Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det andra slaget af anmärkningar eller de, som äro gjorde vid sjelfva förslaget och deruti yrka annu flere, än de i Utskottens förra Betänkande tillstyrkte ändringar, hafva Utskotten ansett sig böra till Riksens Ständers lättare öfversigt och bedömmande sammanföra samt efter ordningen af den föreslagne Stadgans artiklar och §§:r upptaga.
Vid i §. är anmärkt: att Beskrifningen på Fattigvårdens föremål och inrättning - LagUtskottttf Betänkanden.
4g ning är onödig j emedan sjelfva ordet nogsamt gifver saken tillkänna.
Ehuru Utskotten icke finna någon särdeles vigt ligga å denna anmärkning, jemte flere sådane, hvilka endast röra uppställningen af Committerades förslag, som Utskotten icke ansett tillhöra dess egentliga granskning; samt det följaktligen kan vara likgiltigt, antingen sådane ställen bibehållas eller icke; synes dock den tadlade meningen böra förblifva orubbad, såsom ej mindre en tjenlig ingress till allmän stadga för fattigvården i Riket, än öfverensstämmande med den öfliga stilen uti alla härom förut utkomna författningar.
Men deremot med gillande af den anmärkningen, att de orden: med arbete förse dem, för hvilka sådant bristerstå uti motsägelse med tillstyrkandet j, att ifrån den positiva fattigvården utesluta fullt arbetsföre fattige; finna Utskotten, att desse ord böra utur paragrafen borttagas.
Vid e:dra §:n} att en gemensam fattigvård icke bör vara flera Pastorat förvägrad och att Konungens Nådiga stadfästelse härpå icke synes behöflig.
Härvid finna Utskotten flera skäl vara anförde, som verka till ändrig uti det förra utlåtandet.
Det kan synas betänkligt att med alla sådana communerna8 enskilda angelägenheter besvära Hogsta Makten och sådant innebär för dem sjelfva ett tvång vid desse angelägenheters reglering.
Ofta kan ock inträffa, LagUtskotts Betankanden. 4 9b LagUtskottets Btiånh&nden.
LagVtskottett Bttinkanden.
5i att flere Pa^torater uti siri belägenhet jemte andra gemensamma omständigheter hafva skål, att särdeles i städerna sammanslå sin fattigvård.
Utskotten tillstyrka derföre att med utes utande af Konungens stadf åt else samt tiilägg a( flere Pastoratj, §:n bH ver sä lydande: ”Fattigvården skall besörjas, antingen särskildt inom hvarje Socken, elier ock gemensamt för flere Socknar eller Pastorater, enär de sig derom vilja förena, Samt i sadan händelse, hvardera genom beslut på allmän Socknestämina, dertill bifaller.”
Härigenom försvinner äfven behofvet af det paståoda förtydligandet, att der en Stad består af flere Stads och LandsFörsamlingar, ehuru under olika Pastorer de ju kunna sig uti en fattigvård förena.
Vid 3 §:n att Pastor i
För sata lingen ej bör vara berättigad till ajve*styrelsen.
Hail kan ofta vara sjuk s gammal och till en sådan omsorg mindre skicklig.
Men Utskotten kunna ej anse detta inkast grundat i sakens natur.
All fattigvård har sin första upprinnelse i barmhertighet och christelig pligt, hvarföre äfven den Arab tsuian, som har sig dessa pligters uppmuntran anförtrodd, samt bäst år i tillfälle, att inom sin Församling känna de nöd idande, äfven bör i forsta rummet hafva uppsigt och bestyr om deras värd.
Inträffar den händelse, som anmärkaren åberopar, gäller den likaså vål i andra, Församlingens skötsel och styrelse, tillhörande omstän - digheter, i hvilket fall Lagen ålägger OomCspitlet, att en skicklig Prestman tili Pastors biträde eller i hans ställe förordna.
