Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är just det våra mode- och kramvaruhandlare förutsett, och så äro de i tillfälle att fresta oss med de aldra nyaste nyheterna, hvilka nu först med fullt in- tresse beaktas.
Det der gråa tyget med hvita eller svarta ränder i bredt brocheradt mönster i förening med svart ylle eller helst siden skulle nog bilda en präktig öfvergång.
Det är ju också de randiga tygerna i vexlande toner af grundfärgen, lätta cheviots, foulé, mohair och de mjuka engelska tygerna, som komma att be- herska promenadtoaletternas gebiet.
D e s. k. broderiväfnaderna med sina inväfda eller in- stiekade små broderier komma nog ock att vinna mycket bifall.
Men då modet knappast tillåter andra än vertikala veck på kjolen, måste vi använda tvenne olika tygsorter, för att und- vika enformighet.
Den ena begagnas då till insatser, reverer och dylikt på kjol och lif.
Ärmarne erhålla ock en temligen bred afslu- tande rand af garneringstyget.
Nå lifveu då?
— Ja, formerna vexla: åt- sittande, runda lif; lif med korta skört, utskurna i flikar; bluslif; lif med veckade eller västlik- nande framskört och korta veckade bakskört a la postillon; jerseylif med kappflikar och snibbgördel —: man har blott att välja.
Fär- gerna lemna ej så stor valfrihet: grått med svart besättning; mönster i svart och grått; genomskinligt tyg öfver likfärgadt undertyg — 1888. se der valet för beundrarinnor äf enkla drägter.
Dessutom förekomma förstås toaletter i alla nyanser af brunt, mossgrönt, oliv o. s. v. En effektfull besättningsartikel är grå börder med stålperlor för grått och med stenkolsperlor för svart.
Perlbesättningarne måste ovilkorligen räknas till de elegantare.
— Lefve Bou- langer!
En ingripande reform förestår: empire- (kejsare-^ererew.
Hattformen Directoire är re- dan accepterad; korta lif och allt mera efter gestalten smygande veck äro särdeles omtyckta.
Det är ej långt igen till den eftersträfvade förebilden.
Och sedan börjar man tänka på sommar- drägten.
Äfven der vid lag komma väl de randiga tygerna att afgå med segern.
Dessa ränder uppträda i alla bredder och grupper, än i olika nyanser af grundfärgen, än i de präktigaste sammansättningar af skilda färger, derjemte stundom försedda med inväfda blom- mor, ankare eller sportemblem.
Till garnityr föredrages virkningar, spetsar o. d. och i san- ning — de må nu vara dyrbara handvirkade Fig. 2.
D r ä g t af b e i g e.
i 8 IDUNS eller knypplade spetsar eller enkla väfda — något luftigt och sommarlikt gifva de åt de lätta drägterna.
Men ännu ha vi maj — bröllopsmånaden.
Kanske vi skulle talas litet vid om bröllops- drägten, ty äfven den är underkastad modets inflytande.
Egen smak och önskan har ju der vid lag mycket att säga, men.
Den unga brudens toalett är utan undantag hvit; modet föredrager atlas, satin duchesse, faille francaisc, erepe de Chine och — moiré- spetsar, antingen man nu har råd att välja MODETIDNING Fruar, som gifta om sig, hafva att välja mellan hvitt och kulört.
Unga fruar böra välja hvitt med dragning åt gult; mera mogna damer klädas bäst af kulört i matt nyans.
Slöjan göres af äkta eller imiterade spetsar eller ock af tyll i mönster fyra meter lång och 100 cm.
Till prydande af hår och drägt använ- das hvita blommor eller ock myrtenqvistar, ehuru i detta fall tillsammans med orange- blommor.
Och nu: lycka till vid valet!
Percival, Maj 1888 Fig. 2.
Kjolen är af ljus beige och med smala plisséer, vid undre randen kan- tade med spetsar.
Ofverklädningen af samma tyg är öppen och visar en med silkebroderi prydd flik af mörkbrun surah.
Högra sidans rever, ståkragen, epåletterna och ärmarnes rever äro framstälda af samma materiel.
