Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 27. 5 Af Olof Larsson: ”att 1827 års förordning matte bibehållas, endast med den förändring för jord-afsöndringar, att den föreskrifna arealen till hälften nedsältes.
I afseende ä sättet för bestämmande af den frän den afsöndrade lägenheten till stam-hemmanet utgående afgift:
Enligt Nils Svensson: att jord-afsöndring må få ske: ”mot de vilkor de (kon trahenterne) sjelfve kunna öfverenskomma om”; i sammanhang hvarmed blifvit yr kadt: ”att innehafvare af sådan lägenhet må få ega rätt, att få sitt kontrakt intecknadt, utan att förut behöfva underställa detsamma någon emhets-myndighets pröfning.
Af Lekberg: ”mot den årliga afgift till stam-hemmanet, hvilken i den emellan kontrahenterne upprättade skriftliga öfverenskommelse stadgad varder, och detta utan all slags föregående pröfning eller bifall af vissa dertill utsedde myndigheter”.
Af Måns Persson: ”alt afgiften skall vid köpet af kontrahenterne sjelfve, men sedermera hvart tionde år, i Krono-ombuds närvaro, af för sådant ändamål utsedde kommitterade eller af socken-nämnden bestämmas”.
Af Herrar ./.
Thomée och Bjerkander: ”att å den afsöndrade lägenheten skall läggas en af Konungens Befallningshafvande fastställd ränta eller afgäld att utgöras till det hemman, hvarifrån afsöndringen skett; med yrkande särskildt af Bjerkander: ”att Kongl. Maj:t och Kronan alltid bibehålles vid rättigheten att för stats-bidragen fä hålla sig till hemmanet i sin helhet”.
Vid föredragningen i Bonde-Ståndet af de af Anders Pehrsson, Anders Ericsson och Lekberg väckte motioner, hafva en stor del af detta Biks-Stånds ledamöter afgifvit dels muntliga, dels skriftliga yttranden, hufvudsakligen tillstyrkande bifall till hvad motionärerne föreslagit.
Ofvanomförmälda ämnen hafva länge, både före och efter införandet af vårt nya statsskick, varit föremål för lagstiftningens uppmärksamhet; också måste man medgifva, alt stadgarnlena om jordstvckning intaga ett vigtigt rum i den ekonomiska lagstiftningen.
De verkningar, hvilka kunna af ändamålsenliga författningar derom förväntas, hafva ett förmånligt inflytande på landets uppodling och jordbrukets förkofran, då deremot ett misstag hos lagstiftaren inom detta område skulle kunna medföra de vådligaste följder för samhället.
Den försigtighet och omtanke, som vid ,sqqU iu [lil ni c/ ' gi ned n ano snwe.
Bia i <*»« i>: hä« 6 Sammansluta Lag- samt, Allm. Besv.- och Ekon.-Utsh.
N:o 27. utfärdande af ekonomiska lagar, hvilka mägtigt ingripa uti och förändra bestående förhållanden, äro af nöden, torde derföre i nuvarande fråga i högsta måtto påkallas.
All den fullständighet, som af Utskottet kunnat åt ämnet gifvas, synes således just från ämnets stora vigt hafva sitt berättigande; och har Utskottet af denna anledning trott sig höra, innan de af motionärerne, till stöd för deras framställningar, anförde skäl till granskning upptagas, i korthet framställa uppkomsten och fortgången af den lagstiftning, hvars större eller mindre förändrande berörde motioner afse.
Hemman hade fordom en annan bemärkelse än nu.
Landets odling började efter all sannolikhet genom ett fritt inkräktande af skogsmarken, dervid hvar och en hade fullkomlig egande-rätt till den trakt han upprödjade.
Hemman betydde då förmodligen så mycken jord, äng och skog, som en bonde brukade och bebodde.
De ständiga stats-bidragen utgingo efter årliga skattläggningar, hvarvid i betraktande togs hvar och ens ”ämne”, d. v. s. hvar och ens åboende hemmans storlek och beskaffenhet.
