Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Pden jemväl på det sätt, hem* mansvärdet för närvarande bestämmes och är bestämdt, vågar jag påstå, att det samma lemnar en vida pålitligare måttstock än hemmantalet, och dermed höja min röst till försvar för vår tids edsvurne Berednings-, Pröfnings- och TaxeringsCommittéer mot den svåra tillvitelsen, att i senast skedde hemmans-uppskattning icm ke mer rättsförhållande skulle ega rum, än som ännu finnes qvar i den åldrige skattläggning, hvilken, oförmärkt rubbad till sine behörige proportioner, numera svigtar under 2ne seklers tyngd.
Jag gör härvid allenast ett undantag af de hemman, som, inom 3:ne år försålda, uppskattas, icke i likhet med angränsande egendomar, utan efter sin åsatte Köpeskilling, och hvarigenom ett missförhållande verkligen uppkommer, som dock lätt vore, genom en föreskrift i författningen, att afhjelpa.
För öfrigt bör anmärkas, att, om än någon betydligare olikhet skulle i detta hänseende uti olika Län förefinnas, frågan dock här, efter de gränsor, sorn sjelfva Memorialets innehåll utstakar, icke sträc* ker sig vidare än till samma Socken, högst samma Härad: äfvensom att den ojemnhet, som inom detta område möjligen kan ega rum i hemmanstaxeringen, årligen underkastas granskning och justering.
Denna föränderlighet, som angtfne Norm skulle Bcsv- och Ekon.
Utsk•
Betänkanden, 171 medföra, i hemmanens deltagande i allmänna byggnader, kan derföre icke rätteligen anses vara en brist, då den fast mer är en ständig approximation till det rätta.
Den må icke heller ogillas, såsom menlig, enär inga vissa byggnadsskyldigheter, sä vidt jag vet, böra årligen utgöras inom Socken eller Härad, Tvärtom är denna föränderlighet desto mer passande och behörig, som byggnadsskyldigheten är sjelf till sin tyngd föränderlig.
I den män landet uppodlas och befolkas, det vill hufvudsakligen säga, som de med egor rikligare försedde hemman tilltaga i productions-förmägajocb deraf beroende värde, erfordras rymligare kyrkor, och har man gemenligen för sed att uppföra kostsammare Tingshus och Prestegårdar: på somliga orter har äfven den ökade populationen verkat klyfning af Lagsagor och Pastorater, och sålunda gjort nödvändigt att uppbygga flere kyrkor, Tingshus och Prestegårdar.
Betänke man då, att i alla dessa fall de svagare hemman, i följd af de bättre lottade hemmans tillvext, blifvit i sjelfva verket mer onererade.
Hvad användningen åter beträffar, medför den föreslagne bestämningsgrunden af allmänna byggnadsskyldigheter inga särdeles svårigheter, hvilka icke redan, efter den nu varande, äro för ihanden.
Så lätt det rnä synas och enkelt, att fördela de ä - 172 Besv, och Ekon. XJtsk.
Betänkanäen, liggande allmänna byggnadsskyldigheter efter hemmantalet, så svår blir likvisst denna uträkning derigenom, att hemman icke sällan äro »önderklufna i stna delar, som af det Hela utgöra helt invecklade och ganska varierande bråk.
— Söker man, vid en byggnads företagande, sträng rättvisa, måste alla de till slag, beskaffenhet och dimensioner särskildta materialier till ett visst värde uppskattas, för att kunna inbördes jemnföras: och har man sålunda hunnit till Totalsumman, blir det icke svårt att fördela densamma efter hemmansvärdet, och att sedermera förvandla den andel, som tillkommer hvarje hemman, i motsvarande materialier, efter det förut fastställda pris.
Denna uträkning är, efter min tanka, så lätt uppgjord, att den, ibland alla da besvär, som åtfölja Kyrko-, Tingshus- och Prestegårdsbyggnad, är att anse, snart sagdt, som det ringaste.
