Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jo, man skall opponera sig • Idun har aldrig emottagit och infört gifter- mälsannonser, utan att den annonserandes namn och adress uppgifvits för redaktionen, som därigenom satts i tillfälle att kontrollera vederbörandes rättsin- niga afsikter.
Emellertid ha vi nu beslutit, att och i både tal och skrift söka bevisa, att det är ovärdigt vår upplysta tid: ch i grund och botten orätt att drifva gyckel med en så all- varlig sak som äktenskapet, och man skall hemställa till de tidningar, som pläga mottaga dessa » bidrag », om de ej skulle kunna exi- stera dem förutan.
Idun med sina mänga goda krafter skulle otvifvelaktigt kunna verka mycket till frågans lyckliga lösning, och det vore ett värdigt mål för en sådan tidning och ett rensningsarbete, som skulle bereda rum för en ädlare sådd.
Upplysa och värna är ju vår tids uppgift.
Må därför ingen, som härtill äger förmåga, undan- draga sig att göra det.
N u t i d s b i l d, tecknad af Ave.
Jf \ et var en tidig vårmorgen, just i hjul- t +PL sportens brytningstid, då den trehjuliga £ \ r maskinen, som på landsbygden fått det L betecknande namnet » Vältepetter », nä- stan blifvit glömd och dess eftertädare, bi- cykeln, ännu icke bringat människor till ryktbarhet och hästar till att skena; den var endast känd i de större städerna.
Därför kan man förstå madam Rönns fasa vid den flyktiga skymten af en bicykelryttare i den dimmiga morgonen, innan solen var uppe.
Gumman var på väg till fru Svingel, den förra häradsskrifvarens änka, som hade inac- korderade sommargäster i sitt rymliga hus.
Där skulle vara storbyk denna dag; därför var madam Rönn, husets hjälpgumma, så ti- digt ute och vandrade.
Hon kom flyende öfver nyplöjda åkrar — där troll och deras anhang icke ha makt att färdas — fram till Mariero och slog med knutna händer på den låsta förstugudörren; en af sommargästerna vaknade och skrek, att elden var lös, och ville hoppa ut genom ett fönster, men kunde lyckligtvis icke få upp hasparna, innan fru Svingels röst stillade oväsendet.
Dörren öppnades, och madam Rönn tumlade in i förstugan.
» Världens sista tid — yttersta domens dag! » flämtade hon, stödjande sig mot den ena väg- gen.
— » Hin onde har nu kommit lös; med en eldglöd i gapet körde han nyss förbi mig på ett förskräckligt stort spinnrockshjul. » Fröken Davida — sommargästen, som nyss velat ut fönstervägen, fast det varit vida be- kvämare att gå genom förstugudörren — skrat- tade högt; hon hade sett en bicykel och gjorde spe af madamen, som tagit en modern sports- man för själfva mörkrets furste.
Men madam Rönn höll ändå fast vid sin åsikt, att där var något demoniskt med den varelse, hon sett; det hade hon kännt på sig.
Hon förfäktar ännu i dag denna sin mening, och nu mera gifver mången henne rätt.
— • — Fram på förmiddagen höll bicykelryttaren sitt intåg på Marirero, där han bad att få rasta en dag eller två, efter som han fått veta, att fru Svingel hade inackorderade gäster.
Då han aflämnade sitt visitkort, studsade fru Maria Svingel vid att se namnet; notarien Henrik v. Diinker var en beryktad sportsman, fast icke just på bicykel.
» Jag vet icke, om här är plats, » sade hon tvekande och förlägen.
dolde ett litet leende genom att hädanefter giftermålsannonser icke under några Gästen för- hållanden intagas i Idun.
stryka sig med handen öfver sina långa
mustascher.
— » Verkligen fullt hus, fru Svingel, och jag som hyste hoppet att — j a, jag får väl förtro min älskvärda värdinna, att jag är så godt som förlofvad karl och tänkte få min fästmö inackorderad i detta så väl renommerade hus; därför kom jag egent- ligen nn hit för att bo här ett par dagar, så jag kan beskrifva omgifningarna.
Men, fru Svingel tar kanske inte emot manliga gäster i inackordering ?- » » Jo bevars, Mariero är icke något nunne- kloster, men — — » » Fru Svingel har hört ofördelaktiga ryk- ten om mig — kanske till någon del sanna.
Men nu är det slut med dårskaperna; jag gifter mig, slår mig ned på min fäderneärfda egendom, ett mönster af äkta man och landt- brukare.
