Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De voro fyra till antalet och äro omtalade af Ekeblad och riksdagspresten d:r Jonas Petri, hvilken sednare dock ej synes hafva haft tillgång till kartelen och derföre stundom gör de mest komiska misstag om personernas betydelse.
Vi vilja för dessa upptåg redogöra efter för oss tillgängliga handlingar.
Hertig Carl Gustafs upptåg hölls d. 24 Okt. och kallades Lycksalighetens Äreprakt.
Tvenne kartel utdelades: ett af okänd författare med fem versifierade tal på franska (La Pompe de la Felicité) och ett af Stjernhjelm författadt på svenska med fem tal, hvaraf ett på vers391.
Kartetet är hos båda detsamma; men, enligt Klemming, närmar sig den svenska texten mera ett program eller kort sammandrag, då den franska deremot innehåller de uppträdandes hela föredrag.
Upptåget började kl. 10 f. m. och varade till dess mörkret inbröt.
Kartelet var utfärdadt af Eudämon och hans kamrater Philander och Dorisel, och i detsamma besiridde de, att krig och vällust kunna bereda en sann lycka, hvilken deremot endast är att söka i själens frid och förnöjsamhet samt dess magt öfver affekterna.
Mot hvarje adlig tapper riddersman, som ville påstå motsatsen, erbjödo de sig att försvara sin sak till häst och fot, med stickande och bräckande, skämt och allvar, samt bådo underdånigt drottningen att vara en rättrådig skilsman och domare.
Tåget öppnades, säger Petri, dermed, att H. F.
Nåde med sitt folk red före, hvilka alla voro ganska glimmande af guld och silfver, hafvandes i sina händer lansar.
Stjernhjelmska texten upplyser om, att denna afdelning utgjordes af Mars till häst med sitt manskap, hvilket guden i ett tal på hexametrar ”anqvickade till krigsöfningar.”
Derpå följde, enligt Petri, tre gröna menniskor i skogsråsliknelser, klädda i qvinfolks kläder; dessa skogsrån lära dock varit tre riddare, Martis Gesäller, af hvilka den ene, Philopater, vid framkomsten i ett tal tadlade dem, hvilka kriga endast i äregirig afsigt, men prisade dem, som kämpa och dö för fäderneslandet, den andre, Democrates, ansåg, att man må offra lif och blod för friheten, och den tredje, Theander, att man bör kämpa för tron och Guds heder.
Riddarnes tal liksom de följande talen äro på prosa.
Dessa utgjorde en afdelning eller, som det heter hos Stjernhjelm, ett ”Inträde.
I andra inträdet föreställdes Cupido jemte Venus uti en triumfvagn, som utan all annor anspänsel fördes af Lyckan, hvilket Petri så beskrifver: ”derefter följde en vagn, som gick sjelf och voro inga hästar före, der uti satt en, som hade eld, hvilken brann som ett bloss, deruppå stod ett beläte på en fot och hade en fana i handen.” Cupido höll ett tal i afsigt att afvända de unga hjertan från Martis raseri till älskogs ljufliga vällust.
I tredje inträdet kom riddaren, den manhaftige Eudämon, med sina gesäller Philemon och Dorisel.
Han förklarade, att anledningen till krig må vara aldrig så god, så blir dock utförandet alltid grufsamt och lasterligt, hvarföre ock de, som sägas kriga för altaret, sjelfva befinnas vara de, som kullkasta templet, de som fäkta för friheten, sluta friheten i band o. s. v.
Äfven Veneris och Cupidos regemente är intet annat än en söt inbillad
Militie, full af bedräglig glisneri.
Högre är det mål, som själen åstundar till sin fröjd och hugnad.
Derpå följde Lycksaligheten, uti en prägtig triumfvagn, styrd af Freden och omgifven af Endrägten samt andra bisittande nymfer och fyra barn, som representerade Charitas; härom uttrycker sig P. på följande sätt:
”kom strax derefter en annor ganska stor vagn, der uti satt en, som var förklädd och underlig att se på.”
