Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
13) » en tillförordnad Domhafvande i Faurås, Arstad och Himble Härader, för ofullständiga ägodelningsrätts dagböcker och protokoller — 14) » Rådstufvurätten i Arboga, för dels origtigt beslut om antagligheten af fyllnadsed i fråga om lä gersmål, dels ock skiljaktiga beslut rörande tilltalades skyldighet att personligen svara i fyllerimål 31. 15) » Rådstufvurätten i Kongsbacka, för ofullständiga domböcker . 32. 16) » de af Domkapitlet i Westerås, i anledning af religiösa oroligheter i Orsa socken, tillförordnade Visitatorer, för obehörig befattning med Körsnärerne David Forssells och P. F. Heidenbergs resa — 17) » Kronofogden i Ofvan Siljans fögderi, P.
Ph. Kjellin, för nyssnämnde Körsnärers gripande och in-> sändande till länshäktet 35. 18) » Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län, för obefogad åtgärd till förändring af samma Körsnärers medhafvande pass . . 38. 19) » Ständige Borgmästaren i Eskilstuna och en i hans ställe tillförordnad Borgmästare, för dröjsmål med ett ärendes handläggning (forts, från 1852 års Berättelse) 40. 20) » Domhafvanden i Svartlösa Härad, för origtig dom i ett tvistemål — 21) » Magistraten i Westervik för felaktigt förfarande vid verkställighet af fängelse å korrektionsinrätt ning (forts, från 1853 års Berättelse) 41. 22) » en tillförordnad Domhafvande i Södra Möre härad, för orätt dom i ett konkursmål — 23) » Rådstufvurätten i Gefle för vägradt upptagande af angifvelse om fylleri (forts. fr. 1853 års Berättelse) 43. 24) » Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län, för försummad embetspligt i afseende på verk ställigheten af bestraffningar i Alingsås kronohäkte — 25) »
Domhafvanden i Botheå Tingslag, för origtig sammanläggning af straff 44. 26) » Domhafvanden i Wäne
Härad, för fördröjd ransakning med häktad person 45. 27) » en tillförordnad Borgmästare i Sundsvall, för försummad verkställighet af beslut om offentlig stäm ning i konkurs 46. 28) » en Afdelning af Stockholms Rådstufvurätt, för dröjsmål med ett tvistemåls afgörande 47. 29) » Consistorium Academicum i Lund, för Magister Munck af Rosenschölds relegation — Om Justitiä-Ombudsmannens befogenhet att granska Högsta Domstolens åtgärder 57.
Allmänna reflexioner i fråga om lagskipningens tillstånd 60.
Behöfver i något fall äktenskapsförord bevakas såsom testamente? 65.
Om Kronofogdes försummelse att insända utmätningsdiarier 66.
Är utgifvare af löpande förskrifning skyldig att för räntans erläggande uppsöka förskrifningens innehafvare? 67.
Om räntå å sådan förskrifning efter förfallodagen 69.
Laga forum i fråga om presträttigheter 70.
Skall en tvist imellan enskilda om hemmantal behandlas såsom skattläggningsfråga ?
— Sid.
Bör delägare i skifteslag anses derifrån utesluten genom skiftets fastställande ? 71.
Har äkta mans målsmanskap för dess hustru upphört derigenom, att God man för henne i boskillnadsmål; blifvit förordnad? 73.
Hvad innefattar löftesförbindelse för en varas lefverering? 74.
Kan inlösandet äf en anvisning på insatta medel betraktas såsom bevis, att medlen åro insatta? 76.
I anledning af Hofrätternas arbetsberättelser för år 1853 78.
Arets embetsresa — Tankar om straffade brottslingars förbättring, föranledda af 1853 års berättelse — Bilaga 81.
Rättelser: sid. 36 1 rad. nedifrån står: vidtogos, bör vara 67 7 n uppifrån » sitt » — 17 a nedifrån a upphördt B 71 22 » uppifrån » erhöllo » — 24 » » » sin » 78 18 a nedifrån » Wermlands )) 80 1 » i) » vunnit » hans upphört erhölle dess Wermlands, Elfsborgs vunnet
V id början af denna berättelses tryckning är det ännu ovisst, huruvida något bidrag till det ena af de vanliga hufvudämnena skall denna gången kunna lemnäs.
Det andra är nu rikhaltigare än vanligt.
