Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För ett vidblifvande af förberörde beslut förefinnas derförutan grundade skäl, dels derutinnan, att kringstrykande personers försörjningsort verkligen blifvit utrönt i och med detsamma som upplysning erhållits, att en sådan person, efter uppnådd 15 års ålder, fortsatt ett kringstrykande lefnadssätt i en eller flera provinser, fastän, i följd deraf, han icke billigen kunnat till något visst fattigvårds-samhälle hänföras och dels, med fastadt skäligt afseende pä qvinnans ännu e,gande lagliga rätt, att hvar som helst utom sin försörjningsort skaffa sig en tillfällig hostad, för att der framföda barn och få ett sådant döpt, utan att hvarken Presten eller någon annan är berättigad att få modrens namn och försörjningsort uppgifven ;och det är på dessa skäl, som jag vördsammast tillstyrker, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, NI 20.
19 ali Rikets Ständer ville, med. vidblifvande af sitt här ofvan åberopade, beslut, förnyad underdånig skrifvelse i ärendet aflåta.
Af Herr Kontrakts-Prosten J.
Runsten: “Hufvudfrågan i alla fattigvårdsfrågor är väl den, om fattigvården har en juridisk befogenhet eller en moralisk, och derom må det tillåtas mig att reservationsvis utsäga min mening.
Man inbillar sig numera kunna med lagar och lagtvång uträtta snart sagdt hvad helst man vill och behagar.
Och ehuru för fattigdomens afhjelpande stora svårigheter möta, förmenar man flock äfven dem kunna betvingas förmedelst kraften af en för ändamålet tjenlig s. k. fattig-lagstiftning.
Men ingenting kan vara origtigare, ingenting samhällsvådligare.
Det är en blind och farlig öfvertro pä lagtvångets förmåga.
Ty lagens tvångsmakt, då den användes der den icke bör användas, skadar och undergräfver, i stället att främja samhällets välstånd.
Pauperismen, en naturlig följd .af ett folks synder och sedeförderf, är ett ondt, men af helt annat slag, än det blott yttre, som ligger under den verldsliga lagens befogenhet.
Den lyder ej och viker ej undan för annat, än makten af den högre lagstiftning, som ock har de rätta medlen i handom lör beliofvens afhjelpande.
Pauperismen är i samhälls-organismen en sjukdom, som medelst fattiglagens “skalP och uskolau, eller medelst lagstiftningens recept på fattigvårdsbröd, lika litet botas, som man med bröd kan bota en feber.
Lagens befogenhet sträcker sig till alla slagen af laster och brott, som böra bestraffas, och till alla slagen af hotande eller möjliga rättsviolationer, som böra förekommas eller afvärjas:
Med sådant är det ock som Staten, i dess egenskap af lagstiftnings-, lagskipnings- och lagverkställighets-institut, egentligen liar att befatta sig, men icke med obrottsliga medborgares enskilda ekonomiska tillgångar eller brister.
Men om lagstiftningen inblandar sig deri och staten får att olver de fattiges och förmögnes inbördes ekonomiska ställningar och förhållanden med lagtvång förfoga, så sker dermed inkräktning på så väl de förmögnas sorn fattigas personliga frihet, och så väl förmögenheten, som fattigdomen, blir derigenom stämplad och behandlad såsom brottslighet.
Staten tillvällar sig dermed öfver alla eljest fria medborgare ett öfverherrskap, eller öfver alla eljest sjelfmyndiga ett förmynderskap, som försätter dem alla i ett tillstånd af omyndighet, men ett förmynderskap, sorn ock dermed gör sig sjelft alltmera omöjligt.
De förmögnas tillgångar, dä de af staten för dess alla sjelfåtagna fattige myndlingars behof alltmera anlitas, skola naturligtvis minskas och medtagas, äfvensom i samma progression de fattiges antal, nöd och helio! nödvändigt skola föröka sig, då de, af staten eller kommunallagen entledigade från omtanken för sjelfförsörjning, naturligtvis blifva alltmera liknöjda och lättjefulla samt alltmera behöfvande. *)
Det är alltså begripligt, att allt sådant statens förmynderskap, eliuru öfvertaget för det allmänna välståndets förmedling emellan rika och fattiga, likväl motverkar sitt eget ändamål och utbreder, i stället för allmänt välstånd, ett allmänt elände.
