Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag för min del tror det kommer sig mest af det, att vi inte vågar vara de personligheter här, som vi är hemma, och så verkar vi bara som en mängd misslyckade toaletter!
— » Besynnerligt, så ofta jag tänker.på » de HILDUR ANDERSSONS.Ul spinneri och Skrädderiaktiebolag.
Filial: HÖtOTget 13.
Hornsgatan 1.
För vikt om 18 kg fraktfritt fram och åter.
30135.
26J Martinska samlingarna »!
Tänker på dem som på en oas, full af sol och fina färger!
Mån tro det inte är någonting utmärkt ändå i de där dunkla mattorna, dunkla silfverkärlen och brokiga porslinsbitarna?
Jag ska gå dit igen och titta!
Är det nu roligt sitta med någon bredvid sig som gäspar som om han har betaldt för det, som Ruffen gjorde i gå * -, när vi var på Det Lustiga Theatret i gamla Stockholm?
Till sist sa j a g: » Söta gubben, du har inte kommit hit för att gäspa! » » Hvad har jag kommit hit för d å?
» » För att ha roligt. » » Hvad ska jag ha roligt åt d å?
» » Ä t » Snåljåp », förstås. » » Äsch, han är ju så dum, så. » » Sådant säger man inte! » » En girigbuk, som inte känner igen sitt eget hus.
Inte är man girig på det viset, inte! » » Nå, så var de väl för 300 år sedan, då, » sa jag.
» Och så talar han ju på vers!
Inte talar girigbukar på vers, hä hä!
Är man upptagen af bara ett, så blir nog versen prosa min- sann! » » Ruffen, » sa jag mildt, » du måste tillåta mig säga, för en enda gång säga, att du — verkligen — är — ovanligt renongs på all slags — fantasi. » » Och så hör man ju inte hvad de säger, inte alls hvad — » » Det är j u bra det, när du inte tycker om hvad de säger! » » Knak-ak-aaaak —!
» ljöd det från Ruffens käkar.
» Bäst vi går, » sa jag och satte kragen på mig, » ty att sitta här som ett par gäs- pande spektakel är då inte trefligt! » » Om vi skulle titta på de » Lefvande Bilderna » istället, d u?
» sa Ruffen och såg pigg ut m e d ens.
Jag knep ihop läpparna, så de blef smala som en tråd.
(Allt för Ruffens moral, ty nog ville jag gå alltid!)
» Vill du det verkligen? » sa jag.
» Jaha, — det — vill — jag — verk- ligen! » » O m det är sannt hvad jag hörde den där fröken Alma säga i går så — — » » Jag hörde också, » sa Ruffen.
» Jaså, det gjorde d u?
» sa jag — — - » Ja, då förstår jag gäspningarna då, gubben lilla » Ruffen teg men såg skyldig ut!
Ja, så skaffade vi oss nya biljetter — nu knorrade inte Ruffen öfver kronan min- sann • —!
och så tågade vi af till Boll- husteatern, till de lefvande bilderna.
Nog förstås hade jag tänkt skaffa mig litet högre förnimmelser första gången jag satte foten inom dessa dörrar, men jag var alldeles för nyfiken på hvad som komma skulle — — — det » högre » fick vara till nästa gång.
Riktigt bra m e d folk och dessutom en stor klick unga militärer.
Någon slags musik spelade någonting någonstans — orkester fanns inte — och så flög ridån, efter betydligt med bultningar och knackningar, i luften, öfver ett landskap, så tropiskt, att trädens löf bestod af idel färgadt vassvipp!
Vid en, tydligen af hettan uttor- kad bäck, låg en ung flicka, i tyllvingar, lockar och paljettgördel, framstupa och speg- lade sig.
IDUN Söt var taflan, och söt var hon, fast hon hade så litet på sig som det var möjligt för en människa att ha • — trodde jag.
En af militärerna sa helt högt, att hon hade för » grofva knän », men det var nog någon sportlöjtnant, som talade i sömnen!
