Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hennes djupa kärlek till den bortgångne maken förde nämligen hennes spekulativa och inåtvända sinne på lifvet efter detta, hvars högsta lycksalighet för henne skulle bestå i återförening med honom.
Till en sådan ville hon göra sig allt mera värdig.
Under det hennes tankar sålunda jämnt omsväfvade den bortgångne, uppstodo helt naturligt frågorna: Hvarför veta vi så litet om tillståndet på an- dra sidan grafven?
Var denna fortvaro endast » cet grand peutétre », hvarom meningarna äro så ofantligt delade?
Så kunde det icke vara: » det finns, det finns » hördes det med tusenfaldiga ekon i hennes själ, men frå- gorna: hurudana äro dess gestaltningar?
huru- dant blir det lif, som vi, en gång återförenade, skola gemensamt lefva?
blefvo ständigt obesva- rade.
För att finna nyckeln till dessa genom- gick hon det ena arbetet efter det andra, men ingenstädes fann hon dem besvarade.
Slutligen kom hon dock af en tillfällighet att göra be- kantskap med Svedenborgs skrifter, hvilka vid den tiden hade vunnit stor tillslutning i Skara stift.
L dessa trodde hon sig finna hvad hon sökte.
Lifvet efter detta är enligt dessa ej ett hopp till idel nya förhållanden, utan blott ett nytt utvecklingsskede, uppvuxet ur jordelifvet, och hvars lycksalighet eller olycklighet beror på, hurudant detta under jordelifvet varit och de böjelser i ondt och godt, med hvilka män- niskorna här införlifvat sig och som de » gjort till sina egna. » — Att så måste vara blef henne allt tydligare och hela hennes väsen sam- manväxte med dessa åsikter.
Under dessa stu- dier fann hon dessutom förklaringen, hvarför hon under den tid, då hon ansett sig stå på höjden af sin lycka, dock understundom öfver- fallits af en outsäglig känsla af tomhet, som, tidtals återkommande, hon ej kunde förklara och därför också helt naturligt ej kunde råda bot för.
— Nu hade denna försvunnit; hon hade funnit det enda nödvändiga, förutan hvil- ket vi alltid skola bygga på lösan sand.
Så förflöto flere år, tillbragta under stilla begrund- ning, hvarundcr hon började vinna klarhet inåt och lugn utåt.
Dessa skatter ville hon äfven meddela åt andra, först genom en sig alltmer utvidgande korrespondens och sedan genom en skriftställarcvcrksamhet, som till en början ringa efter hand fick allt större omfatt- ning.
Af hennes utgifna arbeten vilja vi här uppräkna nedanstående: » Bönpå julaftonen », en liten ströskrift, som utkom på 30-talet var den med hvilken hon debuterade.
Den väckte mycken uppmärksamhet, både därför att den fyllde en erkänd brist, men kanske ännu mer därigenom, att J. O. Wallin uppgafs som dess författare.
Detta uppmuntrade, och nu utkom » Prostinnans flickskola », skildringar ur hus- liga lifvet af » Onämd », första delen 1846, den andra följande året.
Detta blef hennes första
I DU N 1894 och sista roman.
Hon var for mycket förstånds- människa, för att hon skulle lyckas på ett om- råde, där fantasien skulle tagas i anspåk; hon saknade alldeles sådan.
Hon vände sig därför åt ett annat håll, kanske påverkad af ett bref frän friherrinnan Knorring, hvilken, ehuru rin- ga bekant, tog sig anledning att skrifva till henne för att orda om romanen.
Denna slu- tade brefvet med yttrande, att som hvarje för- fattare alltid liar något parti, hvaruti han vi- sar sin starkaste sida, så hade äfven fru Ehren- borg detta: hennes begåfning låg ovilkorligen åt barnlitteraturen, ^vt denna borde hon ägna sig, hvarigenom hon i sin mån kunde verka för utträngande af den usla läsning, som er- bjöds barnen om jularne.