Och att derföre äfven alla den lagliga fattigvårdens juridiska tvångsinrättningar äro opraktiska eller för det praktiska lif vet odugliga och samliällsförderfliga, det har redan i andra länder visat sig tillräckligen i en sorglig erfarenhet.
1 England — man läse derom DuchateVs och Naville’s af franska akademien prisbelönta och i en svensk öfversättning sammandragna afhandlingar om “fattig *) Profetiska äro i det hänseendet Kejsarens ord hos Tacitus: “Languescet industria, intendetur socordia, si radius (hominem) ex sr metus ant sjus, secil ri omnes aliena subsidia exspec. tabu.nt, petere pecunias coeperint, singuli numquam exsaliabuntur, respnblica deficict.“ •20 Lag- samt Allm.
Besvärs- ock Ekon.-Utskottens Betänkande, M 20. vården i alla dess rigtningar— i England, den legala fattigvårdens och fattigtaxornas födelsebygd, der afgiften för fattiga redan år 1680 lärer stigit till ungefär 16 millioner francs, hafva fattigafgifterna sedermera uppgått öfver 370 millioner, och skola nu motsvara mera än hälften af samtliga statsutgifterna, då national-skuldens räntor afdragas.
Dermed liar dock icke fattigdomen blifvit hotad, eller antalet mindre af behöfvande, utan tvärtom antalet af behöfvande och understödda i än större proportion, än afgifterue, förökat sig, så att de numera väl utgöra nära en tredjedel af hela befolkningen.
Och naturligt är det, att på sådant 'sätt fattigdomen allt mera öfverflyglar förmögenheten, så att denna blir allt mindre tillräcklig och med tiden oförmögen att fylla fattigdomens alltjemt växande behof.
Så skola ock redan i samma England, enligt hvad de Kongl.
Kommissarierna gifvit vid handen, hela socknar finnas, för hvilka fattigtaxans betalning är blifven omöjlig, — “socknar, der fastighetsegarne blott äro det till namnet och endast förvalta sin jord för de fattigas räkning, der förpaktarne blott arrendera för taxans utgörande, der jorden ligger obrukad eller alltmera försämras, under det att befolkningen genom sysslolöshet i både fysiskt och moraliskt afseende alltmera urartar."
Äfvenledes i åtskilliga af de Tyska staterna, i de Schweitziska kantonerna och pä många ställen i de Nord-amerikanska staterna, finner man af en mängd i nämnda afhandling framlagda faktiska uppgifter ådagalagdt, huruledes med fattig-afgifternas tilltagande följer fattigdomens öfverhandtagande; och jemväl i Skottland gifves det “socknar, der jorden, då afkastningen ej mer förslår till taxans betalning, ligger öde, der åkerbruk och bergshandtering öfvergifves och råkat i dylikt förfall, som der en jordbäfning härjat."
Men ali sådan landsnöd — hvad annat, än en straffdom öfver de länderna, för det att man der velat med lagtvångets nödbröd afspisa de fattiga, såsom voro de djurvarelser och icke moraliska väsenden?
— Allt pauperismens elände — hvad annat, än en högre rättvisas hemsökelser, för det man, för att icke störas i välståndets njutningar eller ens lida af eländets anblick, velat undandraga de fattiga allt personligt medlidande?
Ja — hvad annat, än en rättmätig vedergällning, för det man, till vinnande af största möjliga beqvämlighet vid de nödställdas ändock oundgängliga afspisning-, påfunnit och vågat på stat anlägga, i den utdömda barmliertiglietens ställe, en omensklig, stenhård fattigvårds-mekanism?
Ja, alla kommunismens stämpling"»1 och socialismens våldsgerningar — hvad annat, än sjelfådragna lidanden, för det man, i sjelfva rättvisans namn, utdömt moral-lagen, samt, i stället för uppmuntran åt urgamla, personligt verksamma välgörenhets-förbund, sökt införa en hjertlös fattigomvårdnad, verksam endast medelst machinerier, som skolat drifvas af andra, än menskliga krafter, och styras af andra, än en frivillig kärleks moraliska motiver?
Lagstiftningen ina visst ändå både kunna och böra befatta sig med landets fattigvård, och äfven utfärda visa och högvigtiga budord om grunderna och grunddragen af en god fattigvårds-ordning, med dervid fogade kraftfullå uppmaningar till rika och fattiga, om både den barmhertighet mot nödlidande och den tillit till bättre lottade, som dem båda, enligt Guds egen högsta lag, ömsesidigt åligger, samt om det dyra ansvar, i hvilket enhvar inför Gud och sitt samvete stadnar för sä heliga pligters fullgörande eller uraktlåtenhet.
