Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter 1823 års riksdag, då Kammar-kolegii misstag angående 1623 års Riksdagsbeslut ådagalades (S. L. E. Bet.
N:o 444.) samt då sundare grundsatser angående näringarne i allmänhet började att göra sig gällande, —- men hvilka, ty värr, försl endast på det sätt kunnat genomdrifvas, att man idkeligen gjorde undantag eller beredde utvägar att kringgå gamla förbud och privilegier, hvarigenom den närvarande villervallan och osäkerheten om hvad man eger företaga eller icke, är föga bättre än det gamla tvånget, — har man ock lossat på banden för qvarnarna. 132 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
Kungörelsen den 17 Februari 1824 stadgades, bland annat, att särskild ränta eller skattläggning ä husbehof s-mjöl qvarnar derefter icke skulle ega rum.
Brefvet den <6 November 1824, anses hästqvarnar å landel, som begagnas för husbehof, fria frän skattläggning och ränta.
Genom Kongl. Kungörelsen den 14 Juli 1835 förunnades egare af kronooch krono-skattejord samma frihet som för frälse-hemman, att anlägga husbehofsmjölqvarnar, hvaremot för gamla qvarnar, som derigenom förlorade mäld, medgafs förmedling i räntan.
Kungörelsen den 13 Augusti 1835 äro alla tullmjöl- och sågqvarnar samt valk- och stampverk för andras betjenande ä städernas område, som derefter anlades eller, ehuru redan anlagde, ännu icke undergått skattläggning, befriade från grundränta.
Dessutom har småningom i lagskipningen utbildat sig en sådan tolkning af 20 Kapitlet 4 § Byggninga-balken, att, — tvärt emot hvad som synes hafva varit 1734 års lagstiftares mening, — vid nya tullmjölqvarnars anläggning, föga eller intet afseende numera fästes å »grannars» eller andra qvarnegares protester och det intrång de, genom förminskning al mäld kunna lida.
Det torde nu knappast någonsin nekas, att anlägga en ny qvarn, när skada ej sker genom uppdämning och man framvisat förteckning å ett antal personer, som förklarat sig behöfva att mala och tycka att qvarnarna i orten äro för få, men dock ingalunda utfästa sig att sjelfva någonsin mala en kappe å den nya qvarnen.
Ett dylikt förklarande är naturligtvis ganska lätt att erhålla och är man dermed försedd, så eger man ett så kalladt mäldelag.
Derpå grundas sedan beräkning af tull och derpå åter så kallad grundränta.
Grundränta för nya qvarnar måste nu ofta erläggas endast för rättigheten att låta en fiffig mjölnare locka till sig kunder från gamla, så kallade odalqvarnar, hvilkas egare då till tröst af våra kameralister lofvas förmedling uti deras grundränta.
Men förmedling kostar ofta mer än den smakar, när man letat sig genom den labyrint, som leder dit.
Förmedling af grundränta kan och bör ej heller så lätt beviljas, helst man dervid ej sällan rubbar sjelfva indelningsverket.
Vi yttrade att beskattningssätlet är orimligt, overkställbart utan lagbuds kringgående, demoraliserande och qväfvande företagsamheten hos ärlige Svenska män.
Qvarnar äro till följd af deras belägenhet nu olika beskattade och kunna hufvudsakligen indelas på följande sätt: 1:0.
Tiill-mjöly varn: a) På krono- eller krono-skattcgrund, om ock med ena damfästet på säterieller frälsejord, skattläggas till grundränta i södra och mellersta Sverige, motsvarande Jtdel af tullmälden, i det egentliga Norrland motsvarande £:del af tullmälden eller brutto-inkomsten.
Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1802.
N:o 48. 133 b) på frälsegrund, äfven om ena damfästet är på frälse-säteris egor eller på frälse-sälerigrund i Skåne, Halland, Blekinge och Bohuslan eller på frälse-säterigrund i öfriga Sverige, derest ena damfästet är å frälse-egor, beräknas lika stor grundränta, men denna förvandlas derefter till rusttjenstmark och utgår till en del såsom bevillning.
