Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1848 nu mera äfven skyldigheten till rubrikernes och utslagens införande försvunnit jemte upptagande af alla tvistemål, som icke angå ägande- eller nyttjanderätt till läst egendom, ägoskillnad, delning af jord, arf eller testamente; har väl den al mig i berättelsen yttrade farhåga, att fullständiga koncept-domböcker iramdeles, kanhända snart nog, skulle komma att höra till undantagen, derest ingen nyr ändamålsenlig kontroll öfver deras fullständiga uppsättande kunde införas, ännu icke i verkligheten bekräftat sig vidare, än att på ett och annat ställe, som jag under embetsresor besökt, Underrätters domböcker, särdeles i städer, befunnits ofullständiga samt ett par gånger föranledt till atal, da deremot mestedels jag funnit mig kunna låta bero vid den försorg, vederbörande efter min uppmaning dragit om bristerries afhjelpande.
Häraf har jag dock icke vågat sluta, det min farhåga varit ogrundad, eller en tillbörlig iörsigtighet medgåfve att låta bero vid kontroller af den tillfälliga art, som uppstått genom de af mig anställda inspektioner.
Samma 1848 års berättelse upptager (sid. 50) en af mig hos Kongl. Majit den 14 November samma ar gjord underdånig hemställan om stadgande, att en hvar, som någon gripit, alåge att, så snart efter häktandet tillgång vore på vittnen, föranstalta om fångens visiterande och behörigt bevittnande af hvad hos honom funnits i penningar och varor, samt att antingen då genast eller vid fångens första afiemnande till offentlig myndighet låta uppsätta skriftlig förteckning öfver sådana hos fången träffade penningar och varor, eller ock intyg derom, att ej något vid visiteringen hos honom funnits, med vittnenas derå i båda fallen tecknade bekräftelse; och borde fångens yttrande tillika inhämtas och i betyget eller förteckningen intagas, huruvida han förhållandet vitsordade; hvarefter ett sådant betyg eller förteckning alltid skulle vara att tillgå vid handlingarna i det häkte eller arbetskompani, der den häktade komme att qvarhållas; älvensom jag i underdånighet föreslagit, att angående förvaltningen af dylika med fångar anhållna medel och effekter någon föreskrift måtte i Nåder meddelas, enär sådan föreskrift hittills lärer saknas.
Meranämnde berättelse omförmäler (sid. 52) likaledes en af mig den 24 Juli 1848 hos Kongl. Majit gjord underdånig hemställan, att 27:de punkten i Kongl. Förklaringen af den 23 Mars 1807, angående Underrätts skyldighet att söka inhämta underrättelse, huruvida ådömda böter kunna utgå*, och att i annat fall jemte böternes utsättande så väl i utslaget, som uti saköreslängden, tillika genast föreskrifva nämnde böters förvandling uti motsvarande kroppsstraff, måtte sålunda förklaras, att i hvarje utslag, hvarigenom böter ådömas, också ovilkorligen^ borde utsättas det strall', hvari de vid bristande tillgång skola förvandlas; och har jag hära genom Kongl.
Då ej heller i lagstiftningsväg någon åtgärd vid detta ämne sedermera mig veterligen tillkommit; har jag bordt, med åberopande af de skal, berättelsen innehåller, öfverlemna ärendet till det afseende, som detsamma i sådan väg kan finnas förtjena.
Förordningen den 10 April 1810 angående mildring i straffet för lägrad qvinna; och då behofvet af det tillägg i lagen, jag härom föreslagit, ej upphört att riija sig uti fortfarande misstag vid lagtillämpningen, hvilka mer än en gång föranledt till åtal och vederbörandes fällande till ansvar, men lagens efterlefnad onekligen dessutom innebär ett högst olämpligt bestraffningssätt, vare sig enligt allmänna lagen eller högstberörde Kongl. Förordning; har jag funnit äfven detta ämne böra till åtanka i lagstiftningsväg ånyo anmälas.
Huruvida något för närvarande vid brottmåls-lagstiftningen i dess helhet är att göra, derpå har jag föga tänkt under den tid, som förflutit efter den till Kongl.
Majit gjorda underdåniga framställning i ämnet, som finnes redovisad uti 1848 års berättelse, sedan något afseende härå icke blifvit fristadt.