Hemmanen sattes vid dessa skattläggningar till öre och örtug, eller till helt, halft, fjerdungs, sjettungs, åttungs och tolftungs hemman.
Vid bestämmandet af hvarje skattskyldigs andel i gengärder, och de öfriga utskylder, som ålades jorden, afsågs hvars och ens gårdsbruk, hvarunder upptogs allt hvad bonden sjelf kunde fika och fara, d. v. s. allt hvad han hade under eget bruk: den som bade större gårdsbruk borde prestera mer, än den som mindre hade.
Ett minimum antogs troligen i orten för utgörande af hel gärd, och derefter mättes sedan de mindre gårdsbruken och sattes proportionell till 1/2, 1/4 sätting; men öfver hel sätting kunde ingen komma, huru mycket han ock brukade.
Några stadganden, som lade hinder i vägen för jordens fria styckning före1'unnos icke i Sveriges äldsta lagar och torde icke heller varit behöfliga, enär årligen utröntes hvad hvar och en bonde förmådde alt gifva till Kronan och det allmänna.
Dock sorn hel gärd var det högsta mått, hvartill en bonde kunde taxeras, framstod snart obilligheten deri, att den bonde, som hade hel sätting, måste ansvara för extra-ordinarie utskylder till lika belopp, som den, hvilken hade betydligt större gårdsbruk.
De kamerala begreppen voro denna tid så litet utbildade, att man ej fann på annan utväg att förekomma de ojemna följderna af en sådan beskatlningsprincip, än inskränkning i rättigheten att besitta huru mycket skattegods som helst; och så uppkom begreppet fullsuten.
Fullsuten kallades nemligen åboen på det högsta hemmansbruk en bonde fick ega.
I anledning häraf stadgades: 1) att ingen skulle få besitta mera skatte-gods, än han möjligen kunde vara fullsuten uppå, Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 7 samt 2) att der något gods, ”sorn skatt cer want afga”, vore genom arf sönderskiftadt, skulle någon af arfvingarne, som på sitt gods ej var fullsuten, detsamma till sig lösa, på det Kronans skatt ej skulle minskas.
L. L. Kg. B. XXX: 2.
Placatet af år 145.9, § 1.
Gustaf I begynte en ny period af beskattnings-väsendet genom påbjudandet af ständiga skattläggningar, dervid den grundsats bibehölls, att hvar och en skulle draga skatt i förhållande till vidden och värdet af sina egor, och så väl genom de under denna Konung började ständiga skattläggningar, som genom jord-naturens sedermera blifna oföränderlighet, hafva andra grunder tillkommit för förbuden emot afsöndring, hvarmed i början endast afsågs att jord af ringare natur icke skulle till Kronans skada komma under jord af förmånligare natur.
Sedan nemligen under Konung Gustaf II Adolf en allmän jorde-bok blifvit upprättad, der hemmanen till deras natur, hemmantal och ständiga ränta blefvo upptagne och beskrifne, var det nödvändigt att tillse, det hemmanen icke genom afsöndringar så försvagades, att Staten lede minskning i denna ständiga ränta, och derföre, samt på det att det under Carl XI till stånd komna indelnings-verket skulle förblifva orubbadt, beter det i Kongl.
Plakatet den 2 Maj 1675: ”att bemälte Wära skattskyldige undersåtare, som hemligen som uppenbarligen förpanta, leija, byta och sälja från deras hemman till Ridderskapet och Adeln, Prester, Befallningsmän, Borgare och Bönder, både åker, bagar, holmar, öijer, skogzmarker och ängjor, hvaraf nödvändig måste följa att hvarken de skattskyldige, af thesse förlamade hemman, som änthå behåller för sig fulla skatten, uttagorna mackta i längden att gjöra, och then afgift sorn the böra betala, jemväl ock the som för slika hemman rusta förmå praestera, som sig bör, theras rustning, och fast Ilie tliet i fredeliga tider någorlunda åstadkomma äro the likväl kraftlöse i krigztider, sedan the en och annan munlering mista, så att sådane i jord förminskade hemman therigenom komma af sig, Oss och Cronan till märklig otjenst och skada.
