Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ty i ett eller annat afseende har hemmet säkert icke varit, som det borde vara.
Der har kanske varit fullt upp af det lekamliga goda — men, en menniska lefver icke allenast af bröd; det är något inom henne, som också behöfver lefva och som ej kan lefva utan kär- lek, utan glad och lycklig samvaro med andra.
Äfven om man icke vet deraf, saknar man detta, der det icke finnes, och söker utomhus det, som brister i hemmet.
Äfven i ett godt hem ligger stundom något tungt och tryckande liksom i luften, medan i ett annat man genast blir vid godt mod, så fort man kommer inom dörren.
Detta beror till stor del på skaplynnet hos husmoder och hus- fader, synnerligast hos den förra, efter som det förnämligast är hon, som ordnar och skapar familjelifvet.
Är hon sträng, fordrande, ego- istisk, så uppkommer denna tryckande känsla, som man allra tydligast märker, när hon t. ex. reser bort och man då liksom andas ut och förnimmer en märkbar lättnad.
I ett annat hem, der husmodren är öfverseende, uppoffrande, glad och mild, blir tonen en helt annan; man vet, att allt blir mildt bedömdt, men dock und- viker man att såra den, som sjelf så ömt und- viker att såra andra.
Visserligen kan en vre- sig husfader till en viss grad motverka detta, liksom en vänlig man kan, ehuru i mindre mon, mildra det tryckande af den allt för stränga husmodrens välde, men det beror dock i allt, som rör familjelifvet, oftast mest på qvinnan, huru det gestaltar sig.
Det är ganska vigtigt, detta, att barnen trifvas i hemmet; det Ur till och med för deras fram- tid vigtigt, att de hafva ett godt minne deraf.
Mången gång, då man på äldre dagar står vid någon skiljoväg i lifvet, dyker oväntadt upp ett minne från barndomshemmet oeh pekar liksom med ljusa finger på huru ett sådant val gjordes i det kära hemmet, huru saken der bedömdes, hvad som der ansågs rätt och godt och nyttigt.
Men dessa minnen komma blott, då hemmet varit godt och kärt.
Man kan knappast tänka sig något ljufiigare än en familjekrets, der föräldrarna ömt vårdat de späda barnen och sedan af de uppväxande ynglingarne och flickorna vördas och åtlydas, likasom fordom af de små, och der de nu ut- vecklade unga med sin glädtighet och sin lifs- lust sprida en frisk munterhet i hemmets stilla trefnad.
Sådana hem finnas, der ynglingarne föredraga hemtrefnaden framför alla nöjen, oeh
Tidningen utkommer 1 hufvudstaden hvarje helgfri fredag Och kostar för ett qvartal endast I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret I dit de unga männen vända för att finna hvila oeh förströelse, hvarifrån ingen frestar dem att fly.
De äro kan hända icke så många, men de finnas dock.
Vilja vi hafva det så, vilja vi, att våra söner skola föredraga hemmet framför allt annat och nelst trifvas der, så måste vi främst af allt göra detta hem godt och gladt, så att det blir kärt för dem.
Man bedrager sig mycket, om man tror, att dertill behöfves rikedom och öfverflöd.
Ja, det vill säga — der bör visser- ligen vara rikedom, men blott på kärlek, och öfverflöd, men blott af hemtrefnad och fredlig lycka.
Hemmet skall vara för de unga som en modersfamn, hvilken alltid står dem öppen, der de alltid finna lugn och tröst, der de känna sig skyddade och veta, att man älskar dem, om än hela verlden föraktar oeh sårar dem.
Hemmet skall vara sådant, att om sönerna också finna sig väl i rikare och finare omgif- ning eller roade af nöjen, som bjudas der, de dock, när de återvända hem, alltid erfara en känsla af trygghet och välbehag, som de då finna sig hafva saknat, äfven der de funno det i andra afseenden angenämt och till och med bättre än hemma.
Det är icke godt att säga, hvari det består eller huru det uppkommer, detta, som gör hemmet så kärt; det är egent- ligen omöjligt att lära ut konsten, huru man gör hemmet sådant, att barnen älska det.
Men goda, hederliga, förståndiga föräldrar, som älska sina barn och uppriktigt vilja deras bästa, lära sig snart inse, att de måste lefva blott för sina barn.
Och det är hela hem- ligheten.
Detta är dock icke så att förstå, som skulle fader och moder icke hafva andra intressen eller andra pligter.
