Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Eller har hon månne haft kraft att mostå fre- stelsen, och krymper sig nu hennes efter kärlek törstande hjärta, i tanken på de länkar, som fängsla henne vid en make, hvilken inger henne afsky och vämjelse?
» Chi lo sals Hvem vet det, som italienaren lakoniskt svarar på de flesta spörsmål.
Är det törhända möjligt, att den unga kvinnan i sin förtviflan närmat sig helgedomen med en
IDUN 108 syndig bön om befrielse ur ett förhatligt äktenskap, den enda befrielse som därjämte, kan ge henne den katolska kvinnan i påfvarnes land, rättighet att följa sitt hjärtas kraf — nämligen den äkta mannens d ö d?
Det är en tröst för Bertarelli i all hans djupa bedröfvelse, att hans Elena ej skall behöfva önska honom under den gröna tufvan, ty hon, den re- formerta kvinnan, hvars vigsel ej är något sakra- ment, kan, o m hennes lycka nödvändigt fordrar det, få sin fulla frihet åter, äfven under mannens lifstid.
Under mannens frånvaro går Elena omkring nä- stan som i en dröm, medan hon mekaniskt om- bestyr utflyttningen till landet.
Därvid blir hon ej kvitt saknaden efter Ercoles angenäma, muntrande sällskap, fastän hon ej gör sig reda för de känslor, som föranleda densamma.
Ännu alltjämt inbillar hon sig, att det endast är en varm och innerlig vänskap, tillåten emellan blifvande släktingar, som drar henne till den unge mannen.
Andra aftonen efter bankirens afresa har Elena för första gången glömt sin lilla dotter, vid hvars hufvudgärd hon brukar förestafva barnets aftonbön.
Med samvetsförebråelser i hjärtat skyndar den unga frun upp i öfre våningen, där alla sofrum- men i villan äro belägna.
Bredvid barnkammaren är Lizzis rum, o c h när Elena passerar förbi hen- nes dörr, uppfångar hon därifrån ett egendomligt ljud.
Hon träder hastigt in och finner Lizzi med sitt mörka hufvud nedgräfdt i soffans kuddar, där hon förgäfves söker kväfva de häftiga snyftningar, som skaka hela den lilla späda varelsen.
» Hvad i all världen står på? » frågar Elena för- skräckt.
» Ah, ingenting alls », svarar systern » lemna mig ensam, så går det snart öfver.
Jag känner mig idag så nervös, och då gråter man lätt utan all orsak. » Men Elena går ej.
I stället sätter hon sig ned bredvid flickan och drar ömt hennes hufvud till sitt bröst, smeker det upplösta håret samt ber systern yppa sin sorg.
» Någonting », säger Elena, » måste det vara, som sedan någon tid trycker ditt sinne; tala o m det för din syster, som du vet håller dig kär! » » Jag har j u en gång sagt, att det rakt icke är någonting », svarar Lizzi trumpet.
» Kan du då ej gå: ack, j a gå bara, så är du ändå snäll! » » Nej, jag blir här, till dess jag har fått veta, hur det är fatt med dig.
En orsak måste dina tårar ha, såväl som ditt sedan någon tid föränd- rade sätt. » » Kära Elena », utbrister flickan otåligt, » kan du då ej låta mig få vara i fred?
Hvem ger dig rätt att så plåga mig? » » Skulle jag vilja plåga min egen älskling, jag som lofvade min mor att göra ditt lif så lyckligt som i min förmåga stode? » » Ah, du är sannerligen den rättal » afbryfer Lizzi systern vildt, «-den rätta att sörja för min sällhet!
Det är verkligen en präktig metod, » — ha ha — ha — » » Lizzi, är du från förståndet!
Tala, förklara dig, hvad menar d u?
» » Nej, ännu är jag ej tokig, fast jag är hardt när att bli det — Ah, om du visste, hur gränslöst olycklig jag är — jag önskar, att jag vore död! » » Hvad menar du? » genmäler Elena.
» Du som snart skall gifta dig och får en sådan man.