Verkan deraf är lika litet afskräckande, som det i de flesta fall innebär något verkligt straff; och det vöre mer än besynnerligt, om under allmän tillämpning af detta straff vid böters förvandling samt på vissa urbota brott, hvilka förut varit strängare bestraffade, det icke skulle hända, att brottens antal ökas.
Jag har då trott mig icke kunna underlåta att ånyo hänvisa till den undersökning af ämnet, som innehålles i den nyss här nämnda underdåniga skrifvelsen, samt hemställa, om icke Rikets Högloft Ständer skulle finna nödigt att nu lägga någon verksam hand vid ärendet.
Det gick derpå ut, (sid. 9) att från don stora publiciteten eller folklitteraturen, hvars öfverhand tagande välde uttränger den sanna upplysningen, upphämta åt den bättre litteraturen en ökad utvidgningskraft och en fortskyndande rörelse, tvinga den ena att till godtgörande af de skador, hon tillfogat den andra, kringföra jemte sina förvillelser äfven hvad som tjenar till dessas botande, när nemligen upplysningen äger botemedel att erbjuda, och ett skäligt anspråk på upprättelse henne tillkommer.
Grunden härtill lage uti den förmodade rättvisan deraf, att utgifvare af periodiska skrifter, för hvarje gång de gifva offentlighet åt något som länder till mehn vare sig för enskild person eller lör framgången af en litterär produkt, ansåges vara förpligtade att i fortsättning af samma litterära arbete, som varit organen för detta menliga yttrande, och utan annat dröjsmål, än sorn pröfvades alldeles oundgängligt, gifva offentlighet, i lika stor och pa lika sätt spridd upplaga af detta arbete, åt en uppsats at' till och med dubbelt så stor vidd, som anförandet, hvaraf den föranleddes, när sådant begärdes af den, sorn personligen blifvit af publicisten menligt omtalad, eller den författare, hvars tryckta skrift varit af publicisten menligt omförmält.
— Härmed syftades ej blott på sådana anfall, som under namn af förklenliga kunde vara ansvar, underkastade, utan ock på alla sådana, hvarigenom orättvis skugga kastades, vare sig på personers lefnad, rättsförhållanden, förtjenster, eller på ett litterärt ar - bete, dess rätta förstånd, syftning, värde, genom hvilken orättvisa dels personens anseende kunde lida, dels allmänna omdömet öfver ett litterärt arbete missledas.
Opinions-nämndcn, såsom ett hinder för lagskipningens fullkomning, har uti 1849 års berättelse, (sid. 23 t. o. m. 30) äfven varit föremål för anmärkningar och ett förslag, huru någonting mindre ändamålsvidrigt skulle kunna påtänkas.
Jag bör endast tillägga, alt min sedermera fortsatta forskning i lagskipningens tillstånd icke försett mig med någon bättre idé, än den jag i detta förslag framlagt, och min öfvertygelse om dess brukbarhet har blifvit bekräftad genom de reflexioner, som denna forskning framkallat.
Samma årsberättelse innehåller, (sid. 173—177) några betraktelser om arbetets organisation vid jordbruket, föranledda af ett öfverhandtagande bruk att vid större egendomar afhysa underlydande hemman och torp, för att genom användande af statfolk och daglönare förskaffa sig af sitt yrke den högsta möjliga behållning.
•— Jag har upptagit frågan, huruvida någon rättsgrund vore att åberopa, som hindrade samhällets lagstiftning att inskränka friheten i ett sådant hushållssystem, der säkerligen de husvilla hushållens lidande öfverträflär den vinst, som deras husbönder kunnat göra sig af deras förjagande, och samhällshatets, socialismens, kommunismens lågor underblåsas, medan talet af uslingar och brottslingar progressivt tillväxer.
Och på denna fråga liar jag hämtat svaret från den grundsats, att jordäganderätten ej kan vara heligare, än all annan rätt, men att ingen sådan finnes, sorn icke viker för samhällets, hvilket gifvit jordäganderätten, liksom all annan, med förbehåll, att ingendera må kunna till samhällets ofärd användas.
— Hvad jag, efter denna grundsats, önskat och trott vara möjligt, var icke att hindra arbetares användande vid jordbruk, på hvad vilkor eller till huru stort antal som helst; men för en viss del af detta antal, beräknad efter den i bruk varande jordens vidd, ville jag göra jordägaren ansvarig, att desse arbetare eller deras hushåll icke lalla fattigvården till last, vare sig under den tid, do vid egendomen användas, eller inom viss tid derefter.