Men just då de redbart fylla sin pligt och arbeta i sitt kall, gifva de barnen ett föredöme, som kommer dessa att dubbelt mera älska hemmet och vörda dem, som skapat det.
Om vi liksom låta barnen vara med om allt hvad vi göra och tänka, så lära barnen bättre känna sina föräldrar och dragas mera till dem.
I ett hem, der hvar och en lefver sitt lif för sig, blir ingen trefnad.
Der föräldrarna hafva någon vigtig lifsgerning, böra de också aldrig försumma att väcka och underhälla barnens intresse för den samma.
Den blir då liksom en gemensam egendom och föräldrarnas ära blir barnens glädje, liksom lönen för deras arbete må hända är hela famil- jens lifsuppehälle.
Men huru många föräldrar bry sig om att inviga barnen i sitt arbete eller i sin tanke- gång?
Huru många hafva, som gamle Hot- berg säger, » så rent Meel i Posen, at de tör lade sine Sönner kige derind? » Och dermed äro vi inne på hvad som kan- ske är det vigtigaste vilkoret för våra barns framtid, nämligen föräldrarnas exempel.
Vi föregå sannerligen icke alltid våra söner med det som godt är.
Vi besinna icke, att det som för oss, med vår härdade inre och yttre menniska, går nästan spårlöst förbi, i det unga sinnet lemnar djupa, stundom outplånliga mär- ken.
Vi låta må hända våra söner vara med, der de aldrig borde ens se hvarken oss eller andra, och vi utesluta dem kanske från just de områden, hvilka de helst borde känna.
Kanske låta vi dem deltaga i nöjen och för- ströelser, som knappast passa oss oeh bestämdt skada dem; men vi låta dem icke se in i våra hjertan, och vår karaktär är må hända för dem en tillsluten bok.
Men många bland oss våga ej låta dem läsa denna bok — det är saken.
Derför låtsa så många, som om det vore af ingen betydelse, hvilka föredömen de gifva barnen och anse sig hafva uppfylt allan rätt- I | " N I I (VI I uj U IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppglf å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, sa er.
färdighet, när de aga dem för fel, som de må hända lärt af föräldrarna sjelfva, eller blunda för sådana, som föräldrarna ändtligen måste medgifva, att de » ej rå för ».
Derför blir det ej heller något verkligt förtroende mellan oss oeh våra söner, der det står så till att de icke känna oss och vi icke vilja lära känna dem.
Den, som älskar sina barn, borde alltid tänka på, huru han synes för dem.
Det dröjer icke så länge, innan barnen börja döma litet om faders oeh moders uppträdande, först omedvetet, men snart medvetet.
Är då detta icke sådant, att det inger vördnad och aktning, då är det ett rent lotteri, om barnens uppfostran lyckas.
» Pappa förbjuder mig svärja, men han svär sjelf », eller: » mamma förbjuder mig att tala illa om andra, men sjelf förtalar hon sina bästa vänner — » sådana reflexioner göra icke godt, när de uppkomma i ungt sinne.
Ganska ofta ser gossen i hemmet de bjertaste motsatser mot hvad han i skolan eller kyrkan hör fram- ställas såsom rätt och godt, eller betraktas kanske hvad man der lärt honom vara ' synd och skam, i hemmet såsom obetydligheter, knappt värda att nämna.
Huru vill man, att barnet skall kunna förlika sådana motsatser?
Vilja vi, att våra söner och döttrar skola blifva goda och hederliga menniskor, så måste vi med allvar arbeta på att sjelfva blifva och vara sådana.
Detta är en hufvudprincip vid all uppfostran.
Det händer visserligen, att barnen blifva alldeles motsatsen till föräldrarna: det händer till och med, att dåliga föräldrars barn blifva goda och hederliga menniskor, men då blifva de det med sorg oeh bekymmer, och kunna svårligen så som sig bör älska och ännu mindre akta föräldrarna.
Men äfven de, som i andras och egna ögon lefva oklanderligt, de som verkligen icke föregå med onda exempel, nämligen tydligen onda sådana, äfven de gifva må hända genom lik- giltighet och obetänksamhet stundom dåliga före- dömen åt sina barn eller inleda dem på vägar, der den ene kan vandra ostraffad, men den andre ovilkorligen går sitt förderf till mötes.
Sådant göra vi, när vi till exempel inför barnen samtala om för dem opassande saker och dervid obetänkt fälla omdömen till förmon eller nackdel för det, som barnen sjelfva ej kunna bedöma, utan dervid nödvändigt måste lita på oss.