Vidare är anmärkt, att en förändring i byggnadsskyldigheternas utgörande skulle leda till orättvisa och en art kränkning af egande rätten, då hemman, i följd af den mindre tunga da draga, naturligen stigit i pris och derefter blifvit af enskifte inköpte. — lag är långt ifrån att neka, att genom den "förändri ng, som blifvit föreslagen, en slags förlust skulle tillfogas innehafvare af bättre hemman, men jag anser Lagstiftaren böra hafva sitt ögnamärke lästadt förnämligast på sakens rättvisa grund, Besv. och Ekon. TJtsJc.
Betattkanden.
173 och mindre afse enskildes transactioner, till hvilka hans uppmärksamhet icke en gång alltid kan sträcka sig.
Lagstiftaren har en gång sagt, att vissa onera skola efter hemmantalet utgöras , men hvad är hemmantalet, annat än jordens förmåga af en viss skatt, hvaraf åter just dess värdo bestämmes?
Principen, som sökes eller föreslås, är således redan och ursprungligen af Lagstiftaren hyllad, fastän den nu bortskymmes under täckelset af ett felaktigt uttryck.
Jag frågar: skall nu antingen denna princip uppofFras och den • orätta tillämpningen bibehållas?
eller skall det origtiga i tillämpningen afskafFas, och Principen hållas i helgd?
Maj:t hyllar sjelf i Nåder denna urgamla rättsprincip, enär, med utbyte af hemman lill och ifrån Kronan, Kongl. Maj:t bjuder, att desamma skola undergå ny skattläggning och refning, hvarigenom desse hemman, som sins. emelian äro befunne jemngoda, dock relatift till andra hemman varda mer betungade.
Vill deremot den Lagstiftande magten heldre, än att skydda och följa rättvisans princip, skydda den enskilde för möjliga förluster, så skall denna magt i sträng consequence slutligen komma derhän, att icke kunna förändra någon enda ekonomisk Författning.
Genom en sådan förändring blifver alltid någon enskild mer eller mindre lidande.
Men ett iner eller mindre 174 Beiv. och Ekon.
Betänkande/ti gör i detta hänseende alldeles detsamma.
Ty emellan rätt och orätt finnas ovedersägligen inga nuancer.
Utan orättvisa skulle således icke en gång i tou gällande stängsel Förordning någon ändring kunna göras, hvarigenom en hemmansdel möjligen belomme några famnar Gärdesgård mer att Underhålla än tillförene.
Utan orättvisa skulle icke till Post- eller Gästgifveri-skjuts något hemman kunna anslås, emedan dess innehafvare möjligen bunde, oaktadt den skjutslega han erhåller, finna sig af denna nya tunga lidande, och hvaruppå de talrika i thy mål anförda Besvär hos Kougl- Kam» tnarCoilegium nogsamt bära vittne.
Sjelfva den allmänt önskade jemkningen i Extra Roteringen vore icke att företaga, enie» dari det visserligen skall hända, alt hemman, som vid Roteringens uppsättande blifvit bättre lottade och sedermera gått i arfskifte eller köp, nu åter blefve mera betungade.
Och frågan om en allmännare näringsfrihet, huru skulle väl den ändtligen efter dessa grunder besvaras?
Men, är det i alla dessa fall för omdömet stadgadt och gifvet, att det enskildta måste vika för det allmänna och rättsenliga, så hör ock onekligen i närvarande fråga samma maxime göras gällande.
Till följe häraf, och då jag finner den hittills stadgade grund för allmänna byggnadsskyldigheters utgörande till sin ursprungliga Best), och Ekon. syltning vara noga öfverensstämmande med den nu föreslagna, men denne genom sitt sakenligare uttryck bättre tillfredsställa billighetens kraf, bidraga tiil en jemnare fördelning af ifrågavarande tunga, och derjemte emot tidens oaflåtliga inverkningar innebära sitt eget Correctiv, så kan jag, i den öfvertygelse, att, om det för lag9kipningen är en pligt, att följa lagens bokstaf, det dock måste vara iagstiftningens sak, att i bräckliga formerne uppsöka den flydde andan och i allmänhet framlägga i sina bud det rätta, såsom det enda varaktigt beståndande, ej annat än vördsammast tillstyrka flen väckta mation, eller att hvarje hemman må efter dess åsatte värde i allmänna byggnader deltaga.