Att Riksrätten under sistlidne Maj och Juni månader varit i verksamhet, enligt Rikets Högloflige Ständers Konstitutions-utskotts föreskrift, synes onekligen vara den märkligaste hit hörande bland årets händelser, först och främst för det uppseende, en sådan företeelse i och för sig är egnad att väcka, men också för de egenheter, som i densamma nu förekommit, ehuru den allmänna uppmärksamheten endast i ringa mån blifvit derpå fästad.
Ehvad den liknöjdhet, som tyckes häruti röja sig, må kunna på ett eller annat sätt förklaras; så är det dock icke derföre omöjligt, att saken ännu en gång kommer att med intresse behandlas.
Men i allt fall äger dock ämnet och hvad deri sig tilldragit, ej mindre i politiskt, än juridiskt afseende, en vigt, som obestridligen kräfver en plats icke blott i vår lagskipnings, utan ock i vara politiska förhållandens annaler.
Jag har särskildt att redovisa den del, jag i ärendets behandling haft, och för hvilken jag fått uppbära ett hittills obesvaradt offentligt tadel.
Men denna redovisning ingår så oskiljaktigt i sjelfva ämnets utredning, att dess utförlighet svårligen torde trötta en läsare, för hvilken ämnet ej är likgiltigt.
Hittills har den uppmärksamhet, som efter sakens "afgörande, blifvit af den periodiska pressen derpå fästad, inskränkt sig nästan endast till anmärkningar mot formrigtigheten dels af mitt, och dels af sjelfva Riksrättens förfarande, och föga sträckt sig till hufvudsaken. lmellertid lärer väl denna böra behålla sitt företräde.
För min del har jag icke kunnat efterskänka hennes rätt, och kan ej heller nu göra det.
Jag anser det först och främst böra vara klart, huruvida i det förfarande af Konungens Rådgifvare, som varit åtalets föremål, fanns någon (elaktighet, eller örn fastheldre detta förfarande var en ej blott oskyldig, utan ock af pligt föreskrifven handling, och om icke således en för densamma ådömd ansvarspåföljd skulle inneburit ett bestraffande af fullgjord pligt. 1 anledning al Rikets Ständers vid 1850 års riksdag fattade beslut rörande den s. k. akatte förenklingen, eller minskande af jordebokspersedlarnes antal, hade samtlige Konungens Befallningshafvande utom
Malmöhus län blifvit i Nåder ålagdt att efter vederbörande räntegifvares hörande sig i (rågan yttra; och ett af de i följd häraf inkomna underdåniga utlåtanden, algil vet den 29 Juni 1852, innehöll, att vid räntegifvarnes deputerades sammanträde fråga blifvit väckt om underdånig framställning, det Kongl. Maj:t måtte täckas med möjligaste första till verkställighet bringa det at Rikets Ständer, med bifall till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, fattade beslut om rättighet att lösa sa väl Kronans behållna, som de indelta räntorna och tionden efter medelmarkegång utan forlön, och om upphörande af räntetagares rätt att upp säga persedlar till leverering in natura; att detta väl icke innefattade sådant ämne, hvaröfver de deputerade varit kallade att yttra sig, hvarföre Konungens Befallningshafvande funnit denna fråga icke kunna blifva föremål för öfverläggning; men att Konungens Befallningshafvande dock icke ansett sig böra förvägra att låta hvad sålunda förefallit i protokollet inflyta, för att komma till Kongl. Maj:ts nådiga kännedom; att likväl de fleste af de deputerade anmält, att de villo uti berörde underdåniga framställning deltaga; att något yttrande häröfver icke förmodades å Konungens Befailningshaf vandes sida erfordras; att hvad sjelfva saken anninge, det ock vöre destomera öfverflödigt, som enär Rikets Ständers beslut innefattade bifall till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, ärendet således redan vöre i laglig ordning afgjordt och de skattdragande försäkrade att komma i åtnjutande af den lättnad, som Kongl. Maj:t åsyf R.
Just. Ombudsrn.
Emb.-Berättelse för år 1854.
