Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Ofvergår jag, efter denna bestämning vid sättet för de anförda grundsatsernas tillämpning, till frågan om denna sjelf i och för en reglering af socknarne, så synes mig dervid i första hänseendet, eller hvad angår pastoraternas storlek och omfång, att öfver 2,000 till omkring 4,000 innevånare bör anses utgöra’det ungefärliga antalet i en församling der tvänne ordinarie prester behöfva anställas; att smärre socknar och synnerligen sådana, som hafva mindre än 1,500—1,200 innevånare, böra med en eller flera andra förenas till en med gemensam kyrka, under iakttagande likväl af att, åtminstone i mellersta och södra Sverige, kyrkvägen ej må blifva längre än högst omkring en mil; hvaremot, om särskilda omständigheter, lokala eller andra förhållanden göra en förening omöjlig eller olämplig, i församling med mindre än omkring 2,000 innevånare endast en ordinarie själasörjare bör vara anställd; att åter pastorater med flera innevånare än omkring 4,000. såvidt möjligt är, böra delas i tvänne eller i annat fall ega tre ordinarie prester.
Beträffande åter beloppet af presterskapets löner, synas 250 tunnor spanmål eller 2,500—3,000 R:dr R:mt för kyrkoherde böra vara minimum, men också ej mer än omkring 500 å 550 tunnor eller 5 k 7,000 R:dr behölligt, med undantag måhända af särdeles dyra orter, såsom hufvudstaden o. s. v.; samt ej under hälften: 125 tunnor eller 1,250—1,500 R:dr
Runt för komminister böra anses såsom det minsta, som bör komma i fråga.
Det kan naturligen ej vara min mening att yrka ett ofördröjligt och öfverallt samtidigt verkställande af en sådan reglering, som den nu omförmälda.
Men är saken rigtig och af behofvet påkallad, så synes nödigt och välbetänkt att ega en pä förhand uppgjord, pröfvad och lämplig befunnen plan för att, der anledning och tillfälle inträda, ej underlåta åtgärders vidtagande, ej heller stadna i ovisshet om det lämpliga och konseqventa sättet för dess successiva genomförande.
Sådana anledningar och tillfällen för fattande af beslut om förening eller delning äro dels när ny kyrka skall uppföras, dels när ledighet inträffar i socken, som antingen skall Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 25. 61 med annan eller andra till en förenäs, eller till tvänne eller flera delas.
I förra fallet blir för öfrigt, i sammanhang med frågan om sjelfva omregleringen, uppgiften å ena sidan att tillse, det för den nya kyrkan ett så vidt möjligt centralt läge vinnes i förhållande till de församlingar, som böra sammanslås till en, jemte anordningar för träffände af öfverenskommelse, angående kostnaderna, mellan den socken, som för tillfället behöfver ombygga, och de, som till förening med denna kunna komma i fråga, eller ersättning ät densamma af de förra när föreningen skall träda i verket, äfvensom att i sådant fall fästa afseende pä den för samma ändamål nödiga storleken af den nya kyrkan; å andra sidan, att vid fråga om delning af en socken, bringa till afgörande uppförandet, af tvänne kyrkor på lämpliga platser samt i sammanhag dermed stående frågor om ersättningar eller liqvidationer; hvartill ändtligen i båda fallen kommer frågan om möjligen nödigt understöd eller förskott, förutom att vid hvarje omreglering frågor om boställen, om indragning eller öfverflyttning af pä statsanslag sig grundande inkomster o. s. v. uppstå och måste afgöras.
Vid inträffad ledighet åter synes, när fråga är om indragning af den ledigblifna lägenheten, denna genom tillförordnad person böra skötas tills nämnda fråga blir afgjord och på samma sätt förfaras i församling, som med en eller flera andra till ett pastorat bör förenas, till dess beslut angående samma förening hinner blifva fattadt och om föreningen kommer till stånd, med förordnandet fortfaras intilldess ledighet äfven i den eller de öfriga församlingarne uppstår: der åter delning bör ske, likaledes prestembetet på förordnande böta skötas tills om delningen blifver beslutadt samt en ny kyrka uppförd der ej pastoratet består af flera socknar med hvar sin kyrka.
I de fall ändtligen, der förening af flera församlingar till en socken kommit till ständ för en ny kyrka för någon eller alla behöft uppföras, torde, der de förenade ej kunna eller vilja blott i en af de befintliga kyrkorna hafva gudstjenst, sälänge någondera af de förut skilda socknarne ännu hafva qvar egen kyrka, lämpligen böra stadgas, att gudstjensten i hvardera alternativt, förrättas.
