Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland dem, som väl trifdés i hemmet vid den brusan- de forsen, var också skalden Esaias Tegnér, som mer än en gång strängade sin lyra till den spirituela värdinnans ära.
En sonson till skalden, professor Esaias Tegnér, blef med tiden gift med en dotterdotter till friherrinnan Sparre, fröken Märta Ehrenborg.
Midt under detta muntra lif inträffade emellertid en märkvärdig brytning.
Under en sejour i Stockholm hörde friherrinnan Sparre nämnas en ny predikant, som lät mycket tala om sig.
Han uppträdde ej i kyrkorna, utan höll sina andliga föredrag på en större sal, vid en tämligen obemärkt gata, där företrädesvis folk ur de lägre klasserna hörde honom.
Intresserad af allt, som i någon mån afvek från det alldagliga, beslöt hon sig för att höra hvad lekmannapredikanten kunde hafva att säga, och så begaf hon sig en afton till den sal, där C. O. Rosenius predikade.
Fängslad af det enkla, men allvarliga föredraget, stannade hon kvar ända till slutet, och nästa gång Ro- senius predikade satt hon åter på den omålade träbänken bland de tarfliga gummorna och lyss- nade lika uppmärksamt som de till ord, hvilka åstadkommo en omgestaltning af hela hennes lif.
Omedvetet hade.
hennes ande tör- stat efter något högre än det, hvarmed hon hittills sökt tillfredsställa den; hon fann det här i evangeliets lefvande förkunnelse och kände sig lycklig såsom aldrig tillförene.
V i kunna ej dissekera gången häraf, blott observera verk- ningarna.
Nog af, den firade, beundrade här- skarinnan inom nöjets värld var en helt an- nan, då hon efter vintern i hufvudstaden åter- vände till hemmet på landet, än hvad hon var, då hon lämnade det.
Intressena voro ock andra.
De muntra tillställningarna, mid- dagsbjudningarna, sällskapsspektaklerna, efter- träddes af ett lif i kärlekens verksamhet för andra.
Fattiga och sjuka besöktes och på godset fanns ingen stuga så låg, att icke den vänliga friherrinnan trädt öfver dess tröskel, med all- tid öppen hand och öppet hjärta för nöden.
Med sanning sades om henne, att hon blifvit en moder för alla sina underhafvande.
En läs- och arbetsskola öppnades för barnen, och missionsfester firades på gården, illustrerade af främmande, framstående lärare, som inbjödos från skilda håll.
Den lifliga husfrun rörde sig nu på ett nytt område med samma ursprung- lighet, samma lust och glädje som förut inom helt andra kretsar.
I den stora salen eller under de gamla träden på gården dukades bord för mötesdeltagare och en mera förekom- mande värdinna kunde man ej lätt påträffa.
Hennes kristliga lifsåskådning gjorde henne ej tung och trång, tvärtom bibehöll hon hela sin personliga originalitet, under det hennes blick inåt och utåt blott alltmer vidgades.
Den sprittande humor, som alltid utgjort ett fram- stående drag i hennes skaplynne, förnekade sig ej.
Ännu alltid vistades hon om vintrarne i Stockholm, dit nya intressen drogo henne, och där hon numera företrädesvis umgicks med tidens mest framstående andliga talare, såsom Rose- nius, Elmblad, Janzon, Thomander, Fjellstedt, in.
och när så Röfors åter klädt sig i som- marskrud, inbjöd hon med hjärtevinnande vän- lighet den ene eller andre, och ofta hela fa- miljer, till rekreation och hvila i det skogom- kransade landtliga hemmet, som snart * fick namn om sig att vara ett verkligt sanatorium, och där alla kände sig så innerligt väl, emedan värdinnan hade ett sätt att taga sina gäster, som gjorde att de kände sig liksom hemma.