Hvad åter särskildt vidkommer Städerna. hvarest ofta flere Pastorater finnas uti en fattigvård förenade, och der en större samt för Pastor till en del ofta okind folkmängd framkallar ett olika förhållande, så aro uti tillägget för samma §. särskilda överenskommelser föreslagne, att sä väl hvad styrelsen, som organisationen betraffar till efterrättelse gälla.
Men uti detta tillägg bör, enligt hvad ofvanföre är anfördt, i stället för af Konungen fastställde införas: vederbörligen fastställde reglementenhvilket bör allestädes uti de följande Artiklar der fastställelse kommer i fråga iakttagas.
Utskotten tro det böra öfverlemnas åt
Socknarnes eget bedömmande livad slags sanCtion de gjöfdä öfverenskommelse^ med hänseende till deras innehåll och bindande kraft behöfva, antingen Kongl.
Maj ts eller Dess Befallningsharvandes, hvilka båda det må vata rättighet,, ej pligt; att efter fritt val begära, gällande för öfrigt härvid, hvad Kongl. Maj:ts Nådiga Förordning af d. a6 Februarii 1817, angående SockneStämmor och KyrkoRåd till efterrättelse stadgar.
. . Andra Artikeln.
Vid det uti 1 §:n gjorda uppräknande af olika slags fattiga och deras indelning 52 Lag Utskottet!
Bttåukandctt. uti vissa Glassér, hafva flere anmärkare?
fästat sin uppmärksamhet.
Man har ansett en sådan Classification dels mindre nödig dels framkallande förökade anspråk på fattigvård hos s åd ane personerj som deraf i hänseende till sitt eget förvållande och fortfarande lättja icke äro fårtjente.
Utskotten kunna icke inse denna våda, men finna deremot den före. slagne indelningen, under lemnat afseende på den olika vård och behandling, sorn dessa olika slag af fattige behöfva, vara ganska naturlig; såsom dels ledande till ordning, dels anvisande det enda möjliga sätt, att med erforderlig redighet kunna utarbeta de följande Artiklar och §§:r> hvilka till någon slags indelning af de fat* tige måste hånföras.
Att barn under iy år och vanföre derutöfver äro ett föremål för fattigvården, lärer väl af ingen såttas i fråga.
Och enar den tredje Classen på sätt den förut är till inskränkning af Utskotten föreslagen, blifvit öfverlemnad åt fattigstyrelsens egen pröfning; så synes all grundad anledning till farhåga för häraf ökade anspråk vara i denna del undanröjd.
Man har äfven anmårkt, att om alla behöfvande barn under ij år skulle tillhöra fattigvårdenj klefve bidragen för tunga och nödvändighet uppkomme, att bygga ett barnhus i hvarje Församling.
Men det lärer väl icke undfalla någon, att barnens vård är styrelsernas första angelägenhet, ty på densammas ändamålsenliga behandling be« LogUtskottits Betånhanden, 53 ror den kommande generationens moralitet och arbetsförmåga.
Det är ingen nöd» vändighet ej heller uti stadgan påbudet, att härtill alltid erfordras barnhus, Tvertom finnas desse nästan aldrig tjenlige annorstädes, än i större ståder, hvarest äfven en större mängd af barn gör deras användande till en viss tid oumbärligt.
Emot det förnyade påstående, att fullt arbetsföre, men tillfälle att få arbete saknande personerj skulle intagas uti fattigvården j få Utskotten åberopa skålen uti sitt förut afgifne Betänkande, hvilka af inga grundligare motskäl finnas vederlagde.
Tredje Artikeln. 1 §.
Härvid är anmårkt, att oäkta barns vård i den Församling dit modern vid. framfödandet hårtj strider emot bandet mellan föräldrar och barn, Utskotten finna icke, huru sådant skall kunna förekommas vid allt slags vårdande af barn, dem föråldrarne ej på något sätt magta, att hos sig sjelfva underhålla.
I vidrigt fall kommer deras åtskiljande icke i fråga.
