Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så att hon tror dem vara gångne ur din mund.
ELEKTRA (till Orestes).
Nu dig det gäller; första mordets lott är din.
Jag gerna går, blott någon blir vägvisare.
Oändligt gerna vill jag följa dig åstad.
Zeus, fadrens gud, och fiendernes hämnare, Dig ömka öfver oss, som lidit ömkligen!
Dig ömka öfver oss, afkomlingar af dig!
O Hera, vid Mykenes gudaaltar högst, Förläna segren, om vår bön rättmätig är!
Förläna oss en rättvis hämd för fadrens mord!
Och du, min far, som, mördad, dväljs inunder jord, Du drottning, jord, till hvilken händren sträcker jag, Bispring, bispring två dina aldrakärsta barn!
Kom, fader, och som bundsförvandter tag med dig.
De hjeltars vålnader, som ödde samfält Phrygerna, Och bära hat till gudalösa nidingsmän!
Har du mig hört, du af min mor misshandlade?
Allt, vet jag, hör vår fader; -- nu är tid, att gå; Thy dig jag manar, att Aigisthos slå ihjäl.
Men om, besegrad, döende du störtar ned, Ock jag är död, och tälj mig ej bland lefvande.
Ty med tveeggadt svärd mitt hufvud drabbar jag.
Nu går jag i min koja, och om allt bestyr, Så att, ifall om dig god tidning blir förspord, Allt huset jubla må; men om du nedergörs, Motsatsen träffar in: dig detta säger jag.
Allt vet jag nu.
En karl alltså du vara bör.
(till Khoren)
Men J, o qvinnor, genom edert anskri högt Förkunnen bardaleken!
Jag vill hålla vakt, Med draget svärd i handen, mellertid.
Ty, ock af fienden besegrad, aldrig jag
Det hån skall lida, att min kropp misshandlad blir.
Om dejliga moder min en sägn Från Argeiska bergen ännu står.
Bland grånade rykten qvar, Att, uppå välfogade pipan sin, Ljufljudiga sången blåste Pan, lundarnes konung, Skönulliga, gyllene lammet lockande fram; Men på klippans spets Framträdde härolden, och utbrast:
Till torget, till torget, Mykenaier, Vandren, att se lycksalige förstarnes Järtecken, skräcktecken!
Argeiernes skaror smyckade templen ut; Och guldsirade altaren re- ste sig, på hvilka i staden högt Glodde Argeiernes offereld.
Ur flöjten, de sångmörs tjenstesven, Aldraskönaste stämma ljöd; Och älsklige sånger sig mängde deri Öfver gyllene lammet, Thyestes till pris.
Ty, i hemlig bädd, När Atreus' hulda gemål
Han tubbat, järtecknet han förde
Hem till sig; och vändande åter till torget, han ropte, Att nu det hornade, gull- ulliga får han gömde i eget hus.
Då förbytte, o då, Stjernornes stråliga stråt Zeus, och solens ljusblick, Samt morgonens mjella hy, Och vesterns rymder uppvärm- de med gudsänd flammas glöd.
Vattendigre skyar stå i nord, Och torre Ammoniske fält dagg- löse förtvina, från Zeus Beröfvade herrlige skurars skatt.
Han förmäles också, Änskönt jag föga det tror, Solens värmande guldblick Omvexlat, och bort- vändt, till menniskors ofärd, Till de dödliges näpst.
De hisklige sägner äro dock Till gudars dyrkan ett varningsbud, Dem glömde du bort, och din make Drap, du, herrlige bröders syster.
(härunder mördas Aigisthos.) O ve! o ve!
Väninnor, hörden J ett skri! -- Påkom mig blott
Tom skrämsel, som jag underjordens åskor hört?
Ha! desse pustar ej otydligt vexa till; Elektra; du vår fru, begif ur tjellet dig!
Väninnor, hvad är frågan om? hvad hotar oss?
Ett vet jag blott: jag rosslet hör af döende.
Jag äfven hör det, visst från fjerran, men ändock.
Långväga kommer ljudet hit, men tydeligt.
Är det Argeiers, eller mine vänners suck?
Jag vet ej; hvarje nödskri går på samma ton.
Du menar visst Aigisthos' mord; hvad dröje vi?
Dröj än, att säkert du ditt öde veta må.
O nej! vi äre slagne; kom ej redan bud?
