Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» D e t h e l a är i n g e n t i n g, » säger Kiel- land, och han har rätt i afseende på » Stabstrumpetaren », m e n i alla fall, det låg så m y c k e n charme öfver framställ- n i n g e n, s å m y c k e n n a t u r, s å m y c k e n fi- ness öfver föredraget, att j a g tror knap- past det fanns ett ö g a torrt i salongen, när h o n sjungit k u p l e t t e r n a till slut.
O c h o m k o n s t e n b e s t å r i a t t af i n t e t göra mycket, då var E m m a s repsesentant d e n a f t o n e n e n s t o r h e t af första r a n g e n.
F r å n S t o c k h o l m bar d e t af till Göte- borg.
Direktör Lorens Lundgren — kanske e n af d e l y c k l i g a s t e t e a t e r d i r e k t ö r e r d e n syperba handelsstaden ägt — hade ögon- blickligen fäst henne vid sin teater.
M e n här blef det a n n a t afl » Vi spelade då högre dramatik, » sade fru L u n d b e r g en g å n g till mig, på tal o m Göteborgssej ouren.
O c h d e t v a r all- deles riktigt.
Fredrikson, som gått i frivillig lands- flykt från den hemtrefliga scenen vid Trädgårdsgatan i Stockholm, spelade då f ö r s t a fiolen p å G ö t e b o r g s s c e n e n.
Och h ä r a f f ö l j d e, a t t d e t b l e f d e n fina k o m e - dien, h v i l k e n blef s o m barn i h u s e t vid Kungsportsavenyen i Göteborg.
O c h » Stabstrumpetarens » E m m a blef p å sådant sätt — och det m e d glans — göteborgarnes Ellen Hartman.
Hvilken smidig och mångsidig talang fru Lundberg.
.. F ö r l å t!
— • n u s ä g e r j a g h ä d a n e f t e r f r u L u n d b e r g, e m e d a n u n g d o m s k ä r l e k e n till sist t o g ut sin rätt o c h h o n en vacker vårdag som skådespelaren Otto Lundbergs hustru företog en liten wedding-trip till södern.
D e t v a r s å d ä r en passant T y s k - land, Bayern, Österrike, Tyrolen, Italien, Schweiz — en härlig resa på tu m a n h a n d som alldeles nygifta — jag njöt, jag, som en galning, utan att vara gift!
Hvilken smidig och skiftande talang fru L u n d b e r g besitter, visade sig snart, när h o n å t e r k o m till S t o c k h o l m för att ä g n a sin konst åt S v e n s k a teatern.
M e n att, h o n äfven skulle göra lycka i operet- ten — det hade väl näppeligen någon a n n a n ä n h e n n e s lärare, Fritz Arlberg, kunnat drömma om.
E n vacker afton uppträdde h o n emel- lertid som den förälskade käcke, unge väpnaren S v e n i » Kejsarens n y a kläder » o c h v ä c k t e e n s t o r m af bifall.
Näpen o c h s ö t v a r h o n, o c h d e n fina, e l e g a n t a figuren gjorde äfven sitt till, att S v e n spelade sig rakt in i publikens hjärtan.
M e n d e t m a n r e n t a f f ö r u n d r a d e s i g öf- v e r v a r d e t m u s i k a l i s k a f ö r e d r a g e t; rö- s t e n v a r v i s s t i c k e s t o r, m e d d e n v a r ut- märkt väl skolad, klar och vinnande.
F r å n denna kväll datera sig fru Lund- bergs triumfer som operettsångerska.
Och A m a l i a i » R ö f v a r b a n d e t » e l l e r I z a i » Bild- huggaren Clemenceau » fördunklades helt o c h h å l l e t af d e n p a r i s i s k t f ö r f ö r i s k a N i - niche och den dämoniskt bländande » Fru Hin ».