Och grundläggningen till en sådan moralisk fattigvårds-lag fanns redan hos oss i och med den 1 (j. i 28 kap. af 1686 års Kyrkolag, der det heter: “Som Gud i sitt ord befalleratt. vi skole låta oss vårda, om de fattige, sjuke, halte och blinde, som sjelfva för sif/ ingen råd veta och måste lita Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 20. 21 till andra om deras nödtorft; alltså bör detta ingalunda försummas eller tillbakasättjas m. m.“ — Ja, all fattigvårds enda befogenhet är den af en otvungen, moraliskt fri välgörenhet.
Men en fattig-lag deremot, som förvandlar all välgörenhets enda gällande, moraliskt fria förbindelser till juridiska tvångsskyldigheter, begär dermed ej blott i theorien ett begreppsfel, — utan jemväl i det praktiska lifvet inom sjelfva moralens heliga gebit ett ingrepp, ett våld, så mycket mer störande, som det just undergräfver sjelfva moraliteten eller demoraliserar folklifvet, och ej kan annat, enär den innebär en kränkning af sjelfva den inre både naturliga och gudomliga rättsgrunden för all mensklig ordning.
Man läse äfven derom de faktiska bevisen, i tillräcklig mängd framlagda i den ofvan åberopade alhandlingen, och man skall blifva öfvertygad, att all laglig fattigvårds juridiska tvångs-inrättningar, ej blott i ekonomiskt afseende genom det armod och det yttre elände, som dermed följer, utan än mera i moraliskt afseende, genom den omensklighet och det sedeförderf, genom de laster och brott, som deraf alstras, leda till samhällsupplösning.
De enskildas personliga barmhertighet blir genom fattiglagen förvandlad till en allmännelig allas obarmhertighet, och de lagliga allmosorna, aldrig rikliga nog, aldrig tillräckliga, blifva blott lika många ämnen till missnöje och otacksamhet samt allt högre stigande och oblygare anspråk.
Också, då det “skall,u hvarmed Fattiglagen börjar, pä samma gång det förpligta:1 den bemedlade, jemväl berättigar den obemedlade, till den nödtorftiga försörjningen, och dä redan dermed det första steget blifvit taget till en rubbning af den privata eganderätten, och det i strid emot all för öfrigt gällande civillag, der den rätten är förvarad, så är väl ock dermed vägen bruten eller anvisad för vidare skridande framåt till en kommunistisk eller socialistisk egendoms-fördelning eller egendoms-sköfling, om ock sådant framdeles kunde blifva nödtorftigt.
Och hvad da annat, emedlertid, att förvänta, än att, såsom det i nämnda afhandling heter, "de rika och fattiga lägra sig emot hvarandra fientligt: de fattiga, å den ena sidan, betraktande den rike såsom orättmätig innehafvare af de fattigas egendom, och de rika å den andra, behandlande de fattiga såsom underkufvade fiender, åt hvilka man knappt tillmäter det ytterst nödtorftiga, och för hvilka man icke har gensdarmer, häkten, hotelser och straff nog, för att skydda sig mot deras befarade tilltag eller strafTa dem för bristande undergifvenhet.
" — Men ej allenast inom samhällslifvets medborgerliga förhållanden — äfven inom familjelifvet utöfvar fattiglagen ett störande ingrepp till qväfvande af sjelfva naturens heliga känslor; och det är nu mera icke ovanligt ens hos oss, att föräldrar och barn, husbönder och tjenare, känslolösa för deras i både naturens och moralens lagar stadgade ömsesidiga kärleks-förbindelser, söka, i stöd af fattiglagen, att stöta hvarandra ifrån sig.
Och kan man då undra, heter det vidare, om> i länder, som stå under ett fattigvårds-system, genom hvilket menniskan i så mångfaldig måtto nedsättes och moraliskt försämras, en fruktansvärd mängd af brott begås, hvilkas antal tilltager, ju fastare fot systemet erhåller?
1 England liar brottens antal frän 1812 till 1S21 fördubblats, och sedermera blifvit fvrfaldigadt.
Och efter anställda undersökningar om orsakerna dertill, har både en Kommitté, som enkom varit tillsatt för sådant ändamål, och i Öfverhusets session den 20 Januari 1834 Lord-Kansleren Brougham förklarat, att det är de Engelska lagarna om fattigvården och fattigtaxorna, sorn förnämligast vållat befolkningens moraliska försämring och det växande antalet af brottslingar.
