Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då ville konungen icke forska vidare, utan teg; men ulfven återvände till herberget, och värden hade nu tappat sitt vad, såsom förra gången.
Tredje dagen, när värden och hans gäster voro församlade, sade Vattu-man: »är det någon härinne, som törs våga ännu ett vad med mig?
Ätit har jag af konungens mat och druckit ur hans bägare; nu lyster mig bära hans konunga-krona.
Jag sätter upp tusen mark, om någon vill sätta upp andra tusen mark deremot.»
Vid dessa ord sågo gästerna med undran uppå hvarandra, och tycktes dem, att detta var ett dristigt vädjo-mål, som knappast kunde utfalla väl för främlingen.
Värden satte nu upp tusende mark mot Vattu-mans tusende.
Då tecknade svennen en skrift, lade den i björnens munn, och befallte honom gå med bud till konunga-dottern.
Björnen gjorde såsom hans herre hade sagt, gick upp till kungs-gården, kom in i salen hvarest konungen satt öfver bord med sina män, och lade brefvet på prinsessans knä.
När nu konunga-dottern förnam, att budet kom ifrån Vattu-man, blef hon glad, ty hennes hug lekte till den käcke ungersvennen.
Hon steg derföre genast upp, tog konungens krona, och gaf den åt björnen såsom äskadt var.
Men konungen vredgades öfver ett slikt tilltag, och menade att sådant illa höfdes en konunga-dotter.
Då vardt prinsessan bedröfvad, och grät bitterligen.
Hon sade: »fader! gifven mig icke hårda ord, att jag håller min lofven, såsom jag tillsagt.
Eder krona skall genast lemnas tillbaka igen.»
När nu konungen såg sin dotters sorg, blidkades hans sinne, och han lät prinsessan göra såsom henne bäst syntes.
Björnen tog så den gyllene kronan, och återvände med stora steg till herberget.
Men alla som sågo detta, undrade öfver främlingen, och värden hade åter förlorat sitt vädjo-mål.
När nu Vattu-man märkte att prinsessan var honom huld, talade han till gästerna, och sade: »J förundren eder öfver det J hafven sett och hört.
Likväl är jag redobogen till ett ännu större vädjo-mål.
Ätit har jag af konungens mat, druckit ur hans bägare, och här hafver jag hans kongliga krona.
Nu lyster mig ega den fagra konunga-dottern.
Jag sätter upp tiotusende mark, om någon af eder vill sätta upp andra tiotusen deremot.»
Vid dessa ord sågo alla gästerna på hvarandra, och menade att detta hugskott var ännu djerfvare än något af de föregående.
Värden var nu åter villig att ingå på vädjo-målet, och satte så upp tiotusen mark emot främlingens tiotusende.
Då klädde sig Vattu-man i dyrbara kläder, axlade en kappa af skarlakan, satte den gyllene kronan på hufvudet, och vandrade med sina djur upp till kungs-gården.
Han trädde så in i salen, hvarest konungen satt med sina män, och alla, som sågo honom, gladde sig öfver ungersvennens fägring och hurtighet.
Men konunga-dottern sprang genast upp, lopp Vattu-man till mötes, och sade:
»denne och ingen annan var det, som frälsade mig ifrån draken.»
Konungen ville i början icke tro detta tal; men prinsessan förtäljde allt, såsom det hade tilldragit sig, och uppsökte till sist sin guld-ring, den hon med egen hand hade fästat i svennens hår.
Nu kunde konungen icke vidare tvifla på sanningen af hennes ord, utan lät straffa köre-svennen, såsom han väl hade förskyllt, samt undfick Vattu-man med stor ära och heders-bevisning.
Derefter firades brölloppet med lust och lek i många dagar, och allt folket fröjdade sig öfver den unga konungens lycka och mandom.
Men Vattu-man återskänkte alla de penningar han hade vunnit på sitt vädjo-mål, och gaf värden dertill stora föräringar.
