Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skulle läggas ned i en graf, och hela denna förfärliga jordmassa skulle hvila på hennes bröst.
Hemska, för- färliga mörker!
Hon kände redan, huru bödlarnas girigt krökta fingrar pressades in i hennes kropp.
Hon anade, huru det skulle kännas, då den fuktiga mullen pressades in i hennes ögon och mun, ned öfver hennes bröst.
Men bakom bödlarne stod Göran, och till honom ropade hon i dödsångest: » Vi skola då aldrig mera råkas! » » Hvarför säga aldrig?
Nog kunna våra vägar mötas, fastän det nu blir långt mel- lan oss!
Tack för alla angenäma min- nen från dessa år!
Måtte ni bli lycklig! » » Lycklig!
Jag undrar, hvad det är att vara lycklig.
Jag undrar, huru det känns!
Då sjunger man väl?
Månne jag kan sjunga? » » Farväl!
Jag måste skynda.
— O m ni har något att förebrå mig, så ber jag er om förlåtelse därför! » » Farväl!
Tack för det förflutna! » Han var redan nästan utanför dörren, då en aning likt en blixt skar genom mörk- ret i Sigrids själ.
Hon störtade efter honom och ropade flämtande: Redigeras af Sophie Linge.
Liksom en strålande morgonstjärna Din leinads Ivmmel jag lyser opp, Och ofta, tror jag, hos mig så gärna Din tanke dväljs under tidens lopp.
När hjärtat tryckes utaf bekymmer Och sorgen räcker sin törnekrans, När heta tåren ditt öga skymmer, Då lyser jag med förklarad glans.
Då vill jag glad vid din sida stanna, Om mycket skönt vill jag minna dig, Ömt vill jag kyssa din bleka panna Och le och hviska: o, minns du mig?
När uti lustarnas vilda vimmel De falska vännerna fresta dig, O, hur jag vinkar ifrån min himmel Och ber och varnar: förgät ej mig!
När allt i världen dig öfvergifver, När sorg och ånger du blott har kvar, Jag för din själ en ledstjärna blif- ver, Som visar dig, hvar ditt hem du har.
Ett utropsord, som man brukar ofta; En årstid, Ijuflig och skön förvisst, Då tusen brokiga blommor dofta; Hvad drabbas brottslingen af till sist?
Den bästa vännen i lifvetssk iften, (Hvem uppå jorden är henne lik?)
189fi derns outtröttliga omsorger räddade, hvad som var möjligt att rädda.
I naturen hade vinterns liflösa härskaror fått träda i lifvets tjänst.
A f millioner snö- flingor hade blifvit millioner vattendroppar, som befruktande trängde ned i den upp- luckrade jorden.
Höstregn och vinterstor- mar hade redt tusen sinom tusen grafvar, men vårsolen omvandlade dem till vaggor för spirande lif.
Döden skyldes af lifvet, och det sålunda förborgade uppgick så små- ningom i det lefvande.
— Men då Sigrid steg upp från sin sjukbädd, var hon lik en gren, som knäckts af vårstormarna, men som icke afbladats, utan med vissnade löf hänger kvar i sommarens grönska.
Hennes själ var död, och i själens ställe fanns en- dast mörker.
Blott tvänne tankar hade fru- sit fast i hennes inre, nämligen att hon hade en brudgum, som hette Göran, och att hon alltid borde sjunga om denna lycka.
I många, många år har hon gått omkring bland människorna, sakta gnolande en me- lodi utan ord, och därför kalla barnen hen- ne Nunna Sigrid.
» Förlåt mig!
Låt mig göra en enda när- gängen fråga: Hvilka enskilda angelägen- heter har ni att ordna under er tjänstle- dighet? » » Det kan jag icke säga.
nu. » » Ni reser bort och förlofvar er! » Han såg en stund ömt på henne, som o m han velat taga henne i sina armar oeh skydda henne för någon fara, men så skyn- dade han bort, utan att svara.
Sigrid vände sig långsamt o m.
Hon tog ett steg, och så sjönk hon ned på knä vid den stol, där han suttit.