Då för uppgörande af en plan till omreglering aldra mest lämpliga och kompetenta utan tvifvel äro de nämnder, hvilka genom Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning af den 11 Juli 1862 äro tillsatta för ordnande af presterskapets inkomster, så mycket heldre, som uppdrag i nämnda syftning delvis redan är desamma i den Kongl. Förordningens § 3, mom. 6 gifvet, vågar jag, på grund af hvad härofvan blifvit anfördt, vördsamt föreslå, att.
Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, med anförande af ofvan framställda allmänna grunder vid en oinreglering, äfvensom af de närmare vilkoren och sättet vid dess verkställande, anhålla, det täcktes Kongl. Majit i så måtto utsträcka det ät de genom Förordningen af den 11 Juli 1862 tillsatta nämnder gifna uppdrag, att samma nämnder tillika anbefallas att, hvar inom sitt distrikt, uppgöra fullständig plan till en ändamålsenlig omreglering af socknarne, der sådan af 62 Motioner i Preste-Ståndel 1865.
N:o 26. behofvet är påkallad, äfvensom att, derest denna plan af Kongl Majit varder gillad och stadfästad, vid inträffande ombyggnad af kyrka eller ledighet i någon af de till omreglering föreslagna socknarne, nödiga åtgärder för dess bringande till verkställighet varda vidtagna, allt under iakttagande i öfrigt, dels i afseende pä hela planen, dels vid hvarje särskildt tillfälle af dess verkställande, af hvad i den ofvan åberopade Kongl. Förordningens § 3 mom. 7, 8, 9 är vordet stadgadt; samt slutligen, att de bestämningar angående presterskapets löner, som af nämndernas nu varande uppdrag blifva en följd, ej må anses lägga hinder i vägen för meranämnde omreglering, der denna i öfrigt är behöflig och kan komma till stånd.
Och anhåller jag vördsammast om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott.
!V:o 26.
Om upphörande af s. k.
Prebende-pastorater.
Dä jag härmedelst anhåller, att få Väcka förslag i den syftning, nyss anförda rubrik angifvet, tror jag mig, hvad motiveringen angar, ej behöfva vara vidlyftig.
Hela institutionen af prebenden hvilar, såsom det synes, alltför tydligt på den grundsats, att pastoraterna med thy åtföljande inkomster vore till för att betala eller belöna åtskilliga arter af verksamhet eller förtjenst, till hvilkas remunererande man sålunda pä ett beqvämt sätt egde medel, och denna institution utgör såsom sådan den mest åskådliga motsats till det, enligt mitt förmenande, enda rigtiga förhållandet, att församlingen endast såvida hör vara skyldig att aflöna en pastor, sorn densamma i honom eger en verklig och ät församlingens själavård sig helt och hållet egnande själasörjare.
Redan häraf bör, såsom helt naturlig följd, kunna inses, att prebendepastoraterna utgöra en bland de statskyrkliga institutioner, som blott alltför lätt kunna leda tili likgiltighet eller motvilja mot sjelfva statskyrkan Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 26. 63 såsom sådan.
Rådfrågar man åter erfarenheten, så behöfver man ej söka, för att i medlemmarnes i prebende-församlingar åsigter om och önskningar i afseende på sin ställning finna bekräftelse på det ofvan sagda, och jag anser mig, vidare, blott behöfva erinra om, huruledes Domkapitel bland irotiverna till öfverflyttning af prebende-natur från ett till annat pastorat offentligen andragit äfven det, att det pastorat, som länge förut varit prebende, numera behöfde en kraftigare och noggrannare själavård.
Väl förefinnes, utom ekonomiska skäl, den ej ovigtiga betänklighet mot upphäfvande af prebende-pastorater för theologiska lärare och domkapitels-ledamöter, att desse, sä länge de tillika äro prebende-innehafvare, dymedelst, såsom tillika praktiskt verksamma prester, förblifva i omedelbar vexelverkan med församlingen och derigenom så väl äro i tillfälle att förvärfva presterlig erfarenhet och på samma erfarenhetsväg lära känna församlingens behof, som ock sålunda äro i mindre fara att möjligen råka i sådana theoretiska förirringar, på hvilka hos andra länders blott theoretiska theologer exempel ej saknas.