Efter mångårigt änkestånd ingick den frihetsälskande och själfständiga friherrinnan Sparre, till mångas öfverraskning, nytt äkten- skap, då hon förenade sig med sin nu efter- lefvande make, brukspatronen Gustaf Lundström, som delade hennes lifsåskådning och jämte det han öfvertog omsorgen om den vidlyftiga ekonomien, tillsammans med henne fortsatte hennes kristligt filantropiska verksamhet.
Bland annat lät han på godset uppföra en ny, sär- deles vacker byggnad, efter ritning af arkitek- ten Stenhammar, af sedd för det dubbla ända- målet af skollokal för godsets barn, med egen afiönad lärarinna, och samlingsrum för andliga sammankomster.
I detta senare äktenskap föddes tvänne sö- ner, hvaraf den ene dog i späd ålder och den andre — utrustad med ovanliga mekaniska an- lag och en flärdfri, trohjärtad karaktär — lyk- tade sin dag föga mer än trettio år, lämnande en ung maka och tvänne helt späda barn efter sig.
Detta var ett slag, som djupt träffade m o - dershjärtat och kastade sin mörka skugga öfver den själsstarka kvinnans senaste lefnadsår, hvartill äfven kommo andra bekymmer och en långvarig, tärande sjukdom.
Dock bibehöll hon under alla dessa växlingar sin tro och förtrös- tan till den himmelske hjälparen, tills hon ändt- ligen i den höga åldern af 81 V » år segrande utkämpade den sista striden, morgonen den 18 oktober innevarande år, i det hem, som från tidiga barndomsåren varit henne så kärt.
Ällt och alla i det hemmet hade ock ständigt rört sig omkring henne, som intill det sista varit själen i lifvet där.
Utom den efterlefvande maken stodo barn, barnbarn och barnbarnsbarn sörjande omkring den blomsterhöljda kistan, när denna sänktes i jorden.
Äldriga trotjänare och trotjänarinnor sörjde också den gamla såsom en kärleksfull moder, hvilken behandlat dem mera som barn än som tjänare.
Länge skall ock bland ett uppväxande släkte i stugorna kring Röfors minnet af » gamla frun » och hennes » regemente » fortlefva i välsignelse.
• L S.
* Till Döden.
är framför mig mörk, obeveklig står den höga skepnad, som vi Döden kalla, ej blodets vågor då af fruktan svalla — nej, lugn min puls och lugnt mitt hjärta slår.
7 r Jag lifvets tomma intet har lärt känna — en enda önskan finns ej mera kvar, och inga tårar mina ögon bränna, när j a g din hand, o Död, till hälsning tar.
Välkommen är du!
Som i dagar unga jag törstat efter bägarn, fylld till rand — så längtar j a g nu i din båt få gunga hän öfver okändt haf mot okänd strand.
Tag mig, o Död, i dina starka armar — så ljuf var ännu ingen kvinnas famn — från godtköpsmarknaden, där lifvet larmar, bär mig till evig hvilas tysta hamn!
Man flyr, när mörk din skugga synes stanna på lyckans stig, där rosor regna ner — när törnekransen vrids kring fårad panna, du blir den lycka, hvarom hjärtat ber.
Jag misskänt dig.
Jag låtit språket klinga till lifvets lof som till en ädel väns, men hvad som lifvet ger — ack, det är ringa, ty lif och kärlek, ära ha en gräns.
Men du, o Död, din skänk tar icke åter — du evigheten ger och ej ett nu.
Mild som en mor du kysser den, som gråter, till drömlös sömn — välsignad vare du!
« Fallström.
" Det svaga kärilet ".
et borde j u vara den fröjdefullaste syn man kunde ha — ungdomen, men sannerligen man kan känna någon synner- lig fröjd vid att se på våra blodfattiga, med ryggradskrökning, kronisk hufvudvärk och hundratals andra krämpor behäftade stadsflickor af öfver- och underklass.
Ty det är sjukt utefter hela linien.
Det är visserligen sagdt, att kvinnan är ett svagt käril, men rättare vore kanske att säga, att hon blir det.
Låt vara, att den nyfödde pilten är gröfre b y g g d än flickebarnet, men däraf bevisas alls icke, att han är lifskraftigare.