(Så räknas t. ex. ljf mark per tunna spannmål och 30 öre per mark, det vill säga en tunna säd får lösas med 32 £ öre R:mt, i stället för markegångspriset. ) c) på frätse-säterigrund i gamla Sverige eger ingen grundränta rum. d) på städernas grund belägna qvarnar betala grundränta, derest de icke antingen blifvit särskildt privilegierade eller ock icke redan vore skattlagde den 13 Augusti 1833, hvarefter ny grundränta icke vidare ålagts i stad belägna qvarnar. 2:o Husbeli»fS'iii,fÄlqvariiar: a) af vissa före den 4 April (23 Februari?) 1789 skattlagde, utgår ännu grundränta. b) alla dä icke skattlagda äro fria från grundränta, Vi fråga nu först, om det är tänkbart, att någon näring finnes, som kan bära en särskild beskattning af 25 procent utaf 6rw/<o-inkomsten?
Men om sådant äfven vore möjligt i händelse alla näringsidkare vore lika betungade, kan det väl vara tänkbart, att en del qvarnar skulle kunna numera bära grundränta motsvarande J:del af hela qvarntullen, då dessutom af dem skall utgå bevillning och alla öfriga skatter och afgifter till Stat och kommun lika med andra gvarnar, hvilka äro befriade från grundränta, helst då dylika få anläggas, icke blott såsom fordom, å viss frälsejord, utan numera äfven till förmälning mot tull å all stadsjord samt allestädes för målning till husbehof, samt då derjemte numera qvarnar kunna drifvas icke blott med vatten, vind och kreaturskraft, utan ock med ånga, hvarigenom knappt någon gräns finnes förf den skala, i hvilken dylika kunna anläggas?
Jag tror icke att någon oväldig skall tveka vid besvarande af dessa frågor.
Följden af detta orimliga beskattningssätt har visat sig.
Den samvetsgranne egaren af ett på krono- eller kronoskatte-grund beläget vattenfall kan icke begagna det till qvarn.
När skattläggning å qvarn begäres våndas alla samvetsgranne tjenstemän, emedan författningarne, ehuru jemförelsevis tydliga angående beloppet af skatten, icke rimligen kunna verkställas.
Knappast lär i verkställigheten någon qvarn-skatt åläggas till j:del af tullen.
Men då är man inne på godtyckets och laglöshetens område.
Trassel och tvister uppstå.
Nästan i hvarje landskontor äro de äldsta och svåraste af de balanserande målen qvarn-frågor.
Sådant är ock mindre underligt, då man ofta vid pröfningen af dessa måste genomforska en hel litteratur.
Författningarne angående qvarnar äro så många, att redan på Bräntings tid registret å dessa författningar upptager nära 18 qvartsidor i dubbel spalt. 134 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862.
Under det vi här i Sverige hafva öfverflöd på obegagnade vattenfall, t. ex. i Blekinge ofta nära Östersjöns kust, hotas vi stundom med hunger, emedan vi ej kunna få mala vår säd.
Skåningen utför sitt hvete till Danmark, för att taga mjöl tillbaka.
Härifrån Stockholm exportera vi hvete och råg, men importera hvete- och rågmjöl från Stettin och Ryssland.
Afven i andia städer än Stockholm t. ex. i Malmö anläggas nu qvarnar att drifvas med Engelska stenkol under det våra vattenfalls kraft icke kan begagnas, för det de angränsa oprivilegierad jord.
Mjölqvarnen hindras att blifva, hvad den annorstädes är, eli närbeläget ställe, der landtmannen icke blott får mala säd för eget behof, utan ock får fördelaktigt afsätta sin säd, med särdeles afseende på dess goda beskaffenhet, der hvar och en kan få köpa det slag af mjöl lian behöfver, derifrån det dyrbaraste och finaste kan exporteras, om icke inhemska afnämare linnas, men derifrån deremot det lör husdjuren förträffliga, meri lång transportkostnad sällan tålande kliet, sannolikt icke skall exporteras till jordbrukets skada.