Men ehuru stor betydelse denna anmärkning villigt må erkännas hafva, synes den mig ändå icke kunna eller böra uppväga afseendet pä hvad som, enligt min åsigt, utgör församlingarnes billiga anspråk och oafvisliga behof, liksom utvägar ej alldeles torde fela för att söka förekomma de befarade olägenheterna af prebende-pastoraternas upphörande, såsom t.
ex. föreskriften om skyldighet för den theoretiska theologen till viss presterlig tjenstgöring ej mindre såsom vilkor för befordran, än äfven fortfarande efter vunnen sådan o. s. v.
På nu anförda grunder vågar jag föreslå, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit göra framställning om prebende-pastoraternas indragning vid deras nuvarande innehafvares afgång samt anhålla om framläggande af förslag för beredande af ersättning i de inkomster, sorn till nuvarande prebende-innehafvare från dessa pastorater utgå; och anhåller jag vördsamt om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott.
Stockholm den II November 1865. 64 Motioner i Prsste-Ståndet 1865.
N:o 27. / N:o 97.
Af Doktor Petrelli:
Om beviljande af ett årligt anslag af 30,000 R:dr, för att användas till vård och undervisning af elever vid mindre skolor för döfstumma.
Under det de allmänna undervisningsverken hos oss blifvit på sednare tider med osparda omkostnader prisvärdt omhuldade, har menniskokärloken icke heller åsidosatt den omvårdnad, som bör i den så kallade tysta skolan egnas åt de döfstumme.
Det allmänna institutet för döfstumma och blinda har, såsom bekant är, blifvit ganska betydligt utvidgadf.
Men icke nog härmed: Rikets Ständer hafva vid sistförflutna riksdag genom underdånig skrifvelse af den 11 April 1863, sedan de ant.ydt ej mindre nämnda utvidgning, än ock dessutom huru för de döfstumme ett institut börjat anläggas i Hjorted och en mindre vårdanstalt vid Götheborg, öppet erkänt otillräckligheten af de hos oss förhanden varande vårdanstalter för dessa af naturen vanlottade, och derför underdånigst anhållit, att Kongl. Maj:t, efter föregången behörig undersökning, täcktes aflåta nådig Proposition om inrättande af ytterligare ett institut för döfstumma och blinda.
Med anledning häraf, sedan vid närmare undersökning af denna angelägenhet utrönts, att, utom de af Rikets Ständer i berörda underdåniga skrifvelse nämnda vårdanstalter vid Hjorted och Göteborg, äfven fem andra dylika för döfstumma hos oss finnas, har Kongl. Maj:t funnit det ändamälsenligare att genom understöd främja de redan genom den enskilda välgörenheten inrättade vårdanstalterna, än att inrätta ytterligare en ny.
Denna Kongl. Maj:ts nådiga afsigt förtjenar så mycket tacksammare erkännas såsom välgrundad, som det afsedda ändamålet synes derigenom böra lättast och med minsta uppoffring från Statens sida kunna uppnäs.
Ovisst vore åtminstone hvad som genom en ny stiftelse komme hufvudsakligen att vinnas, i fall de redan för handen varande sju enskilda stiftelserna för de döfstummes undervisning icke förmådde fortsätta sin välgörande verksamhet i saknad af det allmänna deltagande och understöd, som betryggade deras existens.
Billigtvis bör, såsom mig synes
Staten genom beviljande af nödigt understöd erkänna sin förbindelse till dessa genom den enskilda välgörenheten inrättade läroanstalter.
Och att en sådan förbindelse - \
Motioner i Preste-Slåndel 1865.
N:o 21. 65 (leise icke är af ringa betydenhet torde lätt kunna skönjas, om man besinnar, att i dessa enskilda anstalter vårdas för närvarande omkring 135 döfstumma, ett antal, sorn betydligt öfverstiger det, som för ett qvinqvennium sedan vårdades vid det Allmänna institutet, hvarest, enligt de genom Kongl. Statistiska Centralbyrån meddelade uppgifter, antalet af de vid 1860 års slut vårdade döfstumme utgjorde 70 mankön och 28 qvinkön, eller tillsammans 98 personer.
Enär således vid dessa enskilda läroanstalter för närvarande meddelas undervisning åt ett betydligt större antal döfstumme, än det, som kunde inrymmas vid det Allmänna institutet, innan det erhöll sin nuvarande omfattning, synas väl merabemälde anstalter förtjena att uppmuntras med behörigt understöd, för att kunna fortsätta sin välgörande verksamhet.
