Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Resolution den 23 September 1741 i 3 §:n innehåller, att, när bouppteckningar ingifvas till Domstolarne, böra vederbörande Kyrkoherdars qvittenser öfver erlagd fattig-procent äfven uppvisas för domaren; saint den Domstol, hvilken mottager bouppteckningen, således har skyldighet sig ålagd att kontrollera, det afgiften blifvit till rätt församling inbetald, och den lidande församlingen derförutan alltid har sig öppet att beifra en förnärmelse af sin rätt; anser sig
Utskottet böra vördsamt hemställa, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Betänkande N:o 49. 5 \:0 Bf>.
Ank. till Eip.-Utsk. den 21 Jan. 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om förändrade grunder för beräknande af ersättning vid utmätnings-förrätiningar.
Till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har blifvit remitterad en, inom Hedervärda Bonde-Ståndet, af Gustaf Jonsson från Calmar län väckt motion, deruti lian andragit: att den ersättning, som tillkomme Under-Exekutorer för utmätningars verkställande åt enskilde personer, vore uti gällande författningar bestämd att utgå med visst dagtraktamente, jemte godtgörelse för skjutsoch vagns-lega.
Sålunda vore, enligt Kongl. Förordningen den 30 November 1855, dagtraktamentet bestämdt, för Kronofogde eller Länsman, till En R:dr, samt, för den vid förrättningen biträdande Nämnde- eller Fjerdingsmannen, till 24 sk., allt Banko, hvarförutan hvardera egde att beräkna skjuts-ersättning för en häst.
Vid utmätning i stad, eller på dess område, vore dagtraktamentet för Magistratsperson eller Stadsfogde En R:dr, ofvannämnde sedelslag, samt derjemte skjutsersättning för den förre efter två hästar och för den sednare efter en häst; och vore, i fråga så om land som stad, i allmänhet stadgadt att, när flere utmätnings- eller qvarstads-förrättningar verkställdes under en och samma resa eller på samma dag, fördelning af resekostnaden borde ske emellan samtlige förrättningarne, i förhållande till förrättningsställenas afstånd från förrättningsmannens och biträdets hemvist, och af dagtraktamentet lika emellan de förättningar, som på samma dag försiggått.
De omständigheter, som, enligt denna författning, inverkade till ökning eller minskning af utinätnings-kostnaderna, vore så - 6 Allm.
Besv. och Eicon-litsle Betänkande N:o 49. ledes endast det tillfälliga afståndet mellan förrättningsinännens oell gäldenärens bostad, äfvensom liera eller färre utmätningars företagande på samma dag, men deremot underginge utmätnings-kostnaden icke någon förändring i följd af den summas storlek, som skulle utmätas.
Skyldigheten att vidkännas kostnaden för en domfäst fordrans uttagande medelst utmätning, vore en billig och nödvändig påföljd af gäldenärens uraktlåtenhet att i godo betala sin skuld, men under närvarande förhållanden syntes denna påföljd allt för tungt drabba den. hvilken vore skyldig endast några få Riksdaler, under det att påföljden blefvc föga kännbar för den, hvilkens skuld uppginge till tusentals Riksdaler.
Den förres skuld blefve genom utmätnings-kostnaden ofta fördubblad, ja flerdubblad, då den sednares deremot, genom berörde kostnad, ökades med endast en obetydlig procent; Och derföre att en gäldenär råkade vara boende aflägse från Kronobetjeningens bostad, måste han nu vidkännas en vida högre utmätnings-kostnad, än den som skulle drabba en tillfälligtvis närboende gäldenär.
Mera än en gång hade den uppmärksamme betraktaren af förhållandena på landet måst med bekymmer och medlidande förnimma, huruledes en fattig backstugusittare eller inhysesman, boende på några mils afstånd från närmaste Kronobetjent, måst undergå det svåra öde att se sin stuga, det fattiga hushållets enda tillflykt, tagas i mät och till underpris försäljas till betäckande af en skuld, som ursprungligen uppgått till två eller tre Riksdaler, men, i följd af dryga utmätningar och auktionskostnader, stigit till tre- eller fyrdubbla beloppet, under det, i motsats härtill, en gäldenär, stadd i större affärsförhållanden, kunnat tilltvinga sig flere veckors anstånd med betalandet af en domfäst skuld på kanske flera tusende Riksdalers belopp, utan annan påföljd, än att vidkännas ett par Riksdalers utmätningskostnad.
