Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I andra fall äter kunde förslaget hafva mera skäl för sig, men säkerligen lärer Landshöfdingen, som i afseende på sjelfva besittningsrätten skall skilja mellan Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129. 5 parterna, äfven i detta afseende jemka dem emellan efter omständigheterna i hvarje särskildt fall.
Beträffande vidare förslaget om stadgande af rättighet för den vilkorligen antagna åboen, som måste lemna hemmanet, att af sin efterträdare erhålla godtgörelsc lör den nödiga och nyttiga kostnad, han under sin besittningstid å hemmanet nedlagt, så torde ett sådant stadgande vara dels öfverflödigt, emedan han, äfven utan uttryckligt stadgande derom, får anses berättigad till ersättning för de af honom å hemmanet använda kostnader som verkligen varit nödiga, d. v. s. tjenat till hemmanets vidmagthållande — och dels olämpligt, emedan han i detta hänseende icke skäligen bör hafva bättre rätt än en köpare, som till bördeman måste afstå en inköpt egendom och hvilken icke är berättigad till ersättning för den derå gjorda kostnad, som utan att kunna anses som nödig endast varit nyttig, d. v. s. afsett egendomens förbättrande.
Hvad slutligen angår förslaget om åläggande för hvarje sökande af införsel i kronolägenhet att styrka sin fångesmans laga åtkomst, sä hvilar detta förslag, enligt Utskottets åsigt, pä en förvexling af kronoåbo-rätten med eganderätt eller af det aftal hvarigenom en krono-åbo på annan person transporterar sin besittningsrätt med ett verkligt köp.
Yid pröfning af någons påstådda eganderätt t. ex. till ett skattehemman, som han säger sig hafva köpt, måste utan tvifvel ett hufvudsakligt afseende fästas derå om förre innehafvaren verkligen varit egare till hemmanet och således lagligen kunnat föryttra detsamma och derföre är det också genom Kongl.
Förklaringen den 14 Maj 1805 föreskrifvet, att hvarje lagfartsökande skall vid Rätten uppvisa de handlingar, som styrka förre egarens åtkomst.
Men med kronoäbo-rätten är förhållandet helt annat; här ligger det hufvudsakliga momentet alldeles icke i förre innehafvarens transport eller hans behörighet att göra en sådan, utan i Kronans medgifvande, uttaladt genom Landshöfdingen i enlighet med föreskrifterna i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808.
En öfverlåtelse af förre innehafvaren medför ingen sakrätt till hemmanet, utan endast en obligatorisk rätt emot honom sjelf och huruvida han dervid hållit sig inom sin behörighet eller ej kan för det allmänna på det hela taget vara tem1 igen likgiltigt.
Och får på grund af hvad sålunda blifvit anfördt Utskottet, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motioner för öfrigt icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 13 Juli 1860. 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 130.
Ank. till Exp.-Utsk. (len 17 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väclctc motioner om ändring i de angående Fattigvården i riket gällande föreskrifter.
Körande detta ämne har Allmänna Besvärs- o eli Ekonomi-Utskottet fått emottaga tvänne inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Sven Heurlin från Kronobergs län och Joli.
Pettersson frän samma län väckta motioner.
Sven Heurlin har i sin motion förordat fattigvårdens besörjande rotevis inom socknarne och, till stöd för sin åsigt om företrädet af ett sådant ordnande af fattigvården framför dess besörjande gemensamt för hela socknen, fästat uppmärksamhet, bland annat, derå, att af hemmansegarne inom en socken endast de i hvarje fall närmast boende kunde bedöma, hvilka personer borde såsom fattige rätteligen anses; att, om fattigvården handhades inom smärre kretsar, det vore lättare att förhindra olämpliga bosättningar, som företrädesvis bidroge till den fattigare klassens förökande; samt att, genom fattigvårdens besörjande å sådant sätt, hemmansegarne skulle erhålla ett större intresse af att, hvar inom sitt område, sköta fattigvärdsärendena och skaffa arbetsföra fattiga arbetsförtjenst.
I öfverensstämmelse härmed har motionären föreslagit den ändring i § 2 af Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1853, att en socken skulle cga att genom pluralitet, såsom i andra frågor, bestämma om fördelning af fattigvårds-skyldigheten rotevis.