Så har det gått utomlands och så kommer det att gå allestädes, iler Staten, för de fattigas underhållande, får förmynderskap öfver både fattiga och rika;- och 22 Reg- samt Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utshottens Betänkande, M 20. så sannas MacFarlands ord, att “Lagstiftningen aldrig begår ett större fel, än när den, så att säga, afhänder Gud sjelf fattigvården.“
Det är ock derföre, som jag ansett den Svenska fattigvården böra i tid och utan dröjsmål omsättas på en annan fot, än den juridiska, om den eljest skall kunna skötas med framgång och välsignelse.
Jag har ansett den böra reformeras i andan af en kristlig menniskokärlek, och att ock derföre densamma icke borde qväfvas genom bokstaflig! lagtvång, men i stället uppväckas och lifvas af allmakten i det lefvande ord, sorn lif gifver, och som i den kristliga kyrkan har den ordnade och ordnande formen för en fri välgörenhet i kärleken.
På sådan grund liar jag ansett fattigvården böra ordnas, dels i vidsträcktare afseende så, att den blefve förvaltad såsom en hvarje hel kyrkosocken åliggande församlings-angelägenhet, dervid ock derföre
Kyrkoherden borde vara sjelfskrifven ledare och styrelsens ordförande, dels i dess detalj-förhållanden så, att den sköttes såsom ett familje-åliggande, hvarföre också hvarje församling borde i möjligaste måtto familjevis i små kretsar eller rotar fördelas, med moralisk förbindelse för en hvar af dessa, att om alla dithörande fattiga låta sig vårda.
Derjemte till förmån för de fattiga, och till mildring af lagens, utan undantag vidhållna lika stränghet emot alla nödställda, har jag föreslagit, med afseende på den nya husbonderätten och det nya målsmanskapet, vissa förändringar i dithörande §§., på det en skillnad måtte göras emellan en sjelfförvållad och en oförvållad nödställdhet, samt emellan ett bedrägligt och ett icke bedrägligt eller oskyldigt bettlande, så att icke de, som råkat i nöd, skulle derföre alla utan åtskillnad beröfvas friheten af både armarnes bruk och talförmågans.
Sä har jag äfvenledes, till en mildring af lagens stränghet emot de bemedlade, föreslagit, ibland annat, att påbudet om Kronoocli Polisbetjeningens anlitande för fattigmedlens utbekommande och den föreskrifna länga Rättegångs-ordningen för fattig-anspråkens fullföljande, måtte få bortfalla, samt att den 10 §. med den kommunala extra-beskattnings-rätt, som der åt sockennämnderna uppdrages, måtte upphäfvas, enär den samma §. just innebär den första Svenska grundläggningen af ett Engelskt fattigtaxe-system, samt dessutom, då den icke tillkommit pa sätt i 114 §.
Regeringsformen föreskrifves, till och med synts mig ligga i strid med Regeringsformens 73, 57 och 61 §§.
Deremot hafva de Högloflige Utskotten, utan att ingå i någon pröfning, än mindre vederläggning eller ens framställning af sjelfva de motiver, som för berörda yrkanden ligga till grund i motionen (hvaraf derföre exemplar för dem, som dock kunde vilja derom taga kännedom, finnas att tillgå i de resp. Ståndens Kanslier), helt enkelt vidhållit en motsatt åsigt, att nemligen “Fattigvården är att betrakta såsom en (icke Kyrkan, men) Staten egentligen åliggande angelägenhet, som genom kommunerna ombesörjes,“ och att “Staten {i st. för Gud) har till och med att bereda möjlighet för hvarje samhällsmedlems existens,“ och vidhållit en sådan åsigt endast på den grund, att det är densamma, som gäller i nuvarande fattigvårdslag.
Men om än ett sådant Utskotts-förfarande icke är ett annat, än det, sorn i ;J4 §.
Riksdags-Ordningen föreskrifves, så må det dock förlåtas mig, dä jag finner motionen helt och hållet afslagen, om jag likväl-vågar tro, att frågan, huruvida svensk fattigvård bör byggas, eller icke, pa den enda bestående välfärdsgrunden, eller huruvida den bör anordnas och ombesörjas antingen såsom en juridisk eller såsom en moralisk angelägenhet, är af den vigt för fäderneslandets framtida väl eller ve, att den kunde varit förtjent af en grundligare ompröfning." S t o c k Ii o 1 ni.