Då laglig och af Socknen icke förvägrad Mantalsskrifning antages till grund för fattigvården, lära de oäkta barn, som äro i behof af underhill och uppfostran icke kunna hånföras till någon lämpligare försörjningsg^und.
De fleste anmärkningar, åro anförde emot denna Artikels 2, 3 och 4 §:r, rö. $4 LtgUtsktttets Betänkande*, rande inflyttningar samt emot rättigheten, att uti en Socken få mantalskrifvås eller tillåta andra på sitt ansvar der intagas, D esse frågor äro afven af högst granlaga beskaffenhet.
A ena sidan bör man förekomma allt slags obehörigt tvång på hvarje menniskas f» ia val af medel, sitt och ställe, att redeligen fö tjena sitt bröd, äfvensom på Jordbrukares och F^briis.sIdkareS rått, att hvar som helst söka sådane arbetare, hvarmed de finna sig belåtne.
Derjemte bör ock afses otjenli-heten af alla hinder för slägtingar och välgörare, att* ehuru knappa der3S tillgångar kunna vara, likväl efter förmåga dela dem med en behöfvande like, sorn måhända icke eger annan tillflykt, A andra sidan åter hafva Församlingarne rått, att vid inflyttningar afse sin pligt till fattigvård i den händelse personen skulle framdeles falla dem till last.
Att hår finna medelvägen och uppfylla allas fordringar, år svårt, hvilket säkrast bevises af de gjorda anmårkningarnes stridighet sins emellan.
Utskotten tillstyrka derföre, att enligt deras förut afgifne Utlåtande, förblifva vid 1788 års Kongl. Bref, utan att ingå i flere specialueter, hvilka blott inleda i nya svårigheter, samt inbördes korssa hvarandra.
I samma afseende tillstyrkes äfven, att med förändring i denna del af förra Betänkandet till borttagande underdånigt anmäla hela 3 §m, som lemnar rättighet, att emot visst ansvar eller inteckning uti LagUtskoutts Betänkande».
55 fast egendom intaga sådane personer, hvilka Församlingen annars eger, enligt ofvan citerade Konunga Bref, att inflyttning vägra.
Derigenom försvinner äfven den 6 te §:n samt behofvet af alla rättelser, ämdringar och jemkningar, som 1 dessa invecklade §§. äro yrkade och nämnde Konunga Bref, hvars ordalydelse i stadgan intagen blifver i allo det enda rättesnöret.
I sammanhang härmed har blifvit anmärkt, att antagande efter fritt behag af så kallade StatTorpare medför de storsta olågenheter för fattigvården j hvarföre det genom Lagen bör för ekommas eller åtminstone underkastas vissa band och Jörvat ingsmåct.
Ehuru Utskotten hafva sig bekant, att orter gifvas, särdeles der flet e större egendomar äro belägne, hvarest häruti ötvas mycket missbruk och följden b'i'ver för fattigvården ganska tung; så kunna de likväl ej tillstyrka, att uti sjelfva stadgan något härom föreskrifves.
Detta skulle leda till inskränkning af hvarje Jordegares fria ratt, att bruka och sköta sin egendom, enär dertill väljas friska och fullt arbetsföra menniskor, hafvandes Socknen alltid i vidrigt fall sin rätt förbehåhen, att inflyttningsrättigheten prölva.
Det påstående, att allestädes der StatTorpare finnas
Socknen bör vara fri från skyldighetenatt sjelf försörja sina fattiga lärer ej behöfva någon vederläggning. 36 Låg Utskottets Betänkande».
Ibland fattigvårdens vanliga inkomster äro uti i §. ? mom. uppräknade frivillige afgifter vid åtskilige tillfallen.
Härvid år anmärkt, att af dessa åro blott afgifterne vid barndop och bröllop förut genom
Lag stadgade, med påstående, att äfven de öfriga borde uti någon författning intagas.
Häremot behÖfver blott erinras, att ordet frivillig utesluter hvarje tvångslag och i den förra egenskapen äro de just nu i sjelfva stadgan införde.
