Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tittade stelt, förtvifladt på Italiena- » Mossjö, » öfversatte jag — men afbrötmig.
ren, som också blifvit litet röd, nog af an- Plötsligt böjde han tillbaka » Borsta passar ju inte alls, » sa jag.
» För- strängning.
hufvudet och började skratta, ett skratt, sök fjärde frågan. » » Ni måste slå ut håret min herre, » sa- som rullade ur munnen på honom som de sötaste pärlor.
Ruffen, » för att torka — — » » Har du någonsin hört en Svensk skratta » Tyst! » sa jag — — » det passar!
Jag på det viset, Ruffen, » sa jag, glömsk af allt.
ska bara förtydliga det litet. » » Som ett barn i solskenet!
Men jag kan » Mossjö, » sa jag, » il m e faut les chevaux flottants.
Comprenez — v u s 9?
Les inte sitta stilla längre, Ruffen.
Jag sväller upp till en ballong!
En — chevaux flott — angts, sur la tete. » » Spreche nicht Schwedisch! » svarade arti- ballong, som vindar!
Syns inte det heller? » » Inbillning, » sa Ruffen och lät förargad.
sten mildt, medan ' pinnarna ' han arbetade » Inbillning, » sa jag.
» Är det här inbill- med flög som om de haft vingar.
» En sådan drummel, » sa jag.
» Han tror ning, hvad är då verklighet! » » Silenzia, » sa artisten.
» Tranquillo, sig- jag talar Svenska!
Du får allt reda dig utan utslaget hår, Ruffen lilla, ty den därs nora! » » När man inte kan mer än två utländ- intelligens!
Tacka Gud, vi får någon ska ord, så är det så godt hålla inne med byst alls.
' » dem med, » sa jag ampert.
» Tranquillo! » sa artisten bedjande.
Nu arbetade vi under tystnad en stund » Jag är visst trankil, » sa jag.
» Så trankil igen, artisten med pinnarna och jag med man kan vara — ibland / » Bäst detvar började hela ansiktet attstelna att kunna sitta kvar, hvilket endast gick af, utom läpparna, som ryckte och ryckte.
för sig genom att jag höll händerna spas- » Ruffen lilla, » sa jag, » hvad gör jag med modiskt knutna kring öfre kanten af stol- sitsen.
Jag kände att kring mun låg ett min m u n?
» snedt, stelt, fånigt leende, men jag vågade » Ingenting, » sa Ruffen.
» Ingenting? » sa jag.
» Kallas det här inte röra på läpparna af fruktan att få ingenting 1 Gud, nu börjar öronen med!
De fatt i en ändå värre grimas.
Därtill röd!
växer och nu rycker de m e d!
» Och på det här viset skulle jag gå till eftervärlden!
» Syns inte, » sa Ruffen.
» Hvad är klockan, Ruffen? » sa jag till » Nej, naturligtvis syns det inte, » sa jag.
sist svagt.
» Jag narras förstås!
Ah — — » » Du har setat presis en kvart nu, hä hä. » » Tranquillo, » sa Italienaren och såg på mig så förebrående han kunde med sina » En kvart! » skrek jag.
» Osanning!
Minst mjuka sammetsögon.
— en — tim — » I detsamma bokstafligen kastades jag » Visst är jag trankil, » sa jag, » jag har bara aldrig känt näsan röra på sig så luften af hvilken makt vet jag ännu inte besynnerligt förut!
Hvad tar den sig till, Ruffen påstår, att jag kastade mig själf, Ruffen?
Uppnäst är jag j u förut, men nu Men det gjorde jag visst inte!
Den som gör allt för att sitta stilla, flyger inte så!
Måtte bli en snygg byst det här! » luften, af sig själf, som en dynamitbomb » Signora » sa artisten bedjande.
» Var god och inte prata om hvad herrn Här föreligger nog någonting djupt och inte begriper, » sa jag förargad.
» Jag vill hemskt, som bara en spiritist kan lösa.