Det skulle visserligen kunna tyckas, att förrättningsmannen hade för en mindre utmätning samma besvär och kostnad som för en större, men, utom det att flere persedlars utmätande, upptecknande och ställande under försegling eller vårdande, alltid måste medföra större besvär, än när fråga vore om färre persedlar, syntes det icke böra lemnäs utan uppmärksamhet, att uppbördsmanna-ansvaret och äfventyret vore i begge fallen olika.
Stadgandet om resekostnadens fördelning, när flere utmätningar verkställdes under samma resa, syntes väl innebära en lindring för den gäldbundne; men vid närmare undersökning af förhållandet, befunnes denna lindring vara mera skenbar än verklig.
Det vore nemligen i de flesta fall ganska svårt och understundom alldeles omöjligt för den gäldbundne att kontrollera detta stadgandes noggranna efterlefnad.
Erfarenheten hade visat att den kontroll i detta hänseende, som åsyftats genom föreskriften om utmätningskostnadens och fördelningens antecknande i utmätnings-diarierne, endast ofullkomligt uppfyllde sitt ändamål.
Om gäldenären misstänkte, att utmätnings-arfvodet icke blifvit rätt fördeladt, så kunde han derom icke förskaffa sig visshet annorlunda än genom ofta vidlyftiga efterforskningar, från hvilka han vanligen afstode, dels för det Allm.
Betänkande N-o 19. 7 besvär de förorsakade, dels måhända af rädsla för kronobetjeningen, en känsla helt naturlig hos den, sorn visste sig vara för utmätningar blottställd.
Det vore ej heller för utmätnings-förrättaren sjelf möjligt, att alltid iakttaga föreskriften om utmätnings-kostnadens fördelning.
Yid verkställandet af en utmätning och uppgörandet af den räkning öfver traktamente och skjutskostnad, som Exekutor vore skyldig att före afresan från stället aflemna, huru skulle han på förhand kunna beräkna eller bestämma huru många och hvilka flere utmätningar han kunde blifva i tillfälle att under sin vidare färd förrätta.
En eller annan af dessa tillämnade utmätningar kunde ju blifva för den gången ogjord, i anseende dertill, att gäldenären befunnes borta eller att underrättelse mötte om godvillig liqvid, eller att utmätnings-förrättaren oförmodadt kallades af andra angelägna pligter att den påbörjade utmätningen afbryta, eller att han af sjukdom eller andra omständigheter hindrades att densamma efter första beräkningen fortsätta.
Om man toge i betraktande å ena sidan de svårigheter, som mötte vid tillämpningen af nu gällande föreskrifter om utmätnings-kostnadernas beräknande och fördelande, och å den andra sidan den uppenbara orättvisa, som visade sig deruti, att den fattige gäldenären, hvilken ej förmådde betala en obetydlig skuld, måste i utmätningskostnader vidkännas en lika stor utgift, som den, hvilken, efter det han inlåtit sig i större affärer, försummar att erlägga betalning för en till betydligt belopp uppgående skuld, samt man tillika betänkte, huru föga rättvist det i sjelfva verket vore, att påföljden för uraktlåten betalning af en skuld skulle mätas efter det tillfälliga afstånd, som åtskiljde Exekutorns och gäldenärens bostäder, dervid ofta kunde inträffa, att verklig oförmåga att betala föranledde utmätningen hos den fjerran boende gäldenären, under det en nära till Exekutor bosatt gäldenär tredskades att betala, väl vetande, att utmätnings-expenserna för honom icke kunde blifva särdeles dryga; — så komme man helt naturligt till den önskan, att lagstiftningen i dessa hänseenden måtte undergå någon väl behöflig, på rättvisa och billighet grundad förändring.
Något lämpligare sätt till vinnande af en sådan förändring syntes ej motionären förefinnas, än om, med upphäfvande af föreskriften om utmätnings-kostnadernas fördelning å alla de personer, som under en och samma resa med utmätning hemsöktes, bestämma, att utmätnings-förrättarens traktaments- och skjuts-ersättning borde utgå efter en taxa, beräknad efter den ifrågavarande skuldens kapitalbelopp, med skyldighet för Exekutorn att, utan särskild utgift för gäldenären, bekosta den vid utmätningen biträdande personens resa och traktamente.
