Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De flesta torde tycka att det betyder så litet, detta att barnen passas upp, att man ständigt tänker för dem och med största om- sorg undviker att försätta dem i något läge, där ens den minsta svårighet skulle föranleda dem besväret att på egen hand försöka reda sig därur.
Medgifves, att det ser så ut.
När de en gång bli tvungna därtill, menar man, så måste de väl däran, och bli de ej nödsakade att af- säga sig sitt själfsvåld och sina bekväma va- nor — ja, så mycket bättre.
Verkligen, så mycket bättre?
Det torde dock ej vara så alldeles säkert.
Det är näm- ligen så, att det helt enkelt icke är fråga om barnens vanor, om deras bekvämlighet och behof, utan om deras karakter, om utveck- lingen af deras karakter.
Vanorna kunna j u för en tid bortläggas, när nöden så fordrar, men den stämpel, de satt på karakteren, är icke så lätt utplånad.
Och finnes hos bar- net något frö till egenrådighet, härsklystnad och andra lika angenäma egenskaper, nog ut- vecklas de på bästa sätt genom denna äDgs- liga omsorg om att den lilla herrn eller den lilla fröken icke skall göra sig besvär med det allra minsta ting, utan blott behöfva be- falla, kanske icke endast tjänare, utan äfven sina egna föräldrar, för att genast få sin min- sta önskan uppfylld.
Och låt vara att nöden också en gång tvingar dem till förändring, så är nöden en så hård läromästare, att det nästan är en grymhet, att åt honom öfverlämna den under- visning, som kärleksfulla föräldrar vida lät- tare kunde bibringa.
Jag säger kärleksfulla och lägger vikt på det ordet, ty icke kallar jag dem kärleksfulla, som tro sig bevisa bar- nen kärlek genom att göra dem karakterslösa, osjälfständiga, själfsvåldiga, oskickliga till att kämpa lifvets strid — något som dock all- tid förr eller senare måste blifva hvarje män- niskas öde.
Den, som vill uppfostra sina barn till själf- ständighet, söker först och främst ingifva dem begrepp om och vördnad för en högre lag, för något som står öfver dem och alla män- niskor, en högre saDning, rättvisa och godhet, med ett ord en Gud, en allsmäktig och kär- Mathilda Att bena Lang / et.
fisk.
önar det sig verkligen att spilla trycksvärta på en sådan bagatell, mena väl alla unga damer o c h säkert äfven det lilla antal ung herrar, s o m i någon gift väns hem kan stjäla sig till en titt i Iduns spalter; men mammorna skola nog medgifva, att benandet af småttingarnes fisk spelar en ej så liten rol i sommarhushållningen i skären.
Först o c h främst har man oro för, att något ben möjligenej observerats, och sedan tager det ej så litet tid från mammas middagttimme, om hon skall bena åt två, tre småttingar.
Att anförtro benandet åt barnjungfrun är alltid en vansklig sak.
Vanligen sker benandet sålunda att fisken sönderskrapas i oändligt små bitar, hvilka med ytterlig noggrannhet genomses, o c h det hela ter sig efter benandet s o m ordentlig hönsmat.
Utan vidlyftiga studier i zoologi o c h fiskens ana- tomi kan man med något aktgifvande på fiskens benbyggnad betydligt underlätta det besvärliga be- nandet.
Abborren åsamkar vanligen det största besväret, isynnerhet o m den ej är mycket stor.
Sedan man befriat fisken på hvardera sidan från skinnet — hvil- ket är försiktigast, då knappast en af hundra kök- sor fjällar den tillräckligt omsorgsfullt — klyfver man den längs ryggbenet i tvänne hälfter och bort- tager benet o c h alla fenorna.
Invid hvarje fena sitter en tät rad ben, de s. k. strålbärarena, hvilka lätt i en sammanhängande rad aflägsnas.