Hvad vi sålunda ovarsamt uttala, stannar oftast qvar i barnasinnet, och då vi sålunda låta munnen yttra det, hvaraf hjertat är fullt, då beror det just på, huru det, som bor i vårt hjerta är beskaffadt, om det är ondt eller godt.
Ty det händer icke sällan, att just det, som icke var ämnadt för barnens öron, det uppsnappa de som allra ifrigast, och då är det vanligen icke så mycket på ämnet, som på behandlingen deraf, intrycket beror.
Der- för skola vi sjelfva vara rena i hjertat oeh sinnet och hysa vördnad för det goda och sanna.
Då komma vi ej att med ohöfviska ord, med hån och gäckeri såra våra barns öron eller i deras sinnen utså något frö till det onda.
Men hvem af oss kan lägga handen på hjertat och säga: från detta fel är jag fri?
En oeh annan torde val!
finnas, men få äro de.
Ty om vi också ej sjelfva sålunda förgå oss, så bestraffa vi icke sådant, som sig bör.
Vi skämta öfver och le åt det otillbörliga, det stundom råa, stundom rent dämoniska gäckeriet med allt rent och heligt oeh upphöjdt, det som i » bulevardtidningar » och dylika publika- tioner kolporteras, det som berättas man oeh man emellan, det som applåderas på teatrarne och som så genomsyrat hela vårt hvardags- oeh sällskapslif, att skämtet, som skulle vara dess krydda, i stället blifva sjelfvit botten-anrättningen i våra andliga njutningar.
Det är på sådant sätt vi inleda våra söner i frestelse.
Och det är dess värre icke det enda.
Men det skulle blott blifva att upprepa hvad förut blifvit framhållet, om vi skulle längre uppehålla oss vid detta.
Vare det nog sagdt att de flesta föräldrar troligtvis föga be- tänka, huru mycket deras efterdöme i småsaker inverkar på barnen och huru ofta af ett litet frö spirar upp ett stort träd, och att detta sker, antingen fröet är ondt eller godt.
Om föräldrarna t. ex. skratta åt eller till och med beundra listigt utförda bedrägerier, hvem vet, om icke då utsås det frö, hvars frukt mognar i falsarier och bedrägliga handelsaffärer?
Om föräldrarna vårdslösa åtagna förbindelser oeh sedan lättsinnigt urskulda sådant, lägga de må hända grund till sonens förskingring af om- betrodt gods, om detta också icke sker förr än fader och moder äro gömda under jorden.
Derför skulle alla föräldrar säga till sig sjelfva: » Vakta din tunga, att du icke till äfventyrs kommer ondt åstad och i dina oskyl- diga barns själ utsår det förgiftande ogräset, i stället för den goda, lyckobringande säden! » (Forts.) Jag derför ej rår.
; S§ la-t 3tij; oofcna S«iu (ttt ocii tujrian Atå-fc |ö / 3oj ?tan3e gfcon p å nutt, oc ?i Aoa&amp;vtna - Botta » itt fiu3 om våt titi Ata3 oc ?v titt Boj, {tut / i-ga 3aga-t, som j^j-tt, ej- wte^a jctg mt-nne » — j a g 3e-tjW ej- tåt.
iTLa-t uatwianSe «åt.i&gt;i-n3 å n u o gå *, •m-attaS m e 3 ä n g e n * Soft, oeft- » mefie * ftant {tj; utt ofiog oc ?i Anå-fc, ocft- oual !l !an3e Unopp täffl 6&amp;x3 ueclUJa » opp, ut ttn3et- g4Ön » fian3e to^t 3å » tånSat- m m täng-tan — • j-ag.
3etfö * ej- 3 " Lat - Ea-tfian Atn DttEC utt lu-roSen * fåt, j-u8£an3e gCa3 igen, ocfi- gofien Aom fot-t utt ivagen » påt, j a g oj-unge * ocfi j a g 3en vwttiaa, 3a tonefc, » uat-manSe a n, o m uaflnan3e j ?-töj3efc 8 j a g 3et&amp;fc ej- - tåt.
(Forts.) I] e, som då omgåfvo drottningen, kunde ej iM nog förundra sig öfver hennes hållning.
Icke förr än i sista ögonblicket hade hon velat tro, att någon fara var för handen, och under de första dagarne efter hans död var det, som om hon ännu icke haft klart för sig den för- lust hon lidit.
Icke förr än hon ensam be- fann sig på lustslottet Osborne tycktes sorgen fullt taga ut sin rätt.