Håller du då ej af Ercole, är du ej glad öfver att bli hans hustru? » » Åh, håna mig e j!
Hur kan du tala med mig om detta giftermål, du som bättre än någon an- nan bör veta, att Ercole försmår mig! » » Hvad pratar du nu, Lizzi — ditt giftermål är j u för länge sedan en afgjord sak, och jag för- modar, att när våra båda herrar komma hem, blir allting ordnadt. » » Elena », utropar flickan, » hur kan du vara så alsk!
Du, som vet, att det ej finnes, en gnista af tillgifvenhet för mig i Ercoles bröst!
O, om jag vore död!
Ingen älskar mig, ingen bryr sig det ringaste om mig!
— — — Men du, Elena, du är ej endast falsk, du är äfven hjärtlös Först stjäl du min älsklings kärlek ifrån mig, och sedan låtsar du, som o m du ej visste något därom!
— — — » Elena förblef svarslös gent emot systerns häf- tiga anklagelser.
Hvad kunde hon invända mot de vilda utbrotten af denna länge närda o c h tyst burna sorg — denna sorg, som var så djup, att den beröfvade flickan hvarje gnista af sundt förnuft — så menade åt- minstone Elena — ty fanns det väl någon som hälst grund till Lizzis antagande, att Ercole äl- skade henne, den gifta kvinnan!
De hyste för hvarandra en innerlig vänskap, intet annat.
Lizzi var orättvis mot Ercole.
Visserligen hade han förefallit äfven Elena väl mycket tillbakadra- gen mot sin blifvande brud, men så var nu en gång landets skick och bruk — den goda tonen kräfver ju, att en man aldrig före vigseln visar den utkorade, huru kär hon är honom.
Lizzi kunde därför vara lugn, Ercole blefve säkert en både god och öm make, ty han hade ett varmt hjärta, det kunde man tydligt döma af hans stora, svarta ögon.
Den äldre systern drog Lizzi närmare intill sig, lade på nytt hennes tårdränkta ansikte till sitt bröst och började under smekningar att vagga henne fram och tillbaka, såsom hon så ofta hade gjort med sin lilla dotter, då denna varit sjuk eller bedröfvad.
Hon kysste bort tårarna, hvilka tillrade ner för Lizzis kinder, och först sedan flickan hade blifvit lugnare, sköt hon henne ifrån sig, under det hon sade: » Stackars min egen lilla syster, nog är det smärtsamt att ej vara rätt säker om genkärlek, när man själf håller af någon; men tro mig, att äfven om Ercole ännu ej älskar dig, han säkert inom kort kommer att göra det.
Han kan omöj- ligen i längden förbli känslolös för dig; han må- ste j u se, huru intagande och älsklig du min egen lilla syster är.
Lofva mig att vara lugn, så blir nog allt godt igen och framför allt torka bort tårarna, ty röda förgråtna ögon och ett retligt, nervöst sätt kläda ej — — ja, hvem vet, kanske du just genom din under sista tiden visade kyla har stött honom tillbaka, så att han därför mera har slutit sig till mig, än annars skulle ha skett.
Ja, sa förhåller det sig säkerligen.
Blif därför åter vänlig och älskvärd, såsom min lilla syster brukar vara, så skola vi snart få dansa på ditt bröllop. » Elena lemnade därpå systern, betydligt lugnad; ty Lizzi, som älskade Ercole med hela kraften hos den första svärmiska kärleken, hade alltför svårt att helt uppge hoppet o m gensvar.
Hon ville där- för lyda Elenas råd o c h uppbjuda allt för att fjättra det hjärta, hvars egande hon skattade så- som den högsta lycka.
Hon måste tillstå för sig själf, att hon, som kunde förtrolla alla andra, just emot den hon älskade ofta hade visat sig kapriciös och tvär.
Hvarpå berodde det egentligen, att hon i hans närhet alltid känt en viss retlighet, en viss ona- turlig stelhet?
Fredagen den 19 oktober 1888.
B Klaya.hergsga.tan Tidningen kostar yrå: 54, en tr. endast A n n o n s p r i s: 25 öre pr petitrad (— 10 stafvelser).