Nästa nummer var för näpet, en bondgosse (klädd) bakom en mur och en bondflicka (också klädd) hitom en mur, och så kär- leken emellan dem, fast den var osynlig förstås.
Ruffen såg litet flat ut, men jag sa för- nöj d t: » V e t du gubben, det här står vi nog ut m e d!
» Mycket applåder, fast militären hvilade sig, men det varade inte länge, ty nästa gång ridån drogs upp, släppte den loss en hel åska istället.
Jag stirrade på den nu så tropiska scenen, att det fräste af den, och Ruffen stirrade än värre!
Aldrig hade jag tänkt mig • — detta — möjligt ändå!
Om tre rader stålpärlor, därtill långt skiljda åt, ska kunna anses nog som kostym åt en hel, stor, fyllig kvinna, så bör de åt- minstone bäras omedvetet och oskyldigt.
Men den här omedvetenheten och oskulden!
» En riktig Venus, » sa en fru bredvid mig och bjöd till att se fullkomligt ogenerad ut, fast det inte gick.
» Ja, ' _både till form och innehåll, » sa ' jag bäskt.
Militären applåderade som o m den varit galen, och andra herrar med, men inte Ruffen.
Han såg bara olycklig ut!
Ruffen hör till de män, som tycker o m att » titta litet i all oskuld » — och » i s m y g ».
Det här var alldeles för mycket för honom på en gång, det såg jag.
Men så tyckte jag just han kunde behöfva sig en liten läxa ändå, och så sa jag, utan att en smula låtsa om alla hans ryckningar i klädnings- kjolen (i min förstås).
» Ofantligt bildande och så konstnärligt! » Nästa bild var ändå mycket naknare, efter det fruntimmret inte ens hade stålpärlorna och dessutom vände alla sidor till.
» Nu vill jag gå, Lovisa, hä, hä, » sa Ruffen.
» Betrakta henne som bara en vacker staty, gubben lilla, » sa jag.
» Så bör man göra! » » Det kan jag inte, » sa Ruffen enkelt.
Då reste jag mig upp och gick.
I det ögonblicket kände jag alldeles be- stämdt, att en stor orätt blifvit begången mot Ruffen — och kanske mot fler.
När nu män, till följd af sin natur, inte kan se på lefvande, varmblodiga kvin- nor (med eldsögon!)
som på döda marmor- statyer (utan ögon!
), så är det också i hög grad orätt att utsätta dem för frestelsen att falla — om också bara med ögonen!
Allra minst borde det ha skett i tro- hjärtade Gamla Stockholm!
» Jag önskar jag fick fatt i Liljekvisten, » sa jag, när jag snodde af ut.
» Jag önskar jag fick fatt i Liljekvisten. » » Jag önskar verkligen, att jag fick fatt i Liljekvisten! » Men det gjorde j a g inte, som väl var, ty hett lod bränner mer än gagnar, och för öfrigt, inte är väl han ansvarig för allt som sker inom Gamla Stockholms hank och stör, ty om så vore, så blefve nog åtmin- stone det stilriktiga s k y d d a d t!
Lyckligtvis fick vi oss ett bord utanför Rådhuskällaren, och lyckligtvis började knek- 1897 tarna strax därpå sitt aftongille, med skryt, skräfvel, sång och slagsmål!
Det verkade riktigt sundt och uppfriskan- de — isynnerhet slagsmålet!
Jag bara ön- skade, att jag hade kunnat förflytta det några meter längre bort — jag visste nog hvart!
Forntidens laster låg som ett skum på ett djup!
Nutidens??
Och i Gustaf den tredjes odödliga skapelse till — en skapelse af sedd för idel själar!!
N e j, jag önskar ändå att jag fått fatt i Liljekvisten!!!
* Om mormors mor " g d l^uncU i g e n ".
O m mormors mor kunde » gå igen » och.
skåda nutidens släkte, den synen — det kan du tro min vän — en sedlig harm nog uppväckte hos gumman, fostrad uti fasoner, som snart betraktas som traditioner af sagans art.