Wij håfve alttherföre, til at vidare förekomma slikt olagligt föröfvande, af Kongl. Macht och Myndighet här med velat stadga, och allvarligen förbjuda, Hiet ingen härefter må understå sig, til at antingen genom kjöp, byte, pant, lego eller hvarjehanda förlikning och contract afhända och abalienera ifrån skatte-hemman någon åker, äng, holmar, skog eller mark, jemväl fiske-vatln, eller hvad namn
Hiet eljest hafva kan, vid straff till gjörandes, sorn lagen i 30 cap.
B. förmähler. — — — — — — — — — — Och, ehuruväl Wij hade haft fog att ställa en delli, af Wäre
Domhafvande för ögonen, thet the hafwa emot ordningar och laga stadgar, meddelat fasta på slike ägor och therigenom gifwit tillfälle till sådane irringar, så wilje Wij likväl allenast för tlienne gången hafva them åtvarnade, och härmed alfvarligen befalte, att the härefter sådane begärte uppbud förkaste, protesterandes ther emot på Wåre vägnar efter 8 Sammansatta, Lag- samt Allm.
N:o 27. sorn Wij härmed ock alla sådana uppbud och lasta, förklare för olagliga och af intet värde.”
Detta förbud upprepades och bibehölls i Kongl. Plakatet den 16 Juli 1677.
Enligt Kongl. Resolution den 12
Mårs 1682 tillämpades dessa förbud ej lill bergslags-orterna, och af en den 14 Augusti 1690 till Åbo Hof-rätt aflåten förklariiig uti vissa mål öfver Plakatet om skattskyldig jords delning och förminskande synes äfven, att denna stränghet måst éftergifvas i allmänhet, när det befanns, att de afsöndrade lägenheterna voro mera omistliga för det hemman, som slagit dem under sig, än för den förra bolbvn.
Dessa föreskrifter sammanfattades slutligen i allmänna lagens stadgande i 4 kapitlet 9 § Jorda-Balken: ”Ej må then, som å skattskyldig jord sitter, genom kjöp, skifte eller å annat sätt något söndra och minska af thet, som thertill med rätta hörer: gjor thet någor, vare ogildt”.
Den i delta lagrum förbudna afsöndring är, i likhet med den i den äldre åberopade lagstiftningen omtalade, sådan ”sorn icke länder botbyn till styrka'\
Sednare Kongl.
Resolutioner den 18 Augusti 1752, § 2, och den 29 Mars 1756 samt Kongl. Brefvet den 18 Februari 1757 hafva ånyo upplifvat de äldre författningar, som innefatta allmänt och ovilkorligt förbud emot all jord-afsöndring från skattskyldig! hemman; och särskildt är vordet förklaradt, uti 51 § af Kongl.
Resolution på Allmogens besvär den 9 December 1766, alt 1677 års plakat jemväl skulle sträcka sig till abafienation af fisken, då hemmanen derföre äro skattlagde, samt genom Kongl. Bergs-kollegii Kungörelse den 28 Febrnari 1822, att jord-, hytte-, skogsoch grufve-delar icke få från Ijerde-parts egendomar i Nya Kopparbergs bergslag afsondras.
Då likväl den så naturliga kärleken till fädernehemmet gjorde, att en bondes söner icke gerna skilde sig derifrån, utan hellre nedsatte sig på en aldrig sä liten del deraf och man ur kamerala skäl fruktade en allt för utsträckt hemmansklyfning; så blef en modifikation i det gamla absoluta förbudet mot skattskyldig jords minskning nödvändig, och detta föranledde tillåtelsen att, under vissa förhållanden, få afsöndra jord från skatte- och krono-hemman.
