Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj 1827, blifvit förklaradt, att ej mindre då en person genom serskildta utslag blifvit dömd till böter, hvilka skola till kroppsplikt förvandlas, än ock, då flere serskildta utslag, hvarigenom ådömde böter redan blifvit förvandlade, på en gång förekomma till verkställighet hos executorn, bestraffningen bör blifva sådan, som densamma, ådömd genom ett enda utslag, hade bordt af domaren utstakas, och att således alla de böter, som på en gång förekomma till uttagande hos förbrytaren, borde, i brist af tillgång, förvandlas till kroppsstraff eller fängelse efter deras sammanräknade belopp; och då häraf kunde uppstå den följd, att en brottsling, som vore förfallen till högsta kroppsstraff för ådömde böter och icke blifvit i häkte inmanad, skulle kunna, genom itererade brott, fördröja bestraffningens verkställande under hela lifstiden, emedan han, då ett utslag vöre nära aLt vinna laga kraft, blott behöfde att låta tilltala sig för ett annat brott; så ansåg motionären sig böra föreslå det stadgande, att en person, som är dömd till böter, motsvarande högsta kroppsplikt, skall vara skyldig att, intill dess utslaget vunnit laga kraft, antingen träda i häkte, eller nedsätta de ådömda böterne, eller ock för dem ställa vederhäftig borgen, och att böterne således skola utgå utan afseende derpå om de brott, som den dömde sedermera kan begå, medföra urbota bestraffning, eller icke, eller den brottslige saknar tillgång till de ytterligare ådömde böterne.
Utskottet har tagit denna framställning i öfvervägande; men då Lagen i 1 Cap. 2 § Straff-Balken ej tillåter häktande för angifna brott i annat fall, än om saken går å lif eller kropp, då man med penningar ej böta må; då det jemväl skulle strida emot rättvisa och billighet samt leda till en obehörig straffökning, derest förklaradt blefve, att en person, dömd för brott, derå endast penningeböter följa, kan i häkte inmanas förr, än utslaget, livarigerom böterne äro stadgade, vunnit laga kraft, samt ej mindre Bih. till R.
Prof. 1840. 7 Sami. i Afd. 28 Håft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o loff. utrönt blifvit, att tillgång till dem saknas, än ock förvandling af dem ägt rum; då det för öfrigt redan är föreskrifvet, att, om utslaget af den till böter fällde öfverklagas och han vistas på fri fot, honom åligger att förut nedsätta böterne eller för dem ställa borgen; och då slutligen motionärens förslag skulle leda till rubbning af de grunder, som, enligt
Lag och serskildta författningar, böra följas, i händelse en till flere brott saker person skall för dem alla på en gång dömas och straffas; så hemställer Utskottet vördsamt, att of vanberörde motion ej måtte bifallas.
STOCKHOLM, HOS L. J. HJERTA, 1840. Lag-Utskottets Utlåtande, JY.o 110.
1 N:o 110.
Ank. till Exp. Utsk. den 18 Augusti, kl. 9 f. m.
Utlåtande , i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 56, öfver väckta motioner om upphäfvande a} Kämners-Rätter, Lagmans-Rätter och RiddaredSjne-Rätter samt ändring eller upphäfvande af åtskilliga Lagens rum, rörande rättegängs-ordningen.
H ögvördiga Preste-Slåndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva bifallit o ra förmälde Betänkande, sorn deremot, blifvit af de två öfrige respective Riks-Stånden lill Lag-Utskollels handläggning återförvisadt.
