Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därför hade hon heller icke svårt att uppe- hålla respekten, fastän hon i sin behandling af barnen var som den » lätthändte » läkaren och aldrig annat än i yttersta nödfall » tog i med hårdhandskarne ».
Kärlek föder kärlek.
Få äro väl de lära- rinnor, hvilka haft att glädja sig åt större gen- kärlek af sina lärjungar än hon.
Många äro de små ögonpar, hvilka vid hennes död fällt heta tårar, många de små barnahjärtan, hvilka nu för första gången blöda under det slag, som för ett barn — om ock blott för stunden — kan kännas så outsägligt hårdt och bittert.
Ett af skolans små barn kom hem till sin mor och sade: » vet mamma, det är en hel klass i skolan, som bara grå- ter » — det var Ellen v. Bahrs klass som grät.
Hon var dem så kär, att de bedt, att de nu i hennes ställe måtte få någon riktigt god vän till henne till lärarinna.
När hennes kamrater, lärarinnorna inom Brummerska skolan, genast efter dödsfallet be- slöto att anlägga åtta dagars sorg och att låta utföra ett stort porträtt af den bortgångna för att uppsättas i hennes klassrum, h a f v a - d e därmed ägnat en vacker, aktningsvärd gärd icke blott åt hennes minne, men också åt barnens känslor.
Ellen v. Bahr föddes i Stockholm den 14:de december 1862.
Hennes föräldrar äro revi- sionssekreteraren Carl v. Bahr och hans hustru Elisabeth Boström.
För dem såväl som för sina syskon var hon ögonstenen i familjen — den alltid glada, alltid ömma, uppmärksamt hjälpande, tjänande gode anden.
För sin mor var hon dessutom nästan alltifrån sin barndom en systerlig vän, hvilket nog bidrog till, att hon så tidigt blef förtrogen med lifvets allvar.
Det vemod, som låg på botten af hennes natur, bekämpade hon, så att det icke blef störande för omgifningen.
Stilla gick hon sin egen väg, utan att någonsin onödigtvis skära ihop med andra, Harmonisk, som hon var, verkade hon lugnande på dem, som omgåfvo henne.
Hon talade så litet, men handlade så mycket och alltid besinningsfullt, utan alla öfverdrifter.
Hvad hon gjorde, var i allmän- het väl afvägdt, väl planlagdt och utfördes med seg energi.
H o n var hvad man kallar en » karaktär », och därtill en nobel karaktär.
Trots sitt nästan ständigt glada yttre, var hennes sinne prägladt af djupt allvar och sträng själfkritik, hvilket under konfirmations- tiden tog sig uttryck i svåra strider af tvifvel och oro.
Ä n n u kort före konfirmationen var hon så tvekande och oviss, om hon ville gå till nattvardsbordet, att hon var nära att vägra, men hennes slutliga af görande blef att gå.
Med kännedom o m hennes samvetsgrannhet kan man ej betvifla, att, när hon så gjorde, skedde det af öfvertygelse om att handla rätt.
Många år efteråt sade hon sig likväl ej äga
IDUN — 2 — 1899. full klarhet, om hennes handlingssätt i själfva verket varit rätt eller icke.
Af dogmer och ortodoxi hade hon föga, men af verkligt kristlig anda så mycket mer.
Med kristlig anda menar jag att vara genomsyrad af kärlek till alla sina medmänniskor, utan anseende till personen, och därigenom blifva fördragsam, förlåtande, förstående och verkande till andras gagn.
Och detta allt var hon i en alldeles ovanlig grad.
Hennes syn på lifvet och på människorna var allt utom trång.
H o n begärde alls icke, att andra skulle tänka och tro som hon, handla som hon, begärde hvarken snörrätthet eller likformighet, tvärtom — hon kunde förstå de mest olika naturer och lifsuppfattningar och såg till det goda hos hvar och en.
Om hon ogillade något och tyckte sig böra göra en anmärkning, kunde hon göra den på ett absolut osårande sätt — mången gång i skämtsam form.
