Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
7 Sami 1 Åfd. 9 Haft. 3 18 Lag-Ulskoltels Betänkande N:o 21. ty enligt detta skulle den, sora omfattade en annan trosbekännelse än den rena evangeliska läran och, efter varning, ej öfvergåfve denna sin tro, drabbas med förlust af »de borgerliga rättigheter, som äro beroende af medborgerligt förtroende.»
Detta förslag, stridande ej mindre mot 1781 års redan omförmälde religions-plakat, utan äfven emot Grundlagens bud, som medgifver bekännare af en främmande lära, nemligen den reformerta, att tili oell med utöfva riksdagsmanna-kallet, — ett af de yppersta medborgerliga förtroenden, — skulle utan tvifvel hålla undangömda alla andra dissenterande än dem, sorn för att vinna martyrskapets ära icke tvekade att låta sätta brännmärket på sin panna.
Utskottet anser derföre, att genom antagande af Herr Prosten Rundgrens motion förevarande lagstiftningsfråga icke blefvo pä ett tillfredsställande sätt löst.
Beträffande åter Herr Rosenqvists förslag, hvilket han sjelf angifver såsom »nästan blott en afskrift af den Norska Dissenterlagen,» så sammanfaller detta lill de flesta af sina hufvudprinciper i väsentligare mån med Kongl. Maj:ts förslag än motionären, att döma af hans anförande i frågan inomVällofl. Borgare ståndet, sjelf syues föreställa sig.
En jemförelse mellan de begge förslagen ådagalägger för den uppmärksamme granskaren, hurusom nästan alla de inskränkningar, det sednare innehåller, i sjelfva verket icke lägga något band på den religiösa friheten, utan endast äro reglementariska föreskrifter, betryggande samhällsordningen, hämmande proselylmakarens verksamhet samt återhållande lättsinnet, men icke den lefvande öfvertygelsen, frän att öfvergifva den kyrka, som af Grundlagarna blifvit sanktionerad såsom Sverges Stals-kyrka.
Erfarenheten från de begge öfriga Skandinaviska rikena jäfvar ingalunda nödvändigheten af dessa föreskrifter.
Det är dock en hufvudprincip, hvari omförmäkla tvenne förslag synas väsendtligen afvika från hvarandra.
Det är i fråga om rättigheten för främmande trosbekännare att bilda egna församlingar, hvarför Kongl.
Maj:ts förslag fordrar såsom vilkor Konungens bifall.
Härvid bör dock erinras att rättigheten att fritt bekänna sin religiösa tro är något helt annat än rättigheten att efter behag förena sig i församling.
Detta sednare tillkommer icke ens medlemmar af Svenska kyrkan, ja, äfven för föreningar med rent materiella syftemål fordras i vissa fall Konungens tillstånd.
Skulle nu trosbekännare, hvilkas både läror och församlingsordningar voro fullkomligt okända, få utan all föregående kontroll från statens sida koncentrera sina krafter i slutna samfund, så egde man icke den ringaste garanti derför, att ej dessa syftade till samhällsfientliga mål; och om det än lyckades polismyndigheterna att i tid uppdaga sådana syften, och dessa samfund i följd deraf borde kunna upplösas, så skulle i allt fall sjelfva upplösningen otvifvelaktigt ganska ofta förorsaka en viss rubbning och oreda i samhället, som det är af vigt att undvika.
Äfven den strängare polisuppsigt, som i sådant fall måste utöfvas öfver alla främmande trossamfund, skulle u?an tvifvel för åtskilliga af dem med skäl kännas tryckande och förnärmande.
Ifrågakomne restriktion är sålunda i rent borgerligt intresse, och det är alldeles oantagligt att derigenom något baud skulle kunna läggas på den verkligt religiösa friheten; ty ett antagande att något konungamaktens Lag-Utsliottets Betänkande N:o 21.
19 beslut skulle hos oss blifva beroende af gunst eller godtycke vore belt och hållet stridande mot det konstitutionella samhällsskicket.
Och ej mindre andan, än sjelfva ordställningen i Kongl.
Maj:ts förslag visar uppenbart att ur religiös synpunkt ingen annan omständighet än trosbekännelsens egenskap af kristen betingar tillståndet att bilda församling.
Lika uppenbart är ock, att pröfningen af församlingsordningen endast kan ske ur borgerlig synpunkt.
Men af dessa förhållanden föijer, att skilnaden i denna del emellan Kongl. Maj:ts förslag och den Norska Dissenterlagen är mera skenbar än verklig eller, rättare, mera rörer form än sak.