Också har Kongl. Maj:t genom aflåten nådig Proposition hemställt till Rikets Ständer, att bevilja ett anslag af 15,000 R:dr för detta ändamål.
Men med ett så ringa statsanslag vill det synas, som det afsedda ändamålet svårligen skall kunna uppnås.
Ty understödet, proportionsvis efter elevernas antal fördeladt pä de sju vårdanstalterna, blir alltför otillräckligt för hvar och en af dem särskildt.
Ensamt för den genom enskild välgörenhet inrättade vårdanstalten i Carlskrona för tjugo elever har till Kongl. Maj:t ingått underdånig ansökan om årligt statsanslag af 6,000 R:dr.
Och vid innevarande riksdag har hos Ridderskapet och Adeln en särskild motion blifvit väckt i enahanda syftning.
Att ett ännu större eller åtminstone lika stort statsanslag är behöfligt för vidmagthållandet af Institutet i Hjorted för trettio elever torde lätt skönjas, om benäget afseende fästes vid den särskilda ställning, hvaruti den vårdanstalten sig befinner.
Genom den dervarande kyrkoherdens outtröttliga nitälskan för de döfstummes bästa insamlades från de flesta trakter i riket frivilliga gåfvor och lades redan år 1861 uti Hjorted grunden till det institut, som nu står färdigt, så att trettio elever der njuta undervisning.
Byggnaden, uppförd genom frivilliga gåfvor, kostar med inventarier ungefär 26,000 R:dr och är brandförsäkrad för 20,000 R:dr.
Vid detta institut, hvars gagnande verksamhet till båtnad för olyckliga inom skiljda delar af riket blifvit inför Kongl. Maj:t särskildt vitsordad af Landshöfdinge-embetet i Calmar uti underdånigt utlåtande af den 15 sistlidne Mars, bestrides undervisningen af en föreståndare, som af nitälskan för det nybildade institutets behöriga ordnande försakat sin plats såsom lärare vid det Allmänna institutet.
Under honom äro anställde såsom biträden en lärare och en lärarinna.
Institutets ekonomi kräfver derjemte nödig tjenstepersonal af kokerska, väfverska, piga, trädgårdsmästare.
Med de aldra måttligaste anspråk mäste väl aflöningen för föreståndaren, läraren och lärarinnan jemte tjenstefolket böra anslås till minst Fyra Tusen R:dr.
Kommer härtill hvad som erfordras för institutets vidmagthållande till åbyggnad, underBih. till B.
Prot. 1S65 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 'j 66 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 21. visningsmateriei och inventarier, såsom t. ex. sängkläder åt eleverna, o. s. v., så betungas institutets utgiftskonto icke obetydligt.
På det att ett större eller mindre antal frielever må kunna der eniottagas och undervisas, kräfvas än ytterligare tillgångar.
Men till bestridande af alla dessa och dylika utgifter eger Institutet, utom de frivilliga gåfvor, sorn nienniskokärleken dit sänder, inga andra årliga inkomster att påräkna än 690 R:dr R:mt, utgörande inflytande räntemedei af donerade fonder.
Af dessa räntemedei skola, enligt gifna föreskrifter, 120 R:dr användas till lärares aflöning och det öfriga till underhäll för frielever.
— Af hvad nu i korthet blifvit antydt, skönjes, att institutet i Hjorted, för att kunna med någon trygghet fortsätta sin gagneliga verksamhet, behöfver sig anvisadt ett årligt understöd af 6 å 8,000 R:dr Runt, och att antalet af frielever, sorn der kunna emottagas, måste blifva proportionerligt mot understödets storlek.
Men då således mesta delen af det af Kongl.
Maj:t äskade statsanslaget finnes behöfligt, på sätt jag haft äran antyda, för endast de i Hjorted och Carlskrona inrättade vårdanstalter; och då de i Göteborg, Malmö, Stockholm, Umeå och på ön Hven inrättade likartade anstalter hafva billiga anspråk, att med lika välvilja ihågkommas och med nödigt understöd befrämjas; så föranlåtes jag, på det denna vigtiga angelägenhet må kunna bringas till önsklig utgång, påkalla Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på det förslag, som Direktionen öfver Allmänna Institutet för döfstumma och blinda underdånigst afgifvit, och som finnes framställdt sid. 84 uti Bilagan N:o 7 till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition N:o t om Statsverket 1865.