V å r k a p p a f ö r 6 — 8 å r s f l i c k o r.
Kappan är af brunt fantasityg i mönster.
Ett kapp- slag är med en lätt krusning, såsom afb.
visar, till- fogadt såväl rygg- som framstycket.
Ryggstycket är 10 cm under lifvets slut afskuret och ordnadt i veck.
De slätt nedfallande framstyckena sammanhållas vid midjan af ett spänne.
V å r k a p p a a f y l l e t y g.
Denna äfven under resor synnerligen praktiska kappa är af rutigt ylletyg i tre färger och i åtsittande re- dingotform.
Kappan är försedd med pe- lerin, fästad med en lätt krusning vid den åtsittande kragen af mörk sammet.
En flikgarnering omgifver pelerinen, kappans främre kanter och underkant.
Flikarne göras af samma slags sammet som kragen och prydas med hvar sin knapp i fantasi- mönster.
Y l l e k l ä d n i n g, framstäld af grå etamine, har vid venstra sidan en 30 cm bred gallon af utterfårgad sammet.
Främre draperiets högra sidorand är lätt veckad och träder in under det måttligt puffade bakre draperiet, som ligger ned öfver den släta kjolen; dess venstra sido- rand åter är lagd i vertikala veck och för- enad med kjolens bakvåd på sätt afb.
Det släta lifvet är framtill öppet och låter en flik af utterfårgad sammet bli synlig.
Ett veckadt garnityr ligger rundt, om fliken upp om halsen och ett liknande v \ rundt om midjan.
Dessa båda göras af klädningens tyg.
Afbildningen visar ett af mörk diagonal förfärdigadt lif, framtill öppet till hela sin längd och visande en veckad, blusliknande insats af likfärgad spetsväfnad, prydd med en bandslejf.
Den andra bröstfållen är öppen 18 cm från underkanten.
Främre delen lägges i små veck bort under randen, som afb.
Lifvet är baktill försedt med ett temligen långt veckadt skört.
De ljusa rever, som delvis begränsa insatsen och på ärmarne, äro af ljust siden.
Armkantningen och ståkragen äro af spetsväfnad.
Modellen härtill var af brun veloutine med ett kort, fålladt, af- skuret skört baktill.
Framtill är lifvet öppet och visar en insats af samma tyg, prydd med sidensnoddbroderi.
Två 20 cm breda garneringsremsor, fållade vid axeln, omgifva, insatsen och löpa nederst samman i en lös rosett, som afb.
Vår- och etai povnts, Alengons, duchesses eller Malines eller man måste låta sig nöja med maskin- spetsar.
Till krans och krona användes endast myrten.
Slöjan måste arrangeras i överens- stämmelse med hårdrägten.
Den förfärdigas af glatt illusionstyll — 350 cm lång och 170 em bred — och omgifves med en bred kantsöm.
Drägtens form väljes med hänsyn till materi- alets och garnityrväfnadens tjocklek och tyngd samt det herskande modet.
En sak får dock aldrig fattas — släpet.
sommarhattar.
Kjolens 230 cm vida grundform är framtill, 60 cm bredt, klädd med brun voile.
Häröfver ligger det till båda sidor lätt vec- kade främre draperiet af crémefärgad voile, och går vid venstra sidan in under det slätt nedfallande bakre draperiet, hvilket framställes trådrätt af créme- färgadt tyg (230 cm).
Till bakre draperiet sluter sig vid venstra sidan en 50 cm bred galon af rutigt (créme och brunt) tyg.
Tvänne i en knut samman- löpande skärpändar af 30 cm bredd pryda drägten.
Deras öfre ändar äro veckade och infogade, som teckningen visar; de nedre ändarne äro samman- dragna och prydda med perlgrelots (perlträdning).
V å r - o c h s o m m a r h a t t a r.
visar fem hattar jemte tillhörande hattformar.
N:r 1 är af svarta chantilly- spetsar och monterad på vidfogade form, framstäld af ståltråd och tyll, så som afb.
Det kullen omgifvande bandet är af tyll, stickadt med guldfärgade perlor.
Sleifer och hattband äro af samma färg.