Men då kom den också.
hälles e t t n u m m e r I veckan u n d e r hela qvartalet.
För hvarje 5-tal a b o n - n c n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g i f t e n i n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f Det var då, som drottningen drog sig till baka med sin djupa smärta i en enslighet, den der slutligen väckte missnöje och till och med harm hos hennes folk.
Hvarje försök att för- må henne söka öfvervinna sin sorg misslycka- des och betraktades slutligen nästan som ett majestätsbrott.
Den dysterhet, som nu låg utbredd öfver hofvet, spridde sig snart, icke blott till » öfversta gräddan », » The upper ten thousand » (de högt uppsatta tio tusen), utan ock till dem, som ut- gjorde de » tio tusendes » väldiga svans och efterapare.
Alla de fabrikanter och köpmän, som förut hade lefvat på lyxens utbredande, klagade bittert, liksom ock teaterdirektörer, balarrangörer och alla tillställare af nöjen, som nu icke mera kunde samla några rikedomar.
Dessa klagomål uppmuntrades af en viss » clique » vid hofvet, som skaffat sig plats i högadelns leder, och som hade till mål att göra drott- ningen lifvet så surt, att hon skulle abdikera till förmon för prinsen af Wales.
Denna liga föraktade ej att betjena sig af de uslaste medel för att nå sitt mål och hade skaffat sig en egen tidningspress för att sprida sina nedriga lögner.
De skamlösaste osanningar, det gemenaste förtal, de mest skandalösa antydningar, ömsom i inhemska, ömsom i utländska tidningar — ingenting sparades för att hos lord Palmerston väcka högst orättvisa och i sjelfva verket all- deles ogrundade misstankar mot drottningen.
Denna tidningspress skulle ju, bevars, » repre- sentera den allmänna meningen ».
Det fans sålunda en tid, då det i » det stolta England » var god ton att bakom hennes rygg förolämpa drottningen och genom nedrigt förtal vanhelga hennes djupa sorg öfver förlusten af en make, som hon så outsägligt älskat.
Men det fans dock en man, som hade nog mod att uppträda emot allt detta.
Den man- nen var John Bright.
Han reste sig beslutsamt för att sätta en gräns för denna öfversvämning af förtal och gemenhet och framkallade ur hjertat af sjelfva folket en frisk motström, som skulle drifva dessa usla beräkningar till baka till deras ur- sprung.
Han uppträdde modigt på för till- fället anordnade möten af arbetare, för att med hela tyngden af sin omätliga popularitet och hela värman af sin vältalighet bryta en lans för den förorättade qvinnan, icke för drott- ningen.
» Jag skulle blygas öfver namnet britt, » ut- ropade han vid ett sådant tillfälle, » om det skulle kunna hända i detta land, att man för- nekade drottningen en rättighet, som den fat- tigaste qvinna fritt far utöfva.
Just den tro- het hon bevisar sin makes minne, den sorg öfver en stor, oersättlig förlust, som bor i hennes hjerta, bitterheten och varaktigheten af hennes sorg, böra göra enkan ännu kärare för oss, än drottningen varit.
Det är skamligt att fordra af denna qvinna, att hon gör våld på sitt hjerta till förmon för vårt koketteri och våra nöjen.
Vi skola icke göra oss till med- brottslingar i en så upprörande handling.
En konstitutionel regent bär icke kronan för att gifva baler åt sina undersåtar eller för att lyxbutikerna skola göra goda affärer; en sådan regent har vida allvarligare och vigtigare saker att sköta, hvad än vissa tidningar, utan att rodna, behaga säga derom.
Det engelska folket skall icke tillåta sig angripa drottningen i hen- nes enskilda lif; folket vördar hennes smärta och delar den.
» Man påstår, att bakom dessa sjelfviska köpmän, som gerna skulle trampa på den sör- jande drottningens hjerta, om de såge någon i I r«v \ _J i i y_) hi | \ I d u n, e r h å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 5, t o r d e p r e n u m e r a - utsigt till vinst af en så ohygglig gerning, lära stå personer, hvilkas personliga intressen gälla mera än handelsverldens eller salongs- verldens.
Om så förhåller sig, bör man öppna deras ögon för följderna af deras vansinniga beräkningar.
Skulle dessa misstankar en gång besannas, vore den dag icke långt borta, då hela engelska folket skulle på ett förskräckligt sätt affordra dem räkenskap för deras gemena handlingssätt. » Dessa ord gjorde afsedd verkan.
Förtalet tystnade småningom och en annan uppfattning gjorde sig gällande.