Fru Ehrenborg hade ett för godt hufvud att ej bredvid detta direkta råd mellan raderna se ett annat: hon borde af- stå från romanskrifning, hvaråt hennes begåf- ning ej låg.
Det välvilliga rådet följdes, och nu utkom i snabb följd » Läsning för barn » (1847), fyra häften, » Bikupan », kalender för ungdom (1848), små betraktelser öfver » Sab- bats- och högtidsdagarnes evangelier » (1848); kom så: » Barnvännen », tidskrift för barn (1847 — 1 8 5 2), » Några bref från England » (1 8 5 2 — 1853), » Något nytt *, läsning] om och för en ny tid, tikskrift i fria häften (1857 — - 1864), » Tjugufyra bref från Frankrike, Tyskland och Schweitx, » (1855 — 1856), » Om lif och ljus » (1862 — 1867) samt slutligen » Ett kristligt sän- debud », hennes sista arbete, äfven detta ut- kommande i fria häften (1868 — 1873).
Man ser häraf, att Fredrika Ehrenborg ut- vecklade en icke obetydlig skriftställareverk- samhet och äfven på detta område förvärfvade ett aktadt namn.
I hennes skrifter röjer sig emellertid ofta ett drag af spiritism, tillkommet af hennes djupa, outsläckliga kärlek till den bortgångne mannen.
Hon ville genom hvad medel som helst komma i någon slags rapport med ho- nom och försmådde därvid icke äfven att ge- nom konstgjorda medel (medier och dylikt) vin- na detta mål.
Hon, i andra afseenden så klar- synt, föll i detta fall ett offer för sin lättro- genhet, så snart hon kom in på detta område, hvilket bedröfvade hennes vänner.
Detta dock mest under de år, då hon vistades i utlandet, England och Schweitz.
Betydelsen af hennes litterära verksamhet, hvarigenom hon, som vi i inledningen yttrade, beredt sig en plats i vår litteraturhistoria, lig- ger däri, att hennes skrifter kommo att utgöra en föreningslänk mellan svedenborgianismens då få anhängare inom vårt land.
Genom dessa skrifter tillväxte dock dessa efter hand, hvil- ket möjliggjorde bildandet af den första sve- denborgska församlingen inom landet i medlet af sjuttiotalet.
Det finnes numera flere sådana — däraf två i Stockholm — visserligen med få medlemmar i hvarje, men inom hvilka rå- der en stor inre lifaktighet.
De hafva sina egna tidningsorgan, sitt eget prästerskap, sina egna kyrkobruk och äro af staten erkända.
Fredrika Ehrenborgs namn tillhör sålunda vår odlingshistoria, särskildt den del, som af- handlar dissenters inom kyrkan.
Denna tidpunkt fick hon emellertid ej upp- lefva.
Det är andra händer, som vid den af henne vidmakthållna, fastän flämtande lågan tände den eld, vid hvilken så många andligt sökande tycka sig ha fått både värme och ljus.
För att rätt förstå denna lära äro dock, en- ligt vår mening, den allmänna kulturens förut- sättningar alldeles nödvändiga.
Det är detta, som i förening med den svårfattliga korrespon- densläran, lägger ett stort hinder för att sve- denborgianismen skall kunna bli en folkreligion •439 i den mening, att den skall kunna genomträn- ga massan af folket.
I Amerika, där detta villkor delvis är uppfyldt, räknarden emellertid ett stort antal församlingar och anhängare i tusen- tal.
Hvad framtid den i vårt land skall få, är naturligtvis omöjligt att förutsäga, men för förutsägelsen, att dess framsteg komma att gä ytterst långsamt, behöfver man ej mycket skarpsinne.
Vår minnosruna öfver Frekrika Ehrenborg må härmed vara af slutad.