— N:r 2.
Denna hatt är af svart halm- flätning, prydd med perlor; det med faille fodrade brättet omgifves af en guldspets.
Ofverst kommer en bukett af vilda blom- mor, hufvudsakligen bellis (vilda tusen- skönor).
— N:r 3.
Kullen är af brun engelsk halmflätning; brättet deremot af gul halmflätning i mönster.
Monteringen är, på sätt afb.
visar, framstäld af randiga (brunt och créme) repsband, såväl som af tyll och spetsar af passande färg.
— • N:r 4.
Materialiet är ljusbrun halmflätning.
Brättets likfärgade foder är beströdt med gulaktiga perlor och den stora rosetten af créme- färgade repsband.
Monteringen fulländas af en bu- kett finblommiga vildblommor.
— K:r 5 förfärdigas af granatfärgad faille, som ordnas i puffar öfver stommen.
På båda sidor anbringas broderier af guldperlor; rosett- och hattband af reps i med per- lorna öfverensstämmande färg.
Maj 1888 IDUNS Den tjenande systern.
|) in nya drägt är förtjusande.
Tyget är utsökt vackert och mönstret smakfullt.
Och sedan är den så väl utförd.
Den sitter utmärkt och låter alla din gestalts företräden komma till sin rä ' t.
Det var brådt, mycket brådt, men ändå är du säker att undgå dessa små pinsamma förtretligheter, som kunde göra dig missnöjd med den vackraste vårdag och fördystra ditt solljusaste lynne.
Jag menar då- ligt fastsydda knappar, sömmar, som slippa upp, då du gör en &gt; hastig rörelse, och garneringar, som frigöra sig och fladdra i vår- vinden.
Ja, du kan vara stolt öfver din vackra vårdrägt och — - din sömmerska.
Hon gör det så väl, den snälla fröken Klara, och du är henne tacksam derför; ja, du har sagt henne det och vänligt tryckt hen- nes hand.
Ty du har uppfattat och erkänt sanningen i det motto, som förra numret af Idun bar.
Men kanske du kunde göra ändå mer.
Då din blick glider öfver den vackra nya drägten, ämnad för en sommardag der ute på som- marnöjets veranda eller för en utfärd i den lilla koketta slupen, som gungar i vågsqvalpet vid bryggan, mins du kanske den lilla fattiga sömmerskans bleka ansigte; hennes svårmodiga ögon, hvilka nattvaket och det fina ar- betet beröfvat deras ungdomliga glans; hennes krökta, sönder- stuckna fingrar, hvilka sakta och smekande gledo öfver det mjuka tyget, då du talade om sommar- vistelsen der ute.
Kanske mins du, hur en djup suck höjde hen- nes bröst.
Ack, hon får ej tänka på något sommarnöje, landtluft och vederqvickande hvila.
Hon måste stanna i sin vindskam- mare vid den mörka bakgatan och sträfva dag ut och dag in, för att förvärfva sig de medel, som äro nödvändiga för hennes torf- tiga existens.
MODETIDNING bland köparne på den försäljning, som » Före- ningen för sömmerskors sommarhem » anordnat i förra veckan, och det hedrar dig.
Det blef en rätt vacker summa af den för- säljningen.
Den skall bringa ganska många en helsofläkt och några varma soliga hvilodagar, men du förstår nog, att den ej räcker för alla, hvilka behöfva en sådan hjelp.
Den ärafsedd för de fattigaste och de sjukaste och ej ens för alla dem skall den vara tillräcklig.
Det är derför jag vill be dig tänka på någon af alla dem, hvilka ej föreningen, trots all sin 10 kunde ju det fåtal familjer, som bildar hennes kundkrets, genom vänlig öfverenskommelse bilda en liten kassa, som kunde tillförsäkra henne ett par veckors sommarvistelse på landet.
Det kunde ske genom en ökning af 50 öre eller så på arbetslönen för hvarje plagg; denna till- ökning innehölles och lades i kassan.
Då blefve det ej en nådegåfva.
V i böra ju ej glömma, att det fins finkänsla äfven hos arbetets barn.
D u lofvar mig ju att tänka på saken?