Italienaren gaf mig en blick — O, så mild just se hur pass trankil herrn skulle vara, o m herrn satt här och jag satt där och bara och så förebrående!
Men så nickade han stirrade på herrn så mycket jag någonsin godmodigt, tog en liten lerklump, som han orkade!
Och herrn därtill hade en myr- kletade fast i nacken på mig — d. v. s. stack i hvar fot och satt på en het plåt. » på bysten — och så gjorde han hela fot- » Si signora, » svarade Italienaren förbind- ställningen, utan att se på mig en enda gång.
Men sedan höll han upp två fingrar, nic- lig, medan hans pinnar började flyga igen.
» Han trodde jag komplimenterade honom, kade mot hörnet och sa några bedjande Ruffen! » sa jag.
» Nu hänger underkäken ord på sitt eget språk.
» Kan han mena, » sa jag matt, » att jag som bly!
Bara som bly, lilla du. » » Den hänger visst inte, » sa Ruffen.
» Om ska sitta i hela två timmar till! » » Han menar nog, att allt ska vara fär- du bara satt stilla, så — » » Sitter inte jag stilla! » sa jag — —.
digt inom två minuter, om du bara sitter stilla! » sa Ruffen.
» Jag / » » Om!
! » sa jag, » hvad har jag annat » Silenzia — silenzia, » sa artisten och såg gjort sedan jag inom dessa väggar kommit. » så märkvärdigt förtvinad ut.
ä » Tyst, Ruffen, » sa jag.
» Han tycker inte o m att höra dig tala! » Nu satt jag som ett ljus, minst en half timme.
Italienarens fingrar flög allt snab- EORG LEVY ' S LiNNEjVlAGA^IN.
Drottninggatan 53, 1897 Stockholm, Största urval af Utstyrslar Så satte jag mig i hörnet igen, men kände mig nu så förbi och trött, att huf- vudet sjönk ned på mig som på en bruten blomma.
Linne-toosättningsartiklar förfärdigas på samt Gardiner.
Order å minst SB kronor levereras frakt / ritt närmaste i&amp;rnvägs- eller ångbåtsstation. "
IDUN 1 8 9 7 » Skratta — vara — mucke mucke glad —!
» sa Italienaren och nickade.
» Karlen kan j u Svenska! » ropade jag.
Men han kunde bara de där orden, som väl var.
Tänk, o m han förstått!
Emellertid gjorde han nu sådana små Instiga språk-försök, att de riktigt piggade upp humöret på mig igen — som väl menin- gen var.
Fem minuter senare fick jag se min byst, nyter, fryntlig, lefvande, inte alls röd eller stel, och med bara två isterhakor!
» Gud ske lof, » sa jag med en suck af lättnad, » han såg det inte! » » Charmanta, charmanta! » sa artisten och tryckte med strålande ögon bysten till sitt hjärta.
» Han måtte väl aldrig ha blifvit kär i dig heller, » sa Kuffen förargadt — ja argt!
Jag ville också bli ' arg ', men jag kunde inte!
Det var för smickrande, för öfverväl- digande!
Kär i mig!
» Du — d u!
» sa artisten och tryckte mig än varmare intill sitt bröst.
Jag rodnade, rodnade djupt.
T y vara hur smickrad, hur öfverväldigad man vill, så känns det ändå litet underligt, minst sagdt, att bli duad af en vildt främmande karl, midt framför sin mans näsa till.
Nu trädde ett half ungt fruntimmer fram ur en vrå och af henne fick vi höra — på svensk-fransk rotvälska, att artisten ville göra två byster — en åt sig, en åt oss, » efter madame lyckats så utomordentligt väl. » ' Du ' betydde inte du, utan ' due ', som är det samma som två.
» Ruffen, » sa jag, » stå emot du, om du kan.
Han är för mycket s ö t!
» Men Ruffen, han kunde han, och det rik- tigt!
Kvickare än jag någonsin i mitt lif sett honom lämna fram pangar, hade han kastat en tia på bordet och tagit mig under armen, mig, inte afbilden.