En sådan ansvarighet syntes mig böra försäkras genom inteckning i fastigheten; och för den händelse, att denna förut vore för mycket graverad, att kunna lemna säkerhet, har jag trott det böra föreskrifvas, att arbetarne skola vara försedde med jordbruk till en vidd livars minimum skall vara bestämdt.
Jag har trott mig här finna en af de stora pauperismens källor, utan hvilkas tillstoppande ali omsorg om fattigförsörjning skall förblifva otillräcklig.
I detta ämne har jag lika litet, sorn i frågan om stattorpare-systemet, kunnat inse lagstiftningens obehörighet att vårda samhällets fördel; och jag har trott, att lagstiftaren kunde utsträcka sin omsorg icke blott till de skogar, som stå under statens omedelbara vård och förvaltning, utan ock
Ml sjelfva hemmansskogarna, änskönt de må innehafvas med den fullkomligaste äganderätt.
J. fall mina farhågor icke äro grundlösa, utan den för hand varande skogshushållningen verkligen hotar fäderneslandet med framtida skogsbrist i större mån, än som låter med dess välfärd förena sig; så kan jag ej heller föreställa mig det lagstiftaren värdigt att förblifva en overksam åskådare af en för fäderneslandet så förderflig förödelse, hvilken dock af sig sjelf aldrig botas, och som, änskönt en gång botad, ej skulle underlåta att återkomma i följd af samma frestelser, samma i alla rigtningar verkande orsaker, som redan varit dess upphof; — derest icke lagstiftningen lyckas att lägga helsosamma hinder i vägen.
Att skog skall säljas, så Ilinge den linnés och låter med fördel sälja sig om intet hinder för föryttringen möter, har jag trott mig kunna antaga.
Ej sällan ser man ju spekulanter för skogens skull köpa hemman, som deraT äga rik tillgång, endast för att göra vinst på dess föryttring, och lemna hemmanen skoglösa.
Ifuru med alla större skogar än må gå; det är icke deraf, som våra hemmans duglighet att bebos i allmänhet beror.
Men om alla hemmansskogar i landet öfver hufvud utödas; då lära de flesta hemman i detta land, nu försedda med skog, af egen eller andra hemmans tillgång, ej mer kunna bebos.
Ty det vore ju att hindra jordägaren från det bruk af hans egen skog, sorn honom godt syntes att göra.
Men kan äganderätten till en förmögenhet i lösören pä detta sätt inskränkas; hvarföre skulle då någon dylik inskränkning vara omöjlig endast i afseende på jord, den man åtminstone icke sjelf frambragt, och hvars bestämmelse ej kan inskränka sig till att gagna endast dess nuvarande innehafvare?
Om det icke låter med allmän fördel ('(irena sig, att jord äges under så ovilkorlig rätt, att dess ägare kan förstöra dess fruktbarhet eller göra den för längre eller kortare tid onyttig; så kan samhället genom lag förbjuda ägaren att så behandla sin jord.
Om det länder till allmän skada, att jordägare utöder sin skog, eller underlåter att den vårda och om dess återväxt draga försorg; så kan lagen, (när klokheten bjuder att nyttja denna makt) föreskrifva, till huru stor mängd skogen, der den linnes, får förbrukas, huru den nedhuggna skogen skall genom återplantering ersättas, planteringen fredas och skötas, huru på en egendom, der skog saknas, jord skall till visst belopp afsättas för att användas till skogs uppdragande.
Så kan man äfven hafva förvärfvat sin jord fri från dessa skatter och utskylder, och få dess värde genom deras påläggande oemotsägligen minska dt.
Jag har anmärkt, att svenska jorden till en del af ålder varit, och till en annan del i senare tider efterhand blifvit befriad från do nödiga inskränkningar i dispositionsrätten öfver skog, utan hvilka en ändamålsenlig skogshushållining ej är att påtänka.
Jag har trott lagstiftningen böra numera finna nödvändigheten att åter taga saken under sin hand; och jag har lemnat ett utkast till hufvudmomenterna af de stadganden, hvarigenom hemmansskogarna skulle kunna bevaras eller återställas eller irån nyo upplredas.
1 det skick, saken kommit, har jag funnit det vara ett vidt utseende företag att ens uttänka en lag, som skulle kunna bota det onda, jin mer att bereda framgång och efterlefnad åt en sådan lag; och de grunddrag dertill, jag försökt att tänka mig, liar jag fått sådana, att deras framläggande vore hopplöst, så länge man ej har att påräkna en fast och enhällig öfvertygelse, att en lag i denna rigtning är för allmän välfärd oundgänglig.
