Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Johan Wijkman Caspersson. *)
Angående utskottets första beredning, för granskning af tryckfrihetslagen m. m., jfr. sid 81. Utg:s anm.
Bilaga J till Mern.
N:o 8. 139 Vördsammaste Memorial.
Att genom ett ringa skrif- eller tryckfel ofta en högst betydelig förändring af mening kan uppkomma, lärer vara allmänt bekant.
Som Riks-Ståndens Medlemmar sällan hafva tid och tillfälle att efter slutad Riksdag qvarblifva, till dess det afgifna Riksdags-Beslutet hinner utgifvas af Trycket, men ofta kan blifva af stor vigt och angelägenhet, att de tryckte exemplaren af Riksdags-Besluten icke i någon slags måtto innehålla mer eller mindre, än hvad som tydeligen finnes intaget i de Respective Ståndens Protocoller, samt genom hvarjehanda tryckfel en sådan förändring synes möjelig; alltså vågar jag i ödmjukhet till förekommande häraf föreslå: AttjRiksens Ständers Ombudsman måtte uppdragas att på Riksens Ständers vägnar tillse, att de af Trycket utkommande Exemplaren af Riksdags-Besluten till alla delar och på det nogaste, utan all slags förändring, måtte instämma med Respective Ståndens, det är Riksens Ständers Original-Beslut.
Häröfver får jag i ödmjukhet om det Höglofliga Constitutions-Utskottets Utlåtande anhålla.
Johan Wijkman Caspersson.
Utdrag af Brotocollet hållet i Riksens Högloft.
Ständers Constitutions-Utskott den 2 October 1810.
Det af den 2:dra Beredningen författade Betänkande rörande önskade förändringar i Grundlagarne upplästes och lades på Bordet: Sedan Beredningen låtit sig föredraga de inför Utskottet vid Regerings-Formen och Riksdags-Ordningen gjorde anmärkningar, antog Beredningen såsom en grundsats att fästa sitt afseende endast vid dem, hvilka, utan inflytelse till förändring af Lagstiftningens esprit, kunde 140 Riksdagen 1810. leda till förtydligande af föreskrifterne, på ett så tydligt sätt, att ingen misstanka af förändring i sjelfva Lagarne dervid kunde äga rum, eller ock, om något förslag till en sådan förändring verkligen skulle synas af nöden, tillstyrka endast, hvad erfarenheten oemotsägligen bevisat behöfva någon åtgärd.
Beredningen ansåg såsom ganska vigtigt för Grundlagarnes bestånd, att de så litet, som möjligt är, vidröras och trodde, att en
Stat har bättre bestånd, äfven med ett och annat obetydligt fel i sin Lagstiftning, än om, i afsigt att derigenom vinna fullkomlighet, man tidt och ofta bemödar sig att dem förbättra.
Med afseende å dessa Grundsatser företog Beredningen granskningen af de till densamma öfverlemnade anmärkningar.
Vid 81 och 83 §§ Regerings-Formen har den anmärkning blifvit gjord, att frågor om förklaringar, ändringar och upphäfvande af Grundlagar, äfven ifrån Riksens Ständers Plena, borde till Constitutions-Utskottet få remitteras och i 81 § den förändring göras, att i stället för orden »Ej må frågor derom i Ståndens Plena väckas, utan anmälas de» skulle denna § så styliseras:
Ej må frågor derom, till någon slags öfverläggning, i Ståndens Flenaväckasoch upptagas,utan anmälas de etc.; samt i stället för den 83 §:
Frågor rörande Grundlagarnes förklaring eller tillämpning må icke heller någonsin kunna till öfverläggning i Ståndens Flena upptagas, utan anmälas de hos Riksens Ständers Constitutions-Utskott och behandlas i samma ordning som båda näst föregående §§ föreskrifva.
Beredningen har ej underlåtit att göra behörigt afseende på de skäl, anmärkaren anfört för de förslag till ändringar, han uppgifvit; men den har icke trott sig kunna tillstyrka något bifall till dessa förslag.