Det kommer: dräpa konungen, är vansklig sak.
SÄNDEBUDET.
O du Mykenska, segersälla jungfrukhor, Orestes', seger alla vänner bådar jag, Och Agamemnons baneman, på marken sträckt, Aigisthos; derför må vi prisa gudarna!
Ho är du? hur kan du bestyrka dina ord?
Din broders tjenare, fast skådad nyss, du känner ej?
Min vän; i skrämseln svårt, ditt anlete mig var
Att minnas; men jag känner dig nu åter väl.
Hvad hörs? min faders lede dråpman skördades?
Han skördades! två gånger sagdt, om så du vill.
Rättvisa, du som allting ser, du kom likväl!
På hurdant sätt, och genom hvilket mordanslag
Drap broder min Thyestes' son? berätta det!
Se'n utur dessa tjell vår fot vi flyttat bort, Uppå en körväg trädde vi med tvenne spår; Der fanns de Mykenaiers kong, den herrlige.
Han vandrade sombäst i vattenymnig park, Och bröt af spenslig myrten kransar för sitt hår.
Han ropte strax: välkomne! hvilka ären J?
Och hvadan kommen J? och ifrån hvilket land?
Orestes svarte:
Thessaler! -- Till Alpheos Vi bringe Zeus, Olympiern, vår offergärd.
Men när Aigisthos detta hörde, sade han:
Nu måsten J, som gäster stanna qvar hos mig Vid festgelaget; just jag offer reder till Åt nympherna; stån J imorgon tidigt opp, J hinnen fram ändå: men låtom oss gå in!
Och som han detta sade, fattande vår hand, Han ledde in oss; neka var allsicke värdt
Och när vi inne voro, så han ordade:
Tvättvatten bringe man åt fremlingarna strax, Så att de må vid altaret rentvagne stå.
Orestes svarte: nyss vi äre renade
Med klara vattnet, hämtadt utur flodens bädd; Men om, med stadsbor, egnar fremlingar slikt värf, Aigisthos, stå vi redo, och ej vägre dig.
Det talet lemnade de nu, och bröto af; Se'n ställde sina lansar bort, sin herres värn, Dess tjenare, och grepo alle verket an.
De offerdjuret förde in; mjölkorgen de; De åter tände elden upp, och härden kring
Framsatte kittlar: stoj i hela huset var; Din moders sängkamrat då framtog offermjöl, Och strödde på altaret, under dessa ord:
Bergsnympher, unnen mig, att offra mången gång, Och Tyndariden, min gemål, i sitt palats, Då oss går väl, som nu, men illa fienden!
Orestes mente han och dig.
Min herre om Motsatsen bad, ej tydligt rösten höjande:
Att fadersborgen återfå.
Ur korgen tog Aigisthos hvassa knifven nu, och kalfvens hår Afskar, och dem i helga elden kastade, Och stack i nacken kalfven, som betjenterne Framhöllo, medan han tilltalte så din bror:
Ibland utmärkelser hos Thessaler, den sägs Främst vara, att en tjur man skickligt sönderskär, Och tyglar hästen.
Fatta, fremling, detta stål, Och visa, att slikt rop om Thessaler är sannt.
Han grep påstund välsmidda Dorerknifven då, Och, kastande skönhäktig mantel från sin rygg, Han Pylades sig valde till medhjelpare, Och tjenarne dref hän; tog tag i kalfvens fot, Och hvita köttet blottade med utsträckt hand, Och afdrog skinnet fortare, än kapploppshäst Två dubbelhvarf på banan har tillryggalaggt; Upp skar han buken; men i hand inkråmet tog Aigisthos, och besåg det.
Ingen hängläpp fanns Vid lefvern, men i gallan hål och öppningar
För spejarn röjde idel slema förebud.
Nu vredgas mannen, och min herre spörjer så:
Nå, hvad går åt dig?
-- Fremling, ett försåt jag räds Från fjerran; ty bland alla menskor hätskast är Mig Agamemnons son, fiendtlig mot mitt hus.
Han svarade: du rädes en landsflyktings list, Du, stadens drott? nej, låtom oss kalasa nu?
På frågeoffret; Phthier, för min Dorerknif, Man binge, att jag bringan ristar upp dermed.
Han fattar knifven, och skär till; Aigisthos tar Till skådning lungan.