Hon slingrade sina båda armar omkring stolen, tryckte sitt hufvud emot dess ryggstöd och kved som ett barn.
» Göran, Göran!
Gå icke!
Res icke!
Ah mitt hufvud!
Det svider!
Det brän- ner!
Käre, käre Göran!
— Lägg din hand på mitt hufvud!
Stryk med handen öfver mitt hår, så kanske det lin- drar!
A h, hvad det brusar omkring mig.
Jag kan icke se dig tydligt!
Om jag ändå kunde tänka redigt!
Låt mig hvila mitt hufvud mot ditt bröst!
Du glider ifrån m i g!
af Olive Schreiner.
@ ag reste öfver Afrikas slätter och solen brände.
Då band j a g min hast under ett mimosatrad, tog sadeln f r h hans a rYggpoch släppte honom att söka sin föda bland halfvissna buskar.
Och till höger och venster rundt om fans blott den bruna jorden.
Och jag satte mig att hvila under trädet, t y hettan var tryckande och rundt kring horizonten skälfde luf- ten.
Och efter en stund föll öfver mig en tung dvala, och jag lutade mitt hufvud emot sadeln och.somnade.
Och under denna min sömn hade jag en märklig dröm.
Mig tycktes jag stod vid randen af en vidsträckt öken, der sanden allestädes yrde kring.
Och mig tycktes, jag såg två stora varelser, liknande öknens lastdjur och den ena låg på sanden med utsträckt hals och den andra stod bredvid.
Och jag såg forskande på den som låg p&amp; marken, ty en tung börda fans p&amp; dess rygg och sanden låg s&amp; tätt .rundtom, att den tycktes hafva samlat sig der under sekler.
Och jag betraktade allt detta noga.
Då miirkte jag att någon stod vid min sida.
Och jag sporde: " Hvem är denna väl- diga varelse, som ligger der utsträckt p&amp; sanden? "
Och han svarade: nDet ar kvinnan, hon som b&amp; man- niskor under sitt hj5irtaen Och jag sade: " Hvarför ligger hon der orörlig med san- den packad omkring sig? "
Och han svarade: " Lyssna till mitt tal.
I hrhundraden har hon legat der och stormvinden har g&amp;tt fram öfver henne.
Den aldsta lefvande människa har aldrig sett henne röra sig; den allra äldsta bok berättar att hon 1Bg som hon ligger nu med sanden omkring sig.
Märk dock!
Längre tillbaka än den tid hvarom den aldsta bok förtäljer, hvilken de äldsta min- nesmärken uppenbara, i stenskriftens språk, på den brända lerans uråldriga skärfvor finnas sp&amp;ren af hennes fotsteg; sida vid sida med hans som nu star bredvid henne kunna de skönjas.
Och man förstår att hon som nu ligger der, en- gång jiimte honom i frihet vandrade öfver klipporna.
Och jag sade: " Hvarför ligger hon nu s&amp;? "
Och han sade: nJag tror att för länge, länge sedan blef hon bunden under muskelkraftens herravalde.
Hon böjde sig Dagny.
13 '
for att gifva di kt sina små, och d&amp; syntes hennes rygg bred nog att bära förtryckets börda, hvilken fastgjordes med den oundvikliga nödvändighetens band.
n Och jag blickade in i hennes ögon och s&amp;g der århun- dradens förfarande tålamod; marken var vit af hennes tårar och hennes andedrägt kväfdes af sanden.
Och jag sade: nHar hon någonsin försökt att röra sig?
'; Och han sade: " Stundom har det ryckt i en lem.
Men hon är klok; hon vet att med sin börda, kan hon icke resa sig. "
Och jag sade: nHan, som star bredvid henne, hvarför öfvergifver han henne icke och går sin vag? "
Och han sade: " Han kan icke, - se !n Och jag såg ett bredt band, som låg utåt marken från den ena till den andra, och som band dem samman.
Han sade: " S&amp; länge hon ligger der, maste han stii k w med h e ~ i e öknen. "
Och jag sade: " Bet han hvarför hon icke kan röra sig? "
Och han sade: Nej. "
Och jag hörde ett ljud som om nggot brustit, och jag skg att bandet som fastat bördan vid hennes rygg hade g$.tt itu, och att bördan rullat ned till marken.