Båda Statsmakterna hafva, fastän olyckligtvis å olika tider, varit färdiga att borttaga den förhatliga grundräntan å qvarnar.
Majit föreslog den 20 December 1847, att skattläggningen å qvarnar skulle för framtiden upphöra.
Detta alslogs af Rikets Ständer, som deremot i underdånig skrifvelse den 8 September 1848 anhöllo, att Kongl. Majit måtte vid en påföljande riksdag föreslå Rikets Ständer tjenliga åtgärder för vinnande af en lika och rättvis beskattning å qvarnar.
Ständer förklarade derefter i underdånig skrifvelse den 19 Juli 1834, att mjöl- och sågqvarnar, såsom egentligen varande läbriks-näringar, med en af konjunkturer beroende förmånlighet, icke kunde rättvist beskattas medelst orubbliga, för särskilda verk efter olika grunder bestämda räntor, samt att grundskatten borde utbytas mot bevillning.
Nämnde båda skrivelser remitterades till Kammar-kollegium, der åmnet blifvit utredt, hvarefter Kongl.
Majit den 10 Januari 1860 i nåder förklarade
Sig hafva funnit, lika med Rikets Ständer och Kammar-kollegium, att genom »förändring i grunderna för qvarn- och sågverks-beskattning lill likhet med hvad för andra industriel inrättningar i allmänhet eger rum, en större jemnhet och rättvisa i denna beskattning skulle vinnas, äfvensom endast på denna väg kan ernås full frihet, att utan andra inskränkningar, än sorn beträffande vattenverks byggnad äro i lag bestämda, anlägga qvarnar;» men på anförda skäl och deribland att tillses borde det »Slaten genom bevillning får sig tillförsäkrad skälig ersättning för den hittills af gvarnar och sågar utgående ordinarie grundskatt,» förklarade Kongl.
Majit att Dess beslut och åtgärder i frågan om qvarnräntornas afskaffande måste blifva i väsendtlig män beroende utaf Rikets Ständers pröfning af omförmälde förslag (till ny Bevillnings-stadga) och bestämmandet dervid af den bevillning, som borde utgå utaf gvarnar och sågar Motioner hos ftid der skåpet och Adeln 1862.
N:o 48. af olika natur i stället för de qvarnräntor, hvilka nu öro dels Kronan behållna, dels till särskilda ändamål anvisade.» Stats-Utskottet tillstyrkte väl (Bet.
N:o 101), att Rikets Ständer skulle för sin del fatta ett beslut nära öfverensstämmande med det som jag, genom denna motion tagit mig friheten framställa.
Men frågan föll, efter votering i förstärkt Utskott på 60 röster mot 39, och Kongl. Maj:t fick ej ens annat svar på sin framställning, än att Rikets Ständer funnit frågan »böra förfalla».
De förnämsta skälen till den oväntade utgången detta ärende fick vid sista riksmötet torde hafva varit, att Konungen äskat särskild bevillning af qvarnar utaf olika natur i stället för grundräntan; att sådan bevillning icke blifvit af Rikets Ständer beviljad; att man deremot, då ärendet afgjordes, redan beviljat så stora anslag, att man icke kunde medgifva någon skatte-nedsättning, utan att öka den allmänna bevillningen, hvilket då man antog alldeles nya grunder för densamma, icke var lämpligt.
Jag förklarade redan förra riksdagen och jag upprepar nu, att min enskilda öfvertygelse är, att grundräntan å qvarnar bör borttagas, utan att särskild bevillning lägges på de gamla qvarnarna.