Efter den dagen blef mycket taladt ibland gästerna uti herberget, om den underliga främlingen och hans trenne djur.
En afton, när Vattu-man och hans gemål gingo till sin sof-stuga, blef han varse en underlig eld, som for af och an, likasom hade hela skogen stått i ljusan låga.
Den unge konungen frågade hvad detta var för ett sällsamt sken, och ville genast gå bort och spörja efter.
Men drottningen blef mycket förfärad, och sade:
»gå inte! för allt som är dig kärt i verlden, gå inte! ty det gäller ditt lif.
Denna eld brinner hvarje natt, sedan du slog ihjel draken, och jag rädes det är trolldom af hans fränder, för att locka dig.»
Vattu-man svarade intet härtill; ty han ville icke bedröfva sin gemål.
Men om natten kunde han ej sofva, endast af längtan att draga ut i skogen, och se hvad sällsamma ting der kunde finnas.
Arla om morgonen, innan dager var ljus, steg
Vattu-man upp, lockade sina djur, och gick på jagt.
Han ströfvade så omkring i den förtrollade skogen både länge och väl, men ingenting hördes af, och på hela dagen kunde han icke finna något villebråd.
När det nu led emot qvällen, uppkom ett stort mörker med frost och töcken, så att
Vattu-man icke kunde finna någon väg utur ödemarken.
Han gick derföre upp på ett högt berg, samlade torrt ris, och gjorde en stock-eld för att värma sig och sina trötta djur.
Bäst han nu satt vid brasan, fick han höra ett klagande läte: »Hu! hu! jag fryser.» Vattu-man såg sig om; men kunde i mörkret icke upptäcka någon, ehuru hans djur visade mycken oro.
Efter en stund hördes rösten å nyo: »Hu! hu! jag fryser.»
Vid det den unge konungen nu spejade omkring sig, blef han varse en gammal qvinna, som satt i trädet uppöfver honom, och skälfde af köld.
Vattu-man ömkade sig öfver den gamla käringen, ehuru hennes skepnad illa behagade honom, ty hon var led till utseende, och liknade mer ett styggt troll än en menniska.
Han bad henne så stiga ned ur trädet, och värma sig vid elden.
Men käringen ställde sig mycket rädd, och sade: »jag törs icke för dina arga hundar.»
Vattu-man genmälte att djuren icke voro farliga; men käringen låtsade icke sätta tro till hans ord.
När de länge hade samtalat härom, sade qvinnan:
»lägg dessa halm-strån öfver dina djur, att jag må se och skönja om de äro dig lydiga.»
Konungen gjorde efter hennes begäran.
Då steg käringen hastigt ned ur trädet, skiftade sin hamn, och växte till ett stort och ledt troll.
»du har dräpit min broder; och skall jag hämnas hans död.»
Vid detta tal blef Vattu-man förfärad, sprang upp, och ropade sina djur; men de lågo orörliga på marken, såsom hade de varit döda.
Då förstod konungen att han blifvit besviken, men det var för sent; ty trollet gick emot honom, dräpte honom med sin trolldom, och kastade hans lik emellan snår och buskar.
Derefter skingrades mörkret, och allt blef såsom tillförene i den öde skogen. --
Sagan återvänder nu till Vattu-sin.
Han gick om morgonen till trädet vid kors-vägen, för att spörja tidningar om sin foster-broder; men knifven var rostad och blodig, och konungen kunde deraf väl skönja, att Vattu-man var död.
Denna stora olycka gick Vattu-sin hårdt till sinnes, och han ville hvarken äta eller dricka, förrän han dragit bort, och hämnats sin foster-broder.
Den unge konungen lockade nu sina djur, och vandrade samma väg som Vattu-man hade gått, intill dess han kom till staden, hvarom jag tillförene berättat.
Här gick ett stort rykte om den bålde ungersvennen som blifvit konungens måg, och Vattu-sin kunde väl dömma, att talet var om hans foster-broder.