De stora benen vid bukstycket frånskiljas äfven alla på en gång i hvardera halfvan genom att med knifven lösa dem från öfre (rygg-) sidan nedåt.
Nu finnes i hvardera halfvan af fisken endast en rad ben, emellan rygg o c h magköttet, d. v. s. i den skåra, där rygg- och magköttet af sig själf skilja sig.
Dessa ben sträcka sig ej längre än lika långt som buken — stjärten är fullkomligt benfri — men de äro ganska mycket inbäddade i köttet, så att man snabbast aflägsnar dem, o m man med en skarp knif skär bort en par millimeter kött såväl från rygg- som från buksidan, emedan benen följa än med den ena, än med den andra sidan.
Abborren är nu fullkomligt benfri o c h hvarje halfva i tre rediga stycken: bukstycket, ryggstycket och stjär- ten.
Sålunda benad fisk, lagd på hvarje tallrik, då fisksoppa serveras, förhöjer mycket soppans värde.
Gösen har inga andra ben än de vid fenorna, ryggbenet o c h de stora benen vid buken o c h är därför den allra bästa fisk för barnen.
Lax o c h ål hafva också endast stora ben.
Hos strömming o c h sill följa vanligen alla ben med, då man tager bort ryggbenet.
Gädda, braxen, sik o c h id hafva så mycket ben ini själfva köttet, att det alltid blir försiktigast att tillförsäkra småttingarne bukstyckena, där al- drig annat än de stora sidobenen finnes.
0&gt; •T * Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
Glöm ej blomstermissionen!
ri I vad vill det säga?
Hvilken mission skötes l | med blommor ?. » frågar kanske en och an- nan läsarinna.
Att de älskliga små blom- stren hafva haft, hafva o c h skola hafva mera än ett ord att säga oss människor, det veta väl de flesta — men det är om ett regelbundet arbete vi nu vilja tala o c h berätta dess historia från början.
I Londons norra stadsdel finnes det ena Stock- holm bredvid det andra, så oändliga äro sträc- korna då man färdas där, o c h hundratusental be- höfva hjälp, undervisning, tillsyn af lyckligare lot- tade.
Många äro de sällskap, föreningar o c h kyrkosamfund, s o m arbeta där, men ett af de märkvärdigaste är » Mildmay Missionen », börjad af en framstående prästman, mr William Pennefather, och efter hans död, fortsatt af hans änka, en storslagen, ovanlig kvinna.
Hon har vid sin sida utmärkta medhjälpare o c h en hel skara diakonis- sor, elever o c h fria medhjälparinnor, hvilka till- bringa dagen i de försummade stadsdelarna o c h om aftnarna återvända till sina hem i West End.
Därifrån strömma pänningar.
till de många olika barmhärtighetsverken, däribland till Bethnal Greens sjukhus för fattiga kvinnor.
Detta hus innesluter utom sjuksalarna, äfven rum för möten o c h skol- lokaler för barn.
I det största rummet voro öfver 200 kvinnor samlade till ett s. k. Madensmöte, en vacker vår- afton i mars 1875.
Diakonissan, en ung flicka från den härliga ö n Wight, erhöll ett bref hem- ifrån, just då hon hade alla sina » gummor » om- kring sig.
I brefvet låg en liten bukett, bestå- ende af en snödroppe, två gullvifvor (primroses) och tre luktvioler (sweet violets).
Det var ännu blott början af våren och dessa små vårbud hade vuxit ute; de spridde en ljuf doft till närmaste grannar o c h de bådo » få lukta på dem i kuvertet ».
Endast den, som lefvat i Londons-öknen, d. v. s. de delar däraf, där inga vackra anläggningar finnas, samt sett människor i tusendetal lefva och dö där utan att hafva varit utom dess närmaste kvarter, släpande nästan dag och natt för att hålla hungern från dörren, kan fatta, hvilken tjusning de späda blommorna skänkte de fattiga kvinnorna.
