Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon, som med sina systrar råder öfver det förflutna, närvarande och tillkommande, råder öfver och samlar under sitt rikes spira det förflutnas, närvarandes och tillkommandes alla slägten.
Såsom dödens dis och herrskarinna i underjorden kallas hon äfven Hel.
Hel är namnet såväl på lycksalighetsriket i underjorden som på dess drottning.
Urd har oräkneliga hjälparinnor och tjenarinnor, emedan de varelser, för hvilka hon bestämmer inträde i lifvet, lefnadsställning och död, äro oräkneliga.
De bilda två stora flockar: den ena är värksam i hennes tjänst med afseende på lifvet, den andra med afseende på döden.
Närmast under henne äro hennes systrar Verdande och Skuld.
De tre äro de förnämsta nornorna.
De rådgöra tillsammans och döma gemensamt.
Det är förut omtaladt, att hvarje människa har en skyddsande, som kallas hennes fylgia eller haminga.
Fylgiorna äro Urds tjenarinnor.
När ett barn födes till världen, utser Urd åt det en fylgia, som då stiger upp ur underjorden vid västerns rand, sväfvar öfver hafvet och uppsöker sin skyddsling i Midgard och i osynlig måtto följer honom genom lifvet, ser hans tankar, hviskar i hans samvete, manar och varnar honom i hans drömmar.
Hvarje dag sväfva tusentals fylgior öfver vattnen till Midgard, och hvarje dag återvända tusental, för att bereda sina skyddslingar boningar i salighetsriket, om de förtjenat det.
En fylgia lämnar icke den, som anförtrotts åt hennes vård, förr än kort före hans död, och hon gör det då, för att återförenas med honom i sällhetsvärlden.
Dock händer, att hon för alltid öfvergifver honom, om han blifvit en niding.
Den som öfvergifvits af sin fylgia är en förlorad man.
Ett annat slags nornor äro de diser, som utvälja mödrar åt de barn, som framom jordelifvets tröskel vänta på att födas till världen.
Dessa alla äro Urds lefnadstjenarinnor.
Den andra flocken af tjenande diser fullgöra hennes dödsdomar och föra de dödas själar till underjorden.
Förnämst bland dem äro valkyriorna, sköna ungmör med tankfulla anleten.
Där en drabbning står, där infinna de sig till häst, fullt rustade, och utpeka med spjutskaften de kämpar, som Oden eller
Fröja kårat till sina salar, samt föra de fallne till underjorden och därifrån på Bifrost till Asgard.
När de icke äro ute i dessa ärenden, fylla de dryckeshornen åt valfader och einheriarne i Valhall och Sessrymner.
Urds syster
Skuld är valkyriornas herrskarinna och själf valkyria.
Till de Midgards innebyggare, som ej äro bestämda att falla för svärdet, sänder Urd andra tjenarinnor af mycket olika skepnad allt efter arten af deras död.
Till dem, som svigta under årens börda, kommer den dis, som är »de böjdes och lutandes hjälparinna».
Barnen ha sina dödsledsagarinnor, moderligt ömma och vänliga.
Till dem, som bortryckas af päst eller andra farsoter, komma Leikin och Nifelhelsväsen, som likna henne; och de, som dö af andra sjukdomar, bortföras af de motsvarande sjukdomsandarne.
Till en början vandra alla hädangångna en gemensam väg.
En och samma färdeled är föreskrifven dem, och samma
Helport öppnar sig dagligen för skaror af själar, som väntas af olika lotter.
Kvinnor och barn, ynglingar, män och ålderstigne, de som sysslat i fredliga värf och de som blodat vapnen, de som lefvat i enlighet med nornornas och gudarnes stadgar och de som brutit dem – alla hafva de att taga samma kosa.
De komma till fots och till häst, anförda af skönrustade valkyrior, af den milda ålderdomshjälperskan, de vänliga barnledsagarinnorna, eller af den blåhvita Leikin, de dystra sjukdomsandarne.
