Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Norra Calmar län, som blefve det minsta, skulle då blifva större än Piteå, Umeå, Jemtlands och Wisby län, samt ungefärligen lika stort med Hernösands, Upsala, Stockholms med flere.
Det ökade statsanslag, som härigenom skulle komma att utgå, kunde till en del tagas af Calmar läns-stat och af besparade medel för fångars transporterande, som, genom bildandet af en ny residensstad i norra delen af länet, icke skulle blifva så obetydliga.
Komme dertill för inköp af nödiga byggnader, som linnas i Westervik att tillgå för cirka 32,000 r:dr banko, någon utgift att betunga statsverket, så vore det måhända icke så obilligt, när denna förändring så väsendtligt gagnade provinsen, synnerligast vid betraktandet deraf, alt staten icke nedlagt iuorn Calmar län några betydligare statsbidrag, som eljest varit händelsen inom mångå af rikets öfriga provinser.
— Slutligen och för den händelse, att Rikets Ständer ännu icke funne den yrkade fördelningen af länet vara nödvändig, har motionären uttalat förhoppningen, att, åtminstone och intill dess en reglering af alla länen kunde komma till verkställighet, en filial-afdelnitig af länsstyrelsen måtte blifva förlagd till Westervik, som finge upptaga och afgöra polis- och utsökningsmål.
Efter föredragningen till remiss af Per Bengtssons motion inom det Hederv.
Ståndet, hade Johan Jacob Rutberg från Norrbottens län yttrat, att till areala innehållet vore flera län större än Calmar län och att han af de skäl, hvarpå Rikets Ständer tillförene afslagit äskad delning af samma län, önskade och vore förvissad, att Per Bengtssons nu framställda motion icke måtte vinna någon framgång.
— Härförutan hade Eric Persson från Gefleborgs län anfört, att lian likaledes bestrid de Per Bengtssons förslag, på grund deraf dels att de Norrländske länen äro till vidden större än Calmar län, och dels att länets fördelning skulle öka tjenstemanna-personalen, och göra nya löneanslag nödvändiga.
Kostnaden för de långa fångtransporterne vore väl något, som för närvarande kunde tala för förändringen, ehuru de af motionären, till styrka för länets storlek, uppgifne afstånd och miltal, säkerligen vöre på slump tilltagne; men berörde olägenhet förmodade han kunna hjelpas och de deraf hemtade skäl förfalla, då ransakningshäkten blifva inom häraderne uppförde.
Innan Utskottet går att öfver förestående motioner sig utlåta, har Utskottet ansett sig böra icke allenast meddela en Öfversigt af förhandlingarne.
4 Allm. Besv.- o. Ekon.-Utskottels Betänkande, N.-o gg. under föregående riksdagar, i frågan om Calmar läns fördelning i 2:ne Landshöfdingedömen, ulan också framlägga innehållet af den i herr Embrings motion åberopade och af Kongl. Majrts befallningshafvande i nyssnämnde län, den 30 Mars sisiförflulna år, till Kongl. Maj:t i förevarande ämne aflåtna underdåniga skrifvelse.
Med anledning deraf, att en mängd hemmans- och bruksegare i länets fyra nordligaste härader, jemte invånurne i städerne Westervik och Wimmerby samt Westerviks stads och Tjusts häraders riksdagsombud, till Kongl. Majit ingifvit underdåniga ansökningar om länets fördelning, hvilka ansökningar länsstyrelsen genom underdånigt yttrande understödt, hade Kongl. M-j:t uti till Rikets Ständer den 15 Januari 1840 aflåten proposition i nåder funnit, att af de flere länsindelningar, hvaremot, på grund af geografiska statistiska förhållanden, anmärkningar med skäl kunde göras, ingen syntes så oformlig och otjenlig som Calmar läns, och att de rätteligen hade bort undvikas att, såsom der skelt, af en kuststräcka om endast 2 lill 7 mils bredd, men en längd af något öfver 28 mil, bilda ett serskildt län; hvarföre Kongl. Majrt, på detta och flera skäl, i nåder förklarat, att icke allenast ortens, utan ock statens sannskyldiga intresse fordrade länets fördelning i tvänne, på det sätt, att af häraderne Norra och Södra Tjust, utgörande en domsaga och ett fögderi, samt Tunaläns, Sefvedes och Aspelands härader, tillsammans utgörande jemväl en domsaga och ett fögderi, jemte städerne Westervik och Wimmerby, bildades det ena eller norra länet, med Westervik till residensstad, och att följaktligen det södra länet, med Calmar till residensstad, komme att innefatta de återstående häraderna Stranda, Handbörds samt Norra och Södra Möre jemte Öland, då hvartdera länet, med en fördelaktig belägenhet af residensstaden, komme att omfatta nära nog lika arealvidd, nemligen det norra länet något öfver 47 och det södra nära 50 qvadratmil; — och hade, med afseende härpå, Kongl. Maj:t, genom samma nådiga proposition, af Rikets då församlade Ständer äskat, att på riksstatens dåvarande andra hufvudtitel måtte uppföras det efter uppgjordt förslag tili lönereglering för lands- och la rid tmäteri-staterne i det nya länet erforderliga aflönings- och utgiftsbelopp, utgörande tillsammans 11,209 r:dr 16 sk. banko, hvaremot, beträffande öfrige utgifter, för anskaffande eller hyrande af Landshöfdinge-residens och embetshus, för fängelsebyggnad, inventarier och möbler m. m., Kongl.