Stati- stiken, den torra, den tråkiga, men i tvi- stiga fall så nyttiga, säger tvärtom, att dödsfallen äro talrikare bland de späda gos- sarne än bland flickorna.
Man kan därför vara så där tämligen säker på, att flickans hälsa ursprungligen är åtminstone lika god som gossens.
Men med tiden ändrar sig detta förhållande, ty medan gossen i regeln fortfar att vara frisk ocb stark, utvecklar sig flickan så småningom till det bräckliga käril, man nu en gång för alla fått för sig att hon måste vara för att icke vara mot strömmen.
Utan tvifvel det olika behandlingssättet under uppväxtåren.
Gossen anses under sin barndom för en absolut onyttig varelse, ja, än mer, som en, den där endast är i vägen och till besvär, och hvilken det därför är angenämast att vara utaf med så mycket som möjligt.
Det faller aldrig någon beskäftig mamma in att sätta honom till att fålla näsdukar, virka, röra i grytan, vagga den minste eller öfva honom i liknande färdigheter, hvaraf han dock otvifvelaktigt skulle kunna draga nytta i en framtid.
Utan när han har suttit sina timmar på skolbänken och lyckligt öfver- stökat läxläsningen, anses han ha uppfyllt allan rättfärdighet som ung maskulin va- relse och tillätes att begagna fritiden efter eget behag.
Och man kan vara alldeles viss på, att det behaget består i att han i blinken kastar på sig mössan, stormar ut- för trapporna och ströfvar omkring ute på gatorna, i berg och backar eller nere v i d kajerna.
Kort sagdt, han är till finnandes öfverallt, utom inom fyra väggar.
Har ni lagt märke till, hvilken förvånan- de massa pojkar det alltid finnes utomhus?
Låt det bli det allra minsta uppträde i ett gathörn, och som stampade ur jorden ström- ma pojkar till från alla håll och kanter för att taga märkvärdigheten i betraktande, pojkar af alla åldrar och klasser, och hvil- ka allesamman hafva något af svallande ungdomskraft öfver sig.
Men flickor finns det nästan inga i klungan.
Äro de måhända mindre nyfikna än pojkarne?
Å h nej, men de — sitta instängda hemma.
I fattiga hem måste flickan, nästan allt- ifrån det hon kan gå, var mors hjälp- reda.
Att vara ute och leka, nej, det är nu något, som aldrig kan komma i fråga.
Det är högst sällan hennes mamma har en aning om, hur nödvändig frisk luft är för hennes flicka.
Frisk luft — bevars väl, det måtte inte vara så viktigt, och för öf- rigt finns det väl lika mycket af den va- ran här inne i det lilla rummet som där ute.
Och om icke, kan hon i alla fall icke släppa ut dottern, ty hon behöfver henne nödvändigt i hemmet.
Hon skall diska och och skura, stå på pallen vid spisen och röra i gröten, och hon skall, medan mamma är på fabriken eller slamrar bort timmarne hos grannarne, sitta inne och hålla vakt öfver småsyskonen — och tösen är inte mer än sju, åtta år!
Hon får dålig luft, otillräcklig föda, mycket och tungt arbete, och därför blir hon också med tiden en sådan ung flicka, som vi dagligdags möta, då hon är på väg till sitt arbete vid någon fabrik, blek och glåmig, outvecklad och förkrympt, m e d ett trött, håglöst uttryck i blicken, medan hennes bror, som går bred- vid, och som lefver under samma ogynn- samma arbetsförhållanden, tack vare sitt fria utelif under barndomen ger oss ett mycket bättre intryck hvad styrka och hälsa beträffar.
I burgnare hem är förhållandet enahan- da.
Mycken och hälsosam sport för gos- sarne och för flickorna innelif.
Hur använder väl flickan sin fritid ur skolan.
Ä r hon ute i friska luften, stär- ker och härdar hon sin kropp genom lämp- lig motion och lekar?
Nej, vanligtvis icke.
