Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty wil tu i Werlden komma fram,
Och bliffva ther achtat för en Man,
Tw gode medel jagh tigh giffuer,
At tu Svärdet och Boken driffuer,
Hvilket af them tu brukar rätt,
Til ähra warder tu wist uppsatt.
Mången haar jagh således hulpet fort,
Till stoore mechtige Herrar gjordt.
Aff ringa slecht haffuer jagh försan,
Gjordt mången ther medh til Adelzman.
Aldrigh skal någon tijdh ångra tigh,
Om tu tigh håller trooligt til migh.”
Venus spörjer Cupido, hvarföre Pallas ensam går säker för honom, ehuru han vågar sig på Mars.
Cupido säger sig rädd för hennes ögon, inför hvilka han känner sig magtlös, men Mars begärer sjelf hans ”tillkomst;” muserna åter passera fritt, de förblifva jungfrur, och den, som älskar dem, duger ej i hans skola.
Venus anmärker dock:
”Ja, tu schelm bedrager likväl många,
Som thessa jungfrur ha achtat fånga.”
Hector harmas öfver bönderna, som, fastän kallade till jagten, icke infunnit sig.
Sedan bönderna kommit, ordvexla de med Venator, och denne anklagar dem inför Hector som stora bofvar, tredska i hans värf och hätska mot hans tjenare.
Hector lofvar att hafva dem i minne.
De jaga på Ida, men få blott en hare, och till sin ursäkt anför jägaren, att en herde på Ida skjuter bort både hind och hjort, låter sina får afbeta grenarne i skogen, samt, då jagtbetjeningen hotar honom, säger skogen höra honom till, emedan han är af kunglig stam.
Hector befaller hämta honom, och Paris, ditförd, förklarar sig vara son af Priamus och Hecuba.
Hector, som anser, att han
”ej kan hafva sådan bror,
Som går i skogen och drifver kor,”
bjuder att föra honom fången till staden.
— Sc. 2. Paris, erkänd för Priami son, finner sig väl lyckligare än förr, men vill nu komma i besittning af Helena.
Vore han en villande svan, flöge han genast till henne öfver berg och plan; nu vill han bedja Priamus om folk och skepp, under förevändning att hämta sin faster, som Telamon bortfört.
— Sc. 3. Hecuba och Priamus klaga öfver, att Paris mot deras råd vill resa och låter bygga kostliga skepp med Venus och Cupido som gallion.
De erinra sig spådomen.
Paris uttalar sin otålighet och längtan efter Helena.
(”Nu är Paris till Grekeland kommen”).
Paris prisar Venus, som beskyddat honom och aflägsnat Menelaus.
Han ger Clymene, Helenas piga, en guldring, för att hon till sin fru skall frambära ett bref. — Sc. 2.
På Helenas befallning bryter Clymene brefvet och läser det högt.
Paris talar deri om sin kärlek, som Helena måste hafva märkt, emedan han icke kan dölja den; han berättar om Veneris löfte på Ida, om sin börd och sin faders magt, samt åberopar, att Menelaus ej kan i dejlighet förliknas vid honom; det är honom en hjertans harm, att Helena skall sofva hela natten på Menelai arm, och han först vid bordet få se henne, men än mera harmar det honom att se,
”När then plumske Bur umfattar Edher hvita hals och klappar.
Mina ögon wendher jagh ifrå, At jagh then ömk ej skåda må, Doch är strax edher skönheet then, Som kallar them åther igen.
Stoor harm är at jagh thet see skal.
Edher ej see är större qual.”
Helena afbryter läsningen och befaller tärnan ditföra Paris; under tiden vill hon ännu engång genomläsa brefvet.
- Sc. 3.
Helena förebrår Paris hans dristighet att föreslå henne att fly med honom; men han skyllar på gudarna, och då hon frågar, om det är sannt, som han skrifvit om Venus, bekräftar Paris det och tillägger, att om Helena varit närvarande på Ida, hade han ej tvekat i valet emellan henne och Venus.