Vågar den ädla borgfrun icke nu låta fälla ned vindbryggan och gifva den for- dom förirrade riddaren härberge? » Fru Svingel måste mot sin vilja skratta åt sportsmannens humoristiska ton, hvilken passade så väl till hans utseende af fin världs- man.
Han fick stanna kvar och anvisades ett rum i herrflygeln, där äfven den nye hä- radsskrifvaren, fru Marias svåger, Albert Svin- gel, hade sin bostad och sitt kontor.
Ingen af husets många gäster hade sett sportsmannen komma, och fru Maria hade funnit för godt att icke nämna ett ord om hans närvaro i huset; han skulle se detta och dess innevånare sådant som det hela tedde sig i hvardagslag, och hon afskydde unga da- mers vana att — som hon uttryckte det — smeta upp sig, för det en ny herre infunnit sig.
Då hela sällskapet efter middagsringningen samlade sig i matsalen, presenterade hon gä- sten: » Notarien vonDtinker, » och tillade små- leende: » Den diaboliske sportsmannen, som in- gaf madam Rönn tanken på domens dag. » Detta yttrande löste de band af förlägen- het, som bundit sällskapet; konversationen blef så liflig vid bordet, att damerna glömde harmen öfver, att värdinnan icke förberedt dem på, att de skulle sammanträffa med den beryktade notarien.
Då man stigit upp från bordet, gingo her- rarne — de voro nu fyra till antalet, härads- skrifvaren, hans biträde samt en sjuklig ny- bakad student — ut i det fria för att röka en cigarr.
Damerna flockades i hvardagsrum- met kring värdinnan.
Allas sinnen voro nå- got upprörda, alla frågor, som surrade kring fru Maria, vittnade om, att den nye gästen var föromål för damernas tankar och känslor.
» Hvilket väsen för en pannkaka 1 » — Fru Maria bjöd till att behandla hela saken som en ren bagatell.
» Han är dock hvarken hin onde eller fra Diavolo.
— — Hvad han vill här?
Jo, inackordera sin fästmö. » » Han — fästmö! » lät det i korus.
» Men, mina damer, hvad har han då gjort för annat ondt än att ofrivilligt varit nära att jaga lifvet ur madam Rönn? » » Davida, har du aldrig hört omtalas, hur den karlen gjort det till sport att locka till sig andras fästmör! » — » Ja, först var det fröken Adelstjerna, sedan fröken Tjärnér, därefter i tur kom — — » » Ja, låt det vara, kära flickor, » afbröt fru Maria med en viss moderlig myndighet; » här är ju ingen fara å färde, ty ingen af eder är förlofvad. » » Å n Davida då!
Å r hon ingen? » Fru Marias ögonbryn rynkades.
» Notarien är ju nu bunden, och i mitt hus skall han dessutom nog låta bli att öfva an- nan sport än på sitt spinnrockshjul — » » Han bär ju ingen förlofningsring, » sade Davida i liknöjd ton och förde därpå samtalet in på andra ämnen.
I fyra hela dagar stannade sportsmannen kvar på Mariero; den femte dagen efter fru- kosten tog han farväl — » till härnäst » af Af Clemontine von Eraunmiihl *.
hela sällskapet och for lika ljudlöst, som han kommit.
» En töcken hjulbeningl » utbrast madam ^ V ^ T Ä R A kvinnor kunna på två vägar bidraga Rönn, när han susade förbi hennes stugudörr.
W till hemmens prydande: genom sitt eget » Och den skulle fara i rätta ärenden och arbete och genom anskaffande och till- med rätta och naturliga medel!
— Om jag godogörande af konstens och konstindustriens ville sätta mig upp på mitt spinnrockshjul och damma i väg, finge en nog se, hur det alster.
I båda fallen måste den första ledande skulle gå för en kristen människa.
— Nej, grundsatsen vara harmoni, harmoni mellan jag står vid hvad jag har sagt; han är en prydnaderna och boningsrummens arkitektoni- af den ledes anhang, det ser jag på hans ska värde, deras ändamål och inredning.
Det arkitektoniska värdet betingas hufvud- ögon. » sakligen genom stilen.
Ju blygsammare stilen Notarien hade anförtrott fru Maria, att han nu skulle fara och » låta inringa sig » samt i ett boningsrum kommer till uttryck — exem- komma tillbaka med sin fästmö, och — med pelvis i rum, där hela ansatsen till stil myn- undantag af madam Rönn — gladde sig hsla nar ut i dörrar och fönster, strukna i träfärg hushållet öfver, att den muntre och artige eller hvitt, en hvit eller grön kakelugn, en sportsmannen snart skulle återkomma och symmetriskt ornamenterad eller blommig tapet stanna där en tid tillika med sin trolofvade.