De anmärkningar, sora till återremisserne föranledt, hafva blifvit framställde: a) hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, af Friherre Boije, Ludvig, Friherre Cederström, Anders, Fri herre Cederström, Thure, Herr von Röök, Gustaf, Grefve Posse, Arved, Herr Lefrén, J. P., Grefve Mörner, Carl Göran, och Friherre Raab, Adam Christian; samt b) i Välloflige Borgare-Ståndet, af Herrar Höök, Lagergren, Gråå, Christierson, Bagge, m. fl. I hufvudsaken är emot Utskottets förslag erinradt, att, enär af de från Härads-Rätterne vädjade mål vanligen två tredjedelar fullföljdes i LagmansRätterne, men endast en femtedel i Hof-Rätterne, skulle, derest LagmansRätlernes mellankommande pröfning försvunne, Hof-Rätternes göromål i den nion tilltaga, att, utan en kostsam tillökning i antalet af deras ledamöter, vida större tidsutdrägt i afseende på målens afgörande vore att befara, än som nu egde rum; äfvensom menliga följder derigenom skulle uppkomma för göromålens gång i Justitias-Revisionen, der antalet af baläncerade mål under senare åren betydligt stigit.
Dessutom skulle Lagmans-Rätternes upphörande ofta göra det omöjligt för aflägse boende parter alt få sina tvister af högre Rätt pröfvade, i anseende till de kostnader som nödvändigheten att ställa fullmägtig och det icke sällan inträffande behofvet att få vittnen afhörda, komme att medföra.
Man borde der - Bih. till R.
Prot. 1840. Saarni. 1 A/d. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, Nio 110. före vänta med den ifrågavarande domstols-indragningen, intill dess nyorganisation af alla domstolar kunde ske, samt följagtligen afbida pröfningen af Lag-Comiteens förslag till allmän Civil-Lag, der Lagmans-Rätlernes försvinnande blifvit stäldt i sammanhang med bildandet af Hof-Rätter i flere delar af Riket.
Hvad serskildt beträffade Kämners-Rätterne, så ansågs deras indragning i städer, der folkmängden utgjorde mera än 5ooo , föranleda till ökadt antal ledamöter i Rådslufvu-Rätterne och således äfven lill ökade kostnader.
Angående den förändrade redaclion af åtskilliga lag-rum, som Utskottet, i sammanhang med nämnde domstolars indragning, tillstyrkt, har blifvit anfördt: alt, till förekommande deraf, alt ett alltför stort antal rättegångar till Hof-Rätlerne må fullföljas, nödigt vore, ej mindre att, i fråga om Rådstufvu-Rätterne, bibehålla summa appellabilis, sådan den nu i serskilda fall är bestämd, eller utsätta den för alla städer till i5o daler, samt stadga, att emot Härads-Rätts dom ej får vädjas, med mindre beloppet, hvarom tvistas, öfversliger 5o daler, än ock att förhöja vadeskillingen vid IläradsRätt till 5 daler samt föreskrifva doms fullgörande, såsom villkor för rättigheten alt i Under-Rätts dom söka ändring; hvaremot någre ledamöter yrkat, dels att vade-skillings erläggande måtte alldeles upphöra, dels ock att ovillkorlig rättighet borde den vinnande medgifvas att, emot borgen, erhålla verkställighet å Under-Rätts dom, då deremot vore vädjadt; att den föreskrift, som i den af Utskottet föreslagna nya redaction af 6 Cap. 3 §.
Rättegångs-Balken finnes derom, att en och samma afdelning af Rådstufvu-Rätt i städer, der flere afdelningar erfordras, skall handlägga lagfarts-, intecknings-, ägtenskaps-, förords-, boupptecknings-, arfs-, testaments- och förmynderskaps-ärenden, ej vöre lämplig, emedan fördelningen af göromålen borde på domstolens egen pröfning få ankomma; att det i nu gällande
Lag befintliga stadgande, att Rådslufvu-Rält skall hållas i hvarje vecka, Måndag, Onsdag och Lördag, borde bibehållas, enär det vore af vigt för Rikets innebyggare i allmänhet att veta rättegångsdagarne i städerne, samt åtskilliga mål fordrade det säkra och reguliera tillträde till stads domstol, som vore försäkradt genom berörde lagbud, meli ej genom den af Utskottet föreslagna nya redaclion af 6 Cap. 3 §.
Rättegångs-Balken, som innehåller, att endast en dag i veckan, nemligen måndagen, skall vara rättegångsdag, med rättighet för Ordföranden att bestäm - Lag-Utskottets Utlåtande, N;o 110. 3 ma, om domstolen bör flere dagar i veckan sammanträda, hvilken rättighet dessutom ansågs ej böra Ordföranden ensam tillkomma; alt lill 11 Cap. 5 §.