Slutligen tillstår Helena, att hon icke är så hård, men det är dårskap att älska den man ej kan få, och fast Paris är skön, måste hon dock försaka honom; hade han deremot varit en bland hennes tusende friare, hade hon visst valt honom.
Paris ber henne ej tala så; skulle han rest denna långa vägen förgäfves, han, som varit älskad af många konungadöttrar, ja till och med af gudinnor?
”Men jagh slogh them uthu mitt sinn,
Till edher står all kärleek min;
Sofwande, waken täncker jagh
På edher både natt och dag.
Paris jagh wäl förnummit haar
Ehr kärlek moot migh uppenbaar, Aff edhre öghons affecter Och många andra effecter.
När j medh oss såte till bordh Medh taal, åthäfvor och ordh Idhra tankar j uptäckte; Thet migh offta och förskrechte.
Jag reddes fast, at min Man thedh Skulle och förmerkia medh; Ty wandlades offta mitt modh, Mijn kinder rodnade som blodh, Jag hviskade wäl sachta fram
Och sadhe: ”Han weet ingen skaam.”
Doch moste jagh bekenna fritt, Att sådant war skrymterij mitt.”
Paris söker nu öfvertala henne att fly med honom och uttalar sin förundran öfver Menelaus, som rest bort, då han lemnade en sådan gäst qvar.
Helena berättar då, att hon ställt sig mycket bedröfvad öfver hans afresa och bedt honom åtminstone komma snart åter; detta hade fägnat Menelaus, och hade han vid afskedet bjudit henne fara väl med hans gäst;
— — ”Ther widh gick jagh uth, Eliest hade jagh öffuerliut Leet, och kunne honom eij meer Swara än et: ”Thet gierna skeer.” Paris.
Hwij skulle wij tå hans godheet Icke bruka medh tacksamheet.”
Helenas farhågor om upprigtigheten af hans kärlek bekämpas af Paris, och att dämpa hennes fruktan för mannen och bröderna talar han om sin fars magt, sin bror Hector och sig sjelf, som alltid af ungdomen bevisat sig som en man.
Derpå svarar Helena:
”Ja, iagh seer edher derför an, Att j sku wara en godh krigzman, När som slachten hon gäller ther Som Venus sjelff fältherren är.
Ther Mars uphäfver sitt Baneer, Är bäst Hector strijder för ehr.”
Paris upptager ej detta illa och afvinner henne löftet att följa med.
Helenas tvekan häfves ytterligare af tärnorna Clymene och Æthra.
De sjunga en visa, hvaraf blott första versraden meddelas: ”Paris han var så rasker en dräng.”
Menelaus och Achilles öfverlägga om fälttåget mot Troijenborgh; den sednare lofvar uppsätta en stor krigshär.
— Sc. 2. Priamus, uppskrämd af grekernas rustningar, rådgör med Hector, som ber honom vara vid godt mod samt råder att kalla Amazonerna till hjelp, hvilka äro vredgade på Grekerna, emedan Hercules under hufvudstyrkans frånvaro öfverfallit och dödat de hemmavarande.
Hector ber Penthesilea om hjelp och hon lofvar att låta Grekerna förnimma, hvad en göthisk qvinna lärt.
På Hectors fråga: ”Äre j uthaff the Göther?”, svarar hon, att med konung Berich af Swealand utdrog en mängd svenskar och underlade sig många land.
De, som bosatte sig vid Pontus, blefvo af sina grannar förrädiskt öfverfallna och dödade; då beslöto hustrurna att
”hvarken bruka rock eller sland,
Och aldrig mera ta nål i hand,
Uthan kläda harnesk uppå
Och födha sigh med brynja blå.”
Derpå hade de hämnat sina män, underlagt sig många land och längtade nu att få kämpa mot grekerna.
Sjelf är Penthesilea mer än 40 år, men låg ännu aldrig i en mans famn; dock, säger hon, i krig
”Ther plägar jagh Manfolck smeeka,
At the blij om Kinder bleeka.”