Bemälde direktion, som utan tvifvel är bäst i tillfälle att känna och bedöma de kostnader, som oupplösligt äro förknippade med de döfstummes behöriga undervisning och värd, har beräknat, att ett årligt anslag af 30,000 R:dr erfordras för de nu ifrågavarande sju enskilda vårdanstalterna, på det de inä kunna uppfylla sin välgörande bestämmelse.
Jag får derför vördsamt föreslå, , att Rikets
Ständer måtte bevilja ett årligt anslag af 30,000 R:dr, för att, efter Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, användas till vård och undervisning af elever vid mindre skolor för döfstumma.
C. Petrelli.
Motionier i Preste-Ståndet, 4865.
N:o 28. 67 filo »8. / Af Doktor Sävet Om afgifvande af en underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:/, om nedsättande af en komité för revision och omarbetning af 4686 års kyrkolag.
Under mer än ett århundrade har svenska kyrkan erkänt behofvet af och önskat en revision af kyrk olagstiftningen.
Redan vid 1723 års riksmöte blef en allmän revision deraf beslutad samt uppdragen åt en deputation af andlige och verldslige ledamöter, och ett förslag till ny kyrkoordning uppgjordes, som framlades till pröfning vid 1731 års riksdag.
Pröfningen uteblef likväl, och frågan uppsköts från riksdag till riksdag, tills viii 1823 års riksmöte Ständerne ansågo angeläget, att en granskning af kyrkolagen komme att verkställas i förening med den allmänna revision af civil- och criminal-lagar, och anhöllo derföre, att Kongl. Majit ville vidtaga för ändamålet tjenliga åtgärder; hvilket bade till följd, att Kongl. Majit, den 3 Maj 1824 uppdrog åt en komité att granska kyrkolagen och ecklesiastikförfattnin garne samt inkomma med förslag till nödiga ändringar.
Den 8 April 1828 öfverlemnade ock komitéon ett utarbetadt förslag till kyrkolag och ordning för svenska församlingen.
Sedan emellertid mot detta förslag blifvit framställda flerfaldiga anmärkningar både från vederbörande konsistorier och från enskilde personer af presterskapet, behagade Kongl. Majit den 27 December 1833 i särskild skrifvelse till kyrkolags-komitéen i nåder förordna: dels att, förrän någon ny redaktion af kyrkoförfattningarne företoges, skulle komitéen göra en fullständig samling af de författningar, genom hvilka kyrkolagen blifvit i någon mån upphäfd, ändrad eller tillökad samt de reglementariska stadganden rörande kyrkoväsende!, dem Kongl. Majit utfärdat för hela riket eller för särskilda stift och orter, och sedan föreslå de nödiga ändringarne och tilläggen; dels äfven att den nya fullständiga redaktion af kvrkoförfattningarne, som komiterade egde att utarbeta, indelades i l:o kyrkolag, innehållande sådana föreskrifter, som tillhöra Kongl. Maj:ts och Rikets Ständers gemensamma lagstiftning, och 2:o kyrkostadga, innefattande alla öfriga stadganden, dem komiterade i afseende på kyrkoväsendet funno nödiga.
I följd af dessa nådiga förordnanden och uppdrag, fullbordades nu först den rika samling af till 1686 års Kyrkolag och Kongl.
Förordningen af den 11 Februari 1687 om rättegång i dom - 68 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 28. kapitlen hörande författningar och reglementariska föreskrifter, redigerade med stor omsorg och fullständighet af framlidne Prosten Mittag, och sedan äfven komitéens gemensamma förslag till kyrkolag, särskilda lagar rörande kyrkoväsendet och kyrkostadgar, hvilket öfverlemnades till Kongl. Maj:t den 29 December 1846, jemte en särskild underdånig skrifvelse, hvaruti komitéen dels redogjorde för sitt uppdrag, dels äfven tillkännagaf sig hafva i flere väsendtliga delar lagt till grund för sitt arbete ett utaf en enskild dess ledamot, framlidne Biskop Thomander, upprättad t förslag.
I Mars år 1847 befalite Kongl.
Maj:t rikets samtliga konsistorier, att öfver detta förslag afgifva underdåniga utlåtanden, som efter tre år också inkommo, det sista ej före 1850, Det är det Högvördiga Ståndet bekant, att dessa utlåtanden voro i allmänhet ogynnsamma för förslaget, några afstyrkte det helt och hållet.
Omsider ansågs dock nödigt, att låta utarbeta en jemförande tablå mellan nu gällande kyrkostadganden och det af Kongl.