Hvad Jagen innehöll, blef vanmäktigt, efter mångas tanka derföre, att det var för mycket — elter min tanka derföre, att det var leir litet, alldeles ofullständigt, för ingen del sådant, som det numera skulle kunna blifva, med begagnande af den upplv sning, erfarenheten och skoghushållningens vetenskapliga framsteg åstadkommit.
Uti 1850 årsberättelse (sid.
107) förekommer vidare en fråga om rätta sättet att förfara vid sammanläggning af förvandlade penningeböter med prygelstrafT; och har jag, till afhjelpande af skiljaktighet i författningarnes tillämpning på detta ämne, föreslagit, att af de i frågavarande straffen, prygel samt vatten och bröd, hvaraf ettdera borde blifva det, till hvilket båda sammanlades, icke fängelset vid vatten och bröd, utan prygelstraflet, såsom det svårare, måtte förklaras vara det, hvartill böterna borde förvandlas (eller hvari böternas förvandlingsstraff borde öfvergå).
Och jag har ansett denna förklaring vara angelägen, enär en brottsling, som gjort sig skyldig till prygel, men vet, att i händelse han föröfvar äfven ett sådant brott, som'är belagdt med penningeböter, han vid dessas sammanläggande med prygelstralYet får i’ena bot båda straffen förvandlade lill vatten och bröd, mäste finna sig frestad att genom dylik ytterligare brottslighet bereda sig ett lindrigare straff; hvilket strider mot stralllags ändamål och lätteligen föranleder till nya brott.
I samma berättelse (sid. 109) är anmärkt olikheten uti tvenne på en och samma dag den 10 Juni 1841 utkomna Kongl. Förordningar, hvaraf den ena för olofligt innehafvande al dyrk uttryckligen föreskrifver förvandling af nio par spö till tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, nion don andra stadgar en allmän tarifi lör böters förvandling, enligt hvilken beloppet af de böter, som svara mot nio pär spö, bör till endast nio dagars fängelse vid vatten och brod förvandlas; och har jag tillstyrkt, att den ovisshet, som häraf i tillämpningen uppkommit, måtte genom lagstiftande förklaring afhjelpas.
Til) dessa äldre ärenden har jag endast att lägga ett nytt, föranledt af en lags tillämpande, som jag trott icke mer böra vara i bruk.
Det är Kongl. Brefvet till Uommercecollegium den 4 Februari 1766 om brottsligas dömande till arbete pa spinnhuset i stockholm; uti hvilket nådiga Bref särskildt, för hufvudstaden stadgas, det Domstolarne måge hafva frihet att jemte straffets utsättande efter lag döma brottsliga personer, hvilka beträdas med itererad tjufnad, eller för någon grof vanart andra gången skola lida straff, på längre eller kortare lid, efter brottets och personens egenskap, till arbete på Spinnhuset bär i staden.
Huruvida en sådan förhöjning i straff, som här tillätes särskildt lör hufvudstaden, ka*1 företrädesvis der vara af nöden, är måhända icke lätt att algöra.
Jag hör endast anmarka, att i brist af full visshet, huru härmed förhåller sig, också fullgiltig grund saknas för en lagstiftning, som stadgar ett så beskalfadt undantag.
Men om ock en sådan undantagslag i or hufvudstaden må anses nödig; så vore det, efter min tanka, dock alltid olämpligt, lörst och främst att hvarken bestämma måttet af det stralf, som kan ådömas, eller ens sjelfva brottets art och beskaffenhet, som skall bestraffas, utan låta benämningen grof vanart amandas elter godtfinnande på huru skiljaktiga arter af vanart sorn helst, och dessutom att öfverlemna åt domarens välbehag, antingen han vill använda det tillatna stratlet eller icke.