Achilles svär Menelaus trohetsed och manar att uppställa hären, ty fienden skall komma ”på thenna slätt.” Sc. 5.
— Æneas frågar Hector, om grekerna för Helenas skull ämna kriga mot dem, och Hector bestyrker det, tilläggande att, såsom brefven med posten från Grekland förmäla, har Paris der uppfört sig illa, samt att Paris icke vill höra talas om att sända Helena tillbaka.
Under det de tala, synes fienden.
Hector ropar ”larm! larm!” och jemte
Æneas uppmanar han att offra lif och blod för fosterlandet.
”Fort geen fyr, och warer ej seen,
Jager them aff platzen igen.”
Menelaus tycker bäst vara att upphäfva belägringen, som nu räckt i 10 år, men Achilles ger nu rådet att bygga trädhästen, hvilket förslag han och Ulysses påfunnit.
Det godkännes.
Priami tjenare berättar, att grekerna flytt och lemnat hästen qvar.
Trojanernas öfverläggning om hästen.
Midt i förhöret med Sinon afbryter stycket, emedan här flera blad fattas.
Af den ännu qvarvarande sista sidan ser man, att stycket slutats dermed, att Æneas bär bort sin far Anchises.
Epilogen varnar för okyskhet och anbefaller dygd och visdom.
”För okyskheet wachta tigh wäl, Hon skadar tigh till lijff och själ.
Ty fast hon än synes liufligh, Förer hon doch fördärff medh sigh, Om tu thet gör, ästu Gudh kär, Ty Gudh sjelff en kysk Ande är.”
Författaren till detta stycke, Nicolaus Holgeri Catonius, var son af en kyrkoherde i Ljungby, Holgeri Suneson Catt, som förmodligen af hemmanet Kattemåla i Ljungby tagit sig tillnamnet, hvilket sedan af sönerna latiniserades till Catonius.
Nicolaus, hvars födelseår är obekant, blef magister i Upsala 1625 och skall redan 1631 hafva varit lektor i filosofi vid Calmare gymnasium.
I titlen till ”Troijenborgh” skrifver han sig dock ännu 1632 rector scholæ i Calmar och har kanske en tid förenat båda tjensterna.
Han presiderade vid prestmötena 1632 och 1637, var riksdagsman vid 1640, 1644 och 1649 års riksdagar och dog utan att hafva sökt ytterligare befordran d. 12 Aug. 1655.
Hans tryckta arbeten bestå af latinska afhandlingar i de båda filosofiska disciplinerna, logik och fysik, dem han som lektor hade att föredraga, samt af tvenne likaledes latinska afhandlingar, hvilka taga filosofien i försvar mot angrepp från teologiens sida och söka bevisa dess nytta för teologiska studier352.
Underligt kan väl synas, att en præses vid ett prestmöte afslutat mötet med en af honom sjelf författad komedi öfver ett så profant ämne, som Paris’ kärlek och Trojas förstöring; men att detta utan anstöt kunde ske, bevisar ock, med hvilken förkärlek vid denna tid de verldsliga komedierna omfattades.
I öfrigt är ju ämnet som klassiskt en skolrektor värdigt.
Likvisst får man ej taga det så noga med ämnets klassicitet; det hade redan för länge sedan blifvit romantiskt uppstufvadt.
De under medeltiden högt skattade beskrifningar om Trojanska kriget, hvilka tillskrefvos Dares Phryx och Dictys Cretensis, bildade grundlaget för flera behandlingar af den gamla sagan, hvarvid dock allt, som rörde mytologien och gudastriderna, uttogs, och tomrummet fylldes med romantiska uppfinningar.
Redan under Henrik II:s regering i England (1154—89) erhöll detta ämne en metrisk bearbetning af en anglonormannisk skald, Benoit de S:t More, och denna ligger till grund för en prosaisk krönika:
Historia de bello Trojano af Guido de Colonna år 1287, hvilken under medeltiden åtnjöt stort anseende.