Lag- i amf Allmänna Bet v ari- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 21. 1 / M:o 31.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 17 Aug. 1854, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring och tillägg i Kongl. Stadgan, angående Folk-undervisningen i Riket, den 18 Juni 1842.
Uti en från Höglofliga Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad motion har Herr Ribbing, Arvid, förmenat, att, ehuru det borde vara hvarje samvetsgrann Pastors lifLigaste önskan att begagna det gynnande tillfälle, som den af lag anbefallda folkskolan erbjuder, att få samla omkring sig församlingens barn och tidigt utså kristendomens frö i förstånd och hjerta hos dessa barn, såsom varande det fält, för hvars blifvande kristliga fruktbarhet han till så betydlig del komme att ansvara, hade dock den uti folkskole-stadgan presterskapet i berörda hänseende ålagda skyldighet ofta blifvit åsidosatt; på grund hvaraf motionären yrkat närmare bestämmande af denna skyldighet och föreslagit dels ett stadgande af följande innehåll: ”Vederbörande presterskap inställe sig i försam lingens folkskola minst en gång i veckan, och, der flera äro samtidiga, ordningsvis i den ena efter den andra, på det sätt, att i hvarje vecka, under det skolgången varar, minst en skola besökes för undervisningens öfvervarande och tillsyn att ordentligen tillgår, hvarvid presterna sjelfva böra fullgörå den undervisning i religionen, som dem, enligt 10 § i folkskolestadgan åligger.
Der presten är ensam i sin församling till tjenstens förrättande eller eljest så nödigt är för socknebud m. m., bör från predikstolen föregående söndag kungöras, hvilken dag han besöker någon skola och på hvad tid, hvilken ej bör vara inskränktare än 3:ne timmar;” Bxh. till R.
Pro t. 1853—1854. 7 Sami. 2 Afd. 8 Haft. 2 Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-TJtskottens Betänkande N:o il. dels meddelande af den föreskrift, att ”hvarje folkskola skall visiteras minst en gång om året af kontrakts-prosten eller någon konsistorii-ledarnot eller af Biskopen sjelf,” samt att ”i skol-revisionerne, en af folkskolelära re-semi na riernes föreståndare, hvilken de sig emellan välje, skall såsom ledamot deltaga;” samt dels slutligen, att, enligt grunderna i nya kyrkolag-förslaget, stadgas måtte, att ”prest, som emot skolstadgan bryter, ansvare l:a eller 2:a gången med böter, motsvarande från och med \ till och med hela hans löneinkomst,” eller ”om ej med embete eller tjenst viss lön eller annan inkomst är förenad, från och med 25 till och med 100 R:dr Banko”; men ”kommer han 3:dje gången åter, varde från prestembetet afsatt.”
För behandling af dessa frågor har Lag-Utskottet med Allmänna Besvärs-och Ekonomi-Utskottet sammanträdt; och få de förenade Utskotten utlåtande deröfver nu afgifva.
Utskotten få dervid till en början erinra, att jemväl vid sistförflutna riksmöte en af Herr Ribbing i ofvannämnda syftning väckt motion utgjorde föremål för Rikets Ständers Öfverläggningar, men att denna motion ansågs icke höra till någon åtgärd föranleda; och äro Utskotten äfven för sin del af den åsigt, att de föreslagua stadgander na äro ingenting mindre än lämpliga.
Det ligger i skolans natur, att läraren .skall hufvudsakligeh der undervisa.
Fråntager man honom skolans vigtigaste undervisningsämne eller det religiösa, så beröfvas han äfven ett af de mägtigaste medel, han eger, för inverkan på barnens moraliska förhållande.
Den uppsigt öfver religious-undervisningen i skolan och det deltagande jemte den anställde läraren i denna undervisning, som kan finnas lämpligt och behöfligt, är, efter Utskottens omdöme, presterskapet redan ålagdt genom föreskriften i ofvan citerade § af Folkskole-stadgan, som, bland annat, innehåller, att ”presterskapet bör utöfva en sorgfällig uppsigt i synnerhet öfver religionsundervisningen i folkskolorna,” samt att ”församlingens lärare skola, så väl i de fasta, som flyttbara skolorna, flitigt och så ofta deras öfriga embetsåligganden medgifva, sig infinna, efterhöra och undersöka, huru detta skolans vigtigaste kunskapsämne af skolläraren bibringas, gifva honom, d-er det tarfvas, upplysningar och råd, samt sjelfve genom undervisning, förklaring och tillämpning göra de heliga lärorna lefvande i barnasinnet.”
