Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan Signe fått veta hennes namn, Eva Berg, samt lyckats förmå henne att sätta sig i den stora länstolen, med de våta fötterna utsträckta framför brasan, försvann så små- ningom blygheten, och på Signes fråga, angå- ende moderns tillstånd, svarade hon, att det fortfarande vore klent.
» Doktorn säger, att hon måste bo i höga, ljusa rum, ha kraftig föda samt göra en brunnsresa till sommaren, om han skall blifva frisk — men som allt det der är omöjligt för oss, får det väl gå — som det kan, » tillade den stackars flickan, i det en nervös ryckning for öfver läpparne.
I det samma inkommo de båda andra sömmer- skorna, och sedan de vanliga helsningarna ut- bytts, gick Signe in i matsalen för att fru- kostera.
Då emellertid ingen annan af famil- jen var till städes, stälde han sig vid fönstret och betraktade snön, som i lätta, hvita flingor sjönk ned till jorden, derunder tänkande på, huru hårdt och dystert den lilla syflickans lif måste vara.
Arbete, försakelse, sjukdom oeh nöd, allt okända saker för henne,, lyckans skötebarn.
O, det var underligt att tänka, att medan han dansade, skämtade och fröjdades åt lifvet, som låg der i solsken framför henne, andra unga varelser, åt hvilka hon .knapt skänkte en tanke, kämpade, ledo och kanske måste se sina kära gå under af brist på hjelp.
Och hade hon då gjort något för att lätta de- ras tunga bördor — nej, intet, intet; sin lugna, ljusa väg hade hon städse gått fram, utan att i I r- \ L / i i U * i IN användas och marginal lemnas.
N a m n o c h a d r e s s t o r d e alltid n o g a a n g i f v a s, o c h kan f u l l k o m l i g d i s k r e t i o n från r e d a k t i o n e n s s i d a p å r ä k n a s.
besöka, vare sig sorgens eller nödens boningar; dem kände hon egentligen till endast genom böcker.
En tanke genomfor det lockiga flick- hufvudet, men som dess egarinna fann den allt ämnat än angenäm, försökte hon kraftigt bli den qvitt.
Detta tycktes dock ej lyckas; un- der hela måltiden var hon tyst och förströdd, och det behöfdes fästmannens ankomst och goda lynne för att få den unga fröken lik sig igen.
En eftermiddag, kort före bröllopet, då Signe inträdde i arbetsrummet för att pröfva en klädning, blef hon helt förvånad att finna Evas plats tom.
På hennes fråga svarade de båda andra flickorna, det hon bedt att få gå hem en stund, emedan modern vore sämre.
Det stack till i Signes hjerta; nu visste hon, hvarför Eva de sista dagarne sett så bedröfvad och olycklig ut.
Och det var med ovanligt tungt hjerta den vanligen så glada flickan profvade den nya sidenklädningen, hvarpå Evas flitiga fingrar arbetat.
Hela dagen tyckte hon sig se den lilla sömmerskans sorgsna all- varliga ögon framför sig, oeh ej ens om afto- nen, då hon, iklädd sin balskrud, skär och fager stod framför trymån, lemnade henne dessa tankar.
Ännu lyste det i arbetsrummet; hon måste dock titta dit ett slag, innan hon gick.
Kastande en sjal öfver axlarna skyndade Sigrid raskt genom korridoren, öppnade dörren, men blef stående på tröskeln, helt förvånad öfver den tafla, som här visade sig för henne.
Med det hvita sidenet ännu i handen och huf- vudet lutadt mot bordet satt eller halflåg Eva der ensam, djupt insomnad.
Hon hade stannat qvar efter de andra för att återtaga de för- summade stunderna på dagen, inen tröttheten och överansträngningen efter de många nätter- nas vaka hade öfverrumplat henne.
Det bittra, svårmodiga uttrycket i ansigtet rörde Signe mycket, och tår efter tår rullade öfver hennes rosiga kinder ned på det ljusa tyget.