Men då ned han böjde sig, På yttersta tåspetsarna din broder steg, Uti nackskarfveu honom högg, och genomskar Ryggdelarna; Aigisthos' hela kropp dervid
Spratt upp och ned, och högt han skrek i dödens nöd.
I samma stund framrusade hans tjenare, Att kämpa, månge emot två, som modige Dock höllo stånd, och svängde lansarna till värn, Pylades och Orestes, hvilken sade: jag
Ej kom fiendtlig emot staden och mitt folk; Men mellertid min faders mördare jag näpst, Stackars Orestes.
Derför dräpen icke mig, Fars gamle knektar!
Och såsnart de dessa ord Förnummit, lans de sänkte, och han kändes nu Utaf en gammal gubbe, som i borgen var.
Och strax din broders hufvud de bekransade, I glädjen, jublande; han kommer redan sjelf, Att visa dig ett hufvud, icke af Gorgo, Men af Aigisthos, som du hatar: blod blef blods Bittra procent för honom, den nu dödade.
Höj, min väninna, foten till dans, Som kidet, ett himla Hopp utförande med behag!
Sig segerkransen har vunnit
För skönare bragd in vid Alpheio's flod Din broder; och derföre sjung med mig Sköntonande segersång!
O, himladager, o fyrspannigt solens ljus, O jord, och natt, som jag tillförne skådade!
Nu är mitt öga fritt, liksom min synkrets fri, Ty död Aigisthos ligger, fadrens baneman.
Välan, utaf hårsmycken i mitt hus hvad helst Jag gömmer, vill jag nu, väninnor, bära hit, Och kransa brodrens hufvud, segervinnarens.
Pryd du med smyckena nu Hans hufvud.
Oss det egnar, Att börja, vid sång, den älsklige dans.
Nu skola de fordne, de käre Förstar regera i vårt land, Med skäl de orättrådiga ödande.
I fröjd instämme vår röst!
Du segersälle, son af far, som priset vann
I striderna vid Ilios, Orestes min, Låt denna krans mig fläta dig kring lockarns!
Ty efter futtig och sexplethrig kamp, du kom
Till hemmet ej; men se'n du dräpt vår fiende Aigisthos, som din fader mördade och min.
Du ock hans stridskamrat, utaf en hedersman Uppfostrade, Pylades, kransen ur min hand Emottag; ty du har med honom lika del I striden: eder evig framgång önskar jag.
Anse, Elektra, för vår lyckas upphofsmän.
Först gudarna, och sedan må du prisa mig, Verkställaren af ödets bud och gudarnes.
Här står jag nu, som drap med verk, och ej med ord Aigisthos; och att denna sak må varda klar För alla, bringar jag med mig den dräpne sjelf, Som du kan kasta ut för vargen, om du vill, Kan ge åt etherns söner, fåglarna, till rof, Uppfästande uppå en stång; ty han är nu Din slaf, densamme, som förut din herre var.
Jag derför blyges; men vill tala ut likväl.
Hvad då? säg ut! ty fjerran fruktan är från dig.
De döda kränka: att ej harm mig drabba må.
Ej finna en ende, som dig derför tadlade.
Tyckmycken är ju dock vår stad, och tadelsjuk.
Säg, syster, hvad du vill! på oförsonlig grund
Vi begge mot den mannen fattat fiendskap.
ELEKTRA (till Aigisthos).
Hvar bör jag börja mina lidandens Framställning? hvad bör stå tillsist? i midten hvad?
Visst är, att ingen morgonstund jag underlät, Att högt upprepa hvad jag ville säga dig, Ifall jag blefve från min fordna fruktan fri En gång.
Nu är jag det, och vill den ofärd all Framställa, som jag, när du lefde, önskade.
Du skapte mitt förderf, och gjorde faderlös
Mig och min bror, fastän af oss ej nånsin kränkt.
Min mor du nesligt äktade, dess make drap, Hellenernes härhövitsman, och drog ej ut.
Så långt du gick i dårskap, att du trodde ej Min moders äktenskap förderfligt kunna bli För dig, som dock missfirmade min faders bädd.
En hvar det vete, som en annans hustru har I hemlighet förfört, och nödgas äkta se'n, Att han olycklig är, ifall han tror, att hon, Hos förre mannen okysk, kysk hos honom blir.