De samlas utanför österns Helport.
Och när alla de kommit, som den dagen väntats, kringvrides nyckeln Gilling i låset, porten gnisslar på sina hakar och slås upp.
De dödes allfarväg i underjorden går först i västlig riktning genom djupa och mörka dalar.
På ett ställe har man att gå öfver en milsbred törnbevuxen hed utan stigar.
Då är det godt att hafva Hel-skor till skydd för fötterna.
Fördenskull försumma ej en afliden människas fränder eller vänner att binda Hel-skor på liket, innan det jordas.
Det är visserligen sannt, att dessa skor, likasom allt annat, som liket medför i griften, såsom kläder, vapen och smycken, stanna i grafven; men allt i skapelsen, äfven de af människor slöjdade tingen, har ett inre ämne och en inre form, och det är de graflagda tingens inre väsen, som följer den döde till underjorden.
De efterlefvandes omsorg om de döda räknas dessa till godo, och ha de Hel-skor, komma de med välbevarade fötter öfver törneheden.
Ha de det icke, och om de i lifstiden varit obarmhärtiga mot dem, som få vandra jordelifvets törniga stigar, då komma de ej utan rifna och blödande fötter däröfver.
Men åt de barmhärtiga, som sakna Hel-skor, räckas sådana från ett träd, som växer där törnevandringen börjar.
Därefter hinna de döda till en älf med forsande vatten, i hvars hvirflar det är fullt af egghvassa järn.
Fotsbreda ribbor flyta där, men bro finnes icke.
Ribborna bära, när de barmhärtigas fötter stiga på dem, och föra dem oskadda öfver älfven.
För de obarmhärtigas fötter slinta de undan; dessa falla i älfven och måste under svåra kval genomvada den.
Ehuru de förskräckligt sargas af järnen, synes dock däraf intet spår, när de kommit upp på stranden.
På andra sidan denna älf börjar det ljusna och i gryningsdager ligga gröna ängder, genomströmmade af floden Gjall.
Öfver den förer en guldlagd bro, Gjallarbron, och på andra sidan den är vägskäl.
En väg går norrut till Mimers rike; en söderut till Urds brunn.
Det är på den leden de hädangångna fortsätta färden, ty deras slutmål är näjden kring Urds brunn.
Här är tingsstaden, där dom förkunnas öfver alla döda.
Hela denna vandring har skett under oafbruten tystnad.
De dödas tungor äro kalla och stela och frambringa icke ett ljud.
Ej häller deras steg höras.
Deras hästar, när de komma å sådana, sätta sina hofvar ljudlöst på dödsrikets mark.
Endast under valkyriehästarnes hofvar dånar den guldlagda bron öfver Gjall.
När de döda anländt till tingsstaden, sättas de i långa bänkrader framför den heliga kretsen af domarestenar.
Här äro de inväntade af sina fylgior, som gått före dem till dödsriket och nu ställa sig, enhvar invid sin skyddsling.
Olycklig den, som ingen fylgia har å tingsstaden vid Urds brunn, där de domar afkunnas, som ha evig giltighet!
Asagudarne äro domare här.
De hafva två tingsplatser: en uppe i Asgard, där ärenden afgöras, som vidkomma gudavärlden; en vid Urds brunn, där de döma de döda.
En gång om dagen rida de på Bifrost dit ner och komma genom den södra Helporten in i Urds rike och öfver åtskilliga älfvar till färdens mål.
Hästarne, som de rida, äro Sleipner, Glad, Gyller, Gler, Skeidbrimer, Silfvertopp, Siner, Gils, Falhofner, Gulltopp och Lättfote.
Tor rider aldrig, och på denna resa får han ej häller åka, ty hans åskande char kunde skada Bifrost.
Han går fördenskull och har på vägen att öfvervada fyra älfvar, Karmt och Armt och två med namnet Kerlaug.