Hennes betydelse som en kulturhistorisk person skall nog halka förbi många, ja, kanske mängden af Iduns läsarin- nor, men hvad som ej bör och icke heller gör det, det är framställningen af de underbara skickelser, som gåfvo detta lif dess innehåll.
De påpeka den ovedersägliga tillvaron af ett personligt väsen, som icke blott utstakat världs- klotens banor och satt » tonen till sferernas harmoni », utan hvilket äfven i allt leder män- niskans lif, då hon vill underkasta sig denna ledning.
Denna tro utgjorde hennes medelål- ders lif och hennes ålderdomströst; det var denna som fyllde den en gång kända tomheten inom henne; det var denna som gjorde, att hon säkerligen mången gång såg himlen öpp- nare öfver sig, än någosin under sin barndoms drömmar.
På nyårsaftonen.
• ffiindj-eit,stjärnor i rymder Strålen klart på de sista Af det år, som i natt skall Ned i tidens ändlösa haf!
omätliga, timmame sjunka Sjungen, böljor i blånande fjärdarne Ljuft de smekande vaggsångstoncrua För det svinnande år, som lägger Sig till hvila i öppnad gr af.
Susen, vindar, sd stilla i aftonen, Susen sakta, att ej den slumrande Störas må!
Låten gamla året Utan stormar i ro få dö ' - Flydda år, för de lyckliga Som du skänkt, tagen varm På din graf skola Jiärligt Fvighetsblommor ur deras Fanny stuudcrua, tacksägelse!
spira frö.
» Hvad tänker du på!
Mamma får aldrig stå som löfte3bryterska, » svarade hon, » något, om än aldrig så litet, måste jag ha med mig! » Därvid blef det också.
För en tioöring köptes litet smått och godt, som till rarite- terna på den stora bjudningen nog förhöll sig som surkartar till klara astrakaner — men det var ändå något, och barnen voro fullkomligt nöjda, ty mamma hade som van- ligt hållit ord.
Och det är, när allt kommer omkring, ändock hufvudsaken, vare sig det gäller små eller stora barn.
Hade nu mamma nämnt ett enda ord om hvad som egentligen vankades på festen, skulle helt säkert de tarfliga rariteterna förlorat i värde och en misstämning väckts.
Men detta gjorde hon försiktigtvis icke, och därför var allt utmärkt tillfredsställande.
På detta sätt är det möjligt att med de minsta resurser hålla barnen vid ständig be- låtenhet — och vid ständigt förtroende.
En liten uppmuntran i form af ett vänligt löfte om det eller det är mycket verksam i uppfostran till medgörlighet och goda seder.
Därför borde sådana löften sparas så litet som möjligt — då de med förståndiga modi- fikationer i uppfyllandet koäta så ringa — men framför allt hållas så mycket som möjligt.
Ty det finns högst få företeelser inom det dagliga samlifvet, hvilka demoralisera barnen till den grad som löftesbrott.
D e slappa de- ras egen rättskänsla och föda misstroende i deras sinnen samt uppamma konsten att hand- skas ovarsamt med sanningen.
Ett löfte måste hållas — det får ej vara blott tomma förespeglingar, utan ha åtmin- stone något så när anstrykning af motsvarig het i realiteten; därvid tillhör det den en- skilda fyndigheten att, om ma,n får så säga, manipulera dess uppfyllelse efter råd och lägenhet.
Saknas ej denna fyndighet, skall man se, hur förvånansvärdt långt man tack vare det oskyldigaste lockbete kan komma med bar- nen i godo och liksom på lek, där kompakt allvar, stränga befallningar eller rent af aga hjälpa till intet.
Detta tillvägagångssätt sorterar under en mera allmän rubrik, som spelar en särdeles väsentlig roll inom barnens värld och upp- fostran; den skulle kunna kallas » fällor », ofarliga » fällor » — ty det gifves äfven far- liga » fällor », och till dessa höra framför allt just de som lockbeten begagnade bedrägliga löftena.