Redaktör o c h u t g i f v a r e: 1 krona för qvartalet.
FRITHIOF Träffas å byrån k l.
Ingen ?Ösnummerförsä) jning!
Men om A l l m.
ock om h ö s t e n s en HELLBERG.
nyfödd ekens vindar vår den 6 1 4 7.
blad till j o r d e n gröna dock skruden på n y t t Heinricli l:sta årg.
Utgifning-stid: Prenumeration sker: hvarje helgfri fredag.
I landsorten: &amp; postanstalterna.
Sista numret i hvarje månad I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- innehåller e n postens hufvudkontor, i de större b o k - lådorna samt å tidningskontoren.
fullständig mode- o. mönstertidning.
falla, röfva, skall löfva.
Der låg en tung tryckande stämning Öfver barnens lekar, » Den unga damen var tyd- denna måltid i det gröna; det var som om ligen missnöjd med min vän.
luften varit tung af undertryckt gråt och Det var så föga likt fru Haraldson att Af Ave.
qväfda snyftningar, oaktadt alla damerna lyssna i smyg på något, så jag anade, det voro muntra och vänliga mot barnen.
Det fröken Benner gick en smula bredvid san- ågra dagar efter den, då fru Harald- var blott anstaltens föreståndarinna samt ningen och att något förefallit, som gaf en son hållit sitt första — hon sade hennes närmaste biträde, hvilka tycktes lida annan förklaring öfver min väns återvän- dande till barnen.
då sjelf sitt första och troligen sista — af samma dåliga lynne som de små.
föredrag, erhöllo hon och jag en vänlig in- Min ledsagarinna antog visst detsamma, » De äro blyga och försagda, det ger sig, bjudning att deltaga i en utfärd tillsammans bara leken kommer i gång! » hviskade en af ty med ett raskt: » Vi två hemta henne med barnen i den förr omnämda välgören- fruarna.
hit! » drog hon mig med sig i riktning mot hetsanstalten.
Målet för utfärden var en Men ingen lek ville komma rätt i gång, barnens lekplats.
» Jag hör till anstaltens skog, dit man kunde komma på jernväg.
hur vi äldre än ansträngde oss.
Barnen styrelse, » upplyste hon, » och det är min Under den ett par timmar långa resan tillkastade hvar andra fiendtliga blickar, slöto skyldighet att se till hur fröken Thora kom- sågo vi ej en skymt af barnen; de voro in- sig i grupper, så de i röda bomullskläd- mer till rätta med barnen.
Jag anar att hysta i en kupé, innan vi anlände till sta- ningarna stodo i en klunga, de rutiga i en, der varit bråk och att fru Haraldson stannat tionen, och med vänligt våld och en glädtig de i » peppar och salt » i en o. s. v., och för att hjelpa henne att skipa rättvisa.
hemlighetsfullhet blefvo vi af vårdanstaltens det var blott på föreståndarinnans uttryck- Barnen äro ovanligt krångliga i dag, » till- beskyddarinnor hindrade att närma oss liga befallning, som en af dessa senare bjöd lade hon småleende, » men så är det ju alltid, när man vill visa sina plantor för denna jernvägsvagn.
Det var fråga om någon upp en af de röda i ringdansen.
öfverraskning, det syntes tydligt.
» Det går bäst om barnen få leka allena; främmande. » Jag har en viss fasa för alla arrangerade vi äldre äro bara i vägen, » sade en äldre Lekplatsen bortskymdes ännu för oss af öfverraskningar, emedan de sällan öfverens- godlynt fru.
» Sätt i gång enkleken, fröken en rad granar, men vi hörde dock derifrån stämma med smaken hos den, för hvilken Thora, så går det af sig sjelf sedan!
Vi se af brutna ord af något, som liknade häftiga de blifvit tillstalda; men då jag kände, hur oss om i skogen en stund. » förebråelser.