Man har ytterst, mindre emot sjelfva saken än dess närvarande inskränkning, invandt, att det ej särdeles skulle löna mödan göra någon förändring i byggnadsskyldigheternas utgörande, då likvisst så många andra onera återstå, hvilka efter hemmantalet skola utgå.
Jag vill ej säga, att detta inkast nog liknar ett tyst begifvande, men otvifvelaktigt synes det mig, att icke detta inkast kan väcka den minsta betänklighet.
Menniskan fortskrider, i alla hänseenden, långsamt allenast till fullkomlighetens mål.
Sådan är hennes lott, och, om hon skulle försmå, att borttaga en brist derföre, att hon, icke förmår på en gång BeWé ock Ekon.
Betänkande»; afhjelpa alla, hvad skulle väl blifva deri yttersta följden?
Eller kunna väl Riksens Höglofl.
Ständer af sina trägnaste hernö, danden och i sitt djerfvaste hopp förvänta något mera, än att minska en eller annan af de olägenheter, som trycka, och att småningom framgå till ett bättra Rättstillstånd.
Man har ock sagt, att en jemn fördelning af alla jordbrukets onera skulle säkrast en gång för alla tillvägabringas på det sätt» att de bättre lottade hemman erhölle ve* derbörlig lösen för de förmåner, som de borde försaka.
Jag dröjer gerna vid hoppfulla lofvande utsigter: — men är det väl möjligt, att till något allmänt pris uppskatta dessa förmåner, som icke allenast för särskildta hemman äro högst olika, utan äfven derjemte måste mätas efter vevederbörande Socknars och Häraders större eller mindre gemensamma bördor, och derigenom framställa sig i snart >sagdt oräkneliga skiftningar?
Är det vidare tänkbart» att, om äfven en eller annan hemmansegare skulle mäkta och villja genom en bestämd lösen befria sig fran en del af de bördor, han Enner tryckande, alla de, som inom Socknen och Häradet innehafva svagare hemman, skulle på en gång vara färdige prestera en slik lösen, och att likaledes alla de, som besitta bättre lottade hemman, skulle vid samma tid vara böjde, att emottaga denna erbjudna lösen — utan hvilken Bes v. och Ehon.
177 synnerliga öfverensstämmelse Förslaget icke lärer kunna verkställas.
Bördornes jemna fördelning är en angelägenhet af största vigt} Af den beror, ej i ringa mån, folkets trefnad och landets Bor.
Bördornes ojemna fördelning är deremot ett frö, som icke vissnar, till elände, afund och klagan.
Fornverldens, och äfven sednare tidens, historia gifver oss i detta ämne en bedröflig varning.
Och skulle, såsom jag sökt visa, lagens anda, hvilken allt klarare framställer sig, ju mer nian ser till saken och icke håller sig vid blotta namnet, ursprungligen hafva åsyftat en jemn fördelning af jordbrukets onera, med undantag allenast af de friheter, som särskilde och egentligen personella privilegier innehålla, så torde den lagstiftande magten linna skäl vara för handen, att bereda en återgång till det ursprungligen åsyftade rätta, men tillika billigt, att denna återgång sker småningom och stilla: att man således icke å ena sidan må med ett språng hasta tili målet, men å den andra ej heller tveka, att göra det första steget: att man rätteligen begynner med det lilla och partiella, för att slutligen, under ett långsamt framskridande, komma till det stora hela.
Skyr man oupphörligen detta första steg, så bekänner jag, att jag anser allt hopp Bihang till RiksSt, Trot, 1823, 8'.de Sami.