Och jag sade: Wvad betyder detia? "
Och han sade: Wuskelkraftens herravälde ar förgån- get.
Nervkraftens valde har dräpt det med den knif det hål- ler i sin hand; tyst och osynligt har det fimnit sin väg fram till kvinnan, och de mekaniska uppfinningarnas knif har af- skurit hennes bördas band.
Den oundvikliga nödviindigheten fins icke mer.
Nu kan hon resa sig.
:: Och jag såg att hon ännu 1Hg orörlig pk saiiden med öppna ögon och utsträckt hals.
Och hon tycktes spejande skåda bort till den fjärran ökenrandan efter något, som a-ldrig kom.
Och jag undrade om hon sof eller var vaken.
Nen plötsligt skälfde hennes kropp och en ljusglimt lyste i hennes ögon sk som en solstrkle lyser i ett mörkt rim.
Jag sade: " vad är detta ?n Han hviskade: Stilla!
en tanke har vaknat inom henne.
" Skulle jag kunna resa mig? "
Och hon lyfte sitt hufvud från ' sanden, och jag s %g urhklk- ningen, hvari hennes hals så länge hade hvilat.
Qch hon blic- kade ned mot jorden och upp mot himlen och äfven till honom som stod vid hennes sida.
Men han siinde sig bort i f s h henne.
Och jag såg åter hennes kropp skälfva och hon tryckte sina knän mot jorden och ådrorna svalde.
Och jag utropade: " Nu reser hon sig! "
Men hennes bröst flämtade, och hon blef liggande der hon låg.
Men- sitt hufvud höll hon upprätt; hon böjde det icke mer.
Och han bredvid mig sade: " Hon är mycket svag.
Se hennes ben hafva domnat under den langa tiden. "
Och jag sag henne kampa så att svetten perlade fram.
Och jag sade: nFörvisso, han som står vid hennes sida hjälper henne nog. "
Och han svarade: " Han kan icke hjalpa henne; han d - ste 7zjäjalya sig sjalf.
MA hon kämpa till dess hon blifver stark. "
Och jag utropade: " Men åtminstone bör han icke hindra henne!
Se, han flyttar sig längre ifrån henne och bandet emel- lan dem spiinnes och trycker henne ned. "
Och han svarade: " Han förstar icke bättre.
Nar hon rör på sig rycker det i bandet och det gör honom illa och då flyttar han sig langre ifrån henne.
Den dag varder kommande, d&amp; han skall förstå och fatta hvad hon gör.
Har hon en gång förmått att komma upp på knä, så skall han stå henne nära och i medkänsla skola deras ögon mötas. "
Och hon böjde sitt hufvud och svetten droppade ned.
Och s&amp; reste hon sig en tum f r h jorden men sjönk tillbaka, igen.
Och jag utropade: " Ack, hon %r för svag!
hon kan icke gå!
De långa åren hafva röfvat all hennes styrka.
Skall hon aldrig komma upp? "
Och han svarade mig: " Se strålen i hennes öga! "
Och sakta, bäfvande reste gestalten sig upp på knä.
J a g vaknade.
Österut och vesterut sträckte sig den ofruktbara jorden med sina förtorkade backar.
Myrorna sprungo fram och åter på den röda sanden, och det var brän- nande hett.
Genom trädets glesa bladverk såg jag upp till den blåa himlen öfver mitt hufvud.
Och jag somnade åter in stödd mot sadeln.
Och i den brännande hettan drömde jag ånyo.
Jag såg en öken och ur öknen såg jag en kvinna träda ut.
Och hon kom till en mörk flod, hvars strand var hög och
brant.
Der möttes hon af en gamma.1 mail med l h g t hvitt skägg, han bar i sin hand en knutig staf på hvilken stod skrifvet: " Förnuft. "
Och då han sporde hvad hon önskade, svarade hon: " Jag är kvinnan, och jag söker efter frihetens land. "
Han sade: nDet ligger framför dig. "
Hon svarade: " Jag ser intet framför mig utom en mörk brusande ström med höga, branta stränder, och har och der inskärningar fulla af djup sand.n " Och der b ~ r t o m?
