samma ansvarspåföljd, som är stadgad för deri, hvilken i arbete antager barn under tolf år, fabriks- och handtverksidkare må förbjudas i arbete använda barn jemväl utöfver tolf års ålder, hvilket icke kan förete intyg från skolstyrelse eller privat lärare, att det inhemtat i 7 § af folkskolestadgan den 18 Juni 1842 föreskrifna minsta mått af kunskaper.
I anledning af en utaf motionären vid sednaste riksdag i enahanda afseende väckt och af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandlad motion, afgaf Utskottet Betänkandet J\s 71, deruti, på anförda skäl, motionen ansågs ej böra föranleda till åtgärd.
— Det är långt ifrån att Utskottet vill underkänna det ädla syfte, det nit för folkuppfostrans befrämjande, som föranledt motionärens förnyade framställning i ämnet.
Vid behandlingen deraf torde dock vara nödigt tillse, att ej andra till efterlefnad tjenande bestämmelser meddelas, än sådana, som i det praktiska lifvet kunna vinna en allmännare tillämpning.