— dess friare är man i valet af prydnader.
Om i ett sådant rum hänga stålstick eller De första veckorna hördes ingenting från oljefärgstaflor, med förgyllda eller träramar, honom, och fru Maria hade i tysthet börjat om en messings- eller bronslampa upplyser det, härma sig öfver, att hon gjort förberedelser om en persisk eller en brysselmatta täcker till att emottaga gäster, hvilka troligen aldrig golfvet, spelar ej någon väsendtlig roll.
Att på allvar tänkt tillbringa sommaren i hennes undvika i sådana modernt indifferenta rum äro hem.
Men efter ungefär en månads förlopp dock prydnadsföremål af skarpt utpräglad stil.
anlände ett bref från notarien, hvari han be- Ju bestämdare däremot arkitekturstilen är i klagade, att hans fästmö nödgades sommaren ett rum, dess bestämdare måste prydnaderna öfver vistas hos en tant i Norrland, och som passa in i ramen och i första hand sådana, han själf icke kunde få tillträda sin egendom som stå i ett visst sammanhang med arkitek- förr än i mars, så önskade han att under tre turen: gardiner, kronor, vägglampor o. s. v. å fyra månader få inackordera sig på Mariero.
I ett bonadt renässansrum passa icke hvita Denna gång anlände han med skjutshästar, tyllgardiner; i en rokokosalong hänga vi ej en men bicykeln var med bland hans ressaker, messingskrona, utan en af glas.
Mera fri- och madam Rönn uttalade oförbehållsamt sin stående prydnadsföremål bchöfva ej så strängt åsikt, att hjulet och dess egare hade ett visst ansluta sig till stilen, isynnerhet om de be- afgrundslikt tycke med hvarandra.
sitta högre konstnärligt värde, eller om de voro Nu blänkte en slät guldring på notariens kända och använda under den tidsperiod, då venstra hand, och det glimmade så underligt den förevarande stilen blomstrade.
Orientali- till i fröken Davidas violblå ögon, när hennes ska konstsaker passa allt från gothiken till blick första gången föll på denna trohetssvm- barocken, under det att i rokokons tid kine- bol.
siska föremål smyckade salongerna och hörde » Notarien tillhör nu vår lilla krets af stad- till de rikes bohag.
En allt för stor sträng- gade människor.
— - Jag menar, utom fru het i sådana saker skulle väsendtligt ingripa Maria, Albert och mig, » sade hon skämtande på hemmets trefnad och behag, då därigenom och fattade sin fästmans venstra hand.
» Se, ofta de käraste minnen eller värdefulla pjäser herr notarie så lika våra ringar äro med er! » måste förkastas och våra våningar väl ändå Hon snuddade vid hans hand, då hon visade inte vilja vara några mönsteranstalter för stil- honom sin egen ring.
renhet.
» Barnsligheter, Davida, alla förlofningsrin- Men harmoni måste äfven råda mellan rum- gar äro ungefärligen lika, » sade härradsskrif- mets prydnad och detsammas ändamål.
Pryd- varen, och hans sorgsna blick vändes bort naden skail ej stå i ett oproportionerligt högt från de tre blänkande ringarne.
värde i förhållande till rummets uppgift.
Om Fru Maria reste sig långsamt upp från sitt också en lord Elsmere tillåter sig att i sitt sybord och såg på klockan.
» Det är nog palats Bridgewaterhouse i London upphänga tid för oss att gå i köket, Davida, » sade hon.
den efter detsamma uppkallade madonnan af (Slut i nästa n:r.)
Rafael i sin sängkammare i stället för att in- förlifva henne med sitt värdefulla galleri, så står det i harmoni med det hela.
Men om en enkel privatman äger en enda eller ett par värdefulla taflor, så tillhöra de det bästa eller äro det värdefullaste han äger och böra därför Ett vänligt och gladt ord från en kvinnas smycka ett rum, som ej är ägnadt åt profana mun kan ofta, ja, nästan alltid göra den ändamål: salongen, mottagningsrummet, hvad mest sorgsne eller hårde man glad och un- det nu må kallas, eller herras st-uderrum.
För dergifven.