Men då den af Konungens rådgifvare, till hvars föredragning detta ärende hörer, här yttrat sig vara af annan mening, då jag hyser stor aktning för denna rådgifvares omdöme, äfven när han icke med sin lysande talang kan öfvertyga mig, samt då jag tror, att när man icke kan erhålla, hvad man anser vara sin fulla rätt, man heldre bör taga en del deraf såsom afbetalning än intet, tog jag mig friheten den 21 Januari 1860 (pag. 135 Ridd. och Ad.
Prot.) uppgifva ett förslag till särskild bevillning å qvarnar, för den händelse man nödvändigt ville hafva en sådan; jag skall äfven nu framlägga ett dylikt förslag, i särskild motion, emedan den frågan tillhör annat Utskott.
Jag skall ock väcka förslag till de förändringar i allmänna Lagen, som jag anser nödiga för qvarn-näringens utveckling.
Stockholm den 22 November 1862. N, S, v. Koch. 136 Motioner hos Hidderskapet och Adeln 1862, N:o l(J. 1V0 I». Af Herr VOli S4<M‘Ii, Mils Saumel^ angående bevillning af mjöloch sågqvarnar.
Ehuru jag, för min del, tror grundräntan af mjöl- och sågqvarnar böra och kunna upphöra, samt bevillning af qvarnar böra utgå efter samma grunder, som den utgår al fabriker, unser jag mig dock, för den händelse att den åsigt skulle hos de beslutande göra sig gällande, att nämnde grundränta icke utan allt vederlag på en gång må alskaffas, böra föreslå att, i sådant fall, införes uti 3:dje Art.
Bevillningsstadgan en så lydande föreskrift: B) Beviliiing af mjttl- oell *a*»|vai*ner. §. 12.
»För annan än i 11 § nämnd särskild skattlagd mjöl- eller sågqvarn, deraf grundränta för år 1861 utgått, erlägges, utom bevillning enligt 2:dra Artikeln, en afgift svarande emot tre fjerdedelar af det belopp, hvilket för nämnde år såsom grundränta af qvarnen utgick.» »Yrkar qvarnegare nedsättning i dylik afgift, på grund af minskad inkomst af qvarnen efter år '1861, eger Konungens Befallningshafvande, att, sedan vederbörande Taxerings- och Pröfniugs-kommitté sig öfver yrkandet yttrat, medgilva nedsättning i afgiften, i mån af den minskning, som egt rum i iukomsten af qvarnen.»
Jag antager att meningen med den nya Bevillnings-stadgan var, att jemnare och rättvisare fördela, icke att öka beskattningen; att redan 1864 den ölcade bevill— ningen enligt 2:dra Art. af mjöl- och sågqvarnar skall motsvara den fjerdedel, som, enligt olvaustående lörslag, skulle eltergifvas å grundräntorna, samt att nasta riksdag, om näringarne vid denna frigifvas, den sedan år 1861 ökade bevillningen, enligt 2:dra Art., af mjöl- och sågqvarnar, skall om icke helt och hållet, dock så nära betacka de återstående adelar af hvad år 1861 utgick såsom grundränta af qvarnar, att hvarken inom representationen eller Konungens rådkammare, vidare tvekan skall uppstå mot att borttaga all särskild bevillning å qvarnar, oell att sålunda låta alla spår försvinna af de ingalunda urgamla Svenska, men väl sedan några sekler af Tyska Ko nungar - Motioner hos Ridderskapet och Ådeln 1862.
13/ nungar och tyskt skrålärda kameralister oss påtrugade förhatliga banden å rättigheten att mala vår säd till mjöl och såga våra stockar till bräder.
Stockholm deri 22 November 1862. N. S. von Koch.
\:o 50.
Af Herr von linell; Nils Samuel? om upphäfvande af §§ /—6 i 20 Kap.
B yggnmga- Balken m. fl. stadganden, och antagande a/ en ny författning angående anläggande af vattenverk.