Lycksaligheten framställde i ett tal den i kartelet uttryckta hufvudtanken.
I fjerde inträdet kommo på berget Parnassus Apollo och Muserna för att hylla Christina, sjungande och spelande på allahanda slags instrument, eller enligt Petri: ”sist efter detta kom ett stort berg gående och skriande, der uppå sutto ock många förklädda menniskor i gröna och andra kläder.”
Slutligen fördes i tåget en mängd präktigt utstofferade handhästar, och efter dem kom en skara hjeltar, hvilka förut sökt ära i Martis eller Veneris tjenst, men nu slutit sig till riddar Eudämon.
Detta upptåg, liksom de tre andra vid kröningen, gick ”in aff Höötorghet och in på
Rennarebanen rättsols omkring,” och vände sig sedan åt den sidan, ”der huset war bygdt medh sine gångar;” på den öfversta gången (balkongen?) satt Christina med sin uppvaktning och på den nedra den gamle Pfalzgrefven Johan Casimir med andra herrar.
Derframför uppläste de i tåget deltagande sina tal på vers och prosa.
Sedan kommo genom södra porten på rännarebanan de herrar, hvilka skulle rida till rings, åtföljda af musikanter, hvilka med trummor och pukor intogo sin plats på en dertill uppbygd läktare och musicerade under ringränningen, besvarade af trumpetare och pukslagare vid norra porten af rännarebanan.
Ringränningen fortsattes till dess mörkret inbröt, och återtåget skedde vid fackelsken392.
Den 2 November höll grefve Magnus Gabriel De la Gardie sitt upptåg, hvilket af Jonas Petri kallas ”ganska präktigt och herrligt;” deruti voro många sällsamma, lustiga stycken att se, vagnar, vandrande berg, bergstroll, björnar, renar, hundar, baggar.
Af ett Ekeblads bref ser man, att i detta upptåg äfven fanns en ”Polifemus,” som för sin längd väckte mycken uppmärksamhet.
Fyratio ryttare, utklädda till Amazoner, erbjödo sig att mot hvem som helst försvara det täcka könets ära.
Ett tyskt program för upptåget (i 37 leder) är tryckt; till detsamma äro bifogade ett kartel på tyska och ett på svenska, en sonnet till drottningen på franska och en på svenska, den sednare af Stjernhjelm; vidare några tyska versar, hvaribland ett poem till Christina i 6 versar393.
Den 5 November höll grefve Gustaf Casimir Lewenhaupt sitt upptåg, kalladt Morernas upptåg.
Af Jonæ Petri beskrifning ser man, att det öppnats af ett sällskap morer, till häst och fot, med svärtade ansigten och afrikanska drägter; bland annat förekom ett skepp, hvilket med åror roddes af utklädda sjötroll, ett brinnande berg med musikanter, en vagn, dragen af två elefantskepnader, hvaruti sutto åtskilliga ”monstra” och en smed med hammare och städ midt uti vagnen.
Ekeblad skrifver om detta upptåg, att det var det ”slätaste,” enär deri var intet mera skrifvet än kartelet.
Det bästa deri finner han vara de 2 elefanterna, men säger dem vara enfaldigt utstofferade394.
Det ännu befintliga kartelet visar dock, att det varit försedt med några tyska versar samt en eländig öfversättning af dem på svenska395.
Det sista upptåget gafs af general Hans Wachtmeister och Stjernsköld d. 11.
Kartelet hade utdelats redan d.
5 Nov. vid balen, som hölls på slottet efter Lewenhaupts upptåg, men utförandet hade fördröjts genom ogynnsamt väder.
Upptåget kallades ”De Igenfunna Dygders Upptåg.”
Kartelet, skrifvet på svenska, är författadt af Stjernhjelm och af följande innehåll396.
Enär på sednare tider dygdens tre högsta ärekronor, Gloria, Dignitas och Potestas, kommit i missbruk och blifvit gifna åt oförtjenta, så har Jupiter, derom underrättad, utverkat af sin broder Pluto, att några af de fordom förnämsta behjertade hjeltar måtte åter uppstiga på jorden till att söka och återfinna de ärsamma dygder, Religio, Prudentia, Justitia, Temperantia och Fortitudo, och återinsätta dem i deras fordna värdes stol och stånd.