Sakta smekande det nedböjda hufvudet, mumlade hon för sig sjelf: » Jag måste göra det ändå, och jag skall! » Bröllopsdagen uppgick med ett friskt, klart vinterväder.
Uti sitt lilla rum stod Signe iklädd den hvita klädningen, en så söt och älsklig brud man någonsin kunde se.
Hon tycktes med otålighet vänta på några uppfast- ningar, med hvilka Eva var sysselsatt, och så fort dessa voro slutade och den unga flickan reste sig upp, framtog hon ur byrån ett tjockt, hvitt kuvert, hvilket hon gaf henne, sägande med något darrande röst: » Se här, Eva, något, som skall bidraga till att göra er mor frisk; jag har talat med doktorn, och ni har nu endast att följa hans råd — skaffa henne ett högt, ljust rum, kraf- tig föda och med henne göra en brunnsresa till sommaren. » I början stirrade Eva på Signe, ej förstå- ende ett enda ord af hvad hon sade, men se- dan saken ändtligen blifvit klar för henne, brast hon ut i en nästan konvulsivisk gråt oeh mellan snyftningarna kom det brutet och osam- manhängande fram: » Ack, fröken, om ni blott visste, huru litet jag förtjenar er godhet!
Ni kan ej tänka, hur bitter och afundsjuk mot er jag varit de sista dagarne, huru jag nästan hatat er vid tanken på, att ni skulle få vara så lycklig, under det andra stackare måste dragas med sjukdom och elände.
Ack, då jag sydde på edra kläd- ningar, den ena dyrbarare och vackrare än den andra, var jag många gånger frestad att högt ropa till er, att för summan af en af dem skulle jag kunna skaffa mat, ljus och värme under lång tid der hemma — men alla dc stygga tankarne gömde jag inom mig, der fingo de gro och växa till. » Öfverväldigad af dessa minnen gömde hon ansigtet i sina händer.
» Stackars lilla Eva, gråt nu ej mera, utan torka tårarne samt försök att tänka på fram- tiden.
Jag vill så gerna förlåta dig allt af fullaste hjerta, samt hoppas, att du så småningom sjelf skall glömma denna sorgliga tid, » och mildt lösande händerna från det tårdränkta ansigtet, kysste Signe henne ömt.
Dörren öppnades sakta, och man frågade, om bruden vore färdig.
Med det hopsamlade släpet i ena handen och buketten i den andra lemnade Signe rummet, ljuft hågkommande de ord Eva hviskade till henne, under det hon knäpte handskarne: » Gud välsigne er, fröken, isära, kära fröken! » Briljantgarnityret fick ligga- ostördt qvar i butikfönstret, ty farbror Nils ' bröllopsgåfva hade fått en bättre användning.
Upprop t i l l förmon.
för de g e n o m ö f v e r s v ä m - ningarna i norra T y s k l a n d nödlidande.
Som bekant nar äfven Tyskland under denna vinter liksom värt eget land hemsökts af oerhörda snömassor.
Dessa, som nu börjat smälta, hafva i det förstnämda landet åstadkommit de förfärligaste öfversvämningar, hvilka kostat hundratals menni- skolif och beröfvat tusentals af de qvarlefvande all deras egendom.
Nöden bland dem, som drabbats af detta härda öde, är sålunda oerhördt stor oeh tränger till snar hjelp.
Al skrifvelser frän flere bland Iduns varmhjer- tade läsarinnor veta vi, att deltagandet för de olyck- liga äfven hos dem är stort, och dä de i samma skrifvelser uppmanat oss att om möjligt mottaga och hopsamla de bidrag, som tidningens läsarinnor kunna vara villiga att lemna till de af öfversvämningarna lidande, och hvilka, om än aldrig så små, dock blifva till välsignelse, är det med verklig tillfredsstäl- lelse vi gä dessa önskningar till mötes.
Bidragen, som böra adresseras till Muns Redak- tion, Stockholm, komma att i tidningen redovisas och att, sedan insamligen afslutats, till tyska gene- ralkonsulatet härstädes öfverlemnas.