I d e t t a ögonblick är fru L u n d b e r g ute- slutande operettsångerska, och hennes stjärna som sådan kommer sannolikt att stiga, sedan h o n i Paris studerat för en af n u t i d e n s a l l r a f ö r n ä m s t a a r t i s t e r i d e n v ä g e n, J e a n n e Granier — för så framt Granier tar några elever!
U t o m Sveriges gränser har fru Lund- berg gjort stor succés i F i n l a n d o c h Kö- benhavn.
Köbenhavnarne, som nyss förut e n t u s i a s t i s k t a p p l å d e r a t d e n a r t i s t i s k t raf- finerade fru A n n a Norries glänsande konst, hyllade äfven nästan lika entusias- tiskt fru L u n d b e r g s Niniche.
» Politiken » sade e n massa g r a n n a saker, och » Kon- gens gamle By » fann henne » henrivende sod ».
S å f r u L u n d b e r g k a n n u i P a r i s rik- tigt hvila ut på sina skandinaviska lagrar.
I det enskilda u m g ä n g e t verkar fru Lundberg inte det minsta operettdiva.
H o n är enkel o c h rättfram — e n riktigt korrekt hvardagsmänniska, icke ett spår af t e a t e r.
M e n ser m a n in i h e n n e s grå ö g o n, finner m a n p å b o t t e n e n e n e r g i s k s j ä l, s o m v e t h v a d d e n v i l l o c h h e l t sä- k e r t ä f v e n k a n flamma a f l i d e l s e.
F ö r öfrigt är fru L u n d b e r g vid sidan af s i t t a r t i s t s k a p e n u t m ä r k t l i t e n h u s t r u — det har hennes man, skådespelaren v i d Södra, anförtrott m i g i allra största h e m l i g h e t — o c h h o n ä g e r e n d a s t e n stor, vild, fruktansvärd passion — att o m som- rarna få paddla i kanot.
Och det missunnar henne ingen — allra m i n s t Daniel Fallström.
I fosterlandskärleken som ej g ö r ver allt, h a r gifvas inga allt, h a r g j o r t intet, vägrat allt.
grader: d e n s o m ej den gif- L. Börne.
I DU N 1893 " En kritisk dag af första ordningen ".
Motvikt W) et goda tänkte, ljusa blida tankar; ^ de togo lif, de togo form och färg, tills sist i ändlös rymd de fällde ankar, då sänktes dalar och då höjdes berg, då tändes solens första gryningsdager och världen låg där nyfödd, ren och fager.
Ej kylig höst, ej brännhet sommartunga, ej vinterfrost och mörker funnos till, blott vårens krafter jublande och unga, den första grönskan, lärkans första drill; en glans, en fröjd, af ingen straffdom tuktad, och döden än ej sedd, ej känd, ej fruktad.
Det goda drömde — det var lifvets dröm, ett lif där rosen inga törnen ägde, ett lif så vist som kärleken är öm, där tvång ej mer än ädel frihet vägde, så danades de första anletsdragen, så log den första människan mot dagen.
Det onda tänkte, tanken var förstöring: En skugga flög igenom rymden fram och kom med vårens sol uti beröring, den skuggan hette synd, dess följd var skam; men åter bröt sig från det godas boning en ljusrik stråle ned: det var försoning.
Då spände hatet sina starka vingar, och man mot man stod upp med vredgad håg; så smiddes stål, så i allt större ringar man splitets härjarflamma tändas såg.
Men efter hatets hugg, så blid som våren gick kärlek stilla fram och läkte såren.
Och sorgen kom, följd af en blek gestalt, förtviflan gaf en bitter smak åt tåren så blef det första mänskohjärtat kallt, så timrades med ve den första båren.
Men innan gräs på gr af ven hunnit gro, där stodo tvänne vakter: hopp och tro.
Ty hvarje gång det onda vredgad sände en ny förbannelse i världen ut, det goda med sin tysta makt det vände alltjämt i en välsignelse till slut, och mer än ljungeld mäktade förstöra, den minsta stråle kunde under göra.
