Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är visserligen under diskussionen inom Borgare-Ståndet upplyst, att betalning för vexel i Gölheborg vanligen erlägges dagen efter det vexeln ullemnats, men deremot förekommer, att en längre betalningstid begagnas i Stockholm och i de flesta andra släder, der vexelaffärer bedrifvas; och då lagen i denna del måste lämpas efter de allmännast gällande bruken, tror Utskottet, att en inskränkning i förevarande hänseende skulle blifva vådlig eller åtminstone mindre välgörande.
Alt tiden för protesten skall räknas från dagen, då vexeln aflemnas, finner Utskottet tydligen utmärkt i denna §., uti hvilken Utskottet följaktligen ej finner sig föranlåtet föreslå någon förändring.
& 5* Uti denna §. har man ansett nödigt införa etl stadgande, som berättigar syssloman, som för annans räkning upphandlar vexel, att derå teckna endossement efter fullmakt, enär sysslomannen eljest alltid behöfde öfversända vexeln till hufvudmannen, för att gndosseras, hvilket kunde medföra serdeles olägenhet, om t. ex. en person i Gölheborg låter upphandla vexel i Stockholm, för att afsändas till Hamburg, men tiden vore så kort, att man icke 7 Lag-Utskottets UtlåtandeN;0 124. inedhunne alt först skicka vexeln till hufvudmannen; dock som, på sätt häremot blifvit anmärkt, öfligt ar, att vexeln omedelbart ställes till dens ordres, till hvilken den skall ölversändas, finner Utskottet ej behöfligl att för omförmäla förhållande tillstyrka förändring af ifrågaställa §. 10 §.
Häremot är vordet anmärkt, att enär uttrycket ”så fort ske kan” är alltför obestämdt, det i stället borde stadgas, att den, som vexel om händer fått, att derå söka godkännande, är skyldig, derest han förrättningen sig påtagit, alt sådant verkställa inom den postdag, som näst efter tre dagar inträffar, samt att ett stadgande borde inflyta derom, alt den, som einottager vexel till godkännande, men sådan förrättning hvarken sig påtagit eller vill verkställa, bör skyndsamt återsända vexelbrefvet, derest han ej skall anses hafva åtagit sig uppdraget; för hvilket ändamål näst efter orden ”sig påtagit’ följande mening borde inflyta; ”hvilket anses hafva egt rum, om icke vexeln med nästa afgående post återsändes”; hvarförutan blifvit föreslaget, att början af denna §. måtte komma alt lyda antingen sålunda: ”Hvar, som vexel om händer fått, antingen såsom egare eller såsom ombud, att derå söka godkännande etc”, eller som följer: ”Hvar och en, till hvilken vexel är ötverlåten, vare sig såsom egare eller syssloman, etc.”
Hvad nu först angår sistnämnda förslag; så enär förevarande §. icke har till föremål alt bestämma vexellagares skyldigheter, utan blott hvad det åligger den, som emollagit vexel till godkännande för annans räkning, lärer omförmälda förslag, som hafva en helt annan syftning, ej eller förtjena afseende; likasom och då det ofta kunde blifva omöjligt för den, till hvilken vexeln blifvit öfversänd, att inom den postdag, som näst efter tre dagar infaller, hafva sökt godkännande, helst han vid vexelns ankomst kan vara borta, utan att återkomma före nämnde tids förlopp, anser Utskottet en bestämmelse derom icke lämplig, med förklarande derjemte, att, enligt Utskottets omdöme, det af Utskottet begaenade uttrycket ”så fort ske kan” icke innefattar någon obestämdhet, utan fast heldre bör leda till den största skyndsamhet, med nödigt afseende på för handen varande förhållanden; men likasom icke hvar och en, som emotlager vexel för att uppvisas till godkännande, kan åläggas alt en sådan förrättning ombesörja, så bör ej eller skyldigheten i denna del ensamt vara beroende på åtagande, utan synes hvar och en, som står i affärsförhållanden till vexel-afsändaren, vara förbunden att härutinnan biträda.