Men, med anledning häraf tillstyrka Utskotten, att i afseende på sättet för denna uppbörd, Kongl.
Brefvet af d. 4 April 1753, som handlar om dess besörjande vid Bröllop och Barndop, äfven må lämpas till de öfrige här uppräknade afgifter.
Det synes ock lämpeligt, att i stället för ordet Dödsfall nyttja Begrafning garj der sådan afgift förut varit brukelig.
Endast dessa förutsätta vid vissa tillfällen någon större folksamling, som genom sammanskott härtill vill och kan bidraga.
De förra kunna ofta vara af den sorgeliga följd, att oberäknadt f:dels procenten, sotn af Summa Inventarii i Lag är påbuden, understöd till Sterbhuset, snarare än afgift, kommer i fråga.
Fattigvårdens arfsrätt till fattiges ef. terlemnade egendom, enär deras underhåll blifvit slägtingar och arfvingar ordenteligen hembudet samt de under njutande af full fattigvård aflidit, har äjven blifvit Lagutskottets Betdnkar.den. 5j klandrad, såsom innebärande orättvisa, och nägon gäng ledande till omyndige barns lidande.
Men Utskotten kunna icke förese ett sådant fall, der ärlighet och sanning styrt uppgifterna.
Och der detta icke skett må den Laga påfoijden vara ett förtjent straff S2mt förblifva ett motiv, att ej i otid besvära fattigvården, hvilket Utskotten uti deras förra Betänkande så utförligt sökt ådagalägga, att de icke anse sig något ytterligare härutinnan behöfva anföra.
Med afseende på den nya §.
Utskotten föreslagit i stället för den 6:te och 7:de uti Committerades firslag, bestämmande de grunder, sorn böra följas, när fattigvårdens vanliga inkomster icke äro tillräcklige, eller när frivillige öfverenskommelser icke kunna träffas om sättet, att fylla denna brist, hafva åter ganska många stridiga åsigter sig utvecklat.
Att förena dessa lärer blifva lika omöjligt, som förut i andra dylika fall är uppgifvet.
Utskotten få derlöre blott hänvisa till den afsigt, som ligger till grund för detta stadgande och så många gånger blifvit upprepad, att nemligen: 7;Lagen måste stadga någon norm, för afgifterna, der hvarest' alldeles ingen frivillig öfverenskommelse kan träffas.5’
Att den liär föreslagne icke är den enda, synes af de i §:n uttryckligen tillagde ord:
Dä ej annan liimpe/igare och allmänt godkänd grund flnneSj som tydeligen anvisa, att andra grunder både gifvas och äro tillåtna.
Men Utskotten kunna lika litet nu, sorn vid af - 53 Lag Utskottets Eetånkanden. gifvande af sitt förra Utlåtande fatta , hvarken, att någon billigare och mera allmänt gällande grund finnes, der tvist uppstår, än hvarjes egande förmögenhet och inkomst, tili kommen på hvad sätt som helst, eller att iu
Domaren behöfver någon i Lag gifven föreskrift, huru en sådan tvist skall slitas, om Ämbetsmanna godtycko eller er. lika skadelig villrådighet och efter slumpen förändrade
Domskäl skola förekommas.
Detta förhållande må ingalunda sammanblandas med Nationens Bevillning, Ett är att efcer beskattande magtens allmänna beslut å'ägga en viss och permanerad utgift, som utan alla slags undantag eller mellankommande särskilda öfverenskommelser utgår.
Detta kallas Bevillning.
Ett annat är enskilda personer eller menigheters contracter, att vissa öfverenskomna utgifter skola efter Bevillnings* grund utgå, eller Lagens stadgande, att vid uppkommen tvist denna då efter samma grund må af dömmas.
Det var just af sådan anledning, sorn Utskotten icke ansågo sjelfva afgifter», utan blott anvisning flir Domaren, böra i stadgan upptagas.
Att detta förhållande är enligt med Utskottens beslut, hvilket en anmärkare hos Höglofi.