Dessa hjeltar, Numa Pompilius, Pompejus, Cyrus, Cæsar och Alexander, hafva nu igenomvandrat verlden och dels af Fama, dels af Apollo och Muserna, hvilka sednare stodo resfärdiga att begifva sig till Christinas kröningsfest, fått veta, att dessa dygder endast i norden äro att finna.
De förtälja, att de nu hafva funnit dem der och vilja för sin del hedra festen med att anställa en ring- och kappränning samt emot hvar och en försvara: 1) Att ingen bör belönas med bemälte ärekrona utan den, som genom tapperhet och de företalde
Dygders bistånd den förtjent har; 2) att alla redliga riddersmän äro pligtige att ej allenast beflita sig om dessa dygder, utan äfven försvara och förfäkta dem.
Derpå följer en tysk sonnet till Christinas ära, sjungen af de romerska hjeltar.
I upptåget voro att skåda Mercurius, de fem riddarna, förande enhvar af de fem dygderna, tvenne ”naturliga Morianer” på hvar sin kamel, Gloria, Dignitas och Potestas med sina insignier, berget Parnassus med en vattenkonst, samt Apollo och Muserna vidare Ratio och Memoria samt en vagn dragen af två hvita hästar, utan kusk och på hvilken vagn sutto en skön jungfru, tillkännagifvande verldens fåfänglighet, Tempus med timglas och lia samt en pojke, som blåste såpbubblor.
De, som sutto på denna vagn, sjöngo en tysk visa i tre versar.
Ekeblad berättar, att första priset vanns af grefve Gustaf Lennartsson (Torstensson) och andra af general Stenbock.
Sedan ”rännde de efter hufvuden om penningar,” då grefve Magnus De la Gardie föll af hästen, när han skulle taga ett hufvud upp af marken; till slut satte grefve Wachtmeisters dotter upp en perlekrans, som vanns af Nils Banér397.
En lös sedel bland Ekebladska brefven upplyser om hvilka personer, som deltogo i detta upptåg.
Religio var hofjunkare Tisenhusen, Prudentia och Justitia tvenne lifländare, Temperantia Mårten Augustinsson Leijonsköld, Fortitudo var Ekeblad sjelf med en stor pelare på axlen, Numa Pompilius Wachtmeister, Pompejus Stjernsköld, Cyrus Henric Horn, Julius Cæsar Eric Lejonhufvud, Alexander Magnus Clas Thott398.
Utom dessa nu nämnda upptåg finner man bland hofvens nöjen ofta omtalade ringränningar, tornerspel och karuseller.
Till firande af Christinas födelsedag 1651 gaf M. G.
De la Gardie ett upptåg med riddarkamp till fots.
Programmet är skrifvet på tyska och latin; latinska versar utdelades; högsta priset, en ring värd 1000 dukater, vanns af Clas Thott.
År 1652 firades samma dag med ringränning399.
Den 31 Maj 1654 hölls en ringränning, om hvilken Ekeblad nämner, att deruti voro 4 upptåg.
Peder Juel kallar denna förlustelse en Karusel och berättar, att den gafs af Carl Gustaf till drottningens ära, samt att prinsen sjelf anförde Indianerna, fältmarskalk Wrangel Persianerna, grefve Gustaf Lejonhufvud Morerna och Wittenberg Romarne400.
Vid Carl Gustafs bröllopshögtidligheter gaf grefve Duglas d. 21 Sept. 1654 ett upptåg, om hvilket Ekeblad skrifver, att det var vackert, fast litet.
Det föreställde de gamle Göterna och Schweitzarna; på en artig vagn, dragen af två dufvor, åkte Venus och Cupido, sedan följde ett gammalt torn, hvilket, när det kom midtför konungen, förvandlade sig ”i ett lusthus, med en skön lustgård på.”