Här äro Achilles och Hector fullkomliga riddare, Ilions murar af marmor och Priami palats ett trollslott, så godt som något i riddarromanerna.
I 14:de århundradet skrefs Les cent Histoires de Troye en Rime, och i medlet af 15:de århundradet skref Raoul le Fevre en Recueil des Histoires de Troye.
Dramatiseradt finna vi detta ämne af en juris studiosus i Orleans 1450—1459353.
Catonius har visserligen icke behandlat sitt ämne på medeltidsromantikens fantastiska sätt; men, om man undantager, att han användt den gamla mytologien och begagnat de vanliga från den antika komedien lånade grupper, såsom drömmar m. m., så har han i allt annat hämtat mönstret för sin sedeskildring från sin egen tid och icke från antiken.
Messenii inflytande är omisskänneligt.
Väl inrymmes en artig sens moral i epilogen, åtskilliga lärdomar och förmaningar utströs på passande ställen, och det är fullkomligt i skoldramats stil att låta Pallas’ sju jungfrur uppträda och rekommendera sig hos allmänheten; men i öfrigt är ej stort utrymme lemnadt åt moralen, och de bäst och flitigast utförda scenerna äro utan tvifvel kärleksscenerna i fjerde akten.
Den tredje scenen i denna akt har en sannt dramatisk karakter, ithy att det endast är genom bekämpande af Helenas motskäl, som det lyckas Paris att öfvertala henne till att fly med honom.
Ja, för att än starkare motivera hennes bifall låter oss författaren af hennes ord märka, att hon redan förut af Paris’ kärliga blickar blifvit vunnen och älskat honom, långt innan han ännu yppat sin kärlek.
Då eljest skolkomedien icke tar det så noga med motiveringen, och öfvertalandet vanligen går i en handvändning, så står denna scen i eftersträfvad större psykologisk sanning nästan enstaka i vår äldre dramatiska litteratur.
Öfverhufvud taget äro samtalen i detta stycke rätt lyckligt inledda.
Bondscener saknas icke.
Visan: ”Paris han var så rasker en dräng” afsjunges i fjerde aktens fjerde scen.
Äfven patriotismen tager ut sin rätt, och Penthesilea, känd från ”Disa” och ”Olof Skottkonung,” uppträder och bröstar sig af sin svenska börd.
Det är dessutom i andan af den tid, som ammat Banér, Horn och Torstensson, Oxenstjerna, Salvius och Björnkloo, att Pallas anbefaller sina lärjungar ej blott boken utan äfven svärdet och erinrar derom, att båda dessa, om de brukas rätt, leda upp till ärans höjder.
För akt- och scen-indelningen synes en genomtänkt plan ligga till grund, och rummet behandlas så till vida väl, som i samma scen inga rumsväxlingar förekomma.
Med tiden förfares friare: efterskickade personer infinna sig ögonblickligt, och under det Hector och Æneas tala om underrättelserna med sista posten från Grekland, börja grekerna anfallet.
I allmänhet är sammanhanget emellan scenerna ett rent episkt; endast i fjerde akten gripa de in i hvarandra på ett mera dramatiskt sätt.
Öga för motiveringens betydelse har, som vi ofvan sett, icke felats författaren.
Likaså röjer man ansatser till karaktersteckning:
Priamus är en svag och rädd gubbe, Hector oförskräckt och häftig, Paris lättsinnig och Helena flygtig.
Men när karakteren skall i enskiltheter genomföras, nödgas förf., som vanligt förhållandet var under denna tid, att använda så grofva drag, att karakteren slog öfver i karrikatyr; det är sålunda med en verklig skökofräckhet Helena (IV. 3) omtalar sin frånvarande man, under det å andra sidan som ett lyckadt drag kan framhållas, att Helena ej sjelf vill bryta brefvet, men då hon hört det föreläsas, skickar tärnan bort för att sjelf ostörd få läsa det omigen.