Vid uppgörandet af denna taxa borde, enligt motionärens åsigt, afseende fästas å följande omständigheter: att, i fråga om smärre skulder, till exempel understigande 20 R:dr R:mt, det i allmänhet vore gäldenärens fattigdom eller verkliga oförmögenhet att anskaffa penningar, som föranledde behof af utmätning, hvarföre ock billigheten syntes kräfva, att här icke allt för mycket lägga sten 8 Allm.
Ites v. och Kkon.-Ulsk.
Betänkande N:o 19. på börda; — att nämnde skäl till undseende försvagades i den mån skuldbeloppet vore större, hvaraf följde, att utmätnings-arfvodet, när summan öfverstege ett visst minimum, borde gradvis ökas; — samt att, då fråga icke kunde vara, att genom utmätnings-bestyret bereda för kronobetjeningen en verklig inkomstkälla, arfvodets ökning likväl borde stadna vid ett visst lämpligt belopp, hvilket skulle utgöra den högsta ersättningen för en utmätning, huru stor skuldsumman än vore; och föreslog motionären, på dessa grunder, exempelvis en taxa, enligt hvilken skulle erläggas för skuldbelopp under 20 R:dr Runt 4 R:dr; för ett belopp från 20 till 50 R:dr 4 R:dr 50 öre; för ett belopp från 50 R:dr till 100 R:dr 5 R:dr; samt för hvarje öfverstigande 50 R:dr en afgift af 50 öre, dock så, att arfvodet ej i något fall öfverstege 25 R:dr R:mt.
För auktion å utmätta lösören ansågs arfvodet böra beräknas efter enahanda grunder, i alla de fall, då det, som såldes, ej öfverstege 20 R:dr Runt; men om försäljningssumman öfverstege detta belopp, borde auktions-arfvodet i ett för allt beräknas till tre procent af summan.
Om tillgång å en fullständig statistik i detta ämne förefunnes, trodde motionären densamma otvifvelaktigt skola utvisa den erfarenhet, att af utmätningar, som på landet verkställdes, mer än halfva antalet afsåge skuldbelopp, understigande 50 R:dr R:mt, äfvensom att utmätnings-expenserna, i trots af stadgandet om deras fördelning, uppginge, i medeltal, för hvarje utmätning till feni om icke sex Rulr nämnde mynt; hvarföre motionären ansåg antagandet af sitt förslag skola uppenbarligen föranleda till minskning i utgifter för den stora hopen af fattiga gäldenärer; och om det äfven understundom blefve något mera betungande än nuvarande förhållandet, så komme detta att inträffa endast i afseende på större skuldposter, hvilkas uraktlåtna betalning i allmänhet icke torde kunna tillskrif vas verklig fattigdom eller brist på betalningsmedel.
En annan fråga vore, hu ruvida utmätnings-förrättarne kunde vara med så ringa ersättning skäligen belåtne ; dervid dock borde bemärkas, att minskningen i arfvodet för deras flesta utmätnings-forrättningar sannolikt komme att fullt uppvägas dels genom en ökad godtgörelse för de större utmätningarne och dels hufvudsakligen genom den om ständighet, att utmätnings-förrättaren derefter icke behöfde på flere gäldenärer fördela den knappa traktaments- och skjutsnings-ersättningen, utan kunde, med bibehållande af full ersättningsrätt för hvarje särskild förrättning, under en och samma resa verkställa så många utmätningar, som tid och tillfälle medgåfve.
Kronofogden och länsmannen behöfde icke då, såsom nu mångenstädes skulle vara fallet, afpassa sina resor, med beräkning att icke genom för många förrättningar i hvarje tur göra sina expenser allt för små.
Han kunde i stället, med stor besparing af både tid och möda, endast ett par gånger i månaden göra en resa Allm.
N:o 19. 9 resa omkring hela distriktet och derunder verkställa alla på hans åtgärd beroende utmätningar; och vore det just med afseende på denna tydligt framstående besparing i reseutgifter, besvär och tid för under-exekutorn, som det visade sig möjligt att, till minskning i fattiga gäldenärers lidande, nedsätta utmätningsarfvodet i de flesta fall, utan att derigenom ådraga de verkställande, tjenstemännen någon verklig förlust.