IS:r 12. 178 Besv. och Ekon.
Betänkanden. böra uppgifvas på en jemnare fördelning af jordbrukets tunga och besvär.”
Uti detta yttrande instämde Herr Profiten Hagberg och Herr Huldberg.
Éx Protocollo A. FryxelU N:r 4€>•
Ankom den 5 April 1823 Utlåtande, rörande vackt fråga, otti bestämmandet af rättigheten till upphemtning å Sjöstränderne af Hafstång.
I detta ämne har Utskottet från Hederv.
BondeStåndet emottagit särskildt» Memorial af:
Fehr Bengtsson från Hallands
Län har, under yttrad förmodan, att rättigheten till upphemtning och begagnande af den hafstång, som ur öppna hafvet uppkastas å Sjöstränderne, icke vore genom någon Lag Besv. och Ekon.
Betänkande n. bestämd, hvarigenom tvistigheter i afseende på nyttjorätten kunna uppstå emellan dem, hvilkas egor tillstöta stränderne, och de på afstånd derifrån boende hemmansegare, föreslagit, att* då hafstången, som utgör ett förmånligt gödningsämne, lika litet borde kunna anses såsom en uteslutande tillhörighet för dem, å hvilkas område den uppflyter, sont detta eger rttm i anseende till strandvrak och annat gods, som å stränderne uppkastas, genom en särskild författning måtte bestämmas, att hvar och en, som af ålder egt rättighet, att från sjökusten hemta den uppdrifne hafstång, dervid bör bibehållas, hälst, såsom Pehr Bengtsson förmodat, denna förmon inom Halland blifvit afsedd vid Hemmanens skattläggning; och Peter Andersson från scnhmä
Län, goda Jemväl förment Strandegsre icke ensamme tillkomma rättigheten till begagnande af från hafvet uppflytande hafstång, och derföre yrkat, att hvar och en måtte tillåtas, att alla tider af året på Sockne- eller Byallmänning, samt utmark, der betet icke kan skadas, äfvensom vintertiden, å vägar, få afhemta i fråga varande gödningsämne, med vilkor blott att afhålla sig från utöfvandet af ohägn, och att deltaga i underhållet af de för godsets hemtning nödiga vägar från sjöstranden.
— Af de yttranden, som, vid ärendets föredragning till Remiss, inom det Hederv, i8o Bcsv. och Ekon.
Betänkanäen» Ståndet i öfrigt blifvit meddeldte, har Utskottet äfven erhållit del, samt deraf inhemta?: att f. cl. Talemannen och Riddaren Lars Olsson ansett rättigheten till begagnande af hafstång böra, såsom efter hans tanka förut vanligen tillgått, vara förbehållen ensam ät strandegaren, emedan, om hvar och en skulle deraf få göra afhemtning, ohägn och åverkan å deras egor, hvarest tången uppflutit, icke skulle kunna undvikas: att Nils Månsson från Malmöhus
Län deremot trott, att, då det under namn af Hafstång bekanta sjögräs å vissa kuster till stort öfverflöd samlas, det borde vara för den, som sådant åstundade, tillåtet, att deraf få sig begagna, så framt det utan andras förfång kunde skej samt att Johan Longberg frän Gefleborgs
Län åter hållit före, att en jordegare aldrig kunde vara förpligtad, att öfver sina egor hålla väg åt dem, som skulle villja afhemta hafstång, och att ett stadgande, hvarigenom en sådan skyldighet bestämdes, vore ett uppenbart ingrepp i egande rätten.
Hvad således blifvit anfördt och deremot påmindt, har Utskottet i behörigt öfvervägande tagi*t$ och ehuru, Utskottet veterligt, icke något särskildt stadgande finnes för bestämmandet af dispositionsrätten öfver den hafstång, som på sjöstränderne uppkastas} Likväl, och då, enligt 48 Cap. 2 § Besu, och Ekon, Utsk.