Behandlingen af språk och vers är i allmänhet god, ehuru i den sednare förekommer ett och annat falskt rim, och det förra är uppblandadt med åtskilliga främmande ord.
Allt sammanlagdt är Catonii ”Troijenborgh” ett bland de bästa af våra dramer från denna tid, och han sjelf synes hafva egt en ej ringa poetisk talang.
Visserligen går han mycket på bredden och de uppträdande figurerna äro ofantligt mångordiga, men af de ofvan anförda exemplen ser man, att det icke felats honom fantasi, ja, kanske har hos denne man funnits mer verklig poetisk talang, än hos någon af de öfriga bland våra skådespelsförfattare.
Våra dagars skalder lida af ett öfvermått af utslitna bilder, men hos dessa gamle äro bilderna ganska sällsynta, och man tycker sig rätt göra ett fynd, då man finner en lycklig bild.
Sådana äro dock icke så ovanliga hos Catonius, och flera hafva en tilltalande friskhet och sanning; så Paris’ önskan, att han vore en villande svan för att öfver berg och slätt kunna flyga till Helena, eller Junos förmaning till ungdomen, att fåglen må då som bäst akta sig för snaran, när fågelfängaren högljuddast piper.
Helenas beskrifning på Paris och på hennes eget uppförande vid bordet har en ovanlig grad af åskådlighet; och som prof på lyckade repliker hänvisa vi till Helenas svar till Paris, då han skryter med sin tapperhet.
Till slut må vi anmärka, att vid styckets uppförande dekorationer synas hafva varit använda, ty vid 1: sta aktens 3:dje scen står skrifvet: ”förändras till skog.”
Dramatiska nöjen vid svenska hofvet.
(1638—1700.)
Under andra decenniet af detta århundrade var, som vi sett, Upsala universitet det ställe, der svenska dramat nära uteslutande blomstrade.
Det var också under denna tid omtyckt och uppburet af alla klasser.
Till de stora marknaderna i Upsala strömmade folk från rikets mellersta och nordliga provinser och bevistade de skådespel, studenterna uppförde; vid större högtidligheter i Stockholm kallades de unga skådespelarna från universitetsstaden för att inför hofvet eller hufvudstadsbefolkningen gifva föreställningar till förhöjande af festens glans.
Det fanns också i den tidens skådespel elementer till ett folkdrama, hvilka, under gynnsamma omständigheter utvecklade, möjligen skulle kunnat framkalla en sjelfständig fosterländsk dramatik.
Vi skola längre fram undersöka de orsaker, som vållade att af möjligheten icke blef verklighet, af knoppen icke blef blomma; dessförinnan vilja vi redogöra för den ändrade smakrigtning, som efter Gustaf Adolfs död inträdde inom samhällets högre kretsar, och hvilken bland dessa orsaker var den ingalunda minst betydande.
Gustaf Adolfs sista regeringsår, upptagna af utländska krig, lemnade föga tid öfrig åt hoffester, och hans ständiga frånvaro från hufvudstaden gjorde hoflifvet dystert och tyst.
Vi känna icke att något skådespel blifvit uppfördt i Stockholm åren 1620—1638.
Med Christinas regering inträdde ett nytt skifte i vår kulturhistoria, beroende icke ensamt af Christina sjelf och det föredöme hon och hennes hof lemnade, utan ännu mera af kriget och dermed sammanhängande omständigheter.
Ty otvifvelaktigt är, att den lifligare beröring med utlandet, som trettioårakriget beredde, det inflytande, som detta haft närmast på deltagarne i detsamma och sedan på hela landet, inverkade ej blott på de politiska, utan äfven på de sociala förhållandena i Sverige.
En annan ton i sammanlefnaden gjorde sig gällande; en brytning i seder och lefnadssätt inträffade, och i motsats till den fordna patriarkaliska enkelheten syntes det nya som ett inbrytande sedeförderf.
”Upplösningen af goda och anständiga seder daterar sig från Christinas tid,” säger en gammal författare354.