- — då orden åtföljdes af ett skälmskt, blidt leende, där godheten lyste i de tindrande bruna ögonen.
Visserligen kan ingen dödlig vara felfri, men en person — mänskligt att döma — så fri från fel och svagheter som hon är en sällsynthet.
Hon var kanske för god, för upp- offrande, och det kan understundom onekligen vara ett fel, då man därmed kan skada andra, men det är j u under alla omständigheter en- dast ett för långt utsträckande af de ädlaste egenskaper och således icke fel i egentlig me- ning.
Till ytterlighet anspråkslös var hon och un- derskattade vid alla tillfällen sina gåfvor.
Så, när hon blef erbjuden föreståndarinneplatsen vid ett framstående läroverk, afslog hon an- budet, dels af misstro till sin förmåga att fylla det maktpåliggande värfvet, dels af skygg- het för att intaga en så framskjuten ställning.
Fastän af hela sin själ upptagen af intres- set och arbetet för skolan, bibehöll hon dock sin starka hemkärlek och sinnet för alla ett hems - detaljer.
» Man blir så lätt själfvisk af att bo i andras hem, » sade hon och bildade därför jämte en väninna ett eget litet hem, där hon äfven hade skolflickor boende hos sig, hvilket förhöjde hemlifvets glädje.
Tomheten efter henne blir stor och oersätt- lig i detta lilla sköflade hem såväl som i barn- domshemmet, i kamratkretsen och bland alla de många, som älskat henne.
Att bära på sorg och saknad är alltid en tung börda, men dubbelt tung kännes den, när våren gör sitt intåg och tänder lif och glädje öfverallt i naturen, utom i de hjärtan som lida sorgens kval.
Efter några få dagars häftig sjukdom afled Ellen v. Bahr, den 25:te mars detta år.
En operation för att om möjligt rädda hennes lif försöktes förgäfves.
Den förmådde åtminstone lindra de förut så svåra plågorna.
» Jag kän- ner mig så lätt som en ängel, » sade hon vid uppvaknandet efter operationen.
Medvetandet upphörde kort därefter — dessa ord blefvo hennes sista medvetet uttalade.
Likasom hon sällsynt tidigt hade mognat för lifvets allvar, tycktes hon nu ock vid ännu ganska unga år mognad för dödens allvar.
Hon efterlämnar en god lifsgärning och ett minne så oblandadt, så fullständigt ljust, som blott mycket få af den bristfulla jordens barn förmå att lämna.
ANN MARGRET HOLMGREN.
T. TEESMBDEN.
TT " 1 Him 1 nTniff ä K A lil K AIH N 1Y II 1 * 11 III 1 U l l r v ^ r t ' a n d s domstidnin s förnämsta ung- p r i s å endast 3 kronor.
r f ö r heit MITT PARADIS.
U R DIKTCYKELN » L A BONNE CHANSON » AF PAUL VERLAINE.
O ch då nu dag går upp och morgonsol sig tänder, Och då nu hoppet, som så länge från mig flytt, Omsider bönhör mig och till mig återvänder, Och då just nu för mig all denna lycka grytt, Så är det slut, ja, slut med dystra tankars välde Och st3 ' gga drömmars makt, och slut med hån och spott, Och slut med alla ord, i bitterhet jag fällde, Där tanke utan själ fick triumfera blott.
Nu bort med knuten hand, med retlighet och galla, Hur elakt och hur vrängt sig mycket än må te, Bort med allt lågsint groll, och bort en gång för alla Med usla drycker och den glömska, som de ge.
Ty nu en varelse, af idel solljus danad, Har i min mörka natt en dager spridt så varm, Har tändt en kärlekseld af styrka aldrig anad, Allt med sitt leende, sin godhet och sin charma Bevakad utaf er, I milda ögon, klara, Och stödd af dig, o hand, i hvilkcn darrar min, På mossbevuxen stig, på vägar olrädbara Jag vill gå fram, rättfram med obekymradt sinn.