Vid den sist förfiutne Riksdagen hade inom Utskottet samma betänkligheter kommit under öfvervägande, men Beredningen påminte sig, att man då ansett Constitutionens esprit vara fullkomligen uttryckt i de stadganden, Grundlagarne innehålla.
När Lagstiftaren öppnade ett tillfälle att göra förändringar i Grundiagarne lagligen möjliga, borde hans bemödande å andra sidan sträcka sig derhän, att dylika förändringar, icke allt för lätt eller allt för ofta, kunde för sig gå.
Af sådant skäl blef stadgadt, att Motioner till Grundlagens förändring dels endast af enskildte Bilaga J till Mern.
N:o 8. 141 personer fingo göras, dels endast hos Utskottet enskildt lingö väckas.
I det förra fallet försäkrades
Utskottets oväldighet att ej af en för tidigt uttryckt allmän opinion i sin pröfning bestämmas, i det sednare öppnades för Utskottet ett tillfälle att, efter en noggrann pröfning, kunna nedlägga frågor under ingen annan controll än Publicitetens, hvilka frågor, hos Stånden upptagna, och således erfordrande svar, nödvändigt skulle framkalla yttranden i Plena öfver mål, dem Utskottet ej ansett förtjena något afseende.
När Beredningen härjemte b'etragtade, att alla Remisser ifrån Riksens Ständers Plena rörande Constitutions-frågor aldrig kunde leda till annat än förslag till förändringar, hvilka blott efter den näst följande Riksdagen kunde blifva gällande, fann Beredningen det af anmärkaren anförde skäl, att Riksdags-Arendernes gång hindrades, då frågor om Grundlagens rätta begrepp ej kunde slitas, mindre vigtigt och att, om man än måste medgifva, att stridigheter om Grundlagens mening alltid äro obehagliga, är det dock högst nödvändigt, att upplösningen af dessa stridigheter ej så fullkomligt måtte bero af de få personer, som utgöra ConstitutionsUtskottet, enär den förklaring af Lagens förstånd, de kunde göra. skulle för ögonblicket bestämma Riksens Ständers eller ett Riks-Stånds tanka derom.
Vid 61 § Riksdags-Ordningen voro de anmärkningar gjorde, att orden i 7 mom. »af de röstandes antal» och i 9 momentet orden »de fleste» borde utgå; men Beredningen fann, att då uttrycken »de röstandes antal» oell »de fleste» ej till någon tvetydighet föranledde, en förändring i afseende på dem ej vore så vigtig, att den borde tillstyrkas.
Hvad anmärkaren angående 64 § Riksdags-Ordningen och 103 § Regerings-Formen anfört, ansåg Beredningen hafva varit vigtigt att vid Grundlagens stiftande taga i öfvervägande, men Beredningen trodde sig ej böra någon förändring i afseende derpå föreslå, då det dels ännu icke lärer vara utrönt, hvad som mest kunde befordra den nödiga grannlagenheten i ett så vigtigt omdöme, och dels under de omständigheter, som föranledt detta Grundlagens stadgande, man ej lärer kunna förutse, hvarthän ett förslag till förändring kunde leda.
I anledning af den vid 65 § Riksdags-Ordningen gjorde anmärkning, erinrade sig Beredningen, att ett 142 Riksdagen 1810. förslag till förändring i denna § vid sistlidne Riksdag blifvit från Constitutions-Utskottet till Riksens Ständer öfverlemnadt, hvilket hufvudsakligen hade samma syftning.
Således ansåg Beredningen öfverflödigt att något ytterligare härutinnan föreslå, men trodde, att rätta tiden till föreslående af en bättre redaction af denna § vore den, då Riksens Ständer besluta, huruvida icke en Ledamot i Committéen alltid bör väljas bland Presterskapet.