Enligt oinlörmälda § i gällande
Fattigvårds-förordning erfordras för beslut om ett sådant sätt för fattigvårdens ombesörjande, som det nyssnämnda, att samtliga vid sockenstämma i beslutet deltagande medlemmar af socknen derom äro ense, och gäller ett sådant beslut endast för fem år, hvarefter frågan ånyo skall till öfverläggning förekomma, då beslutet beror af pluralitet inom sockenstämman.
Motioner i enahanda syftning, som nu förevarande, voro jemväl under nästföregående riksdag föremål för Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets handläggning; och tillstyrkte då, med anledning af dessa motioner, Utskottet, på sätt af dess Betänkande N:o 88 vidare inhemtas, att Rikets Ständer skulle till Kongl. Maj: t ingå med underdånig anhållan om rättighet för församlingarne att ordna fattigvården rotevis, derest två tredjedelar af de vid sockenstämma afgifna rösterna derom sig förenade.
Detta Utskottets förslag blef emellertid icke af Rikets Ständer antaget.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-ZJtskottets Betänkande N:o 130.
Utskottet, som ej kan dela den åsigt, hvilken blifvit uti nyssomförmälda Betänkande uttalad oell ännu mindre kan gilla syftningen i förevarande motion, anser fattigvårdens ordnande rotevis endast i det särskilda fall lämpligen kunna ega rum, att förmögenheten inom en socken är lika fördelad emellan de särskilda ro tärne!
Vid ett sådant förhållande allenast torde de fördelar af en dylik indelning af fattigvårdssamhällena, som motionären framhållit, kunna vinnas utan motsvarande olägenheter.
Då deremot, enligt vanliga förhållandet, de fattige företrädesvis nedsätta sig å sådana trakter inom socknarne, der jorden är sämst och följaktligen de besutne hemmansegarne sjelfve mindre bemedlade, skulle, under förutsättning att dessa af en förmögnare pluralitet inom församlingen, som kunde genomdrifva beslut om fattigvårdens besörjande rotevis, nödgades att ensamme draga försorg om de å deras egor bosatte fattige, följden af en så ojemn fördelning af underhålls-skyldigheten blifva, antingen att jordegarne sjelfve utarmades, eller ock. hvilket i de flesta läll komme att inträffa, att de inhyses å deras egor boende, af hvilkas obemedlade ställning kunde befaras att de framdeles kunde komma att ligga roten till last, derifrån utdrefvos; och skulle sålunda, derigenom att en mängd menniskor beröfvades hus och hem, fattigdomen och eländet erhålla en vida större tillvext än tillförene.
Ett dylikt, hvarken ur religiös eller ekonomisk synpunkt önskvärd! tillstånd torde vara i de Hesta läll enda frukten af en sådan lagstiftning, som den motionären i sin framställning påyrkat.
Då dessutom hinder i nu gällande lagstiftning icke möter för församlingarne att i afseende ä tillsynen öfver de fattiga fördela sig i smärre kretsar, allenast församlingen gemensamt ansvarar för de fattiges underhäll, får Utskottet, sorn, i betraktande af hvad ofvan anfördt ur, anser att genom införande i fattigvärds-lagstiftningen af den grundsats, enligt hvilken enkel pluralitet inom sockenstämma egde att besluta fattigförsörjning rotevis, i sjelfva verket skulle innebära ett medgifvande för den förmögnare befolkningen att förtrycka den mindre bemedlade delen deraf, vördsamt hemställa, att ifrågavarande motion icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Petterssons framställning alser äter förändring i 10 §. af ifrågavarande Kongl.
Förordning, enligt hvilken tillskott till fattigvården, som, utöfver de stadgade fattigvårds-afgifterna, utgå af hemman, skola beräknas efter förmedlade hemmantalet.
Motionären har nemligen funnit detta stadgande icke vara öfverensstämmande med rättvisan, enär de förmedlade hemmanen härigenom finge vidkännas vida mindre afgift till fattigvården än de oförmedlade, änskönt å förmedlade hemman, som vanligen hade jemförelsevis större egor i afrösningsjord, i följd häraf ett större antal folk äro boende, som förr eller sednare folie fattigvården till last.