Så lärer jemväl redan bruket vara i handels- och affärs - 8 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 124. verklen, och det är således nödigt att detta för all vexel-rörelse vigtiga bruk bevaras af lagstiftaren, hvilken redan deråt gifvit sanktion, medelst sladgangandet i 5 Art. i §. af Kongl. Vexel-Stadgan den 21 Januari 1748, att icke någon är skyldig att, emot sin vilja, påtaga sig en sådan förrättning, som den om förmälda, der han ej förut gifvit sin man tillstånd och samtycke dertill, eller häfver med honom löpande handel och brefvexling; och anser 'således Utskottet, att elt tillägg i denna syftning bör göras vid ifrågaställa §., den der alltså måste till öfverensstämmelse dermed rättas. 11 §.
Då hastighet i liqvider hörer till vexelrörelsens natur, har en talare funnit, att, om vexel är ställd att betalas viss tid efter uppvisandet, borde, derest vexeln är utgifven i Sverige och dragen å Svensk ort, densamma till godkännande uppvisas, icke tre, utan halfannan månad efter utgifningsdagen, helst betalningstiden eljest kunde blifva alltför lång; hvarjemte en annan ansett uppvisandet böra ske genast; men då de bestämmelser, som härutinnan blifvit föreslagna, ej hindra vexeltagare att genast uppvisa vexel och dermed förkorta betalningstiden, hvilket synes böra vara hans egen omsorg, torde omförmälda anmärkningar ej eller böra till åtgärd föranleda, serdeles som samma anmärkningar ej vunnit något allmännare understöd inom RiksStånden. 12 §.
Till denna §. har följande tillägg ansetts böra göras, nemh: ”Har vexelutgifvare råkat i konkurs-tillstånd, och är sådant för den, å hvilken vexeln är dragen, veterligt förr än densamma till godkännande förevisas, hafve då ej rätt alt vexeln godkänna.
Vexel, dragen alt betalas vid uppvisandet, må ej eller inlösas, om utgifvarens konkurs är känd”.
Till stöd härför har blifvit anfordt, att om godkännaren hade penningar inne för utgifvarens räkning, så borde dessa penningar komma alla borgenärerne till godo, och ej en enda gynnas med liqvid på de andras bekostnad.
Ett sådant tillägg kan dock Utskottet icke tillstyrka.
Då vexel-utgifvare dragit vexel på egen tillgång hos annan, har lian ock dermed i sjelfva verket lagligen öfverlåtit eganderätten till samma tillgång på vexeltagaren, hvilken följaktligen har obestridlig rätt att uttaga tillgången, såsom en sin egendom.
Vid det förhållande, att utgifvaren ej dragit på egna medel, lärer väl Tm "-Utskottets Utlutande > IV.-o 124- 9 val icke någon acceptera vexeln, sedan den förre gjort konkurs; nuen i sädan händelse blir förlusten icke borgenärernes, utan acceptantens, och honom lärer icke kunna förbjudas att, på eget äfventyr, uppfylla utgifvarens förbindelser.
Dessutom skulle ett tillägg i den syftning, som det ifrågaställda, leda till tvister och rättegångar, i anseende till svårigheten att ådagalägga, det acceptant ten känt utgilvarens obestånd, då vexeln accepterades. i5 §.
I anledning af hvad denna innehåller år vordet erinradt, dels att föreskrift saknades derom, hvarest protest skall ske, derest den person, genom hvilken betalningen bör erläggas, icke betalar, dels ock att protesten borde ske hos både domiciliaten och domicilianten eller nyssnämnde person och acceptaliten.
Härå svaras, att, enligt de grundsatser, som i förslagna lagen gjort sig gällande, bör protesten ske, der betalningen uteblir; derefter acceptanten måste sökas.