Peccivat.
v Ännu en suck och så tog hon afsked med ett svårmodigt leende.
Arbetet brådskade och månaden började ju lida till sitt slut, då hyran skulle betalas.
Om hon ändå kunde få kom- ma ut på landet och andas frisk, upplifvande luft, hvila sina trötta ögon och känna sig fri från alla bekymmer och arbetets hvardags- Fig. 4.
Fredagen den 17 augusi i.
Byrå: 8 Sturegata.11 8 (ingäng frän Humlegärdsg.
19) Anuonspris: 25 öre pr petitrad 10 stafvelser).
Tidningen kostar postarvodet inberäknadt.
Du menskobarn, hur tung din lott du känne, sök ej hos dina svaga likar tröst!
TTtgfifningstid: hvarje helgfri fredag.
Viktor " Det går någon \ o m aj?
ö f v e r m i n gi ?af ".
j-et-n - Be-tötS, atodande i l u m m e t mm a ép-tittet: » tötD eniam i t u m m e t ^aa 41 / fcte-t intet fiu£l !e-fc not * aj;?
• — SDet gåfc någon oj; i&gt;efc m m gtaj;.
&lt;JCu-t Kan m i n h v i t a &amp; tv £Eå j; e * ten t nögtiSfW&amp;icli eBeunStat j-ag pta&amp;ten ocfi gfånAen, — SDå aoattnat a j; öt m m %licK, 8n * oln3el!
- Betaget mig 6anSen, Slå (ij.ePp göt mitt ttKotånS Utaj;.
— SDet gå-fc - någon opoe-t m m g * f- ytolbtiaen j-ag; J v a g n, f ö t m w v t o - Be6tam3, £Bfan3 v å n n e l, hett Kåttekt^vXte, ^ a g Kannet m i a o å fie&amp;£am3, ojom |ottet m i g ttam-pa 3 ta&amp;fc me3 n å i t a t n e » ttaj;.
SDet g å t - någon, öj; i&gt;et m i n gtaj;.
St-fc Aovnncn vui mi / Dnatt6ti / 3 ^j-ag ånge » t6&amp;al !j; t&gt;an3e uaå-natj £R.u / n3t om m i a a t tu.
* tna3 ocK j; ti3, © c h aj-efj; ingenting t,aKnaA t JFait iomnen mig ojWtgaj;.
SDet gåt någon öj ?ue-t nitn g-taj;.
^ag uanStat på H-u-tRogåtS Han mtna oteg ej, oanSa 9 * tån Kulte j ?otutan t&gt;åt3.
J ' £oem o&amp;aUE - Hat lun-Ea?
JCa-n f i a n 3 a pa m i n t&gt;an3tmgoAtaj; jf-ag oj-eEj: gåt oj:i&gt;et ntwv gfcaj;.
©c ?i ^•aa - i-na&amp;Eigt i mo-tgon3tagt 5iamj; öt - Btaaan i t ä n i t o l n v i l a t, SDå K a l l » åsona 3ö3en * j; £ågt § n fcij.Aning mig genomiCat, 9 " aot K a m m a t n aj?
» a t m e a * cjua|.
SDet gå-t - någon, XCJC ö| / uefc m m g-fcaj:.
J. jr * Ttuiim.
Utan lifsmål.
J All-aggan aj; Um3 oon- a d m ^ a g iclCe e t t £j-u3 l i a n n ö t a, SDå 3oj; t J o m j; tån R.tj.tJlll-EocÅot6 SDefc t i n g e t uti - mitt b t a ©cR- t&gt;tu * at é o m j:tån e-tt n-aj;.
SDet g å * n å g o n öj&gt;oet m i n g t a j l T e c k n i n g af A v e.
m a l m ^ffj^rån rummen ned inunder trängde Iju- ^JT^s, det af pianomusik, sång och små c^ * * skrattsalvor upp till Karins kammare.
Den var inredd på vinden med utsigt öfver åkerfält, små skogsdungar och landsvägen, 5 P r e n u m e r a t i o n sker: I landsorten: å postanstalterna.
som hvit och dammig drog sig i en stor kurva ut från staden och försvann bakom en liten framskjuten husgrupp af hälft landt- ligt, hälft stadsaktigt utseende.