Han färdades derföre vägen fram, intill dess han kom till kungs-gården, hvarest Vattu-man bodde med sin unga brud.
När nu Vattu-sin trädde in genom borg-porten, trodde alla att det var konungen sjelf, som kom hem ifrån jagten, och de helsade honom med stor vördnad.
Men den fagra drottningen lopp ut ur fru-stugan, der hon satt med sina tärnor, omfamnade Vattu-sin kärligen, och gladdes att han återkommit helbregda.
Ungersvennen lät sig sådant väl behaga, ty han förstod att de villades af hans likhet med sin foster-broder, och han trodde tillika, att han sålunda skulle bättre erfara hvad som blifvit af Vattu-man.
Om qvällen, när Vattu-sin och den unga drottningen gingo till sof-stugan, blef han varse det underliga skenet, som for af och an uti skogen.
Då förundrades Vattu-sin och sporde, hvad det var för en sällsam eld, som lyste der borta.
Drottningen genmälte: »Herre, konung! tänk icke mera deruppå.
Jag har ju redan tillförene sagt dig, att elden är upptänd af drakens fränder, för att locka dig i ofärd.»
Vattu-sin och drottningen gingo derefter till sängs; men svennen lade ett blankt svärd på bädden mellan sig och henne.
Under hela natten kunde han icke sofva, utan tänkte allenast uppå, huru han skulle återfinna och frälsa sin foster-broder.
Arla om morgonen, innan dager var ljus, steg Vattu-sin upp, lockade sina djur, och sade att han ville gå på jagt.
Han drog så bort till den förtrollade skogen, och ströfvade hela dagen omkring, utan att finna något villebråd.
När det nu led emot qvällen, uppkom plötsligen ett tjockt mörker med frost och töcken, så att Vattu-sin icke kunde finna väg utur ödemarken.
Han gick derföre upp på det höga berget, samlade torrt ris, och gjorde en stor eld, för att värma sig och sina djur.
Bäst han nu satt vid eld-brasan, och lät tankarna fara hän till sin fosterbroder, förnam han utur skogen ett klagande läte:
»Hu! hu! jag fryser!»
Vattu-sin blickade omkring, för att få veta hvadan det hemska ropet kom; men han kunde i mörkret icke skönja något, ehuru hans djur fnyste och brummade, såsom hade de märkt någon stor fara.
Efter en stund hördes rösten å nyo:
»Hu! hu! jag fryser.»
Vid det Vattu-sin nu spejade sig omkring, blef han varse en gammal käring, som skälfde af köld, och satt uppkrupen i trädet öfver honom.
Den gamla käringen hade ett styggt utseende, och liknade mer ett troll än en menniska, hvadan ock Vattu-sin beslöt att väl vara på sin vakt mot henne.
Den unge konungen bad nu käringen komma ned ur trädet, så kunde hon värma sig vid elden.
Men hexan ställde sig mycket rädd, och sade:
»jag törs icke för dina arga hundar.»
Vattu-sin genmälte, att djuren icke skulle göra henne någon skada; men käringen ville icke tro uppå hans ord.
»lägg dessa trenne halm-strån öfver dina djur, att jag må se och skönja om de äro dig lydiga.»
Vattu-sin sade att han ville göra efter hennes begäran; men kastade halm-stråna på elden, hvarvid hördes mycket gny och sprakande.
»Hvad är det som sprakar så?» frågade käringen uppe i trädet.
’Jag lade blott mera ris på elden,’ genmälte Vattu-sin.
Då steg käringen hastigt ned, skiftade sin hamn, och vexte till ett stort och ledt troll.
Hon sade: »din foster-broder dräpte min broder.
Jag har hämnats min frände, och nu skall jag dräpa äfven dig.»
Men Vattu-sin blef icke förfärad, utan drog sitt svärd, ropade sina djur, och så rusade de emot trollet, och ansatte det hårdt på alla sidor.