När det det det det det ondskan gjort ett hjärta till en öken, goda gjorde öknen till en park, goda spridde ljus i tviflets töcken, goda gjorde bruten vilja stark, goda födde hopp, där hoppet bräcktes, goda vingar gaf, där vingar stäcktes.
Godt emot ondt, ondt emot godt, ja väl, den sagan ny och gammal är som lifvet, den diktas om för hvarje mänskosjäl, och hvarje själ blef samma löfte gifvet: » Det godas inslag gjordes först i väfven, och hvad som varat längst är starkast äfven. » Sigrid E / m blad.
N å g r a o r d i j u n g f r u f l y t t n i n g e n för I d u n af Zéro.
Ä|l) et är med en ganska hastig fart, vår lilla jord rullar omkring i världsrym- den.
Och det är mycket smått och godt, som låder vid dess yta och där sitter t ä m - ligen illa fast, så att man just inte kan un- dra på, att det är åtskilligt som i kritiska stundar ramlar och krossas, ja, som därvid helt och hållet förloras.
Och det är icke bara laviner och järnvägs- broar, som ramla, icke blott oförsiktiga tu- rister och fina porsliner som krossas, eller aktiekapital och knappnålar, som spårlöst för- svinna.
F ö r hvarje dag ramla tusentals luft- slott, krossas illusioner, förloras så mycket mod och så mycken ljuf okunnighet.
Och dock finns där alltid kvar ett rikhal- tigt lager i alla brancher.
D e t är med själf- bedrägerierna som med den frejdade galten, som åt upps den ena dagen för att den andra serveras hel och orörd igen.
D e t är som med tvingrök i g a m l a kakelugnar.
T a g bukt på det, den som han I D e t hjälper ej stort, om också brandsyn går sin husrond hvartenda år, ja, inte en g å n g om den säger ifrån, hvari felet består.
D e t är visserligen många, som vilja spela brandsyn i det fallet — och lika många få de finna sig i, att de- ras anmärkningar bli resultatlösa.
Själfbe- drägeriet har funnits, alltsedan A d a m sköt skulden på E v a och E v a på ormen, och så länge världen står kommer det att finnas — och k a n s k e skulle mången ej orka bära lif- vets börda, om så ej vore.
J u s t nu finns det nog mången husmor, som med bekymrad min frågar sig, hvad den stora flyttningsdagen — en kritisk dag » af första ordningen » mer än någon af de be- ryktade F a l b s k a — skall medföra åt henne, och hvilka nya pröfningar och förskräckelser som vänta henne bakom framtidens fällda slöja Men k a n s k e tänker hon ej alls på, att det finns en annan slöja, på hvilken hon just i detta afseende borde lyfta en flik — en liten flik på själfbedrägeriets tunga täckelse.
T y där ej full öfverensstämmelse och enig- het råda — och det kan j u hända ibland, att det fattas i förhållandet mellan köket och förmaket — där är det ej för djärft att an- taga, att den ena, om icke båda parterna ha orätt.
Men som antagligen ingen af dem anser sig själf hafva det, ligger det nära till hands att påstå, att den ena eller båda ha fallit offer för den städse grasserande epide- mien, själf bedrägeri.
Och förmodligen miss- tager man sig ej i den diagnosen.
T y ack, de båda partierna känna hvaran- dra ofta ej alls och ännu oftare endast ifrån afvigsidan — och ändå inbilla de sig kanske, att de vända rätsidan till.
E n husmoder föreställer sig, att hon blott vill lära sin tjänarinna ordning, då hon, just den morgon hennes man gifvit henne själf en kraftfull föreläsning om sättet att sköta en hushållskassa, ropar åt jungfrun, att hon » blir riktigt sjuk af hennes oerhörda, afskyvärda slarf!
A l l a dörrar på vid gafvel och dam- trasan på divansbordet som det enda minnet af en väl utförd städning! » Och jungfrun inbillar sig kanske, då hon fått denna lilla underrättelse till lifs, att det 33 bara är i förmaket, som det ligger oväder i luften i dag — • och att det inte alls är någon åska i köksspisen.