Ja, rakt uppå mitt mål jag vill med jämnmod sträfva, Dit ödet leder mig gå fram besinningsfullt, All afund och allt agg, all våldsamhet förkväfva Och finna .plikten ljuf i lifvets stridstumult.
Och synes vägen lång, att tröttheten förjaga Jag sånger sjunga vill uppå mitt enkla vis, Jag vet, att hon dem hör och henne de behaga.
I sanning jag begär ej annat paradis.
FREDRIK BOHM.
MOLOKSOFFER.
E N S T I G A N D E CIVILISATION synes ound- vikligen föra till stegrade lefnadsbehof, en omständighet, som — för så vidt den inne- bär ett höjande af medelnivån för människans lefnadssätt — j u blott är att beteckna såsom glädjande.
Det sista halfseklets hitintills ena- stående industriella uppsving har otvifvelak- tigt medfört ett växande allmänt välstånd; men det har tillika medfört en utveckling i lyx och en tilltagande yppighet i vanor och lefnadssätt, som kunna förefalla ödesdigra nog, då de ytterligare ökat olikheten i behof sam- hällsklasserna emellan, och då dessa stora lef- nadsbehof och denna öfverförfining synas hafva fått ett högst betydligt försprång framför den stigande välmågan.
Hand i hand m e d denna stegrade lyx och öfverförfining tillväxa stora fordringar på lifvet, och härmed tillväxer natur- ligtvis äfven antalet af de felslagna förvänt- ningarna och de otillfredsställda önskningarna — dessa vår tillvaros kanske skadligaste para- siter, som nära sig på lifsmodet och lefnads- lusten.
Begäret efter yppighet och njutning har en enerverande och förslappande verkan såväl på dem, som fåfängt smäkta efter att få tillfreds- ställa det, som på dem, hvilka fritt kunna följa sina böjelser.
Ja, icke nog därmed; dessa högt uppdrifna anspråk på lifvet blifva lätt en källa till lidande, olycka och förnedring.
Styrka till försakelser och umbäranden är en af de mera sällsynta karaktärsegenskaperna, och det tyckes vara många anledningar att befara, att den skall blifva allt sällsyntare.
Mången gång är det emellertid icke för den egentliga vällefnaden och njutningen männi- skor tillsätta välstånd, lugn och lycka; det är ofta blott åt tomma skenet de bringa dessa dyra offer.
De yttre förhållandena och det yttre uppträdandet betyder för många allt; ja, hänsynen utåt öfvar på dem en så hypno- tiserande verkan, att de omöjligt kunna till- kämpa sig det karaktärens oberoende, som höjer sig öfver tillfälligheterna, hvarunder man lefver, och som lojalt » rättar munnen efter matsäcken ».
Och så uppstår denna olycksaliga hetsjakt efter att » hafva det så- som andra » — hvilket egentligen tyckes vilja säga: såsom den klass, som befinner sig nå- got öfver en på den ekonomiska och sociala skalan — en hetsjakt, som kostar långt mera, än det åtrådda målet kommer att smaka.
T y denna dyrköpta lyx och flärd blir vanligen till föga fromma för den, som förskaffat sig densamma; den drager i sitt följe oro och be- kymmer samt förödmjukelser och humbug af allehanda slag och blir därigenom fördärflig och olycksbringande för människans lycka och moraliska värdighet.
Äfven de rikaste föräldrar kunna icke för- svara, om de låta sina barn växa upp i väl- lefnadens och yppighetens sköte.
För mycket af nöjen och förströelser göra barn och ung- dom blaserade.
Prakt och yppighet framkalla en sinnenas slapphet och karaktärens vekhet, som kunna helt och hållet betaga styrkan att neka sig något och att motstå den lägre na- turens lockelser.
Flärd och fåfänglighet snärja själen och göra känslor och åsikter förvända.
Yppighetens lif utsuger lätt medkänsla och hjärtevärme, energi och mottaglighet för högre impulser.