Det var föreståndarinnans röst.
innerligt tacksam fru Haraldson är för hvarje Den vänliga frun tog mig under armen; Det var dock troligen blott jag, som här ärligt menad vänlighet, lade jag ej nu vi- snart spredo vi äldre oss i små grupper gaf akt på detta, ty fru Hänsel, min ledsaga- dare vigt vid saken.
och doldes af de breda granarna, mellan rinna, hade med utropet: » Fru Haraldson!
» Air se!
Åh, kära, snälla vänner, Gud hvilka här och der en smärt hvitstammig Hvad i Guds namn står på? » ryckt sin välsigne er! » utbrast fru Haraldson strålande björk höjde sin fina krona.
arm ur min och försvunnit bakom ett mos- lycklig, då vi, utkomna ur vår kupé, sågo Det var dock blott en låtsad promenad sigt klippblock, der hon sett en flik af en en stor flock flickor i olika drägter hoppa i spridd ordning, denna, ty efter en qvarts ljusgrå kjol.
ned på perrongen.
vandring möttes vi alla på en liten öppen Det kunde ej vara någon småsak, som » Som ni ser, ha vi tagit edra ord till plats, der lemonad och småbröd vän- kommit fru Haraldson att draga sig undan hjertat, fru Haraldson, » sade en af fruarna; tade oss.
för att gråta — gråta så tyst och så tungt, » vi ha afskaffat den der slafdrägten. » » Fru Haraldson!
— Hvar är fru Harald- som hon nu gret här vid klippan, med Fru Haraldson tryckte hårdt fruns hand, son?
Hvem skulle föra henne hit? » frå- pannan tryckt mot stammen af en björk, hon var i ögonblicket allt för rörd för att gades der lifligt, när man ej såg henne här som med sina rötter sprängt graniten.
kunna på annat sätt uttrycka sin glädje.
i kretsen.
» Skola vi lemna er ensam? » hviskade Der blef nu ej heller taladt mera om saken, » Var det inte fröken Benner, som utbad fru Hänsel deltagande, då hon såg fru Harald- utan följde vi alla med barnen in i skogen, sig den glädjen? » son kämpa för att återvinna sin fattning.
för att först och främst hålla en liten fest- » Jo, men fru Haraldson såg — Jag me- » Nej, nej stanna! » bad denna.
» Jag måltid tillsammans med dem.
nar, hon önskade ensam på afstånd se på måste säga fru Hänsel hvad det var. » Välmening.
T i d n i n g e n u t k o m m e r I hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g o c h k o s t a r f ö r ett qvartal e n d a s t I krona, p o s t a r v o d e t Inberäknadt.
— Sista n u m r e t I Hon hade stigit upp, och medan hon vid en liten rännil, som gled förbi, fuktade sitt ansigte, sade vi henne anledningen till att vi sökt henne.
» Kom, låtom oss då gå, det är ej rätt att låta sällskapet vänta längre på oss, jag skall säga hvad det var, medan vi gå genom skogen.
» Enkleken var just börjad, då fröken Benner och jag veko in på en gånstig.
Då hördes plötsligt gälla barnskrik bakom träden; vi skyndade till baka och sågo två små flickor i vårdanstaltens grå drägt i det vildaste slagsmål med två, något större kamrater, klädda, den ena i röd, den andra i rutig klädning.
De grå voro till den grad utom sig af vrede, att de likt djur beto, refvo och sparkade sina motståndarinnor, hvilka visserligen slogo igen, men dervid tillika uppgåfvo hiskliga nödrop.
» Den öfriga barnflocken rusade till.
Alla voro i häftigt uppror, och då vi, med frö- ken Thoras bistånd, lyckats återställa en yttre ordning, så hon kunde få veta anled- ningen till uppträdet, så — — » » Hvad var det, kära fru Haraldson!
Inte behöfver ett litet slagsmål emellan sådana barn göra er så här olycklig! » » Jo, fru Hänsel, det gör mig mera ondt än jag kan beskrifva, ty af förhöret fram- gick ju tydligt, att man användt de olika drägterna till straff eller belöning åt an- staltens flickor.