För att hålla oss till de förra kunna ota- liga exempel anföras till rekommendation i praktiken.
Se här ett!
Man vet, att barnen kunna vara rent för- skräckliga, när det gäller att få dem i säng.
Den lilles ögon äro som tennknappar och benen segna under honom: men gå till sängs » ffeglm ni äro riktigt snälla, medan jag är — aldrig!
Omsider förlorar mamma tålamo- ^ f a » borta, få ni något godt, när jag kom- det och förklarar förargad, att nu skall bar- mer hem! » sade mamma till sina små, då net i säng.
Gallskrikande och med kroppen styft bakåtböjd, föres den lille in i barn- hon gick.
Några » kakor », nötter och annat nämnarn kammaren; kläderna krängas från stretande tänkte sig nämligen mamma alltid kunna armar och ben, så blir det smäll med åt- » berga » med sig hem, såsom hon också städ- följande nya nödrop, och så är orosmaka- se plägade göra.
Barnen voro därför litet ren ändtligen förpassad under täcket.
Där- vana därvid, och mammas ord, det var na- efter vidtager barnjungfruns enformigt melan-; koliska trallande, som gör den lille ännu turligtvis fast som hälleberget.
» A c k, nu har jag ju glömt mitt löfte! » mer rebellisk, ända tills slutligen sömnen sliter meningsskiljaktigheterna.
utbrast hon på hemvägen.
" Fällor ".
I stället för allt oväsen kunde det hela » Nå, det är väl inte .hela världen för en gång, » menade hennes man och drog henne gå för sig under långt behagligare former, [om man blott ville göra sig besvär att på med sig, då hon gjorde min af att stanna.
i DUN 440 1894 Mamma har genom anbringandet af en liten » fälla » helt välvilligt lyft sin lilla dotter upp på en skenbar öfverlägeenhetsståndpunkt, från hvilken den senare finner sig ha en humani- tetens mission att fylla, långt kärare och värdefullare än hela dockan någonsin varit.
» Mamma ska inte vara ledsen längre, » tröstar och smeker hon, » vi ska skaffa oss en annan docka, som ä ' mycket snällare! » På samma sätt som löftena böra vara oryggliga, så böra äfven hotelserna — som Därför släcktes lampan, och nu förevisades ju också äro ett slags löften och inverknings- genom ett lagom stort titthål vid sidan af medel — aldrig vara tomma ord.
I det se- gardinen ingen mer eller mindre än allas nare fallet höra de till de farliga » iällorna ».
vår vän — månen, en stor grann fullmåne, Ty de ljuga och ingifva barnet förakt för som den lille sett så många, många gånger den myndighet, som måste skaffa sig hjälp- förut, men som nu, efter dessa alldeles spe- medel i skuggbilder.
Hotas den ostyrige alltjämt med » sotarn » ciela och litet hemlighetsfulla anordningar af mamma, för honom fick ett oväntadt nytt in- och det bevisar sig, att d e n E e aldrig hörsam- mar afstraffningsmandatet, får han alldeles tresse.
följdiiktigt ringaktning för betydelsen af hvar- Därpå erhöll han del af alla de månens märkvärdigheter, mamma kunde hitta på, och je hotelse och varning, hur befogad och lätt just då han skulle taga notis om » gubben i verkställd den än möjligen är.
Likaså vänjer han sig snart nog att med månen », afiöste Jon Blund hans mamma.
— Det var nog en » fälla », den senare lagt, största lugn höra talas om den behornade » busen », som han aldrig ser till och som men hon hade, i alla fall stått vid sitt ord, och det är ganska sannolikt, att gossen en han följaktligen föraktar — som ett fattig- annan afton själf yrkade på en fortsatt be- domsbevis på de vuxnes makt öfver honom.
Märker han så tillika, att i allmänhet den kantskap med månen.