Frisk luft är något, hon sätter ofantligt litet värde på, och när hon går ut, är det icke för nyttans skull, utan för att flanera, titta i butikfönstren eller drifva ett par gator upp och ned m e d någon ung älskad gentleman.
Det är den motion hon tar.
Någon annan tål hon inte, hon blir and- truten, om hon springer, får hufvudvärk af gymnastik, hjärtklappning om hon på något sätt anstränger sig, blir förkyld af minsta vindfläkt.
Hon är inte stark, säger hennes mamma med en bekymmersam skakning på hufvudet, hon » tål » inte luften.
Bäst där- för att hon håller sig inne i de varma, väl ombonade rummen, där sådant otyg som drag och luftväxling förekommer i så lin- drig grad som möjligt.
Och hon har så mycket där hemma, hvarmed hon kan för- drifva tiden, handarbeten och dockor.
Det är nu en gång för alla fastslaget, att flickan skall lära sig handarbete.
Att det är nyttigt, mycket nyttigt, det kan in- gen förneka, men om det är klokt och rätt att låta en flicka, som i skolan suttit sina fem timmar med böjd rygg och samman- tryckt bröstkorg fortsätta att göra det un- der den lediga tiden, det är en annan frå- ga.
Fritiden är tydligen afsedd till hvila och rekreation, icke till ytterligare arbete.
Kroppen behöfver efter det långa tvungna stillasittandet rörelse, stark rörelse, ögonen äro i behof af hvila, af att få ut sig.
Men allt det där fäster man sig inte vid, utan sätter med det lugnaste sam- vete i världen flickan till att brodera, virka eller något annat som kommer henne att för timmar sjunka ihop på en stol med ryg- gen i en olycksbådande båge.
tyggen Eller också låter man henne förlusta sig med dockorna.
Dockorna!
— • När pojken får en kälke eller ett par skridskor i jul- klapp, är det alldeles gifvet, att hans syster får — en docka.
Hur mycket förråder icke denna småsak om det olika lefnadssättet för dem båda.
Till kälken och skridskorna höra själfskrifvet backar, isbelagd sjö och friska, stärkande vindar, till dockan ett varmt rum med innestängd luft.
Den där dockan lär emellertid vara så utomordentligt nyttig — ja, endast för flic- kan, förstås.
T y visade pojken lust att i många timmar dagligen leka med dockor, skulle hans mamma och pappa helt visst bli öfver sig gifna och, om icke alldeles förbjuda leken, dock sätta en gräns för den och efter en stund skicka junkern ut för att roa sig med mer stärkande idrott.
Men med flickan är det en helt annan sak.
Att hon tillbringar de flesta af sina fritim- mar orörlig och ihopsjunken på en stol med dockan i famnen är så utomordentligt väl- görande för henne.
Det väcker till lif och utvecklar en hel del sköna egenskaper, ordentlighet, flit, huslighet, kvinnlighet, öm- het o. s. v., ja, det är alldeles som ett slags förberedelse för hennes blifvande, vik- tiga kall — moderskapet.
Så är det sagdt.
Låt vara att så är, men å andra sidan är det en så dålig förberedelse som möjligt för det fysiska moderskapet, ty därtill for- dras en stark, väl utvecklad kropp, och en sådan får man icke genom ett stillasittan- de, hälsovidrigt lif.
Att flickan själf hellre tillbringar sin le- diga tid inom hus än ute bevisar ingen- ting.
Hon har helt enkelt blifvit van där- vid, och det ständiga innelifvet har haft till följd, att hon, som ursprungligen älska- de ett rörligt, verksamt lif, så småningom råkat blodbristen och därmed håglösheten och makligheten i våld.
Det är just på den punkten, vi nu ha våra unga stadsflickor, och icke lära vi få dem därifrån genom att gifva dem kina- vin och järnpiller i hur stora kvantiteter det än månde vara.
Nej, det är deras lef- nadssätt, som helt och hållet måste ändras.