Detta vore äfven enda utvägen att bereda den lindring, som varit åsyftad, men ej kunde vinnas genom föreskriften om utmätningskostnadernes fördelning; ty förutom svårigheten att kontrollera föreskriftens efterlefnad, så kunde samma föreskrift ej blifva tillräckligt verksam, så länge på exekutors eget godtfinnande vore beroende att under en företagen utmätningsresa verkställa en eller flere förrättningar.
Men enda olägenheten med denna föreskrift vore ej blott att densamma icke uppfyllde sitt ändamål till lindring för gäldenären; den åstadkomme äfven ett ondt derigenom, att den ofta gåfve anledning till mera eller mindre orättvisa misstankar mot kronobetjeningen, och dymedelst minskade det allmänna förtroende och det anseende, som angeläget vore att åt denna tjenstcmannaklass bevara.
På dessa skäl har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t i underdånighet framställa den önskan, att föreskrifterne om ersättning för utmätninssmäns traktamente och resekostnad måtte varda i den af motionären angifna riktning förändrade.
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; men anser den grund, efter hvilken för närvarande ersättning utgår för utmätning, likasom för den förutgångna lagsökningen eller rättegången, nemligen en fullständig godtgörelse af den kostnad gäldenären genom sin försumlighet orsakat, vara rättvis och med lagens anda i allmänhet öfverensstämmande.
En för hela Riket gemensam taxa på utmätnings-ersättning, beräknad efter summans storlek, komme äfven att medföra svårigheter derutinnan att, i somliga delar af Riket, till exempel de norra länen, hvarest kronobetjeningens distrikter äro stora, dessa tjenstemän ändock mäste åtnöja sig med samma godtgörelse för sina vidlyftiga resor, som kronobetjeningen i södra delarne af Riket för utmätningar i närheten af sin bostad; och då de stadganden, uti hvilka motionären afsett ändring, äro fotade på samma grunder, som de före Kongl. Förordningen den 30 November 1855 i ämnet gällande författningar; samt dertill kommer, att den af motionären afsedda lindring för den fattiga gäldenären ej alltid skulle inträffa, utan att stundom en motsatt verkan af förändringen skulle uppkomma, hvarförutan den ersättning, som enligt den föreslagna taxan skulle bestämmas, för underlåtenhet att betala en större skuld, erhölle likhet ined det redan förut i lagen förbjudna vite för en sådan försummelse; anser Utskottet, som tror kontrollen å utmätnings-kostnadens fördelning vara i någon mån underlättad genom Kongl.
Cirkuläret den 24 April 1852 och Bih. till R.
Prot. 1886 1887. 8 Sami. 4 Haft. 2 10 Allm.
Betänkande N:o SO. deruti meddelade föreskrifter om anteckningar i utmätnings-diarierne; sig böra vördsamt tillstyrka, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 19 Januari 1857. 20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 21 Januari 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner, angående upphörande af håfgång samt offer- och kollekt-medels insamlande i kyrkorna, m. m.
Dessa till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling remitterade motioner hafva blifvit väckte inom Hedervärda Bonde-Ståndet: l:o af Nils Svensson från Blekinge län, sorn anmärkt det plägseden att i kyrkorna, för åtskilliga ändamål, uppbära kollekt, vore för den allmänna andakten under gudstjensten i hög grad störande, äfvensom opassande, hvadan motionären föreslagit att ett lagstadgande måtte utfärdas, hvarigenom bestämdes, att all slags insamling i kyrkorna under gudstjensten må förbjudas, och att, om insamling ansåges vara behöflig, sådan skulle efter gudstjenstens slut vid kyrkodörren ega rum. 2:o af David Andersson från Hallands län, som likaledes ansett tiden vara inne att afskaffa ej allenast den så kallade offringen å altaret till kyrkans tjenare samt på vissa orter äfven till andra föremål, än äfven s. k. kollekter, hvilka ofta egde rum och nästlidne år i motionärens hemort förekommit ej mindre än 28 gånger, till ej ringa obehag för såväl åhörare, som tjenstförrättande prestman.
Det vore med temmelig visshet kändt, att stamboksmedlen genom insamling vanligen för hela riket uppgått till blott 2,000 R:dr; och syntes det mera ändamålsenligt att, då Kongl.
Majit funne sådana medels uppbärande för någon kyrkobyggnad behöfligt, dessa medel då utan omgång utbetaltes af Staten Allm.