Vägrar han betala, måste äfven hos honom protesteras; men i dessa delar finner Utskottet några serskilda bestämmelser icke af nöden, enär, på sätt Utskottet yttrat, tillräcklig ledning redan finnes i lagen. 18 §.
I afseende på denna §. har blifvit anfördt: att deri jemväl borde stadgas, dels att en person, hos hvilken annan har fordran, ovilkorligen skall vara skyldig acceptera de vexlar, soni af den sednare å honom dragas, dels ock att i händelse vexelgifvaren blott eger tillåtelse att draga vexel på godkännaren till ett visst fixeradt belopp, godkännaren bör vara pligtig acceptera vexlar, så länge utgifvaren håller sig inom fixerade beloppet, hvilket icke följde af stadgandet i förevarande §., som blott hade afseende på blancokredit; hvarjemte den anmärkning blifvit gjord, att det vore obilligt, att acceptant, som lemnat dylik kredit, ej finge vägra antaga vexel, efter hvars utgifvande trassenten råkat i konkurs-tillstånd.
Då fordringsegare ej ensidigt eger förändra naturen af sina fordringar, möter redan häri ett hinder mot ett stadgande derom, att borgenär alltid skulle vara berättigad draga vexel hos gäldenär, blott på grund af fordringsrälten, hvadan Utskottet ej kan tillstyrka ett sådant stadgande; likasom Utskottet ej eller finner en bestämmelse i den syftning, som den i öfrigt föreslagna, af nöden ; och beträffande anmärkningen rörande rättigheten för den, som lemnat blanco-kredit, att vägra accept å vexel, sedan uLgifvaren gjort Bill. till R.
Prot. 1845. 7 Sami. 1 Afd. 40 Haft, 2 10 Lag-Utskotléts Utlåtande, N.-o 124. konkurs, så bör erinras, att den, som gifvit ovilkorlig tillåtelse åt annan att å den förre draga vexel, synes ock vara ovilkorligen förbunden att vexeln inlaga.
Ett annat förhållande vore ej rällsenligt och skulle dessutom föranleda bedrägerier.emot ve elköpare, som, med kännedom om tillvaron af ■en sådan tillåtelse, och i förlitande derpå, tillhandlat sig vexel.
Stadgandet i denna del står ock L öfverensstämmelse med 13 §., enligt hvilken den, som godkänt ve el, ej må undandraga sig betalning, om än veselg.fvaren råkat” i konkurs-tillstånd innan meddelandet af accept, derför omförmälda ovil k örliga tillåtelse i sjelfva verket kan betraktas.
Och härmed har Utskottet besvarat berörde anmärkning, den der således ej torde böra föranleda till vidare afseende. \9 §•
Vid denna §. är den erinran gjord, att om meningen vore, att ifrågavarande la" skall omfatta både den utrikes och inrikes vexelhandel^ borde man bestämma tiden icke blott för inhemska uso, utan ock för utländska, hvilka ‘voro olika på olika orter, samt att enär månader köpmän, emellan räknades efter kalender, det varit rättast alt följa samma beräkning, för undvikande af otydlighet och misstag.
„ , Då emedlertid här icke kan komma i fråga att gifva nagla bestämmelser för utrikes förhållanden, samt någon otydlighet ej kan anses hafva uppstått derigenom, att det blifvit uttryckligen sagdt, alt hvarje månad skall räknas till 3o dagar, torde hvad i denna del blifvit anmarkt böra förfalla. 20 §.