Iduns Redaktion.
Till qvinnan.
(Vid Nordiska festen å Östergötlands Folkhögskola § 1888).
•ar är qvinnan? » Så ritan ofta sporde, När ett dåd, om ondt, om godt, såg dagen — Hvar är hon, som fasl ej sedd, ej anad, Lilla Icällan lik gaf lif oeh upphof Ål den våg, som växte ut så mäktig, Att den sedan på sin hjessa burit Folkens ofärd eller folkens lyclca?
» Hvar är qvinnan ?- » Så ännu man spörjer.
Hvar är hon, uti hvars händer lades Maklen, som hon sjelf ej känner, Der Jion går i dagens småting fången Eller offrande ål flärd oeh nöjen Gåfvor, som för högre syften ämnats?
Hvar är hon, som kallet fått att hjelpa, Stödja, styrka, sorgens tårar torka, Att med ordnande och milda händer Svårigheterna i lifvet lösa — Allt så långt som hennes krafter räcka?
Hvar är hon, som danar fram ett slägie, Starkt och kraftigt som i forna dagar,
Mm med styrkan bygd på rätta grunden Oeh med kraften mildrad oeh förädlad Utaf himmelsk Iro oeh himmelsk kärlek?
* Träd då fram, du Nordens doller, Modig såsom forntids Blända!
Må som hon du trofast strida För del rätta, sanna, enda!
Mild som Ingeborg oeh tålig Och som Signe öm oeh trogen; Må ditt eget jag all offra Stads ' du finnas redobogen!
Ej för stundens lomma nöjen, Ej för flärd ditt hjerta brinne, Men uti ditt stilla inre Må der bo Marias sinne!
Må du lyssna, må du hvila Vid den höge Mästarns fötter, Tills allt mer uti ditt hjerta Sanningsordet må slå rötter!
bi- l I r * v VJ I | Kl U IN • A n n o n s e r m o t t a g a s e n d a s t m o t k o n t a n t liqvid i f ö r s k o t t a f 2 5 öre pr 4 - spalt, petitrad (
Måndagen den 23 dennes gifves » Den sköna Helena » för första gången.
Redan en vecka i för- väg lära alla biljetter varit upptagna genom teckning.
skräp: en torr brudkrans af svartnade myrten- qvistar, ståltråd och konstgjorda orangeblommor, ett par bundtar bref, en liten blå sammetstoffel, Filharmoniska sällskapet uppförde i tisdags inför kantad med svandun, en solfjäder, en urblekt ett talrikt och intressant auditorium Max Bruehs skär rosett, en servetring af lackeradt trä med storslagna och på flere ställen utomordentligt sköna namnet Äimée på i förgylda bokstäfver, o. s. v. ton verk » Odysseus ».
Dess omvexlande soli, körer och orkesternummer gjorde ett mäktigt intryck.
Säll- Djupast ner på bottnen låg ett kabinettsporträtt skapet och dess talangfulle dirigent, hr Andreas i röd plyschram, och det var detta hon sökte Hallen förtjena det högsta beröm för det lyckliga Det hade stått på hans nattduksbord utförandet af ett bland samtidens förnämsta tonverk.
bredvid sängen, så att han kunde se det, der Nladame Albani gifver, som vi förut nämt, näst- han satt stödd mot kuddarna, oeh ban hade kommande tisdag konsert i Musikaliska akademiens stora sal härstädes.
Som hon lär vara en sångerska talat till det, som om det varit en lefvande af första ordningen och denna säsong hos oss ej varelse, så att Henrika till sist smittades af haft att bjuda på uppträdandet af någon främmande samma inbillning och blef nästan rädd för storhet, torde konserten med all säkerhet varda tal- porträttet.
Då han dragit sin sista suck och rikt besökt.
hon gick fram till sängen för att tillsluta hans Om sångsällskapet 0.
D:s matiné i Sveasalen instun- ögon, trefvade hon först med handen på bordet, dande söndag betiöfva vi väl näppeligen erinra.