Kartelet med titel ”Dhe Gamble Giöters allmennelige Uthroop” är skrifvet på Götiska, Svenska, Tyska och Franska; dertill kommo franska versar: ”Les Muses au Roi” och ”Venus Uranie a la Reine.” Upptåget hade 46 leder.
Första och andra prisen, bestående i diamantringar af 4000 R:drs värde, vunnos af Carl Sparre och fältmarskalk Wrangel, det tredje, ett diamantsmycke, vanns af Henr.
— Den 9 Nov. s. å. gaf Magnus G.
De la Gardie ett upptåg, som var helt präktigt och skönt med gående berg och andra sirater.
Det hade till titel: ”Apollo und Dianen Aufzug” och var skrifvet af grefvens sekreterare J. B.
Heinsius på prosa med latinska och tyska versar.
Första priset, en kedja af 500 dukater, vanns af fältmarskalk Wrangel, de begge andra utgjordes af 2 stora pokaler och en diamantring401.
Hit kan äfven räknas den präktiga Karusel eller ringränning, som hölls vid Carl XI:s tillträde till regeringen d. 19 Dec. 1672, och som efter Ehrenstrahls ritningar är stucken i koppar.
Kartelerna äro på franska, men äfven svenska versar af omväxlande slag förekomma.
Ännu i Carl XII:s dagar gafs upptåg; ty som ett sådant kan betraktas det glädjespel eller s. k.
Opera, hvarmed Magnus Stenbock på Carlsdagen 1701 i vinterlägret vid Lais slott roade sin kunglige herre.
Kartelet uppställde den sats, att ingen är värd att uppvakta fruntimmer, som ej förvärfvat sig ett godt namn eller vinnlägger sig om att erhålla det i krig.
I samband dermed har stått en ballet med åtskilliga kostliga påfund, såsom att några Tysta Tankar dansa incognito och adressera sig till H.
Grefve Piper m. m.
Man såg der äfven Sveas glädjetempel med allahanda sinnebilder och inskrifter.
Så sågs t. ex. på en tafla ett lejon, som öppnade en råttfälla, hvarur kommo stora skaror möss, under det lejonet sade: ”Ite, nuntiate Petro”402.
Värdskapen, som hafva sin motsvarighet i de tyska ”Wirtschaften” och de franska ”Hotelleries,” voro ett slags maskerader, deri ett eller flera par föreställde värdfolket och de öfriga deras gäster.
Hofskalderna skrefvo ofta skämtsamma eller smickrande dikter öfver deltagarna.
Värdskapen antagas vara komna från Tyskland, men troligare är att de härstamma från Frankrike, ty Flögel vet icke att omtala något tyskt Wirthschaft tidigare än från 1682; också var det först på 1700-talet, som de i Tyskland stodo i flor, och då vid Dresdener- och Berliner-hofven.
Under den praktlystne Fredrik III:s tid (1648—70) gåfvos i Danmark värdskap, och samtidigt omtalas äfven värdskap i Sverige.
Det älsta vi känna är från trettondedagen 1653; Peder Juel är dock den ende, som kallar det ”värdskap,” Ekeblad kallar det blott ”spel,” Fryxell omtalar det som en ballet, benämnd ”Gudarnas högtid.”
Det framställde, huru alla Olympens gudar voro gäster hos herdar och herdinnor.
Drottningen synes först hafva ärnat att föreställa Pan, herdarnas gud403, men bestämde sig sedan för att uppträda som herdinnan Amaranta, d. ä. den oförgängliga.
Gudarna voro, så vidt man vet, utlänningar; Corfits Ulfeld var Jupiter, Pimentelli Mars och Radziejowski Bacchus med ett hiskeligt stort stop i handen, fullt med vin.
Hertig Adolf Johan och allt hoffolket voro liksom drottningen klädda i herdekläder.
För tillfället skrifna sånger blefvo afsjungna af herdefolket och i dem förekommo ofta orden: ”Viva Amarantha.”
Dansen varade till kl. 7 om morgonen.