Förordningen den 18 Februari 1767 stadgar, bland annat, ”att om ett hemman i ari' tillfaller flera barn, så att hvar och en ej kan vara lagligen besuten på sin del och hemmanet till beskaffenheten är sådant, alt det kan tåla anläggandet af torp å utegorna, då må den som ärft sådan mindre del, få upptaga och odla åt sig en torp-lägenhet, likväl med vilkor, som lända botbyn till styrka.
Omtanken att befordra lolk-ökningen, samt att uppmuntra till odlingar, föranledde de ytterligare stadganden härutinnan, som förekomma i Kongl.
Förordningen om enskiften i Skåne den 31 Märs 1803, § 13, och i Skaraborgs län den 25 Juli 1804, § 17, hvilka stadganden jemväl intogos i 1807 års Allmänna Enskiftes-stadga, likasom i Enskiftes-förordningen den 24 Juli Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Ulsk.
N:o 27. 9 24 Juli 1812 för Skåne och Skaraborgs län, och innehöllo desse, att, oin en hemtnans-egare, som enskiftes-delning och utbrytning erhållit, skulle linna förmånligt att af sin tilldelade ouppodlade jordrymd aflåta till och med tionde-delen af hela sin egolott till främmande personer att bebygga, uppodla och med full egande-rätt besitta, skulle han dertill ega rättighet, dock alt ingen lägenhet linge göras mindre än 4 tunnland, samt att derå skulle läggas en årlig afgäld i spanmål, som i jemförelse lill hemmanets hela egorymd och godhet derå belöpte, så att stam-hemmanet icke sattes ur stånd att ränta och andra derå liggande skyldigheter fullgöra; att Kongl. Maj:ts
Nådiga tillstånd till så beskaffade afsöndringar från krono-hemman eller boställen erfordrades; samt alt, om egaren lill enskiftadt hemman, med mer än vanlig egorymd, ville göra större afsöndring än en tiondedel, borde sådant, efter anmälan hos Konungens Befallningshafvande, hemställas Kongl. Kammar-kollegium och af dess förordnande bero.
Från säteri, rå- och rörs- samt insockne, frälse-hemman kunde afsöndringar af mer eller mindre jord, för alltid eller viss tid, oanmärkt få ske, emedan nämnde slags hemman icke räknades till skattskyldig jord.
Då den yngre lagstiftningen om jord-afsöndringar står i närmare samband med den hemmans-klyfningen rörande, torde, för vinnande al en redigare öfversigt af ämnet i sin helhet, nu höra redogöras för huru hemmans-klvfnings-frågan så småningom uppstått ur och utbildat sig från de äldre förbuden emot skattskyldig jords minskning, hvilka förhud alsågo egentliga jord-afsöndringar.
Enär med hemmans-klvfning egentligen förstås: ett hemmans och dess skatts fördelning i lika förhållande emellan jlera egare, följer ock deraf, alt egentliga förbud emot hemmans-klyliiingar förekomma vid den tid, då hemmanen hlilvit till deras natur, ständiga ränta och mantal, uppförde i jorde-böckerna.
Ty vilkoren för en hemmans-klvfning är, att hvarje åbo erhåller proportionel andel i alla till ett hem man hörande egor af åker, äng, skog, muhlbete och fiske, äfvensom af särskilda förmåner, såsom af qvarn, kalkstensbrott, o. s. v. Allmänna, från jorden utgående ständiga utskylder utgöras af hvarje frånklnfven egodel, i förhållande till dess storlek af det hela, så att genom klyfningen någon tillökning eller minskning deri ej uppkommer.
1 stadgan den 15 April 1541 påbjöds väl' ”att ej någon, som ej egde 1./4- del i ett hemman, skulle understå sig begära bruka och beho detsamma, utan skulle han af den, som egde största delen i hemmanet, låta sig efter mätismanna ordom utlösas”; men sådant skedde, såsom ock uttryckligen säges i ”Placatet till alla landsändar om allmogens fattigdom item om heminans-klyfning etc.
Stockholm den 19 April 1555”, för att förmå allmogen att hreda sig ut på kronans skogar och allmänningar.