När vi ett par minuter senare lämnade studion, med bysten slarfvigt inkastad i en ask, så brådtom hade Ruffen, höjde ar- tisten händerna mot skyn, som om vi till- fogat honom den blodigaste orätt.
Det sista jag såg af den intressangta taflan var tian, som glömd sakta fladdrade ned mot golf- vet!
Ja, det säger jag, att får stora män i proportion lida för sina jättebyster, så som jag har lidit för min ' fyratummare ', så tackar jag Gud, att jag inte är, att jag aldrig kan bli en storhet, som ska före- vigas efter metermått!
Senare på kvällen: » Charmanta!
Charmanta?
? » Jag undrar ändå om inte — — —!
— — — Nej, naturligtvis inte!!
Bra vackert språk det Italienska emeller- tid!
R a k a Y ä g e n. "
Ett genmäls.
I n:r 24 af Idun förekommer en uppsats * af y Eva Vigström (Ave), hvilken framställer en sådan vrångbild af verkliga förhållandet och tyc- kes andas en sådan afvoghet mot folkskolan, att den ovillkorligen fordrar ett genmäle.
Hvad * Att Aves uppsats, mot hvilken vi i vissa hän- seenden äfven ansågo oss böra inlägga vår reser- vation, skulle föranleda gemnälen, voro vi öfver- tygade om.
Flere sådana, i det hela med hvar- andra öfverensstämmande, hafva äfven ingått.
Vi införa här det först ankomna, ehuru det synes oss väl skarpt i tonen.
Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af 229 Fl orsak E. V. kan ha att alltid slunga sitt anatema som kunde meddelas dem af en farmor eller S3 f-&gt; öfver folkskolan, är nu icke skäl att inlåta sig mormor, hvars kunskaper inte sträckte sig län: Z
Det vet hon väl bäst själf.
re än till en knagglig innanläsning, att skrifva ra - r-t Man skulle emellertid kunna be fru V., att, när dåliga bokstäfver ocb möjligen en räknefärdig fl hon söker lämna oss måleriska bilder af skånskt het med nakna siffror till hundra eller något folklif ocb skånskt landskap, hon då ville göra däröfver; ty längre — om ens dit — sträcker bilden sådan, att den vore igenkännlig för med sig i sanning inte far- eller mormödrarnas bO förhållandena bekanta personer.
Landskapsbilden kunskap i den samhällsklass, hvarifrån Ave häm a&gt; i ifrågavarande teckning är nog riktig, men så i tat sin bild — det vore i sanning obilligt, bjärt pq löst.
ingen mån folklifsbilden.
De uttröttade skolbarn Ave talar om känna vi Om man vill arbeta för en god sak, bör man o inte därför nedsvärta en institution, som trots heller inte till; åtminstone inte trötta i Aves ^ 4 mening.
Att ett tankearbete tröttar, det är ju E. V. väl ändock torde komma att fortlefva.
Att lungsoten och andra smittosamma sjukdo- för hvar och en, som sysslar därmed, ett kändt sS faktum, men omväxling på arbete gör det möjli; mar kunna spridas genom många personers ge- a a&gt; mensamma vistande i samma lokal, torde väl inte för organismen att hålla ut, att bibehålla sin kunna gendrifvas, men att ge folkskolan ensam spänstighet; och det är också omväxling vi sträf- skulden för att lungsoten sprides, det är helt va efter i skolan.
enkelt att handskas lättsinnigt med sanningen.
Sång, gymnastik, slöjd, fria lekar, omväxlande Q Rätteligen torde och borde man kunna säga med det mera fordrande tankearbetet, motverka O till fru V.: antingen känner ni inte alls förhållan- den öfveransträngning och förslappning, hvaröf- dena i en nntida skånsk folkskola, eller också ver Ave klagar.
Hvad nu beträffar läxläsningen PI talar ni mot bättre vetande för att kunna ut- vore det visserligen ett önskemål, att denna in PI gjuta er vrede öfver folkskolan.