Stu- tills hon med bortvändt hufvud fick tag i por- dentsången är ju sedan gammalt känd och populär, trättet, och lade det sedan med glaset mot och dä eliten af den samma nu låter höra sig, skynda nog dé flesta konsert vänner att skafla sig biljetter.
duken, innan hon grep sig an med att visa Och sedan bar hon Victoriateatcrn i Tivoli å Djurgården öppnar Kurt den sista tjensten.
sina portar i morgon lördag.
Den outtröttliga det till minnesskrinet, som han alltid haft stå- Tivolidirektionen lär till den stundande sommarkam- ende på sitt skrifbord, allt sedan Aimée reste, panjen förbereda åtskilliga öfverraskningar inom det och lade ner det der, utan att se på det, storartade etablissementet.
gömde det djupast nere på bottnen.
Och sedan - hade Sä din plats, den enda, rätta, Der invid Hans fot du finner, Och ett ljus, som Ijuft förklarar All din gerning, der du vinner.
Konst och literatur.
Gå i detta ljus alt verka, Medan dagens stunder lida, Gå att ödmjuk, trogen, stilla Hopp oeh glädja kring dig spida!
Lägg ditt ord i sannings vågskål, Tag din plats i dagens strider, Oeh ett folk skall dig välsigna, Som mot ljus allt mera skrider!
Dramatiska teatern har tlere af de senaste aftnarne gifvit Molieres odödliga komedi » Tartuffe », som vid denna repris fått ett alldeles särskildt intresse genom hr Hillbergs mästerliga utförande af titelrollen.
Den skenhelige hycklaren, den sinlige libertinen och den oförskämde skurken framställes med en i nästan alla detaljer genomförd realism, som ej kan annat än väcka åskådarnes lifligaste bifall.
H r Lagerqvisl har i Orgons roll en af sina bästa.
Ofriga medspelande gjorde sitt bästa, men lyckades må hända ej komma fullt i stil med stycket.
Af dylika repriser har k. teaterdirektionen all heder, och vi hoppas, att flere dylika goda grepp måtte följa.
Ett nödvändigt vilkor härför är dock, att den teaterbesökande allmänheten uppmuntrar till fortsatta försök i denna riktning.
— — » Råttan », komedi i tre akter af Edouard Paille- ron, är den senaste och med stora förväntningar motsedda nyheten på denna scen.
Stycket uppfördes första gången den 18 sistlidne november å Comédie PVancaise i Paris och har sedan dess gått öfver ut- landets förnämsta scener.
Första uppförandet här egde rum i onsdags, men för.dagen hinna vi endast meddela rollerna i stycket, som äro: Max de Simi- ers — hr Elmlund: fru de Moisand — fru Swartz; grefvinnan Clotilde Woiska, hennes dotter — fru Fahlman; Marthe de Moisand, Clotildes halfsyster — fröken Sandell; Pépa Rimbaut — fru Hartman; baronessan Hermine de Sagan cey — fru Dorsch- Bosin.
A Nya teatern afslutade hr E. von der Osten sist- lidne tisdag sitt framgångsrika gästspel.
Teatersalon- gen var fyld till sista plats, oeh så väl under som efter representationen fick den uppburne gästen röna de påtagligaste bevis på åskådarnes sympatier.
Vasateatern, hvars sällskap instundande sommar under utställningen i Köbenhavn kommer att gifva gästföreställningar å Dagmarteatern derstädes, afslu- tar sin sejour härstädes omkring den 15 maj.
Tidsströmningar.
Belysta från hemmets härd af Ma- thilda Langlet.
Stockholm, Fr. Skoglunds förlag.
Vi och våra sSner.
Några ord om uppfostrans be- tydelse af Mathilda Langlet.
Vår uppfostrande literatur har ej på länge riktats med ett par så på samma gång intressanta och läro- rika arbeten som de båda ofvanstående.
Författar- innan, känd och välkänd för Iduns alla läsarinnor, har i dem nedlagt sin egen rika erfarenhet, sitt lifs mångskiftande iakttagelser.