Hur kunde styrelsen komma på en så omensklig tanke? » » Det var väl ej er mening, fru Harald- son, att barn skola belönas för sjelfsvåld?
De grå ha ej gjort sig förtjenta af annan drägt. » Der låg en hetta i fru Hänsels ton, hvilket gjorde, att fru Haraldson fullständigt åter- vann sitt lugn.
» Det är min enskilda mening, att ingen bör belönas för ett ordentligt och pligttroget uppförande, ty pligt och dygd äro inga han- delsvaror, utan egenskaper, hvilka i och för sig äro lyckobringande för alla, som utöfva dem.
Här visade nu fröken Thoras sansade förhör tydligt, att de två med röda och ru- tiga drägter » belönade » flickorna, som fingo stryk af de grå, under de två senaste vec- korna drifvit ett systematiskt hyckleri för att komma åt de vackraste kläderna, samt dertill flere gånger lagt snaror för de två andra, för atf bringa dem i vanrykte — Ja, detaljerna kunna vi ju spara.
Men det är tungt, mycket tungt, att veta sig hafva — om än i bästa afsigt — vållat de fattiga flickorna nya bittra sorger och, hvad värre är, varit behjelplig till att än ytterligare förvirra deras föreställning om pligt och rättvisa. » » Ja, men i skolorna belönas ju barn för flit och ett godt uppförande, » invände fru Hänsel.
» Det är Just olyckan, kanske just grund- skadan i vårt samhällslif och orsaken till många af de olyckor, som följa af slappa eller förvirrade rätts- och pligtsbegrepp.
Lär barnet, att upplysning och kunskap är en skatt, hvilken det är en lycka och glädje att förvärfva sig del uti, samt det att vara god och rättsinnad är den enda vägen till en framtidsbana, som skall bringa välsig- nelse åt många eller färre, men säkert frid och förnöjsamhet åt dem, som gå den med Gud.
— Lär barn och ungdom detta, låt denna tankegång växa in i de ungas själar, och de skola med afsky vända sig bort, i fall någon ville belöna, det är det samma D l I LJ NI IN m å n a d e n m e d d e l a r e n f u l l s t ä n d i g m o d e - Och m ö n s t e r t i d n i n g.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress s a m t erlägg en k r o n a, s a e r.
som betala dem för det de ej äro tjufvar, lögnare eller våldsverkare.
— » » Men der borta vänta ju damerna! » » Blott ett par ord fru Haraldson!
Hvad är nu att göra vid den olyckliga klädnings- saken? » » Låta den vara och gifva de grå en för- nuftig upprättelse samt hycklerskorna en dito upptuktelse, så orätt mot dem det på sätt och vis är, då man lagt en sådan svår fre- stelse i de värnlösas väg.
Det kräfver lång tid att utplåna en vrång tankegång; här kan det ej ske med mindre än hela belönings- systemet, vare sig med ord eller handling, utbytes mot det system, som kärlek och eftertanke så småningom låter uppväxa.
Och detta är ej ett af stenhårda regler, utan ett system af handlingar, som växa fram likt blad och blommor om våren, då solen lyser varm. » » Ja, jag förstår — Men sjelfva klädnings- frågan! » bad fru Hänsel.
» Tillåt ingen att nämna den för barnen, så kanske de glömma den, medan de slita ut straff- och belöningsdrägterna », sade min vän vemodigt.
» Sedan kunna ni ju till en början låta både gossar och flickor draga lott om hvem, som skall ha af det eller det tyget.
Intresset för dylikt förlorar sig, då der ej längre lägges större vigt vid saken.
Men låtom oss nu icke längre uppehålla de öfriga; det torde allt vara bäst, att vi alla så fort som möjligt återvända till barnen, hvars glädjedag blifvit förstörd genom mitt förvållande ».
» Ditt! » kunde jag ej låta bli att säga.
» Du måtte väl ej sörja öfver, att du fick bort den ohyggliga slafdrägten, vet jag? » » Nej,men du vet nog, hur svårt det kännes, då ens bästa afsigter endast till hälften upp- fattas, så att de blott användas till att göra ondt värre, » svarade hon sakta.