Karin Olsson stod strax intill det tem- ligen ' stora fönstret och med blicken så ihär- digt fästad vid denna husgrupp, som om hela hennes tankelif samlats omkring den samma.
Hon tänkte dock på många andra ting, fast äfven husgruppen hade sin del i de vexlande skuggor, som drogo öfver del mycket regelbundna, men föga hjertevinnande ansigtet.
Hon var klädd i en dyrbar supédrägt, sidenklädningen frasade vid hvarje rörelse af den starkt bygda gestalten, mot hvilken händerna föreföllo barnsligt små och veka, fast saknande synnerligen vacker form.
Fin- gerspetsarne hade ett underligt uppstudsigt uttryck och de fina genomskinliga naglarne voro korta och tvära; handlofven var smal, men armen rundade sig ej, utan stack smal oeh knotig fram ur den sky af svarta silkes- spetsar, som garnerade den halflånga kläd- ningsärmen.
Hufvudet var vackert och skulle hafva varit ännu vackrare, om ej den matt- gula hårmassan i två tjocka flätor varit så besynnerligt, liksom till torkning upphängd på ett silfverspjut af vackert och dyrbart arbete.
Ögonen, stora och blå, hade ett dystert, misstroget uttryck; ögonbrynen voro starka och betydligt mörkare än håret.
Pan- nan var hög och fri, och öfver det hela låg något trotsigt och otillgängligt, som blott smälte bort, när den fylliga munnen log och lät se en skymt af de hvita jemna tandraderna.
Men Karin Olson log sällan.
I denna stund var det med en viss väl- lust, hon lät sina mest pinsamma minnen draga förbi.
Hon visste ju, att de alltid lågo på lur någonstädes, färdiga att rusa fram och förstöra alla hennes förskansningar och plundra henne på hvarje nyfödd för-
Tidningen utkommer i hufvudstaden hvarje helgfri fredag och kostar for ett qvartal endast t krona, postarvodet inberäknadt.
— Sista numret i hoppning om en smula lycka.
Nu kunde de få fritt tåga förbi, hon skulle mönstra dem alla, se dem in i deras stygga, löjliga dumma ansigten, ty nu kunde de ingenting bortröfva; hon hade ingenting mer.
Karin drog till sig en stol, satte sig, stödde armbågarne mot fönsterkarmen och lade ha- kan i händerna.
Så, nu kunde tåget få sätta sig i rörelse; det skulle gå utmärkt i takt efter » lancierens » toner, som nu hördes dit upp.
Ja, visst hade hennes far varit en bonde, som tillika biträdde köpmännen med smugg- ling; hvem ville väl förneka den skammen!
Hon mindes ju — eller hade hon kanske endast hört det så ofta, att hon trodde sig minnas det, att der blef husvisitation dagen efter den natt, då fadern blef hem- förd som lik; hästarne hade skenat med honom.
Tullbetjeningen hade dock ej funnit en enda packe af det dyrbara godset, utan måste återvända med tomma händer.
Detta hade modern så ofta med stolthet och skade- glädje omtalat.
— Så, nu nästa led!
Hon var ju prostinnans guddotter; det var dennas förtjenst, att hon bar det simpla namnet Karna — Ja, visst hette hon Karna det kände alla menniskor, fast man nu af höfiighet mot hennes rikedom, kallade henne Karin och låtsade som om det vore ett fint namn, för det en drottning — Gud hjelpe oss för drottning!
— burit det.
— Som guddotter skulle, bevars, lilla Karna in till staden och helsa på prostinnan, kyssa henne på handen och hålla i det stora smörfatet, hvilket modern räckte fram åt den förnäma frun, som var en född friherrinna.
Karin kunde väl vara sex år då, en liten rulta, klädd i en oformlig hemväfd klädning, som nådde henne ned till de grofva skorna, och med en storrosig bomullsduk på hufvudet.
— Sådan hade Robert, prostens tioåriga son, sett henne första gången.