I dessa båda arbeten, hvilka ej borde saknas i något hem, träder oss till mötes en lifsåskådning, så sund och sann, att den ej kan förfela att göra intryck på läsaren.
Skarp iakttagelseförmåga, redig tankegång samt klar och fängslande stil äro vidare utmärkande egenskaper hos dessa arbeten, hvilka vi ej nog kunna rekommendera hos våra läsarinnor.
V i kunna emellertid ej bättre anbefalla de båda böckerna än genom att lemna ett prof på deras innehåll.
Med förläggarens tillstånd hafva vi derför i dagens nummer infört början af ett bland de intressantare kapitlen ur » V i och våra söner ».
m En livsuppgift.
Berättelse al ' Ernst Lundquist.
6. tant Henrika hade icke varit mycket språk- ^M&gt;&gt; sam, hvarken under hemvägen från sta- tionen eller sedan, då de kommo upp i vånin- gen.
Supén intogs i största hast, och sedan fick Ingrid en vink om, att det var bäst hon gick till sängs genast, hon kunde vara trött efter resan.
Det såg nästan ut, som om tanten ville bli af med henne.
Hon sade derför god natt och gick in i det lilla rummet till höger om salen, som hädanefter skulle bli hennes.
Knappast hade Henrika blifvit ensam, förr än hon skyndade in i sitt rum, läste upp den mellersta lådan i sin byrå och tog fram ett skrin, som stod längst in i ena hörnet, gömdt under bundtar af tyglappar och dylikt.
Det var Kurts skrin; det hade icke varit framme, sedan hon sjelf satte ner det der strax efter begrafningen.
Hon bar fram det till sybordet, satte sig i soffan och öppnade det.
Hon hade så brådt om, att hon darrade på handen.
Det innehöll en hel mängd småsaker, som för ett oinvigdt öga endast toge sig ut som hon ej återsett det förr än nu.
Der satt hon nu och höll porträttet intill lampan för att riktigt beskåda de vackra dragen af denna qvinna, som tagit ifrån henne lycka och lefnadslust och gjort henne till den en- samma, utstötta varelse hon nu var.
Ja, det var, som hon hade tyckt i första ögonblicket der nere vid jernvägen: Ingrid var en af bild af sin mor.
Detta porträtt kunde, om man såg bort från den extravaganta balkostymen, lika väl föreställa dottern som modern.
Samma ansigtsform, samma ögon, samma köttiga läppar — allt, allt var det samma.
Icke ett drag hade hon ärft af sin far.
Och fast än Henrika klart insåg, att det var löjligt och orätt att tillägga denna tillfälliga yttre omständighet en sådan vigt, kände hon, att den var afgörande för hela förhållandet mellan henne och den föräldralösa flickan.
Att hålla af, att fästa sig vid en varelse med detta ansigte!
Nej, det var omöjligt.
Men hon skulle göra sin pligt emot henne.
Till det yttersta skulle hon göra sin pligt mot denna flicka, som var hans barn.
Ingrids sanna bästa i allt, i smått som stort, det skulle hädanefter bli hennes lösen.
Och om hon än visade sig vara en ny upplaga af Aimée till det inre, liksom hon var det till det yttre, skulle hon tysta ner fördomen oeh i hvarje minut, hvarje sekund tänka: hennes bästa framför allt annat, framför ditt eget till och med!
Men då hon lade ner porträttet, läste in skrinet och gick till sängs, drog hon en djup suck.
Det var i alla fall en bitter missräk- ning.
Hon hade drömt så vackra drömmar om, att hon nu skulle ständigt ha för sina ögon en lefvande påminnelse om honom, en varelse att älska, att fästa sig vid med alla sitt hjertas sugrötter, som så länge trefvat i tomma rymden och ingenstädes mött annat än kall och glatt likgiltighet, till och med hos brorsonen.
Men det hade väl varit för mycket begärdt.
Hon var ju icke som andra och kunde icke ha samma rättigheter som andra.