Fröken Benner nade troligen under vår frånvaro skildrat slagsmålet emellan flickorna, ty der låg en allvarlig stämning öfver säll- skapet, och då vi återvändt till barnens lek- plats, der de små stodo i grupper, vresiga och nedslagna, drogo sig flertalet af fruar till baka under lifliga samtal om belönings- frågan.
» Känner då ingen något sätt att samla de små kring en gemensam glädje? » frågade då fru Haraldson helt hjertängslig.
Medlet var lätt funnet, och en stund sutto röda, grå och rutiga flickor om hvar andra, ifrigt lyssnande till en underbar folksaga, men knapt var den slut, förr än den gamla splittringen infann sig.
» Såret är så djupt, som jag trodde, » suckade min vän.
» Gud gifve, att det måtte läkas med varsamma medel!
Det är ej lätt att bryta gamla fördomar och förstenade va- nor, » tillade hon tungt.
» Är här någon, som har sett den unga björken borta vid Mossklint? » ropade då en ung fru.
» Tänk, det unga trädet har sprängt den hårda graniten!
Der är sannerligen lifskraft i ett sådant träd! » » Och det har från början blott varit ett litet frö, » sade fru Hänsel.
Mina blickar sökte fru Haraldsons, hon nickade åt mig o.ch sade helt högt: » Ja, när fröet är godt, skapar det sig sjelf jordmon. » Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
" Vindöga ".
x i x oj; ta Aagt m t - g, a t t &amp; c ?i UiHaéå, a t t 3 a mtoDafc, j; u£ 3u ä-t, (9Ctt et- 3it 0 C 3 a m * Aon j ?ät8IW3at inomen dTLen ^u » t go * otuchiic^t 6 a a tnt-g 3 å; åat, Ivuatj&amp;t mvtt D U) en- l&gt;fte &amp; ut 3i.ua Ivtetta tuå éBEi / fc u a t m t ocfi- Sel / ta * t Sett.
éwtätta, o j o i n.
» R-umta * | * a&lt;m, fifott 3 å ocH 3 å?
£å egen.
Aofcg 3u.
AaZian 9TLen 3e * to m e t tände *, p å anSfca * j^oj / 3; 9Xåfc g {a3j-en 3å v ögat - Bfanliefc, 2Da i&gt;tn3a Så, ni.
ogoia I&gt;å3a!
oja 3 n j - e t t a t tttta n i - 3oc &amp; ' tätt!
©cH all / tu) » Jtatl!
3 a 3et j ?å 6&amp;å3a; (9Ltt fi / j-etta n i / t t a * ft / j-e-tta fatt!
" jJibou ".
Hur ' leds Stina-Lotta ändrade humör.
Teckning ur folklifvet i Södermanland af Mathilda Langlet.
Jnart började dock några par att dansa rfass » inuti ringen, dels » fyrpolska », dels par- vis, dels också » hamborska ».
Vanligtvis hade vid den senare dansen flickorna en stadig » hand- näsduk » eller i brist deraf en » halsnäsduk » till hands, som kavaljeren fick hålla uti, både för säkerhets skull och för att skydda de ljusa, nytvättade bomullsklädningarna.
» Det är en högst märkvärdig dans, » tyckte den lilla grefvinnan; » så toui-a-fait nordisk! » » Litet björndans, menar du? » sade mannen skrattande.
» Ja, nog fordrar den styrka • — eller hur? » vände han sig till en närstående lång yngling, som med en blårutig näsduk — en karl skulle skämmas att nyttja en hvit sådan — torkade svetten ur pannan.
» Min hustru tror, att den der dansen är tröttsam, » fortfor grefVen.
» Jo, de ' ä ' sanning, de ', » svarade ynglingen obesväradt; » när en får e ' tungförd flecka å spelman gnir på bra, så gäller de ' allt på e ' smula. » » Chose singuliere! » tyckte grefvinnan; » den der unge mannen var icke det minsta blyg — talade ej som en underordnad!