Du ömkligt lefde, som dig mente lefva väl, Förty du visste, att du brottsligt dig förmält, Och mor min visste, att en gudlös man hon fått.
Så, sleme båda, J hvarandras väl förstört, Din lycka hon, och du får dela hennes skam.
Och bland
Argeier alla så om dig förmäls:
Han var sin hustrus, men ej hustrun var sin mans.
Det snöpligt är, att uti gården väldet förs Af hustrun, ej af mannen.
Ock de sönerna
Jag skyr, som efter far sin icke bära namn, Men efter modren nämnde bli, uti en stat.
Ty tager mannen sig förnäm och bättre fru, Om mannen ingen fråga är, om hustrun blott.
Ock du, som detta ej förstod, dock mest bedrogs.
Du skröt dig något vara, genom skatter stark, Som intet äro, utan för ett kort bestånd.
Naturn orubblig är, men icke penningen.
Och städs qvardröjande, hon lyfter hufvudet.
Men orättmätig rikdom och med brott forvärfd, Ur gården flyktar, se'n han blomstrat liten tid.
Hvad qvinnor angår, -- för en jungfru passar ej Slikt tal -- jag tiger, men vill peka rakt derpå.
Du felat har, som egde sjelf en kongaborg, Och var en vacker karl; ack, vare min gemål Snutfager icke, men af äkta karlagry!
Ty slike männers söner brås på krigets gud, Men fagre piltar äro blott dansprydnader.
Tvi dig, du dåre, som omsider straffades, Ovetande! hvar niding drabbe sådant slut!
Ej må enhvar, som vackert första hvarfvet lopp, Förmena sig ha vunnet spel, förrn han uppnår Bestämda målet, och kring lifvets slutpunkt vändt.
Han illa gjorde; men han illa näpstes ock Af dig och denne: väldig makt rättvisan har.
Rätt så! men nu hans döda kropp bör lyftas in, J tjenare, och stå i mörkret, att, vår mor Hitkommen, före döden, ej må liket se.
Håll upp, och låt osa taleämne byta om!
Hvi så?
ser du ifrån Mykenai hjelpare?
O nej, min moder, som har födt mig, skådar jag.
Hon löper just behändigt midt i snaran nu.
Och bröstar sig uti sin vagn, uti sin skrud.
Hvad är att göra? dräpe vi vår egen mor?
Dig grep då miskund, när din moders kropp du såg?
Hur skall jag döda den, som födt och fostrat mig?
På samma sätt, som hon din fader drap, och min.
O Phoibos, mycken galenskap du bådade -- -- --
Ehvar Apollon ovis är, ho är der klok?
Du, hvars orakel bjöd mig döda den, ej höfs.
Hvad skadar dig, att taga på. din fader hämd?
För modermord jag stämmas skall, som var då ren.
Ifall din far ej hämnas du, gudlös du är.
Jag mellertid för modrens mord skall straffad bli.
Åt hvem vill du väl öfverlemna fadrens hämd?
Har djefvulen ej detta talt, i guds gestalt?
Ifrån den helga trefoten?
Ej öfvertygas jag, att väl oraklet talt.
Var ej feghjertad; glöm ej bort ditt mannamod!
Bör jag anstempla emot henne samma list?
Hvarmed dess man du snärjde, och Aigisthos drap.
Jag mig inställer, och begynner skräckligt verk, Och skräckligt utför, om så täckes gudarna.
Får gå; men ljuf och bitter denna bragd mig är.
Du drottning uti det Argeiska land, Dotter af Tyndareus, Och syster till Zeus' modige söner två, Som bland stjernor i flammande ethern Bo, och i hafvets brusande svall Hyllas af menskor med räddares ära!
Hell dig, som jag likt de saliga vördar, För din rikdom och välgång stör!
Att vårda sig om din lycka, är Hög tid, o drottning.
Ur kärran stigen nu, Troinnor, och i hand Mig fatten, att min fot ur denna vagn jag får.
Ty gudatemplena med Phrygiskt byte rikt Beprydde äro; men jag valde dessa ut Från Troerlandet, för den dotter, som jag mist:
En ringa äreskänk, men grann för mitt palats.
O, får ej jag, slafvinnan, ur mitt fadershus Bortjagade, som detta olyckstjell bebor, O moder, fatta, äfven jag din sälla hand?