Lyckas det ej i första vändningen att till- utlofvade näpst, som äfven för honom ter sig fredsställa den lilla frågvises kanske nog kin- inom möjlighetens gränser, helt och hållet kiga pretentioner på det utlofvades soliditet, uteblifver, då har han till eget och uppfost- läggas helt försiktigt nya » fällor », som för- rarens förfång äfven fått blicken öppen för ändra hans synriktning och leda honom in alla dessa för hans säkerhet ofarliga » fäl- på andra spår.
Hans fantasi fogar sig mer^.
lor » — som i själfva verket äro de farligaste.
Er ny.
endels mycket medgörligt, och, när allt kom- mer till allt, nöjer han sig med mycket litet — blott det har något af varaktighetens sub- stans.
Denna metod, som i alla möjliga facer af barnets lif kstn ledas i välgörande tillämp- ning, kommer ej minst till godo i fråga om invänjandet af lydnad — denna viktiga hörn- sten i barnets moraliska utveckling.
Den utesluter ej en sund stränghet, där sådan kräfves, men den ersätter undvikliga fall af en stränghet, som, isynnerhet om den med som i förra veckan kora våra prenumeran- pedantisk barskhet fordrar soldatmässig punkt- ter tillhanda, har väckt allmänt bifall, en- lighet på bestämda klockslag, lätt får karak- ligt hvad många till oss ingångna skrifvel- tären af brutalitet och gärna ingifver barnet ser gifva vid handen.
Några tveksamma den föreställningen, att rätt är blott detsam- ha gjort förfrågningar, om det verkligen är ma som öfvermakt, lyda blott detsamma som meningen, att hvarje prenumerant erhåller tvingas.
numret med detta eleganta omslag helt och Barnet skall lyda, utan att reflektera, säger ett behändigt sätt anbriDga » fällor » här och hvar.
En moder lofvade sin lilla skrikhals, att bara han godvilligt följde med in i sängkam- maren, skulle han få se något riktigt märk- värdigt, som hon skulle förklara för honom.
Men saken var tillika den, att man icke såg det riktigt bra annat än från bädden.
Det blef en anledning att raskt förfoga sig dit.
Vidare borde lampan vara släckt, så blef det mycket vackrare.
\ Det vackra jul- numret, en och annan.
Det är en skef uppfattning.
Läres barnet att, på samma gång det lyder, i sin mån äfven reflektera öfver det nyttiga och lämpliga i att lyda, vinnes en vida högre grad af lydnad, med ett vida rikare inre värde, än tvångets oreflekterade lydnad be- sitter.
Det kan vara svårt nog ibland att trösta de små i deras sorger och förluster, såvida man icke har till hands en reel ersättning, som håller den lidande skadeslös.
I stället för några tomma tröstegrunder, som barnet från sin ståndpunkt ej alls fat- tar i — för att nu ej tala om kall likgiltig- het — kunde det vid sådana fall ej skada att genom applicerandet af en högst ofarlig » fälla » leda in den sörjandes tankar på nya banor och därmed höja hans mod.
Då flickan slagit sönder sin vackraste docka och förråder alla symptomer af otröstlighet, verkar det i hög grad ambitiöst lyftande på hennes tryckta sinnesstämning, om hon dess- likes ser mamma så pass ledsen öfver kata- strofen, att hon känner sig manad trösta mamma en smula.
hållet l fritt krona och hvad det åsatta priset — — har att betyda M e d anled- ning häraf svara vi, att — något som väl också står klart för de allra flesta — Iduns julnummer gratis numeranter gången, gäller sändts till alla våra pre- som n:r 51 i den löpande år- och att det åsatta priset endast för en mindre upplaga, som undan- tagsvis säljes lösnummervis i bokhandeln åt icke-abonnenter.