öfrigt böra taflor fördelas så, att de, som ha rent familjevärde: porträtt eller personligt be- Psykologerna analysera det mänskliga hjär- tydelsefulla framställningar, placeras i sof- och tat, kvinnorna decbitfrera det, kanske utan att ens kunna läsa det.
* Den i Darmstadt utkommande » Tidskrift för Rodnaden är gifven kvinnorna liksom ordet inomhus-dekoration » hade nyligen utlyst en pristäf- ling öfver frågan: Hur kunna våra damer bidraga åt diplomaterna: för att dölja deras tankar.
titt prydandet af våra hem!
Sju af de ingångna skrifterna förvärfvade pris, och bland dessa sju med- dela vi här den i vårt tycke bästa, hvilken bör in- tressera äfven svenska läsarinnor.
hvardagsrummen, verk af konstnärsvärde där- emot i de rum, som begagnas för sällskap och representation.
Vid konstverkens teknik må man ock fästa afseende, så att inte oljemål- ningar, akvareller och gravyrer föras tillsam- mans i oharmonisk trängsel.
Oljefärgstaflor paesa bäst i mörkare, rika rum, akvareller och gravyer i enklare, ljusa.
Särskildt de nu så moderna pastellerna kräfva helt.
ljusa, helst rokokorum och böra förses med guldramar.
Af husgerådsföremål må endast sådana använ- das som rumsprydnad, hvilkas konstnärliga eller etiska värde öfverstiger deras materiella.
Att exponera silfverserviee — den må nu ock utmärka sig genom form, gravyr eller dylika konstnärliga egenskaper — är till och med i matsalen absolut smaklöst.
En äreskänk till herrn i huset, som erkännande af hans för- tjänster i det offentliga lifvet, kan dock få plats i sällskapsrummet, äfven om dennas ma- teriella värde skulle vara större än det konst- närliga.
I detta fall blir det etiska värdet af- görande.
För att harmonien mellan rumsprydnaderna och rummens inredning och möblering rätt må ses till godo, fordras, att hvarje föremål i för- sta rummet uppfyller sitt ändamål, och att detta icke genom utpyntandet på något vis går förfeladt.
Jag vill här ånyo tala om gardi- nerna.
Dessa tjäna till att afbålla det genom fönstren inströmmande ljuset eller utanför stå- endes blickar.
Men då vi endast tillfälligtvis önska ernå detta, måste också gardinerna utan besvär lämpa sig därefter, alltså låta öppna och sluta sig.
Detta sker bäst genom slätt nedhängande, vid stänger med ringar fastade och med dragsnören försedda gardiner.
De fastspikade gardindraperierna, som vi ännu i så stor utsträckning bibehålla från empire- och den senare klumpighetsperioden, äro smak- och stillösa, emedan de ej äro ändamålsenliga.
Detsamma gäller portiererna.
De äro afsedda att efter behag än sluta än öppna förbindelsen mellan rummen.
Visserligen kunna vi som prydnad anbringa ett fast draperi öfver den egentliga gardinen eller portiéren för att ma- skera de ofta föga prydliga ring- och drag- snöretillställningarna.
Nobelt och estetiskt skönt är emellertid ej ett dylikt draperi trots aldrig så elegant veckning.
Jag hyllar den estetiska grundsatsen, att hvarje teknisk nödvändig de- talj bör vara synlig och så framställd, att den i sig själf verkar som prydnad och ej behöf- ver döljas genom någon främmande utpyntning.
Stänger, ringar och snören må därför tillver- kas af ädelt material och med vederbörlig smakfullhet.
Att anbringa portierer öfver dör- rar, i synnerhet öfver sådana som skola öpp- nas pä vanligt sätt, har sina betänkligheter.
Vid skjutdörrar kunna de vara på sin plats, dock äro de i detta fall endast till prydnad och kunna därför arrangeras som fasta dra- perier.
Ännu oändamålsenligare är det att belamra möbler, som skola nyttjas, med prydnadssaker, som måste afrödjas vid begagnandet, och hvilka ej stå i något passande san; manhang med dessa möbler.
Att på allehanda bord, bokhyllor och buffeter lasta upp varor, album, nipper och dylikt vittnar om förskämd smak.
Till skrif- bordet höra endast skrifutensilierna samt möj- ligen en eller annan dyrbar fotografi och som krön — om bordets form sådant tillåter - - en byst, ett ur eller en lampa.
Bokhyllans öfversta fack bör prydas med något liknande.
Buffeten bör endast bära föremål, som tillhöra matbordet.
Äro dessa smakfulft valda, äro de ju ock prydliga.