Den bild af folk- skränktes mera, än hvad af vederbörande myn- skolan ni framställer kan möjligen — om man digheter ännu medgifves.
Men att påstå, att m bortser från dubletterna af naturlära, geografi, undervisningen skulle bättre handhafvas af en H svensk historia och språklära — passa in på en obildad, okunnig farmoder utan hvarje särskild dylik för 30 ä 40 år sedan, hvad själfva skolans utbildning än af en pedagogiskt bildad lärare, är Pfl utseende beträffar.
Men ingalunda ens då, hvad ju minst sagdt löjligt.
Hur pass stort intresse beträffar den stora dödligheten, specielt i lung- föräldrar — och far- och morföräldrarnes intresse sot, bland folkskolans barn eller bland dem, som torde inte vara större — ha för sina barns un- nyss utgått därifrån.
Själf har jag varit lärare dervisning, därom ha vi lärare dagligen tillfälle i 18 år, men af de öfver 200 barn, som utgått bilda oss en erfarenhet.
från min skola, har endast ett dött i lungsot, och Hvem är det, som oftast — jag säger natur- dock var hon — en flicka — behäftad med denna ligtvis inte alltid — får lära barnen lite ordninj.
sjukdom redan under sin skoltid, utan att det, och sn3 gghet, när föräldrarne brista i sina plik ti såvida det kunnat synas, medfört några menliga ter, om inte just skolan.
Har inte Ave under följder för kamraterna.
sina vandringar lagt märke till, att allmogens Vore emellertid Aves uppsats annorlunda fram- stat- och skogstorparnes barn, ofta icke, innan ställd — gömde sig icke i densamma den hätsk- de börjat skolan, ha begrepp ens om att hälsa, het, som städse framlyser i densamma — kunde dårför att ingen har påmint dem därom, men man vara henne tacksam för den hjälp, hon ve- att de efter att ha varit i skolan endast en eller lat lämna mot en fiende, mot hvilken — det annan vecka ha lärt åtminstone denna enkla medgifves villigt — kraftiga vapen behöfvas.
konst.
När barnen vid 6 k 7 års ålder komma Men som det nu är, måste man betacka sig för i skolan, är dat ingalunda ovanligt, att de icke dylik hjälp.
Ty att det icke blott är tuberkulo- känna ens sin egen ålder.
Jag anför detta som sen hon vill åt, det märker man ju snart vid ett bevis på föräldrarnes intresse för barnens utveckling just inom den klass, hvarifrån Ave genomläsandet af hennes uppsats.
hämtat sin bild.
Hvarför varnar hon annars endast för folksko- lan?
Är det då inte möjligt, att tuberkulosen Oftast är det väl — det medgifves — inte K * kan spridas genom andra undervisningsanstalter?
bristande intresse, utan bristande tid, som är or- Hvarför vill hon döma endast folkskolans barn saken.
Föräldrarne hafva båda sin tid så upp- 0 7 att åtnöja sig med den undervisning, farmor kan tagen, att ingen blir öfver att syssla med barnen.
lämna?
Menar hon, att den kan vara god nog För att nu inte längre taga tidningens utrymme w, åt den mängd af Sveriges barn, som äro hänvi- och dess läsares uppmärksamhet i anspråk vill d sade att erhålla sitt mått af vetande i landets jag sluta med att uppmana Ave, att hon nästa 3 U folkskolor?
Eller menar hon kanske, att i andra gång hon vill gå » raka vägen » till ett mål, hon undervisningsanstalter bättre sanitära anordnin- då också verkligen gör detta och inte för att &gt; gar förefinnas; ja, då har hon ju delvis rätt.
hinna målet tager sig före att som nu gå om- O o Folkskolan har länge behandlats som styrbarn i vägen att nedsvärta folkskolan; det händer näm- JA jämförelse med andra offentliga undervisnings- ligen då lätt, att hon förirrar sig och icke hin- anstalter inom vårt land.
'; Fast det hvarken kan ner fram till målet, som inte hade varit så svårt O f o eller bör förnekas, att så väl statsmakterna som att nå, om hon verkligen, som hon bort, gått w » raka vägen ».