Hon säkert skulle af skräck bli blek och tappa bort kontenansen, då hon om banktjänster, apotek m. m. såg konkurrensen, där Evas dotter med mannen tränges i idog täflan och snart ej stänges från något ut.
I hennes ungdom på bal man gick, kringhvärfd af tanternas skara, och kunde knappast ens få en blick, som skulle obemärkt vara.
Nu baler flickorna arrangera och utan förkläden kokettera i fridressyr.
I halfkort klädning sitt kött och blod i tredje led ser hon vandra och får ett svar, som hon ej förstod, när hon det djärfdes att klandra: » det modet har hygienen stiftat emot baciller, som oss förgiftat nu länge nog. » Men hvad är detta?
Man barbent går och låter sig ej genera!
» Jo, » svaras, » nervositeten får på detta sätt man kurera.
Och Kneipp har lossat på strumpebanden och liten fot trampar, naken, sanden — helt comme il faut. » Och gumman flyr med en blick så lång ifrån emancipationen, som frigjort kvinnan i balsalong, i arbetsid och vändt tonen rent upp och ned, sedan hygienen har lyft på kjolen och frigjort benen från strumpans tvång.
A n n a v.
En i n t e r n a t i o n e l l kvinnokongress har i dagarne af hållits i Bryssel i samband med den där pågående utställningen och varit besökt af ombud från många olika länder: utom Belgien voro England, Frankrike, Holland, Schweitz, Tysk- land och Österrike-Ungern representerade.
De danska kvinnoföreningarna företräddes af Fredrik Bajer, den finska föreningen » Unionen » af filo- sofie d:r fröken Maikki Friberg, Sverige och Norge hade däremot inga ombud.
Bland mera kända namn må vidare nämnas: fru Lina Morgenstern och fru Cauer från Tyskland, Marya Oheliga för » L ' union universelle des femmes » och fru Maria Martin, redaktris af » Le droit des femmes » i Paris.
Det var » La ligue beige du droit des femmes », som anordnat kongressen, och fröken Marie Po-
IDUN 1897 pelin, jur. doktor, som står i spetsen för den bel- giska kvinnorörelsen, öppnade förhandlingarna, hvilka först rörde sig sig om kvinnans rätt att vara medlem af familjeråd och att utöfva för- myndareskap.
På den andra kongressdagen be- handlades utförligt den viktiga frågan om kvin- nans rätt till yrken och om lika arbetslön med mannen, hvarvid ett tjugutal talarinnor och talare uppträdde.
Alla voro de ense om, att frasen det kvinnorna böra ägna sig åt hemmet numera inne- bär en orimlighet.
I Frankrike endast t. ex. finnas ett par millioner ogifta kvinnor, bland dessa en del änkor och en del ogifta mödrar, öfvergifna af mannen, som ej ha lust att bilda det besjungna hemmet.
Och dessa alla måste ju arbeta af det enkla skäl, att de måste äta.
1 det hela gick som en röd tråd genom diskussionen den djupaste medkänsla för de fattiga och för de hårdt arbetande kvinnorna.
Under denna dags förhandlingar uppträdde äf- ven fröken Maikki Friberg från Helsingfors, som nyligen promoverats till filosofie doktor vid uni- versitetet i Bern, och gaf en öfverblick öfver samskolans utveckling i Finland särskildt beto- nande de förutsättningar, som äro nödvändiga för att samskolan skall bära frukt: en utmärkt, af män och kvinnor sammansatt lärarekår samt dugliga föreståndarinnor.
Hennes framställning åhördes med stort intresse, i synnerhet då talarin- nan till slut påpekade, att den » flirt », som man på flere håll så mycket fruktat, florerade mera bland separatskolornas elever än här, att gossarne lära sig respektera flickornas förmåga och flic- korna att icke tro så blindt på den manliga öf- verlägsenheten.
Hon stödde sig vid sin fram- ställning på det arbete om samskolan, som nyli- gen utgifvits af den på detta område så erfarna fröken Lucina Hagman.
De engelska talarinnorna vid kongressen väckte särskildt mycket bifall.