Majrt komme i tillfälle att med de medel, som Rikets
Ständer torde anslå för residens- och fängelsebyggnader, eller med andra under Kongl. Majrts disposition ställda me - Allm.
Besv o. Ekon -Utskottets Betänkande, iV.-o gg. 5 del, derom serskildt reglera; meli i betänkande öfver denna nådiga proposition bade Stats-ulskoltet, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med hvad Kongl.
Kammar-kollegii i ämnet afgifna underdånig» utlåtande innehöll, anfört: 1:0 Att Calmar län, hvarken i afseende jjå folkmängd eller hemmantal och ännu mindre arealomfång, kan hänföras till de största länen i riket. 2:0 Att, ehuru Calmar läns längd är mindre väl afmätt emot bredden, den likväl föga öfverstiger hvad i detta hänseende sig företer med Götheborgs oell Hohus län, der residenset jemväl är beläget i ena ändan af länet, samt icke kan jemjörås med Wermlands eller Kopparbergs län i medlersta delen af riket eiler med nugot af de Norrländska länen. 3:o
Alt förändringar uti sådana missförhållanden, som i afseende på Calmar län blifvit anmärkta, följaktligen med lika skäl skulle kunna ifrugasättas inom flera andra län i riket, och således, derest de, oaktadt olägenheterna af rubbningar uti länsindelning arne, skola ega rum, icke partiett ulan i ett summunluing, böra till reglering förekomma, på det att en dylik reglering må kunna så utföras, att ökade kostnader
Jör statsverket i möjligaste måtto undvikas. j:o Att de vid länsstyrelsen i Calmar förefallande embelsgöromäl, enligt arbetsförteckningarnes föranledande, ingalunda kunna anses öfverhopande och hvarken till mängd eller beskaffenhet äro jemfärlige med dem, som uti mänga andra län förefalla. 5:o
Att kostnaden för fångars skjutsande från de norra, trakt erne af länet till länshäktet till större delen kunde besparas, om i Westervik och Wimmerby inrättades kronohäkten, öfver hvilka vederbörande magistrater egde tillsyn. ( :o Alt, i och för lagsökningsmål, parter sällan behöfva resa lill landskansliet, enär till deras utförande vanligen begagnas ombud på stället. j:o Att, i afseende på polisärenden, sådana åtgärder kunna vidtagas, att parters inställelse i residenset, ifrån länets aflägset are trakter, undvikes, samt att, dä sådant icke kan förekommas, olägenheterna deraf i Calmar län icke äro större än uti flera andra län, der parter ofta hafva längre väg till landshöfdinge-residenset. 8:0
Alt invånarne i Aspelands härad, som skulle utgöra en del af det nya länet, protesterat emot den f öreslagna länfördeln ngen, enär derigenom pera olägenheter för dem skulle uppstå och ull Wimmerby stads borgerskap jemväl bestridt den föreslagna åt gärden, så framt icke nämnde stad blefve till länsstyrelsens residens utsedd.
Besv - or Ekon.-UlAoltets Betänkande, IV.-o gg. 9:0
All statsverket, genom länets delning skulle komma att vidkännas sä väl d» kostnader, hvilka för en gång uppstode i och för anskaffande af landshöfdinge-residens- och embetshus, fängelsebyggnad och inventarier m. rn., som ock en årlig aflöningsutgift af icke mindre än 11,20g r:dr, förutan kostnaderne för underhållet af förutnämnde kronans tillhörigheter, och 10:0 Alt Kongl. Maj. t redan år i83j i nåder beslutat att, i sammanhang med kanslirådet Meanders i såidatit afseende uppgjorda förslag, taga under nådig pröfning den af Rikets Ständer då i underdånighet väckta fråga om en allman förändring uti rikets administrativa och kamerala indelning.