Sedan kuvertet med de nämda blommorna gjort sin rund kring bordet, skänktes två af de sex blommorna, till de tre äldsta kvinnorna, hvaraf den ena fanns d ö d i sin bädd följande morgon, med blommorna i handen.
Sedan dess har Mildmay Missionens arbeterskor fortsatt regelbunden blomsterutdelning bland sina skyddslingar.
En viss dag samlas några » systrar », att med hjälp af tillfälliga besökande binda små buketter o c h vid hvarje fästa ett vackert tänke- språk, helst textat af vänliga händer o c h p r y d t med ritade eller målade bilder för hand.
Åtmin- stone gjordes det så i början, men alltefter det efterfrågningarna o c h bönerna o m blomster- missionsbesök ökades, blef det omöjligt att för hand pryda alla korten.
Från hela landet kommo de dock i massor.
Klena, blyga eller till annat arbete olämpliga personer, både barn, fruntimmer och män roa sig i hemmen att texta o c h måla sådana kort.
Deras uppfinningsförmåga o c h skön- hetssinne ökades allt jämt och då några kort snart vunno mera efterfrågan än andra, trycktes de o c h så småningom uppstod denna kolossala förbrukning af kort med alla dess variationer, i alla länder o c h alla språk t. o. m. de mest af- lägsna öar i oceanen.
o Försedda med dessa buketter gå nu * blomster- systrarna * till de mest otillgängliga hem.
Di- striktbesökande få ofta stanna utanför ett uselt hem o c h öfverhopas med skymford, men få äro de, hvilka vägra emottaga en bukett med dess vidhängande vackra kort.
Hvarje vecka återkom- ma de besökande o c h småningom vinnes ett in- flytande o c h befästes en vänskap, som aldrig på annat sätt skulle knutits.
En gång skall det dock blifva uppenbart, huru många genom detta svaga medel blifvit införda på den rätta vägen.
I de låga källarrummen, i den nakna vindskam- maren, till sjukhus och fängelser, till de förnämas praktfulla boningar, i arbets- o c h fattighus, verk- städer o c h fabriker, vandra nu hvarje vecka öf- ver hela Stor-Britannien en väldig skara kvinnor med sina fyllda blomkorgar.
Såsom allt i Eng- land utföres enkelt o c h praktiskt, där de ej äro bundna af gamla, häfdvunna lagar, bud o c h sed- vänjor, har denna mission organiserats på ett
förträffligt sätt.
Hufvuddepofer bestämmas, och un- der centralerna lyda mindre stationer och sam- verka regelbundet.
Till centralerna sändas blom- mor från alla delar af landet och äfven frukter och bär för de sjuka, i fattiga hem, j a från sö- derns länder t. o. m. komma dagligen stora, en- kom därtill afsedda korgar, märkta med » Bfo / ii- stermissioneni, hvilka försedda med ett kontroll- märke från centralen, fraktfritt återsändas.
Tryckta cirkulär utdelas om rätta sättet att förfara med blommorna och genom annonser begäres flere korgar till en station, färre till en annan m. m.
På många slott, mången prestgård odlas hela fält ined » missionsblommor », ja de mindre förmögna hafva kanske blott en rabatt, men då samlas blommorna från flera håll o c h bortsändas af där- till utvalda personer, som åtagit sig fylla behof- vet från landsbygden till någon viss station.
Mången fattig kvinna eller svagt barn gifver sin skärf till blomstermissionen, genom att plocka vilda blommor, dessa äro icke de minst välkomna; isynnerhet hvit- och blåsippor, gullvifvor, blåklint och blåklockor, kunna räkna på stor efterfrågan.
Ja, kärleken är uppfinningsrik och skogsbär, tor- kad frukt, torkade blommor med stark lukt in- lagda i små påsar, snäckor, prässad hafstång o c h mossor, granna stenar etc. spridas kring landet, genom denna tysta men så välgörande verksamhet.