11 till belopp, motsvarande nämnde summa, äfvensom att de tjenstemän och inrättningar, som hade sig kollekt-rtiedel anslagne, likaledes af Staten erhöllo oföränderliga belopp, motsvarande de kollekt-medel, som hittills under året ungefärligen kommit dem till godo.
Motionären har således yrkat att hädanefter all offring, äfvensom all kollekt-insamling i kyrkorna måtte upphöra samt att, derest presterskapet icke sjelfmant afstode från den inkomst, det deraf kunde erhålla, samt rättigheten till denna vore på Lag grundad, något lämpligt vederlag, i en eller annan ordning, måtte varda till bestämdt belopp anvisadt; och har motionären i sammanhang härmed anmärkt, att så kallade vaxljus-penningar utginge från kyrkorna i Halland till Universitetet i Lund, hvilka, enligt hvad kyrkoräkenskaperne för år 1683 utvisade, ursprungligen varit anordnade till 2:ne vaxljus för hvarje kyrka, men sedermera, af okänd anledning, erhållit en förändrad bestämmelse, samt att dessa medels användande således vore främmande för ursprungliga ändamålet samt gagnlöst för de kyrkor, hvarifrån medlen utginge; hemställande motionären således att denna utskyld måtte varda indragen.
Utskottet, som tagit förevarande motioner i öfvervägande, kommer att öfver frågan om afskaffande af s. k. offer till presterskapet framdeles meddela yttrande i sammanhang med det utlåtande, Utskottet har att afgifva öfver andra frågor, som röra presterskapets aflöning.
Hvad åter angår motionärernes yrkanden i afseende å de s. k. kollekterne, så synes det Utskottet att de insamlingar af frivilliga gåfvor för åtskilliga ändamål, hvilka under denna benämning förekomma, icke medföra några olägenheter i annat hänseende, än beträffande det anmärkta sättet för insamlingen, nemligen genom håfgång under gudstjensten, äfvensom att detta, för andakten störande och af sådan anledning olämpliga insamlingssätt kan, såsom på flera ställen redan skett, genom församlingarnes egen försorg mot annat lämpligare uppbördssätt utbytas; hvadan Utskottet finnér sig ej ega skäl att tillstyrka något förbud mot dessa kollekters uppbärande eller någon allmän föreskrift, angående ordningen dervid.
Beträffande derefter den af David Åndersson, jemte hufvudämnet i motionen, väckta särskilda fråga om de s. k. vaxljus-penningarnes upphörande, så befinnes denna fråga, hvilken, såsom åsyftande en utskylds borttagande, dessutom ej synes tillhöra Ekonomi-Utskottets behandling, uti så outredt skick, att Rikets Ständer ej torde kunna derå fästa afseende.
Utskottet hemställer alltså, att förevarande motioner, så vidt de angå håfgång och kollekter samt de s. k. vaxljus-penningarne, icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Betiinkandt JYi 21. 1 N:o 21.
Auk. till Exp.-Utsk. den 24 Jan. 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i rese-reglemenlet den 51 October 1851.
Till Allmänna Besvärs- oell Ekonomi-utskottet har remitterats en inom hedervärda Bondeståndet af Riksdagsfullmäktige!!
Nils Andersson från Christianstads län väckt motion, deruti föreslås, att som nu gällande rese-reglemente tillstädjer Embets- och Tjenstemän att, vid resor i Statens ärenden och extra förrättningar, begagna ett större antal hästar, än som af behofvet påkallas, men det läge synnerlig vigt deruppå, att
Statsverket blefve befriadt från de betydliga och länge såsom missbruk ansedda ersättningar, som vid nämnde resor vanligen beräknades utöfver det antal hästar, som hellöff användas, Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att berörde ersättning hädanefter måtte komma att utgå endast tor det antal hästar, som vid sådane resor verkligen erfordrats.
Utskottet har tagit denna motion i öfvervägande; och som det antal hästar, de i resereglemente! den 31 October 1851 omförmälda Embets- och Tjenstemän ega vid resor i Statens ärenden eller vid extra förrättningar begagna, blifvit genom samma reglemente så nedsatt, att någon vidare inskränkning i hästantalet icke lämpligen synes kunna ega rum, får Utskottet vördsamt tillstyrka att motionen må lemnäs utan afseende.