O Oell hade nikels Ständer, som godkände Stats-utskottets på de under nyssnämnde 10 puukter upptagna skäl byggda afstyrkande betänkande, förklarat uti underdånig skrifvelse af den 5 September 1840 sig icke kunna dea nådiga propositionen bifalla.
Vidare och under 1844 års riksdag blefvo serskilda motioner om länets fördelande väckta af Westerviks stads ombud, herr Maechel och af riksdagsfuilinägtigen för Tjusts härader, Per Bengtsson; hvarefter Stats- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskotten, i afgifvet betänkande den 1 November nyssnämnde år, yttrat, att Utskotten, som visserligen icke förbisett de flera olägenheter, hvilka äro förknippade med den nuvarande formen af Calmar län och läns-residensets läge, likväl icke kunde tillstyrka det väckta försiaget, dels på grund af de utaf Rikets Ständer uti deras ofvanberörda underdåniga skrifvelse den 5 September 1840, anförda skäl. dels ock hufvudsakligen i anseende till den omständighet, att, sedan vid 1834 års riksdag, Rikets Ständer fästat uppmärksamheten derå, att rikets administrativa och kamerala indelning otviivelaktigt å många orter, så väl för det allmänna som för den enskilda, medförde kostnader och olägenheter, hvilka genom en mera jemn och ändamålsenlig reglering kunde, om icke helt och hållet undanrödjas, åtminstone i betydlig mån förminskas, samt af sådan orsak hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhållit, att en, efter lokala förhållanden, invånarnes beqvämlighet och öfrige omständigheter lämpad ny administrativ- och kameral-indelning i de delar af riket, hvarest en sådan indelning, efter anställda undersökningar, kunde finnas vara af behofvet påkallad, måtte, genom Kongl.
Majrts nådiga försorg, till vägabringas, Kongl. Maj:t, i anledning af denna underdåniga anhållan, under den 12 Juli 1834 i nåder beslutat, att frågan skulle till nådig pröfning förekomma i sammanhang med ett af nu mera aflidne Kanzli-rådet
Nicander i lifstiden afgifvet förslag till förändring uti in - Allm. Besv.- o. Eken.-Vtskottets Betänkande, N:o gg. 7 delningen af län, härader och domsagor rn. m. inom riket; med anledning hvaraf Utskotten alltså tillstyrkte, att förenämnde motioner ej måtte för det då närvarande föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd; hvilket betänkande af samtliga Riks-stånden gillades.
I den af Kongl. M.*j:ts befallningshafvande under den 30
Mars sistlidet år i underdånighet aflåtua och, på sätt berördt är, af herr Embring åberopade skrifvelse, för innehållet hvaraf det nu åligger Utskottet att redogöra, anföres hufvudsakligen, att, ehuru, enligt hvad Kongl. Maj:ts befallningshafvandes till civil-departemeritet aflemnade rapporter utvisade, han icke ansett sig kunna göra afseende på en af åtskilliga fastighets-egare inom Tjusts härader förd klagan öfver kronofogdens i orten vägran att tillåta sammankallande af häradets menigheter för öfverläggning om Calmar läns fördelning, hade det likväl icke kunnat undfalla Kongl. Maj:ts befallningshafvande, hurusom ea sådan fördelning utgjorde föremål för en nära nog allmän önskan inom nämnde härader; och som frågans behandling under föregående riksmöten väckt bekymmer inom länets norra trakter, hade han i underdånighet utbedt sig att få till granskning upptaga de skäl, hvarpå Rikets Ständer grundat sina beslut, samt i sådant afseende öfver hvarje af de 10 serskilda punkter, som i Stats-utskottets ofvan upptagne betänkande förekomma, yttrat sig som följer: t:o.
Hvad först beträffade folkmängden, så utgjorde flen i Calmar län, enligt 1846 års mautalslängder, 191,690 personer.
Större folkmängd funnes endast i fyra län, nemligen Elfsborgs, Malmöhus, Östergöthlands och Wermlands län.
När nu ibland rikets 24 län, Calmar län vöre r anseende till folkmängden det femte i ordningen, så torde, man med allt skäl kunna räkna det till de folkrikaste.