Ty äfven enligt sistnämnde lag tillkommer rättigheten att bilda egna församlingar endast kristna trosbekännare, och deras rätt till offentlig religionsöfning är inskränkt inom »lags och sedlighets gränser.»
En församling hvars medlemmar icke äro kristna, — och såsom sådana vill man, som bekant är, icke anse t. ex. Mormonerna, — eller som missbrukar sin frihet, tolereras ej heller i Norge, och lärer väl äfven der af regeringen upplösas.
Emellertid har äfven Utskottet, såsom nedan närmare skall visas, funnit åtskilliga ändringar eller förtydliganden nödiga i Kongl. Maj:ts förslag.
De vigtigaste af dessa — och hvilka Utskottet hoppas minst skola ogillas af dem, som eljest varit böjda att omfatta Herr Rosenqvists förslag, — röra dels straffbarheten af hvad gällande lag benämner »utspridande af villfarande lärosats,» dels samvets- och bekännelsefrihet äfven för dem, som ej omfatta Svenska kyrkans trosbekännelse, men ej heller vilja sluta sig till annan tillåten församling, dels ock rättigheten för främmande trosbekännare att inrätta skolor och andra undervisningsanstalter.
Genom dessa förändringar eller tillägg, hvilka ingalunda kunna anses stridande mot andan i Kongl. Maj:ts förslag, utan tvärtom såsom konseqvenser framgå ur dess ofvan utvecklade hufvudprinciper, hoppas Utskottet kunna sammanjemka meningsskiftningarna hos alla dem, hvilka inse hela vigten af den väckta frågans lösning på ett med civilisationens och samhällsordningens fordringar öfverensstämmande sätt och som för uppnående af detta stora mål äro beredda att göra ett offer af förutfattade meningar, icke i hufvudsak, utan i detaljer, — icke i grundsatserna, utan endast i fråga om sättet för deras tillämpning.
Det är detta mål, Utskottet sökt uppnå, — dervid troget aktgifvande pä det allmänna tänkesättet samt följande den Helleniske lagstiftarens betydelsefulla vink, som, på fråga om de lagar, han gifvit sina landsmän, voro de bästa, berättas hafva genmält, att han gifvit dem de för folket lämpligaste■
I hvad mån Utskottet lyckats närma sig detta mål, beror af Rikets Ständer att afgöra. 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
Utskottet öfvergår nu till en närmare redogörelse för den modifikationer, Utskottet funnit nödiga i de af Kongl Maj:t framlagda begge lagförslag, dervid Utskottet anser sig jemväl böra i korthet bemöta några af de inom Riks-Stånden, vid remissen af den Kongl Propositionen, deremot gjorda detaljanmärkningar.
Det första af dessa författningsförslag är det, som bar till öfverskrift:
Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider vill [ar ande lära.
Såsom ingressen till detta laglörslag utvisar, förutsätter detsamma upphäfvande bland annat, af landsförvisnings-straffet ej mindre för affall, än äfven för utspridande af villfarande lärosats.
I förra hänseendet är, såsom redan blifvit anmärkt, icke något annat straff föreslaget att sättas i stället.
Deremot är det i sednare hänseendet, som förslagets särskilda stadganden tillkommit.
Dessa sladganden, såsom varande af ren kriminal lags natur, synas ock böra bilda en författning för sig.
De åsyfta, såsom Utskottet trott sig kunna antaga, bufuidsakligen endast att bestraffa proselytmakeri.
Med denna utgångspunkt blir det dock af vigt att i lagen söka uppdraga en skarp gränslinie emllan nämnde förbrytelse och den fria yttranderätten, — att tillse, det forskningen icke vingklippes, utan att olika meningar fritt få gifva luft ät sina spörsmål, jemväl i trossaker.
Och, såsom ofvan blifvit antydt, kan ingen mensklig kuuskap någonsin anses fulländad, icke ens den om rätta tolkningen af det uppenbarade ordet.
Propositionens 1 § uppställda karakterer på det der, såsom Utskottet trott sig böra antaga, afsedda brott vara alltför elastiska och kunna inträffa jemväl på forskningen, då den, utan ringaste lanke på försök att locka någon till affall från hans religion, »offentligen [örkunnam en sats, som strider mot Stats kyrkans dogmer.