Här har jag tärnor nog; gör dig ej alls besvär!
Hvi dref du mig som fånge ur min fadersborg?
När borgen från mig togs, jag ock tillfångatogs, Likt dessa alla, och min far beröfvades.
Isanning slika rådslag stemplade din far Mot vänner sina, som han ingalunda bordt.
Jag orda vill: enär slem tanke fattat har En qvinna, på dess tunga bor viss bitterhet.
Mot oss är det af dig ej rätt; när sakerna
Du känna lärt, ifall till hat du eger skäl, Med skäl du hatar; hvarom ej, hvi hata oss?
Mig Tyndareus åt fader din till maka gaf, Ej för att mördas sjelf, ej heller barnet mitt; Dock han min dotter, på Akhilleus' frieri Förtröstande, ifrån palatset förde bort Till Aulis' samlingsplats, och der vid bålets eld Han Iphigenes mjella hals afmejade.
Och hade han, att rädda staten från förderf, Att gagna huset, eller frälsa andra barn, Dräpt en för många, vore det förlåteligt.
Nu, då Helena galen var, han ej förstod Att rymmarinnan näpsa, som han fångat upp, Men dräpte dotter min, för hennes skull.
Likväl för detta, fastän mig skett oförrätt, Jag ej förgrymmats, och min egen make dräpt, Men sedan kom han med Kassandra, trollmön, hem, Och bragte henne i vår bädd, och hustrur två
I samma hus han underhöll på samma gång.
En toka qvinnan är alltså: det säger jag.
Och när så saken står, om mannen snedsprång gör, Och stöter äkta hälften bort, hon sin gemål
Att likna söker, och sig skaffar annor vän.
Nu brister ljudligt tadel ut mot oss påstund; Men männerne, som vållat allt, belackas ej.
Om Menelaos hemligt röfvats ur sin borg, Jag bordt Orestes dräpa, att min systers man Dymedelst rädda?
Nu din fader mellertid
Har vågat slikt; och fastän han min dotter drap, Han skulle icke dö för mig, men lida jag?
Jag drap, och tog den enda väg, som möjlig var
Till mannens fiender; ty bland hans vänner hvem
Väl hade mig bisprungit vid din faders mord?
Säg, om du önskar, och frimodigt svara mig, Hurvida ej med rätta far din dödades?
Nog har du rätt; men rättvisan för skam med sig.
En hustru bör i allo vika för sin man, Om hon är god; ifall du icke medger det, Så innefattas du allsicke i mitt tal.
Betänk, min moder, hvad du sednast yttrade.
Mig lemnande inför dig så frimodighet!
Jag medger det ännu, och nekar ej, mitt barn.
Och se'n du hört mig, moder, gör du mig ej ondt?
Visst icke; gerna med din tanke sämjes jag.
Jag orda vill, och början utaf talet är:
O, att du, moder, hyste bättre tankesätt!
Ty skönheten är värdig visst berömmelse Hos Helena och dig; ett dårligt syskonpar Likväl J båda ären, och ej Kastor värdige.
Ty hon, bortröfvad, följde sjelf frivillig med; Den störste man i hela Hellas dräpte du, Med förevändning att, för dottren, din gemål Du mördade; den saken ingen vet, som jag.
Ty innan dottrens offrande beslutet var, Och knapt din make ifrån borgen dragit hän, Du framför spegeln putsade din blonda lock.
Den hustru, som, när mannen utur huset går, Sig pyntar till, uppteckna bland de slemas tal.
Ty hon behöfver ej i dörrn till skådning te Sitt fagra anlete, om hon ej stemplar ondt.
Bland alla Helleninnor vet jag endast dig, Som röjde glädje, när de Troers sak gick fram; Och mörka miner viste, när dem gick emot, Ej önskande, att Agamemnon komme hem.
Till kyska tankar hade dock du goda skäl; En man du egde, sämre än Aigisthos ej, Som Hellas sjelf utkorat sig till höfvitsman.
Och när din syster
Helena så skickat sig, Stor ära kunde du förvärfva: brottet är För dygdiga en spegel och en föresyn.
Men om vår fader, som du sagt, din dotter drap, Hvad oförrätt har jag dig gjort, och broder min?
Och när du mördat din gemål, hvi ej åt oss Förvara fadersborgen, men till fremmande
Den flytta, och dermed bekosta bröllopet?