I Elfsborgs och Malmöhus-län, der folkmängden är störst, öfverstege den icke härvarande numeräreu med mer än 15 procent, hvaremot folkstyrkan i Calmar län med 43 procent öfversköte det medeltal, som uppkommer vid fördelning af hela rikets folkmängd på alla 24 länen, vore omkring 4 gånger större än folknummer!! i Gottlands, Jemtlands, Westerbottens oell Norrbottens län, samt ungefär dubbelt så stor, som folkmängden i Uplands, Westmanlands, Blekinge, Hallands och Wester-norrlands län.
Till hemmantalet vore Calmar län det åttonde i ordningen, men, utom det att Kongl. Maj:ts befallningshafvande svårligen kunde inse, i hvad mäta 8 Allm. Besv.- o. Ekon.~Utskotlcts Betänkande, N.-o gg. ett större eller mindre hemmantal bör halva inverkan på pröfningen af de skäl i öfrigt, som tala för eller emot frågan om länets delning, vågade han äfven i underdånighet fästa Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet vid det kända förhållande, att inom rikets serskilda län och provinser mycket olika grun» der blifvit följde vid jordens indelning i hemmantal, 'hvilket lättast faller i ögonen, då man ser, att hemmantalet både i S ockholmS och Jonköpings län är större än i Calmar län, som likväl med en jordrymd, jemnstor med det sednare, men nära dubbelt större än det förra länets, föder en ojemförligt större folkmängd.
I alseende på arealvidden vore Calmar län det nionde i ordningen, men vid denna beräkningsgrunds tillämpning till nu förevarande fråga, torde det böra i betraktande tagas, att af de åtta län, som till vidden äro större än Calmar län, funnes endast ett, nemligen Elfsborgs län, som i anseende till en öfver länets hela yta någorlunda j^mnt utbredd befolkning, kunde anses jemförligt med Calmar län.
De öfrige sjo län<*n, i synnerhet de fem Norrländska, samt äfven Stora Kopparbergs och Wermlands, hade väl ålskil 1 ige temligen tätt bebyggda trakter, men innefattade äfven högst betydliga landtsträokor, der lokala förhållanden hindrat odlingens framsteg och hvilka sträckor således vore antingen icke eller åtminstone foga befolkade; och då inom hvarje af dessa sju län förhållandet torde kunna antagas vara sådant, att de folkrikaste trakterne närmast omgifva residensstaden, hvaremot de orter, som äro derifrån mera aflägsne, bebos af en jemförelsevis obetydlig folkmängd, för hvilken de ifrån läns-residensets aflägsenhet härflytande olägenheter väl kunde vara känbara, men dock icke så ofta påkomma, som i en mera befolkad ort, hvarföre också, med antagande äfven, att lokala omständigheter i öfrigt kunde medgifva en klyfning af dessa län, det onekligen måste erkännas, alt behofvet deraf icke kunde anses så trängande eller i den mån påkallande uppoffringar å statens sida, som om de anmärkta olägenheterne drabbade en t. ex. fern eller tiodubbelt större folkmängd; så ville det synas, som borde, när i fråga om Calmar läns delning, de öfriga länens relativa arealinnehåll tages i betraktande, från all beräkning uteslutas nyssnämnde sju län, der förhålianderne äro så uppenbarligen olika emot dera, som finnas i Calmar län; och då vore, med undantag endast af Elfsborgs län, Calmar höfdingedöme till vidden störst af alla de mera jemt befolkade 17 länen i hela riket. 2:o Hvad Wermlands, Kopparbergs och de fem Norrländska länen anginge , bade Kongl. Majlis befallningshafvande redan i underdånighet utvecklat de skäl Allm,- Besv.- och Ekon.-Utskottets
Relänkandej B.-o gg. 9 skäl, på grund af hvilka han ansett dem böra från all beräkning i detta hänseende uteslutas, och vidkommande Götheborgs och Bohus län, ville han lemna derhän, om icke äfven inom det länet kunde erfordras någon sådan förändring, hvarigenom innevånarne i dess norra del finge kortare väg till länsresidenset.