1 tat att dem bereda, hvarom ock underrättelsen af dem med liflig glädje och tacksamhet emottagits; att utförandet af den beslutade förändringen uti sättet för hemmansräntornes utgörande och rnarkegängssättningen vore oberoende af ränteförenklingens tillvägabringande, hvilket ock syntes deraf, att ehuru någon åtgärd för verkställighet af berörde förenkling icke skulle vidtagas förr, än Rikets Ständer, efter emottagande! af den ytterligare Proposition, som Kongl. Maj:t till nästa riksdag täckts utlofva, derom vidare beslutat, Rikets Ständer likväl på Riksgäldskontoret anvisat nödiga medel för godtgörandet intill nästa riksdag af den forlön å indelta spanmålen, ifrån hvars lifgifvande de skattskyldige genom ofvannämude beslut vore befriade, samt att således nu mera endast erfordrades, att Kongl. Majit i Nåder behagade meddela de föreskrifter, som i förstnämnde hänseenden vore af nöden; men att Konungens Befallningshafvande vid detta tillfälle dock vågade underdånigst hemställa, om icke Kongl. Maj :t skulle i Nåder täckas förordna, att den beslutade förändringen borde i afseende å det då innevarande årets utskylder vidtaga.
Härvid har säkerligen Konungens omförmälte
Befallningshafvande icke haft sig bekant det redan den 10 Oktober 1851 vid ärendets behandling hos Kongl. Majit i Nåder fattade beslut, hvarom nu ifrågavarande åtal handlar, och som innehöll, att hvad Rikets Ständer angående ändring i sättet för de indelta hemmansräntornes och kronotiondens utgörande, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med Kongl. Majits nådiga framställning, beslutat, gillades och bifölls, men att för närvarande och intill dess frågan om grundräntornes förenkling blifvit af Kongl.
Majit och Rikets Ständer slutligen afgjord, någon åtgärd i förberörde afseende icke, hvad sättet för de indelta räntornas och tiondens utgörande beträffade, skulle äga rum.
Skälen till detta beslut, sådana de i Statsrådsprotokollet anföras, hämtades dels deraf, att bestämmelserna i detta hänseende innefattade, det räntetagarnes hittills åtnjutna rättighet att till lefverering in natura uppsäga sina anvisade räntor och tiondeanslag skulle upphöra och dessa anslag framdeles alltid af räntegifvarne få lösas med penningar, efter ett hvarje år för de näst förflutna tio åren bestämdt medelpris, samt sålunda stöde i ett ovilkorligt sammanhang med införandet af ett dylikt medelpris, hvartill fordrades, enligt de grunder för medelprisets bestämmande, som blifvit af Rikets Ständer antagna, att ett eller flere efter nya reglor uppgjorda s. k. årspris förut måste vara satta, emedan dessa skulle ingå vid medelprisets uträknande, så att förr än detta hunnit försiggå, kunde ej heller den beslutna förändringen sättas i verkställighet, dels från de dermed i utförandet förknippade svårigheter samt olämpligheten af att söndra de olika, på flerahanda sätt i hvarandra ingripande delarne af Kongl. Majtts nådiga Proposition, hvilken i sin helhet varit afsedd att, efter ömsesidigt afvägda billighetsgrunder, på samma gång tillvägabringa nödig förenkling i grundräntorna och att till både räntegifvares och räntetagares belåtenhet ordna förhållandet med dessa skattérs utgörande och prisbestämning, samt dels ock från det af tvenne bland Riksstånden, nemligen Ridderskapet och Adeln samt Presteståndet, vid sitt bifall till hvad som i dessa afseenden blifvit föreslaget, uttryckligen bifogade förklarande, att detta -deras bifall gällde
Statsutskottets framställda tillstyrkande och förslag, såsom ett oskiljaktigt helt, så att en punkt ej kunde från den andra lösryckas, utan att i följd deraf Ståndets lemnade bifall till öfriga delar förfölle.
Det häri åberopade sammanhang med införandet af ett medelpris, hvarefter räntor och tionde skulle få lösas, ägde isynnerhet tillämpning på en åtgärd, som oundvikligen borde föregå, men icke kunde af Regeringen vidtagas, nemligen förändring i det valsätt, hvilket hittills varit följdt vid utseende af Bondeståndets deputerade till markegångssättning.
Dessa deputerades antal hade varit obestämdt och i de flesta orter, om icke allestädes, rättat sig efter fögderiernes eller taxerings-distrikternes antal, hvilket vållat ingen olägenhet, då vid markegångssättning omröstningen skett ståndsvis, men icke längre lät sig göra, när samfälld omröstning af alla Ståndens deputerade komme att äga rum; och det var detta, som skulle inträffa vid verkställighet af det nya sättet för grundskatternes utgörande.