Kyrkolags-komitéen afgifna förslaget, tillika upptagande de anmärkningar, som af de konsistoriel myndigheterna blifvit dervid gjorda.
Detta mödosamma arbete, som enligt nådigt förordnande i början af år 1853 uppdrogs åt en numera bortgången Ståndsledamot, Doktor Cnattingius, utfördes af denne flitige forskare med stor sorgfällighet, och blef äfven följande år den 15 April till Kongl.
Ecklesiastik-departementet fullständigt aflemnadt.
Emellertid hade Doktor Thomander vid 1853 års riksdag, genom en hos Högvördiga Preste-Ståndet väckt motion, yrkat, att det af komiterade utarbetade lagförslaget måtte varda till lag för svenska kyrkan antaget, och dervid tillika gjort hemställan om de förändringar i samma förslag, som skulle undanrödja hindren för dess antagande.
I denna syftning hade äfven af Herr Henschen framställning blifvit gjord inom Vällofliga Borgare-Ståndet.
Lag-Utskottet vid samma riksdag i sitt betänkande N:o 32 erkände behofvet af en genomgripande reform af hela vår kyrkolagstiftning, inen kunde dock ej tillstyrka bifall till ofvannämnda motioner. ”Frågans vigt och betydelse”, yttrade det, ”fordrade den mognaste pröfning.
Rikets Ständer hade i ämnet vändt sig till Konungen; och det syntes äfven vara genom Honom, som ärendet kunde blifva underställdt Ständerne så beredt och pröfvadt, att Ständerne kunde med full tillförsigt fatta beslut.
Maj:t hade inhemtat yttranden frän kyrkans ansvarige målsmän; men ännu hade ej Högsta Domstolen öfver förslagen sig yttrat, och den ledning, man deraf vid frågans bedömmande kan erhålla, bör ej saknas.”
Det Höglofliga Lag-Utskottet hade fullkomligen rätt deruti, att detta ärende då ännu ej var tillräckligen förberedt för Ständernes afgörande handläggning.
Det nya kyrkolagsförslaget, det ådagalade konsistoriernas anmärkningar, kunde icke antagas sådant det är.
En säker gränsskilnad mellan kyrkolag och kyrkostadga eller det, som var till någon del af kyrklig, men ännu mycket mer af borgerlig eller ekonomisk natur, var ej funnen.
Den nödiga sammanjemkningen af förslagets innehåll med dels den äldre kyrkolagen, dels sedan tillkomna stadganden, var ej skedd.
Kyrkans målsmän voro väl hörde, men Högsta
Domstolen hade ej öfver saken sig yt - Motioner t Preste-Ståndet 486S.
N:o 28. 69 trat.
Ja, man kan tillägga, att dess utlåtande har på de snart 20 år, som förflutit sedan det nya kyrkolagsförslaget öfverlemnades, ej ens blifvit af Regeringen infordradt.
När skall dä detta någonsin ske, och lösningen af denna för kyrkan vigtiga fråga bringas till ett önskadt slut.
Mycket i den gamla kyrkolagen, som ännu, när det nya lagförslaget afgafs, ansågs för godt och hållbart, har dock sedermera måst gifva vika för tidens hand.
De sednare riksdagarnes historia hafva till fullo bekräftat
Doktor Thomander.-spådom vid 1853 års riksmöte, att alitsedan de lithurgiska oroligheterna i de första Wasakonungarnes tid hade den Svenska kyrkan ej varit satt pä sådana prof, som nu skulle förestå.
Ty hvad har ej på dessa tolf åren inträffat.
Den Svenska statskyrkan har genom Kongl.
Förordningarne af den 23 Oktober 1860 blifvit i väsendtliga delar en frikyrka.
Af 1 Kap. i 1686 års kyrkolag, om den rena evangeliska läran, är nu knappt någon §, som ej genom sednare förförfattningar blifvit antingen upphäfd eller ändrad.
Dessa förändringar må nu äfven hafva varit mer eller mindre af behofvet påkallade och nyttiga, så hafva de likväl i betydlig män upplöst och lossat enheten och sammanhanget af de äldre religions- och kyrkolagarne.
Vida betänkligare äro likväl de rubbningar, som genom nya strafflagens införande skett i 7, 9, 10 och 18 Kap. af 1686 års kyrkolag om kyrkotukten, i följd hvaraf man nu i många fall ej vet hvad af den sednare är ändradt eller står qvar och kan tillämpas.