Och den lilla näpna frun, som svassar omkring i sitt koketta hushållsförkläde och lagar efterrätter, som genom en egendomlig skickelsernas gång alltid hamna hos portvak- tens barn, var säker om, att hon inbillar sig hjälpa grundligt till med sysslorna, som hon också lofvade, då hon stadde sin tjänsteande.
D e n s a m m a, som å sin sida inbillar sig ha fått salig fader J o b s tålamod till arf och ägo, då hon nöjer sig med att slänga » fruns väl- signade efterrättsjobb » ur vägen så ofta och så kraftigt, som omständigheterna tillåta.
Och den där frun, som på bjudningar och visiter med allvarlig och grubblande min talar om, att hon ger sina tjänare allt, allt, som de möjligen kunna fordra, och ändock äro de aldrig nöjda — det är tidsandans fel, påstår hon!
— till och med hon är ett offer för själfbedrägeriet.
T y det är mycket troligt, att hon aldrig kommit att tänka på att ge dem ens en gnista af den öfverseende kärlek, som dock är en af de första plikterna mot våra medmänniskor — om ock en af de först glömda.
» K ä r l e k!
» ropar säkert mången.
» Skulle j a g ge kärlek åt den kippskodda varelse, som knackar sönder mitt porslin, bränner vid min välling och gömmer en gardist i mitt k ö k s - skåp! » » Kärlek! » ropar k a n s k e med ännu större förvåning den kippskodda varelsen.
» Skulle det finnas kärlek emellan oss, mellan den, som äter sitt rikliga bröd utan sträfvan och i godan ro får hvila ut under eget tak, och öen, som måste arbeta för att göra den födan så läcker och den bädden så mjuk som möjligt! » T y a c k!
man bedrar sig ej blott på sig själf, man inbillar sig j u också så mycket om andra.
Och hon, som tillreder födan, vet föga med hur mycken sträfvan den er- hållits, hon som ordnar den mjuka bädden, vet litet hur hård den dock kan kännas.
Och föga vet den, som smått fasar för den morska varelsen i köksregionerna, hur annorlunda det skulle se ut därute, om litet kärlek och förståelse trängde dit från herr- skapssidan.
D e t skulle helt visst härda porslinet och förbättra husmanskosten.
Och hvad gardisten i skåpet beträffar, så skulle han kanske en- dera dunsta bort som en elak dröm eller förbytas till en hederlig och ej fördold verk- lighet.
T y frun s " kulle minnas sin egen ung- domstid och, fast hon då var omgifven af en hedersvakt af förkläden, tänka, att det som hörde till hennes skäraste, ljufvaste minnen, ej gifvet måste vara något ondt och förbju- det för den, som tyvärr blott har ett sotigt köksförkläde att tillgå.
Och hon, som bär det, skulle känna i luften, att frun därinne mindes så väl och så vackert — och så skulle hon kanske själf blott få vackra minnen att bevara från ungdomstiden.
Minnen, som må- hända plåna ut m å n g a sorgsna och bittra tankar hos henne, som under sträfvan ätit andras bröd och hvilat sitt trötta hufvud under andras tak.
Ja, det kunde j u till och med hända, att när en flik af själfbedrägeriets slöja var lyf- tad och man kommit på det klara med, att man ej gifvit allt hvad man bort, då man icke gett kärlek och icke känt ansvarsskyl- dighet — det kunde ju hända, att man då fann, att det var som att sätta in pengar i en bank att skänka kärlek åt den hemlösa
IDUN 340 och öfverseende åt den underordnade.
Man fick mer igen, än man gaf.
Och det är väl ej på det hela taget så förfärligt mycket att ge ett vänligt uppmunt- rande ord då och då, litet personligt intresse och till och med — förfäras nu e j!
— en smula förtroende, en liten inblick i ens eget lif.