Rättegångs-Balken, som, enligt Utskottets förslag, lyder sålunda: ”Till Rådstufvu-Rält stämmes åtta dagar förut; utan så är, att målet ej tål uppskof och deiå förr svaras kan,’’ borde tilläggas orden: eller är af ringa vigt; att, då Rådman jäfvas, icke Rådstufvu-Rätten, utan Borgmästaren skulle ega alt nämna den, som i den jäfvades ställe sitta må, i öfverensstämmelse hvarmed alltså Utskottets förslag till ny redaction af i3 Cap, 4 §•
Rättegångs-Balken borde ändras, emedan det eljest skulle ofta inträffa, att Rådslufvu-Rätt ej blefve domför; samt att från stadgandet i 14 Cap. 1 §.
Rättegångs-Balken, det käromålet får i Rådstufvu-Rätt i de mindre släder framställas muntligen, borde orden: ”i de mindre städer”, utgå.
För öfrigt är af Herr Bagge serskildt yttradt, att hans i förra Betänkandet omförmälde motion, angående nya stadgar för städernes styrelse, skall fordrat att behandlas annorlunda, än som skett, samt att de deruti förekommande administrativa frågor bordt från de judiciella skiljas.
Dessa anmärkningar äro af Utskottet tagne i öfvervägande, men hafva icke gifvit Utskottet anledning att ändra sin öfvertygelse om behofvet och nyttan af Lagmans- och Kämners-Rätternes upphörande.
Syftemålet med denna inskränkning af instansernes antal är alt vinna förkortning af rättegångar samt minskning i rättegångskostnader, och båda dessa fördelar böra otvifvelagtigt blifva en följd deraf, att rättegångar pröfvas af tre i stället för fyra instanser.
Den yttrade farhågan för göromålens ökande i Hof-Rätterne utöfver det antal, som af deras nuvarande personal kan medhinnas, lärer ej förtjena synnerligt afseende, om man täger i betragtande de af Utskottet föreslagna föreskrifter om vadeskillingens förhöjande vid Harads-Rätt, samt alt verkställighet å Under-Rätts dom i vissa fallskall följa, oagtadt ändring SÖkes; men äfven om denna farhåga skulle till någon del vara grundad, hvilket ej kan med säkerhet utrönas förr, än en längre tid förflutit efter det förändringen trädt i verkställighet, bör sådant endast föranleda till en 0- betydlig tillökning i Hof-Rätternes personal, hvilken olägenhet, ställd emot de fördelar, som förändringen i andra afseenden medför, alltid måste blif - 4 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 11a.
Ta af ringa vigt samt lätt att afhjelpa, helst
Lagmans-tjensternes indragning kommer att lemna bidrag till aflönande af nya ledamöter i Hof-Rätterne.
På, göromålens gång i Justitias-Revisionen synes åter någon menlig inverkan uti intet fall kunna ega rum.
Att städerne skulle komma att vidkännas större kostnader genom Kämners-Rätternes indragning och deraf föranledd tillökning i Rådstufvu-Rättsledamöternes antal, kan Utskottet ej eller inse; ty dels blifver i många släder, der Kämners-Rätt nu är, ingen tillökning al dessa ledamöter behöflig, hvarpå flere städer, der Kämners-Rätterne redan blifvit indragne, utgöra ojäfagtiga bevis, dels kan i andra städér, hvarest rättegångs-ärendena äro flere, än att de kunna af den förut varande Rådstufvu-Rätten skötas, Kämners-Rätten till en afdelning af Rådstufvu-Rätten förvandlas..
Derigenom, att en sak fullföljes från Härads-Rätt till Hof-Rätt, besparas för parterne de kostnader, som nu åtgå vid Lagmans-Rätt.
Rättegången utföres der, likasom i Hof-Rätt, oftast genom fullmägtig, så att kostnaden i detta afseende merendels är i begge domstolarne densamma.