Man invände icke, att åklagaremagien i detta fall ej skulle komma att missbruka sin rätt lill anställande af åtal och att en garanti mot ett sådant missbruk är uppställd i förslagets 7 § Att vara beroende af åklagaremagten. vore det äfven den högsta, kan ej anses öfverensstämma med ett väl ordnadt samhällsskick: lagen sjelf måste vara klar och bestämd.
Och sväfvande beskrifningar på brott äro derföre bland de vådligaste bristerna i en kriminal lag.
Ifrågavarande 1 §:s början lyder: »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro« etc.
Det tvetydiga uti uttrycket offentligen förkunna, dervid icke ens förutsättes att förkunnandet skett till annans förledande, minskas icke deraf att från den uppställda regeln ansetts nödigt att sedermera i samma § göra ett enstaka undantag, nemligen i afseende å den främmande trosbekännare medgifna religionsöfning och undervisning. Lag-Utskotlets Betänkande N:o 21. 21 Och om ett föredrag i en universitets stads auditorier icke bör anses för ett offentligt förkunnande, månne väl förhållandet förändras, om föredraget i stället hålles i en annan landsort eller i en sal inom hufvudstaden?
Eller skulle åhörarnes större eller mindre antal vara bestämmande? och, i sådant fall, hvilken siffra vore den afgörande?
Minst lärer någon skilnad i detta fall böra bero deraf, huruvida den föredragande är försedd med Statens fullmakt alt vara lärare, — en sådan borde då till och med anses brottsligare, — eller huruvida talaren visar sig mer eller mindre hemmastadd i vetenskapernas terminologi.
Sådant upphäfde i detta fall helt och hållet grundsatsen om den fria forskningen och dess yttrande-rätt.
Ty bildningen stänges icke mer inom fakulteter eller de lärdes studiikamrar, utan äfven till de stränga vetenskaperna hafva i våra dagar lentnats vigtiga bidrag af mången, som kanske ej erhållit något lärdomens diplom.
En hvar som förkunnar en ny sats, — hvilken som helst, — gör väl anspråk på att öfvertyga eller blifva trodd, och hans afsigt skulle således kunna sägas vara den att förleda.
Då således nya uttryck i detta hänseende bort väljas, har Utskottet icke tvekat att antaga de, nära till hands liggande, som klart och oförtydbart uttrycka lagstiftarens mening, och har derföre föreslagit att 1 §:ns början skulle lyda så: »Den, som i afsigt att förmå annan till affall från den rena evangeliska läran, utsprider lärosats, som deremot stridande är» etc.
Skulle någon klandra denna uppställning på den grund, att en sådan afsigt kunde blifva svår att bevisa, så får Utskottet dervid erinra, dels att nämnde svårighet ingalunda kan anses större i detta fall än i de mångfaldiga andra, der, enligt våra lagar, just afsigten karakteriserar en handling såsom brott, — dets att svårigheten att åstadkomma bevisning om en till ett brott hörande karakter icke, i något fall, får föranleda dertill, att man förklarar en sådan bevisning öfverflödig eller antager en mot andan i hela vår lagstiftning stridande présumtion om brottslighet, — dels ock att om någon svårighet i fråga om bevisning i detta, liksom i öfriga fall, skulle (örefinnas, sådant beror af rättegångsordningens bristfällighet och följaktligen bör afhjelpas genom en förbättring af hela bevisnings-systemet.
Minst bör någon tvekan i antydda hänseende kunna uppstå hos dem, som anse Kongl. Majds förslag i denna del innebära detsamma, som Utskottet föreslagit; ty i sådant fall qvarstode ju alltid, äfven enligt det förra förslaget, skyldigheten för åklagaren att bevisa den tilltalades afsigt att förmå till affall.
För öfrigt anser sig Utskottet böra erinra, dels att dess redaktionsförslag i denna del är i hufvudsaklig öfverensstämmelse med det, som framställdes af Högsta Domstolens fleste ledamöter vid granskning af Kongl. Maj:ts vid sednaste riksmöte representationen förelagda förslag i förevarande ämne, dels ock att ifrågavarande stadgande icke afser och icke kan afse någon förändring i Tryckfrihets-förordningen, i följd hvaraf spridande af villfarande lärosats genom tryckt skrift fortfarande är straff underkastadt i de fall som Tryckfrihets-förordningen bestämmer. 22 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
En följd af den sålunda af Utskottet föreslagna förändring har varit den, alt ur §:n bort uteslutas orden: »dock sker ej härigenom någon inskränkning i den frihet i religionsöfning och undervisning, som bekännare af annan lära, än den rena evangeliska, medgifven är».