Ett par kannor, bägare, krus kunna ock få sin plats på buffeten, utan att de egentligen användas, blott på ett ställe där de ej äro i vägen.
Alla föremål, som ej för något annat syfte än sin egen skönhet, konst- eller affektionsvärde finna en plats i hemmet, må placeras å trymåer, gueridons, etagérer, panelhyllor, med ett ord å möbler, hvilka ej tjäna något nyttighetssyfte, och i rum, som äro afsedda för sällskap och hvila.
K ä r l e k o c h karantän.
En sannfärdig historia för dagen.
SS£|j^|3iddagen var slut, och i stället för att låta gä- sterna tränga sig fram och trycka värdfolkets gj^ajs hand till tack för den goda maten och det goda vinet, hade konsuln och konsulinnan, som till- hörde den moderna skolan, hvar på sitt håll gjort en liten afböjande gest och, fattande sin bordsgran- nes arm, gått i spetsen för gästernas par in i salon- gen.
» För all del, mitt herrskap, jag ber.
En liten enkel hvardagsmiddag.
Så här oss emellan.
Vänner emellan! » Denna enkla hvardagsmiddag, till hvars åtta rätter betjänten hvarje gång gjort en vördsam hem- ställan åt halftjoget gäster om valet af det eller det slags vinet, två sorter till hvarje rätt, hade kryddats med samtal om de dåliga tiderna.
En närvarande bankdirektör hade kunnat meddela uppgifter härom, hvilka skulle kommit håret att resa sig på de närvaran- des hufvuden, så vida ej flertalet af herrarne varit fiint- skalliga och damernas chevelyr genom den moderna uppläggningen alldeles förhindrats från hvarje ten- dens till uppståndelse.
De två enda af de närva- rande herrarne, som bevarat sin bårprydnad, voro värden, hvars vackra gråa lockar förträffligt passade till det fryntliga goddagspilt-ansiktet med de vänliga och goda ögonen, och en ung löjtnant, hvilken satt vid sidan af husets unga dotter och af samtalet med henne betydligt distraherades från åhörandet af de allmänna finansiella kalamiteterna.
Han hade för resten närmare skäl att tänka på sina egna.
• (plrajjj) Så mycket mera obehagligt syntes löjtnantens herr fader, gamle baronen som innehade den ena heders- platsen bredvid värdinnan, (bankdirektören hade na- turligtvis den andra), berörd af de ledsamma utsik- terna för hösten.
Och han hade dubbelt skäl därtill, ty han hade under året haft all möjlig otur.
Det hade börjats med att hans son, hvilken tjänstgjorde vid ett rangregemente, befanns » vara inne » för ett par tiotusental uti en liten vexel-ring kamrater emel- lan, som i våras gjorde en del väsen af sig.
Affä- ren måste klareras, det förstås, både för att ej af- afbryta den unge mannens lofvande karrier och eme- dan han hade utsikt till ett rikt parti, men enda utvägen att då anskaffa den oundgängliga summan var att sälja hela skörden » på rot » från Stora Bol- lingsta till konsuln.
Inte hade han fått den sär- deles högt betald, men den såg också ut att bli eländig.
Nu hade den i stället blifvit ypperlig, hvil- ket ju var förargligt, men ännu förargligare var, att löjtnant Gerhard fick korgen af den, till hvilken han omsider kom sig för att fria i somras.
Det ena som det andra kunde ju emellertid repareras, därigenom att Gerhard nu i stället friade till konsulns enda dot- ter, och middagen var just tillställd för att åstadkom- ma ett närmande och, i följd däraf.
en framtida för- bindelse, hvilken tycktes mycket väl anstå alla par- terna.
Alla, utom en.
Och det var till på köpet en af hufvudpersonerna, nämligen den unga fröken själf.
Hon hade vid bordet konverserat lätt och ledigt med sin granne löjtnanten, men för hvarje gårjg han an- såg sig böra i sina blickar — • ty han var för myc- ket världsman att ännu göra det i ord — inlägga något af den varmare känsla eller beundrande hyll- ning, hvarmed han ville, såsom han i sitt sinne mili- täriskt uttryckte sig, öppna approcherna, så möttes han af ett fint, en smula ironiskt leende, som ej bådade godt.