Om i HofRätt förhör med vittnen kommer i fråga, hvilket äfven nu ofta händer, så kan den utväg lältligen vidtagas, att, på sätt nu jemväl sker, låta dem vid Under-Rätt afhöras, hvilket medför mindre besvär och kostnad, än om de: skolat vid Lagmans-Rätt höras.
Utskottet, som alltså icke anser någon gillig grund finnas för uppskof med omförmälde, länge önskade förändring, i afbidan på den måhända ännu aflägsna pröfningen af förslaget lill ny Civil-Lag, får, till besvarande af de emot Betänkandet i öfrigt gjorda eiinringar, anföra följande::
I Utskottets Betänkande N:o 55 äro skälen för upphäfvande af Lagens stadganden, angående summa appellabilis, upptagna, hvadan Utskottet får till deni hänvisa; och vid granskning af ofvanomförmälde skiljagtiga yttranden, i fråga om vadeskillingens belopp vid Härads-Rätt samt verkställighet af Under-Rätts dom,. sona öfverklagas, har Utskottet ej funnit anledning att förändra dess förra, tillstyrkande, hvarigenom åsyftats, å ena sidan, att sätta en gräns för parters försök att,, genom måls dragande under högre Rätts pröfning,, en längre tid undvika uppfyllandet af ingångna förbindelser, samt, å den andra, att icke betaga, mindre bemedlade parter utväg att i Under-Rätts dom: söka. rättelse.
Förslaget, att en och samma afdelning af Rådstufvu-Rätt alltid bör handlägga lagfarts-, intecknings-, med flere här ofvan uppräknade ärenden,, Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 110.
Lar tillkommit dels för det sammanhang, som dem emellan ofta eger rum, dels ock emedan det är nödigt för de rättsökande att i dylika vigtiga mål vela, till hvilken afdelning de ega alt sig vända.
Då erfarenheten visat, att i många eller till och med de flesta städer endast en rättegångsdag i veckan är för Rådstufvu-Rällen behöflig, har Utskottet ansett bibehållandet af Lagens nuvarande föreskrift om tre sådana dagar i allmänhet leda till onödig tidspillan för Rättens ledamöter.
Dessutom är det öfverlemnadt åt Ordföranden, att utsätta flere sammanträden i veckan, om sådant larfvas, — en rättighet, som bör Ordföranden ensam tillkomma, enär behofvet af extra sammanträden kan yppas vid andra tillfällen, än då Rättens ledamöter äro församlade.
I anledning af de anmärkningar, som äro rigtade emot förslagen till ny redaclion af n Cap. 5 §., i3 Cap. 4 §. och 14 Cap. 1 §.
RättegångsBalken, torde Utskottet endast behöfva tillkännagifva, alt dessa förslag i de klandrade delarne tillhöra nuvarande lagtext, och att Utskottet saknar skäl att någon förändring deraf tillstyrka..
Genom Utskottets hemställan, alt till Kongl.
Maj:t måtte i underdånighet öfvertemnas att meddela nödiga föreskrifter för Rådstufvu-RätlerneS organiserande och ordnande, anser Utskottet Herr Bagges i ämnet väckta motion hafva vunnit den handläggning, sorn det tillkommit Utskottet att deråt egna.
Till följd af sådant allt, och då två af Riks-Stånden till alla delar bifallit Utskottets förra Betänkande, varder detsamma oförändradt till Höglöflige Ridderskapet och Adeln samt Välloflige Borgare-Ståndet vördsamligen ålersläldt.
Stockholm den. 17 Augusti i84o.
Reservationer: af Herr Friherre Cederström*.
Anders::”Under åberopande af rainvid Utskottets Betänkande, N:o 56, fogade reservation, får jag införa de lagförändringar, hvilka af 1834 ärs Lag-Utskott föreslogos i 25 Cap. r, 16 och 17 §§. och 26 Cap 2 §.
Rätlegångs-Balken samt 3 Cap. 5 §.