Betänkanden, igi MissgerningsBalken, hvarjehanda fynd, hvartill egare ej finnes, tillhör jordegaren ensam, så vida han detsamma sjelf hittat: då, i stöd af 12 Cap. 4 § JordaBalken, Flottholme tillfaller den, som den vid sitt land fäster: då för öfrigt med naturlig rättvisa instämmer, att den, som å sina egor drager en last, såsom fallet är, då hafstång å odlade egor uppflyter, äfven deraf får hemta den möjliga fördelen; och, då slutligen, med undantag af särskildt bestämde händelser, ingen kan vara förbunden att ä sina egor hålla väg för andre; så anser Utskottet det böra vara stäldt utom all fråga, att i allmänhet endast strandegaren må hafva rätt till upphemtning och begagnande a£ den hafstång, som å Sjöstranden uppdrifves.
Om emedlertid, genom lagligen slutad och fastställd öfverenskommelse, eller af behörig ämbetsmyndighetmeddeldtlaga kraftvunnet beslut, eller på hvilket annat lagligt sätt som hälst, egaren af något från sjöstranden aflägset hemman blifvit förklarad berättigad, att å andras egor hemta hafstång, anser Utskottet sådant vara ett särskildt fall, der hvar och en, med begagnande af de medel, som allmänna lagen anvisar, kan göra sin rätt gällande, utan att sådant genom en speciel Författning kan eller bör bestämmas.
I afseende pa hvad Peter Andersson anfört, lär Utskottet förklara, att rättighe - lQ2 Besv. och Ekon.
Eetänkanden. ten till disposition af den hafstång, som uppflyter å Sockne- eller By-allmänning, eller oskiftad utmark, mäste vara lika med dan, som ligger till grund för sådane lägenheters begagnande i andra afseenden, och att således någon utsträckning deraf till förmån för dem, som i marken ej ega del, icke bör, emot hfrad Utskottet ofvanföre yttrat, kunna ega rum.
Oå Utskottet i följd häraf icke kunnat gilla hvad Pehr Bengtsson och Peter Andersson föreslagit, får Utskottet till afslag anmäla den af dem väckte motion; dock varder sådant till Riksens Höglofl.
Ständers egen närmare pröfning vördsamt öfverlemnadt.
Stockholm d. 5 April 1823, N;r Ankom den 11 April 1823, Betänkande, angående väckt fråga om fastställandet af en viss byggnadsordning för Städerna.
U"ti ett till Höglofl.
Ridderskapets och Adelns Frotocoll afgifvet anförande har Besv. och Ekon.
183 Heir Wolrath Tham erinrat: att, då, genom de stora eldsvådor, somöfvergått Norrköping och Borås, förluster tillskyndats icke blott de brandskadade och deras Borgenärer, utan ock Allmänna Brandförsäkringsverket och sjelfva Staten, af hvilken man fordrat lind» ring i den från dessa Städer utgående be» villniug, omtankan i följd deraf borde rigtas till stadgande af en sådan byggnadsordning för städerne i allmänhet, som, i möjligaste måtto, kunde förekomma dylika förödelser, som de ofvannärnnde, utan att lägga andra hinder i vägen för Medborgares rättigheter att sjelfve disponera sin egendom, än som vore nödvändige för bevarandet af så väl grannarnes förmögenhet, som upprätthållandet af det allmännas bästa.
Med anledning häraf, och då Herr Tham, å ena sidan, ansett det vara mindre lämpligt föreskrifva, att, såsom för Stockholm, Götheborg och Uddevalla skall vara stadgadt, husbyggnad i Rikets samtelige städer finge verkställas endast af sten, men å den andra trott erfarenheten derom, att höga trädhus vid uppkommande eldsvådor gifva näring åt elden och sprida dén vidt omkring, böra föranleda till skyldighet för den, som vill uppföra hus af flera våningar, att dervid begagna sådane materialier, som bäst emotstå eldens åverkan, har Herr Tham föreslagil.