Jag vågar föreslå Rikets Ständer för sin del besluta: att med upphäfvande af 20 Kapitlet 1, 2, 3, 4, 5 och 6 §§ Byggninga-Balken jemte öfriga föreskrifter angående föregående uudersökuingar innan mjöl- eller sågqvarn må anläggas, samt angående förbud mot qarns begagnande för egen eller andras räkning, tillika med hvad för öfrigt i strid emot nedanstående bestämmelser finnes förordnadt, genom allmän författning må stadgas: § 1.
Går vattendrag genom samfälda egor och kan der qvarn eller annat slikt vattenverk byggas; njute hvar sin lott deri efter som han i samhälligheten del eger.
Går ström, å eller bäck emellan två byar eller hemman och ega de bägge del i qvarnställe, njute hälften hvar. § 2.
Vill den, som eger ena sidan af vattendrag eller lott i samfäldt qvarnställe, bygga vattenverk, som ej å ena sidan fullkomnas kan, eller då lägenheten är sådan, att ej hvarje delegare kan särskildt vattenverk bygga; bjude då andra sidans egare eller öfrige delegare i samfälligheten att gemensamt med sig verket bygga och nyttja: sämjas de ej derom, pröfve Rätten, om verket kan byggas utan skada för den eller dem, som deri ej deltaga vilja, och gifve, i ty fall, till byggnaden lof, sätte ock ut med hvad vilkor den, som bygger, verket begagna må. § 3.
Ej må man vattenverk så bygga eller begagna, att annans jegen dom ofvan eller nedan af uppdämning men lider. § 4.
Den, som egande rätt halver i vatten, der kungsåder, segelled eller båtled är, håfve ej våld att den stänga, utan lemne vattnet öppet, Uih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Samt. 1 Afd. . 18 138 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1802.
N:o 50. der det djupast är, till en tredjedel för kungsåder, till minst tolf alnar för segelled och till minst åtta alnar för båtled.
Finnes i vatten flottled för timmer eller annat, varde ock den öppen lemnad att framgent begagnas till storlek och på sätt, som af ålder brukligt varit eller stadgadt varder.
I de läll nu sagda äro, njute dock vattenverk den rätt dem förunnad blifvit. § S.
Nu är vattenverk lagligen bygdt: är det sådant, att det genom uppdämning kan å annans egendom men göra; då skall å verket flodlucka så inrättad vara, att tjenlig utväg för vattnets aflopp derigenom beredes; och hålle den, som verket häfver, den lucka öppen, när det nödigt finnes.
Den, som sågqvarn häfver, värde, att spån ej skada gör i vattendrag eller på åker eller äng. § 6.
Har man byggt vattenverk annan till men, eller gör man vid vattenverk olaga uppdämning; då må den, som deraf lida kan, lita Kronofogde eller Magistrat till; och undersöke Fogden eller Magistratperson, med två ojäfvige män, förhållandet i dens närvaro, som klagas öfver, eller sedan denna till undersökningen kallad blifvit, ändå att han sig ej inställt.
Finnes det klarligen, att olaga byggnad skett, och ställer den, som klagar, borgen för den andras skada, låte Fogden eller Magistraten så mycket af byggnaden upptagas, att nödigt aflopp för vattnet beredes; är vatten eljest uppdämdt, läte Fogden eller Magistraten det aftappas, utan att borgen derföre fordras må.
I båda dessa fall tage Fogden eller Magistraten kostnaden för verkställigheten af sin åtgärd ut hos honom, som den öfver» klagade byggnaden eller uppdämningen gjort, och meddele om åtgärden skriftligt besked, Den, som är med den åtgärd missnöjd, ege sin talan till Rätten instämma: är borgen ställd efter ty förut är sagdt, och vill den stämma, hvars byggnad rifven blef, gore det inom tre månader sedan han fick del af det besked,1 som öfver åtgärden lemnades, der den borgen skall gällande vara. §. 7.