Ingenting än kan högre glädja behag, till och vi lofva att till nästa år kom- ma igen med något minst lika Vi hoppas därför rekommendera värdefullt.
ock att få behålla alla våra gamla vänner och att fullt redaktionen, att julnumret varit våra läsarinnor Idun för det nu ingående året.
dessa godhets- till många nya Om kalenderåret.
, j i l m a n a c k a n för nästa år har utkommit från &lt;3r trycket, » berätta oss tidningarna, och en hvar vet strax, huru hon ter sig, vår gamla bekanta från i år o c h från svunna år, o c h att hon i sin tur med sina dagar, solens upp- och nedgångs- tider, blomster- o c h vintermånad, jul och pingst, kommer att ersättas ett år härefter af en annan med en annan söndagsbokstaf, och andra upplys- ningar om solcirkel mån- o c h solförmörkelser.
Men vi besinna ej allt det myckna arbete och alla iakttagelser, som föregått, innan hon låg där så fallfärdig.
En uttömmande historik kan ej ifråga- komma, men en hastig blick tillbaka är frestande.
Årets indelning i trehundrasextiofem och en kvart dag härrör från de gamla egyptierna.
Hi- storien frän äldsta tider föranleder oss att antaga, att Nildalens mörkhyade söner varit de förste, som iakttago sols och stjärnors gång och därefter uppgjorde lidsberäkningar.
Och en del af vak- samme forskare nyligen_ gjorda upptäckter synas vilja tyda för oss, huru de förste astrologerne sattes i stånd att räkna solårets dagar.
Långa pelaregångar tjänade som ingång till de stora temp- len vid Nilen och ledde från floden till helge- domens inre — ett slags tunnel; inne i somliga af dessa funnos sfinxer o c h andra ofantliga sten- bilder.
Pelargångens mynning vände sig mot en viss del af himlahvalfvet och så att den ned- gående solens strålar endast en gång under året kunda tränga ditin.
Detta inföll antingen vid som- marsolståndet, då solen stod längst i norr, eller vid någon annan solens eller någon stjärnas pe- riodiska ställning.
Man kan tänka sig den egyptiske astrologen, där han stod i templets innersta, afvaktande den stund, då ett nytt år skulle taga sin början.
Den långa raden pelare verkade såsom ett teleskop, genom hvilket första glimt at den sjunkande solen kunde iakttagas.
Plötsligt bryter en solstråle ge- nom det allra heligaste; i samma ögonblick den tränger in i helgedomen, utmärkes stunden af den lärde, som nu vet, att ett nytt år ingått.
Från denna tidpunkt räknar han dag efter dag, intill dess att, när trehundrasextiofem dagar åter igen förflutit, solens röda stråle än en gång flammar genom tunneln och ännu ett år gått förbi och är till ända.
Det synes troligt, att våra dagar till börja med sålunda räknades och indelades.
Andra folkslag, äfven greker och romare, bru kade månen till ledning och delade året i mån- månader.
Men i tidernas lopp fann man, att stora oregelbundenheter insmugit sig; månaderna sva- rade ej längre mot årstiderna; april blef juni och höstmånaderna vinter.
Egyptiernas solar antogs då allmänt.
Men äfven detta brngtes i oreda och ändrade sig genom de romerske prästernas okun- nighet, o c h slutligen bestämde Julius Caesar, som var intresserad af astrologi, att kalendern skulle underkastas rättelser.
Ar - 45 f. Kr.
infördes af h o n o m den Julianska kalendern, den gamla stilen.
Och hans vän, egyptiern Sosigenes, kunna vi till- skrifva vår tidsindelning.
Astronomi var den od- lade romarens favoritstudium, och från det egyp- tiska Alexandria, den tidens vetenskapliga centrum, hämtade de sina mest ansedde mästare och sina böcker om stjärnorna.
Cajsar fastställde den för- sta januari såsom sitt års begynnelsedag — - en tid af lustbarheter o c h nöjen hos de gamle egyp- tierna, liksom i våra dagar.
Enligt den julianska kalendern bestämdes det astronomiska årets längd till 365,25 dagar.