När nu käringen märkte att hennes svek hade misslyckats, och att striden gick henne emot, räddes hon, och begynte tigga om sitt lif.
Då sade Vattu-sin:
»detta blifver mitt första vilkor, att du genast löser min foster-broders djur.»
Käringen ville ogerna gå in härpå; men hon dristade icke neka.
När nu Vattu-mans djur voro fria, sade Vattu-sin:
»detta blifver mitt andra vilkor, att du genast återgifver lifvet åt min foster-broder, som du svek.»
Trollpackan ville nödigare efterkomma denna begäran än den förra; men hon kunde icke slippa undan.
När så Vattu-man genom käringens trolldom blifvit återkallad till lifvet, ropade Vattu-sin med väldig stämma: »fram våra djur! alla fram!»
Då rusade alla djuren på en gång emot troll-qvinnan, och sleto henne i så många flingor, som linde-löfven ligga på marken om höste-tid.
Genast skingrades töcknet, solen bröt fram på himmelen, och de begge foster-bröderna omfamnade hvarandra med stor glädje och huldhet.
Vattu-man och Vattu-sin återvände nu emot kungs-gården, och förtäljde under vägen hvad märkliga äfventyr de begge hade genomgått.
Vattu-sin berättade, huru han af alla blifvit hållen att vara konungen sjelf, och skämtade tillika deröfver, att han hade sofvit hos den unga drottningen om natten.
Vid detta tal blef Vattu-man mycket tyst och få-ordig; men när Vattu-sin förtäljde att han hade sofvit hos drottningen, rann sinnet till hos konungen, så att han i vredesmod drog sitt svärd, och stötte det i sin foster-broders lif.
Vattu-man återvände nu bedröfvad till kungs-gården, och menade, att han efter den dagen aldrig mer skulle njuta någon glädje.
Men Vattu-sins djur ville icke öfvergifva sin herre, utan lade sig omkring hans kropp, och slickade hans sår.
Om qvällen, när den unge konungen och hans gemål skulle gå till sängs, sporde den fagra drottningen, hvarföre hennes man var så få-ordig och sorgsen.
Vattu-man svarade litet härtill.
Drottningen återtog:
»mycket har jag undrat öfver dig de sista dagarne; men mest undrar mig hvarföre du i natt lade ett draget svärd emellan oss.»
Vid dessa ord kunde Vattu-man väl förstå, att hans fosterbroder var oskyldig.
Han ångrade derföre sin gerning, steg hastigt upp, och gick till skogen hvarest Vattu-sin låg i sitt blod.
Men de trogna djuren hade värmt sin herres kropp, så att han ännu var vid lif.
Då hemtade Vattu-man vatten ur källan, tvättade och förband sin foster-broders sår, och vände icke åter, förr än Vattu-sin qvicknade vid, och kunde följa honom till kungs-gården.
När nu Vattu-man och Vattu-sin kommo fram, blef en stor undran ibland allt hof-folket; ty ingen kunde säga, hvilkendera var den rätta husbonden.
Foster-bröderna trädde så inför den gamle konungen; men han visste icke, hvilken af dem var hans svär-son.
De gingo derefter till den unga drottningen; men äfven hon stadnade i valet.
Då steg Vattu-man fram, och berättade inför hela hofvet hvad underliga öden han och hans foster-broder hade genomgått, samt huru Vattu-sin för hans skull vågat sitt lif.
Nu blef en stor glädje i konungens gård, och alla prisade foster-brödernas mandom och lycka.
Konungen lät så tillaga ett präktigt gästabud, och undfick Vattu-sin med stor ära och hyllest.
Men när foster-bröderna dväljts någon tid tillsammans, tog Vattu-sin ett kärligt farväl af den unge konungen, och återvände hem till sitt.
Derefter lefde de lyckliga och nöjda, hvar uti sitt rike, och bistodo hvarandra med råd och dåd, både i fred och örlig.