Har egare af vattenverk, efter urminnes häfd eller annorledes, rättighet att vatten uppdämma, ändå att annans egor eller verk deraf skadas, njute den rätt till godo.
Detta förslag är hufvudsakligen hemtadt från Lag-kommitténs och Lag-beredningens förslag till civil-lag.
Der igenfinnas ock motiverna till de föreskrifter, som äro afvikande från de nu gällande.
Med förklarande, att min hufvudsakliga afsigt är att frigöra alla näringar, som vilja använda vatten eller vind, ånga eller annan kraft från de, efter min tanke, onödiga och skadliga hinder och det tunga förmynderskap, nuvarande lagstiftning för dem lägger i vägen och hvilka för vissa näringar, t. ex. siidesförmalning, hindra oss att tälla med utländningen på verldsmarknaden med Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1862.
139 vår nu förnämsta exportvara, spannmål, annat än i dess råaste skick, anser jag mig af nyssnämnde motiver här endast böra anföra det följande: »Det ligger alldeles icke i sakens natur, att den, som vill bygga vattenverk, först skall låta formligen undersöka, om hans dam tilläfventyrs kan göra skada.
Tvärtom bör det helt och hållet ankomma på honom sjelf, att af sin egande rätt till vattnet göra det bruk, han för sig finnér nyttigast, utan att behöfva derom förut förfråga sig hos sina grannar; desse hafva med hans inrättningar icke att skaffa, så länge de ej kunna visa sig i någon måtto vara förnärmade.
Lagen bör ej lägga hinder i vägen för den, som vill förkofra sin egendom utan andras förfång: men ett sådant hinder är det onekligen, om han skall vara pligtig bekosta en ordentlig em betsmanna-undersökning och, i fall af uppstående tvister, fullfölja sin rätt instanserna igenom, innan ännu någon kan klaga öfver lidande.
Å andra sidan åter är det ett lika tryckande band på egande rätten, om den, som har jord intill ett vattendrag, sättes i nödvändighet att i förtid uppträda såsom klagande eller kärande part, blott derföre att en annan vill anlägga en dambyggnad i samma vattendrag.
Skulle han, genom sitt stillatigande vid en undersökning, förverka rättigheten att åtala uppdämningen, om han framdeles funne sig hafva olägenhet deraf: en händelse, som möjligtvis kunde beröfva honom största delen af sin egendom och bringa hela hemman i ödesmål; så vore väl detta den hårdaste af all preskription: egde han deremot sin talan öppen, i läll han sedermera kunde visa sig vara lidande, så tjenadc undersökningen till intet.
Man må för öfrigt gifva aldrig så noggranna och aldrig så stränga föreskrifter om sättet huru undersökningar skola verkställas: del får ändå ej antagas, alt de icke någon gång skulle kunna ske ofullständigt; och att på Domaren, eller hvem man förordnar till undcrsökningsman, lägga den skyldigheten, att pröfva fyllmyndiga jordegares rätt, då de sjelfve ej äska det, synes vara att gå allt för långt och att afvika från civil-lagens egentliga ändamål.
Af dessa skäl har Kommittéen från förslaget uteslutit stadgandet om en föregående undersökning, huruvida vattenverk, som någon vill anlägga, kan tillskynda andra skada genom uppdämning.» — — — — — — — — — — Kommittéen har således ansett lämpligt, att i förslaget inlaga blott hvad 1734 års lag uti 2 § af 20 Kap. Byggninga-Balken, i likhet med de förra lagarna bjuder, att ingen må vattenverk så bygga, att annans egor, som ofvan eller nedan ligga, eller äldre vattenverk, som lagligen bygdt är, af uppdämning skadas.
För att gifva destomera kraft åt detta stadgande, har Kommittéen tillagt, att om någon bygger vattenverk eller gör otillåten uppdämning till annans förfång, den lidande eger vända sig till den tjensteman, som förestår executionsverket i orten, och af honom, under vissa vilkor, genast vinna handräckning till vattnets aftappande.