Han hade då haft en mörkblå fin klädesjacka och ut- viken skjortkrage, knäbyxor och lackerade skor; han skulle på barnkalas hos borg- mästarens den eftermiddagen — — —.
I I — v I I M I |_y LJ IN månaden meddelar en fullständig mode- och mönstertidning.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg prenum.-afgiften blick från gudmodern, så det genomfor henne som en blixt, att man sökte just de pen- ningar, som hon stoppat i fickan, och att gudmodern trodde henne hafva stulit dem.
Karin körde sin lilla hand i fickan för att draga upp sedlarne, oeh det arbetade i hennes tankar för att få ord till att säga, hur hon kommit till att taga dem.
Men hon kunde ej röra tunga eller läppar — det kunde hon ju icke den dag i dag, när det brusade så der underligt i hennes huf- vud och hjertat började bulta, som om det ville hamra lifvet ur henne — och så stod hon der stel och styfnackad.
» Tösen har väl ej vana att snatta? » hörde Karin gudmodern fråga i en retad, föraktfull ton.
» Tösen?
— Ja så Karna?
Ah, Gud be- vars!
Det skulle aldrig kunna falla henne in.
Hon håller ibland på att stoppa fickan full med snäckor, stenar och all annan bråte; men hon är en sådan underlig en, att hon aldrig ens sjelf tar en sockerbit ur dosan, utan jag skall ge henne den i handen. » Modern sade detta skrattande, ty prost- innans fråga förekom henne så löjlig, då hon jemförde Karin med hennes två barn, Robert och Ina, hvilka just bakom moderns rygg plundrat både sockerdosan och bakelse- korgen på kaffebordet.
Penningarne liksom brände barnets hand, men att lemna fram dem nu, sedan man trodde henne ha stulit dem, kunde hon ej.
Men hon skulle slänga dem ned under bor- det, så fort den förfärliga gudmodern bara vände ryggen till.
Prostinnan ville dock ej vända sig om.
Och hvad värre var, Robert och Ina kommo på moderns hemliga vink fram för att hålla vakt, medan hon sjelf hjelpte den omiss- tänksamma bondhustrun att titta under stolar, mattor och pallar.
» Hvar har du tennsoldaterna Karna?
Har du dem i din ficka? » Det var den fine, vackre Robert, som frågade, och Karin kände att också han trodde henne hafva stulit penningarne.
Så de nu pratade och skrattade der Med en trotsig nick visade hon på bor- nere i rummen!
— Kanske Robert just be- det, der asken stod, men handen knöts hår- rättade, hur hon burit sig åt vid det der dare kring sedlarne i fickan.
besöket?
— Hon hade först tappat skorpan » Hvad har du i fickan, som pöser så? » i kaffekoppen, så denne slog omkull och Det var Ina, som tillika stack fram handen kaffet rann ut öfver duken.
Så blef hon för att nappa Karin i kjolen.
flyttad bort till ett litet sidobord och fick Med sin lediga venstra hand, slog denna en ask tennsoldater, som hon ej visste hvad henne häftigt öfver fingrarne.
Ina skrek hon skulle göra med, förr än Robert skrat- gällt.
Karins mor blef nu uppmärksam på tande tog dem ifrån henne och stälde upp spelet omkring henne.
Den stolta bondhustrun dem; sedan brydde han sig hvarken om sol- blef röd af harm.
daterna eller henne.
» Kom hit, Karna! » — Ja, modern kal- Men så lade prostinnan en liten hög sed- lade ju henne så, eftersom det dock var lar midt för henne på bordet.
Karins mor hennes dopnamn • — och liksom hon haft brukade ge sina gudbarn gåfvor, och så bly kring fötterna, släpade hon sig fram var det nog prostinnans mening, att hennes till henne.
guddotter skulle ha sedlarne.