Men med säkerhet kunde dock antagas, att den del af Calmar läns folkmängd, som har t. ex. 15 mils väg och deröfver till residens-staden, vore mera än dubbelt så stor, som befolkningen inom de på sådant afstånd från läns-residenset aflägsna trakterna af Götheborgs och Bohus län; och om fråga vore att afhjelpa tvenne olägenheter, hvaraf den ena skulle drabba ett mera än dubbelt antal medborgare, än den andra, så syntes det som staten, om den icke kunde hjelpa i begge dessa fall, likväl borde i första rummet söka att sträcka sin hjelp dit, der den ojemförligt större folkmängden vore deraf i behof. 3:o
Att icke något län i hela riket finnes, der en förändring af sådan natur, som här afses, kan komma i fråga med lika skäl, som gälla i afseende på Calmar län, trodde Kongl.
Maj:ts befallningshafvande sig redan hafva i underdånighet ådagalagt.
Men om äfven, emot verkliga förhållandet, skulle antagas, att en likartad förändring vore lika erforderlig äfven i andra trakter af riket, så låge likväl deruti icke något fullgilltigt skäl att vägra det nu möjliga afhjelpandet af de olägenheter, som i detta hänseende onekligen trycka innevånarne i norra delen af Calmar län.
I allt fall torde den tidpunkt vara aflägsen, då det kunde blifva möjligt att tillvägabringa en totalförändring af den allmänna länsindelningen i riket, hvarvid en mängd svårigheter måste uppkomma, helst denna generella förändring sannolikt skulle medföra en rubbning i lagskipnings-distrikterna och möjligen äfven inverka på stifts-indelningen ra. m.
Och billigt syntes det ej vara, alt den talrika befolkningen i Calmar läns norra del skulle, under den långa mellantiden, fortfarande vidkännas olägenheter, hvilka, med en relativt så obetydlig uppoffring å statens sida, kunde afhjelpas, utan någon rubbning i andra grenar af rikets embetsförvaltuing. 4:o Förhållandet härmed vore åtminstone, hvad de sednare åren beträffade, alldeles motsatsen af hvad Stats-utskoltet antagit.
Vid granskning af justiticeBih. till R.
Erot. 1$47 och 1848 >' 8 Sami. 26 Haft. 2 10 Ailm B. sv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N;c pp. stats-ministerns sednast afgifna underdåniga berättelser, angående rätlegångsärendena och brottmålen i riket under åren 1843 och 1844, ådagalades följande förhållanden:
Antalet civila mål och ärenden, som blifvit af Kongl. Maj:ts befallningshafvande i rikets serskilda län handlagde, var år 1843 endast i tre län, nemligen Malmöhus, Östergöthlands och Elfsborgs något, fastän obetydligt, större än i Calmar län, som deremot i anseende till detta antal var, nämnde år, det fjerde i ordningen; och var skillnaden icke större, än att, då målens numerär besteg sig i Calmar län till 15,513, utgjorde den i de tre nyssberörde länen högst 16,951.
Medeltalet för alla länen var icke fullt 10,000.
År 1844 var antalet stcrst i följande län, nemligen:
Östergöthlands med 15,873, Elfsborgs med 15 602 och Calmar med 15,252, hvilket sistnämnde län således då var det tredje i afseende på göromålens mängd, utan någon synnerlig öfvervigt inom de två länen, der antalet var större, men deremot betydligen öfverstigande beloppet deraf inom de flesta af rikets öfriga län.
Antalet fångar, som under samma 2:ne år förvarats i kronans häkten inom de olika länen, var, då man frånräknar transportfångar, år 1843 endast i två län, nemligen Skaraborgs och Östergöthlands län, större än i Calmar, hvaremot detta antal år 1844 var i detta större än i något annat af rikets län.
Det visade sig således, att Calmar län, i motsats till hvad Stals-ulskottet anfört, vore ett ibland dem, hvilkas styrelser bade att handlägga det största antalet ärenden, och att, om förhållandet i detta hänseende vore något mera betungande inom två eller tre andra län, skillnaden likväl befunnes högst obetyd lig.
Under de två sistförfLatna åren hade länsstyrelsens embetsgöromål varit i jemnt tilltagande. 5:a
Denna anmärkning vöre hufvudsakligen riktig; och hade Kongl. Majlis befallningshafvande också redan den 26
Maj 1843 hos Kongl. Majit gjort underdånig hemställan om nybyggandet i Wimmerby af ett större kronohäkte för norra delen af länet; men anläggandet af dylika kronohäkten i länets norra del, äfven om desamma så inrättades, att de utgjorde både ransakningsoch straffängelset', skulle likväl, derest den nuvarande länsindelningen bibehölles, icke leda till alldeles samma besparing i fångforslrngs-utgifterna, som om länet delades, ty det inträffade icke sällan, att, för obehörigt kringstrykande, gripne persöner, som tillhöra länets norra del, varda från de norrut belägna länen med fångskjuts forslade till Calmar, äfvenso.m att häktade Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkandej N;0 gg.