Dessa ord kunde nemligen, med afseende å redaktions-förändringen i början af §:n, blifva vådligt förvillande, och de äro i allt fall fullkomligt öfverflödiga.
— I sista punkten af förevarande § har Utskottet gjort en mindre redaktions-förändring, som innebär, att om prest, som utspridt villfarande lärosats, dermed haft för afsigt att förmå någon till affall från den rena evangeliska läran, han jemväl bör straffas efter denna lag och icke undslippa med allenast den i Kyrkolagen stadgade påföljd af embeieis förlust.
För en obefordrad och mot kyrkan så fiendtlig prestman, vore nemligen förlusten af embetet i de flesta fall icke ens något straff.
— Hvad för öfrigt emot denna § blifvit anmärkt derom, att den icke innehåller skärpt straff för iteration, anser sig Utskottet böra bemöta med den erinran att sådant är öfverflödigt i följd af latituden i straffbestämningarna, — äfvensom, hvad angår gjord anmärkning att bötesbeloppet i denna § vore för högt, Utskottet får erinra, att det i detta fall, så vida lagbudet skall hafva någon kraft, icke kan sättas lägre, helst efter den af Utskottet föreslagna förändring i §:n.
I 2 §, som afser det fall att någon genom bedrägliga medel söker locka till affall, har Utskottet funnit straffets maximum, ett års fängelse, eller detsamma som i 1 § stadgas, vara jemförelsevis allt för ringa i förhållande till brottet och böra förhöjas till fängelse i två år, så mycket heldre som straffets minimum, etthundra Riksdalers böter, är dubbelt högre än straflfminimum i 1 §.
Uttrycket minderårig i 4 § har Utskottet ansett kunna blifva tvetydigt, då något bestämdt juridiskt begrepp dervid icke är i vår lagstiftning fästadt; hvarföre Utskottet utbytt detta uttryck mot uden, som ej fyllt 21 år», hvilken ålder Utskottet, på skäl som nedan skola anföras, ansett böra bestämmas för rättigheten att få utträda ur Svenska kyrkan.
Lika med Kongl. Maj:f, har
Utskottet ansett anställande af åtal för brott emot 1 § icke böra iå bero af en lägre, måhända mindre bildad, åklagare allena, utan att högre myndighet pröfvat skäl till åtal vara för handen.
Men Utskottet har ingalunda funnit lämpligt att, såsom Kongl. Majit föreslagit, uppdraga denna högre pröfningsrätt åt Dom-kapitlen•
Det må väl vara sannt att ordställningen i §:n icke bestämdt tillstädjer
Dom-kapitlen annat än att undertrycka ett sillämnadt åtal; men det är dock för dessa kyrkliga myndigheters anseende af högsta vigt, att de inför allmänheten icke ens hafva skenet af polisinstitutioner.
Utskottet förmodar ock. att dessa myndigheter sjelfva helst önska undgå ett så besvärande uppdrag.
Att de skulle missbruka en sådan makt till anställande af oskäliga åtal, är Utskottet långt ifrån att befara.
En fruktan att många rättmätiga åtal derigenom skulle undertryckas vore väl snarare befogad.
Men äfven detta vore vådligt, helst då, såsom Utskottet hemställt, ifrågavarande brott skulle hufvudsakligen karakteriseras genom afsigten att förmå till affall.
Det är således Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
23 icke vidare fråga om villfarande lärosatsers utspridande i och för sig, utan om det dermed förenade, för samhällsordningen störande, ändamålet att värfva proselyter.
Sådana ofog böra väl utan skonsamhet näpsas.
Utskottet har derföre, samt för att gifva nödig enhet åt åklagaremagiens verksamhet i detta fall, föreslagit, i likhet med hvad hittills för visst fall varit stadgadt, att ifrågakomne pröfuingsrätt skulle uppdragas åt Konungens Justitie-kansler.
Att denne eger, der han så nödigt aktar, infordra Dom kapitlens utlåtande, har ej ansetts behöfva särskildt uttryckas.
Det andra af de utaf Kongl.
Majit framlagda lagförslag benämndt Förordning, angående främmande trosbekämiare och deras religionsöfning, afser att angående dessa trosbekännares rättigheter och skyldigheter samt deras ställning i staten och förhållande till Svenska kyrkan meddela sådana stadgauden, som, enligt 87 § Regerings-Formen, tillhöra Konungs och Ständers gemensamma lagstiftningsrätt.