Och här lyktar sagan om de begge foster-bröderna, Vattu-man och Vattu-sin.
En öfverlemning ifrån ~Östergöthland~, kallad
Den underbara Gäddan, utmärker sig genom många egendomliga drag.
Den lyder såsom följer:
Det var en gång en fiskare, som bodde vid sjö-stranden.
Han var mycket fattig, och blef med hvarje dag fattigare, emedan fisket ville föga löna sig.
Hans hustru var illa tillfreds härmed, och bannade ofta sin man för hans ringa fiske-lycka; ty, såsom det plägar hända, »när nöden går in, går kärleken ut.»
Men icke fick fiskaren mera fisk för det, och han tyckte sig ofta hafva ett uselt och jemmerfullt lif.
En dag for fiskaren i sin båt ut på sjön, för att vittja sina krokar, men efter vanligheten voro alla krokarne tomma.
Då blef han mycket nedslagen, och visste icke rätt, om han skulle töras återvända till sin hustru.
Just som han umgicks med dessa tankar, ryckte det häftigt till på refven, såsom hade der varit en mycket stor fisk.
Nu blef mannen åter glad, och halade varligen in kroken, till dess han fick se en stor gädda i vattu-brynet.
Vid han nu fattade sitt ljuster-jern, för att hugga fisken i ryggen, begynte gäddan bedja för sig, och sade: »skona mitt lif, så vill jag gifva dig hela båten full med fisk.»
När mannen förnam detta, föll det honom sällsamt före; ty han hade aldrig hört någon fisk tala.
Han lossade så kroken, och lät fisken löpa.
Genast började gäddan simma omkring, och gjorde ett sådant buller i vattnet, att tusendetals fiskar, både stora och små, af skrämsel hoppade in i båten.
Derefter blef det åter tyst, och mannen rodde allt hvad han förmådde, för att nå landet.
Men allt som han rodde, hoppade fiskarne åter i sjön, och när han kom fram, var båten lika tom som förut.
Fiskaren begaf sig nu emot hemmet, och förtäljde sitt äfventyr, men hans hustru blef mycket misslynt, och bannade honom för hans godhjertenhet.
Någon tid derefter gaf mannen sig åter ut på fiske, och det aflopp på samma sätt.
Gäddan fastnade på kroken; men när fiskaren skulle hugga henne med ljustret, begynte hon lägga sina ord så fagert, att han icke hade sinne att döda henne.
Han erhöll nu åter igen båten full med fisk, men det gick såsom tillförene, de hoppade tillbaka i sjön innan fiskaren nådde landet.
Mannen vände derefter modfälld hem till sin hustru, och fick af henne åter uppbära många förebråelser för sin ringa fiske-lycka.
Nu satte fiskaren sig i sinnet, att om han ännu en gång fick gäddan fast, skulle ingenting i verlden kunna förmå honom att släppa henne.
Han gaf sig derefter ut på sjön, och den stora fisken bet efter någon stund åter på kroken.
Då blef mannen glad i hugen, och sade:
»jag har två gånger skonat ditt lif; men i dag skall du icke slippa undan, ty jag vill icke för din skull höra min hustrus bittra ord.»
Gäddan mälte:
’jag begär icke heller att du släpper mig; men om du vill lyda mitt råd, skall det bringa dig lycka.
Du skall hugga min kropp i åtta delar; tvänne skall du gifva åt din hustru, tvänne skall du gräfva ned utanför din stuga, tvänne skall du kasta på elden; men de återstående två skall du lägga tillbaka i sjön.
Vittja nu först dina krokar, att du må se, det fisk icke fattas dig.’
Fiskaren lofvade göra i allt såsom gäddan hade lärt honom.
Han vittjade derefter sina krokar, och fick en ymnig fångst, så att hela båten var full.
Men denna gången hoppade fiskarne icke tillbaka i sjön, icke heller fick mannen vid sin hemkomst höra bittra ord af sin hustru.