På grund häraf och då det, efter Utskottens uppfattning, icke vöre lämpligt, att stadga hvarken vissa timmar för preslens närvaro i skolan, icke eller högre eller annat ansvar för förbrytelser af prest emot skolstad - Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, lV;o 21. 3 gan, än för fel och förseelser, som för öfrigt kunna i tjenstens utöfning af honom begås, hemställa Utskotten vördsamt, att motionen i berörda delar icke måtte bifallas.
Hvad derefter vidkommer det af motionären framställda förslag, att hvarje folkskola skulle en gång om året af biskop, konsistorii-ledamot eller kontrakts-prost visiteras; så enär, enligt 13 § i omförmälde stadga, ”biskopen och domkapitlet i hvarje stift är ålagdt att föra en sorgfällig uppsigt öfver anstalterna för folkundervisningen samt vaka öfver deras ledning och utveckling till uppnående af deras vigtiga bestämmelse,” och såväl biskopen, som domkapitlets ledamöter följaktligen redan äro håde berättigade och skyldige att, när behofvet sådant påkallar, personligen och på stället tillse, att undervisningen och ordningen inom folkskolan på ett ändamålsenligt sätt handhafvas, anse
Utskotten någon ytterligare föreskrift i detta hänseende icke erforderlig; hvadan Utskottén hemställa, att nämnde förslag icke må till någon åtgärd föranleda. >s \ •* \v> 'nv Vidkommande slutligen påståendet, att en af folkskolelärare-seminariernas föreståndare skulle i skol-revisionen deltaga; så och då denna revision, enligt ordalydelsen i Skol-lagens 5:te sektion ”är satt öfver elementarläroverken, " och egentligen har till uppdrag att undersöka, huruvida någon afvikelse från den för sagde läroverk utfärdade skolordning egt rum, äfvensom att föreslå de vid dem nödiga förbättringar, torde, så länge omfattningen för skolrevisionens verksamhet icke i vidare mån utsträckes, någon förändring i revisionens sammansättning icke heller böra förordnas.
Utskotten hemställa alltså, att motionen äfven i denna del måtte lemnäs utan afseende.
Slockholm den 17 Augusti 1854. 4 Lag• tamt Allmänna Bisvärs- och Ekonomi-Utikottem Memorial, N:o AS.
H:o 39.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 Aug. 1854, kl. 7 e. m.
Memorial j i anledning af åter remiss af Utskottens Betänkande N:o 18, öfver väckt motion om förnyelse af stadgandet i 52 § af Kongl. Resolutionen på Allmogens Besvär den 29 Juni 1752, angående rättighet för allmogen att till Rikets städer få till försäljning afföra den afvel och de varor, dess hemman af sig kasta.
Berörde Betänkande har Hedervärda Bonde-ståndet, enligt Protokolls-utdrag den 11 i denna månad, till Utskotten återremitterat; men som samma Betänkande blifvit af öfriga Riks-stånden bifallet och tre Stånds mening i frågor af förevarande art utgör Rikets Ständers beslut, lärer något yttrande i anledning af återremissen från Hedervärda Bonde-ståndet icke erfordras; hvilket Utskotten härmed skolat hos nyssbemälde
Riks-stånd vördsamt tillkännagifva.
STOCKHOLM, tryckt hos N. MAECU8, 1854.
Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande, N:o 23. 1 ;\:o 93.
Ank. till Exp.-Utsk. «k 23 Ang. 1854, kl. 2 e. m Betänkande•, i anledning af väckta motioner om ändringar i de angående allmänna beväringen gällande föreskrifter.
Uti delta ämne hafva vid innevarande Riksmöte motioner blifvit väckta, hos Höglojl.
Ridderskapet och Adeln, af Herr Friherre Raab, Carl Gustaf, och Herr Friherre Leijonhufvud, Aocel Hjalmar, hos Vällofl. Borgare-Ståndet, af Herr A. F.
Boman och Herr S.
Österberg, samt hos Hederv. Bonde-Ståndet, af Riksdagsfullmäktige Gustaf Bjerkander från Skaraborgs län, Anders Persson från Östergöthlands län, Georg Nyqvist och Anders Kylander från Wermlands län, Olof Persson från Gefleborgs län, Eric Larsson från Wester-Norrlands län och Johannes Nilsson från Malmöhus län.