UtsökningsBalken: - Lag-Utskottets Utlåtandej N.-o 110. ”Rättegångs-Balken. XXV Gap. 1 §• ”.Nöjes man ej åt den dom eller utslag, som Plärads-Rätt i hufvudsa”ken å Tinget, eller vid laga syn i jorda-tvist, eller huse-syn å prestebol, ”frälse- eller skattehemman, fällt häfver; då må han vädja med fern daler ”under Hof-Rätt, antingen genast, eller sist innan åttonde dagen gått tillända, ”den inräknad, då domen föll, der hufvudsaken, med ränta eller afgäld, ”sorn fordras, stiger öfver femtio daler, utom rättegångs-kostnaden; och ”Häradshöfding- skrifve straxt å domen, alt han lagligen vädjat och bör sasken i Hof-Rätt fullfölja, inom den lid, som i 9 §• sägs; så ock att
Röragen förut bör ställas för kostnad och skada, och domen fullgöras, efter ”thy som i 26 Cap. sägs; vare ock den, som vunnit, skyldig att underrätta sig af domaren, om vädjadtär; och der så skett, låte ock handel ”teckna, till sin rättelse, å dombref sitt: der må ej fordras serskild betalning före.
Yädja de båda; gånge dermed sammaledes.
Parterne skola ”sedan till Hof-Rätt komma, utan stämning eller serskild kungörelse.
Vädja ”de ej, som nu är föreskrifvet; stånde Härads-Rätts dom fast. 16 §.
”Ej må någor vädja mot Rådslufvu-Rätts dom, der hufvudsaken ej går ”öfver femtio dalers värde, efter thy, som i 1 §. sagdt är.
I den stad, ”der något serskildt derom stadgadt är, rätte sig domaren och parten derefter. 1.7 §•
”De i slutet af denna §. förekommande orden: ””vare vad deri lillåtet, ””ehvad det är emot Lagmans-, Kämners- eller Rådstufvu-Rätts dom,”” ”andras till följande lydelse: ”Vare vad deri tillåtet, ehvad saken är af större eller mindre vigt.” Lag-Utskottets Utlåtande, N.O 11o.
I XXVI C AP. a §.
”Denna §. kommer att lyda sålunda: ”Häfver den, som vädjat, i Under-Rält tappat: gifve han omant ut ”hvad dömdt är, och sälte det hos Konungens Befallningshafvande, eller i ”taka händer.” ”Utsöknings-Balken. III C AP. 5 §.
'Häfver någon vunnit hos Under-Rält, och varder deremot vädjadt; ”njute ändå utmätning, och ställe borgen för det han om händer får,'eller ”läte godset sättas i qvarstad.
När godset så utmätt är, må det sedan ej ”skingras, eller utan ägarens vilja föryttras, förr än saken i Hof-Rätten af ”dömd varder.
Tappar han der; gånge det, som utmätt eller i qvarstad ”satt är, åter med dess ränta och afgäld.” af Herr Prosten Säve:
"Mot det Höglofl.
Utskottets beslut, att oförändradt återsända delta Betänkande, som af tvänne Riks-Stånd var bifallet, men af tvänne andra med anmärkningar återremitteradt, får jag af sådant skäl reservera mig, att Utskottet, efter min öfvertygelse, både kunnat och bordt, genom modifieation af sitt yttrande, i fråga om summa appellabilis och doms fullgörande, bereda en nödig rättelse uti och jemväl en större antaglighet åt sill lagförslag.” af Herrar von Höök, Doctor Bexell och Lagergren, som åberopat deras vid förra Betänkandet fogade reservationer; äfvensom Herr Friherre Stjernstedt instämt i Herr Lagergrens reservation.
Lag-Utskottets Betänkande} 2V.0 111.
Ånk. till Exp. UtsL den 18 Augusti, kl. 9 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om tillägg till y §. i 5g Cap. Missgernings-Balken.