De unga, som utgå ur ett öfverflö- digt och yppigt hems försåtliga sköte, äro ofta verkligt beklagansvärda, ty de hafva blifvit beröfvade ungdomens lyckligaste förmån: för- mågan att känna ungt och varmt och enkelt.
Och hvilka motståndskrafter — om icke möj- ligen stoltheten • — • skola i denna öfvergångs- tid, den farligaste af alla, öfvergången från familjelifvets tvång till världens frihet, väl förmå att utgöra ett skydd mot de lumpna böjelser, de lustar, utsväfningar, ja de brott och den förnedring, som de unga i följd af en naturvidrig uppfostran så lätt kunna blifva rof för.
Vår senaste tid företer vissa tendenser för epikurism och s. k.
» lifsglädje » — tendenser, som dock redan nu torde hafva nått sin kul- men.
Det är sålunda icke alltför ovanligt att se en och annan individ, som rent af stolt- serar öfver att låta njutningsbegäret och lyst- naden ohöljdt framträda.
När man ser så- dana unga vällustingar och sybariter — verk- liga vrångbilder af natur och människovär- dighet — då fattar man den höga betydel- sen af enkelhet i lefnadssättet.
Då uppskat- tar man värdet af sanna, naturliga föreställ- ningar och tänkesätt samt af den lycka, som ligger uti att kunna finna glädje i enkla, lätt tillgängliga nöjen, i stället för att söka den i berusande och raffinerade förströelser.
Dessa förströelser, som så snart framkalla öfver- mättnad, ehuru de alltjämt alstra begär efter nya, mera eggande nöjen och njutningar.
Och undan för undan betaga dessa nöjen och för-
— 3 — ströelser sina offer förmågan att hämta veder- kvickelse i och nöje af det åstnndade; slut- ligen njutas de blott såsom ett slags opiat mot ledsnaden och tomheten.
En dylik sin- nenas och lefnadslustens depravation är ett öde, som hänger dubbelt hotande öfver den ungdom, som fostrats i veklighetens och lyxens sköte.
Men ofta är det — såsom nämnts — icke njutningslystnadens demon, som kommer män- niskorna att uppoffra ett lugnt oberoende, utan det är skenet, fåfängans demon, som drifver dem att påtaga en förnedrande boja.
Hvilka Moloksoffer frambär icke den långa raden af fåfängans martyrer och dårar dagligen och stundligen på flärdens och lyxens altare.
Hvilka lidanden och umbäranden ålägga sig icke många af dessa skenets olyckliga slafvar blott för att uppehålla en framstående samhällsställnings bleknande nimbus, en ihålig elegans och ett tomt prål?
Om denna uppfinningsrikedom och dessa hjältemodiga offer för skenets uppehål- lande bringades en bättre och tacksammare sak, o m de t. ex. gjordes för vinnande af verkligt välstånd i stället för framställande af blott det skenbara — hvilket annat utseende skulle icke världen då kunna få?
Men vore de allmänna begreppen om sant mänskligt värde icke så konstlade och för- skrufvade, som de äro, och fäste icke världen en så oerhörd vikt vid det yttre, som den gör, utan förstode den att värdera naturlighet, enkelhet och måttlighet, så funnes icke detta långa följe af beklagansvärda formalister och slafvar, som blindt följa det föredöme, värl- dens rike och mäktige gifva.
Dessa stackars narrar, som villigt och hjältemodigt förneka sitt lifs lugn och en enkel komfort för att tillfredsställa de fordringar, som de anse att världen och deras lefnadsställning kräfva.
I sitt okonstlade tillstånd fördrager männi- skan » god mat på simpla fat » framför » dålig mat på granna fat ».
Likaså fördrager hon känslan af oberoende i ett lugnt varmt litet b o framför att lefva i en utdragen osanning inom ett elegant paradhem på vacklande grund.
Man vet knappast, hvilketdera man skall mest beklaga, dennna direkta träldom under mammon, som yttrar sig i njutningslystnaden, eller denna indirekta, som framträder i detta löjliga charlatanen, att människorna ifråga om sin ställning vilja slå hvarandra blå dunster i ögonen.