~ " Jag ser intet; någongång nar jag skuggar ögonen med handen, tycker jag mig p&amp; andra stranden kunna urskilja triid och kullar, pli hvilka solen skiner. "
Han sade: " Det är frihetens land. "
Hon frågade: " Hur skall jag komma dit? "
nDet fins blott en viig, en enda, ned för arbetets bankar, genom lidandets vatten.
Någon annan väg gifres ej. "
" Fins ingen bro? "
" Ingen.
n " Är vattnet djupt? "
" Det är djupt. "
" Är botten slipprig? "
" Den är så.
Din fot slinter lgtt, ach du går förlorad. "
" Hafva rnhnga redan kommit öfver? "
" Några hafva f örsökt! "
" Fins ingen stig utför detta branta djup? "
" Stigen ar abnnu icke trampad.51 Hon skuggade med handen för sina ögon; och SA sade hon: " jag skall g&amp;. "
Han sade: " du m8ste labgga af de kläder, som du har bu- rit i öknen; de draga den som bar dem under vattnet. "
Med glabdje afkastade hon den mantel hon bar af gamla fördomar; den var nött och full af Bål.
Från midjan löste hon gördeln, som, hon i lång tid skattat så högt, och mal flög upp derifrh i sviirmar.
Och han sade: T a g beroendets skor af dina fötter. "
Då stod hon afhöljd, med blott en hvit tätt Atsittande klädnad.
Han sade: " Denna drägt kan du behiilla och bara i fri- hetens land.
Den skall hålla dig uppe i vattnet, t9 den sjzcn- ker aldr9g.Vag sAg att på dess framsida stod skrifvet ordet:
Sanning; och den var hvit och utan flack, t y de andra kla- derna hade öfvertackt den.
Han sade: T a g denna förnuftets staf och håll den fast.
Om den glider ur din hand &amp; r du förlorad.
K h n dig för, och der stafven finner botten, satt der din fot. "
Vag &amp; r beredd; låt mig gå. "
" Nej, stanna!
hvad ar det du bär i barmen? "
HO^ teg?
Han sade: " Öppna och låt mig se. "
Hon öppnade och vid hennes bröst låg en liten varelse, som der sökte näring.
Han tryckte sitt ljuslockiga hufvud och sina kniin emot henne, och hans händer grepo fast i hen-.
nes bröst.
Han sade: " Hvems är han och hvad gör han här? "
Kvinnan svarade: " Se hans små vingar!
Han sade: " Lagg honom ifrån dig. "
Men hon tvekade.
" Jag kan bara honom s % har, - med den ena armen och med den andra kan jag bana mig vag genom vattnet. "
Han sade: " Lagg honom på marken.
När du kommer ned i vattnet, s&amp; glömmer du din vag och tänker blott p&amp; honom. "
Och han tillade: " Lägg honom ned, han kommer icke att dö.
Nar han finner att du öfvergifver honom, skall han slå u t sina vingar och flyga.
Han skall vara i frihetens land före dig.
Kärlekens händer skola utsträckas dem till mötes, som uppnk frihetens land.
D % skall han vara en man, icke ett barn.
Vid ditt bröst kan han icke fostras; slapp ho- nom att han m&amp; växa sig stor. "
Hon lösgjorde honom från barmen, och han bet henne s % att blodet rann; men hon lade ned honom på marken, höljde sitt sår och strök smekande öfver hans vingar.
Jag såg håret vid hennes tinningar blifva hvitt som snö, och med ens hade hon från ung blifvit gammal.
Och hon stod långt borta vid flodstranden och sade: " Hvarför skall jag söka detta fjärran land, som ingen ännu har hunnit.
Jag är ju allena, ack!
så Men den gamle vise sade till henne: " Var tyst!
hvad hör du? "
Hon lyssnade ifrigt och svarade: " Jag hör ljudet af många fötter, tusen sinom tusen och åter tusen gånger tusen, och de nalkas hitåt. "
" essa iiro de som skola komma efter dig.