I Jönköping börjades samma slags arbete redan 1875 från Wilhelmsro och utan tvifvel har väl- signelse däraf redan uppstått, åtminstone vågar man säga, att större glädje har knappt något för- orsakat.
I Stockholm och Göteborg bedrifves äf- ven » Blomstermission », men icke råder samma organisering och samverkan från landsorten hos oss, som i England.
Mycket större nytta skulle åstadkommas om bidragen blefvo flera och regel- bundna.
Från era egendom t. ex. kan det ju ej blifva så stor omväxling, och de tryckta korten blifva enformiga tycka de sjuka, men vi framhålla i syn- nerhet de lyckligare lottades tillfällen att på många, eljest obeaktade sätt gagna och glädja.
Tänk på de massor af blommor, som öfverallt falla af utan att någon ser dem, där herrskapet vistas vid brunnar och bad o c h ingen utväg till försäljning finnes.
Skulle ej genom Iduns läsekrets en ord- nad blomstermission kunna bildas, om några läsa- rinnor bäraf ifrån städerna anmälde sig att nå- gon viss dag i veckan emottaga landtliga sänd- ningar.
Försök bara och framgången skall upp- muntra till större ansträngningar, men om ock ingen framgång i vanlig mening skulle blifva lö- nen, så lönar själfva arbetet i detta fall, ty smak, glädtighet o c h godt lynne ökas ovillkorligen hos dem, hvilka syssla med dessa sköna skapelser- om hvilka det sagts: » Icke Salomo i all sin här lighet, var så klädd som en af dem ».
den obetänksamheten att svara på en sådan annons i en af hufvudstadstidningarne, såsom hon själf menade, endast på skämt.
Annonsen måtte emellertid ha varit mer än vanligt för- såtligt skrifven, o c h åtminstone var den bref- växling, som i följd häraf uppstod, af sådan art, ty den unga flickan slutade med att på fullt allvar intressera sig för den man, i hvars skrifvelser hon tyckte sig läsa uppriktighet o c h en varmare känsla.
H o n fick mottaga ett por- trätt, som hettes föreställa h o n o m o c h hvaraf hon kände sig ännu mera tilltalad, samt hade slutligen den gränslösa oförsiktigheten att skicka sitt eget.
Det porträtt, som hon fick, befanns sedan i värkligheten föreställa den engelska statsmannen lord R a n d o l p h Churchill.
Hennes eget cirkulerade en afton i en ungkarlskrets i Stockholm, tillsammans m e d hela historien, be- rättad såsom ett lyckadt spektakel af upphofs- mannen.
I denna krets råkade att befinna sig den unga flickans egen halfbror.
Huru han tog i tu med saken o c h g a f den gemene » skäm- taren » en välförtjänt tuktan, hör ej hit att be- rätta, men lyckligtvis stannade skandalen vid detta, ehuru den unga flickans rykte härigenom nödvändigtvis blef blottställdt.
— Den andra händelsen går längre tillbaka i tiden.
Den ledde värkligen till ett giftermål, ett tvångs- giftermål, o c h offret för den skändliga anlägg- ningen, dotter till en förmögen godsegare i mellersta Sverige, begråter nu dagligen de sor- ger, hvilka genom en ovärdig man förbittrat och ruinerat både hennes oeh hennes närmaste anhörigas hela existens.
I själfva idén att genom sådana medel som giftermålsannonser mångla bort sin person lig- ger j u något förhatligt, o c h hvilken välsignelse kan väl ett äktenskap medföra, som inledes utan annan kännedom om hvarandra än en löslig bekantskap,vid hvilken det ligger nära t i l l h a n d s att supponnera begge kontrahenterna lika färdiga att narra sig till en m a k e?
D e t vore sanner- ligen våra tidningar värdigast att stänga sina spalter för dylika i sin grund omoraliska o c h till sina följder oftast beklagliga lockelser.
% Om s. k. giftermålsannonser.