Drömmen var förbi, och endast pligten stod qvar.
Det kändes så fattigt och torrt och magert.
Men — • kan man icke odla en pligt, ge den själ och poesi, genom att icke drifva den som ett hvardagsgöra, utan som en hjerte- sak, kasta sig öfver den med lidelsens hela styrka?
Om hon icke kunde älska Ingrid, så kunde hon ju älska sin pligt mot henne, och var inte det nästan en högre kärlek?
Ja, men ändå bara ett surrogat.
fick väl göra ett försök dermed.
* * Nå, hon * Då Henrika och Ingrid möttes följande mor- gon, såg den senare genast till sin stora glädje, att det hårda, nästan fiendtliga uttrycket i tantens ansigte var borta, och det gjorde hennes egen helsning mjukare och hjertligare.
Det första intrycket hade väl berott på någon vilse- ledande tillfällighet.
Henrika brukade alltid börja dagen med bön och bibelläsning inne i sitt rum, och den vanan ville hon icke gå ifrån.
Ingrid hade väntat sig detta och följde utan någon förvåning eller in- vändning med in i den mörka, otrefliga, från- solsliggande sängkammaren, ehuru med en sak- nadens blick på det dukade frukostbordet, ty hon var förskräckligt hungrig.
» Får jag läsa, tant? » bad hon, ty hon visste, att hon alltid hade så svårt för att tvinga tankarna att följa med, då någon annan läste högt.
» Ja, barn det får du visst, » sade Henrika och räckte henne nya testamentet.
» Börja der märket ligger. » Hon hade redan förut tänkt, att hon ville låta Ingrid läsa.
Det skulle bli ett prof.
Det var sjuttonde kapitlet af Johannes ' evan- gelium.
Den unga flickan läste enkelt, naturligt och med en viss värme.
Det var alldeles säkert, att hon förstod hvad hon sade och att tankar och intresse voro med.
Då och då fick rösten till och med ett rördt tonfall.
Men ändå — Nej, det fattades mycket.
Hon trodde kan- ske, men hon lefde icke på det hon läste.
Det var vankristendom, det hördes på hvarje modulation af rösten — uppriktig kristendom må hända, men ytlig slentrianmessig.
Icke ett spår af något mystiskt försjunkande, uppgående i den helige.
Hon kände Jesus, älskade honom kanske — men hon vandrade ännu tusen mil borta ifrån honom.
Bönboken, som Henrika nu räckte sin skydds- ling, bekräftade endast sanningen af dessa iakt- tagelser.
Ingrid bad icke, hon talade icke med Gud, helsade icke god morgon på honom, ka- stade sig icke i hans armar — nej, hon läste morgonbönen som man läser ett vackert, all- varligt poem; orden hon uttalade voro bokens, de blefvo intet ögonblick hennes egna.
Henrika hade suttit så inne i dessa reflex- ioner, att hon blef helt förvånad öfver att höra, huru tyst det plötsligt blifvit i rummet.
Ing- rid hade slagit igen bönboken och såg frågande på sin tant.
Denna böjde sig ner, satt en stund med handen för ögonen, derpå reste hon sig och sade: » Du har kommit till ett hem, der Herren också bor, Ingrid.
Skrämmer det dig inte att ha en sådan daglig sällskapare? » » Nej, hvarför det? » svarade Ingrid enkelt.
» De va ' ju gudfruktiga der nere i Vallerums prestgård också.
Vi läste alltid morgonbön der och gingo i kyrkan hvar söndag. » Henrika smålog och höjde på axlama.
» För det kan man mycket väl vara ett djefvulens barn. » » Ja, men alla der nere voro verkligen bra menniskor, de trodde på allt hvad som står i bibeln och lefde derefter så godt de kunde.
De voro allmänt ansedda som mycket religiösa. » » Och du — är du också religiös? » Ingrid märkte icke hånet, utan svarade tro- hjertadt: » Ja, vet tant, det kan jag knappast svara på sjelf.