Under åberopande af denna omständighet och, enligt uppgift, till förekommande deraf att de större jordegarne, hvilka oftast hade sin jord satt i förmedladt hemmantal, skulle åtnjuta fördelar på de mindre hemmansegarnes bekostnad, hvilka mången gång icke med något fattighjon besvärat socknen, har motionären föreslagit, att den sorn egde ett helt till j förmedladt hemman borde betala omförmälda tillskott till fattigvården, beräknadt efter § hemman och annorlunda förmedlade mantal i proportion derefter.
Då anledning ej finnes att antaga, att förmedling af hemman sker annorledes, än efter noggranna undersökningar och med tillbörligt iakttagande af rättvisans fordringar, samt den af motionären föreslagna beräkning af ifrågavarande afgift till fattigvården, för hvilken motionären icke ens uppgifvit någon bestämd grund, synes 8 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 131. härleda sig från något tillfälligt förhållande, hvarmed det i allt fall icke tillkommer Utskottet att taga befattning, får Utskottet vördsamt hemställa, att motionen måtte af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Ank. till Exp.-Utsk. elen 17 -Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner rörande vilkoren för kyrkors sammanbyggnad.
I detta ämne hafva motioner blifvit väckte: l:o Inom Ilögvördiga Preste-Ståndet har Prosten Sondén, med hvilken Doktor Nordlander sig förenat, erinrat om det sammanhang som egde rum emellan den under offentlig öfverläggning varande frågan om reglering af Presterskapets aflöning och den, som rörde bestämmandet af hvarje lönad prestmans verkningskrets.
I sistnämnde afseende förekomma, att komministraturer funnes, om hvilkas umbärlighet delade meningar ej kunde bland sakkunnige uppstå, i det flerestädes både pastor och komminister vore anställde inom en enda församling med några hundrade innevånare och en kyrka.
Ett annat missförhållande egde åter rum, då i pastorater med ringa folkmängd, men med tvä eller flera kyrkor, den presterliga tjenstgöringen, om den, såsom pä många ställen vore fallet, bestriddes af en enda prestman, blefve för presten genom fullgörandet af dubbel predikoskyldighet högst betungande, utan att härigenom tillskyndades hans församlingsboer annan fördel, än den obetydliga vinsten af inbesparandet af omkr ng en fjerdingsvägs vandring, hvilken fördel föga ersattes af den kostnad uppbyggandet eller underhållandet af två kyrkor i stället för en enda medförde.
Frågan om kyrkors sammanbyggnad syntes derföre böra såsom egande gemenskap med ordnandet af Presterskapets verksamhet, komma under öfverläggning i sammanhang med reglerandet af Presterskapets aflöning.
De i afseende å vilkoren för kyrkors sammanbyggnad i Kongl. Kungörelsen den 19 Juni 1830 gifna föreskrifter, hade under den tiel af nära 30 år, derunder de varit gällande, i ganska få fall ledt till det åsyftade ändamålet.
Oaktadt stadgandet i nämnde författning, byggdes ej sällan tvä kyrkor af församlingar, hvilkas folkmängd tillhopa ej uppgingo till 1,500 eller 1,600 personer; och de skäl, som hos församlingarne verkade att de, med åsidosättande af den fördel, som genom sammanbygg - Alli nunna Bets vars- och Rkonomi-Utskottets Betänkande N:o 131.
Ö nåd af kyrkorna kumle i ekonomiskt afseende vinnas, i stället uppbyggde hvar sin kyrka, vore efter hvad man kunnat erfara i de flesta fall, ingalunda hvilande pä något slags kristendomsnit, utan pä fordom och envishet.
Exempel funnes till och med derpå, att denna envishet gått så vida, att annexförsamlingar med obetydlig folkmängd, hvilkas egna kyrkor varit förfallna, sä att de ej vidare kunnat begagnas till gudstjenst, försmått anbud frän de folkrikare moderförsamlingarne att begagna anvisade bänkrum i deras rymligare kyrkor och föredragit att bekosta uppbyggande af ny kyrka.
Erfarenheten hade dock visat att, der sammanbyggnad af kyrkor skett, älven de dermed varit belåtna, som från början satt sig deremot.
Så länge emellertid annat bestämdare stadgande derom, huru fråga om kyrkors sammanbyggnad först skall väckas, ej funnes än den allmänna föreskriften i ofvanbcrörda Kongl. Kungörelse, att Biskop och Assistenter cga, att vid allmän sockenstämma efter församlingarnes hörande i första instansen besluta om sammanbyggnad af kyrkor, och ett sådant beslut vöre bundet af församlingsboernas, genom enkel pluralitet uttalade mening, hvilken icke sällan bestämdes af en tillfällig missämja sockneboerne emellan, vore föga utsigt för handen, att ifrågavarande författnings-syfte att befrämja sådan sammanbyggnad, kumle i allmänhet uppnäs.