Det måtte vara ett stolt folk, ditt folk, inon and. » » Det kan du lita på, » sade mannen; » stolt och granntyckt, men ett präktigt och hederligt folk.
Det är inte för inte, som man i andra provinser talar om » Sörmlands baroner », när det är fråga om folket här och d e 3 S skaplynne. » Dansen fortgick nu med lif och lust och Stina-Lotta, såsom varande en af de vackraste flickorna och en af dem, som dansade bäst, var oupphörligt med i svängen.
Studenter, kadetter, löjtnanter oeh bokhållare så godt som
hålles e t t n u m m e r 1 veckan under hela qvartalet.
F ö r hvarje 6-tal abon- n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f slogos o m att få dansa m e d henne, o c h då A n d e r s försökte tränga sig fram mellan her- rarne för att också få vara m e d på ett hörn, vände hon honom med afsigt ryggen.
En gång till o c h med slängde hon till honom ett snäsigt: » D u ska ' fäll dansa m e ' E m m e l i, vet j a '!
» • M e n det gjorde han inte.
H a n hade ingen lust.
H u r det k o m sig, förstod han knapt, men det bar honom emot.
D e t kändes så underligt i bröstet, precis som när han var liten o c h skulle hålla sig för att gråta, då drängarne retade h o n o m.
Han gick in i slöjd- stugan o c h satte sig på hyfvelbänken vid fön- stret, hvarifrån han kunde se dansplatsen.
D e t var en gammal visa han hade hört i sin barn- dom o c h som han inte var menniska att få ur tankarne — både orden o c h » t o n e n » voro så sorgmodiga, men de passade, tyckte han, till hans » h u m ö r »: » O c h när s o m j a g är d ö d e r o c h l i g g e r i m i n graf, D å v e t j a g i n g a s o r g e r o c h i n g a fröjder af, F ö r a c k, a c k, a c k!
F ö r a c k, for o!
M e n d u, s o m är i lifvet, m o n n ' tro d u glädje h a r?
N e j — för d u har d e t s a m m a, det h å r d a hjertat q v a r!
F ö r o o c h för a c k!
D u far alls.
i n g e n r o!
» Solen hade länge sedan gått ned o c h det började skymma litet; dansbanan var också något ojemn, o c h med spelmännen i spetsen drogo sig de dansande bort till logen, der dan- sen skulle fortsättas, tills solen ginge upp igen.
A n d e r s såg dem gå bort, men följde icke med.
Han hade icke lust att stå o c h se på, huru Stina-Lotta » fiamsade » m e d herrarne.
Sedan alla gått oeh dansplanen var t o m, steg han upp oeh gick ut, men inte dit, der de dansade.
H a n tog vägen ut i parken o c h styrde sina steg ned åt sjön.
Utan- att tänka derpå gick han upp för en backe o c h kom u p p på en hög berghäll, som stupade brant ned i sjön.
D e r uppe lågo några flata stenar och han satte sig o c h såg ut åt sjön.
Det var så innerligen vackert, tyckte han, o c h utan att han visste deraf lugnades hans upprörda sinne.
Sjön stod » klar som en källa » o c h längst bort låg ännu ett rosenrödt sken öfver dess spegel.
Uddar o c h holmar stodo mörka mot det guldröda ljuset, o c h en och annan berghäll glimmade hvit eller rosenröd i den svaga dagern.
H i t trängde intet sorl från dansen — det var så tyst, att man nästan kunde hört hur daggen föll, om det nämligen så tids på året varit någon dagg att tala o m.
Huru han då satt, b l e f han småningom lät- tare till sinnes o c h började tycka, att lifvet ändå hade sina behag.
D e t var väl inte heller så farligt, om Stina-Lotta » fiamsade » litet med de der herrgårdssprättarne — hon vore » arg », förstås, för att han, A n d e r s, hade gjort säll- skap med » E m m e l i », men det rådde han rakt inte för, för det var då sanning, att det var hon, som hängde efter honom, o c h kyrkvärden hade » många di edliga gånger » sagt, att bättre måg än A n d e r s i Hult, det kunde han aldrig fä.