När de andre asarne stiga af sina hästar, är äfven han framme, och aldrig har det å denna tingsstad händt, att rättens ledamöter låta vänta på sig.
Oden sätter sig i högsätet och de andre asarne å rådstolar å ömse sidor.
Framför dem sitta å sina bänkrader de döda, bleka och med märkena af den död de lidit.
Tigande hafva de att åhöra rättsförhandlingarna och emottaga domen, såvida de icke ega målrunor, som ge dem kraft att tala och själfva försvara sig mot anklagelser.
Ytterst sällan händer, att någon eger dessa runor; om så är, får han stiga upp i en talarestol, byggd för detta ändamål, och anföra hvad han kan till sitt försvar.
Men ingen annan gör det än den som blifvit öfvergifven af sin fylgia och fördenskull ej har någon sakförare vid tinget.
De andra behöfva icke tala, lika litet som de mäkta det, ty hvarje fylgia försvarar sin skyddsling; hon är ett välvilligt vittne för honom och tillika det pålitligaste inför domstolen, ty hon känner alla hans tankar, bevekelsegrunder och handlingar.
Sällan kräfves, att hon talar; ty hennes närvaro invid den döde är i och för sig ett bevis, att han ej gjort sig skyldig till någon oförlåtlig synd.
Utanför tingskretsen vänta skaror af straff-andar på domstolsförhandlingens slut, för att ledsaga de till osalighet dömda och öfverantvarda dem åt deras yttersta bestämmelse.
Bland dessa straff-andar äro heiptorna, som äro väpnade med törnegissel.
Till tinget vid Urds brunn böra de döda komma väl klädda och prydda.
Stridsmännen medföra sina försvars- och anfallsvapen; kvinnorna och barnen smycken, som varit dem kära.
Bilder af de saker, som fränder och vänner nedlagt i grafhögarne, medfölja de döda till vittnesbörd inför domarne, att de åtnjutit de efterlefvandes aktning och tillgifvenhet.
Den åsyn de till tinget samlade förete ådagalägger i hvad mån de efterlefvande iakttaga den lag, som bjuder vördnad för döden och omsorg om de hädangångnes stoft.
Många dö under förhållanden, som omöjliggöra för fränder att iakttaga denna omsorgs plikter.
Då böra främlingar träda i fränders ställe.
Det skick, hvari dessa döda anlända till tinget, visar bäst, om fromt sinnelag är rådande i Midgard.
Ty ädla sinnen behjärta de råd, som så lyda:
»Visa de lik du finner på marken den sista tjänsten, de må vara sotdöda eller drunknade eller vapenfallna!
Du skall göra bad åt dem, som äro döda, två deras händer och hufvud och kamma och torka dem, innan du lägger dem i kista och bjuder dem säll sömn.»
Deras naglar böra vara klippta.
Det finns tjenstgörande andar, som å tingsstaden undersöka, om de äro det, och i annat fall klippa dem.
Straff-andar samla det klippta affallet, taga det med sig och förskaffa det till Lyngveholmen i Amsvartners haf, där osynliga händer arbeta på ett skepp, som kallas Nagelfar och bygges af de dödes å tingsstaden samlade naglar.
När skeppet är färdigt, förestår världsförstörelsen.
Då brista Lokes, Fenrers och de andra världsfördärfvets söners fjättrar; de stiga ombord å Nagelfar och segla med detta skepp till kamp mot gudarne.
Enhvar, som försummar de lefvandes plikter mot de döda, påskyndar således denna världs undergång och främjar det ondas sak i kampen mot det goda.
Mänskliga fel och svagheter dömas af gudarne mildt.
Under sin lärotid hafva de ju själfve felat.
De tingförda ha att vänta en god dom, om de gått genom lifvet svekfria, hederliga, hjälpsamma och utan dödsfruktan – om de iakttagit vördnad för gudarne och tämplen, för frändeplikter och för de döda.