Fiskaren styckade nu den stora gäddan i åtta delar, och gjorde med dem alla, såsom han hade utlofvat.
Men nu fick man se en sällsam ting; ty af de stycken, hvilka blifvit nedgräfda utanföre stugan, uppväxte tvänne fagra hästar; de delar, som lades på elden, blefvo till tvänne skinande svärd; och af dem, hvilka kastades uti sjön, uppstodo två modiga hundar.
Men underligast var med de stycken hvilka fiskar-hustrun hade ätit, ty hon blef fruktsam, och födde efter nio månader tvänne fagra svenne-barn.
Det led så en rund tid bortåt.
Fiskaren hade städse en god lycka i sina företag, och tvillingarne växte upp till hurtiga ungersvenner.
När de nu kommit något till ålders, gick den äldste svennen till sin fader, och beddes orlof att draga ut i verlden och försöka sin lycka.
Fiskaren samtyckte härtill, och delade sina håfvor emellan bröderna, så att hvardera fick ett svärd, en häst och en hund.
Men när tvillingarne skulle taga afsked ifrån hvarandra, sade den yngste: »Broder, huru skall jag förnimma tidningar ifrån dig, om det går dig väl i verlden?
Den äldre svarade:
’här gifver jag dig till hugkomst min knif och en bytta mjölk; mjölk-byttan skall du gräfva ned utanföre stugan, och må det vara dig ett tecken, att så länge mjölken är hvit, lefver jag; men om mjölken blir röd, då är jag visserligen i stor fara.’
Så samtaladt, skiljdes bröderna ifrån hvarandra.
Den äldste red sina färde igenom många konunga-riken; men den yngre stadnade qvar hemma hos sin fader. --
I det följande af berättelsen omtalas, huru svennen kom till en stor stad, hvarest allt var uppfyldt med sorg, emedan ett gräsligt sjö-djur, som hade femtio hufvuden, låg derutanföre, och kräfde hvarje dag en jungfru till sin föda.
Nu hade lotten fallit på konungens yngsta dotter, och hon ledsagades till stranden af trenne hofmän, hvilka lofvat frälsa hennes lif.
Men hofmännen flydde, och fiskare-sonen bestod kampen emot sjö-djuret.
Draken spydde eld ur alla sina femtio gap; men svennens häst sprutade vatten derpå, hunden bet hafs-djuret i halsen, och svennen sjelf gaf det bane-sår med sitt svärd.
Han tog derefter alla drak-tungorna och red sina färde.
När striden var lyktad kommo hofmännen fram, och tvingade konunga-dottern göra ed, att de hade frälst henne.
Derefter gingo de till kungsgården, och drogo lott, hvilkendera skulle ega den fagra prinsessan.
Lotten föll på den äldste; men hans medtäflare manade honom till tvekamp, och dödade honom.
De begge återstående kommo likaledes i strid; intill dess blott en enda var qvar.
Då tillreddes ett stort gästabud, och brölloppet dracks med lust och gamman.
Midt under bröllops-glädjen inträdde fiskare-sonen, klädd i fager drägt, och med sitt goda svärd vid sidan.
Han vände sig till brudgummen, och frågade huru draken såg ut.
Hofmannen svarade:
»hans utseende var såsom andra djurs.»
Då uppdagade svennen deras falskhet, och tog fram de femtio drak-tungorna till ett tecken, det han och ingen annan varit den, som frälsat prinsessan.
Konunga-dottern bekräftade hans utsaga, hvarefter hofmannen blef straffad, och fiskar-sonen vardt brudgum i hans ställe.
Gent mot kungs-gården, på andra sidan om en stor sjö, låg en gammal förfallen borg, som var full med trolldom.
Den unga konungen kände en stark åtrå att besöka den gamla borgen, men hans gemål afrådde honom derifrån.
Svennen stod likväl fast vid sitt beslut, och gaf sig på väg.
När han nu kom till borgporten, framträdde emot honom en gammal, gammal man med sidt skägg och vördnadsvärdt utseende.