Brot. 1856 $ 1857. 7 Sami. 2 Afd. 8 Iläft. 2 10 Sammansatta Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Förordningen den 10 Juni 1684, sorn äfven upprepar 1541 års ofvananförda påbud, det ingen, sorn icke egde åtminstone en fjerdedel uti ett skattehemman, skulle understå sig att begära bruka och bebo detsamma, angifver dessutom två skäl, hvarför hemmansklvfningar i allt för små delar blifvit lid efter annan förbudne; nemligen först, att hemmanen skulle förderfvas och förlamas derigenom, att egorna ofta skiftas och stympas, och sedan, alt Kronans uppbördsman och andra, som skulle uppbära räntor af gården, derigenom hindrades att bålla sig till en man, utan i stället måste söka hvar och en för den lilla del lian besutte.
I Landshöfdinge-instruktionen den 28 Januari 1687, § 57, förekommer ännu en annan orsak till hemmans-klyfningens inskränkande på skattehemman, nemligen den brist, som var på åboer till krono- och frälse-hemmans häldande, hvarföre Landshöfdingarne skulle tillse, att ej flera åboer fingo intränga sig på skattehemman, än hvartill Kongl.
Plakatet den '10 Juni 1684 gaf anledning, ”efter det vore så för landet som för dem nyttigare, all de hellre togo sig till bruk krono- och frälse-gårdar, hvarigenom landet kunde blifva bättre bygdt och häfdadt, än att de för många sig på ett skattehemman inträngde, hvarigenom hemmanet så förderfvades, som de sjelfve i armod och fattigdom störtades.”
De inskränkningar, som således blefvo gjorda i rättighet till hemmansklyfning, egde dock ej länge bestånd, emedan genom Kongl. Brefvet den 26 Mars 1718 blef stadgadt, att så många åboer, som åstundade, kunde få besitta ett hemman.
Denna rättighet ansåg troligen allmogen menlig, emedan den påyrkade, att den oinskränkta hemmansklyfningen måtte ändras (Resol. på Allm.
Besvär den 5 Juni 1719, § 8), hvilket äfven i så måtto skedde, som all klyfning å hemman, med undantag af de i bergslagarne belägne, blef lills vidare förbjuden (Resol. på Allm.
Besvär den 25 Maj 1720 § 5).
Delta interims-förbud upphörde emellertid snart (Kongl.
Reskriptet den 14 Aug. 1721), och de gamla författningarne upplifvades åter, så alt den, som icke egde en fjerdedel i skalte-hemman, skulle låta sig utlösas; derifrån dock vissa i detta afseende särskildt privilegierade län undantogos.
I bergslagerne och skärgården hade vidsträcktare hemmansklyfning, nemligen till l/8:dels eller till l/16:dels mantal, enär folket der födde sig med binäringar, städse varit medgifven.
Resolutionen den 16 Oktober 1684, § 8, innehåller: ”att Kongl. Maj-.t linner bäst och rådligast, att uti bergslagen blifver uti det fallet efter den ordning, som af ålder varit praktikabel och bruklig, efter som Kongl.
Maj.t har större otjenst än tjenst och landet mera skada än fördel om Plakatet (den 10 Juni 1684) skulle der få stride efterlefvas, som annorstädes.” Af Konung Fredriks bref till Svea Holrält den 15 juli 1725 synes, att i Stora Kopparbergs bergslag ulklyfningar skett till ”20-, 50- eller 60:delar samt derutöfver, och uti Tuna, Säthers, Skedvi, Svärdsjö socknar och flerestädes till 20- ocli 5 0:delar och mera, hvaraf cj annat än skogarnes utödning och brist på koltillförsel för kopparverket tima kan.”
Häradshöfdingarne hade dittills beviljat fasta Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 11 och uppbud å sådana små utklufna delar, men sådant skulle dem nu af Kongl Hofrätten strängeligen förbjudas.