— och detta i synnerhet — folket, kommunerna, i Skånsk folkskollärare.
på senåre tiden gjort storartade och erkännans- värda ansträngningar för att åstadkomma tids- enliga folkskolelokaler.
Och visserligen är det sant, att skollärarens arbete är tungt, i hög grad mödosamt, ja — enligt kända läkares uttalande IG 6 a tre / lig sommarhatt — hälsofarligt, då han 5 å 6 timmar dagligen C / 3 skall ideligen anstränga sina tal- och andedräkts- Jör — 14 öre.
organ, men ändå är lungsoten — om man undan- tager personer, som äga hektiska anlag — en ingalunda vanlig sjukdom bland Sveriges lärare- I en fröhandel köpes en bastfläta för 25 öre kår.
Den bild - Ave lämnar af en skola passar och i en järnbod för 5 öre s. k. koppartråd, något bättre in på ett lasarett eller ett sanatorium för gröfre än en vanlig hårnål.
En bastfläta räcker lungsiktiga.
Och ett lasarett eller sanatorium till 2 t. o. m. till 3 hattar.
S Q3 E
Ätminstone om man oa " a Flätan upplöses, och basten upphängés vid tar hänsyn till den stora dödligheten.
knuten på en vägg.
Tio långa jämntjocka trådar &lt;« £-.2 Ville Ave verkligen föra vårt folk framåt, är urdragas och ' läggas bredvid hvarandra.
Den det detta hon åsyftar med sin uppsats, då borde 10:de skiljes från de öfriga och knytes med en S » 4 - S t p
De ord hon nu vanlig knut omkring midten af dessa.
Trådarna - — 1 a s lagt i den visa farmoderns mun, borde då ha fästas i detta omtag vid en sydyna eller dylikt.
Den tråd, med hvilken man knutit, fästes nu vid varit helt andra.
Hon borde då ha låtit farmodern klaga öfver, den knytande själf, t. ex. därigenom att en hatt- &lt; E - g « att skolorna ännu ofta äro öfverbefolkade, och nål fästes vid bröstet och de båda ändarne viras uttalat den önskan eller begäran — hon är ju om densamma, så att de sitta spända.
En ny tråd annars inte så buskablyg, Aves farmor — att tages och knytes om de båda på följande sätt.
Trå- statsmakterna, med allt erkännande af hvad re- den lägges vinkelrät under de båda andra.
Man dan gjorts, borde än ytterligare anstränga sig håller med en hand i hvar ände af tråden, lägger sedan den vänstra änden under och den högra för att åstadkomma någonting bättre.
Och för öfrigt, hvar finns väl den farmor — i öfver trådarna, så att de skära hvarandra.
Den öfverliggande änden slås om den undre, och träskor — som fäller yttranden, tankedigra som dem Ave lagt i vår farmors mun?
Möjligen, om knuten tilldrages, så att den bildas så nära mid- farmodern vore Ave, men näppeligen gumman i ten af tråden som möjligt.
Knuten skjutes sedan upp tätt intill det första omtåget.
Därefter fattar torpet.
Att för öfrigt — år 1897 — vilja döma det man åter de båda ändarne, lägger nu den högra uppväxande släktet, folkets, allmogens, skogstor- under ocb den vänstra öfver.
Den vänstra slås parnes barn, att åtnöja sig med den undervisning, om den högra, och knuten tilldrages och U p p - HULTMANS CACAO 10 r of si ro R e d a n 1 8 8 8 H u l t m a n s C a c a o.
i n t y g a d e C a c a o v a r H u l t m a n s k o m m e n d e r a s till prof. fullt C a c a o h v a r j e J o h.
lika k a n L a n g m e d således h u s m o d e r.
i L u n d, v a n att H o u t e n s v a r m t re- o
IDUN 230 skjutes om möjligt ännu mer.
Med 6 nya trådar forfares på samma sätt, så att på de två fastade trådarna inalles 7 knutar finnas, hvilka skjutas upp så tätt intill hvarandra som möjligt.