F r å n Neapel.
ifr ill Iduns ärade redaktion vänder sig en S&amp;&gt; s v e m k kvinna för att få framstäld en hög- tidlig — jag tager ej tillbaka ordet!
— en högtidlig protest m o t det, all kvinnlighet och all sann känsla sårande, ofog hvilket allt mera synes taga öfverhand med de så kallade giftermålsannonserna.
J a g är väl böjd att tro aldra största antalet af dessa vara skrifna på gyckel, o c h detta är också opassande och ovär- digt, men måhända torde det ändock lättare kunna ursäktas än när de införas på allvar.
I förra fallet vittnar det väl om ett långt drif- vet lättsione att skämta med en så allvarlig och betydelsefull sak som äktenskapet är, men skämtet kan i. sig själf bero mera på tanklös- het än annat, o c h råheten framträder först då, när det fortsattes genom korrespondens, möten o. s. v.
F ö r sedligt tänkande människor före- faller det viserligen orimligt, att dessa annonser kunna någonsin locka till allvarligt svar, men att icke desto mindre så kan vara förhållandet, därpå har den som skrifver detta tillfälligtvis fått kännedom i två fall, det ena af m y c k e t obehaglig art för den, som det gällde, det an- dra med ännu sorgligare påföljd.
Som fiske är ett af neapolitanarens hufvudnä- ringsmedel, blefvo ganska snart fiskarena i den lilla byn välmående o c h spelade hvad det led en framstående roll.
En gång t. o. m. gåfvo de Nea- pel en härskare, Masaniello.
Mången ruskig, snu- skig fiskargubbe i Santa Lucia har så småningom samlat sig en skatt af silfver- och guldmynt, som han vanligtvis har förvarad i en gammal strumpa.
Men icke blott fisket skaffar inkomster åt Lucia- folket.
En annan god förvärfskälla äro rodd o c h segling.
De ro från och till land passagerarne på ångbåtarne, hvilka de genom ett slags associations- terrorism (camorra) hindra från att lägga till vid hamnkajerna.
För rodd och segling till de kring- liggande förtjusande öarne få de äfven god betal- ning.
Luciakvarlerets lilla kyrka är vigd åt skydds- helgonet, den fromma Lucia.
Legenden förtäljer, att en eldig fiskaryngling flammade för henne, men hon kunde icke bli hans maka.
D å han lofpri- sade hennes sköna ögon, tog hon ut dem o c h räckte dem åt honom på ett silfverfat.
Sedan dess är hon fiskarenas och de blindas skyddspatronessa.
Ögonen finnas afbildade på kyrkodörrarne, och i första sidokapellet till höger ses St. Lucias bild målad i olja.
E n ung väluppfostrad flicka a f g o d familj från en af Stockholms grannstäder hade haft Luciaborna älska festliga upptåg o c h lysande processioner.
Till dessa höra i främsta rummet bröllop och begrafningar.
De sistnämnda ske med B r e f till af Aurore von Idun Qvanten.
ofantlig ståt.
Äfven den fattigaste fiskargubbe, som under hela sin lifstid icke bestått sig annan lyx än makaroni och fårinälfvor, föres till grafven med den mest imponerande högtidlighet, ty han var under sin lifstid medlem af en confrater nita, ett brödrasamfund, till hvilket han betalade en årlig, ringa tribut.
När han är död, ombesörjer föreningen hans begrafning, och nu firas han med besked.
Likrummet klädes med svart sammet, o c h kistan ställes på en katafalk, omgifven af brin- nande ljus.
Änkan, om han efterlämnar en sådan, ställer sig med utslaget hår i det öppna fönstret och håller därifrån med flödande tunga ett tal till mannens ära, prisande hans dygder och förtjän- ster.
Döttrarna, om sådana finnas, understödja modren, de också med vildt utslaget hår, talande åtbörder och konvulsiviska snyftningar.
Så kom- ma föreningsmedlemmarne i fotsida kåpor o c h hufvor, som alldeles dölja anletsdragen, med hål för ögonen.