Hon tog dem » Tag fram allt hvad du har i fickan! » alla, stoppade dem i sin djupa ficka och Prostinnan, Robert och Ina — Ina i hvit undrade om hon ej skulle tacka, men gud- klädning, fin som en prinsessa; hon var ju modern såg ej åt henne —.
också Roberts syster och han tycktes henne Nu tog modern afsked af prostinnan, som vara grann som en prins — alla tre stodo alltid låtsade sig sätta så stort värde på omkring den af skräck och skam liksom mor Ola Nils, och så blef det fråga om stelnade flickan, när hennes mor med vred- penningar, ty prostinnan ville nu ändtligen gad hast började draga upp hennes små betala en gammal skuld till henne.
Men så vantar, hennes bomullsnäsduk, bitar af sta- molpapper, ett par granna varumärken, som voro penningarne försvunna.
— Först förstod Karin ej hvad som stod på, hon fått i handelsboden, skärfvor af ett då hennes mor och prostinnan började söka rosigt tefat, ett par apelsinskal, och så slut- och rifva bland böcker och planscher på ligen en sammankramad pappersboll, som borden, ty gudmodern kunde ej bestämdt visade sig vara de försvunna sedlarne.
minnas, hvar hon lagt penningarne.
Men » Det är nog ej så stort bevändt med min så träffades barnets öga af en misstänksam kära guddotters ärlighet, » yttrade prostinnan.
» Hon har ju ett helt varulager i fickan!
Och hon tyckes icke ens blygas öfver att ha blifvit ertappad som en liten tjuf — ».
» Mor — har — jag inte fått dem? » Karin tyckte sig ännu, der hon satt i sin rika sidendrägt, kunna höra den dofva rösten, tyckte sig kunna se prestbarnens hånande ansigten, gudmoderns ilskna blick och höra sin egen moders stolta, klangfulla svar: » Nej, din gudmor hade ej ämnat pen- ningarne åt dig. » Och så prostinnans hårda dom: » Den ungen kommer att sluta illa, hon har onda anlag. », Så mindes hon ej mera af detta uppträde, än att modern lagt sedlarne till baka på bor- det med förklaring, att då man trodde hennes barn så illa, ville hon ej vidare ha någon penningaffär med hennes gudmor; skulden kunde anses vara betald — —.
Men kanske Karin blott hört detta, hört det tusende gånger från sin mors läppar under de år, som följde, då prostinnan gjorde många fåfänga försök att försona sig med henne.
Slutligen hade sjelfva prosten kommit, närsynt, tankspridd, glupskt hungrig som alltid, och med så långa ärmar i sin prest- rock, att Karin alltid kände en häftig lust att bita i det svarta klädet, när hon skulle kyssa honom på handen.
Han hade nu stoppat Karin in i sin täckvagn; modern hade både skrattat och gråtit samt till slut lagt en halshuggen kalkontupp bredvid drän- gen på kuskbocken, och så hade guddottern hastigt och nästan yr i hufvudet åkt till prestgården.
Hon hade blifvit bjuden på sylt och kakor, men gudmodern gömde skyndsamt undan en del nipper, som hon hade framme för att rengöra, och Ina höll med båda hän- derna fast det guldkors, hon bar på bröstet, medan Robert roade sig med att oupphör- ligt rassla med några silfverslantar, som han bar i fickan.
Ingen kunde förmå Karin att tala eller smaka något; hon satt orörlig på en stol med båda händerna under sig och bara ön- skade att prostens vore så fattiga, att barnen finge bära tunga, grofva kläder och måste bedja om mat.
Då skulle hon gifva Robert allt hvad hon hade i sin sparbössa, så be- höfde han ej längre inbilla sig, att hon velat stjäla.
— Men Ina, henne skulle hon först hålla under pumpen, liksom man brukade göra med pösande kalkoner, och sedan skulle hon gifva henne sin allra bästa hufvudduk.
» Låt Sven skjutsa hem den lunsiga tösen! » — Det var Robert, som föreslog sin mor detta inne i prestgårdens matsal, hvars dörr stod på glänt.
Samme Robert, som sedan stod medellös, då den slösande fadern var död, och som knappast skulle kunnat be- tala hyra för den lilla våning, de nu be- bodde.
— Samme Robert, som ändtligen tagit alla sina examina och nu invigde sitt läkarekall med en liten fest för ungdoms- vänner, herrar och damer.
— Säkert fann han henne lika lunsig som förr.