De följder, denna träldom under mammon drager med sig, äro i båda fallen fördärfliga och olycksbringande.
Ve de stackars barn, som växa upp i en omgifning, som böjer sig under oket för vare sig det ena eller andra af dessa slags välden.
Hvilken motvikt kunna väl sedliga föreskrifter och vackra förmaningar utöfva på de barn, som lefva med dylika exempel för ögonen!
I några lyckliga fall kunna måhända hos mera tänkande, själfständiga och kraftfulla individer dylika exempel komma att te sig varnande.
Men till hvilket högt pris erhålles icke denna sort af lefnadsvishet!
Men njutningslystnadens och vällefnadens passion har en djupare, i vår varelses egent- liga natur liggande rot och bör således vara långt svårare att blifva herre öfver, än hvad förhållandet borde vara med passionen för på- fågelsfjädrar, såsom Thackeray så betecknande kallar den tomma fåfängans snobberi.
Må vi emellertid betänka, om den valuta, som våra gärder åt denna senare lidelse lämna, på något sätt svarar emot de offer, som bringas den, » vi alla, som, funnes ej påfågelsstjärten » • — såsom samme författare säger — » kunde kackla i all sköns trefnad och vara så muntra och lyckliga! » TORN.
EN Dahllof TONERNAS IDUN SKALD.
fot .. ANDREAS HALLEN.
» TJvEM Ä R D E T D Ä R?
» skulle måhända X.
X. åtskilliga af våra läsarinnor med en ny- fiken blick på porträttet af komponisten och kapellmästaren Andreas Hallen, som vi i dag ha nöjet att presentera i Iduns spalter, fråga, såvida icke namnet och dess bärare gjorde ett sådant spörjsmål öfverflödigt genom den rang- plats, Hallen sedan nere lustrer tillbaka inta- git och fortfarande intager i vår tonkonsts historia.
Och äfven, o m någon ung läsarinna, hvars musikaliska bildning ännu begränsas till gamle Czernys pedagogiska tonmålningar, aldrig lärt känna namnet Hallen, skulle hon otvifvelak- tigt frapperas af det karaktäristiska porträttet och tänka: » den mannen är antingen en konst- när eller en lärd, ty så där ser ingen hvar- dagsmänniska ut. » Konstnär eller lärd!
Hvarför icke en lärd konstnär?
T y Hallen är kanske den mest ge- nombildade af våra nu lefvande komponister här hemma.
Dock har lärdomen icke sållat något skolastiskt dam öfver hans tonskapelser, som alla starkt präglas af hans konstnärstem- perament — ett käckt och soligt vikingalynne, med ett tillskott af den svenska naturmysti- kens vemod och drömmande halfdagrar, hvilka motsättningar i hans musik teckna sig som kvällskuggor på en gyllenläderstapet.
Hallen har varit och är fortfarande en myc- ket produktiv komponist, särskildt i de orkest- rala formerna, och den, som är något så när förtrogen m e d musiklifvet i vårt kära fäder- nesland och vet, huru nyckfullt våra tonkonst- närer behandlas — än med afgudisk tillbed- jan, hvilket dock är sällsynt, än med kallsin- nighet, som oftare förekommer och står i mera intimt sammanhang med vår natur — kan lätt tänka sig, hvilken järnenergi och hängifvenhet för sitt kall en komponist under sådana för- hållanden måste besitta för att, trots allt, mäkta frambringa det ena betydande konstverket efter det andra.
Det var på våren 1884 som Hallens första opera » Harald Viking », till text af tyske skal- den Hans Herrig, gick öfver scenen härstädes, efter att redan 1881 ha gifvits i Leipzig.
Ätskilliga af våra läsarinnor erinra sig kan- ske ännu, huru glänsande det intressanta ver- kets hufvndparti återgafs af den numera af- lidne operasångaren Labatt.