Så lösas de båda ändarne, två nya tagas, tillhöran- de båda samma tråd af de 9 först ombundna, och fästas på samma sätt som de förra.
7 nya trådar knytas nu omkring dessa.
Därefter tagas åter 2 nya och omknytas med 7, och så forfares, tills alla de tio trådarna äro omknutna och man fått tio strålar af knutar, bildande tillsammans en stjärna.
2:dra hvarfvet.
Trådarna mellan två knut- strålar samlas och omknytas på samma sätt som förut skett med två af dem, nämligen de två sist knutna en från hvarje håll.
Den om- knytningen bör ske ungefär 1 cm.
nedanför sista strålkmiten.
3:dje hvarfvet.
från föregående hvarf omknytas de två trådar, om hvilka förut 7 knu- tits, med samma trådar som man knutit med i förra hvarfvet, så att den ena tråden tages från vänster och den andra från höger.
4:de hvarfvet.
Det tjocka trådknippe, som om- knöts i 2:dra hvarfvet, delas midt itu.
Två trådar i hvarje hälft ombindas de öfriga, så att därigenom två nya mindre knippen uppstå.
Äf- ven detta hvarf 1 cm från det förra.
I 2:dra, 3:dje och 4:de hvarfvet är det enklast att fasthålla de trådar, som skola ombindas, med tänderna.
Så äfven i de följande.
Med det 4:de hvarfvet är kullens platta färdig- knuten.
Denna utbredes nu på ett bord.
En bit af koppartråden lägges i en ring ungefär 1 cm.
från sista hvarfvet.
Därefter afnypes denna så stöl- den behöfves jämte 2 ä 3 cm.
därutöfver De sammanlagda ändarne omviras med en bastträd.
Bingen lägges nu åter på det knutna.
En af de knutna trådarna tages och fästes på förut an- gi f na afstand från knytningen genom att två gånger läggas om ringen på samma sätt som vid syning af languett.
Midt emot på kullens andra sida fästes en annan tråd på samma sätt, hvar- vid tillses att kullen hårdt spännes inom ringen.
Sedan man fastknutit ringen ännu på åtskilliga ställen, så att man är säker på, att ringen kom- mer på samma afstånd från kullens midt öfver allt, kan man fästa plattan i sydynan och knyta alla de mellanliggande trådarna på samma sätt.
l:sta hvarfvet på kullens sida.
Två bredvid hvarandra liggande trådar fasthållas med tän- derna.
Dessa omknytas med den närmast till höger och närmast till vänster liggande med samma knut, som förut beskrifvits.
En tråd öfverhoppas, och de två följande tagas i munnen.
Med den öfverhoppade och den på andra sidan närmast liggande omknytas nu dessa.
Så fort- går man ringen rundt.
Två af de bredvid hvarandra liggande trådarna, med hvilka man i förra hvarf- vet knöt, tagas i munnen och omknytas med de förut omknutna, en från hvarje håll.
Med denna kn} ' tning fortsattes hvarf efter hvarf, tills n i a n fått kullen så hög, som m a n vill hafva den.
Då göres en ring af koppartrå- den, alldeles lika stor och på samma sätt som den förra och fastknytes.
Brättets 2 första hvarf knytas lika med kullens sida.
I det 3:dje fästes en ny mettallring.
Stor- leken af denna bestämmes på samma sätt som af den första: kullen lägges på bordet, de sista hvarfven utbredas, tråden lägges 1 cm.
från det sista och hopfästes.
Två hvarf knytas åter på samma sätt som förut, och en större ring fästes, så åter två hvarf, och den sista ännu större ringen fastknytes.
Trådarna fästas på följande sätt.
En af dem tages och knytes till höger en-4 å 5 ggr om tråden, hvarvid de bredvid liggande läggas in- till ringen och omknytas på samma gång.
En annan tråd tages och med den forfares på sam- ma sätt och så fortsattes ringen rundt.