Vi förneka icke, att det ligger sanning i detta yttrande, men vi tro ock, att man vid bedömandet af Christinas tidehvarf varit allt för benägen att måla i svart.
Det har ofta blifvit upprepadt, att ”alla band af tro och sedolära då brötos”355, och det har tillagts, att sedeförderfvet sträckte sig äfven till de lägsta klasserna, till de aflägsnare landskapen.
Man har dock svårt att föreställa sig, att, om en förändring till ett sämre verkligen inträdde och visade sig inom åtskilliga kretsar, den skulle så hastigt gripit omkring sig, att den genast trängt ända till roten af nationen.
För att vinna en föreställning om sedernas tillstånd under denna tid, bör man icke af enskilta fall för hastigt draga allmänna slutsatser, och derjemte måste man göra skillnad emellan landsorten och hufvudstaden.
Ty att exemplet från hofvet och dess omgifningar icke kunnat lemna hufvudstadsbefolkningen obesmittad, är allt för sannolikt; liksom äfven det är klart, att företrädesvis till Stockholm samlades efter krigets slut en mängd löst folk, som, sjelfva förvildade, inverkade förderfligt på sin omgifning.
Men äfven i fråga om sedeslösheten i hufvudstaden kan man lätt gå till öfverdrift.
Så visa bland annat de berättelser, man har qvar, om osäkerheten nattetid på hufvudstadens gator, att de begångna morden vanligast under ruset föröfvades.
Natten emellan d. 21—22 Okt. 1640, berättar riksdagsprosten D:r Jonas Petri i sin under riksdagen förda dagbok, funnos 10 menniskor ihjälslagna på gatorna356; men så tilldrog sig detta under kröningshögtidligheterna, då vin flöt ur flera springbrunnar och folket hade fullt upp att dricka.
Hvad angår det omdöme om borgerskapets osedlighet, som man stödt på en ofta upprepad mystisk historia357, bevisar den icke mycket, då man vet, huru lätt af ett fall utan svårighet kunna göras flera.
Yttranden från andra håll visa, att tvertom sedligheten i hufvudstaden förvånade resande utlänningar.
Chanut, hvilken som fransk ambassadör 1645—49 besökte Sverige, uttalar sin förvåning deröfver, att i Stockholm fanns icke mer än en krog, intet spelhus, ingen offentlig glädjeflicka och ingen tiggare på gatorna.
Detta är dock skrifvet före fredens afslutande, och troligt är väl att förhållandet något förändrats under de följande åren.
Föga skäl torde man deremot ega för påståendet, att osedligheten utbredde sig äfven på landsbygden, förvildade folket, gjorde vägar och stigar osäkra358.
Samtidiga vittnesbörd intyga, att tillståndet långt ifrån varit så bedröfligt.
Vid Whitelockes besök (1654) hos erkebiskop Lenæus, yttrade den sednare bland annat: ”Utom dess är icke folket här så mycket fallet för trätor, ej heller presterskapet för oordning, så att den andliga domstolen har icke så mycket att göra”359.
Utländningen förvånade sig öfver att finna svenska allmogen så välmående oaktadt de långvariga och betungande krigen.
D’Ogier, som följde grefve D’Avaux på hans ambassad till Sverige 1634—5, säger: ”Allmogen är hvarken obeqvämt eller fattigt klädd, och jag kan icke påminna mig, att jag i Sverige sett någon naken eller slarfvig,” och på annat ställe: ”Allmogen var i allmänhet hvarken slarfvig eller svulten som hos oss”360.
Hos allmogen bruka icke gerna välmåga och osedlighet gå hand i hand.
Tarfligt var äfven lefnadssättet.
Till och med hos många af de stora under Christinas tid var lyxen icke öfverdrifven.
Chanut åt hos Sveriges förste man, Axel Oxenstjerna, uti ett rum utan tapeter.
D’Ogier förtäljer detsamma om en måltid hos riksråderna Per Sparre och Mathias Soop, hvarföre han också liknar dem i tarflighet med Curius och Fabricius.