I främsta rummet tillföll detta fröken Montefiore, som gaf en ytterst sak- rik framställning af arbetet för kvinnans rösträtt i England.
I andra läsningen hade frågan, som bakant, gått igenom i underhuset den 6 februari detta år.
Den tredje läsningen skulle så försig- gå den juli.
Men motståndarne hade lyckats att upptaga denna dag med betydelselösa diskussio- ner, och läsningen blef uppskjuten.
Detta har dock endast gjort, att arbetet bedrifves ännu kraftigare än någonsin för denna sak, som i England anses som kvinnosakens a och o. På den tredje och sista kongressdagen var som ämne uppsatt: kvinnans tillträde till ämbe- ten inom fattigvården, hvarvid berättelser från olika länder framfördes angående organisationen af allmänna och enskilda understödsinrättningar och vikten af att kvinnor sutte i komitéerna all- mänt betonades, då ju undersökningarna om be- hofvet af hjälp ofta gälla kvinnor och barn.
Till sist yttrade fröken Popelin några ord till tack åt främlingarna, som kommit, och uttalade sina förhoppningar om » kvinnofrigörelsens » triumf i en snar framtid, hvarpå kongressen förklara- des af slu tad.
Kvinnlig ' guldmedaljör.
Patriotiska sällska- pet har tilldelat fröken A. Andersson, som under många år tjänstgjort å Stockholms stads stämpel- pappersförsäljningskontor, den mindre guldme- daljen för trogen tjänst.
* En landsmaninna, som för närvarande uppe- håller sig vid badorten Eagaz i Schweitz,nära Zürich, har därifrån tillsändt Idun ett bref, som inne- håller ett och annat af intresse.
Den fashiona- bla kurorten hvars varma källor och bad stå högt i rop, är besökt af en högeligen distingue- rad, internationell publik.
Ett svenskt gymna- stikinstitut ingår bland dess hälsoanstalter och är mycket anlitadt.
Bland de många furstliga bad- gästerna märkes » Carmen Sylva », drottning Elisa- beth af Eumänien, om hvilken brefskrifverskan yttrar: » Den svenska gymnastiken har hennes odelade intresse och beundran.
För öfrigt hyser och uttalar hon en varm förkärlek för Sverige och svenskarne och de veckor, hon, för långt tillbaka, tillbringat vid det svenska hofvet, lefva i käraste minne.
Med glädje motser hon ett nytt besök i höst med anledning af vår konungs jubileum. » Teater och musik.
Vi erinra ännu en gång om den högst intressanta konsert, som i morgon lördag gifves å k. operan under anförande af den be- 263 römde tonsättaren-dirigenten Camille Saint-Saéns.
Programmet, som uteslutande upptages af Saint- Saéns ' kompositioner, är sålunda bestämdt: 1.
Marche du Synode (Henry VIII); 2.
Le rouet d ' Omphale (Poeme Symphonique); 3.
Air de bal- let de » Samson et Dalila »: a) Danse de prétes- ses, b) Bacchanale; 4.
Concert pour piano; 5.
Danse macabre (Poéme Symphonique); 6.
Suite algérienne: a) Arrivée d ' Alger, b) Rhapsodie mau- resque, e) Une nuit ä Blida, d) Marche militaire.
Södra tetern gaf i tisdags sin första föreställ- ning för hösten, hvarvid programmet upptog den muntra farsen » Tre fruar och en man » samt det kända enaktsskämtet från den stora » opera- stridens » dagar: i Konstens fackla ».
(Forts.) H vad hade då hon, Sigrid, gjort efter som hon skulle behöfva lida på detta sätt?
Hvarför skulle Klara få bli så lycklig,och så många, många andra?
Nej, det var orättvist, det kunde icke få blif- va på detta sätt!
Hvad hade hon med den där andra kvinnan att göra, för hvars skull hon uppoffrat sig!
Hon, den andra, hade ju kunnat förutse följderna af sitt felsteg, hvarför skulle hon då icke också få lida straffet till slut.
Isidor skulle aldrig bli lycklig vid hennes sida, ack, skulle han ens bry sig om att göra hvad Sigrid fordrat af honom.