Ridderskapet och Adeln, elium Sjelf Ledamot af BevillningsUtskottet satt i ftå;a, synes så väl af sakens sammanhang, som af den uti alia Tre Utskotten Särskildt tecknade justering å det sfgångn® B ä kandets bokstaflige innehåll, hvilket LngUtshottets Ettänknr.den, 59 beslut Utskotten på anförde skäl icke helJer t u anse sig för någon del kunna underkänna.
Vid samma §. äro flere ann Urkningar anförde, i afseende på detaillerna i:o
Att blott behållen inkomst bör skatta till fattigvården.
Om härmed menas den absoluta brlålning, som årligen kan afsäctas, så skulle efter Tabellernas arvi-'- ning bög^t få hushåll i hela Sverige era i ågon förbii delse till dr fattiges underhåll och en sådan förmögenhet beroende af hvarje persons lefnadssätt, kan ej underkastas t ågort slags calcul.
Metias åter den behållning, som uppkommer sedan skatter och utskylder Samt egendomars brukningskostnad m. m. äro afdragne, så lärer väl detta ej säkrare kunna utrönas än eftrr btlopptt af bevillningen, som efter sådan grund urgår. 2:o
Att rättigheten till afgift ernat utgörande uti lifsmedel och in natura till intet göras genom denna beskattningsmet/jod.
Utskotten kunna så mycket mindre finna rigtigheren af denna slutföljd, som den föregående ^:te §:n tydeligen bjuder: ”Det vare Församlingarne obetaget, att hädanefter som hittills genom SädesMagaziner och tillskott af matvaror bidraga till den fattigvård dem åligger.’’ Ingenting n å väl ock vara lättare, än att efrer Marker äng, eller på annat öfverenskommet sätt i värde beräkna de tillskott, sorn ju natura ut - LagUtsktttets Betänkande». 3:0
Att vid uppkommen tvistj som of Kongl. Majits Befallningshafvande afdömes, Pastors företrädesvis tiUagde rost vid bestämmandet of totala beloppet må försvinna.
Utsträckningeo af detta företräde och i hvad mening det varit yrkadt, inhemtas lätt af de tillagde orden ”så vidt skälen till Pastors förslag äro behörigen uppgifoe och utredde,” hvaraf klarligen synes» att pröfningen är alltid Konungens Befallningshafvande förbehållen.
Likväl medgifva Utskotten, att § n i denna del kan emottaga större tydlighet och föreslå derföre, att den må slutas med de orden ^bestämma då Konungens Befallningshafvande uppå Pastors anmälan, huru- dermed skall förhållas samt det öfriga utur §:n bortgå.
Att i stället för Pastors anmälan, bör för Städernas räkning stå, ”Pastors eller vederbörande Magistrats anmälan,” är rätteligen anmärkt, och bor vid sluteliga redactionen observeras, hvarigenom dea anmärkning äfven försvinner, att afgifterne böra olika för Stad och Land bestämmas. 4:0
Att icke Konungens Befallningsm hafvande, utan Biskopp ock Consistorium vore den Auctoritet, hvartill dessa tvisters afgörande borde hänskjutas.
Utan att ingå i den vidsträcktare åsigt, hvartill denna anmärkning, i afseende på kyrkans och de verldslige auetoriteternas gränslinier f öranleder, få Utskotten endast erinra, att uti förut åberopade Nådiga Förordning af dea £6 Febr. 18x7 9, redan är stadgadt, att LagVtskottits BetHnbanden, 61 desse mål skola af Konungens Befallningshafvande upptagas och afdömmas.
Någon förändring härutinnan, lärer ock så mycket mindre floras tjenlig, som DomCapitlen icke ega rättighet, att stadga vite, icke hafva befattning med Provincens öfrige Policemål samt icke äro executive Domstolar, hvilket allt synes vara oundgängligt vid dessa måls afdömmande. 5:0
Att enär uselhet och fattigdom till stor del befordras genom brdnvins supande, det vore lämpe ligt, att belägga hvarje hanna tillverkad t bränvin med en viss afgift, såsom fond för de fattiges underhåll.