Provinsen Wermland bade, af ännu en annan anledning, fått tillåtelse till vidsträcktare hemmansklyfning.
Redan Carl XI tillät besutenhet på l/10:dels mantal, och bifölls derefter, i enlighet med Rikets Ständers hemställan vid 1725 års Riksdag, att 8 ä 10 och högst tolf åboer kunde få bebo ett helt hemman, enär denna provins gränsade till Norrige och behöfde vara bebodd af en myckenhet folk, som ”kunna brukas vid påkommande krigstider till motvärn i landet.” 1754 års allmänna lag innehåller i afseende å hemmansklyfning icke annat stadgande, än det, som innefattas i 12 kapitlet 7 § Ärfda-Balken, att, i händelse vid arfskifte llere erhålla det i sätesgård eller annan jord, som icke väl kan klyfvas eller delas, häfver den, som större delen eger, rättighet att efter laga värdering lösa den andra ut, antingen med penningar eller jemngod ränta.
Sedermera, och hufvudsakligast för att derigenom befordra folktillökningen, enär landet på åtskilliga ställen led brist på nödigt arbetsfolk för åkerbrukets bringande i behörigt stånd, är genom Kongl. Förordningen den 15 Juni -1747, Kongl.
Förklaringen den 24 Januari 1751 och Kongl. Brefvet den 26 November 1765 vordet stadgadt: att skattehemman i allmänhet få klyfvas till 6, 8 eller mindre delar, allt efter det sådant, enligt befintliga kartors föranledande och föregången undersökning, pröfvades kunna ske med hemmanens bestånd i framtiden; att då Härads-rätts beslut i fråga om hemmansklyfning blifvit draget under Lagmans-rätts pröfning, borde vid dess dom blifva beroende, samt att klyfning af skatte-rusthåll emellan köpare, säljare och arfvingar, kunde ske i fjerdedelar, utan särskild pröfning eller tillstånd af Landshöfding och Regements-Chef, hvilket deremot erfordrades för klyfning i mindre delar; och hafva genom Kongl. Kungörelsen den 8 Mars 1770 och Kongl. Förklaringen af samma dag ytterligare föreskrifter angående hemmansklyfningen i allmänhet blifvit meddelade.
Särskilda stadganden om hemmansklyfning hafva ock på olika tider blifvit utfärdade för åtskilliga orter, såsom för Elfsborgs län, jemte andra orter af lika beskaffenhet, Kongl. Resolutionen på Allmogens Besvär den 16 Mars 1759, § 54; för Wermlands län och Nysunda socken i Nerike, Kongl. Resolutionen den 29 November 1756, § 52; för Bohus län, Kongl. Brefvet den 22 Februari 1770 och Kongl.
Resolutionen på Allmogens Besvär den 22 Mars samma år, § 16; för Gefleborgs län, Kongl.
Brefvet den 5 Juli 1789 ; om klyfning af hytte-andelar i Wermland, Kongl. Förordningen den 19 April 1740.
Uti Stora Kopparbergs län, der egentlig jordafsöndring icke eger rum, hafva, jemväl sedan konung Fredriks ofvananmärkta Bref den 15 juli 1725, i afseende å hemmansklyfningar fortfarande utbildat sig förhållanden, som icke kunna jemföras med 12 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. det öfriga rikets, och då sådant jemväl härom framkallat en särskild ännu gällande lagstiftning, till ändring hvaruti motioner vid innevarande riksmöte äfven blifvit väckte, har Utskottet trott lämpligast att i särskildt Betänkande behandla dessa motioner.
Hvad under det föregående är sagdt, rörande de i äldre tider gällande lagar om skatte-hemmans klyfning, kan till en del äfven lämpas till krono-hemman, af hvilka fordom ej fick göras afsöndringar, och hvarom skulle, om sådant skett, å räfste tingen ransakas och dömas; men med det förändrade skatlläggningssättet sträckte sig rättigheten till klyfning äfven till dessa hemman; och har klyfning af kronohemman i sednare tider jemväl blifvit uti författningarne tillåten.