Mot slutet aflades maskeraddrägterna, och drottningen lät af sin med diamanter öfversållade drägt afsprätta juvelerna och utdela dem till de närvarande såsom ett minne af denna afton och dess nöjen.
Det lärer varit denna tilldragelse, som gifvit anledning till Amarantherordens instiftande404.
Följande året d. 7 April hölls ett värdskap till ära för Pimentelli, ehuru denne, som redan haft sin högtidliga afskedsaudiens, ej kunde taga del i dansen, utan endast som åskådare från ett sidorum bevistade festen.
Whitelocke, som var närvarande, kallar festen en maskerad; också synes gränsen emellan dessa värdskap och maskerader varit något obestämd.
Danssalen var klädd med rödt sammet och musiken var förträfflig, isynnerhet hade drottningen stora mästare på viol.
Maskeraden fortsattes från åtta om qvällen till två om morgonen, och drottningen dansade först i ”Moriansk” drägt och sedan som borgarehustru, under begge maskerna med stor smak och färdighet.
Enligt P. Juuls uppgift agerade drottningen ”la Coquette.” W. tillägger:
”ingen talte eller sjöng, utan föreställde hvar och en åtskilliga roller af sitt kön, och var allt detta tillstäldt för att visa fåfängan och dårskapen af denna verldens prakt, hvilket ändamål äfven vanns, utan att någon oanständighet eller förargelse dermed gjordes”405.
Man finner af denna beskrifning, att tal och sång icke hört till denna festlighet, hvilken uteslutande varit ett dansnöje; men att likväl en tanke genomgått maskeringen: framställandet af all verldslig prakts fåfänglighet, hvarföre ock det hela kallades:
Under Carl XI:s minderårighet voro värdskap mycket omtyckta så väl af hofvet som af högadlen.
Ekeblad berättar, att ett sådant anställdes på slottet trettondedagen 1662, ”sedan vi förmiddagen haft en predikan af mester Måns (Pontinus), hvilken var så admirabel, att alla menniskor måste bekänna, att der måtte vara något gudomligt i den menniskan.”
Han gör derpå utförligt reda för predikan och förgäter värdskapet.
Straxt efter gjorde hofvet en resa på 14 dagar till Upsala samt åtskilliga herresäten, Målhammar, Mörby, Rosersberg och Djursholm; på alla ställen trakterades de resande med ringrännande, värdskap m. m.406.
Utförligare beskrifver Ekeblad ett värdskap, som d. 14 Jan.
1663 anställdes på Ulfsunda hos grefvinnan Beata De la Gardie eller grefve Anders Torstensson, ”jag vet ej hvem som är herre i huset:” tillägger han.
Furstinnan, drottningens syster, var värdinna, grefve Anders värd, drottningen huspiga, gamle Königsmark borgmästare och grefvinnan Beata hans hustru, marskalk Lützo doktor, Lorenz v. d.
Linde källarmästare, grefve Nils båtsman, Sv.
Banér soldat, grefvarne Stenbock och Königsmark samt Ekeblad sjelf voro husknektar.
I samband med värdskapet har stått något tåg, ty E. berättar, att, ”när vi drogo ut, störtade fältmarskalk Königsmarks häst på vägen och Drottningens häst höll på att rita ut.”
1664 gafs på slottet i Stockholm ett värdskap; de för tillfället skrifna tyska dikterna äro tryckta under titel: ”Königliche Wirtschafft in dem Uebertreflichen Vier-Zeiten-Hause, Auff dem Königlichen Schlosse zu Stockholm; Angestelt und von etzlichen Musen in Vier Madrigalen und einer Ode einfältig nachgeahmet.
Auff dem 10 Jan. d. 1664 Jahr.” Den 9 Jan.
1669 skrifver Jens Juul i sina ministerberättelser:
”På Slottet har varit värdskap, hvari alla fyra verldsdelarna och de flesta europeiska nationer representerades.
Konungen var turk och drottningen spanska.
Äfven holländske ministern Heinsius omtalar detta värdskap.