Ah, det var ju vanvett alltsamman!
Det var ju hon, hon själf och Isidor, som älskade h varandra.
Ingen, ingen hade rätt att tränga sig emellan dem och skilja dem åt.
Jo, det fanns en, — en liten späd varelse — värnlös — namnlös — med leende mun och för- tröstan i sin blick.
— Hur väl Sigrid mindes liten Signes stora, mörka ögon, med hvilket pröfvande uttryck de en gång fästats på hennes ansikte.
Kanske skulle hon en gång möta detta barn på sin väg.
Skulle hon då än en gång kunna frimodigt se in i dessa klara barna- ögon?
— — Ja, ja, det skulle hon, om Gud blott ville gifva henne styrka att gå till slutet den tunga väg, som hon utstakat åt sig själf!
Men de onda tankarne ville icke vika Ibland sprang Sigrid upp i vild smärta.
Hon ilade fram till sitt skrifbord; det behöfdes ju blott två ord: » Kom tillbaka! » — och Isidor skulle komma åter och sluta henne i sina armar och hviska på nytt sina kärleksord i hennes öra.
Och åter skulle lyckan le emot dem.
Framtiden skulle bli ljus och glad vid hans sida.
För hen- ne fanns ingen på jorden mer än han, och hon skulle bli allt för honom också.
I hela vida världen fanns ingen mer än de två!
— — Ingen mer?
— — Jo, ett litet barn — som icke var hennes.
Ett litet barn med sin öfvergifna moder.
Och denna moder älskade Isidor lika brinnande som Sigrid själf gjort det.
Hon hade för honom offrat sin ungdom, sin oskuld — och sedan hade han läm- nat henne ensam åt sitt öde.
Och hon, den olyckliga, hade lidit saknadens kval, liksom Sigrid nu led, men hon, den andra, hon hade lidit i skam och vanheder.
Isidor hade öfvergifvit henne i olyckans stund, skulle nu Sigrid bli medbrotts- lig genom att åter kalla honom från hennes sida?
— — Nej, nej, plikten, plikten!
Det är den enda tanke, den enda lycka som ännu återstår för ett krossadt människohjärta.
Det var en fasans dag för den arma Sigrid.
Hon slets mellan det, som hon ansåg vara plik- tens väg, och det, som hon ännu kallade lifvets lycka.
Men, nej, hon visste ju, att äfven på den vägen skulle ingen lycka finnas; hon skulle ju förtäras af samvetskval vid Isidors sida, och ständigt skulle hon mellan sig och den älskade se skuggan af de två, den öfvergifna modern och hennes lilla barn.
Och pennan föll åter ur Sigrids hand.
Hon bad på nytt sina brinnande böner om mod och styrka och ändtligen fickdet marterade hjärtat en stunds ro och frid.
Och under tiden stod Klara vid altaret vid Magnus ' sida och lofvade att älska i nöd och lust.
» O, Gud, prof va icke henne så, som du pröf- vat mig! » — bad Sigrid för barndomsvännen.
Och hon kände att de båda, brud och brudgum, o i denna stund sände henne en tanke tillbaka.
Med ens blef det så ljust i Sigrids själ.
Hvar- för skulle hon sörja och klaga?
Lifvet är ju så stort, så skönt; det finnes ju så mycket att lefva för äfven utan kärleken.
Hon ägde ju moder, vänner, trolofvad, — ty i hennes själ var han alltjämt hennes trolofvade.
Hon hade ju lofvat att vara hans samvete, en del af honom själf, skulle hon då gråta och klaga!
Hade hon icke gifvit det största bevis på kärlek en kvinna kan gifva; hade hon ick förmått honom att gå pliktens väg, skulle hon då själf sviktal Nej, nej; hon ville vara stark — för hans skull!
Hon gick fram till fönstret i sitt lilla rum.
Aftonsolen spred en svag rodnad vid horisonten.
Men däruppe, högst uppe på himlahvalfvet, bör.
jade stjärnorna att tindra, och de allena sågo hennes strider och hennes seger öfver sig själf.