Hvad angår anmärkarens önskan, att uti Riksdagsordningens 41, 66 och 67 §§ måtte stadgas, huruvida Banco- och Riksgälds-Contoirs-Fullmägtige kunde till Riksdagsmän väljas, då Riksdag hålles å annan ort än i Hufvudstaden, fann Beredningen sig böra åberopa det Beslut, Höglofl.
Utskottet under den 31 Augusti rörande samma fråga fattat.
Såsom en välgrundad anmärkning ansåg Beredningen den rörande 34 och 36 §§ af Riksdags-Ordningen, att nemligen stadgandet om Allmänna Besvärs- och Oeconomie-Utskottets befattning tyckes äga’ en allt för stor utsträckning och att, då den 36 § berättigar Riksens Ständer att för speciella måls utarbetning tillsätta särskildta Utskott, vore det till denna sistnämnde §, som de orden »Såsom till upptagande af frågor om grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, ehvad de röra Uppfostrings- och Undervisningsverken, Allmänna Fattigvården, Landthushållningen, Bergverken» m. m. borde öfverflyttas.
Till förändrande af 110 § Regerings-Formen och 78 § af Riksdags-Ordningen har blifvit föreslagit att efter de orden »sin frihet beröfvas» måtte införas de orden: för dess Laglihmätiga yttranden.
Beredningen insåg visserligen det anmärkarens afsigt syftade derhän, att, om någon Medlem af Riks-Stånden begår en Lagstridig handling, han då måtte kunna under tilltal ställas; men Beredningen insåg ej, att detta ändamål skulle vinnas derigenom, att Lagen förklarade den Person tryggad, som handlade Laglikmätigt: ett stadgande så nära förbundet med begreppet om all
Lag, att dess uttryck i Lagen ej behöfves.
Deremot ansågo flere bland Beredningens Ledamöter en förändring af det stadgande, som försvårar möjligheten att ställa en Riksdagsman under tilltal, böra till nogare skärskådande af Utskottet upptagas, och då den 78 § Riksdags-Ordningen nu stadgar Bilaga J till Mern.
143 att 5/0-delar af Ståndets röster behöfvas för att tillåta ett sådant tilltal, kunde till äfventyrs proportionen af 2/3-delar eller 3/4-delar föreslås.
Den förändring af 78 § Riksdags-Ordningen, som anmärkaren föreslagit rörande en Riksdagsman, som särskildt trycker ett yttrande inom sitt Stånd, utan detsammas bifall, faun Beredningen största skäl att tillstyrka.
Den säkerhet, en Riksdagsman bör i Grundlagen hafva sig förvarad, rörer hans gerningar såsom Medlem af den Lagstiftande Magten.
Då den verkställande
Magten alltid äger styrkan, bör individuen fredas mot denna styrka genom Lagen.
Detta fredande är i afseende på den verkställande Magten vunnet genom den 110 §:ns föreskrift.
Men, då en Riksdagsman i sina yttranden anfaller individuel’, skulle, om han ej sjelf finge betrakta sig som individu, den personliga säkerheten för heder och godt rykte vara i våda.
Detta vore till större delen afhulpit, om det af anmärkaren uppgifne förslag antoges, och det synes allenast böra pröfvas, huruvida icke det yrkade
Författare-ansvaret för individuella förolämpanden af personer utom Ståndet borde äga rum, äfven utan att sådane yttranden blifvit särskildt genom trycket allmängjorde.
Beredningen har trott det vara en hufvudsaklig afsigt hos Lagstiftaren att icke Grundlagen måtte skyndsammare förändras, än opinionerne hinna utvecklas.
Då Grundlagen stadgar, att Riksens Ständer skola hvart öde år såsom sjelfkallade sammankomma, lärer det vara denna tidrymd, Lagstiftaren velat utsätta för tänkesättens mognande i afseende på Lagen.