Blott så pass mycket, att bedrägeriets dimmor i någon mån kunna skingras äfven på det andra hållet och den fattiga förstå, att allt är ej guld, som gliramar, den arbe- tande, att alla äro vi arbetare på lifvets tung- plöjda åkerland.
Och kanske skulle af den missnöjda bli en, som böjde sig för arbetets fördelning, kanske af främlingen en vän.
Man hade visserligen då gifvit mer, än le- gostadgan fordrar, men man skulle nog snart inse, att man dock gifvit blott hvad som med rätta kräfves af en högre lag.
Pärlor.
Skiss för Idun af S o p h i e Unge.
undra år!
Nej, hur kostligt!
Hvem kunde tänka sig, har den nu så ungdomsfrisk » och rosiga Sigrid skulle se ut vid den tiden.
Rektoristen och femteklassisten drogos så småningom inom flickkretsen, liksom myggan till ljuset, och snart haglade infall och roliga repliker som ett litet fyrverkeri emellan de uDga.
Själfva mormor i sin länstol började att känna sig ung på nytt — • och skrattade lika hjärtligt som någon af de andra, ehuru hon måste hålla näsduken för munnen för att dölja vakanserna i tandraden, som ingen tand- läkare fått ersätta.
Elsa hade dragit af sig sina grå handskar, vikit ihop dem omsorgsfullt och lagt dem bredvid blomkrukan på fönsterbordet, och med dem var också den högtidliga stämningen borta, så att hon kände sig som en fågel i skogen.
Nu satt hon med sin fulla kaffekopp i han- den, men att hålla innehållet inom bräddarne vid de upprepade roligheterna, som man ju nödvändigt måste skratta åt, var ganska kin- kigt, och trots hennes försök att sätta en dam för sjögången, skvalpade en liten brun våg öfver brädden och rann utefter framvåden på hennes klädning.
Grymt förlägen sökte hon att hejda floden, innan den nådde mattan, men råkade därvid att skvimpa ut återstoden af kaffet på damastduken.
Hon var nära att brista i gråt — så led- sen kände hon sig.
Sigrid, som såg hennes förlägenhet, skyn- dade att trösta henne.
» Se inte så tillintetgjord ut, kära Elsa.
Det var ju inte bläck.
Värre var det när Hanna Pram hällde ut bläckhornet öfver dok- tor Håkansons nya, ljusa sommarpantalonger. » Och så följde en ny historia, som kom alla att glömma det lilla missödet.
— Hvem ringde så ljudligt på tamburklockan?
Justitierådinnan, som var litet nervös, hop- pade till på stolen.
Men ännu hastigare flög hon upp, då hon fick se den inträdande.
» Bengt, min rare gosse!
— Kusin Bengt!
— Så roligt att se dig äter.
Vi visste icke, att du redan var kommen.
Välkommen hem igen från din långa resa! » Han möttes med så många glada utrop, den lycklige Bengt, att det märktes, att han varit efterlängtad.
I nära två år hade han också varit utomlands i och för vetenskapliga forsk- ningar, och man hade ej väntat honom på ännu några dagar.
» Men hvarifrån kommer du egentligen, just nu? » frågade justitierådinnan och gaf honom en varm handtryckning.
» Nästan direkt från tåget, tant lilla, eller, om du hellre så vill, direkt från palmernas land. » » Åh, då är den där palmen därifrån? » sade Sigrid och såg med glänsande ögon på en palmväxt, som han haft all möda att bevara oskadad under de lifliga välkomthälsningarna och nu bugande lämnade henne.
Ehuru alla de öfriga utbröto i ohejdad mun- terhet vid denna hennes naiva fråga, behöll kusin Bengt fattningen och svarade mycket allvarsamt: » Om det varit möjligt, skulle jag nog fört med mig en äkta inföding åt dig, men den här har tyvärr inte vaknat till lif under tro- pikernas sol.