Men äfven hos drottnin- gen frambragte de en förändring.
Hvad ingen- ting annat förmått, uträttade den enkle qväka- rens ord.
Det var efter denna tid, som drott- ningen småningom började återupptaga de stora högtidligheterna vid hofvet, » mottagningar » och dylikt.
Och då G-ladstone, som fått i uppdrag att bilda en ny ministär, deri inkallade den radikale och i det engelska » high life » föga bevan- drade qväkaren John Bright, bekräftade drott- ningen hans utnämnande med en ifver och värma, som sällan vid dylika tillfällen före- kommer.
Och ingen af alla de hertigar och grefvar, som sutto i denna rådskammare, fick på Windsors slott ett så hjertligt och så ly- sande mottagande, som qväkaren från Bochdale, hvilken den engelska högadeln så länge räknat bland tronens och kyrkans argaste fiender.
Kronprinsessan af Preussen, som då var på besök hos sin mor, hade särskildt begärt, att man skulle presentera Bright för henne, och yttrade då till honom: » Jag har läst alla edra tal och lärt mycket af denna läsning, men hvad som djupast oeh mest rört mig, är ert ädla och manliga för- svar för min mor, och jag har länge längtat efter ett tillfälle att få tacka er derför. » Från denna dag blef det på modet att inom torypressen behandla John Bright såsom drott- ningens gunstling.
Sant ar, att han oftare än någon annan minister blef kallad till drottnin- gen och med henne hade längre samtal, än hans post såsom handelsminister kunde påfor- dra.
Och dessutom figurerade alltid på hvarje bjudningslista, vid hvarje festlighet, som på något sätt berörde drottningen eller hennes omgifning, John Bright, » den oundviklige », som man började kalla honom.
Fru Bright deremot var aldrig synlig.
Hon var en af de förträffligaste qvinnor, man nå- gonsin kan påträffa, vare sig inom stora verl- den eller den klass hon tillhörde — anspråks- lös, välgörande, fast i sina grundsatser.
I fråga om att lefva på stor fot, om lyx och öfverflöd, var hon helt och hållet omedgörlig, och man kunde icke af henne häruti erhålla ens det minsta medgifvande.
Att hon, till exempel, skulle aflägga den drägt, hon burit under sitt af familjesorger uppfylda lif, den drägt, hvari hon följt alla sina barn till graf- ven, och detta blott för att behaga några främ- lingar, som föreföllo henne temligen likgiltiga, derpå var aldrig att tänka.
Drottning Victoria förstod oeh värderade en karaktärsfasthet, så äkta qvinlig och öm.
Hon skref ett egenhändigt bref till fru Bright och inbjöd henne på det hjertligaste att, då hon icke ville närvara vid de stora mottagningarna vid hofvet, komma till Windsor en bestämd dag, då hon der ej skulle sammanträffa med någon annan än drottningen sjelf och hennes barn.
En sådan bjudning kunde naturligtvis icke mötas med afslag, och fru Bright begaf sig också till Windsor, der hennes besök efterlem- nade ett högst angenämt intryck.
Ehuru den ena af dessa qvinnor var en mäktig drottning öfver ett stort rike och den andra blott en anspråkslös qväkerska, fans dock emellan dem så många beröringspunkter, ty båda voro fram- för allt qvinnor, båda voro älskande qvinnor och ömma mödrar, och båda hade smakat så- väl kärlekens lycka som sorgens bitterhet.
©rn drottning Victorias framträdande ur sin tillbakadragenhet har verkat eller skall kunna verka någon så stor förändring i » de tio tu- sendes » - uppträdande, att handel och industri deraf skola röna något inflytande, är svårt att säga.
Men att den engelska högadeln, som är så angelägen att strö omkring sig sitt guld, skulle kunna finna bättre tillfälle dertill än i nöjen och öfverflöd, helst om den följde sin drottnings exempel — detta torde icke gerna kunna omtvistas.
Drottning Victoria är nu en gammal qvinna, snart sjuttio år, och många äro må hända de, som önska, att den gamla regentinnan skall som en gammal klädnad snart läggas å sido.
Naturligtvis har hon, som alla andra, också sina fel, och det vore icke möjligt att bekläda en så upphöjd plats som hennes, utan att begå missgrepp eller må hända någon gång missbruka sin makt.