Den gamle sporde hvem han var, och hvad han hade för ärende.
Konungen svarade, att han var en främling, som kommit för att besöka den förtrollade borgen.
Då blef gubben sorgsen, och sade:
»jag har sett mången rask ungersvenn draga hit; men ingen har kommit igen.»
Han gaf konungen tillika många goda råd, och varnade honom, att icke låta svika sig.
Svennen lofvade i allt göra såsom gubben hade sagt, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
Den unge konungen gick nu in i borgen, vandrade genom många öde rum, och kom slutligen uti en sal, hvarest bordet stod dukadt med allehanda rätter.
Svennen satte sig ned och åt; ty han hade färdats en lång väg, utan att förtära något.
Vid han nu satt till bords, fick han höra en jemrande stämma, som klagade utan uppehåll: »ack! jag är så hungrig, jag är så hungrig.
I detsamma begynte hunden skälla, dörren öppnades, och der trädde in en gammal qvinna af styggt utseende.
Konungen ömkade sig öfver den gamla, och bjöd henne träda fram till bordet, att taga af maten; men hexan sade, att hon icke tordes för hunden.
När nu konungen ytterligare bad henne, räckte käringen fram ett hår-strå, och sade, att han skulle lägga det öfver hundens hals, så kunde hon se om djuret var lydigt emot sin herre.
Svennen gjorde som hon hade sagt; men strået växte till en stark fjetter, och hunden blef fastkedjad vid marken.
Nu gick trollpackan dristeligen fram till bordet, tog af maten, och förvandlade genom sin trolldom den unga konungen till en sten.
Emedlertid förmärkte fiskare-sonen, som stadnat hemma hos sin fader, att knifven, som han alltid bar på sitt bröst, begynte bränna såsom eld.
Straxt skyndade han till mjölk-byttan, som var nergräfd utanför stugan, och se! all mjölken var förvandlad till blod.
Då förstod han, att hans vän måtte vara i stor nöd.
Han sadlade derföre sin häst, band svärdet vid sidan, lockade sin hund, och begaf sig bort för att bistå sin foster-broder.
Svennen kom emot aftonen till kungs-gården, och blef der af alla hållen för att vara konungen sjelf.
Om natten sof han hos den fagra drottningen, men lade förut ett blankt svärd på bädden, emellan sig och henne.
Han erfor nu att hans vän hade dragit bort till det gamla tornet, och gjorde sig derföre redo, att genast om morgonen fara dit och söka honom.
När svennen nalkades intill borgen, kom gubben med det sida skägget gåendes emot honom.
Svennen mälte, att han var en främling, som kommit dit för att frälsa sin foster-broder.
Då suckade gubben, och sade: »jag har sett mången båld ungersvenn draga hit; men ingen har kommit igen.»
Han gaf nu svennen många goda råd, och varnade honom att icke låta svika sig.
Derefter skiljdes de ifrån hvarandra.
Ungersvennen gick nu in i borgen, kom till salen, hvarest bordet stod dukadt, och träffade den gamla käringen.
Men när trollpackan bad honom lägga ett hår-strå öfver hundens hals, lät han icke dåra sig af hennes falska råd, utan drog sitt svärd, och högg henne ihjel.
Derefter vandrade han uti tornet, till dess han fann en stor jern-dörr; men innanföre jern-dörren låg en myckenhet svarta stenar, och något längre bort rann en källa med det klaraste vatten.
Ungersvennen tog vatten ur källan, och stänkte på de svarta stenarne.
Då fingo de lif, och begynte röra sig, den ene efter den andre, och blefvo till konunga-söner, kämpar, jungfrur, samt andra ättborna män och qvinnor.
Men ibland dem var ock en prinsessa, som var så fager, att ingen kunde se en vänare mö.
Svennen fortsatte så sin färd, intill dess han fann sin foster-broder, och blef der en stor glädje, att de åter råkades.