Om äfven prxmisserne i detta anförande skulle till någon del medgifvas, så beror sjelfva afgiftens utgörande på fria överenskommelser och kan såsom annars varande positiv bevillning uti Lagen icke stadgas. 6:
Att då en allmän stadga för fattigvården i Riket nu utfärdas jemte grunderna för afgifternas beräknande, Coopvardie Skeppare och Sjöman måga befrias /rbz den afgift, som genom Kongl.
Förordningen af den 5 Julli ign blifvit dem ålagd.
Men detta yrkande hafva Utskotten till pröfning icke kunnat upptaga, då ämnet hvarken är vidrört uti Committerades förslag, hvaröfver det egenteligen ålåg Utskotten, att Utlåtande afgifva, eller någon särskild motion derom i rätter tid blifvit väckt.
Den linnes blott uti reservationerna samt uti en Ledamots med anledning af återremissen gjorde enskildta anförande, som af Stån - 6a LagUtskottcts Betänkandeti. det icke blifvit särskildt remitteradt.
Sid* teligen är i anledning af denna Artikel an. märkt, att Socknar gifvashvilka i mis * växt är äro allJe'es oförmögne, att föda sira fattiga j emedan dertill tillräckliga afgift er j hvarken kunna ä/äggas eller utgå.
Sådant är förhållandet uti en del gränseprovincer och särdeles uti Dalarneder /lilnio gen har stor svårighetj att försörja sig sjelf och än störreatt kunna åtaga sig andras försörjning.
Med fullt erkännande af denna i erfarenheten grundade uppgift, måste Utskotten likväl erinra, att detta är ett ämne af enskildt s/agj hvars behandling ej kan finna sitt rum uti en allmän fattigordning och följakteligen icke der upptagas.
Vårt lands visa och välgörande styrelse lärer icke underlåta, att till mildrande af dessa tillfälliga och locala olyckor, vid hvarje särskildt derom skeende anmälan, vidtaga de Utvågar, som med omständigheterna och för hand varande, eller genom de öfrige p/v^vincernas sammanskott blifvande tillgivar kunna förenäs.
Med afseende å flere vid 2 §:n gjorde grundade anmärkningar, att den här anbragta beskrifning på hvad med Tiggeri förstås samt anförandet af de flet a säi tj hvarpå det kan utöfvar liro mindre nödige ; tillstyrka Utskotten, att denna §, må botttagas.
Lagutskottets Betänkandet!. 63 Emot ti §:n som handlar om värfvade
Soldaters permittera g hafva mänga inkast blifvit framställde, så val u i de utförliga reservationerna, hvilka åtföljde Ut. sköttens förra Betänkande, som uti de vid återremissen bifogade anföranden.
Man har påstått full rättighet för Soldatenatt i likhet med hvarje annan medborgare j utan några särskilta band, begagna hvar sorn helst sin lagligt unäfångna permission j intill dess han j densamma på något sätt förverkat.
— Ytterligare har man anfort, oförenligheten aj det föreslagna stadgandet med våra värfvade Regementers beskaffenhet och författningarj hvilkas förändring eller ombytta behandling skulle för Staten medföra den betydligaste kostnad.
Sist bar man trott denna föreskrift innehålla sä många formaliteter och omgångar att den till verkställigheten knappt vore tänkbar.
Utskotten medgifva viglen af dessa skäl och hafva redan förut i all sin vidd de samma skärskådat.
Men i betraktande af de allmänt kända och öfverklagade olågenheter, som Bi salåns, Sjömäns och vårfvade Soldaters obegränsade permittering medföra; så hafva Uirkqtten, lika med Committerade, ej funnit någOD annan än den föreslagne utvägen, att göra denna permittering mest oskadlig, samt kunna icke eller nu finna någon bättre att föreslå.