Men lögn, om därmed afsetts att skada andra, får en genom långa tider räckande vedergällning; mened, smygmord, äktenskapsbrott, tämpelskändning, kummelbrytning, förräderi och nidingsdåd straffas med onämneliga fasor.
De, som af domstolen förklarats salighet värdiga, få, innan de lämna tingsstaden, smaka en dryck, som utplånar hvarje märke den lekamliga döden efterlämnat, återställer deras lifsvärma, lossar deras tungor, förhöjer deras lefnadskraft, ökar deras styrka och förlänar dem sorgeglömska, dock utan att bortplåna kära minnen eller medföra förgätenhet af det, som man kan erinra sig utan saknad eller ängslan.
Drycken kallas »krafternas dryck» och är en blandning af safter ur de tre källor, som underhålla Yggdrasils lif: ur Urds och Mimers källor och ur Hvergelmer.
Därför säges om densamma, att den består af »Urds kraft, köldkall sjö och Sons vätska».
(Den köldkalla sjön är Hvergelmer och Son är ett af namnen på Mimers källa.)
Denna dryck räckes dem i ett guldsmidt uroxehorn, kring hvars rand bilden af en orm är ristad.
Om en obefogad hand vidrör hornet, får ormen lif och dräper gärningsmannen.
Mångahanda andra ristningar pryda hornet: bilder af drakar, som vakta underjordsportarne, bilder af örter, som växa på salighetsrikets evigt gröna ängar, samt välsignelsebringande runor.
Äfven för de till osalighet dömda är en dryck bestämd, men den är blandad med etter, kvalfull att smaka och ryslig i sina värkningar.
De dö genom den drycken en andra död, som består däri, att anden, som de före sin födelse fått af Oden och är den ädlaste beståndsdelen i människan, flyr bort ifrån dem.
Med den flyr också den af fina grundämnen bildade inre lekamen, som
Lodur gifvit hvarje människa, den lekamen, som är bildad efter gudarnes skepnad och ger det yttre kroppsliga höljet den form, som detta bär i jordelifvet.
I och med det att denna inre lekamen lämnat dem, får den fördömda själen ett annat hölje, hvars utseende afbildar själens ondska och alltid är styggt, ofta vidunderligt fult att skåda.
När de, som fått dom till salighet öfver sig afkunnad, lämna tinget, ledsagas de af sina fylgior till de sköna hem, som dessa åt sina skyddslingar iordningställt i »gudars gröna världar», på underjordens lycksalighetsfält.
Ifriga äro de att se de härliga ängdernas många under och att besöka fränder och vänner, som gått före dem till den yttersta bestämmelsen.
Fylgian ledsagar sin skyddsling på »glädjestigar» genom fält, som äro »honungsskeppens (blommornas) hemstad».
Här kan den vetgirige söka och samtala med förfäder och urfäder och få sin slägts, ja forntidens alla märkligare öden förtalda af dem, som sett det de förtälja.
De svärdfallne, som valkyriorna ledsaga, göra halt på tingsplatsen, mötas där af sina fylgior och emottaga »krafternas dryck».
Saknar en svärdfallen sin fylgia, måste han stiga ur sadeln och sätta sig på de dödas bänk; han är då visserligen en niding, och kan han ej med målrunor försvara sig, dömes han till pinovärldens kval.
De redlige stridsmännen begifva sig efter undfången dryck från tinget, besöka sina fränder på salighetsfälten och beskåda märkvärdigheterna där, tills tid är inne, att de fortsätta färden till Asgard.
Då äro asarne där före dem, och när de höra Bifrosts dån under de anländande ryttarne, skickar Oden Brage och Svipdag eller andra bordvänner att med välkomstbägaren möta dem i gafvelporten till Valhall.
Där tillbringa de sina dagar i umgänge med gudarne och roa sig med stridslekar, när de icke sitta vid dryckeshornet i glada samtal eller lyssna till Brages sång och harposlag.