Bondeståndets deputerade i hvarje län måste då, lika med öfriga Ståndens, inskränkas till två, och kunna således ej mer på förra sättet väljas af hvarje fögderi för sig, utan måste ett nytt valsätt stadgas; och till införande af sådan förändring är, enligt Regeringsformens 75 §, ingen annan behörig, än Riksstånden sjelfva, hvart för sig.
Då nu vid 1850 års riksdag något beslut om ett sålunda förändradt valsätt för Bondeståndet icke blifvit af detta Stånd fattadt; ldef det omöjligt att före nästföljande riksdag bringa i verkställighet de markegångssättningar, utan hvilka det förändrade sättet för grundskatternes utgörande ej kunde vinna fullbordan.
Huru man ock må förklara den, utan en sådan fullbordan, onyttiga anvisning, som vid nämnde riksdag blifvit af Rikets Ständer gifven på medel till fyllande af en ofullständighet i räntegifvares tillämnade fördelar (forsellönens afskaffande); så låter sig likväl icke dermed förklara, huru Regeringen skulle kunnat, utan brott mot 75 § Regerings-formen, afhjelpa bristen af den åtgärd, Bondeståndet hade att vidtaga, för att få det nya sättet för grundskatternes utgörande verkstäldt.
Detta hade varit nog att veta, för att äfven utan kännedom af Kongl. Maj:ts redan i ämnet fattade nådiga beslut, eller af de två Riksståndens gjorda förbehåll, finna sig hindrad att påyrka mellankommande verkställighet af Ständernes beslut, eller grunda sitt förslag på den ifrågavarande anvisningen.
Det kan ej nekas, att denna utmärker tanken på en sådan verkställighet; men då, genom förhastande eller hvad orsak som helst, beslutet icke fått den fullständighet, som dertill erfordrades; var det väl icke Regeringens fel, om verkställigheten måste uteblifva, i saknad af laglig utväg för Regeringen att den förevarande bristen afhjelpa.
I anledning af omförmälte, en Konungens Befallningshafvandes underdåniga utlåtande, kom tidningspressen imedlertid i rörelse, och yrkade, att man bordt stalla sig samma Konungens Befallningshafvandes råd till efterrättelse.
Lika litet som denne, var tidningspressen underrättad om Kongl.
Maj:ts nådiga beslut eller dess grunder, utan antog tvertom, att saken ännu var oafgjord, och kastade sig med särdeles ifver på den efter afgörandet utnämnde nye
Departementschefen för finansärendena, hvilken lades till last hans oförsvarliga dröjsmål att bringa saken å bane och hos Kongl. Maj:t utverka det beslut, som önskades.
Ännu efter början af sista riksdag fortfor man att för allmänheten upprepa denna mening, hvars anledning äfven låg till grund för en af Bondeståndet den 20 December 1853 aflåten underdånig skrifvelse, deruti Ståndet anhöll, att Kongl. Majit, med afseende å det lidande, som skulle drabba räntegifvarna, om de till räntetagarna, hvilka, då missväxt inträffade, såsom förhållandet för året varit, till stor del begagnade sig af rättigheten att uppsäga räntorna till lefverering, nödgades på hittills vanligt sätt dessa räntor utgöra, täcktes uti en med första utfärdande författning i Nåder påbjuda, hvad Rikets Ständer i denna fråga redan beslutat, så att de nya och förändrade föreskrifterne måtte vid utgörandet af årets spannemålsräntor kunna tillämpas, äfvensom att hvad om lörsellönen blifvit beslutadt måtte samtidigt dermed träda i verksamhet; uppå hvilken underdåniga skrifvelse Kongl. Majit den 29 Dec. s. å. meddelade nådigt Svar, deruti, med erinran om hvad i ärendet förelupit, Kongl.