Maj;t, till hvars Nådiga god finnande och Höga beslut, Utskotten lili-tyrkt, att saken i - underdånighet öfverlemnas, lärer icke un - 64 LagUtskottets Betänkandcit, derlåta, att i detta fall göra det Nådiga afseende å Riksens Ständers underdåniga önskan, som
Statens interesse och öfriga hithörande omständigheter kunna medgifva.
Med anledning af samma §. har äfven blifvit yrkadt, att de Städer, som innehafva Garnizoner böra befrias fran deras samt Enkors och Barns underhåll efter afskedet.
Ehuru visserligen en förökad tyngd i fattigvården drabbar förenämnde ställen, kunna Utskotten likväl icke tillstyrka bifall till anmärkningen.
Någorstädes skola dessa behöfvande upptagas och vårdas, hvilket tjenligast synes ske der, hvarest deras arbetsförmåga varit begagnad och hvarest allmänna stadgan med afseende å skattskrifning fäster deras hemvist.
Födelsebygden får merendels vidkännas sin dryga del af der qvarlemnade hustrur och barn.
Hvad gom blifvit anfördt om hela denna Artikels öfverflödighethar redan till största delen blifvit lörsvarat vid de allmänna anmärkningarnes upptagande.
Den kan minst af alla uteslutas, såsom innefattande den juridiska behandlingen af de till fattigvården hörande ärender, samt om Rättegången i tiggerimål.
Likväl finna Utskotten grundeliga anmärkningar blifvit gjorde vid 5 § , rörande de fattiges rätt att processa och klagomål anföra öfver fattigstyrelsernas beslut.
Då denna rättighet å den lag Utskottets BetHtikandeal 65 ena sidan icke bör dem rent af förvägras, bör iGke eller å den andra en otidig lust, till besvärs uppgörande, underhållas genom, lättheten att få dem, utan egen åtgärd och möda, fullföljde.
Utskotten tillstyrka derföre, att allt slags för fattigstyrelserttå i Lag påbudet biträde, till klagoskrifters författande och förskaffande, må utur 6tadgaa borttagas och stycket slutas med orden: ‘'laga kraft.”
Man bör ej skäligen befara, att fattigstyrelserna, ehuru genom
Lagena bokstaf dertill icke ovillkorligt förbundne* underlåta detta biträde, enär mera ömr mande omständigheter dertill uppfordra.
Det har vid samma §. blifvit ytterligare erinrat, att då Utskotten velat förtydliga Committéens förslag till forum i fattigvårds och tiggerimål, Socknarne emellan, samt dervid tillstyrkt, att den Konungens Befallningshafvande i hvars
Län svarande Socknen är belägen, må upptaga och afgöra målet, hafva de misstagit sig i hänseende till den händelse då en och sam* ma Socken varit belägen i flere Län.
Utskotten kunna icke erkänna detta misstag, Den sednare händelsen är hvarken af Cornmitterade åsyftad, eller af Utskotten upptagen.
Analogien är i detta fall gifven, och skulle dertill erfordras särskildt
Lag, så tillstyrka Utskotten, att Kongl. Majtta Befallningshafvande i det Län, hvarest den svarande Socknens Kyrka är belägen, mi anses för laga forum.
LagUtskottets Betänkandets. 5 66 Lagutskottet: Betänkandet!.
Utom desse således anförde och efter det granskade forslagets ledning besvarade anmärkningar, hafva ganska manga än ytterligare blifvit gjorde, dem Utskotten, af redan anförde skäl, anse sig icke behöfva särskildt upptaga, eller böra dermed öka en redan åtvtmgen vidlyftighet.
Dels åro de af mindre hufvudsaklig beskaffenhet, deld kunna de tillräckeligen upplysas af det förut gifne Betänkandet, som Utskotten få åberopa och till Riksens Stånders bifall ånyo anmäla i alla de delar, hvilka bär ofyanföre till ändring icke. äro föreslagce.
Likväl tro