Vid ett besök samme man gjorde hos Jacob De la Gardie på dennes landtgård, fann han inga tapeter på väggarna och inga andra stolar än af trä, och hos erkebiskop Petrus Kenicius utgjorde tennstakar och tenntalrikar, stående på hyllor kring väggarna, rummets enda prydnader361.
Äfven Whitelocke säger om erkebiskop
Lenæi rum, att de ”voro illa meublerade.”
Då detta var förhållandet hos rikets förnämsta embetsmän, kan man deraf sluta till tarfligheten hos menige man.
Också säger Whitelocke: ”Svenskarnas sjukdomar äro få, läkemedlen simpla och komma Svenskarna till hög ålder”362.
Vi hafva derföre fullt skäl att tro, det äfven under detta århundrade både hos medelklassen och de lägre klasserna svenska folkets urgamla dygder — tapperhet, flit, tarflighet, redlighet och vördnad för religionen — fortforo att blomstra, ehuru vi dermed ingalunda påstå, att dessa klasser förblifvit oberörda af tidens menliga inflytande.
Vi spåra detta inflytande hufvudsakligast i tvenne verkningar.
Den ena är den tilltagande ovanan, att, när tillfället så erbjöd, öfverlasta sig med starka drycker.
Vi hafva sett, huru man redan under medeltiden klagade öfver den sig alltmera utbredande dryckenskapslasten; den tog till under krigsåren och ej minst under Carl Gustafs tid; inom- som utomlands omtalades svenskarna såsom starkt benägna för dryckenskap.
Whitelocke, som äfven omnämner detta rykte, hörde till och med erkebiskopen klaga öfver ”den så djupt inrotade dryckenskapen.” Christina afskydde denna last på det högsta, men kunde dock icke i detta hänseende införa en bättre ton.
Att till och med rikets förnämsta män togo del i dryckesorgierna, skulle man väl knappast tro möjligt, om ej samtida berättelser intygade det.
Vi vilja som bevis anföra ett par utdrag ur Ekeblads bref. ”Den 31 Oktob. 1649.
De gode herrarne Ryssarna (Gesandterna) – – – blefvo samma dag herligen tracterade ute hos Hennes Maj:t, så att the blefvo så väl plägade, att mesta parten af the s ... n läto alla noterna på bordet, med gunst att säga.” ”Den 23 Febr.
1653 anställdes bal för de danska gesandterna363, de dansade litet, men drucko sig till duktigt rus; 1662 d. 19 Febr. riksmarsken har logerat franska Envoyén på slottet och trakterat honom så duktigt, att de måste bära honom in i sitt gemak; 1664 d. 24 Febr. den kejs. gesandten har druckit skräckligen hos riksamiralen, larmet var så stort, att ingen lärer varit i sällskapet, som icke trätt med någon.”
Ännu ett exempel från Carl XI:s tid!
Konungen bevistade 1693 en jubelfest i Upsala och hade till taffel inbjudit kgl. råden och biskoparna.
Han blef mycket upprymd, skänkte sjelf i ur en butelj, kysste biskoparna och gaf vakten befallning att icke släppa dem ut, förr än de voro alldeles druckna364.
På samma bacchanaliskt öfverflödande sätt yttrade sig den svenska gästfriheten inom alla klasser.
D’Ogier, som anmärker, att ”hos lärda och olärda, bättre och sämre folk är här icke ovanligt att finna ölstopet bredvid biblen,” beskrifver en resa, som han gjorde från Stockholm till Fahlun och tillbaka öfver Upsala; resebeskrifningen är en berättelse om ett fortsatt drickande, och löjligt är att läsa om hans många, men alltid fruktlösa försök att slippa undan dryckeslagen365.
Den andra omständighet, som hos folket visar ett af tidens sämre inflytanden, och hvilken kan anses som medverkande orsak till den förra, är en större råhet i tänkesätt och samtalsspråk.