Men huru historiens dom än må ut- falla öfver den engelska drottningen, skall dock aldrig kunna förnekas, att hennes handlingssätt i allt gifvit de otvetydigaste bevis på en ädel och upphöjd karaktär, en varm fosterlandskär- lek, ett klart förstånd, paradt med ovanlig fin- het, den renaste sedlighetskänsla och den äd- laste qvinlighet.
En sådan qvinna är ett mön- ster för sitt kön, ehvad man finner henne i ett slott eller i en koja, och en regent med en sådan karaktär och med sådana grundsatser som drottning Victorias måste under alla för- hållanden vara en välsignelse för sitt land.
(Forts.) Bröllopsgåfvan.
Af Lilly.
er ute på gatorna rådde en häftig snöyra, och nordanvinden svepte kallt omkring husknutarne.
Så mycket mera behag- ligt och inbjudande tog sig derför matrummet gt, upplyst som det var af elden i den stora gammaldags kakelugnen.
Dess sken spelade uladt öfver de mörka, med antikt porslin prydda väggarna, den djupa fönstersmygen och den lilla familjegruppen omkring frukostbordet.
Så väl öfversten som hans hustru tycktes ännu något trötta efter den stora balen föregå- ende afton hos ministerns, men lilla fröken Signe såg så frisk och solig ut i sin ljusa morgondrägt, att man ej kunde tro, att hon dansat nästan hela natten igenom.
Ofverstin- nan och hon samtalade just om föregående aftons tillställning, hvilken de funno ovanligt lyckad, då betjenten inträdde med morgonposten, bestående af de sedvanliga tidningarna jemte ett bref med utländsk poststämpel till öfver- sten.
» Hvad ser jag, underrättelser från bror Nils, » utbrast denne förvånad, i det han bröt kuvertet.- Med stort intresse genomläste han de tre tättskrifna sidorna och smålog sedan åt fruntimrens förvånade och nyfikna ansigten.
» Nå, kära Bobert, hvad skrifver han då? » utbrast öfverstinnan, resande sig ur sin be- qväma länstol.
» Primo, att han ämnar sig hit till Signes bröllop, i fall detta kan ställas fjorton dagar tidigare, sekundo, att inneliggande » anvisning på Wall &amp; söner är ämnad till bröllopsgåfva
— B i d r a g från a l l a o m r å d e n f ö r q v i n i i g verksamhet mottagas med tacksamhet.
E n d a s t en s i d a a f p a p p e r e t b ö r åt hans kära guddotter », sade öfversten på sitt torra, humoristiska sätt, svängande ett hvitt papper i luften.
» Pappa, låt mig då få det, o! » och Signe nästan skrek till af glädje, när hon fick se summan på anvisningen.
» Nils skrifver, att du får använda dem all- deles efter eget godtfinnande, till möbler, smycken eller klädningar, » sade öfversten, se- dan Signe gifvit aflopp åt sin glädje genom att företaga en solodans omkring rummet.
Hon sjönk nu utmattad ned i en soffa samt utbrast, strålande af glädje: » Jag vet pappa, livad jag skall köpa — det der gudomliga briljantgarnityret i Hallbergs fönster, som jag så länge gått och sett på, äh, så förtjusande det skall bli! » » Bestäm dig ej genast för något, barnet mitt, » invände den praktiska modern och fortsatte efter en stund, sedan man något hem- tat sig efter den stora nyheten: » Nils ville då, att bröllopet skulle stå fjorton dagar tidigare?
» » Ja, affärerna tvinga honom att vara till- baka i Messina den l:ste. » » Sä, vi måste då först och främst skaffa ännu en sömmerska hit.
Min sann, om jag vet, huru vi skola få dig färdig, barn. » » Kommer du ihåg, mamma, att syflickorna talade om en ung flicka, hvilken bedt dem rekommendera sig; hon hade visst ej kunnat arbeta på en tid, emedan modern varit sjuk? » » Ja, det mins jag, och vi skola med det första skicka bud på henne. » Det ringde nu på tamburklockan, och Signe gick att öppna för sin fästman, en ståtlig artillerilöjtnant, med ett godt, vinnande utse- ende, och sedan blef det ett tisslande och ett tasslande, ett prat och ett skratt hos de lyck- liga unga menniskorna der inne i salongen, så att sjelfva den argsinta papegojan i buren glömde bort att ropa sitt vanliga.
» Gå din väg, stygga!
Blef du stött, lilla vän? » Då den unga fästmön följande dag inträdde i arbetsrummet, fann hon der den nya sömmer- skan, en blek, mörklagd flicka, hvilken vid hennes inträde blygt reste sig upp oeh hel- sade.