Det blir därför nödvändigt att hvart fjärde år tillägga ytterligare en dag.
Denna dag, skottdagen, in- skjutes vid den 24:de februari.
Då Kristi födolse begagnas såsom epok för tidräkningen, är det be- stämdt, att skottåren skola inträffa på de år, hvars årtal äro jämnt delbara med 4.
Den gregorianska kalendern, nya stileti, infördes af päfven Gregorius XIII år 1582 och har små- ningom antagits i de flesta civiliserade land; i Sverige antogs den 1753.
Den skiljer sig från den julianska hufvudsakligen genom en noggrannare bestämning af årets längd, hvilken är fastställd till 365,242 » dagar.
Skottårens antal måste med an- ledning häraf något inskränkas, och sker detta därigenom, att år med jämna hundratal räknas såsom skottår, blott då deras årtal med afskiljande af de två nollorna äro delbara med 4.
För att uträkna årets dagar begagnade egyp- tierna ännu ett sätt, detta rättade sig efter gången af hundstjärnan Sirius, af de gamla egyptierna kallad Sothis.
Detta var kändt under benämnin- gen Sotis-systemet och är ett ytterligare bevis på egyptiernas sorgfälliga studium af stjärnhimlen.
De uppstälde en period, sotis-perioden, efter hvars
I DUN 1894 förlopp årstiderna åter inträffade vid samma da- tum af det borgerliga egyptiska året.
Sotis-perio- den omfattade 1,460 år.
Man antager att pyramiderna byggts under de stjärnkunniges ledning, och att många af de min- dre tempelbyggnaderna riktats mot någon viss stjärna.
Men det är mer än sannolikt, hvilket äf- ven senare dagars forskningar gifva vid handen, att solen, eller Ra, såsom den nämndes af de gamle egyptierna, under den period, då deras ci- vilisation stod som högst, varit den förnämsta gudomen och dess kretslopp den ende tidmätaren.
I likhet med konungaätten Inka, som vid tiden för Amerikas upptäckande regerade i Peru, gjorde Pharaonerna anspråk på att härstamma från so- len; på gamla inskriftstenar och i papyrusrullar synes öfverst solen stående i en cirkel och där- under en gås, det symboliska tecknet för afkomma eller son.
Såsom ättlingar af Ra ansågos också de tolf egyptiske konungarne Ramses, de mest an- sedde af Egyptens eröfrare och af synnerlig för- tjänst om dess byggnader, och hvars ofantliga bild- stoder än i dag hålla vakt på Nilens stränder.
Från egyptiernas Ra hafva vi lärt att indela ti- den, att med fester högtidlighålla det nya årets ingång, men för det, som är af mera praktisk be- tydelse, alt uppdela den i månader och dagar, äro vi tack skyldige de oförtrutne stjärnkunnige, som en gång lefde på stränderna kring Nilen.
Hvarje moder torde komma att med särskildt taga del af det profnummer af intresse Barngarde- roben, som medföljer detta nummer af Idun.
Huru ofta har ej i hemmen, där j u barn- kläderna på i de flesta fall alltid sys, bristen lämpliga och trefliga mönster till dräkter gjort sig kännbar!
barn- Barngarderoben vill i detta fall bli en g o d rådgifvare.
Men den vill också hjälpa mödrarna på ett an- nat viktigt område, nämligen att i hemmen skaffa sysselsättning för barnen.
Tidoingen nummer utkommer med ett 8 sidigt i månaden, innehållande omkring hundra illustrationer och åtföljdt af en stor dubbelsidig mönsterbilaga med talrika till- klippningsmönster.
Arspriset är endast 3 kr., postbefordringsafgiften inberäknad.
Vi taga för gifvet, att de flesta mödrar skola skynda att skaffa sig denna råd- gifvare.
Till grönsakernas historia.
Anteckningar af A x e l E n.