Ridderskapet och Adeln har lill Lag-Ulskoltet hänvisat ett af Herr Friherre Cederström^ Anders, afgifvet anförande, hvaruti anmäi kes, att 5p Cap. Missgernings-Balken ej omnämner, bland lägersmål i förbudna leder, de fall, att mor och dotter lägras af samma person, eller att samma qvinna lägras af fader och son, hvilket förorsakade villrådighet hos domaren, huruvida så beskaffade förseelser borde anses och bedömas såsom blodska msbrolt eller såsom enkelt lägersmål.
Enär nämnde Capitels 7 §. stadgar, att den, sorn lägrar broders enka eller två systrar, eller om qvinna lägras af sin aflidne mans broder, aflidne systers man eller två bröden, blifver straffet 24 dagars fängelse vid vatten och bröd., eller 32 pär spö för mannen och 24 pär ris för qvinnan; samt Kongl. Brefvet den i5 Februari 1758 föreskrifver högsta kroppsplikt för den, som, efter det han för lägersmål uti de i denna §. utsatta leder blifvit straffad, andra gången sig dermed förbryler; så ansåg motionären, att, högsta kroppsplikt äfven borde ådömas den, som lägrar moder och dotter, eller qvinna, som lägras af fader och son; hvadan motionären föreslog, att berörde §. måtte i dess början erhålla följande tillägg: ”Lägrar man moder och dotter, eller lägras qvinna al fader och son, straffes den sig således förbrutit, mannen med 40 par spö eller en månads fängelse vid vatten och bröd, och qvinnan med 3o par ris eller fängelse, som sagdt är.
Lägrar man sin broders enka” etc. till §:s slut.
Utskottet, som tagit denna framställning i Öfvervägande, får vördsamt anföra, att de i motionen afsedda fall, alt någon lägrar moder och dotter eller att qvinna lägras af fader och son, icke äro uti lagen upptagne, äfvensom de ej eller fått ett rum i förslaget lill ny straff-lag.
Huruvida dessa lägersmåls arter vid stiftandet af 1734 års lag varit räknade bland de ”besynnerliga mål, som sällan förefalla” och hvilka, jemnlikt den Kongl. sanctionen Zag-ZJ t skottets Betänkande>
N.o ttf. 9 sanctionen å samma lag, ”äro efter noga öfvervägande utelemnade,” kan väl nu icke bestämmas; men sällsamheten af åtal å dylika händelser tyckes nästan berättiga till antagande af en sådan mening om orsaken, hvarföre lagen härutinnan ieke något stadgat.
Emedlertid saknas ieke uti nu gällande lag alldeles sådane bestämmelser, som kunna på de i motionen omförmälda fall äga tillämpning, enär lagen dels i 5p Cap. 2 §.
MissgerningsBalken stadgar straff tor beblandelse emellan personer, hvilka med hvarandra äro i uppstigande eller nedstigande svågerskapsded, dels i 2 Cap. 4 och g §§.
Giftermåls-Bafken förbjuder ägtenskap i rätt ned- oell uppstigande svågerlag, med förklarande, att detta förbud gäller lika, om blodsbandet kommer af ägtenskap eller lägersmål.
I följd af detta allt, hemställer Utskottet vördsamt, om icke ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende..
Stockholm den 1 j Augusti i<84o» Herr Friherre Cederström, Anders> har emot detta Betänkande sig reserverat, under åberopande af sin i ämnet väckta motion.
Bih. till R•
St- Prot. i8fo. 7 Sami. 1 Afd. 2 TRYCKT HOS J. A. WALLDÉN, 18 40. Lag-Utskotlets Betänkande, N\o 112, 1 N:o 112.
Ani», till Exp. Ulsk. d 21_Aug., kl. 1 e. ta.
Betänkande, i anledning af vackt Motion om ändring af 4Joch ii §§ i 17 Ca]>.
Årfda-Balken, och af 3 § U Cap. Jordala al ken samt om npphäfvande af Kongl.
Förordningen den ill Augusti 1762.
I anledning1 af gjorda framställningar om en mera vidsträckt lestamentsfrihet efter stadsrätt, än sorn, genom sladgandena i 17 Cap, 4 och 5 §§ Arfda-Balken samt i Kongl.