Emot denna §. hafva följande anmärkningar blifvit framställda, nemligen: all vexelinnehafvare borde vara ovilkorligen skyldigemottaga den afbetalning på ve el, som erbjudes, enär vexelgifvares och föregående innehafvare ratt deraf vore beroende; samt att stadgandet derom, alt, derest ve el å förfallodag icke betalas, protest bör ske påföljde dag, i stad, och andra dagen derefter, å landet vore alltför strängt, enär en uteblifven post och dylikt kan valla jo förmågan att betala, h vilket för en i öfrigt ordentlig affärsman ej bor de medföra obehaget af en protest; i följd hvaraf yrkadt blifvit, att nuvarande stadgande om 6 respitdugar efter förfallodagen fortfarande matte bibehållas. ra Dessa anmärkningar kan Ulskollet ej eller godkänna.
Det vore nemligen il Lag-Utskottets Utlutande, N.-o 124- alldeles oförenligt med vexlars natur och ändamål, alt ålägga innehafvare att emottaga den afbetalning å ve el, som erbjudes, och Utskottet kan ej inse, hvarföre icke godkännare af vexel bör vara pligtig att fullgöra sin betalningsskyldighet å förfallodagen, eller hvarföre den till betalning berättigade icke skulle ega att genast, efter det betalning uteblifvit, göra sill riitt i laga ordning gällande, serdeles som lian i afseende på andra fordringar af mindre exekutiv beskaffenhet eger en sådan rätt. 22 §.
Denna §. innehåller, bland annat, att, om vexel-innehafvare försummat hvad honom efter i i, 20 och 21 §§. åligger, angående ve els uppvi sande och betalnings utkräfvande, så har han förlorat sin vexelrätt emot godkännaren.
Man har likväl härvid erinrat, att det syntes obilligt, att vexelrätten förloras, derest icke ve eln till inlösen presenteras å förfallodagen j hvadan man jemväl funnit en kort praescriplionstid i denna del behöflig} men då godkännaren å förfallodagen måste vara beredd med penningar, och då den yttersta punktlighet och noggrannhet höra till vilkoren för affärer af denna art, finner Utskottet stadgandet i denna del böra oförändradt qvarstå. 23 §.
Vid denna §. är blott anmärkt, att stadgandet om betalning efter vexelkurs vore i så måtto otydligt, som det icke vore bestämdt, hvilken kursnotering borde följas, derest noteringen vore olika; men denna anmärkning saknar dock giltig anledning.
Väl talas icke här om olika kursnoteringar och huru i sådan händelse förhållas bör; men likasom man, der lagen bestämmer betalning efter gängse pris, antager det allmännast gällande såsom måttstock, så bör ock den allmännast gällande vexelkursen blifva rättesnöret i förevarande fall, h vil ket ej påkallar någon serskild bestämmelse, 3o §.
Enär det syntes alltför hardt, alt, derest vexel protesteras, innehafvaren, oansedt ve^eln ej ännu till betalning förfallit, egde hos utgifvaren utkräfva ve elns belopp, med all den e ekuliva stränghet, som är förenad med ve elrätt; så har blifvit hemstäldt, om icke utgifvaren borde få ställa borgen derför, att beloppet erlägges å förfallodagen, derefter den strängare ve eirätten först skulle inträda. 12 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 124- Denna hemställning anser emedlertid Utskottet sig icke kunna understödja.
Vexelinnehafvarens ställning blir nemligen helt och hållet förändrad, sedan vexeln blifvit protesterad.
Derefter är densammas värde minskadt; hvaremot den i annat fall kunnat begagnas, än i liqvider, än i andra affärer.
Då vexeltagaren tillhandlade sig vexeln, beräknade han emedlertid att erhålla en så användbar handling, och under en dylik förutsättning erlade han betalningen.
Nu kan det icke drabba vexeltagaren eller innehafvaren, att beräkningen slagit fel, utan måste sadant återfalla på utgifvaren; men vid detta förhållande vore det ej rättsenligt att tillåta utgifvaren fortfarande behålla och draga fördel af de penningar, för livilka lian ej kunnat lemna nöjaktig ersättning.
Vexelinnehafvaren måste i denna händelse vara ostridigt berättigad att genast återfordra penningarne. 33 och 35 §§.