184 Be*v- och Ekon, Utsk.
Betänkanden. j;o Att innevånarne uti alla städer, der stenhusbyggnader icke redan äro utslutande fö. reskrifne, måga förbjudas hädanefter bygga högre trädhus, än af en våning med en takresning, hvilken i intet fall bör få öfverskrida halfva husets bredd. S2:o
Att tvä våningars hus kunna få byggas af tegel korssvirke, såsom i en del Skånska städer, med eller utan revetering af Tegel, samt med lika föreskrift i afseende på takresningen, men att alla hus aF denna höjd likväl hälst böra vara 2f sten uppförda. 3:0
Att alla hus af mer än 2;ne våningar eller med högre takresning, än förut nämndt är, ovilkorligen böra af sten eller tegel uppsättas och med brandmurar samt tegellagda tråssboltnar förses, 4:o
Att inga nya hus hädanefter få brandförsäkras, hvarvid det ofvantill föreskrifne byggnadssätt icke blifvit iagttaget, samt att begagnandet af tak af halm, näfver och torf, spån, bräder eller andra brännbara ämnen bör ovilkorligen inom städerna förbjudas, 5:0
Att inom stadens staket icke böra linnas eiler få uppbyggas Lador eller Logar för inbergning af skuren säd eller upplag af halm, eller gjuterier och andra verkstäder, hyartill fordras ugnar, deraf olyckor kunna förorsakas; och, 6:0
Att alla upplag af trädvaror, Tjära, Beck, med flere sådana eldfängda articlar, böra flyttas tillräckligt långt utom städerna.
Betankandcn. 185 Antagandet af dessa stadgar, med tillämpning på särskildte local-förhållanden, skulle, efter hvad Herr
Tham sluteligen yttrat, lemna en hoppfull anledning, att Svenska Städerne hädanefter mer än hittills blefvo förskonade för eldens våldsamma härjningar, samt att enskild och allmän förmögenhet bättre skyddades, och allmänna hjelpsamheten mindre ofta behöfde anlitas samt således med mera kraft kunde biträda vid de olyckor, dem mensklig omsorg och försigtighet ej kunde förebygga.
I allmänhet har Utskottet ansett, att, med undantag aF de händelser, då en ny Stad anlägges, eller då Staten består vissa förmåner vid nybyggnader af hus, den offentliga styrelsen icke kan eller bör annorlunda befatta sig med föreskrifter, rörande byggnadssättet i Städerne, än som kan ega afseende på förekommandet af uppenbara vådor; och att i öfrigt det på Städernas egne innevånare bör få bero, att, gemensamt med sine egne styrelser och under förbehåll af Konungens Befallningsbafvandes sanction, inom sig stadga den byggnadsordning, som de för sig kunna anse nödig eller nyttig, eller, derest öfverenskommelse härom icke linnes upprättad, att vid byggnaders uppsättande endast behöfva rådfråga sina vilkor och sina behof.
Med tillämpning af denna öfvertygelse, tror Utskottet Riksens Högloft.
Ständer T86 Besv. och Ekon.
Betdnkanden. icke ega anledning vidtaga något steg, soto skulle kunna syfta på införandet af sådana allmänna och ovillkorliga stadganden, som Herr Tham i i:sta, 2:dra och 3dje puncterne af sitt Förslag uppgifvit, eller att trädhus i Städerne borde få uppföras endast af en vånings höjd, som ej öfverstege husets halfva bredd: Att Tvåvåningshus borde uppsättas antingen af korsvirke, inmuradt med tegel, eller af stenmur och med iakttagande af enahanda höjd för takresningen, sam ofvanför® finnes nämndtj samt att hus af flere än 2 våningar ovilkorligen skulle af sten eller tegel byggas och med brandmurar samt tegellaggda trossbottnar förses.