Då klyfning åstundas, skall frågan derom underställas Landshöfdingens ombepröfvande, hvilken föreskrift så vida blifvit utsträckt, att, "då krono-hemman, genom åboens afgång, blifvit ledigt, bör klyfning derå i två eller fiere delar så mycket hellre beviljas, som flere af åboens barn eller arfvingar derigenom blifva med hemmansbruk försedde,” dock får den föreskrifna minimi-gränsen icke öfverskridas.
Innan Landshöfdingen yttrar sig, skall dock Härads-rätten insända undersökning lill upplysning och närmare kunskaps erhållande om hemmanets besutenhet: jemför Kongl. Förordningen den 15 Juni 1747, Kongl. Brefvet den 45 December 1779 och Kongl. Kammar-kollegii Cirkulär den 50 Augusti 1780, Kongl.
Kammar-kollegii derpå grundade Kungörelse den 29 Februari samma år.
Några författningar eller föreskrifter, angående sådana hemmans klyfning, hvilka väl äro af krono-natur, men njuta säteri- och frälse—friheter, och af hvilka hemman kronan upptager sin inkomst efter vissa anordningar, såsom kungsgårdar, kungsladugårdar, m. fl. finnas icke, med undantag af det för kungsgårdar särskildt gjorda stadgande, att de, vid utarrenderande, få klyfvas i lotter af ett eller två mantal hvardera, "emedan kronans vinst, i förening med ökad befolkning och vidsträcktare odlingsföretag, deraf torde i högre mån kunna befordras.” Kongl.
Förordningen den 5 December 1810.
Till förekommande af skadlig hemmansklyfning fick å krono-bergsmanshemman ej någon antecknas för ny åbo, förr än densamme uppvisade Konungens Beläliningshafvandes tillstånd dertill, och skulle ett sådant tillstånd åter icke beviljas, förr än Bergmästaren i orten blifvit hörd.
Bergs—kollegii Bref den 50 April 1775.
Rusthåll lingö,’ efter Resolutionen på Allmogens Besvär den 22 Mars 1770, klyfvas till 1/4idel ulan särskildt tillstånd, men om klyfning derutöfver åstundades, erfordrades Landshöfdingens tillstånd.
Men rusthållen i Bohus län fingo ej klyfvas till ringare än 1/4 mantal.
De tid efter annan iöre 1827 utkomna författningar, rörande vissa inskränkningar i hemmansklyfningar, hafva icke afsett jord af frälse-natur, såsom frälsesäterier, ladugårdar, rå och rörs, insockne- samt allmänna trälse- och utsocknehemman, utan har det, vid klyfningen al sådana hemman, ankommit på egarens fria Sammansatta Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Ulsk.
15 vilja atl antaga så många åboar, som
Iian för godt funnit.
Resolutionen den 15 Mars 1726, § 3.
Vid säteriernas klyfning borde säteribyggnadens underhållande afses, enär detta vore ett nödvändigt vilkor för säteri-friheten.
Å frälse-skattehemman har deremot, såsom vilkor för klyfningens tillåtande, erfordrats frälsemannens eller ränte-egarens tillstånd.
Förordningen den 15 Juni 1747.
Men, sedan jord af hvad natur som helst, numera, efter medgifna jemkningar och ändringar uti Riks-Ståndens privilegier, förmåner, rättigheter och friheter, på sätt Kongl.
Kungörelsen den 6 April 1010 innehåller, af hvarje Svensk man, till hvilken klass af medborgare han räknas må, kan förvärfvas och besittas, samt en stor del af frälsejorden derefter öfvergått till Bonde-ståndet och andra ofrälse personer, hafva, enär med detta slag af jordegendomar vissa skyldigheter, allmänna besvär och prestationer, dels förut varit, dels ännu mera i sednare tider blifvit förbundna, jemväl desse jordegendomar blifvit förde under den nyare och ännu gällande lagstiftning, på sätt här nedan skall vidare omförmälas.