Hur lyckligt vore det icke, o m vi till- erkände småflickorna en del af den onyt- tighet, som vi finna så naturlig hos deras bröder, och o m vi kunde låta det bli en i vårt lif verksam öfvertygelse, att frisk luft och motion äro fullkomligt lika nödvändiga för flickor som pojkar.
Vi som mödrar för- sakade då helt visst hellre kafferepet hos grannas, än att vår lilla flicka hela långa dagen skulle sitta innestängd i det kvafva vindsrummet, för det tunga grofarbetet spa- rade vi henne så mycket som möjligt, hand- arbetena gömde vi, tills ferierna komme, och öfver dockorna höllo vi noggrann uppsikt, så att de icke alltför mycket inkräktade på våra döttrars fritid.
I stället för handar- beten och dockor satte vi till en betydan- de del lekar, som kunna lekas endast un- der bar himmel.
Vi må icke inbilla oss, att vi kunna få våra flickor att älska lif- vet i det fria genom att låta dem prome- nera ett par gator upp och ner, ty det till- fredsställer dem icke, utan måste de hafva något som intresserar dem.
Detta något räta behöfva vi icke länge söka efter, vi finna det i sporten.
Det är den som skall blifva medlet att rycka upp våra flickor ur deras dåsiga, ohälsosamma lif och locka dem ur instängda rum ut på vägar och stigar, bort till snöhöljda backar och islagda sjöar, ja, allestädes, där sund, härdande idrott kan öfvas.
Det kommer kanske att göra dem mindre » vänt bortkomna » och » flickaktiga », men också hurtigare och friskare till kropp och sinne, så att våra blickar åter med glädje kunde hvila på dem, och det — ja, det vore vinning öfvernog!
* Idun och Iduns Mode- tidning finnas hos alla edra bekanta!
Sen till, att *
Suomessa.
(I Finland.)
Några vildblommor samlade af E s s t e s e.
En ljus fjäril i april!
Majnattens skuggor hängde gråvioletta öfver skogen, när jag steg af vid en liten järnvägsstation i det inre af Finland.
Häst och skjutskarl mötte.
Månskäran lyste gul- röd, och i väster dröjde ännu ett svagt skim- mer.
Vi åkte genom tysta byar och förbi sofvande stugor.
Naturen och människan hvilade.
Men slummern blir icke lång: österns skyar ljusna inom kort, de grå nattfärgerna öfvergå i gulrödt, som det inre af en mar- skalk-Niel-ros.
Smala, rosenröda moln simma i ett haf af guld.
Träd och buskar — fan- tastiska i nattdunklet — börja återtaga sina rätta former.
En och annan fågel hörs pipa.
Bakom oss bleknar månen, och hvita dim mor draga öfver fuktiga marker.
Vidare och vidare.
Hästen tyckes njuta af att springa i den svala morgonluften.
Genom österns portar bryter en mäktig ljusflod fram, öfversvämmande himlen.
Vi vika in på en smal byväg.
Här och där knarrar en stugudörr eller ramar ett kreatur.
Till sist stanna vi framför en rödmålad stuga med hvita knutar.
En vakt af knop- pande björkar står där omkring.
På trap- pan synes en liten gumma med öppna armar och glädje i blicken.
I öster sticker oss något bländande i ögonen.
Det är solens öfre kant, som skjuter upp bakom skogen.
» Der Morgen kam, » säger Goethe.
Lördagsafton.
Aftonsolen kastar gulddagrar öfver sko- gar och fält.
Längst i fjärran blånar hori- sonten och glittrande vattenspeglar skymta ofta fram.
Den röda färgen på stugorna glöder som på gamla mästares taflor.
Sockenkyrkan tronar i lugnt majestät på en hög backe, och bland grafvarna gå fridens änglar med hvita liljor.
Utanför en fäbod i kyrkbyn leka en pojke och en hundvalp.
Hönorna leta korn på ladugårdsbacken.
Dagsarbetet är slut.
En stämning af sabbatsafton hvilar öfver nejden.
Men ur alla badstur tränger rök.