Långsamt, långsamt skredo åren sin enformiga gång.
Sigrid Moss blef aldifg mera densamma som förr.
Det glada skrattet och den jublande sången hade dött bort på hennes läppar, dock kunde hon mången gång synas ganska glad, och den, som icke känt henne i hennes tidigare ungdom, kunde säkerligen icke ana, att hon bar på en hjärtesorg.
Hon klagade aldrig öfver sitt öde; hon ville vara stark och modigt bära den börda hon pålagt sig själf, och det gick lättare med åren — och vanan.
Mor och dotter lefde tillsammans som förr.
Frn Moss skötte med gamla Lottas hjälp det enkla hushållet och Sigrid gaf sina lektioner som förr och ägnade sig med hela sin själ åt sina små elever.
Hon älskade alla de små, och i hvarje strålande barnablick som mötte hennes egen, tyckte hon sig få en belöning för det offer hon en gång bragt åt en af dessa värnlösa.
Isidor hade hon aldrig återsett, ej heller hört något från honom.
Genom en enkel tidnings- notis på hösten, samma år de skilts åt, hade hon fått veta, att han tagit Hilma Ström till sin hu- stru; det var allt.
Det var som om någonting brustit inom henne, då hon läste de två namnen bredvid hvarandra i tidningen.
Omedvetet hade hon hoppats, — hoppats!
— Och så hade det sista meddelandet kommit som ett slag i ansik- tet — och dock som en befrielse.
Ändtligen var det slut med de aggande, frestande tankarne — och nu skulle hon glömma!
— — Ack, det behöfs mer än fyra år för att glömma Fru Moss och Sigrid hade samma lilla umgänge som förr.
De unga Holters voro naturligtvis de käraste gästerna hos dem, och Magnusoch Klara voro så lyckliga som unga, älskande människo- barn kunna vara.
Den enda skuggan i deras sällhet var barndomsvännens hårda öde.
Men Sigrid var stark som få.
Hon störde icke deras lycka med bitter klagan; nej, hon log med dem, hoppades med dem och var deras tröst i deras små bekymmer, Och Sigrids lyckligaste stunder var då hon fick hålla deras lille förstfödde i sitt knä.
Och hur hon gladdes, då den lille blef så stor att han kunde småle emot henne och jollra hennes namn.
Och hvilken fröjd, då han tog sina första steg och då han till slut kunde springa emot henne och själf klättra upp i hennes famn!
Och så fick han lyssna till klockans knäppningar.
» Tick, tick, » ropade han stormskrattande.
Då krympte Sigrids hjärta samman.
Hon min- des så väl en annan gång; ack, det var ju den sista gången hon var lycklig!
Hon tänkte på liten Signe, hon var ju sju år nu.
Månne hon hade sina lockar kvar ännu och månne hon var stor och stark, eller var hon klen som modern?
Hvad Hilma ändå måste ha varit sjuk; hon hade ju hostat blod till och med.
Men nu var hon nog frisk.
Ack, lyckan ger styrka och hon måste ju vara lycklig — vid Isidors sida.
Kanske Isi- dor också — älskade henne!
O, nej, nej, det vore dock för mycket!
— — Men hvarför?
Borde han icke älska sin hustru, sitt barns mor?
Jo, naturligtvis, det hörde ju också till hans plikt!
Det var en dag i början af september, den femte hösten efter den sorgliga omkastningen i Sigrids lif.
Hos Holters var det glädjefest.
En liten dotter hade kommit till världen och den unga frun förevisade med strålande ögon sin nya lilla skatt för sina samlade vänner och anhöriga.
De voro där allesamman, Magnus ' föräldrar och Sigrid och hennes mor.
Den lilla hade nyss blifvit döpt och hon hade så stilla somnat midt under den heliga akten.
Nu låg hon i sin lilla vagga inne i sängkam- maren, Klara och Sigrid stodo lutade öfver henne och betraktade det lilla, rosenröda anletet.
Den unga modern strålade af lycka.
f ^ t i l ' - v &gt;!