Med anledning af hvad sålunda blifvit framstäldt och pä det att umbärliga komministraturcr mätte kunna indragas, har motionären föreslagit att med ändring i meranämnda Kongl. Kungörelse mätte varda föreskrifvet: att samma kommission, ät hviken blefve uppdraget, att om umbärliga komministraturers indragning göra hemställan, blefve älagdt, att om kyrkors sammanbyggnad väcka förslag, der den lämpligen och enligt 2:dra och 3:dje punkterna i Esta momentet af berörda författning kunde ske; att sådant förslag mätte väckas och sammanbyggnad beslutas, äfven der endera kyrkan vore förfallen och den andra så belägen, att, genom dess begagnande af båda församlingarne, kyrkovägen ej lörlänges mera än en half mil för någon by; samt att, när beslut 0111 sammanbyggnad blifvit af Kongl. Majit faststäldt, Domkapitlet mätte ega att bestämma huruvida i den förfallna kyrkan gudstjenst må hållas eller icke, samt i förra fallet, huru ofta och på hvilken tiel af dagen den skulle hållas. 2:o Inom Hedervärda Bonde-Ståndet af J.
Smedberg från Elfsborgs län, som, med förmälan att omförmälda författnings-stadgande att de båda eller liera församlingar, 0111 sammanbyggnad af hvilkas kyrkor fråga blifvit väckt, måste härom gemensamt rösta och beslutet bestämmas efter socknarncs sammanlagda pluralitet, innefattade en orättvisa, enär härigenom ofta inträffade att den större socknen, emot den mindres vilja tvingade den sednare till byggnad af gemensam kyrka, till förekommande af sådant tvång, hemställt att ifrågavarande författning måtte i så måtto ändras, att vid uppkommen fråga 0111 sammanbyggnad af särskilda socknars kyrkor pluraliteten af rösterna inom hvarje socken mätte afgöra frågan och följaktligen att, 0111 de liesta rösterna inom endera socknen afsloge densamma, frågan måtte anses hafva förfallit.
Innan Utskottet går att öfver omförmälda till dess handläggning remmitterade motioner sig yttra, anser sig Utskottet böra meddela att Kongl.
Kungörelsen den 19 Juni 1830, till hviken motionärerne, hvar i sin framställning hänvisat, innehåller, bland annat, angående behandlingssättet och vilkoren för kyrkors sammanbyggnad, den föreskrift, att vid laga utlyst visitation och sockenstämma BijBih. till R.
Brot. 1859 & 1860. 8 Sami. 27 Haft. 2 10 Atttiiänna Besvärs- och, Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o. 131. skop och Assistenter mä, efter föregången pröfning och församlingarnes hörande, ega rättighet att i första instansen besluta om kyrkors sammanbyggnad, när l:o begge kyrkorna äro förfallna och behöfva ombyggas eller också äro för trånga; 2:o kyrkovägen ej förlänges mera än en half eller treljerdedels mil från någon by; 3:o folkmängden i begge församlingarne oj öfverstiger 1,500 å 1,000 personer; 4:o församlingarna dertill lemna sitt bifall, beroende, i händelse af delade meningar, på voteringar sålunda, att pluraliteten af begge socknarnes gemensamma pluralitet bestämmer resultatet, och borde o:o sådane beslut för verkställighet underställas Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, med tre månaders besvärstid för den missnöjde.
Beträffande Prosten Sondéns motion, linner Utskottet lika med motionären, att sammanbyggnad af kyrkor böra jemväl med hänsyn till en ändamålsenlig fördelning af Presterskapets verksamhet befrämjas genom lagstiftningen och anser i sådant afseende lämpligt, att den länsvis utsedda Nämnd, hvilken, enligt hvad ifrågasatt är, kan fä sig uppdraget att verkställa reglering af Presterskapets aflöning, äfven lemnäs tillfälle att undersöka i hvad män sådan sammanbyggnad må ega rum, äfvensom att i ämnet framställa förslag.