Är 1891 hade Hallen färdig och uppförde härstädes en symfonisk svit, » Ur Valdemar- sagan », med poetiska motton af skriftställaren, hr Algot Sandberg.
Denna komposition rönte stor framgång och kom påföljande år till upp- förande i Wien vid den musikfest, som ägde rum under den då pågående utställningen där nere.
Är 1896 följde operan » Hexfällan » samt, vid Vasaminnets firande samma år, den charmanta orkestersviten » Gustaf Vasas saga », till Daniel Fallströms präktiga text.
Denna musik torde hvad stil, melodifägring och praktfull instru- mentation beträffar, vara något af det ypper- sta, hvarmed Hallen hittills riktat vår inhem- ska tonkonst: det är Vasatidens storvulna dåd- kraft och glödande fosterlandskärlek, som ljuda ur de mäktiga rytmerna.
Sviten enbart uppfördes ånyo, som våra läsarinnor kanske minnas, vid den härvarande musikfesten under vårt oförgätliga jubelår 1897 och väckte då, dirigerad af komponisten, ett hardt när demonstrativt bifall.
Och nu, i dessa dagar, afvaktar vår musi- kaliska publik med spändt intresse framföran- det af ett nytt verk af Hallen: operan » Val- demarsskatten », till text af diktaren, baron A. Klinckowström.
Det är den historiska legendens Visby vid brusande och solglittrande Eystrasalt, då Val- demar Atterdags flotta gjorde strandhugg hos de rika hanseaterna, som åter inspirerat kom- ponisten — den symfoniska sviten, » Ur Val- demarsagan », behandlar nämligen samma ämne och gaf kompositören det.
' första upp- slaget till operan.
» Man kommer kanske nu att stämpla mig som reaktionär, » förklarade tonsättaren med ett fint småleende, då vi härom dagen togo oss friheten att aflägga ett besök i hans hem vid Stora Frösunda, där hans tillsvidare slagit ned sina bopålar för att, af skilj d från det bullrande och distraherande storstadslifvet, i ro få ägna sig åt musikalisk skaparverksamhet.
» Min opera är nämligen i främsta rummet en melo- diopera, » fortsatte han, » och hvad ledmotiven beträffar, har jag tillämpat dem i långt min- dre utsträckning än hvad " Wagners renläriga anhängare torde vilja acceptera.
Men man misstar sig, om man uppfattar mitt nya verk som reaktionärt.
Min opera är däremot en protest mot de wagnerska principernas drif- vande in absurdum. » Sålunda fortfor den liflige och geniale ton- sättaren att utveckla sina konståsikter och idéer, kraftigt häfdande, att musiken såsom konst främst af allt bör präglas af melodien.
Och h v e m vill ej gärna underskrifva denna sunda uppfattning af den skönaste bland konstarter — hälst nu, när densamma af expe- rimentslystna och fantasifattiga adepter ofta nog tvingas in i allt annat än tilltalande for- mer.
När vi alltså om ett par dagar få se K. teaterns ridå höjas öfver » Valdemarsskatten », kunna vi förvisso bereda oss på en musika- lisk njutning af angenämaste slag.
T y Hallen tillhör falangen af de skapande för- mågor, hvilka städse väcka intresse, emedan hans väg, som hvarje äkta konstnärs, bär uppåt och framåt — trots allt.
4 1DUN 1899.
T J Ä N S T E M A N N A S Ä L L S K A P E T '.
LÄSRUMMET.
I UNGKARLARNES TJÄNSTEMANNASÄLLSKAPET I KLUBR.
NOVELL THORE BLANCHE.
F Ö R IDUN AF STOCKHOLM.
E N H U F V U D S T A D S m å n g a, såväl stats- s o m k o m m u n a l a ä m b e t s v e r k och institutioner sys- .selsätta, s o m lätt förstås, ett ofantligt antal t j ä n s t e m ä n, y n g r e och äldre.