Till Valhall komma äfven sotdöde hjältar och höfdingar.
När domen öfver dem, som begått dödssynder, afkunnats, hafva de att vandra till mötes sin förfärliga bestämmelse.
Deras forna fylgior gråta, när de se deras affärd.
Fly är dem icke möjligt, nornornas bojor fängsla dem, och de drifvas sin väg fram af heiptorna, väpnade med spöknippor af törne, som obarmhärtigt gissla dem på dröjande hälar.
Deras väg från Urds källa går norrut genom Mimers rike.
Det är så anordnadt, att de före sin ankomst till kvalens värld skola hafva sett lycksalighetens ängder.
De få sålunda veta hvad de hafva förspillt.
Så leder dem deras kosa öfver älfven Leipt, vid hvars skinande, klara, högheliga vatten dyra eder pläga sväras, och som flyter mällan »glansfält» med blomster, som aldrig vissna, och skördar, som aldrig skäras – öfver denna älf förbi Breidablik, den strålande borgen, där Balder och Nanna bo med Leiftraser och Lif; förbi Hoddgoda, en af flere underjordsfloder omslingrad borg, där Mimer samlat skatter för en kommande världsålder; förbi Mimers med sjudubbel guldinfattning sirade källa, i hvilken Yggdrasils nedersta bladrika grenknippa speglar sig, och hvari dess mällersta rot nedsänker sina silfverhvita rottrådar; förbi de sofvande sju Mimersönernas tysta borg och förbi Natts och hennes disers salar.
Allt starkare förnimmes dånet af Hvergelmerkällans brus och världskvarnens gång, ty man nalkas Nidafjällets södra sluttning.
Tåget går upp i denna fjälltrakt genom dälder och kjusor, där de från Hvergelmer söderut rinnande älfvarna leta sina vägar.
Det lämnar
Hvergelmer och världskvarnen bakom sig och sätter öfver gränsvattnet Raun (underjordens Elivågor).
Där bakom resa sig Nifelhels svarta brådstupande fjällmurar.
Stegar eller trappor leda öfver svindlande djup till portar, som kallas likportarne (»nagrindarne»), emedan de, som i underjorden dött den andra döden och sålunda blifvit för andra gången lik, föras genom dem till sitt mål.
Tjut och skall från de portvaktande
Nifelhelshundarne båda de fördömdas ankomst.
Då ila i täta flockar bevingade vidunder, Nifelhels roffågelskaror, världsträdets gnagare Nidhögg, örnarne Are och Räsvälg (»liksväljaren») och deras likar söderut och slå sig ned kring likportarnes klippor.
Dessa öppna sig på rasslande hakar, och när de fördömda kommit genom dem, störta de vingade demonerna öfver de åt dem utsedda offren, trycka dem under sin dolkhvassa fjäderklädnad och flyga med gräsliga skrän genom Nifelhels töckenrymder till de för dem bestämda pinorummen.
De trakter, öfver hvilka demonskaran flyger, äro desamma, som Svipdag skildrade för Gerd, då han hotade att med Valandssvärdet försända henne till dödsriket.
Det är Nifelhel, rimtursarnes, de döde underjordsjättarnes och sjukdomsandarnes hem.
Det är där som Ymers fötters afföda bor, de vidunderligt födde och födande urjättarne, eller snarare deras själar, höljda i en spöklekamen, liknande deras vanskapliga jordiska.
De tala icke; de endast tjuta och stirra med vilda ögon.
De bo tillsammans i en stor hall, medan de till Nifelhel förflyttade medlemmarne af den yngre jätteslägten bo i gårdar, spridda öfver den stinkande träskiga marken, genom hvilken den från Hvergelmer norrut flytande älfven Slid söker i dyig bädd sin väg.
Det är där den rastlösa orons, själavåndans, den skakande gråtens och vanvettets demoner hafva sin hemstad; där som farsoternas och sjukdomarnes andar bo med sin drottning, Lokedottern Leikin, hvars tröskel är fallförsåt och hvars bädd är sjukläger.