Jag läser så gerna i bibeln, jag tycker, att nästan allt hvad som står der är så mäktigt och stort och höjer en så öfver allt lumpet och hvardagligt, .och jag skulle så gerna vilja vara sådan som bibeln fordrar af oss, att vi skola vara.
Jag förstår naturligt- vis inte hälften af hvad som står der, men jag hyser ändå inga tvifvel, som ett par af mina väninnor der nere gjorde; det kommer sig väl deraf, att jag i allmänhet har lätt för att tro — • tro på menniskor, ja, till och med tro på sagor!
Jag har ännu inte riktigt kom- mit till säker visshet om, att det inte fins elfvor och tomtar och bergstroll, som jag läste om i mina barnböcker.
Och för öfrigt — det som är underbart och dunkelt och gåtfullt får lättare makt med mig än det, som är för- ståndsmessigt och nyktert som en additions- tabell.
Men, ser tant, om jag ändå kan kallas religiös, det — » » Hvarför inte? » » Nej, för det är bara på mellanstunder, som det der religiösa har tag i mig.
Jag är så förskräckligt utåtvänd, så det är visst alldeles för mycket.
Bara en bit vacker natur — en vacker, mossig sten eller ett buskparti eller en skogsbäck — kan få mig mera i extas än den vackraste psalmsång eller den mest an- slående predikan.
Och när Ajax lefde — tant mins, den der stora, svarta valpen, som var min egen, riktigt min egen — jag har ju skrifvit om honom?
— när han kom in och ville leka, då hade det inte varit värdt att de satt nya testamentet för mig att läsa i — • nej, om de så hade slagit upp det allra vackraste kapitlet, så hade jag gått och lekt med Ajax!
Och när han kom öfver den strykninförgiftade fisken och åt i hjäl sig, då var jag så ond på Gud, att jag föresatte mig, att aldrig tåla honom och att inte läsa ett ord om honom i hela mitt lif!
Och om det hade händt i denna dag, då jag är stora, gamla menniskan, skulle jag ha känt alldeles det samma som jag tänkte då.
Nej, tant, jag är alldeles för mycket fästad vid det jordiska för att någonsin kunna bli riktigt religiös. » » Du vet visst ännu inte hvad det ordet be- tyder, att vara religiös, men det skall du nog lära dig.
När du vaknar till eftertanke och lifvets allvar får makt med dig, skall du nog lära dig inse, att det är för mer att älska Jesus än att ålska en valp. » » Ja, det der om Ajax sa ' jag ju bara som ett exempel.
Men det fins annat hos mig, som — — ja, du skall inte bli förfärad för mig, tant, om jag nu säger dig, att det fins.
en meimiska, som jag älskar hundra tusen millioner gånger mer än jag älskar Jesus. » » En menniska? » » Ja, jag tycker nog, att jag älskar Jesus, när jag läser om honom, och jag har gråtit många gånger, för det jag inte fick lefva på den tiden, då han vandrade här nere på jor- den.
Jag skulle ha gjort som Magdalena, följt honom som en skugga öfver allt oeh suttit vid hans fötter och uppfångat hvarje ord från hans läppar och gömt dem i mitt hjerta, oeh jag skulle ha dyrkat honom, älskat honom — åh, så jag skulle ha älskat honom!
Men om jag hade kunnat få välja mellan att ha lefvat på hans tid och varit honom nära eller att få ha lefvat — stor och fullväxt som jag nu är — här i Stockholm för tjugu år sedan tillsammans med min mor — se henne, höra henne tala lägga hufvudet i hennes knä och känna hennes hand smeka min kind — då vet jag, hvad jag skulle ha valt.
Nej, tant, den som älskar sin mor öfver allt annat — mer än Gud och Frälsaren och sin eviga salighet — den är inte religiös. » Hon skakade på hufvudet oeh såg framför sig med en exalterad glans i ögonen.
Hon märkte icke, att tant Henrika hastigt hade vändt sig bort och nervöst plockade i andakts- böckerna på bordet.