— » Jäkeln i min legemen! » tänkte den unge baronen och tvinnade sina vackra mustascher, » det nappar ej så fort, och jag vill gärna ha förlof- ningen klar till den 1 oktober för gubbens hypoteks- räntor och mina omsättningar — » Den fina middagen tycktes ej ha stämt sinnena till större glädtighet, ty vid kaffet i salongen rörde sig samtalet omkring ett annat ämne, som ej var muntrare än affärerna, nämligen den väntande ko- leran, dess härjningar i Byssland och i Hamburg och läkaresällskapets råd mot densamma.
» Ack, » sade fru friherrinnan, löjtnantens mamma, » min tanke är den, att all pest är en Herrans straff- dom öfver människornas synder, ett gissel, ser her- skapet, öfver vår fåfänglighet och vårt högmod.
Men min tröst är, att Han, som rifvit oss, Han helår oss ock, och när Han hafver slagit oss, så förbinder Han oss.
Men alla mänskliga anstalter äro fåvitska mot Hans råd. » » Hm, » sade baronen, som gärna afbröt, när hans gemål började citera skriften, » ypperlig chartreuse det här; den gröna chartreusen är ändock kronan för alla likörer.
Så vida » — tillade han — » icke rent af en äkta champagne-konjak är alt föredraga. » » Låtom oss jämföra, » sade värden; » Gustafsson, servera baron.
den här Hennesy från 67, exposi- tionsåret, tror jag inte har sin make i Stockholm.
Fru friherrinnan, låt min hustru slå i en liten droppe, jag försäkrar er, att ingenting är helsosammare. » » En soupcon blott, » medgaf friherrinnan, som icke var van vid sådana här » hvardagsmiddagar » på Stora Bollingsta och tagit rätt väl för sig af gudsgåfvorna hela tiden igenom — » blott en soupcon.
— Men, mina kära vänner, om ni tillåta mig kalla er så, hvarför allt detta öfverflöd?
Ack, vi äro j u in- genting annat än jordmaskar, stoft och aska, och när Han varder oss kallande, hvad återstår väl då af all vår fåfänglighet, vi världens och ondenes barn?
— Gerhard! » » Hvad önskar mamma? » frågade unge baron, som utan synnerligt större framgång än under middagen bemödat sig att väcka fröken Mariannes intresse och därför pratiskt och prosaiskt börjat slå sig ut för bankdirektören.
Hvad mamma önskade, fick hvarken han eller nå- gon annan veta, ty med detsamma inträdde, oanmäld, en af konsulns kontorister, hållande kvällens Post- och Inrikes-Tidningar i hand.
Konsuln rynkade ögonbrynen, och konsulinnan an- tog en min af ytterlig förvåning.
Den enda af värd- folket, som ej tycktes taga den underordnades djärf- het hårdt, var unga fröken Marianne, hvars kinder till och med fingo en färg och ögonen en glans, som igendera delen förut haft under hela middagen.
Och den unge baronen, som satt vid hennes sida, kunde ej undgå att märka den plötsliga förändringen.
Hans blickar följde riktningen af hennes och kommo så- lunda att fästa sig på den unge man, hvars inträde förorsakat all denna rörelse.
Det var icke en man af den unge gardesofficerns värld och följaktligen honom fullkomligt obekant, men hvilken såg ut att vara af ganska god värld ändå.
Hans mörkgrå helkostym afbröt visserligen mot de andra herrarnes frackar, men den var af elegant snitt och bars med ledighet på en högväxt och välbygd kropp.
Ansiktet var icke så fint och vackert som baron Gerhards, men hade mera uttryck af manlighet och kraft.
Det ljusa håret var lätt krusigt och upp- struket.
» Hvad vill herr Aronson härh frågade konsuln sträft.
» Låt herr Aronson stiga fram och taga en kopp kaffe först med oss, » insköt fröken Marianne med ett bortskämdt barns egenvilja.
Herr Aronson bockade sig, tacksam för denna vänlighet, för fröken Marianne, men tycktes ej ha tid eller håg, åtminstone ej det förra, att följa upp- maningen.
Han närmade sig konsuln, som satt i soflan bredvid friherrinnan, och räckte honom Post- tidningen, tilläggande som förklaring: » Hela Tyskland är förklaradt kolerasmittadt! » Konsuln for upp ur soffan med en ed, som visser- ligen icke passade i en så fin salong, och som nä- stan kom den fromma friherrinnan att falla bak- länges.
» Tyskland förklaradt kolerasmittadt!
Men då blir det j u karantän! » » Ja, det är redan anstaltadt om sådan. » » Men då kommer inte Liibecks-båten in? » » Nej, den blir naturligtvis liggande i några dagars karantän. » » Och då går hela vår kanespekulation åt —!