I landsflykt vistas ej din man, för sonens skull, Och ej för min skull draps, som, lefvande, han mer Två gånger drap, än syster min; om mord med mord
Bör lagligt gäldas, måste vi dig slå ihjäl, Jag och din son Orestes, hämnande vår far; Ty är det ena rättvist, är det andra rätt.
Men den som fäster sig vid börd och rikedom, Och tager sig slem hustru, är en dåre; ty En kysk och liten bädd är bättre än en stor.
Af slump beror hvart giftermål: jag skådat har, Hur några väl, och någre illa slagit ut.
Min dotter, alltid hade du din fader kär.
Så händer det: en håller sig till manligt kön; En annan åter älskar mera mor än far.
Jag vill förlåta dig; ty ej så särdeles Jag gläder mig åt det, som blifvit gjordt, mitt barn.
Hvi är du så otvättad och så illaklädd, Du barnsängsqvinna, efter nyligt födselvärf?
Ve mig, eländiga, och mina stemplingar!
Jag, mera än sig bordt, till vrede maken dref.
Försent du suckar, då du ingen räddning har.
Min far är mördad, och hvarför från fjerran land
Ej återhämtar du din son, den irrande?
Af fruktan, på min fördel skådar jag, ej hans; Ty, som det säges, är han vred för fadrens mord.
Hvi har du väl uppretat din gemål mot oss?
Så är hans vana, och du syns mig oförsynt.
Ja, jag är sårad; vill dock lägga vreden bort.
Ej framdeles han mer mot dig obillig är.
Han tänker bålt; ty i mitt hus han vistas nu.
Inser du ej, att du ny träta tänder opp?
Jag tiger; ty jag honom räds just som jag räds.
Afstå från sådant tal! hvi bjöd du, barn, mig hit?
Du om min nedkomst, som jag tror, haft tidender Thy offra nu för mig, som bruket ej förstår, -- Och barnet tio dagars är, på gammalt vis!
Jag ej sakkunnig är, och var ej moder förr.
Det värfvet henne tillhör, som förlöste dig.
Jag sjelf förlöste mig, och födde ensam barn.
Så utan grannar och väninnor är ditt tjell?
Ej tiggare till vänner någon ega vill.
Nåväl, jag går, för att på barnets laga tid Åt gudar offra; och när denna tjenst jag gjort
Åt dig, jag res till landet, der åt nympherna Min make offrar.
Men mitt anspann, tjenare, Till krubban leden, och utfodren!
När J tron, Att jag från detta gudaoffer ledig är, Infinnen er!
Sin make ock man tjena bör.
Stig in i tiggarkojan, och dig akta väl, Att i rökstugan ej din kappa sotig blir!
Der skall du offra hvad åt gudar offras bör.
Mjölkorgen finns derinne, och den brynte knif, Som dräpte tjuren, vid hvars sida du jemväl
Skall ligga fälld, en brud i mörkrets boningar Åt den, du sof hos, ljusan dag.
Den vännetjenst
Jag gör dig, och du ger mig hämd för fadrens mord.
Så brottet umgälls. -- Andre vindar blå- sa nu opp.
I sitt eget badkar Min förste fordom mördad vardt.
Men palatset gaf genljud, Och stentinnarne, medan han utbrast: o, Förfärliga qvinna, hvi mördar du mig, Som, vid tionde grödan, till foster- jorden är hemländ?
Nu henne straffet drabbar, återvändt, Som kränkte äkta bädden, och sin stackars man, Omsider ländande till hemmets bygd
Till himmelska och Kyklopeiska mu- rarna, ihjälslog, i hvasslipadt hugg, Med yxan fattad uti hand.
Beklagansvärd
Är han, som den nedri- ga tog, till sin ofärd.
Lik bergets lejoninna, ströfvande Bland skogens ekar, slikt utförde hon.
J barn, vid gudarne, ej dräpen eder mor!
Hör du utur tjellet rösten?
Ve mig, ve!
Jag suckar ock, då hon af egna barnen dräps.
Så skipar gud sin rätt, när stunden är; Du illa lidit, nen du gudlöst din gemål, Eländiga, bemött.
Utaf sin egen moders nyutgjutna blod Besölade, ur huset komma desse två, Med fasans tecken efter usla helsningen.
Ej finns en enda boning ömkansvärdare, Och fanns ej, än de Tantaleiske ättlingars.