GB förut och bana en stig till vattnets brädd!
Der hvarest du nu står skall marken trampas af tiotusen g h g e r tiotusen fötter. "
Och han tillade: " Har du sett hur grashopporna g&amp; öfver en ström?
Först kommer en ned till stranden och sköljes bort, så kommer en annan och så ännu en, och annu en till dess slutligen af deras hopade kroppar en bro slais öfver vattnet och vägen ar fri. "
" Men af dem som komma först blifva m h g a bortförda och deras spår finnas icke mer; icke ens deras kroppar äro med att bilda bron! "
" Han sade: " Och om de också sopas bort utan att ~zågoa kan finna deras spår - hvad mer?
" Hvad mer? "
" De trampade andock upp stigen till flodens straud. '
Hon sade sakta: " De trampade upp stigen till flodens strand. "
- Och hon frågade: " Hvem skall g&amp; fram öfver den bro som slagits af v t a kroppar?
* Ban svarade: " Hela 1) zza1zskZig7~ete~z.~ D % grep kvinnan fast om stafven, och jag s8g henne gå nedåt den mörka branten till floden.
Och jag vaknade; rundt om mig såg jag aftonrodnadens gyllne sken, och den sjunkande solen lyste på buskarnas tag- giga grenar.
Min hast betade lugnt i narheten.
Jag vande mig p i sidan och s&amp;g hur myrorna i tusental sprungo öfver den röda sanden.
Jag tankte fortsatta min vag, ty aftonen hade blifvit svalare, men mitt hufvud förtyngdes &amp; ter af sömnen.
Och jag drömde en dröm.
I drömmen såg jag ett land, och på dess höjder gingo frimodigt kvinnor och män hand i hand.
Och de blickade med stark tillit in i hvarandras ögon och fruktade intet.
Och jag s&amp;g afven kvinnorna fatta hvarandras hander.
Och jag frigade honom vid min sida: " Hvilket land Br detta? "
Och han svarade: " Detta är något af himlen ".
Och jag fragade: " Hvar? "
Och han svarade: " P&amp; jorden. "
Och jag sade: " Nar skall detta komma att ske? "
Och han svarade: " 1 framtiden ".
215 Om kvinnokongresserna i Paris, sommaren 1889.
t (Forts. fr. föreg.
hiifte.)
Det torde vara bekant for de flesta af Dagnys Iiisare, att i Paris höllos denna sommar två kvinnokongresser, den f h t a p&amp; föranstal- tande af ett kotteri för kvinnosaken intresserade personer; den andra deremot var ofJicie1 och utgjorde en lank i den rad af kongresser, som den franska regeringen hade anordnat med anledning af världsut- stallningen.
Alla försök till att förrn8 det.
kotteri, som anordnat för- sta kongressen, att sluta sig till den andra, hade af flere skill strandat.
Det förnamsta torde varit, att regeringen ej ville upptaga p8 sitt pro- gram kvinnans politiska röstratt, hvilken fraga just af nilmnda kotteri anses s&amp;som den allra vigtigaste.
Den första kongressen benamndes " Congres du droit des femmesn, den senare " Congres des oeuvres et in- stitutions fémininesn.
Af denna benamning synes, att den oficiella kongressen i sig innefattade alla omrAden för kvinnans verksamhet, att man p&amp; den ej blott skulle yrka p&amp; reformer utan iif~en visa hvad man redan gjort '; ' Kongresserna hade s8ledes olika omfattning.
Det var naturligtvis afven en olika fransk publik i La Salle de Géographie, der den första kongressen sammaiitradde, och i La Mairie de S: t Sulpice, der den officiella kongressen hade sitt sate.
Den ut- landska publiken var ungefar den samma, dock var det engelska ele-.
mentet talrikare vid den andra kongressen.
Det kotteri, som i Frankrike för kvinnans talan med största if- ver &amp; r, som jag redan förut namnt, ganska blsndadt.
Det sag man m genast vid ihtrHdet i salen.