De bortföra den döde i en silfverbe- slagen likvagn, dragen af plymagerade, sammets- klädda hästar, hvilkas hufvuden hafva liksom brö- dernas hufvor med hål för ögonen.
Är det riktigt högtidligt, sluta sig till tåget kapucinermunkar och tigga.
När kistan aflämnats på kyrkogården, ta- ger ståten lika plötsligt slut som den började.
Bröllop firas icke mindre högtidligt.
Efter att de unga kontrahenternas mödrar uppgjort partiet och öfverenskommit om villkoren, ombesörja^ de också ordnandet af bröllopshögtidligheterna.
Åtta dagar före vigseln föras i stor, festlig procession alla bröllopspresenterna till brudgummens hem.
I spetsen för tåget gå äldre och yngre kvinnor, som bära allehanda klädesplagg.
Därefter följer brud- gummens broder eller närmaste vän, medförande brudgummens presenter, vanligen bestående af hals- och armband, örhängen och brosch.
Så komma matronor, hvilka bära ett af bruden stic- kadt grannt täcke.
Efter dem går bruden själf.
Tåget afslutas af de båda mödrarna, uppvaktade af en mängd kvinnliga släktingar, smyckade med antika nipper.
Under vägen tillropas från alla håll lyckönskningar, ofta blandade med en skarp kritik, men man är vid ypperligt lynne och tager saken humoristiskt.
Vid framkomsten ser man brudens fader stå utanför dörren för att emottaga tågets medlemmar, hvilka stiga in, så långt utrym- met tillåter.
Därinne bjudes på likör o c h cigarrer.
Bruden själf får icke gå in, utan stannar utanför på gatan, pratande och skrattande.
I dörren stan- nar fadren, hostar, snyter sig väldeligen och håller tal, tager fram ur plånboken en hundralire-sedel och tillkännagifver, att en sådan får bruden och lika mycket hans öfriga döttrar.
Talet slutas med allmänt hurra för brudgummen.
På bröllopsdagen går tåget till kyrkan och därifrån till brudgum- mens hem eller, om utrymmet är smått o c h gä- sternas antal stort, till ett hotell i närheten.
En festmåltid afätes.
Bruden sitter mellan sin mor och brudgummen och emottager på nytt gåfvor.
Det sj unges, dansas, stojas o c h hurras, och fest- ligheten afslutas med skott och fyrverkeri, något som oundvikligen tillhör en italiensk fest.
Musik får ej heller felas; den bestås vanligen af brudens fader.
Instrumenten äro trumma, puka, valdthorn och piccola.
Luciafolkets mest originella fest firas i vattnet, sista söndagen i augusti månad.
Brokigt klädda kvinnor samla sig på balkonger för att åse festen.
Brokigt klädda fiskare tåga i procession ned mot stranden.
Guirlander af lager och myrten mellan brokiga fanor på höga stänger pryda gatorna.
Trummor, trumpeter och pipor ljuda.
Midt i tåget ses en färgskimrande fjäderbuske.
Musiken är vild, bullrande, beledsagad af skrik frånsett hun- dratal barfota fiskarpojkar från 6 till 14 år.
Dessa öppna tåget, iklädda simkläder, för öfrigt brun- stekta, med glänsande svart hår och tindrande ögon.
Där tåget skrider långsamt fram, hälsas det med infernaliska hyllningstjut.
Främst ses Neptun eller någon annan hafsgud, prydd med hafstång, sjöblomster och brokiga pappersremsor.
Honom följa fantastiskt utstyrda gestalter i narr- kåpor o c h pappersgrannlåt.
De ha som hufvud- bonad små skepp.
Så följa två och två fiskare, dykare, ostron- och snäckhandlare, alla med röda skärp.
Tåget stannar nere vid hamnen.
Föraren stiger upp på ett bord, bredvid hvilket står ett fyldt vattenkar och en sprutkanna.