Att tillerkänna denna nämnd någon beslutande rätt i dylika frågor, anser Utskottet deremot innefatta ett ingrepp i församlingarnes frihet, och torde denna beslutande rätt böra vara Biskop och Assistenter vid anställd visitation fortfarande förbehållen, på sätt meranämndc Kongl. Kungörelse föreskrifver, dock att utom i de uti samma Kongl.
Kungörelse om förmälda fall, dä beslut om sammanbyggnad må komma ifråga, sådant beslut äfven kunde fattas saint förslag af Löncreglerings-nämnden framställas under de förutsättningar motionären i 2:dra punkten af sitt förslag angifvit, eller att endera kyrkan är förfallen, och den andra så belägen, att genom dess begagnande af båda församlingarne, kyrkovägen ej förlänges mer än en half mil för någon by, hvartill Utskottet i anseende, till den obestämda betydelsen af ordet by, anses böra fogas det tillägg bär nedan i Utskottets förslag finnes upptaget.
I öfverensstämmelse med hvad sålunda blifvit anfördt föreslår Utskottet, med anledning af lista och 2:dra punkterna af motionärens framställning: att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om sådana tillägg i Kongl. Kungörelsen den 11) Juni 1830, hvarigenom blefve stadgadt dels att den Nämnd, som får sig uppdraget att verkställa reglering af Presterskapets löner, jemväl mä åläggas att framställa förslag om kyrkors sammanbyggnad, och dels att sådant förslag mä väckas också i det läll, att endera kyrkan är förfallen och den andra .sä belägen, att, vid gemensamt begagnande af båda församlingarne, kyrkovägen ej förlänges mer än en half mil för någon by, eiler under särskild nummer i jordaboken upptagen gård.
Deremot anser Utskottet hvad angår 3:dje punkten af motionärens förslag, densamma afse en verkställighetsåtgärd, som torde ifrågakomma endast i jemförelsevis fä fall och icke böra göras till föremål för särskild lagstiftning, hvarföre Utskottet hemställer: att hvad motionären härutinnan föreslagit, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Allmänna Besvärs- och Bkonomi-Utskottets Betänkande N:o 131. 11 Smedbergs förslag till ändring i 4:de punkten af ofvan införda moment af ifrågavarande författning finnér Utskottet vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande och får Utskottet således, med hufvudsaklig! godkännande af motionärens anförda skäl, tillstyrka: att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit anhålla, att Kongl. Kungörelsen den 19 Juni 1830 mätte förändras i den syftning, att, i händelse vid väckt fråga om kyrkors sammanbyggnad, delade meningar inom socknarnc uppstå, sammanbyggnad ej må ega rum, derest icke pluraliteten af de röstegandc inom hvarje socken särskildt är derom ense.
Stockholm den 13 Juli 1800.
Jtesert'ation s af Kyrkoherden Ternström. STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1860.
Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o i32. 4 N:o 432.
Ank. till Exp,-Utsk. den 28 Juli 1860, kl, 12 midd.
Betänkande, i anledning af väckt motion om tillägg till och ändring i gällande förordningar om jagt och djurfång.
Uti en inora Vällofliga Borgare-Ståndet vackt samt till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion har Herr A. F. Boman fästat uppmärksamheten på ett, i de Norrländska provinserna brukligt, försåtligt jagtsätt, hegagnadt isynnerhet till elgfångst, hvilket, enligt motionärens förmenande, icke förtjenade att af lagstiftningen skonsammare behandlas än de gillrade skjutgevären, hvilkas användande 1808 års Jagtstadga välbetänkt vid högt ansvar förbjöde.
Härmed åsyftade motionären de s. k. elgdrageu, hvilka, enligt den beskrifning han derå lemnat, bestå af i skogarne i långa sträckor försåtligt anbragta hägnader, här och der försedda med öppningar, hvaruti skarpslipade omkring två alnar långa spjut äro fästade vid starka nedböjda och gillrade fjederstänger, hvilka, i händelse något djur kommer derintill, springa upp och med spjutet genomborra detsamma.
Motionären anmärker att det väl stundom kunde hända att det träffade djuret förmådde åter lösgöra sig från mordvapnet, men endast för att på något aflägse ställe förblöda och förruttna, utan den ringaste nytta för dem, som beröfvat det lifvet eller andra.