Förordningen den 19 Augusti 1762, blifvit nredgifven, anförde Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 21 Februari 1835: att de ansågo enbet i lagstiftningen vara ett bufvudsahligt villkor för densammas fullkomlighet; att den olikhet i testamentsrätt, som, i nu gällande lag för serskildte medborgareklasser blifvit antagen, icke vore förenlig med fordran på jemnlikhet inför lagen, eller hade någon annan, än en tillfällig, historisk grund, hvars betydelse för närvarande icke vore någon; samt att de af en utsträcktare testamentsfrihet befarade menliga följder, att föräldrar skulle utesluta sina barn från delagtighet i sin qvarlåtenskap eller utan skäl gynna det ena barnet framför det andra, syntes kunna förekommas genom antagande af den utaf Lag-Comitéen föreslagna inskränkning, eller att, då bröstarfvinge funnes, endast hälften af qvarlålenskapen finge genom testamente bortgifvas; på hvilka skäl Rikets Ständer, i hufvudsaklig öfverensstämmelse, dels med hvad å nästförutgångnc Riksdag i underdånighet blifvit yttradt, och dels med de uti Lag-Comitcens förslag till Arfda-Balk befintlige, mera tydlige, lagbestämmelser, än sorn i 17 Cap. 4 § sista momentet Ärfda-Balken i nu gällande lag innchöllos, till förmon för testamentsgifvares barn, då detta vore omyndigt, ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande, i underdånighet anhöllo ej mindre, att, med npphäfvande af 4 och 5 §§ i 17 Cap.
Arfda-Balken och Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, nyssnämnde §§ måtte erhålla sådan förändrad lydelse, att derigenom testamentsfriheten efter stadsrätt utsträcktes till hälften af all egendom, der bröstarfvinge lefde efter, samt omyndigt eller sjukt barn, som testamentsgifvare efterlemnat, försäkrades om åtnjutande af underhåll, än ock att, såsom en följd af berörde lagförändring, lagbudet i 8 Cap. 3 § 1 mom.
JordaBih. till R.
Fröt, 1840, 7 Sami. 1 A/d, 30 Haft, 1 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 112.
Balken, angående bortgifvande af jord, hus eller tomt i staden, måtte derefter lämpas och ändras.
Berörde underdåniga förslag vann dock ej Kongl. Maj:ts Nådiga bifall; hvarföre fråga om dess förnyande blifvit vid denna Riksdag väckt, genom en från Högloft.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad motion, deruti Herr Hjerta, Lars, hemställt, att Rikets
Ständer åter måtte för sin del besluta samt, med åberopande af de i omförmälde underdåniga skrifvelse anförda skäl, hos Kongl. Maj:t i underdånighet begära stadfästelse på nämnde lagförändring.
Utskottet, som tagit detta i öfvervägande, anser sig böra tillstyrka bifall å motionen, såsom åsyftande att, åtminstone till en del, undanrödja den orättvisa skillnad, som nu eger rum emellan testamentsfribeten, efter landsrätt och stadsrätt, i afseende på förvärfd fastighet samt ärfda eller förvärfda lösören; och då Utskottet, uti Betänkandet N:o 99, tillstyrkt lika giftorätt och lika arfsrätt för båda konen, samt, i fall samma förslag antages, de i 4 och 5 §§ af 17 Gap. Ärfda-Balken i 1734 års lag begagnade termer ”landsrätt” och ”stadsrätt,” lämpligen ej kunna bibehållas vid en ny redaction af samma §§; men skäl deremot ej förefinnes att borttaga samma, till förkortning ledande, uttryck, derest omförmälde förändring af giftorätts- och arfslagarne ej vinner framgång; så kommer Utskottet att alternativt afgifva två förslag till de nu ifrågavarande lagrummens förändring.
I följd af sådant allt, hemställer Utskottet vördsamt, att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, med upphäfvande af Kongl.
Förordningen den 19 Aug. 1762, angående utvidgad testarnentsfrihet efter stadsrätt, 4 och 5 §§ i 17 Cap. Arfda-Balken samt 8 Cap. 8 § 1 mom.