Således trodde
Beredningen det vara öfverensstämmande med Regerings-Formens esprit att tydligare bestämma och till 5 år utsätta den tid, efter hvilken Beslut rörande Grundlags-förändringar kunna, vare sig öfver Propositioner komne från Konungen eller Motioner väckte hos Riksens Ständers Constitutions-Utskott, fattas.
Likväl var det ingalunda Beredningens mening, att i afseende på denna Konungens och Riksens Ständers rätt en skillnad borde äga rum vid Lagtima eller Urtima Riksdagar.
Enär det blefve stadgadt, att Konung och Ständer ej må något besluta rörande Grundlagsförändringar, förrän 5 år 144 Riksdagen 1810. framlupit från elen tid, då sådane förändringar blifvit föreslagne, vore hufvudsakligen ingen annan förändring i vår nuvarande Grundlag gjord, än den, att Konungs och Ständers rätt i detta afseende kunde, genom infallande Urtima Riksdagar, blifva till högst Nio år hvilande.
Beredningen fann, att detta nya stadgande för ingen del borde sträcka sig längre än till Beslutet öfver Grundlagarne, icke till rättigheten att med deras förbättrande sig sysslosätta; en sak den Beredningen ansåg såsom ett åliggande för Constitutions-Utskottet att hvarje Riksdag uppfylla.
Då, enligt Beredningens ofvan framstälda tanka, ingen distinction emellan Urtima och Lagtima Riksdagar är behöflig, är mera ingen positiv anledning för banden att föreslå en inskränkning i Motionsrätten vid de Urtima Riksdagarne.
Men af den framställning härutinnan, som anmärkaren trott tillhöra förslaget om faststälde terminer för de Lagtima Riksdagarne, liemtade Beredningen tillfälle att yttra sin ömtålighet öfver en så väsendtlig del af Folkrepresentantens rättigheter, emedan Beredningen ansåg dessa rättigheter på det närmaste förknippade med Ständers existence.
Slutligen har till Beredningens granskning blifvit företagen en väsendtlig anmärkning emot 56 § af Regerings-Formen och den dermed i förening stående 49 § af Riksdags-Ordningen.
Under ett ovilkorligt erkännande af de grundsatsers rigtighet, på hvilka anmärkaren stödjer sin tanke om Lagstiftande Magtens collective rättigheter och om individuens såsom medlem af denna Magt, fann likväl Beredningen icke, att en nödig jemvigt mellan dessas rättigheter vore på något sätt rubbad genom de stadganden ofvannämnde §§ innefatta.
Det är visserligen , af vigt, hvad anmärkaren yrkar, att icke Lagstiftningens gång hindras eller förvirras af enskildta viljors obehöriga inflytande, och att alltid Lagen måtte vara ett uttryck af allmän vilja öfver ett allmänt kändt behof.
Lagstiftaren synes hafva velat bekräfta denna grundsats, då han stadgat, att alla allmänna frågor, som uti RiksStånden väckas, måste utan förutgående pröfning genast öfverlemnas till beredande i något Utskott.
Skulle, emot detta stadgande, ett bifall af Ståndet till en sådan remiss anses erforderligt, då är det, som Lagstiftningen snarast Bilaga J till Mern.
N:o 8. 145 kan hindras i dess gång och förvirras af enskildta viljors obehöriga inflytande.
Beredningen insåg ej, huru ett sådant samtycke till remiss skulle inom ett Riks-Stånd kunna erhållas uti frågor, som egentligen hvilade på opinioner, så framt icke i följe af en förutgående pröfning; och denna pröfning blefve till äfventyrs mången gång icke annat än en hård strid om ord och uttryck ledande till oenighet och tidsutdrägt och hvari ofta personliga interessen skulle blanda sig för att redan i sin början qväfva nyttiga undersökningar.
Det vore då, sorn Lagstiftningen hindrades uti sin gång eller förvirrades af enskildta viljors obehöriga inflytande.