— Qm å ena sidan kan antagas, att icke alltid yppighet, utan behof af utrymme, hvilket stundom på en inskränkt Tomt icka kan vinnas, i husets större längd och bredd, samt jemväl afseendet på besparing af grund, tak och takresning föranleda till uppförandet af hus med flere våningar, och, å den andre, det torde vara -utan tvifvel, att Invånarne, åtminstone i de smärre Städerne, sällan äro så förmögne, att de kunna åstadkomma de mer kännbara kostnader, hvilka åtfölja uppbyggandet af hus af sten eller korsvirke med tegel, så förmodar Utskottet, att häruti ligger ett skäl, till ådagaläggande^ äfven af olämpligheten att i allmänhet före;krifva nämnde vilkor för husbyggnad i Städerna, Be sv. och Ekon.
Betänkanden• 187 I anledning af hvad i Fjerde puncten blifvit i fråga stäldt, eller att inga hus af annat byggnadssätt eller annan beskaffenhet, än sorn j de förstnämnde puncterna blifvit föreslagne, måtte antagas till försäkring emot brandskada; så får Utskottet upplysa, att Allmänna Brandförsäkrings Inrättningen är ett enskildt verk, i hvars styrelsegrunder och stadgade vilkor för bevilljandet af försäkring emot brandskada Riksens Ständer hvarken medelbarligen eller omedelbarligen kunna tillvägabringa någon förändring, Vid priifningen af hvad Herr Tham i 5:ta puncten andragit, har Utskottet funnit, att, då större delen af Städerne i Riket är försedd med betydlig Jordegendom, och dessa Städerslnnevånare för närvarande äro lika mycket Jordbrukare, som Idkare af egenteliga Stadsmanna näringar, det i allmänhet torde vara svårt att förbjuda sådane Städer att inom sina Staket få uppföra Lador och Logar till förvarande af säd och foder; och, beträffande yrkandet, att Gjuterier och an* dra Inrättningar, hvartill fordras ugnar, icke heller inom Städerne böra finnas; Så får Utskottet anmärka, att de för sådane Inrättningars drifvande nödige hjelpemedel, såsom vattenfall m. m., ofta inom Städerne äro tillgänglige, då de deremot icke kunna anträffas uti deras grannskap.
Att förbjuda sådane redan befinteliga Inrättningars begagnande eller anläggandet af nya, der lä - 188 Besv. och Ekon.
Betänkanäen. genhet dertill finnes, vore efter Utskottets tanka, att verksamt motarbeta den för Riket vigtiga bruks* och fabriksrörelsens utvidgande och förkofran; och, då man ville undanrödja vissa olägenheter, skulle man således må hända skapa ett ondt af vida svårare bekaffenhet, än det man sökte undvika.
Att deremot, såsom 6jte puncten af Herr Thams förslag innehåller, hindra storrå upplag i Städerne af trädvaror, Tjära, Beck och andra brännbara ämnen, tror Utskottet vara både angeläget och. instämmande med den rättighet, Styrelsen eger, att vidtaga utvägar till förekommande af uppenbara vådor, ®ch Utskottet hemställer derföre, att Riksens Höglofl.
Ständer måga hos Kongl. Maj:t i Underdånighet anhålla om utfärdandet af en Författning, hvarigenom måtte föreskrifvas, att sådane articlar, då de i större mängd samlas, böra,sså vidt möjligt är, uppläggas, antingen å en från bebyggde ställen tillräckligt aflägsen och för sådant ändamål af Magistraten särskildt envist plats inom staden, eller ock, hvarest tillfälle dertill saknas, utom staden på visst afstånd derifrån.
Slutligen och ehuru Utskottet, efter hvad ofvanföre är yttradt, icke kunnat antaga billigheten eller lämpligheten deraf, att genom ett ovilkorlig! påbud infora de öfriga af Herr
Tham föreslagna stadgandets, Besv- och Ekon.
189 har Utskottet likväl ansett sjelfva ämnet, hvarpå desse stadganden hafva afseende, höra föranleda Utskottet till en framställning hos Riksens Högloft.