Lörda- gen förgår aldrig, utan att finnen badar bad- stu; ofta går han två gånger i veckan, och i några socknar badar man dagligen.
Hvar jag nu rider, möter jag nytvagna människor eller människor på väg till badstun.
Utan- för en stuga i kyrkbyn står en karl m e d handduk och en ren skjorta på armen.
Han samlar ihop de hängande persedlarna i ena handen och tar med den andra åt mössan.
— » Hyva ilta • — god afton. » — » Hur kan man rida på lördagskvällen, då man borde bada » står att läsa i hans förvånande ögon.
På trappan till en stuga staren gumma, varm af badet; hennes gubbe försvann just nu bakom knuten med ett vattenämbar i handen och en fysionomi, som tycktes i stort behof af badstun.
Ännu några steg och där — en verklig della Robbia-scen: på en förstukvist, belyst af aftonsolen, sitter en ung bondhustru med sitt barn, en kerub med knubbiga lemmar och rosenfärgade kinder.
Det ljusa håret är ännu fuktigt af badet, och små feta bar- nahänder sticka fram ur bländhvita tröjär- mar.
A c k, att jag varit Luca della Robbia eller Botticelli!
Då hade denna sköna syn i förklaradt ljus nått eftervärlden.
Några ord af Swinburne rinna mig i min- net.
— » If of such be the K i n g d o m of Heaven.
It must be Heaven indeed — » och jag lyssnar drömmande till modern, som med sakta röst sjunger en af Finlands ljufva, vemodiga vaggsånger för det slumrande barnet på sitt knä: » Vyss mitt barn, o vyss min lilla!
Vyss mitt barn, var snäll att somna!
Jag mitt barn till sömns vill sjunga, Söfva in i sömnens släde.
Kom, o sömn, att barnet söka, Skynda hit, du son af slummern, Tag det i din gyllne släde, Sätt det i ditt silf ver åkdon. » anlända; alla se besvärade ut.
» Herrskapet ä ' så goa och tar en smörgås. » Efter mycket knuffande får man fatt i en för liten tall- rik, för stor knif och gaffel och en mikro- skopisk » gås » utan smör.
Med detta rof letar man en vrå att äta i och hamnar till slut i sängkammaren; vid » gående bord » ätes öfverallt.
Buljong serveras i kaffekop- par och därtill väldiga pastejer, till hvilka » de fem » få tjänstgöra som både knif och gaffel!
» Herrskapet a goa och tar fisk. » Man bogserar sig fram till matbordet och återvänder skyndsamt till sin vrå i sängkam- maren, rädd att den under tiden upptagits af någon annan.
Värd och värdinna gå omkring och skåla.
Man dricker vin och blir tung i hufvudet.
Middagen är slut, men det värsta återstår: att » tacka för m a t ».
» Herrskapet ä ' goa och inte besvärar sig. » — Värd och värdinna äro nära att knuffas omkull.
Solen har gått ned och fullmånen gjuter Man är het om öronen af vinet och ens sitt silfver öfver hvad som nyss skimrade kinder bränna obehagligt.
» Jag är så mätt, i guld.
Sabbatsfriden genomtränger min att jag knappt orkar röra mig. » — » Jag har själ, och jag följer barnet på dess färd i bestämdt ätit för mycket. » Kaffe ser- silfveråkdonet.
» Nej tack. » — » Åjo, visst måste du dricka — se så, krusa nu inte! » — » Ska vi gå i parken? » — » Tänk, att det ändå blef III.
Måndagsmorgon.
vackert, så som det regnade i går. » Natten har nyss vaknat.
Solstrålarna bry- Man återvänder in.
» Snälla flickor, spela tas mot millioner daggdroppar i gräset.
litet för oss! » — » Vi to ' inga noter med och » Skönhet, skönhet i hvar ögnastråla! » utantill törs vi inte. » — » Ä, en liten bit. » — Jag sitter på min förstukvist.
En n y » Nej, omöjligt, inte med så många åhörare. » arbetsvecka går in; lif och rörelse öfverallt.