Som Utskottet ej kan godkänna den anmärkning, att den tid, som för atergangstalans anställande blifvit i dessa §§. bestämd, är alltför lång, kan Utskottet ej eller, på grund af samma anmärkning, tillstyrka någon förkortning i berörde tid. 42 §.
I afseende på föreskriften i donna §., att för vexel, som med protest återkommit, utmätning eller bysättning ej må kunna emot vexelgifvare eller öfverlåtare verkställas förr, än tre dagar förflutit, ifrån det han bevisligen blifvit krafd, har blifvit erinradt, att denna tid för verkställighet vore olämplig, helst man, på grund af ett löpande skuldebref, kan å vissa orter erhålla utmätning å vida kortare tid; i följd hvaraf yrkats, att åtminstone utmätningen må verkställas genast.'
Efter öfvervägande häraf, får Utskottet förklara, att billigheten synes tala för det i förevarande hänseende bestämda rådrum, hvilket ej eller bör kunna medföra någon skada, helst tiden beräknas, icke från utslagets dag, utan ifrån det gäldenären blifvit krafd, hvadan troligt är, att tiden oftast förflyter, innan någon verkställighet hinner ske.
Någon sämre rätt far icke derföre innehafvare af vexel, än innehafvare af löpande skuldebref.
Man måste nemligen härvid taga i betraktande, att nu endast är fråga om protesterad vexel, då återgångstalan anställes emot utgi vare eller öfverlåtare; att desse ej äro att anse annorlunda, än såsom löftesmän, oci att verkställighet af utslag å löpande skuldebref ej får ske hos löftesman förr än atta dagar efter af lagsökningen erhållen del; hvaraf visar sig att vexelrättens natm ärven härutinnan blifvit bevarad.
Anmärkningen i denna del lärer således bora förfalla., 13 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 124.
Slutligen hafva åtskillige talare anmärkt, att stadganden saknas i följande hänseenden, nemligen: a) huru förhållas bör då vexel förkommer; b) om vexel förfalskas; c) om hvilka personer skola anses behörige att, med full vexelrätt, utställa, endossera och acceptera vexlar; d) om vexel endosseras efter förfallodagen, och e) angående accept för heder.
1 sistnämnda hänseende saknas dock icke bestämmelser uti förslaget, pa sätt synes af 27 §; och då några förslag i öfriga delar icke blifvit framställda, eller beskaffenheten af de stadganden, som härutinnan åsyftas, närmare angifven eller ens antydd, anser Utskottet oinförmälda anmärkningar ej böra till någon åtgärd föranleda»
På grund af hvad Utskottet sålunda anfört, vidblifver Utskottet sitt förra Betänkande, utom hvad angår 10 §. i framställda förslaget, den Utskottet anser böra erhålla följande förändrade lydelse:
Hvar, som vexel om händer fått, att derå söka godkännande, vare skyldig att, så fort ske kan, uppvisa vexeln för honom, på hvilken den är dragen, samt äska hans. uttryckliga förklarande, om han den godkännna vill eller ej; försummas det, och förefaller emedlertid något till dens förfång, som vexeln öfversändt, vare den försumlige skyldig gifva skadestånd; dock vare icke någon pligtig att, emot sin vilja, påtaga sig en sådan honom uppdragen förrättning, der han ej förut gifvit sin man tillstånd och samtycke dertill, eller har med honom löpande handel eller brefvexling.
Och får alltså Utskottet, med endast denna förändring, återlemna Betänkandet till förnyad pröfning af Båkets Ständer.
Reservationen af Herr Friherre Stjernstedt, som åberopat sin emot Utskottets förra Betänkande i ämnet afgifna reservation. 14 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-0 124- af Herr Lagergren: "Uti Lag-Utskottets förestående Utlåtande har jag icke mstamt.