Således äro deruti i allmänhet icke upptagna sådana föreskrifter, hvilkas meddelande, enligt Regerings-Formens 89 §, tillkommer Konungen allena.
Detta, i ingressen till Kongl.
Maj:ts Proposition uttryckligen antydda, förhållande är det af vigt att, vid granskning af förevarande lagförslag, icke lemna ur sigte.
Derigenom förfalla ock åtskilliga af de anmärkningar, som mot förslaget blifvit gjorda, såsom att der saknades närmare föreskrifter angående statistiska förteckningar öfver främmande trosbekännare och delgifvande deraf till Svenska presterskapet, — att främmande tillåtna församlingar icke voro förpiigtade att hålla skolor för deras egna medlemmars barn, — att föreskrift ej funnes om sättet, huru Stats-kyrkans presterskap skulle erhålla underrättelse om Dissenters ledighet lill ingående af äktenskap m. m.
Det är dock en annan brist i Kongl. Maj:ts förslag, som ej är af beskaffenhet alt dess afhjelpande kan anses beroende af Konungens ekonomiska lagstiftningsrätt, men som ej kan förbises, ulan alt grundsatsen om samvetsfriheten och den derifrån oskiljaktiga bekännelsefriheten öfvergifves.
Förslaget medgifver nemligen väl utträdande ur Svenska kyrkan, då det sker tiil annat religionssamfund, som tillåtet är; men om den dissenterande icke finner något sådant samfund, hvars lärosatser han gillar, synes han, enligt 14 §, fortfarande böra qvarhållas inom Svenska kyrkan, — och detta oaktadt hans åsigter kanske äro mest stridande mot hennes, — oaktadt han med den varmaste tro omfattar en annan lära än denna kyrkas.
Men hvar är då samvetsfriheten?
hvar bekännelsefriheten?
På alldeles samma skäl borde då allt utträdande ur Stats kyrkan förbjudas.
Utskottet förfäktar icke lättsinnets, sjelfsvåldets eller indifferentismens sak.
Ty det är väl ej lättsinne eller sjelfsvåld att icke lyckas finna några med sig liktän - 24 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. kande, sora äro nog talrika att kunna bilda egen församling; och den indifferente kan Stats-kyrkan beklagligtvis vara säker att få behålla inom sig.
Det är blott den lefvande öfvertygelsen, det är blott samvetets manande röst, som synes kunna förmå någon att underkasta sig de] varniugsgrader, hvilka Utskottet, lika med Konsl. Majit, i afsigt ait återhålla lättsinnet, ansett vara oundgängligt nödiga vilkor för rättigheten att utträda ur Svenska kyrkan.
Men den lefvande öfvertygelsen får icke våldföras, samvetets röst får icke qväfvas.
Den främmande trosbekännare, som påkallar einbetsåtgärd af Svenska kyrkans presterskap, är, enligt förslagets 11 §, tillförsäkrad, att ej dervid af prest blifva besvärad med »lärotvist, som kan samvetet bekymra.» äfen den dissenterande, som ej kan omfatta någon tillåten främmande församlings lära, skulle ej få åtnjuta samma frihet från samvetstvång!
En ;å sträng lagstiftning anser Utskottet ej böra antagas.
Minst bör någon tvekan för en förändring i denna del kunna komma från kyrkans sida.
Det är blott sjelfva alfallet i och för sig, som rörer kyrkan, och det är detta, bon skall genom varning och undervisning söka förekomma.
När hennes varningar ingenting uträtta, måste hon, för att ej förnärma samvetsfriheten, lossa de synliga band, hvarmed hon faslhåller individen.
Men ej tillhörer det henne, att liksom ledsaga den affällige in i ett annat religionssamfund.
Och hvilken vore väl vinsten för kyrkan sjelf att få behålla inom sig dessa dissenterande, som kanhända vore de mot henne mest fientliga eller hvilkas tro och sedliga lif hindrade deras emottagande i annat religionssamfund?
Kyrkan bör visserligen icke förskjuta någon; men hon bör ej heller fasthålla någon emot hans vilja.
Split och söndringar uppstode derigenom inom henne, och hon förlorade sålunda den koncentrerade kraft, som kunde göra henne mäktig att värna sig sjelf.
Och äfven inom församlingen kunde dessa dissenterandes qvarhållande icke und gä att väcka oro och förargelse.