— På Carl XI:s födelsedag 1670 gafs på slottet ett ”Kunge-Speel eller Wärdskap.” Och d. 3 Sept, 1674 gaf M.
De la Gardie ett värdskap på Jakobsdal, som föreställde ett dalkarlsbröllop; ”ganska simpelt” skrifver danske ministern K. Lindenow407.
Den utförligaste beskrifning på ett värdskap har man i Relationen om värdskapet, som gafs af drottning Ulrica Eleonora på Stockholms slott d. 3 Febr. 1692.
Alla huspigorna, 19 till antalet, och 40 husdrängar, utom hofjunkare, pager och lakejer, samlades hos värdinnan, Stina Rosenhane, i fältmarskalk Wrangels hus på Riddarholmen och foro kl. 6 i ordentlig procession upp till slottet och gingo in i långa salen.
När alla voro samlade, kom lille Thure Ribbing och blåste i ett posthorn samt efter honom unga drottning Ulrica Eleonora och hertiginnan som resande med en mängd barn, som buro deras bagage.
Sedan deras pass blifvit uppläst, öppnades deras skrin och koffertar, och derur kommu en mängd småfoglar, små hundar och kattor.
Kl. 8 gingo värden, grefve Gustaf Oxenstjerna, och värdinnan, Stina Rosenhane, med alla deltagarna öfver rikssalen genom enkedrottningens rum och derifrån genom gröna gången till unga drottningens fyrkant.
På vägen voro ”Eschawotter” byggda, så att folket, som der stodo, kunde se processionen.
Öfver dörren på fyrkanten hängde en värdshusskylt med tre kronor och underskriften ”Leckerbetten.
I drottningens fyrkant voro dukade fem hästskobord, ett till 40 och de öfriga till 20 hvardera.
Bakom hvarje bord var en stor skänk uppbyggd och från den skedde serveringen vid bordet.
På begge sidor om skänkarna stodo två morianer ”på Palester, klädda som folk,” hållande hvardera en pyramid med ljus på hufvudet.
Pyramider med ljus, till 700 stycken, räckte från tak till golf.
I salen voro uppförda tre läktare, en för musikanter, en för kgl. råden med deras fruar, hvilka ej voro förklädda, och en för främmande ministrar, kavaljerer m. fl. Sedan herrefolket och fruntimren ätit, hvarvid de till betjening utklädda passade upp, aflägsnade sig dessa, och betjeningen satte sig till bords.
Derefter dansades till kl. 4 på morgonen, och efter första dansen kommo tre små Indianer med deras makar, hvilka till konungen, drottningen, furstinnan och andra förnäma damer utdelade skrifna versar, önskande dem mycken lycka och välsignelse.
Kl. 4 gingo alla tillbaka till enkedrottningens rum, der några ännu halfannan timma fortsatte dansen.
En förteckning öfver gästerna, hvad de föreställde och deras platser vid borden är bifogad.
Man ser deraf, att de voro klädda dels i svenska landskapsdrägter, dels i främmande nationaldrägter.
En spådom, vid detta tillfälle framlemnad till kon.
Carl XI, finnes i behåll408.
Likhet med värdskapen hade de s. k.
”Bergeries,” ”Schäfereien.”
De uppfunnos i Tyskland efter 30-åriga krigets slut och voro uttryck af den idylliska stämning, som följde på de oroliga krigsåren.
Det lugn, man så länge saknat, kändes nu dubbelt ljuft, och för att i en än mera raffinerad form kunna frossa i denna känsla, kastade man sig i naturens armar, spelte herde och herdinna i det gröna eller lät uppföra små teaterstycken i skogsparkerna, sökande för en stund förena Arkadiens idyll-lif med 17:de seklets praktlystnad.
Vid alla familjehögtider inom de tyska furstehofven anställdes landtliga fester, hvilkas glansparti utgjordes af skogsrepresentationer, som spelades af de furstliga personerna sjelfva och utstyrdes med en utomordentlig prakt.
Vid danska hofvet anställdes dylika skogsmaskerader och spektakler under Fredrik III:s tid (1648 —70)409.