Skadan kan vara så betydlig, att en längre tids utdrägt gjorde den, som densamma vållat, oförmögen att den ersätta.
Det är då af vigt, att den snart må kunna afbjelpas, när den till sin verklighet är fullkomligen uppenbar. 140 Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1862, N:o 51.
Deraf, att Kommittén nu frångått hvad förut varit stadgadt om undersökning innan vattenverk aniägges, blir det väl en följd för framtiden, att ingen skall kunna, till skydd för ett nytt vattenverk, som gör skada genom uppdämning, beropa sig på laga kraften af en slik föregående pröfning; men på äldre verk, hvilka redan kommit i laglig besittning af rättigheten att uppdämma vatten till viss höjd, änskönt skada deraf sker, måste naturligtvis lämpas hvad lagen i 3 § 20 Kap. ByggningaBalken säger: mjute then rätt och frihet, som them förunnad är.» Stockholm den 22 November 1862. N. S. v. Koch.
S%':o 51.
Af Herr von Möller, Peter, angående Stats-anslag till uppförande af en dubbelfyr å den så kallade Tylöudden vid Halmstads bugten.
Under sednaste decennier har, genom fyrars uppförande på Kattegals kuster, seglationen på detta svåra farvatten blifvit allt mer och mer betryggad; men ännu återstår en lucka att fylla, på det att hvad som redan åtgjorts må blifva fullständigt, och detta är — uppbyggandet af en fyr vid Tylön, eller på den udde, som i nord vest begränsar den s. k.
Halmstadsbugten.
Att vidlyftigt utveckla de skäl, som föranledt mig till väckande af denna motion, är ej behöfligt; — de årligen förefallande strandningarne söder om Falkenberg samt på Halmstadsbugtens sydöstra kust, och hvaraf, under sistförllutna månad, tvänne egt rum å den förstnämnda och en å den sistnämnda stranden, tolka bättre än ord behofvet af en fyr mellan Kullens och Morups.
Strandningarne tima särdeles under den mörka årstiden, och föranledas hufvudsakligen af de starka strömsättningarne i Kattegat, hvilka af en, på detta vatten mindre befaren sjöman, icke kunna beräknas.
Man finner derföre ofta af de skeppsbrutnes sjöförklaringar, att, kommande från Sundet under stark vestlig vind och efter angörandet af Kullens fyr, de, för att med desto större säkerhet gå fria för Halländska kusten, styrt en mera vestvart kurs, så att de efter beräkningen borde få Anholts fyrskepp rätt för-ut eller ett streck i lovart.
Men genom strömsättningen bragta inåt Halländska kusten, hafva de i stället fått sigte på Morups fyr, och, om Motioner hos Ridderskapel och Adeln 1862.
141 vid sådant fal! en vestlig storm egt rum, har strandning å kusten kring Falkenberg deraf följt.
Egde seglaren på Kattegat ett ledbloss i natten mellan Kullens och Morups fyrar, hvilka äro belägna på ett afstånd af cirka 16 sjömil från hvarandra, så skulle han, med undantag då en våldsam storm gjort honom redlös, med full trygghet kunna lotsa sig igenom denna svekfulla farled.
En man af facket har, på detta rum, upplyst mig om en af orsakerna till de på Halmstadsbugtens sydöstra kust förefallande skeppsbrotten.
Den sydliga strömmen (Sönden-Vand) sätter starkt in vid denna bugts södra kust, följande bugten och således löpande vid dess norra strand i motsatt rigtning eller utåt.
Ett fartyg, som sålunda skurits in i Halmstadsbugten af den sydliga strömmen, skulle, under vissa förhållanden, till sin fördel använda den utåt eller nordvestvart förande om det till sin ledning hade en fyr vid Tylön.
Dessutom blir en fyr vid Tylön af stort gagn vid seglingen til! och från Halmstad samt öfriga i denna bugt belägna reddar.