De mångfaldiga anmärkningar, som inom Riks-Stånden gjordes” vid Lag-Utskottets Betänkande JV:o 62, kunna gifva ett begrepp om svårigheterna att sammangjuta lagarne för inrikes och utrikes vexlar till en gemensam La-?; och de underrättelser jag under tiden sökt förskaffa mig om vexel-lagsliftning i allmänhet, hafva till fullo öfvertyga t mig om otjenligheten af hvarje försök till en sådan sammangjutning.
Utskottets försök har, efter mitt omdöme, icke lyckats.
Stadganden, som kunna betraktas såsom universela inom hela handelsverlden
Och som finnes i Vexel-Stadgan den 21 Januari 1748, hafva måst utelemnas, emedan de icke ansetts lämplige i den serskilda Lag för Inrikes Vexlar, som den 20 Maj 1835 antogs, och hvilken blifvit lagd till grund för Utskottets omarbetning
Då jag således kommit till den mening, att förslaget om de begge Vexel-Ordningarnes sammanförande till en enda
Lag icke bör bifallas, går jag nu att framlägga några åt de vigtigaste motiverna lör denna mening.
Åtskilliga andra länder, såsom t. ex. England och Danmark, hafva olika lagstiftning for inrikes och utrikes vexlar, och de skäl, som derför åberopas, äro att den inrikes och utrikes rörelsen i dessa hänseenden är af en ganska väsendtlig olikhet, hvilken i sm ordning måste medföra mycken olikhet i stadganden.
Den utrikes vexel-rorelsen bednfves nästan uteslutande af handlande, den angår större summor och ar underkastad en oupphörlig inverkan af förändrade rörelse-förhållanden, usancer och lagskipning pa främmande orter.
Den inrikes vexel-rörelsen åter, om den komme till lil och verkställighet, omfattar alla inrikes näringar, måste lämpa sig efter alla skalor för trafik och omsättning, äfven de jemnfÖrelsevis obetydligare, och kan no-a regleras, i anseende till förfaringssättet, efter de inhemska lagafne och rättsbruken i allmänhet.
„ Flera skäl finnas derjemte, som tala för bibehållande tills vidare af 1748 ars Stadga.
Sveriges mest hufvudsakliga utländska vexelrörelse drifves på Hambur-, och kommer således väsendtligen att bero af der gällande vexel-ordning och usan:er.
Men 1748 års Svenska Vexel-Stadga är i sjelfva verket blott en travesterad omarbetning af den ännu gällande Vexel-lagen i Hamburg, utfärdad år 1710,,, “ * f?r S:;ensl:a, hande,n är det således en fördel och en trygghet, att, så länge 17 0 ai; Vex®*'laS fort(ar att gälla i Hamburg, äfven här bibehålla 1748 års VeXel-Stadga.
I Hamburg är väl, sedan många år tillbaka, fråga väckt om utarbetande af en ny Vexel-lag; — förberedande arbeten äro derpå nedlagde, och ett orslag ar af en dertill satt Commission upprättadt; men detta har ännu icke kommit under defimtif öfverläggning, än mindre blifvit antaget.
Orsaken dertill torde 15 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 124- vara* att sedan en ordentlig liandels-domstol blifvit, korrt efter Continentalkrigets slut, inrättad i Hamburg, vid hvilken alla vexelmål afdömas af erlarne och i handeln kunnige män, vexelrätten kan i förekommande frågor, genom lagskipningen, conseqvent och systematiskt utbildas efter de usancer och reglor, hvilka sakens öatur infört och fortfarande införer inom handels-verlden och credit-rörelsen.
Beholvet af en formligen förändrad lagstiftning kännes härigenom i Hamburg nu mindre än förr.