Htskiiliga fina, hyggliga damer af olika ildrar, de flesta utlandskor, tjocka, m8lade fransyskor i de mest extra- vaganta toaletter, en och annttn helt tarfiig och hygglig bourgeoise, till och med ett par i mössor, en och annan aldre, distinguerad herre samt Atskillige unge man af mer eller mindre sjalfsv&amp;ldig uppsyn.
Först vandes vira blickar till M: e la prhidente, hvilken sitter framst p&amp; tribu- nen och lika flitigt sköter klockan för att lugna det lifliga auditoriet som solfjadern för att f&amp; svalka i sommarhettan och mahanda lugna 8,ina egna upprörda kanslor.
Det ar kongressens anordnerska, M: lle Maria Deraismes, en grhhirig, # ldre dam med stark farg, vackra in- telligenta drag och stora proportioner.
Toaletten a r utsökt, eller rat- tare toaletterna, ty h ~ n undfangnar dagligen med.
nya, den ena mera " Wbrthiskn &amp; n den andra; Det vill till, att man far veta, %tt hon &amp; r mycket rik, bar hotel och equipage, man tycker anda ' det Br litet far mycket.
Det ar emellertid hon som egentligen bestar omkostnaderna.
för kongressen och äfven p&amp; annat satt understödjer det radikala kvinno- partiet.
Vid hennes högra sida sitter &amp; &amp; on Richer, en Ildre, nervös man, som i allo sett sina basta dagar.
Han a r fortfarande redaktör för " Le droit des femmes ", Frankrikes aldsta kvinnotidskrift, om jag ej misstager mig, och &amp; r en man som under &amp; ratal kämpat för kviuno- saken och derunder lidit smtilek och lian.
Man marker att det &amp; r en arlig om ock fanatisk partigangare, eller rattare har varit, nu a r ban först och sist en vanlig gammal man, som vill alla viil, ej minst ut- landskorna, hvilka just ej alltid iiro s i val uppburna af denna ultra Rop-, franska publik.
Pil estraden siig man ocksil H: Zle t %neme det första fruntimmer, som i Frankrike hallit vetenskapliga förelasnin- gar och dessutom berömd sisom öfversattarinna af Darwins arbeten, Hon var liten, mörk och mager, talade va1 och lifligt, och sig anspraks- lös ut emot s&amp; m h g a andra, som inte borde haft nigra ansprhk alle, men andil upptradde med höga later.
Bon blef mycket intresserad, d&amp; hon fick höra att författaren af dessa rader var frln Sverige och till g&amp; köpet utskickad af ett förbund, som var uppkalladt efter Fredrika Bre- mer, till hvilken hon sade sig st&amp; i tacksamhetsskuld.
Fredrika Bremes, sade hon, hade i Schmeitz banat vagen för henne, db hon der upptradde, och hennes böcker mindes hon med förtjusning.
Bland andra fransy- skor marka vi M: e Koppe, en mörkögd liflig liten fransyska, som synes lidit mycket och af lidandet förts till a. bliha, en hangifven vän af kvinnosaken, sarskildt den fattiga kvinnans.
M e Christisnie, en aldse, finare dam, som iifven tillhörde andra kongressen, och som var en bland de f&amp; fransyskor, hvilka kämpade för samskolor saisom det första Geget för förbhttrande af kvinnans sthllning.
E l l e de Priestly s a r en gammal hederlig froken, stig alldeles ut som en svensk guvernant p&amp; trettio- talet.
Hon hade egnat sitt lif l t de faingna kvinnorna.
Det var mhn- gen sorglig lefnadssaga, som berättats k n n e, SA inte var det underligt om hon kämpade för kvinnosaken.
Om man Atminstone kunde f&amp; lik- stiillighet i fangelserna, yttrade hon.
Och de missförhillanden, som hora talade om frln Paris ' kvinnofiiagelse, St. Lazare, de finnas ~ f v e n hos oss.
Äfven i Sverige ber inte kvinnan ens i f&amp;ngelset samma förmalner som mannen!
Men det ä r sldant, som de lyckliga kvinnorna ej vete om!
Det fans sAlunda mAnga allvarliga, a l s k s ~ r d a kvinnor bland alla dessa damer.