Då det nu visat "sig, att den frihet härtill, som blifvit domaren gifven, annu fortfar att begagnas, och sålunda exempel förekommit, dels att en person, sorn lörut undergått bestraffning för stöld, och derefter befunnits innehafva en falsk nyckel, derlor blifvit dömd, ej allenast till nio dagars fängelse vid vatten och bröd, utan ock att, såsom med itererad vanart beträdd, under ett års tid hållas till arbete vid allmänna stråh- oell arbetshuset a Aorrmalm, dels att en annan för begången stöld andra resan fått sig ådömdt aderton dagars; långelse vid vatten och bröd med tillagdt tre års allmänt arbete vid korrektions-inrättningen a Långholmen, samt dels att en tredje för förskingring af anförtrodt gods till belopp al 16 B:dr .16 sk. är dömd alt böta C
R:dr 42 sk. samt för fylleri och sabbatsbrott 6 Kalr 62 sk. allt banko, och att derjemte, enär han tillförene lidit straff lör förskingring af anförtrodt gods, nu såsom ånyo beträdd med grof vanart, försändas till allmänna stralf- och arbetsfängelset å Långholmen, för att derstädes ett år till allmänt arbete hållas; lärer det finnas tillräckligen ådagalagdt, atl den rättelse, som kan pröfvas skäligen äga rum, är af behofvet påkallad.
För min del tror jag skäl vara att den olämpliga föreskriften, åtminstone tills vidare, utan ersättning afskaflas.
Men i händelse den uti 14.§ af Instruktionen mig ålagda skyldighet att uppgifva förslag till förbättring af lagar, författningar och allmän hushållning icke skulle anses vara nog formligen fullgjord genom sjelfva förslagens införande i berättelsen, utan en särskild uttrycklig motionering derjemte vara erforderlig och kunna på mig ankomma; far jag härmed vördsamast förklara, att ej allenast de nu här ofvan upptagna förslag, utan ock de, som uti föregående efter sista riksdag utgifna berättelser förekomma, samt en bär nedan i ett lagskipningsämne upptagen hemställan rörande de s. k.
Trippiska godsen i Halland lemnäs af mig a embetes vägnar såsom motioner att hos Rikets Höglofl.
Vid Hanekinds Häradsrätt hade genom utslag den 6 Juli 1850 blifvit stadgadt, att en person, hvilken för första resan stöld af varor och penningar till värde och belopp af 13 ll:dr 41 sk. 4 rst. borde böta 41 R:dr 28 sk. samt för inbrott särskildt ansvara med t) dagars fängelse vid vatten och^ bröd, skulle jemte uppenbar kyrkoplikt för alltsammans i en bot undergå tjuguen dagars sådant fängelse å Ostergötlands länshäkte, hvilket fängelsestraff den sakfällde äfven undergått; och då jag, efter härom erhållen kännedom, ansett kroppsstratfet rätteligen hafva bordt bestämmas till endast aderton dagars fängelse vid vatten och bröd; har jag emot Häradsrättens tillförordnade Ordförande låtit inför Kongl. Göta Hofrätt anställa åtal för orätt dom; hvaröfver Kongl. Hofrättens utslag fallit den 12 Januari innevarande år, af '"'ui.9!' e*\lmi.. tillförordnade
Domhafvanden, som erkännt, att han särskildt förvandlat stola beloppet och särskildt den för inbrott första gången i Kongl. Förordningen den 10
Juni 1841 stadgade påföljd af nio dagars fängelse vid vatten och bröd, i stället att fängelsestraffet bordt i ett sammanhang uträknas och bestämmas samt den sakfiillde sålunda undergå endast aderton dagars så beskaffad! fängelse, hemställt, om och hvad påföljd för ifrågavarande förfarande borde tillförordnade Domhafvanden ådömas, då Häradsrätten derigenom icke förmodades kunna anses hafva öfverträdt något tydligt lagstadgande, Kongl. Hofrätten likväl funne tillf.
Domhafvanden hafva uti anmärkta hänseendet så felaktigt förfarit, att han derföre icke kunde undgå laga ansvar, och förthy dömde honom, med stöd af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, och Kongl. Brefvet den 11 December 1766, att för hvad han sålunda under domareembetets utöfning låtit sig till last komma, böta tio R:dr banko till treskiftes samt ersätta ej mindre Kongl.
Majit och Kronan kostnaden för den sakfälldes utspisning med vatten och brod i Ostergötlands läns cellfängelse tre dagar längre än vederbordt, med tolf skillingar, än äl\en deri saktällde hans lidande med fordrade två Ridr allt banko.
Kn Skeppare var af Rådstufvurätten i Westervik genom utslag den 17 Fehr.
1844 förklarad skyldig att, i saknad af tillgång till ådömda böter för brott emot tullförfattningarna, undergå ett ars fängelse med arbete, och hade för sådant ändamål blifvit af Magistraten i nämnde stad insänd lill länshäktet i Calmar saint der intagen den 15 Mars 1844 men hos h.