I handen hål- ler han en löfsirad spira.
Då Neptun närmar sig, antändes kring h o n o m fyrverkeri.
Pappersrem- sorna fatta eld.
Då spolas vatten på honom, o c h han dansar midt i lågor och vattenstrålar.
Folket jublar.
Detta är eldprofvet.
Nu kommer vatten- profvet.
Sammissatori (dykare) i brokiga simklä- der, ett hundratal män o c h pojkar, samlas och hoppa vid signalen af en trumpetstöt samtidigt i sjön, där de dyka än ned än upp.
Slutligen för- siggår en kappsimning.
Pojkarne klänga upp på
I DUN de äldres ryggar, hvarifrån de kastas långt ut i sjön.
Golfens yta korsas af båtar, som upptaga de täflande.
Allt detta sker till madonnans ära.
1 allmänhet föres ett muntert lif i fiskarkvarte- ret.
Där kan man få se en verklig tarantella, där sjunges Lueiavisan con amore.
I Piedigrotto, nära Posilipo, äger årligen rum en täflingsfest för improvisatörer.
Den bästa sången prisbelönas och blir sedan, under årets lopp, den populära.
För många år sedan blef där sången Santa Lucia prisbelönt och har sedan dess för- blifvit en neapolitansk nationalsång.
Men impro- visatörens namn har sjunkit i glömskans flod.
En amerikansk dam berättade mig, att då hon för ett par år sedan ankom på ångbåt till Neapel, medföljde på fördäck ett hundratal emigranter, hvilka från Amerika återvände till hemmet.
När man fick Neapel i sikte, samlade sig alla italie- narne i fartygets för och med af glädje strålande anleten uppstämde de Luciasången: » O dolce Na- poli, O sol beato! » De öfriga passagerarne rördes till tårar.
N a t t a s y l e n för kvinnor.
| [| | l e t finnes i Stockholm ännu en välgören- hetsanstalt, som pä sätt och vis är knu- ten till fröken Nordwalls namn, om denna än ej kan kallas dess egentliga stiftarinna: natta- sylen för kvinnor.
Denna asyl, den enda i sitt slag i Stock- holm och — hvad jag vet — äfven i Sverige, har tillkommit genom initiativ af en icke svensk man, f. d. pastorn vid reformerta kyrkan i Stockholm, monsieur Henri Bach, sedan 1885 kyrkoherde vid » Eglise luthérienne » i Lyon.
Hans namn är välkändt för många hufvudstads- bor; men det torde dock vara på sin plats att här med några ord omnämna den mans per- sonlighet, som särskildt genom nattasylen läm- nat ett så vackert, af många olyckliga svenska kvinnor välsignadt minne efter sig i det land, hvilket under fyra år var hans hemland.
cilP?
Född i Elsass 1845, lämnade han 1871 sin då af tyskarna eröfrade fädernebygd och kom som femtonårig yngling till Paris.
Under denna stads belägring tjänstgjorde han som frivillig vid den protestantiska ambulansen och utmärkte sig både genom sin begåfning och genom den outtröttliga vård, han ägnade de sårade.
Efter krigets slut återtog han sina afbrutna studier, förvärfvade doktorsgraden och inträdde vid den protestantiska teologiska fakulteten i Paris, dock utan att förminska sitt människovänliga arbete för den franska hufvudstadens talrika fattiga.
Efter afslutade studier begaf han sig i ok- tober 1881 till Stockholm; han hade nämligen blifvid kallad till pastor för den därstädes va- rande reformerta kyrkan.
Hans vinnande per- sonlighet och ädla karaktär förvärfvade honom snart stor sympati, och hans evangeliska, enkla, varma till hjärtat gående predikningar fyllde snart den lilla i all sin osmyckade enkelhet dock vänliga kyrkan vid Humlegårdsgatan med en uppmärksam och talrik åhörareskara.
Stor var också sorgen, då han efter fyra år åter- kallades till sitt fädernesland.