Rymden är ständigt uppfylld af töcken.
Detta dystra land är dock endast förgården till de egentliga kvalhemmen.
Ett svalg förer därifrån ned till nio under Nifelhel belägna ofantliga pinohålor.
Ur svalget uppstiga vidriga ångor, och älfven Slid vräker sina svarta slammiga vattenmassor ned för dess branter.
I detta svalg är det som Nidhögg och de andra flygande demonerna störta sig med sina offer.
Innan de aflämna dem, borra de sina näbbar, käftar och klor i deras lemmar och slita dem i trasor; men lemmarne växa åter tillsammans: en tredje död ges för de fördömda icke.
Därefter fördelas dessa mällan pinohålorna i enlighet med de dödssynder, som de begått.
De nio straffvärldarne bestå af nio oerhördt vidsträckta fjällgrottor, förenade med hvarandra genom öppningar, brutna i bärgväggarna och stängda med portar, utanför hvilka stå väktare, som till skepnad och uppförande äro vartecken af de synder, hvilkas föröfvare de bevaka.
Den längst i norr belägna straffhålan kallas »Likstränderna» (Nastränderna), emedan man genom en port i dess norra fjällvägg kan komma till Amsvartners haf.
I en förgård utanför porten vakta svartalfer, hvilka underhålla en eld, hvarifrån röken hvirflar in i den oöfverskådligt långa sal, som är byggd i pinohålan.
Byggnadsämnet består af lefvande ormar.
Väggarna utgöras af deras flätade ryggar; genom taköppningarna spruta ormarnes hufvud gift i störtande skurar.
Under taket är upphängd en rad af järnbänkar, öfverspänd med ett nätvärk af bly.
På bänkarne ligga menedare och lönnmördare och emottaga mällan krampaktigt öppnade läppar ormgiftet.
Under denna bänkrad är en annan, och under den andra en tredje och flere, och förbrytarne på hvarje öfre bänkrad äro »etterrännor», genom hvilka ormgiftet forsar och öfversköljer de under dem liggande.
Liknande straffhålor äro inrättade äfven inom Lyngveholmens bärg i Amsvartners haf för Lokes och Fenrers närmaste fränder, »världsfördärfvets söner» (Muspels söner).
HÖGBEBYGGARNE.
Människan dör på samma gång »till Hel» och »till hög», till underjorden och till grafkullen.
Hennes egentliga jag flyttar till underjorden; men hon har till en tid en dubbelgångare, ett andra jag i sin grift.
Detta har sin förklaring i hennes naturs beståndsdelar.
Så länge hon lefver på jorden, äro dessa säx till antalet: anden, som är Odens gåfva; själen, som är Höners gåfva; den efter gudaskepnaden bildade inre lekamen, som är Lodurs skänk; blodet, som äfven är skänkt af Lodur, samt växtkraft och jordämne.
De båda sistnämda funnos i Ask och Embla, medan de ännu voro träd, och de finnas i de på världsträdet vuxna frukter, som bäras af Höners bevingade tjenare till dem, som skola varda mödrar.
»Lit» är af gammalt det namn, hvarmed den inre lekamen betecknas.
Af »litens» form beror kroppens utseende.
Är liten skön, så är kroppen det äfven, och om liten förändras, förändras kroppen.
Det finns människor, som för en kort tid kunna byta lit med hvarandra, den ene får då den andres utseende, utan att de fördenskull förändras till själ och ande.
Den jordiska döden består däri, att jordämnet, växtkraften och blodet skiljas från människans ypperligare beståndsdelar och kvarstanna på jorden.
Den döde, som färdas till underjorden, utgör fördenskull en förening af ande, själ och lit.
Dömes han i underjorden att dö en andra död, skiljes från honom anden och den gudaformade liten.
Det återstår då hans själ, och denna får, såsom redan är nämdt, en lit, som öfverensstämmer med själens tillstånd.