Blhde genom företeende af betyg om en till Kongl. Majit ingifven underdånig nådansi'kmng vunnit belrielse från häktet och anstånd med straffets verkställighet, under afbidan af nådig resolution på berörde ansökning; men efter derå erhållet afslag hade Skepparen i Juli månad månad 1847 återkommit till länshäktet, äfven då dit förpassad af Magistraten i Westervik för fängelsestraffets undergående, vid hvilket tillfälle Skepparen, enär han, såsom af Magistraten insände handlingar visat, skulle äga åtskillig läst och lös egendom, jemväl blifvit af K.
Bfhde lösgifven; derjemte K.
Bfhde uti skrifvelse den 29 Juli anmodat Magistraten att, till utrönande, huruvida Skepparen kunde antagas sakna förmåga att böterna gälda, försälja omförmälte egendom, äfvensom att, derest tillgång till böterna på sådant sätt ej vunnes, och Skepparen icke hade andra tillgångar, befordra honom till det bestämda straffet; hvarefter meranämnde Skeppare i påföljande November månad, likaledes af Magistraten i Westervik, är vorden afsänd till länshäktet, derifrån han, i anseende till ofvannämnde .utslags innehåll, att straffet skulle undergås å närmaste korrektions- eller arbetsinrättning, blifvit i öfverens stämmelse med K.
Bfhde i Carlskrona, hvilken embetsmyndighet tillkännagifvit, att, jemlikt meddeladt besked från der varande Kommendantsembete, i Carlskrona ej mera funnits någon korrektions- eller arbetsinrättning; hvarföre K.
Fångvårdsstyrelsen gjort förfrågan, hvarest oftanämnde Skeppare borde undergå sitt straff, derpå Kongl. Styrelsen den 6
Dec. 1847 meddelat det svar, att han borde försändas till straff- och arbetsfängelset i Malmö, dit han, under tiden i Carlskrona länshäkte qvarhållen, omsider också blifvit förpassad samt framkommit den 22 Januari 1848.
I anledning häraf har Skepparen hos mig fört klagan, hvaröfver jag funnit nödigt att höra ej mindre Magistraten i Westervik, än Iv.
Blhde i Calmar län, samt derefter till Adv.- fiskalseinbetet i Kongl. Göta Hofrätt öfverlemnat att föra talan l:o emot Magistraten derföre, att behörig undersökning om tillgång hos Skepparen till böternas erläggande icke föregått Magistratens den 17 Febr. 1844 fattade beslut om förvandlingsstraffets verkställande, enär sådan undersökning först i följd af K.
Bfhdes den 29 Juii 1847 meddelade förordnande ägt rum, hvarigenom
Skepparen tillskyndats otillbörligt lidande i så måtto, att lian förgäfves varit häktad och från Westervik afförd till Calmar, derifrån han, af K.
Bfhde försatt på fri fot, måst på egen bekostnad fortskaffa sig hem, äfvensom onödig kostnad i fångforsling och förplägning Kongl Majit och Kronan förorsakats; derjemte och då det ej kunde anses vara med full visshet utrodt, huruvida Skepparen före sin första afsändning i Mars 1844 hos Magistraten anmält ilen tili Kongl. Majit ingifna nådeansökan, helst sådan uppgift icke förekommit, förr, än i Skepparens påminnelser öfver Magistratens förklaring, samt han för uppgiften icke åberopat något bevis, jag ansett Magistratens yttrande deröfver vara erforderligt samt Skepparen böra lemnäs tillfälle att uppgiften bestyrka, då, i händelse fel funnes hafva förelupit, sådant äfven borde Magistraten till last räknas — samt 2:o emot K.
Bfhde i stället antingen lemnat honom åter på fri löt, tilldess frågan om rätta stället för hans insättande hunnit afgöras, eller ock låtit honom, intilldess besked på förfrågan härom erhållits, qvarstadna i Calmar länshäkte och förses med det arbete, sorn kunnat vara tillgängligt, den tid Klaganden sålunda der blifvit qvarhållen, kunnat och bordt på hans strafftid alräknas, men i hvilketdera fallet som helst för honom undvikits en öfverllödig fängelsetid samt derigenom ökadt lidande, utöfver hvad honom var ådömdt, och äfven en onödigtvis använd kostnad för hans afförande till Carlskrona och qvarhållande derstädes för Kongl. Majit och Kronan besparats.