Majit förklarar
Sig icke hafva förmodat, det Bondeståndet skulle föreställt sig, att Kongl. Majit varit och vöre oförhindrad att förordna om Rikets Ständers ifrågavarande besluts iakttagande vid utgörandet af spannemålsräntorna för det år, som då förflutit; såsom hinder hvaremot Kongl. Majit funne böra endast erinras om det förhållande, som icke kunde vara Bondeståndet obekant, att för år 1853 någre så beskaffade, på priskuranter grundade årspris eller de genom dessas sammanläggande med föregående nio årens markegångsvärden uträknade medelpris, hvilka utgjorde oundgängliga vilkor för så väl spannemåls, som öfriga hufvudräntepersedlars lösande med penningar, ännu icke blifvit till efterrättelse bestämda, och att bestämmandet deraf, innan Bondeståndet i afseende på val af dess deputerade till markegångssättningen meddelat den förändrade föreskrift, som påkallades af Rikets Ständers beslut, att års- och medelprisen skola genom omröstningar per capita af Riksståndens deputerade till ett lika antal för hvarje
Stånd fastställas, ej heller kunnat af Kongl. Majit påbjudas, utan uppenbart åsidosättande antingen af Rikets Ständers omförmälte beslut, eller ock af 75 § Regeringsformen, som bjöde etc.
Häraf hämmades icke agitationen i tidningarna.
Det ropades ännu lika häftigt, huru oförsvarligt den varande Finance-ministern lernnat ärendet utan handläggning.
Då man tog för afgjordt, att det var han, som af klagomålen träffades; sväfvade man alltså ännu i samma okunnighet om det hos Kongl.
Majit den 10 Oktober 1851 fattade beslut.
Genom Statsråds - protokollens granskning i Konstitutions-utskottet yppades väl härutinnan rätta förhållandetv men häraf förändrades icke den föreställningen hos hälften af Utskottets personal, att åtal mot Konungens rådgifvare borde anställas; Och som vid omröstningen den aflagda sedeln icke tillhörde denna hälft; så var åtal beslutet.
Så tillkom Konstitutions-utskottets remiss, utfärdad genom skrifvelse den 25 April 1854, hvari anmärkes, att vid den af Utskottet företagna undersökning, huruvida, sedan Rikets Ständers beslut i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående förändring i sättet för hemmansräntors och kronotiondes utgörande tillkommit, detta beslut, med afseende å dess innehåll och ordalydelse samt för handen varande förhållanden, kunnat och, i följd deraf, bordt bringas till den skyndsamma verkställighet, som det med beslutet afsedda, allmänt nyttiga och till sitt långvariga behof ostridiga ändamålet fordrat, Utskottet i fråga om beskaffenheten af Rikets Ständers omförmälte beslut icke kunde såsom grundlagsenlig! erkänna det förhållande, att sedan Rikets Ständer uti deras underdåniga skrifvelse den 20 Augusti 1851 hos Kongl. Maj:t anmält deras i ärendet fattade beslut, Konungens Rådgifvare, medelst åberopande af hvad under förhandlingarna i särskilda Riksstånd skulle hafva i ärendet förefallit, ifrågasatt samma skrifvelses tillförlitlighet, så att Rikets Ständers beslut skulle vara till sin gällande kraft beroende af vilkor, hvilka icke vore uti skrifvelsen framställda; att det i grundlagen erkända sätt för underdånigt framförande till Kongl. Maj:t af Rikets Ständers fattade beslut, nemligen inför Riksstånden justerad och godkänd samt af vederbörande undertecknad skrif velse, måste gälia såsom fullt tillförlitlig och bindande framställning om beslutets innehåll, att vid betraktande af de uti inledningen till Kongl. Majits nådiga Proposition omförmälta olägenheter af nuvarande beskattningssystem det synts Utskottet vara uppenbart, att de anmärkta olägenheter, som följt af det hittills gällande sätt för räntornes och tiondens utgörande, varit af beskaffenhet att särskildt för sig kunna undanrödjas, och att den utväg, som i detta hänseende blifvit af Kongl. Majit i Nåder föreslagen, kunnat och otvifvelaktig! skolat blifva vald, äfven om fråga alls icke uppstått om grundräntornes förenkling; att ehvad dessa vore till skattepersedlarnes olika slag flera elior färre, uppsägningsrättens begagnande hade de svåra olägenheter, som nu skulle afhjelpas; att svårligen någon förmodades vilja framställa såsom sannolikhet, att om frågan om förenklingen skulle, i följd af stridiga åsigter vid dess ytter ligare pröfning, komma att förfalla utan tillämpning af de nu antagna hufvudgrunder för dess genomförande, det redan fattade beslutet om ändring i sättet för räntornes och tiondens utgörande derföre komme att anses äfven böra förfalla;