De med- följande trådarne afklippas efter hand tätt in- till ringen, då de omknutits en 4 ä 5 ggr.
Under brättet rynkas tyll eller en spets, och ofvanpå klädes hatten med samma slag eller band i samma färg.
Till hvit spets under brät- tet är det trefligt med svart sammetsbaud om- kring kullen, med e n knut af bandet och några prästkragar vid sidan.
Om man vill ha en mör- kare hatt, kan man t. e x.
kläda den med marin- blå silkescrépe och ett par svarta vingpennor.
Flor i samma färg.
Vill man ha hatten mindre, kan man afsluta den i den föregående ringen.
Frida, _ *, Kvinnorna på utställningen.
I konsthallen.
åtom oss nu träda in i konstens helgade tempelsalar och i dess ljusa, bländande färgprakt hvila ut för några ögonblick från det brusande bullret och stimmet därute på det öfriga utställningsområdet.
När man träder därin, häpnar man ovillkor- ligt för massan af konstverk, hvilka möta ögat, men på samma gång tjusas man af den behag- fulla och symmetriska anordningen af det hela.
Vi veta nog att förtjänsten af det senare i första rummet tillkommer artisten Oscar Björck och prins Eugen, hvilken med det varma- ste intresse omfattat äfven de minsta detaljer som angått konstutställningen.
Aldrig har en så rikhaltig samling af mål- ning och skulptur varit på en gång förr expo- nerad i vårt land, och att den räknar så mån- ga utländska framstående deltagare — därför har man helt och hållet att tacka den unge, furstlige konstnären.
Med Iduns läsarinnors benägna tillåtelse företaga vi nu vår vandring och göra med lätt förstådd förkärlek vår början med Sverige.
Vi få naturligtvis nöja oss med ett urplock af hvad vi, för vår del, anse vackrast och mest värderikt.
Prins Eugen är själf representerad af sex målningar i olja, af hvilka » Där skogen gles- nar » måhända tilltalar betraktarens skönhets- sinne kraftigast.
Den mörka, djupa furusko- gen med sina raka stammar » står där, hög och allvarsam och blickar ner på dig », som Svcaskalden sjunger.
Men långt i fjärran lyses taflan upp af den sjunkande solens röda strål- glitter, som silar sig in mellan träden.
Det ligger stämning och nordisk poesi i denna fram- stående tafla.
I Oscar Björck uppträder på utställningen spe- cielt som porträttmålare och räknas ju däri som en af vårt lands främste och modernaste.
Hans porträtt af grefvinnan Lagergren och fru Clason utmärka sig såväl för en slående por- trättlikhet, som ock för en utsökt elegans i utförandet.
Fanny Brate bjuder oss en af sina förtju- sande genrebilder, sådana som särskildt tillta- la hvarje kvinnohjärta.
Se blott på den lilla älskliga taflan » Kurra gömma », där de små skälmaktiga barnen äro i färd med den gamla välkända leken.
Hvilken säker teckning och fin penselföring!
Gottfrid Kallstenius hör till våra mera fram- stående målare med stort och varmt sinne för naturens skönhet och färgernas spel.
Hans stora landskap » Sommardag » liksom lyser upp hela väggen, där taflan är placerad.
Det är saft i denna grönska och värme i detta sol- ljus.
Kallstenius bjuder äfven på flere andra dukar, framställande olika naturstämningar, alla af god verkan.
Charlotta Bönnquist exponerar en tilltalande och liffull » Utsikt öfver Hernösand », hvilken åtminstone ingen norrländska kan gå förbi med likgiltighet.
Likaså förtjänar Ida Törnström en komplimang för sina vackra och kraftigt åter- gifna » Solbelysta furustammar ».
Gunnar G:son Wennerbergs älsklingsmåleri tycks vara blommor, och däri har han redan uppnått mästerskap.
Det ligger en innerlig känsla och poesi i dessa buketter af » Blåsip- por », » Anemoner », s Syrener » och framför allt i hans sköna » Blå Hortensior ».
Gå ej förbi dem, mina damer!