Anmärkaren säger, att Lagen bör vara ett uttryck af allmänt kändt behof; men är det väl att förmoda, att den skyndsamt företagna pröfning, hvart och ett ämne före remissen borde enligt hans tanka undergå, skulle ljusligen och hastigt öfvertyga ett talrikt samfund, att Motionen innebär eller icke innebär ett allmänt kändt behof?
De stadganden, ofvanbemälte §§ innefatta, hafva enligt Beredningens öfvertygelse den dubbla afsigt, dels att förekomma allt förhastande uti Ståndens Beslut, dels att moderera Ståndens öfverläggningar, derigenom att målen alltid utredda böra från Utskotten till Stånden återkomma.
Men utom de skäl till afstyrkande, hvilka redan äro anförda, bör Beredningen icke lemna den omständighet obemött, att derest ingen remiss till Utskott finge göras utan samtycke af det Stånd, der Motionen blifvit väckt, skulle det blifva ett ensamt Stånds rättighet att nedlägga frågor, då likväl decisionen öfver sjelfva saken tillhör alla Riks-Stånden samfäldt.
Vidare skulle äfven den olägenhet kunna uppstå, att en och samma Motion blefve i somliga Stånd till remiss upptagen och i andra alldeles förkastad.
Då Beredningen företog sig granskningen af det utaf Herr Doctor Forssén inlemnade Memorial, trodde
Beredningen rörande detsamma icke något yttrande vara af nöden, då det otvifvelagtigt lätt uti Utskottets Plenum skulle afgöras i likhet med det svar, Herr Doctor Forssén på sitt förra Memorial erhöll.
I anledning af det Memorial, Herrar Riksdagsmän för Stockholms Stad inlemnat, rörande vilkoren för dem af Stockholms Magistrats Ledamöter, som till Riksdags - 146 Riksdagen 1810. män kunna väljas, trodde Reredningen, att stadgandet i den 14 § oell sista momentet Riksdags-Ordningen vore till efterrättelse så fullkomligen tydligt, att någon ändring deruti ej behöfde äga rum, men, på det att föreskriften uti 4 momentet af samma § om vilkoret och tiden att förut hafva varit Borgare, så mycket klarare måtte kunna lämpas endast på Borgerskapet, ville Beredningen föreslå, att efter orden »För att blifva Elector eller Riksdagsman» måtte införas: af Por ger skåpet.
Memorial beträffade, ville Beredningen tillstyrka, att till honom enskildt ett svar måtte aflemnas, af sådan beskaffenhet, att då man af den berättelse, han anfört, trott sig finna, det han ansåge den 110 § Regerings-Formen i något afseende tvetydig, hade Constitutions-Utskottet på sådan anledning densamma å nyo pröfvat, men icke funnit något förtydligande deraf af nöden.
I anledning af det af Herr Doctor Almqvist inlemnade Memorial rörande någon förändring i JustitiseOmbudsmannens Instruction, fann Beredningen mycket skäl att derpå göra afseende, men vid eftersinnande att JustitiEC-Ombudsmannens
Instruction icke vore någon Grundlag, trodde Beredningen, att Constitutions-Utskottet borde hos Riksens Ständers Plena sig förfråga, huruvida förslag till ändring i berörde Instruction borde af Constitutions- eller Lag-Utskottet upptagas och beredas.
Hvad Herr Prosten Johan Wijkman i ett Memorial anfört rörande föreskrift för Justitise-Ombudsmannen att tillse, det Riksdags-Beslutet blefve i likhet med det af Riksens Ständer undertecknade originalet ifrån trycket utfårdadt, fann Beredningen ett sådant stadgande, såsom endast en controll på Hof-Canzlerens skicklighet att läsa correcturet, icke tillständig!
Herr Prosten Wijkman hade i ett annat Memorial föreslagit, att i Grundlagarne någon ansvarighet för Taleman skulle föreslås, derest de sina skyldigheter underlåta eller sina rättigheter öfverträda.