Skulle man emedlertid anse utarbetandet åt en ny stadga rörande utrikes vexelhandeln oundgängligen behöfva i Sverige företagas, utan att afbida utfärdandet af ilen nya Vexel-lagen i Hamburg, så tror jag likväl, med afseende på hvad jag här ofvan anfört om nyttan af likstämmighet emellan Svenska författa ningen om utrikes vexlar, och den Hamburgska, att, vid ett sådant arbete, noga kännedom bör tagas om de grundsatser och sedvanor i vexelrätten, som genonj. handels-domstolens lagskipning under de sista decennierne i Hamburg erhållit kraft af lag.
Af en sådan kännedom erkänner jag öppet mig vara i saknad, och jag har ingen anledning att tro den för öfrigt hafva varit inom Lag-Utskottet för handen.
De föreskrifter om utsökning för obetalte eller återgångne vexel-bref, som i 1748 års Stadga äro intagne uti 11 Art. 4 §■, hafva ej fått ett rum i Utskottets förslag.
Ordalagen i denna §. äro dessa: ”Förorsakas någon att lagsöka sin man »'för Hätta, antingen för det han icke erhållit betalning för dess utgifne vexel-bref ”eller att ett vexel-bref icke blifvit godkändt eller betalt, och eljest uti all annan ”uppkommande tvist om vexel-bref, gånge då straxt till Borgmästare och l»ad i ”Staden och vise der fram den gjorda protesten eller något annat laga skal, som ”saken är till, och det kortast som ske kan.
Pröfvar då Rätten dess talan ostri”di", tillhålie straxt svaranden, utan anseende till dess person, stånd och värde, att ”antingen sätta penningarne i qvarstad hos Rätten, eller ställa full och nöjaktig ”borgen derföre, eller ock att inlefverera i Rätten så stor pant, som der kan ”svara till.
Vill eller förmår han icke något af dessa tre, blifve då sjelf borgen •'med sin person och slippe icke undan, utan kärandens vilja, förr än allt af”dömdt och utsökt blifvit.
Sedan käranden nu förmedelst summans nedsättning ”eller borgen, eller pant eller svarandens egen person försäkrad är, då bör Rätten "sjelfva saken företaga, jemväl den igenom Dom afhjelpa å nästa Rådstufvudag ”derefter, och hvad då dömdt eller afsagdt blifver, det skall då af den saklällde ”straxt efterkommas och fullgöras eller i vidrigt fall af Konungens Befallningshafvande ofördröjligen utsökas.
Dock stånde den sakfällde fritt under Hof-Rätten ”vädja, som lag säger, om han förmenar sig ega fog dertill, men käranden tage "icke dessmindre, emot borgen, hvad honom tilldÖmdt blifvit’.
Denna skyldighet 16 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 124. f°r,ISVaranden att
Senast °cli innan hans invändningar i saken kunna blifva hörde, stalla säkerhet för sig, en skyldighet som har något motsvarande uti 8 Cap. 1 S.
Ltsokn.ngs-Balken af vår allmänna
Lag, är det som öfver hela verlden förstås med vexel-ratt, och ett stadgande derom får ej saknas i en stadga rörande utrikes vexlar.
De högst ofullkomliga stipulationer om vexel-rättens påföljder, som finnas i 7 Cap. af 1835 års
Lag för inrikes vexlar, äro något helt annat.
De afse allenast verkställighet af Rättens redan fällda dom, och kunna ej på något sätt ersatta det nödvändiga lagbudet, att vexel-innehafvaren skall vara försäkrad om sina penningar eller om motpartens personliga ansvarighet innan tvisten börjar och domen faller.
— Tages detta lagbud bort, skulle, såsom nu är fallet med inrikes vexlar, äfven utrikes vexlar icke ega någon bättre rätt än vanliga löpande för* skrifningar, hvilket vore betänkligt att medgifva i afseende på credithandlingar, under hvilka en mängd både inhemska och utländska affärsmäns rätt kan bero, som, derest reciprocitet i förtroende skall kunna påräknas, nödvändigt måste tillerkannas reciprocitet i kraft och verkan.