De i grafhögen gömda beståndsdelarna af den aflidne fortsätta en längre tid sin växelvärkan med hvarandra och bilda ett slags enhet, som bevarar något af hans personlighet och egenskaper, emedan de i jordelifvet varit genomträngda af hans ande och hans själ.
Grafhögen kommer på detta sätt att innesluta en dubbelgängare af den till dödsriket nedstigne.
Dubbelgängaren kallas »högbo», högbebyggare och draug.
Draug betyder egentligen en från sin rot afhuggen trädstam; högbebyggaren kallas så, emedan han är skild från sin lifsrot, själen, och efter hand, om än mycket långsamt, skattar åt förgängelsen och går sin upplösning till mötes.
Högbebyggaren liknar till skaplynnet den själ, af hvilken hans beståndsdelar varit genomträngda.
En afliden nidings dubbelgängare är ond och farlig; de hederligas och välvilligas dubbelgängare äro goda att hafva i sin närhet och värka framför allt till sin slägts bästa.
Fördenskull vill man gärna hafva slägtens grafhögar nära intill hemmen.
Vanligen sofver högbebyggaren om dagen i sin grift; men han kan nattetid vakna eller väckas genom bönens kraft, såsom då Svipdag väckte Groa.
Förestå vigtiga händelser i slägten, samlas dess högbebyggare och rådgöra sins emällan.
Om en innerligt älskad frände eller vän för häftigt sörjer den döde, stör dess sorg hans sällhet i dödsriket och mäktar draga honom tillbaka till jorden.
Då uppsöker han sin grafhög, och han och hans andra jag, högbebyggaren, varda för en stund till ett.
Det berättas, att så hände en gång med Halfdan.
Sedan han fallit för Valandssvärdet, sörjde honom hans maka Alvig så djupt och oaflåtligt, att han från Valhall återvände till jorden och red till sin grift, där Alvig kom till honom och ville hvila på hans arm.
Men sedan Halfdan sagt henne, att hennes tårar föllo urkalla på hans bröst och genomträngde det med smärta, samt lofvat, att hon en gång tillsammans med honom skall dricka underjordens sorgestillande safter, red han åter bort, för att, innan hanen gol, vara tillbaka bland de hädangångne hjältarne.
Det finnes, utom sorgens kraft och bönens, en tredje, som kan återkalla en död till jordelifvet.
Det är besvärjelsens; men en dödsbesvärjelse är, såsom Hardgreips öde visat, en svår synd, som gör föröfvaren hemfallen åt straffandarne.
RAGNARÖK.
VÄRLDSFÖRNYELSEN.
Alla fel hafva långt räckande följder.
Ondt aflar ondt.
De fördärfvets frön, som Gullveig i tidernas morgon sådde i människornas sinnen, bära skördar genom århundradena, och med hvarje århundrade allt rikligare.
Sedan gudarne genomgått sin lärotid, har världsstyrelsen varit präglad af visdom, men deras dessförinnan begångna misstag kunna ej till sina värkningar upphäfvas.
Mimers källa förblifver i denna världsålder sjunken djupt under sina bräddar.
Den rot, ur hvilken den store asken Yggdrasil suger andlig lifssaft, vattnas otillräckligt, och dess vårdare äro borta.
Asken åldras och förtorkar.
Gudarne kunna ej hjälpa det.
Människorna förvärras, slägte efter slägte, och ej häller det mäkta gudarne hindra; ty han, som skulle kunnat skänka det goda större växtkraft än ogräset – han, Balder – är inom underjordens Breidabliks stängda murar, och spiran är tagen från den milde Höner.
Den erbjöds honom åter efter asarnes och vanernas försoning, men han vägrade.
Han känner sig för svag att föra henne i detta järnhårda tidehvarf.
Först i världsförnyelsen omfattas hon ånyo af hans hand, för att aldrig falla därur.