Men just därför kommer den nog att trifvas så mycket bättre! » Sigrid presenterade kusinen, doktor Borg, för sina vänner, hvilka alla iyckte, att han såg ofantligt » stilig » ut, och de båda skolgossarne granskade i smyg hans » piffiga » resdräkt samt voro idel uppmärksamhet, under det att han berättade några episoder från sin resa, fastän de kände, att de nu voro ohjälpligt undan- petade för aftonen.
— Det gick som ett vågsvall öfver salsgolfvet.
Ljusa och mörka hufvuden höjdes och sänktes, smidiga gestalter smögo sig mjukt under de höjda armarne, och den lefvande väfven skif- tade i alla upptänkliga färger.
» Väfva vadmal och slå tillsamman, Låta skottspolen gå, gå! » Friska, ungdomliga röster ljödo genom rum- met, och justitierådinnan satt vid pianot och ackompagnerade.
Men plötsligt hördes ett utrop, och det blef stagnation i rörelsen.
En tråd i inslaget hade brustit.
» Margits halsband! » Öfver musikens toner ljöd detta utrop i smärtsamt tonfall, och när de dansande vid- gade kretsen, såg man midt i densamma Elsa med en del af sitt korallhalsband i handen; en annan del hängde fast i doktor Borgs ur- kedja, och dessutom låg en del af de röda pärlorna kringströdd på golfvet.
Då Eva krupit under hans upplyftade arm, hade halsbandet fastnat i kroken på hans ur- kedja och slitits af, innan hon kunnat hindra det.
Doktor Borg stod ett ögonblick som para- lyserad med blicken oafbrutet fästad vid Elsa, hvilken med nervös ifver skyndade att samla ihop pärlorna, biträdd därvid af de andra flic- korna, löste därefter varligt den del af hals- bandet, som ännu hängde fast vid hans ur- kedja, och gick fram under taklampan för att taga det i närmare skärskådande.
Hvad han såg i denna stackars sönder- brutna länk, visste ingen, men hans läppar drogos till ett melankoliskt leende, och en fuk- tig glans beslöjade hans mörka ögon.
» Vill ni lämna mig äfven den andra delen af pärlbandet, fröken E l s a?
Min klockkedja var orsak till missödet, och jag håller nu på min rätt att låta sätta det i godt stånd igen.
Kanske är det till pä köpet något dyrbart minne för er? » » Ack nej, icke för mig!
Det vill säga — det är inte mitt.
Min syster rår om det, och jag hade lofvat att vara mycket aktsam om det. » 1893 » Säg henne, att jag är mycket ledsen öfver hvad som händt, men att hon snart skall ha det felfritt i sina händer igen.
Om en dag eller två. » När Elsa efter supén skulle taga reda på sina handskar, fann hon till ytterligare bedröf- velse, att de kommit i alltför nära beröring med fatet till blomkrukan och voro genom- dränkta af vatten.
Med tungt hjärta anträdde hon därför hemvägen.
Utan halsbandet och med genomdränkta handskar.
Hvad skulle Margit säga om allt detta!
Men doktor Borg stannade en stund längre än de andra och hade därunder ett förtroligt samtal med justitierådinnan, från hvilket han kom tillbaka med mycket upprördt utseende.
* Margit hade svårt att dölja sin ledsnad, när hon fick veta, hur illa det gått med halsban- det, men då hon såg, hur bedröfvad Elsa var däröfver, gjorde hon henne ej några vidare frå- gor eller förebråelser.
Finge hon det också tillbaka i fullkomligt godt skick, så var det dock profaneradt af att gå genom så många främmande händer, och ehuru hon visste, att den betydelse hon lagt i det sätt, hvarpå det gifvits, förmodligen endast var ett uttryck för de känslor hon själf bar för gifvaren, så hade hon dock under sitt sträfsamma, färglösa lif nästan omedvetet lefvat sig in i den föreställ- ningen, att dessa röda pärlor fortfarande voro en länk mellan henne och honom, hvilken hon nu ej kommit i någon beröring med under en ganska läng tid.
P å huru lösa grunder hade icke hennes ljufva förhoppningar varit byggda.