att således i sjelfva sakens natur icke läge något hinder för den verkstäiiighetsåtgärd, som nu varit i fråga; att om ock å ena sidan kunde i allmänna ordalag förklaras, att hela regleringen af skatteväsendet lämpligast borde på samma gång verkställas i alia sina delar, afseende dock å andra sidan måste fästas å alla de omständigheter, hvilka här framställt sig såsom giltiga anledningar för Rikets Ständer att anse frågan om sättet för räntornes utgörande vara särskildt för sig afgjord och att förvänta sig skyndsam verkställighet af beslutet; att uppställningen af Kongl. Majits nådiga Proposition innefattat de tre frågorna, om skatteförenklingen, om sättet för räntors och tiondes utgörande och om medelprisets bestämmande, såsom särskilda ämnen med särskilda af motifver förutgångna förslag i hvarje fråga; att då förslaget i den första frågan slutade med framställning om behofvet af vidsträckta förberedande åtgärder och ytterligare nådig Proposition för frågans definitifva lösning, ändock icke vid andra och tredje frågorna, i hvilka utvicklades slutliga förslag, på något sätt antyddes, att de beslut, hvilka i dessa frågor komme att fattas, skulle blifva öfverllödiga och onyttiga i den möjliga händelse, att Konungs och Ständers sammanstämmande framtida belut i lörsta frågan ej kunde tillvägabringas; att Rikets Ständers beslut, sådant det måste på grund af den afiåtna underdåniga skrifvelsen uppfattas, likaledes upptoge frågorna och de i dem afgifna yttranden åtskilda; att Rikets Ständer, samtidigt med deras underdåniga anhållan, att vid början af deras nästa sammanträde lå emottaga Kongl.
Majits nådiga Proposition för slutligt afgörande af första frågan, hos Kongl.
Majit anmält sitt redan då, år 1851, vidtagna anordnande af de medel, hviika till ersättning för forsellön skulle utbetalas, då beslutet i den andra frågan, om sättet för räntors och tiondes utgörande, kommit till verkställighet; att om ock, såsom Statsrådets ledamöter åberopat, hinder för verkställigheten genast vid emottagandet af Rikets Ständers underdåniga skrifvelse mötte genom saknadt bestämmande af det medelpris, som för lösningsrättens begagnande vore nödigt, samma hinder ingalunda kunde anses fortfarande utestänga verkställighetens möjlighet under alla de år, som måste framflyta, innan den på ytterligare pröfning beroende första frågan hunne att afgöras; att åt de likaledes åberopade, men icke till beskaffenheten närmare antydda svårigheter, med hvilka utförandet för öfrigt skulle vara förknippadt, icke kunde tillerkännas afgörande vigt i denna, på den stora mängden skattdragandes rätt betydligt inverkande angelägenhet, för hvars genomförande ingen möda borde vara skydd; och vore i afseende härå särskildt att bemärka, att då Bondeståndet vid dess fattade beslut om inskränkning i antalet af deras deputerade vid markegångssättningen icke aktat nödigt att i afseende på deras utnämnande närmare förordna, och således
Ståndets förut gifna föreskrift i ämnet måste fortfarande tjena till efterrättelse, hinder ej kunde anses hafva härutinnan mött, enär i de län, der flera än två deputerade förut varit utsedda, två bland dessa kunnat bestämmas antingen genom lottning eller, i enlighet med hvad Kammar-Kollegium i sitt underdåniga utlåtande i frågan om markegångsprisens bestämmande föreslagit, genom val af Kongl. Majits Befallningshafvande, eller ock på annat sätt, hvarom Kongl. Majit jemväl af Rikets Ständers gjorde underdåniga anhållan om vidtagande af nödiga förfoganden för verkställigheten i detta ärende, kunde i nåder finna godt att förordna; att då vidare grundlagarne i 57, 62, 64 och 65 §§ Regeringsformen förbehålla Rikets Ständer allena att utöfva Svenska folkets sjelf-beskattningsrätt samt att pröfva och fastställa de ändamål, till hvilka så väl ordinarie skattemedel och inkomster, som ock bevillningar skola användas, samt uti 30 § 2 mom.