' !&lt; » » ' • T / il&gt;&gt;«&gt; - i r-an mo
IDUN 264 18W — O, Sigrid, — utbrast hon med vek stämma då?
frågade hon bäfvande och gick emot Mag- — hvad har väl jag gjort för att bli så lycklig!
nus med utsträckta händer.
År det — om Isidor?
O, om det stode i människomakt att dela med — Ja, svarade Magnus med högtidligt allvar, sig af sitt hjärtas öfverflöd, hur gärna ville jag det är om Isidor, — han är fri?
då icke gifva åt dig, du, som mer än någon annan — Och Hilma?
förtjänat att finna lyckan.
Sigrid vacklade ett ögonblick, därpå föll hon — Kära Klara, jag är ju också lycklig på mitt vis, — svarade Sigrid med ett sorgset leende.
— utan ett ljud afsvimmad i Klaras armar.
Åtminstone kunde jag icke ha blifvit det på annat För sorgen hade hon icke dukat under, men sätt.
nu, inför denna aning om kommande lycka, som — Vet du, — fortfor Klara — jag tänker så så plötsligt grep henne, nu sveko hennes krafter ofta på den där händelsen på min förlofnings- med ens och hon dignade ned utan medvetande.
dag, minns du det, då din ring föll i sjön, och Klara blef helt förskräckt, men Magnus lugnade ständigt föresväfvar det mig en aning om, att henne.
Han tog Sigrid i sina armar och bar du dock till sist skall återfå den och att Isidor henne till soffan och Klara baddade hennes tin- för tredje gången skall ... ningar med kallt vatten.
Sigrid kom snart åter till sans.
Hon blickade — Äh, Klara, så du kan tala.
.. I detsamma kom Magnus in i sängkammaren omkring sig med förundran och kunde först icke med sin lille son på armen.
Han såg helt ifrig förstå hvar hon var.
Då fick hon se Magnus ut och han betraktade Sigrid med en egendomligt och Klara, som betraktade henne med rörda blickar., forskande blick.
— Mamma!
hviskade Sigrid svagt.
— Sigrid, sade ' han, kan du svara mig på en Och fru Moss blef inkallad.
Hon gick fram fråga: hvilket är svårast att bära för stunden, till sin dotter, blid och öm, och hennes kära, en sorg, eller en plötslig, oväntad glädje?
— Jag vet icke, svarade Sigrid med ett ve- gamla ögon lyste af en sådan sällsam frid.
Tysta gingo de unga makarne ut ur sängkam- modsfullt leende, jag har blott pröfvat det ena, maren och de togo den lille gossen med sig.
— och sorgen dödar icke.
Därinne slumrade den lille nyfödde i sin hvita — Men glädjen, tror du?
— Ack, det är så svårt att veta.
Det finnes ju bädd och i soffan satt Sigrid, ömt sluten till det så litet här på jorden, som kan skänka en stor älskande modershjärtat, och där grät hon ut all fröjd.
Lyckan kommer ju så småningom, man sin stora, stora sorg.
Och stilla, stilla kom lifvets lycka äfven till anar den, innan den blir visshet, men om den är riktigt verklig, då kan den ibland kännas stark henne, och det kändes som vårluft i den blida septemberkvällen.
som en djup smärta.
... Magnus såg helt tankfull ut, och han nedsatte den lille på golfvet, utan att yttra ett ord.
Han Ja, Hilma Ström var död; den lilla sömmer- hade tydligen någonting på hjärtat, som han skan hade kämpat ut.
icke visste, hur han skulle meddela.
Det hade kostat Isidor oändliga strider med Sigrid och Klara vexlade förundrade blickar.
Sigrid gjorde min af att lämna rummet; hon sitt upproriska hjärta innan han kunde förmå trodde att meddelandet gällde Klara, men Magnus sig, att erbjuda henne sin hand.
Han ryste vid tanken på hvad världen skulle säga om en sådan häjdade henne.
— Nej, stanna, Sigrid, bad han, jag har något mesallians, och han ryste också vid tanken på att säga dig.