Med smärta insåg hon det nu, när tankarne gingo tillbaka, dröjande vid den förgångna tiden, då hon — ännu ansedd som en rik mans dot- ter — tillbragte en lång, skön sommar på landsbygden hos aflägsna släktingar och där nästan dagligen kom i beröring med den unge vetenskapsmannen från universitetsstaden.
Hade han visat henne mer än vanlig upp- märksamhet?
Hon kunde ej förneka det.
Men han var ju vänlig och uppmärksam mot alla, och hon hade kanske bedragit sig.
Huru som helst, så var nu drömmen slut, och det röda halsbandet, som hon vunnit af honom på » fi- lippin », och på hvilket hon hittills gömt som på en relik, var numer blott en bruten länk — det brustna bandet mellan honom och henne.
Ett par dagar efter födelsedagsfesten hade Margit genom en vänlig biljätt från justitie- rådinnan blifvit ombedd att göra henne ett besök i anledning af ett arbete, som hon ville lämna i Margits skickliga händer, och som det skulle bli en öfverraskning för justitierådet, bestämdes därtill en timme, d å han säkert var borta från hemmet.
» Min man har just nu gått till sitt ämbets- rum, » sade justitierådinnan, när Margit föl- jande dag infann sig hos henne, » och vi kunna i ro planera och öfverlägga om vårt gemen- samma arbete. » Margit tog af sig ytterplaggen osh ombads att stiga in i den hemtrefliga salongen, där en munter brasa brann i kakelugnen.
Som vä- dret var skarpt och blåsigt, så hade hon fru- sit hela vägen i sin tunna kappa och fann det därför så mycket behagligare att få hvila ut en stund i det varma rummet.
» Förlåter ni, om jag lämnar er på en stund? » Hade justitierådinnan vänligt.
» Jag höll just på att afsluta ett angeläget bref och har en- dast några rader kvar.
Ni kan också behöfva hvila litet, innan vi börja vår rådplägning. »
IDUN 1893 Hon sköt en länstol fram till brasan och » Ni ser blek och frusen ut, » sade hon, » och Margit njöt brasan, omkring tafloi, hade där hon med sedan frestad att se sig det vackra rummet, där det konstsaker Så af blef det och också blommor välbehag blomdoft i sin första insöp mättade ungdom, och hon denna ljumma och luft, som så lifligt på- minde henne om de förgångna tiderna.
Hon stannade ett ögonblick framför try- mån, som helt och hållet återgaf hennes långa smärta figur.
Det var längesedan sådan spegel.
ger, och hon såg sig själf i en Hvad hon blifvit blek och ma- hvad hon, i sin enkla svarta kläd- ning, stack af mot lyxen i omgifningen.
greps af en smärtsam förnimmelse Hon att ej höra hit och vände häftigt ryggen åt bilden i spegeln.
Då föll hennes ögon på ett bord med foto- grafier och ställ — Rädd röra bland dem en kunde det vara att vid bli — i ett elegant möjligt?
öfverraskad, vågade hon ej porträttet, men stod framför det en lång stund med drömmande blick och knäppta händer.
En lätt rörelse i rummet kom henne att vända sig om; hon var ej längre ensam.
Hon så stannade blek, ren att som förlamad och blef först den unge mannen innanför hastigt skyndade till som i dör- afsikt att stödja henne, men blodet kom hastigt tillbaka i sjudande vågor och öfvergöt hennes kinder med brännande rodnad.
» Fröken Margit, skrämde er — kan ni förlåta känner ni igen det träffades.
och — • jag mig? » » Om jag känner igen er, doktor » Ja, Borg! » är nu öfver två år sedan vi sist Jag har varit utomlands sedan dess, ni — ni har gått igenom mycket under den tiden. » Han såg medlidsam Åter henne in i ögonen med en varm, blick.
lugn och behärskad kunde hon nu svara honom utan en darrning på rösten.
» Ja, det har inträffat stora förändringar för mig — smärtsamma förluster.
Min far.