E n sammanslutning b l a n d d e m, dels f ö r e k o n o m i s k a i n t r e s s e n s tillgodo- s e e n d e, d e l s för å s t a d k o m m a n d e af i d é u t b y t e n un- d e r o t v u n g n a och b e h a g l i g a f o r m e r s a m t för utveck- l a n d e af ett g o d t k a m r a t s k a p h a r s e d a n l ä n g e ut- gjort ett ö n s k n i n g s m å l i n o m v å r a k t a d e tjänste- mannakår.
Särskiidt för ogifta t j ä n s t e m ä n b o r d e e n d y l i k f ö r e n i n g eller k l u b b v a r a v ä l k o m m e n, i d e t d e n in- o m sina v ä g g a r e r b j ö d e d e m n å g o t af h e m l i f v e t s k o m f o r t o c h trefna s ä l l s k a p s t o n efter d a g e n s arbets-.
timmar.
D e s s a faktorer t i l l s a m m a n t a g n a b r a g t e s m å n i n g -.
o m föi-pningstanken till m o g n a d, o c h d e n 1 n o v e m - ber 1 8 9 6 konstituerades Tjänstemannasällskapet i Stockholm.
Precis ett år s e n a r e stod deras lokal fullt färdig i h u s e t n:r 3 8 H a m n g a t a n, h v a r i f r å n vi i d a g e n s n u m m e r af I d u n m e d d e l a interiörer af s ä l l s k a p e t s läs- och r ö k r u m.
A f d e n n a inblick i » d e lokale F o r h o l d » finna vi, att s ä l l s k a p e t förfogar öfver e n d e n m e s t i n b j u d a n d e tillflyktsort, o c h d e öfriga r u m m e n g e ej d e s s a efter i solid e l e g a n s och s m a k.
H v a r j e detalj är förträff- ligt t i l l g o d o s e d d, o c h s o m d e n e k o n o m i s k a förvalt- n i n g e n s s y m b o l t r o n a r i d i r e k t i o n s r u m m e t ett kassa- s k å p — » för s ä l l s k a p e t s b l i f v a n d e m i l l i o n e r, » s o m å r s b o k e n m e d h u m o r i s t i s k tillförsikt f r a m h å l l e r.
E N D A G, som han stod där, nyfiken och med gapande mun, stödjande sig på sin käpp, ty han blef trött af att gå, tröttare än då han hela dagen sprang fram och tillbaka i sin butik, knuffades han åt sidan af en stor arbetare, som bar en säck på ryggen.
Och arbetaren skrek ursinnigt åt h o n o m: » Ur vägen!
Då man inte gör någonting själf, kan man åtminstone låta bli att hindra folkl » De kringstående skrattade och han afiägs- nade sig hastigt, erfarande en känsla af blygsel.
Strömmen och dess befolkning intresserade honom emellertid mest.
Våren hade kommit, våren med mild luft, blå himmel, denna egen- domliga känsla, som berusar oss, som samman- prässar hjärtat och kommer det att svälla i likhet med en af dessa små färgade bläsor, som barnen leka med i våra parker.
Och från Norrbros stenpelare, stående midt i vattnet som benen af en envis jätte, brusade vårflödena, gula af regnvatten, af fältens och dikenas lera, skummande, hvirflande, kokande som vattnet i en ofantlig gryta.
Det var här nedanför, som fiskarena höllo till med sina båtar, från hvilkas akter sänkhåf- varne sköto ut som ett slags underliga flyg- maskiner, hvilka endast behöfde spännas ut för att hela den lilla farkosten skulle lyfta sig upp och gå till väders, tyckte han.
Nu sänk- tes håfven, och medan mannen v i d årorna an- strängde sig för att hålla upp mot strömmen, började fiskaren väfVa upp sin apparat.
Gubben Lorentz stod på kajen i spänd vän- tan.
Skulle han få något eller icke?
Och han gnuggade händerna af belåtenhet, då håfvens botten var uppfylld af sprattlande fiskar, hvil- ka mannen samlade upp med en liten hand- håf och kastade ned i sumpen.
Till sin förra affär gick han numera sällan eller aldrig.