» Sådana vackra porträtt!
Ä ' det Aman- Ljudet från såg och stångjärnshammare hörs j da och hennes fästman? » — » Ska ' du byta på afstånd.
Stugdörrar öppnas och stängas.
om tjänstfolk i höst?
Vet du, jag har fått Kor rårna och skällor ljuda i den klara luf- en så ' n utmärkt la ' gårdspiga. » — » Hur ä ' ten.
Grisar skrika och höns kaekla.
Det det med småttingarna? » — » Jo, tackar, den rasslar i asparna på gården, och en frisk bris minsta har just fått sin första tand. » krusar sjön.
Bäcken sorlar och flugor surra.
Herrarne spela kort.
Ungdomen » roar » » Lifvet i allt » sade Herakleitos.
Lif och sig m e d skriflekar, men utan fart i leken.
rörelse är universums lösen.
Man är tydligen för uppsträckt.
En ny arbetsvecka ingår.
Söndagen, » kvar- Te bjuds på bricka och tebröd af många lefvan af antiken », är tilländalupen.
Man slag.
Man tar samvetsgrant af alla sorter har sofvit, druckit mera kaffe än vanligt, och dricker under tystnad.
suttit i kyrkan, pratat med sina grannar.
» Månne våra hästar ä ' ispända? » — Den trötta arbetsryggen har fått en behöf- (Suckar af lättnad höras rundt omkring.)
lig hvila.
Men nu måste den åter krökas — » Jo, de första åkdonen äro framme. » • — hvem får tänka på värken?
Munnarna där hemma i stugan fordra mat.
Det är nöd- » Tusen tack och adjö nu! » — » Tusen tack, vändighetens lag, och den fattige böjer sig tack för att ni k o m!
» — » Glöm inte bort oss!
Adjö, tack för i dag! » (Alla bli med utan invändning därför.
ens lifliga.)
Hästarna sätta sig i gång.
» Det Samma släp vecka ut och vecka in.
Bar- roliga » är öfver och man far hem.
net blir man, mannen gubbe, allt under (Forts.) samma eviga enformighet.
Generation följer generation utan klagan, utan knot.
Föga * omväxling — kanske en sjukdom, ett gifter- mål eller dödsfall.
Få nöjen: badstun på lördagskvällen och så söndagen, äfven den med samma enahanda.
Trötta blickar, gubbaktiga ansikten, till och med hos barn.
Men en härlig natur: skogar, sjöar, berg.
Blå himmel, varmt solsken och ofta stor » I let var inte bara en dröm — utan jag har verkligen sett honom! » sade tant förnöjsamhet.
Den fattige har visdom: han känner sin begränsning, böjer sig för det med ett skalkaktigt leende.
» Hvilken? » frågade vi.
oundvikliga och bidar bättre tider.
» Tomten! » » När d å?
— Hvar d å?
Låt oss höra? » IV.
Middagsbjudning.
utropade v i; ty vi sågo af tants skälmska, Färden bort och hem är det roligaste.
hemlighetsfulla min, att detta var något af Hästarna ha sina bästa seltyg, och vagnen hennes vanliga infall, som det låg mening är nytvättad.
Själf känner man sig upp- under.
sträckt till själ och kropp.
Endast alltför » Det var i somras, — fortfor hon — när snart är man framme.
Värd och värdinna jag var nere och hälsade på mina vänner se varma och ängsliga ut.
» Herrskapet ä ' så i Skoghem.
Efter en lång och tröttsam goa och stiga in. » Man radar upp sig kring resa — ty vid min ålder äro alla resor be- väggarna; sofforna undvikas samvetsgrant.
svärliga — kändes det obeskrifligt godt att Att få en konversation i gång före midda- komma in i det lilla trefna hemmet och gen är omöjligt, och man äfverger utan vi- af värd och värdinna mottagas med öppna dare alla försök i den vägen.
Nya gäster armar.
Hustomten.
Gården var ej stor, men den var hem- treflig.