11 brottslingar, hvilka i sådana län undergått ransakning, hilsändas, för att inställas till ytterligare ransakning vid någon domstol i norra delen af detta län, vid hvilka tillfällen fångforslingen naturligtvis blefve längre, än den skulle blifvit, om besagde del af länet utgjort ett serskildt höfdingedöme, 6:0
Om de, som hafva lagsökningsärenden att vid landskansliet bevaka, äfven icke behöfde sjelfve resa in till residensstaden, hvilket likväl, i och för muntliga förhör, icke så sällan inträffade, så vore det likväl obestridligen en stor olägenhet att, i följd af afståndet, vara urståndsatt att sjelf kunna bevaka sin talan och nödgas att förlita sig på ett ombud, som måhända icke alltid motsvarade det lemnade förtroendet.
Afståndet försvårade äfven möjligheten för parterna att i en stad, der de ofta icke personligen kände någon enda sakförare, åt sig anskaffa ett pålitligt ombud; och säkert vore åtminstone, att, ju längre läns-residenset är aflägset från parternas hemvist, desto större blefve kostnaderne och desto längre tidsutdrägten och omgången för besörjandet af deras lagsökningsärenden. 7:o Visserligen vore det, enligt Kongl, förordningen den 10 Maj 1815, Kongl. Maj:ts befallningshafvande medgifvet att, i polismål, låta vid domslolarne afhöra vittnen, men Kongl. Maj:ts befallningshafvande kände ingen utväg att förekomma personlig inställelse för dem, som hos länsstyrelsen borde undergå polisförhör, derest försetdserne icke skriftligen i vittnens närvaro erkändes, eller derest icke fråga vore om sådane för bristande försvar anmälde personer, hvilka Kongl. Majus befallningshafvande, enligt Kongl. Maj:ts nådiga stadga den 29 Maj 1846, kan låta vid domstolarne förhöra.
Om en gästgifvare eller hållkarl, en reservskjutsbonde eller en skjutsnings-entrepenör i norra delen af länet angåfves för någon, måhända obetydlig, förseelse, och hans oskuld ieke fullkomligt kunde ådagaläggas vid den undersökning, som Kongl. Majtts befallningshafvande anbefallt krono-länsmannen att i sådana fall på stället förrätta, så måste han inkallas till personligt förhör å landskansliet.
Vore han skyldig, så innefattade hans resekostnad redan ett större straff, än i vanliga fall lagligen kunde tillämpas i och för sjelfva förseelsen; men om han deremot vore oskyldig, så funné han sig försatt i den lika obehagliga, som obilliga nödvändigheten, att antingen, till resekostnadens undvikande, skriftligen erkänna och underkasta sig plikten för en förseelse, hvartill han 12 Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o gg. icke vore saker, eller ock, för att bevisa sin saklöshet, vidkännas de med en stundom öfver 40 mils resa, fram och åter, förenade kostnader, för hvilka det i de flesta fall hlefve honom svårt att bereda sig ersättning.
Anmärkningen, att olägenheterna för parters inställelse i länsresidenset icke vore större här, än i flera andra län, trodde Kongl. Majrts befallningshafvande sig hafva i underdånighet vederlagt här ofvan, under l:a och 2:a punkterna.
Ehvad än på dessa nu vidrörda omständigheter må läggas större eller mindre vigt, så qvarstode dock, i afseende på polisvården, den obestridliga, af Utskottet förbigångna, sanning, att den skyldighet, som åligger en länsstyrelse, att i alla delar af länet kraftigt och skyndsamt vårda sig om polisen, den allmänna ordningen och underlydande kronobetjenings förfarande, omöjligt kunde fullständigt och till allmän belåtenhet uppfyllas, om en stor del af länet vore från landshöfdingens residens så aflägsen, att två till tre dagsresor erfordrades för att komma dit.
Många förhållanden vore af den art, att de, för att rätt bedömas, böra ses med egna ögon; och många oordningar, mången oförrätt, hvari det kunde bero på länsstyrelsen att bereda rättelse, hlefve måhända obeifiade, derföre, att del långa afståndet medförde kostnader och tidsutdrägt för den klagande.