Beredningen tillstyrkte ett sådant svar till författaren enskildt, att då genom Grundlagen Ordförandes rättigheter och pligter redan voro bestämda, voro deras underlåtande ej att förmoda och ingen skada att frukta deraf, då sättet tydligen är föreskrifvit, hvarigenom inga Motioner kunna nedläggas eller tillbörliga Propositioner vägras; att Grund - Bilaga J till Mern.
147 lagarne ej borde öfverhopas med reglementariska föreskrifter om ansvarighet och straff, och att, då Talemännen af Kongl. Majit voro utnämnde, vore det ock endast för Hans Majit, som deras ansvarighet kunde äga rum».
Derefter upplästes ett af Herr Assessoren och Borgmästaren Siödin till Utskottet inlemnadt Memorial angående Lagfrågors hvilande till en nästkommande Riksdag i likhet med Constitutionsfrågor, så lydande:
Det stadgande i Regerings-Formens 81 §, att Riksens Ständer ej må å den Riksdag, då ConstitutionsUtskottet föreslagit någon ändring i Grundlagarna, derom besluta, stödjer sig ofelbart på den grund, att i så vigtigt ämne dels grundsatsernes åsyftning jemte uttrycken må kunna noga öfvervägas och granskas, dels ock ensidiga afsigter ej genom öfverilning kunna få inflytande.
Mig hafva dessa grunder synts vara i lika och ännu större mån gällande, så väl om de lagförslag, som angå bestämmandet af enskildas inbördes rättigheter, som om allmänna Straff-, Rättegångs- och Kyrkolagar, med ett ord om alla mål, hvilkas utarbetande eller första bedömande till Lag-Utskottet höra, utom till äfventyrs någon gång Krigslagar.
Man har i en mera aflägsen forntid äfven hos oss sett exempel på Motioner dicterade af enskildta interesset, hvilket förslagsgifvaren förstått att dölja under täckelset af skenfagra skäl och med åberopande af allmänt bästa eller den lidande mensklighetens kraf.
Man har framstält sådant med den slags vältalighet, som på eftersinnandets bekostnad upprört inbildningskraften och sålunda gjort antageligt, hvad det lugna förståndet eljest icke bordt kunna gilla.
Man har härigenom någon gång blifvit förd till den ytterlighet, att de verkeliga förändringar, man tillstyrkt eller bifallit, antingen uttryckeligen blifvit förklarade för retroactive, hvarpå såsom prof må anföras Kongl. Majits ytterligare Förklaring den 17 Nov. 1766, eller ock, blott genom det namn de fått af Förklaringar öfver just de stadganden, man dermed upphäft eller ändrat, gifvit fullkomlig anledning till deras retroactiva tillämpning, ett missbruk, hvilket så tagit öfverhand, att sjelfva ordet Förklaring begynt förlora sin 148 Riksdagen 1810. betydelse och anses lika lydande med ny Lag, hvarigenom det till äfventyrs haft en mindre skadelig verkan.
Att dylika försök i en framtid åter skulle kunna göras, är en möjlighet.
Man kunde ju för att genomdrifva en plan, emot hvilken allt för tydelig
Lag funnes, föreslå en obestämd pröfnings- eller dispense-rätt, till hvars väsende det hörer att mera efter godtycke än efter gifven regel förfära.
Och för att befria sig från laga påföljd för begångna förseelser, kunde man låta föreslå någon sådan Lag, hvars premisser eller stadganden mer eller mindre tydligt insinuerade, det angående sådan förseelse
Lag alldeles saknades; och lätt kunde de, som ej kände det hemliga motivet, med en på mångfaldiga andra ärender delad uppmärksamhet, låta öfvertyga sig om nödvändigheten af det förra och bristen af det sednare.
Men äfven om sådane försök skulle uteblifva eller sakna framgång, är det dock visst, att en Lag, som bör gälla för en lång framtid, sällan kan, såsom sig bör, i tanken uppfattas, (än) mindre uttrycken deri rätteligen bestämmas på några få dagar.