O Jord och Zeus, allskådaren af menskoverk, Betrakten dessa gerningar af blod Och blygd, två kroppar på mark Liggande, genom min hands Dråpslag, ersättning för mitt lidande!
Rätt gråtvärdt, broder! men min skulden är; Till ofärd kom jag, elän- diga, åt modren, som mig till verlden födt. O, ve din lott, din olyckslott, Du moder min!
Fördömdt, och bittert, och än mer Af egna barn du utstod.
Men vår faders mord umgällde du rättvist.
Lars Anders och Jan Anders och deras barn
LARS ANDERS OCH JAN ANDERS OCH DERAS BARN.
EN LANDTLIG COMOEDIA i TRE AKTER
OM EN GÄRDSGÅRD, SOM ALDRIG BLEF FÄRDIG, OM DEN STORA OFREDEN MELLAN Jan Anders OCH Lars Anders SAMT DEN OLYCKLIGA KÄRLEKEN MELLAN DESSAS BARN, VIDARE OM DET STORA OCH NAMNKUNNIGA SLAGSMÅLET I Lars Anders’ STUGA SAMT NIDVISAN OM DE TRÄTGIRIGA GUBBARNE, OM HURU Jonas FICK SIN ÄNKA SAMT OM DEN SVARTA TJUREN OCH DE RÖDA KORNA, MED ANDRA NÖJSAMMA ÄFVENTYR.
Ur »Lars Anders och Jan Anders».
Lena(utförd å Södra teatern i Stockholm af fröken Signe Widell).
PERSONERNA.
LARS ANDERS, torpare.
BRITA STINA, hans hustru LENA, deras dotter JAN ANDERS, torpare.
KAROLINA, hans hustru.
KARL JOHAN, deras son JONAS, dräng hos Lars Anders ANNA MÅNSSON, ung änka.
FOLK af båda könen.
Första akten.
Scenen föreställer en öppen glänta midt i en skog.
Till vänster ser man en del af en brinnande kolmila med en mörk fläck af kolstybb omkring.
Till höger midt emot en praktikabel kolarkoja.
KARL JOHAN och JONAS sitta på stenar utanför kojan.
I fonden synas skogiga höjder och backsluttningar.
Solnedgång.
Första scenen.
KARL JOHAN och JONAS.
Du är lycklig du, Karl Johan.
Karl Johan.
För att jag har änkan på mina fem fingrar.
Flickor finns det godt om i den här världen.
Hon har gård och grund och inga barn.
Kan du önska dig bättre?
Ta’na du, om du vill.
Hon vill inte ha mig.
Jag, som bara är dräng.
Hon ska väl i alla fall gifta sig.
För resten har jag nu, det som bättre är.
Har du det?
Hur länge har du varit bekant med den andra?
Änkan, menar jag.
Det var se’n vårmarkna’n.
Har du två då?
Ja, man har, och man har inte.
Jag var full förstås på kvällen, och så träffades vi.
Och då blef vi liksom kärestefolk.
Jag mins’et inte för resten.
Har du lofvat gifta dig med’na?
N-j-a, hon påstår det.
Men jag mins’et ju inte, säger jag.
Det är ett rejelt fruntimmer, Anna Månsson.
Ja, ta’na du, säger jag.
Har du hört visan: »Så äter bonden drängen opp, i denna världens lopp».
Ja, jag säger inte det, för att du är torparson.
Du får ju själf gå som dräng, vet jag.
Men jag har min buse, jag, och han heter Lars Anders.
Nja, det är så.
Far din tycker inte om honom heller, så grannar de är.
Nej, han har sina skäl.
Han har så, ja.
Och jag har mina.
Men ser du, nu har jag tänkt, att det här kanske vore ett sätt för mig att komma mig upp.
Karl Johan
(skrattar).
Ska du ta’ ve’ min gamla käresta?
Ja, hvad gör det?
Hvar har sin smak, heter det.
Ja ha, ja.
Och jag har min.
Men det är just det, som är bra, att du har haft henne först.
Är det bra nu också?
Ja, för annars hade jag aldrig kunnat få henne.
(hvisslar, byter om ton).
Kan du skaffa ett halfstop brännvin, efter det är lördagskväll?
Nog kan jag alltid.
Men då ska du också –
Hvad ska jag?