Oaktadt uppenbart fientliga mot kyrkan, skulle de dock fortfarande få deltaga i behandlingen af frågor, som rörde kyrkan eller den offentliga undervisningen, äfvensom i prestval; ocb deras röst kunde dervid ofta vara den afgörande.
Det är fara värdt att sådana exempel kunde locka andra att, i afsigt att få bilda egna församlingar, utträda ur en kyrka, som förvandlats till en tummelplats för en mängd emot hvarandra fientliga partier.
Det är dock en invändning af skenbar vigt, som emot
Utskottets åsigt i denna fråga skulle kunna framställas.
Det vore den, att Staten, genom att tillåta utträdande ur kyrkan, ulan att den affällige inträdde i annat tillåtet religionssamfund, visade en vådlig likgiltighet om samhäilsmedlemmarnes religiösa lif och deras själavård.
Men härvid bör framför allt erinras, att en sådan invändning förutsätter en alltför krass uppfattning af kyrkans betydelse och verksamhet.
Ty skall kyrkan rätt uppfylla sin bestämmelse, måste hon vara detsamma som statens andliga luftstreck: hennes inflyiande måste vara såsom klimatets, hvilket ingen kan undandraga sig, fastän det verkar olika på olika individer.
Och hvad lagarnas tvång icke förmår, det förmår kärlekens aldrig tröttnande Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 25 tröttnande Johannes-stämma: det förmår ordets tjenare, då han, följande budet »går ut och lärer allt folk,» gör sitt hela lif till en oafbruten missionsverksamhet, - till en kedja af ständigt nya Apostia-gerningar.
Att varna och undervisa dessa för sig sjelfva stående, till ingen kyrklig församling hörande, samhällsmedlemmar, blifver icke proselytmakeri, utan en kristlig pligt.
Men den dissenterandes samvetsfrihet är bevarad, då han ej nödgas bekänna sig till en lära, som han icke anser riktig.
— Vidare bör, i anledning af den utaf Utskottet förutsatta invändning, erinras, att någon synnerlig garanti för själavård väl icke heller vinnes derigenom att en dissenterande sluter sig till annan tilläten församling.
Ty icke ligger en sådan garanti i uppgiften om trosbekännelsen, och svårligen lärer den heller kunna inläggas i församiingsordningen.
— Ytterligare bör, såsom icke minst vigtig, äfven framhållas den omständighet, att samma svårighet, som nu blifvit förutsatt, möter äfven med bibehållande af Kongl. Maj:ts förslag oförändradt.
Ty detta innehåller ingen föreskrift, huru förfaras bör, om den, som utträdt ur Svenska kyrkan och slutit sig till främmande tillåten församling, sedermera utträder jemväl ur denna och ej inträder i någon annan, eller om en sådan församling, enligt 3 §, helt och hållet upplöses.
Att tro alla dessa dissenters böra tvingas att inträda i Svenska kyrkan, vore så mycket orimligare, som de till den sednare kategorien hänförliga kanske aldrig varit bekännare af denna kyrkas lära, utan blifvit uppfostrade i annan tro.
Förslagets tystnad i detta hänseende lärer väl icke få tolkas annorlunda än såsom innebärande tolerans.
Men då eger ock nämnde förslag en väsentlig brist, som Utskottet sökt afhjelpa genom stadgandet att barn af sådana för sig sjelfva stående dissenters skola uppfostras i den rena evangeliska läran.
Efter detta stadgande, jemnfördt med förslagets innehåll i öfrigt, lärer väl ingen, utan uppenbar förtydning, kunna påslå att Utskottets förslag skulle medgifva uppammande af hedningar inom samhället, då alla, utan undantag för andra än Mosaiska trosbekännare, till 21 års ålder måste tillhöra kristen församling.
Att Staten, lika väl som sjelfva kyrkan, mäste hysa inom sig sådana, som äro hedningar till sina tänkesätt, lärer beklagligen icke kunna genom någon lag förekommas.
Slutligen anser sig Utskottet, till stöd för sin åsigt i denna fråga, jemväl böra erinra, att, utan den af Utskottet härutinnan föreslagna förändring i Kongl. Majis förslag, detta, om det blefve lag, skulle vara utan all betydelse i det fall, då lagens medgifvanden kanske först toges i anspråk, eller i händelse de s. k.
Baptisterna ville förena sig i församling.
Så vidt Utskottet kunnat inhemta, finnes nemligen för närvarande icke i värt land någon lagligen organiserad Baptist-församling.