Ett stadgande, som finnes uti ett icke hoprafsadt utan genom långliga tiders erfarenhet eller mogen öfverläggning tillkommet Lagverk, är sällan så i sitt inre väsende isoleradt, att det ej står i sammanhang med mångfaldiga andra stadganden, hvilket sammanhang den lagkunnige också kan efter noggrann forskning redan hafva insett och utredt, utan att derföre på kort tid kunna öfverse ett nytt eller förändradt stadgandes inflytande på det hela: en öfversigt, som ofelbart är desto mera nödvändig, som förändringen, derest icke allt dermed gemenskap ägande derefter tillika modificoras, skall göra detta öfriga antingen onyttigt eller obegripeligt och contradictoriskt.
Huru ofta känner icke dessutom i dessa, så väl som i andra ärenden, tänkaren behofvet af andres enahanda bemödanden?
Mången gång förblifver han inskränkt inom en viss ensidig synpunct, vid hvilken hans tankekraft, ju mera den dermed sysselsättes, ännu mera likasom fjättras; och är det endast genom andre forskares eller erfarnes meddelade olika sätt att se, som han då i det hela kan vinna det ljus, han förut förgäfves sökt.
På en Riksdag underkastas väl de gjorda förslag mångas pröfning, men de flestes uppmärksamhet, delad Bilaga .J till Mern.
N:o 8. 149 på för många andra ämnen, kan ej fästa sig på alla med all den kraft, dertill torde behöfvas.
Och hvad sjelfva ordalagen i ett lagproject beträffar, kan ofta den vara den minst skicklige att välja de lämpligaste, som bäst inser stadgandets grund och syftemål; han kan lätteligen hos andra förutsätta de åsigter, han sjelf har, då likväl sådane hos de fleste, dem Lagen rörer, merändels saknas, och hvarföre de i hans ord kunna finna helt annat, än hvad han velat uttrycka.
Han bör derföre misstro sitt project, intill dess han erfarit, huru det af allmänheten förstås, en fordran, så mycket mera billig, som dessa Lagar icke blott skola gälla för de mest kunnige, utan ock för mängden.
Ofta bänder ock, hvilket med Constitutionslagar icke gerna kan inträffa, att äfven den minst kunnige kan i följd af en tillfällig erfarenhet meddela en upplysning, som man eljest torde saknat, men som likväl kan i afseende på Lagens både innehåll och ordalag vara af mycken vigt.
Det torde således vara ostridigt, att de skäl, hvilka föranledt till ofvanberörda bestämmelse om Constitutionsfrågor, äro i afseende på de här omtalte privatlagar af ännu större vigt; hvarföre jag ock hos Högloft Constitutions-Utskottet vördsamt hemställer, om icke stadgandet i 87 § Regerings-Formen »Öfverenskomma Riksens
Ständer skäl att det vägra» kunde sålunda böra förändras:
Öfver de förslag till ny Lag, hvilka Lagutskottet på anledning af någon Riksdagsmans eller något Stånds Motion utarbetat, må väl anmärkningar i Stånden och återremiss ske enligt 56 §.
Men ej må å samma Riksdag, dä förslaget först uppgöres, annat beslut af Riksens Ständer fattas, än huru vida det må, blott såsom ett project, få särskildt tryckas och utdelas, eller ej.
Alla de lagförslag och yttranden ifrån Lagutskottet, hvilkas allmängörande Riksens Ständer i detta afseende på en Riksdag bifallit, skola, såvida Konungen till sådant allmängörande äfvenledes samtyckt, tillsammanstryckte utdelas till alla Domstolar och Juridiska Faculteter samt Lag-Committéen, om någon sådan finnes, och hvar och en äga, samt Ho f-Rätter ne, Lagmännen, Faculteterne och bemälda Committée antydas, att hos Justities-Ombudsmannen ingifva de anmärkningar, hvartill ämnet och hvarderas insigt eller erfarenhet kan föranleda.