Äfven vid Christinas hof hafva de brukats.
P. Juul skrifver 1651 d. 26 Juli:
”Om Aftenen blev danset en Bergerie, hvor og Prindsen med hans Broder dansede selv.
Theatren var gjort af Fyrrebræder og overklædet med Granriis og Enebærriis som Galerier, heel artigt.”
— En skogsfest var det äfven, som Upsala samhälle i Aug. 1679 gaf vid ett besök, hvarmed staden hedrades af enkedrottning Hedvig Eleonora, drottning Ulrika Eleonora, den 7-årige prins Carl och hans syster Hedvig Sofia.
Efter en jagt, anlände de kgl. personerna till landshöfdingens gård Jella i Waksala socken.
Utanför gården voro en mängd hjordar af olika slag, hvarje hjord under uppsigt af en herde och herdinna i gröna, röda eller brokiga drägter.
Herdinnorna voro Upsala stads jungfrur och herdarna studenter samt bland dem en professor Göding.
Då de kunglige nalkades, blåste herdarna på horn, flöjter och skallmejor, och på en skogsbacke utmed vägen blåste vallkullor på horn, så ”att det dundrade i jorden.”
Före inträdet i gården möttes de resande af Diana med fyra nymfer, samtliga professorsdöttrar, bland hvilka nämnes sal.
d:r Hoffvenii Annika, ”klädda efter Gudinnornas sätt, som de finnas afmålade, bara till brösten,” med pilkoger på ryggen, båge i ena handen och skjutet villbråd i den andra.
De afsjöngo en välkomstsång och gåfvo drottningarna hvar sin skjutna fogel.
Hela gården var till det yttre klädd med granris, ”och gafs anseende till idel skog och ej någon gård;” inuti var allt klädt med eklöf.
Der intogo de höga resande en måltid, under hvilken herdar och herdinnor drefvo sina hjordar öfver gården.
Fem nymfer sjöngo versar till de kungligas ära.
Sedan samlades alla nymfer, herdar och herdinnor i trädgården kring en lafva af bräder, och der utförde 8 dansmästare i romersk drägt en dans inför majestäterna.
Dansen afbröts af en ”galen bonde” — en student i svart bondtröja och stort skägg, med en tobakspipa i hatten —; han ”sades hafva uppväckt största lusten af alla.
Vid afresan följdes majestäterna af alla de kostymerade410.
Upptåg och värdskap stå till dramat i ett fjermare förhållande än balletterna.
Dessa utgjorde också de förnämsta dramatiska förlustelserna vid Christinas hof.
Balletten tillhör hoflifvet; den är vid hofvet född och fostrad och hofluften är dess rätta atmosfer.
Redan i början af 16:de århundradet utbildades den i Italien vid Turinerhofvet under grefve Aglios ledning; Baltagerini, Kathrinas af Medici musikdirektör, införde balletten i Frankrike, och vid samma tid, då den inkom till Sverige, var den i Paris så omtyckt, att sjelfva konung Ludvig XIII uppträdde dansande i en ballett, ett exempel, hvilket Ludvig XIV som yngling följde.
I England kallades dessa balletter Masker och utbildades der af Ben Jonson, hvilken som hofdramaturg skref nära 30 sådana; der, i Shakspeares fädernesland, blef balletten af hofvet och de förnäma så omhuldad, att den nästan utträngde det egentliga dramat.
Prins Carl spelade 1618 i en af Ben Jonsons masker.
I Tyskland och Danmark infördes balletten ungefär vid samma tid som i Sverige.
Man må ej tänka sig dessa balletter såsom motsvarande hvad man i våra dagar med detta namn förstår.
De tillhöra en tid, då dansen ännu icke lösgjort sig från förbindelsen med taldramat, utan ännu för att blifva begriplig behöfde sång och recitation.
Balletterna voro rimmade sångspel med dans och musik, merendels af allegoriskt innehåll.
Hofsmickret var ballettens kärna, och skaldens uppgift var att gifva denna kärna ett glänsande skal.