Vanligast vore dock att djuret blefve vid spjutet qvarsittande för att derstädes undergå den mest smärtsamma död och då gillren sällan vitjades oftare än hvar åttonde elier tolfte dag, hände således äfven i detta fall, synnerligen under sommartiden, att djuret, när det af giller-egaren anträffades, vore åtminstone till föda odugligt.
Och har motionären med afseende jemväl derå att genom elgdragen någongång äfven menniskolif blifvit spilda, föreslagit att detta jagtsätt måtte helt och hållet förbjudas vid lika ansvar, som för begagnande af gillrade skjutgevär redan funnes stadgadt.
Brot. 1859 $ 1860. 8 Sami. 28 Haft. 1 2 Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskottets Betänkande N:o 132.
Lika med motionären finner Utskottet det ifrågavarande jagtsättet, i anseende såväl till dess omenskliga grymhet och den ofta alldeles onyttiga förödelse, hvilken derigenom åstadkommes, som dess farlighet för menniskor, böra af lagstiftningen sättas i samma kategori, som de redan förbjudna gillrade skjutgevären, hvadan ock Utskottet, som har sig bekant att ett af Skogs-styrelsen på nådig befallning uppgjordt fullständigt förslag till ny Jagt-stadga för närvarande är pä Kongl.
Maj:ts pröfning beroende, pä grund häraf hemställer det måtte Rikets Ständer i underdånig skrifvelse anhålla att Kongl.
Maj:t, vid granskningen af berörda förslag till ny Jagt-stadga, täcktes i nåder tillse att deruti jemväl intages ett stadgande hvarigenom användande af s. k. elgdrag blefve vid samma ansvar, som för begagnande af gillrade skjutgevär redan finnes stadgadt, helt och hållet förbjudet.
Vidare har motionären, såsom kraftigt bidragande till ett fullständigare utödande af rofdjuren, föreslagit dels en sådan förändring af nu gällande stadganden för rofdjursjagt, att rofdjur hädanefter skulle få saklöst fällas hvarhelst de anträffades, å egen eller annans mark och att björn måtte få holmås af hvem som helst och hvar som helst, dels ock att ett vite af minst Femtio R-dr
Rmt ntålle bestämmas för en hvar, som uppskrämde björn, hvilken veterligen, d. v. s. enligt Kungörelse från predikstolen i sockenkyrkan eller enskildt bevisiigt tillkännagifvande, vore inholmad.
I afseende härå får Utskottet upplysa, alt nu gällande Jagt-stadga af år 1808, med frångående af den förut i lagstiftningen antagna och ännu i 1736 års
Lag bibehållna grundsats att »rofdjur må hvar man saklöst skjuta eller fånga och deni behålla,» i allmänhet förbehållit denna såväl som annan jagt åt egaren af den mark, hvarå jagten anstälies.
Det är således för närvarande äfven i afseende på rofdjur förbjudet att utan lof inpå annans mark förfölja vildt, som man uppdrifvit å egna egor eller der man fått tillstånd att jaga, så framt icke djuret blifvit förut säradt.
Men det allmänna har ett för stort intresse uti att rofdjurs-jagten med allvar och eftertryck bedrifves, för att lagstiftningen skulle kunnat låta detta bero ensamt af jordegarnes omtanka eller liknöjdhet.
Sednare hälften af Jagt-stadgans
S:de § föreskrifver derföre att, då någon hos en jordegare anmält sin önskan att å hans egor ringa björn eller eljest anställa jagt efter rofdjur, det väl skall bero pä jordegaren att sjelf anställa jagten för egen räkning eller gemensamt med den som honom tillsagt, på sätt de sins emellan kunde öfverenskomma, men att, om jordegaren ej vill begagna sig af denna förmån, det då skall vara den sig hos honom anmält obetaget att anställa en sådan rofdjursjagt, med rättighet att behålla allena hvad han derunder fångar eller dödar.
Utskottet anser dock det allmännas ofvannämnda intresse härigenom icke vara tillräckligt tillgodosedt och att, i sjelfva verket, stadgandet om skyldigheten att hos jordegaren anmäla hvarje tillämnad rofdjursjagt, om det noggrannt efterlefdes, skulle förhin - Allm. Besv.- och Ekon.-Utskollets Betänkande N:o 132. 5 dra snart sagdt hvarje annan sådan jagt än den jordegaren sjelf tilläfventyrs kunde vara hugad anställa.