Men der funnos ocksa shdana, bos hvilka man hade svhrt att finna annat I n enspralk, och nar dessa började tala om sina rattigheter, SA kande man sig nastani frestad till opposition.
Manr stig p&amp; dem, huru mäxkviirdiga de ansago sig vara.
Men dessa stora tunga fregatter med fladdrande vimplar, friserade chevelurer, stora sol- fjldrar, blommor och band, dem presenterar jag ej för Dagnys Iiisare,
De kunde visst tala btide lange och val om kvinnan och hennes r&amp;t- tigheter, men.
ej föra deras ord fram kvinnosaken hvarken i Frankrike eller annorstades.
Tvartom.
Det var bara flard och fgifanga.
Eller kanhanda fans det hos dem ntigonting, sti att de under sunda, lyck- liga förhillanden kunde hafva utbildats till nyttiga samh&amp;llsmedlemmar.
Vi skola hoppas detta för a t t tro det bästa mojliga om den kvinliga naturen.
Se t. ex. p&amp; M: e Réné Marcil.
Hon skrifver ju inte illa- Och hvilket mod har hon ej och hvilken talförm&amp;ga!
Hon afbryter talare, skriker med en oerhörd oförsagdhet högt öfver hela salen.
Den ena germanska kvinnan kan väl hacka pti den andra, men jag ville se den, som afbroto en af skapelsens herrar!
Af den germanska blygsamheten finnes i dylika ögonblick intet spgir hos den romanska lrvinnan.
Denna kan skrika och vasgas och ha de mest utmanande gester för att blifva observerad.
Med sina utpreglade foriner och hva- sande röst a r en sidan uppenbarelse i hög grad vidrig, en kvinno- karrikatgr.
Likval mtiste man göra den reflexionen, att det fiunes hos dessa kvinnor en kraft, som om den i tid förts in i en ratt strom- fgira, kunde blifvit af stort gagn för samh&amp;llet.
Som det uu ar, ut- göra de kvinnosakens " enfants terriblesn.
Hör bara pti denna damen.
Hou a r för ombytes skull mager och blond, samt till halften karlkladd,.
men samma andas barn som de andra.
Hon fraser ut ettriga beskyll- ningar mot dem, som ha förrnginen att f&amp; gti rigtigt karlkladda och förklarar, att hon halre ger en herre en spark &amp; n hon tar honom P hand.
- Sedan hon utslungat sitt sista anatema, hoppar hon ned f r b estraden, tar ngigra skutt öfver rottingstolarne och försvinner ur salen, följd af hvisslingar och appl8der.
Att det i en varldsstad skall finnas mtinga besynnerliga manni- skor, det ar klart, och det var nog ej s&amp; Iatt att p&amp; en enskildt kon- gress blifva af med detta tvetydiga element, $wruv&amp;l det i allas ógoo gjorde de m h g a hyggliga och allvarliga kvinnorna stor skada.
den andra kongressen kunde det nog Iattare gti för sig, derför att den var officiel och dessutom konservativ till sin anlaggning.
Men der hter hade man haft svtirt f&amp; nigon talrik publik.
Mginga intelligenta, in- tresserade fruar hade af sina m&amp;n formligen förbjudits att anteckna.
sig för kongressen; biskopen af Paris hade uttryckt sitt ogillande ocb derför höllo.
sig d e rättrogna borta.
Den stora varlden, den upplysta, liberala, kanske i ?tinga frgigor enligt v&amp;ra begropp radikaja, vsgade.
ej vara med, anstig företaget farligt, okvinligt, famiijeornstörtande, och detta fastan man frtin programmet borttagit alla stötande frtigor och satt den hedervarda Jules Simon till p~esident.
Den protestantiska varl- dens damer hade dock talrikt infunnit sig och visade, att de förstodo.
sig pa en sund utveckling af kvinnofrhgan.
Dessa kände sig liksom li- tet förvanade öfver att vara p&amp; en kongress, s&amp; fjarran ar det friin fran- ska vanor, men de voro intresserade, vakna och talade oftast 811, ona man ock markte, att det var första g %ngen de offentligt upptradde.