Herr Thomée samt Riksdagsmännen Efraim Larsson från Elfsborgs län, Anders Medin från Kronobergs län, Nils Svensson från Christianstads län, Jöns Persson från Blekinge län, Anders Nilsson från Hallands län, Magnus Mänsson från Ostergötlands län.
Bilt lill R.
Pral. 1850 & J857. 8 Sami 5 Haft. 1 2 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Vt sk. Betänkande JW 22.
Auk. till Exp.-Utsk. d 24 Jan. 1857, kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af vacht motion om åtgärders vidtagande till förbättrande af vindbryggan och segelleden vid Almare Stäk.
Riksdagsfullmäktige!) P. F.
Mengel från Upsala län, med hvilken Riksdagsmännen Johan Persson från samma län och Per Erik Andersson från Westmanlands län sig förenat, har uti hedervärda Bondeståndet väckt en till Utskottet remitterad motion, hvaruti blifvit anfördt, hurusom den vid Almare Stäk, på gränsen emellan Stockholms och Upsala län öfver ett sund af Mälaren befintliga vindbrygga, hvilken vore uppförd under en tid, då bro byggnadskonsten stod på en låg ståndpunkt, samt så konstruerad, att alla tyngre varulass med stor svårighet kunde transporteras deröfver, vore i högsta grad otjenlig lör den allmänna trafiken; en olägenhet, desto kännbarare, som de många foror, hvilka årligen afsändas landvägen från och till hufvudstaden, från en stor del af Nerike, största delen af Dalarne, Westmanland och sydöstra delen af Upland, måste fortskalfas öfver ifrågavarande brygga.
Denna hade sitt ena grundfäste på en klippa uti sundet, hvarigenom segelleden blifvit allt för trång, samt stundom, vid högt vattenstånd i Mälaren, vådlig att befara, och fastän behofvet af en utvidgning af berörde segelled vore bögst nödvändig och blefve det ännu mera i samma mån sjöfarten emellan Upsala och hufvudstaden kornine att ökas, kunde dock sådant, i anseende till nämnde omständighet, för det närvarande icke verkställas.
Så länge det egaren af Stäke gård genom Kongl.
Resolutionen den 6 April 1804 tillerkände privilegium att af alla, som beloro oftanämnde brygga, uppbära stadgad afgift, fortfor, vore någon förändring i bryggans konstruktion, hvartill fordrades en ny och kostsam ombyggnad, icke att emotse, i följd hvaraf segelleden jemväl kom att blifva oförändrad.
På grund häraf har motionären föreslagit, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att nådiga föreskrifter blefve meddelade: l:o till Styrelsen för väg- och vattenbyggnader, om upprättande af plan och förslag till en ändamålsenlig brobyggnad öfver sundet vid Stäke, med serskildt lästadt alseende å en förbättrad segelleds befordrande derstädes; 2:o till Länsstyrelsen i Stockholm, om öfverenskommelses träffande med nuvarande egare af Stäke gård om ifrågavarande bryggas afträdande, samt broafgiftens afskaflände; hvarefter ombyggnad af samma brygga, så fort ske kunde, måtte varda vidtagen.
Betänkande M 23.
3 Då Utskottet icke kan ingå i bedömmande om behötligheten af hvad motionären föreslagit, samt förevarande fråga är af sådan beskaffenhet, att densamma kan och bör i administrativ väg upptagas och afgöras, finner Utskottet sig böra hemställa att någon åtgärd i anledning af motionen ej måtte vidtagas.
N:o 2.3. Ank. till Exp.-Utsk. d. 24 Jan. 1857, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, om tillägg till 9 § i Kongl. Maj-.ts nådiga förordning den i6 November 1849, angående iakttagelser i afseende å passagerare-ångfartygs byggnad och utrustning in. m.
Uti en inom hedervärda Bondeståndet väckt, till Utskottet remitterad motion, har Riksdagsfullmäktigen Joli. Gust. Wassmuth från Stockholms län fästat uppmärksamhet vid de olyckor, sorn förmenades kunna uppkomma deraf, att stadganderne i 9 § af Kongl. Maj:ts Nådiga förordning den 16 November 1849, angående hvad till allmänhetens betryggande emot olyckshändelser borde i afseende å passagerare-ångfartygs byggnad, utrustning och begagnande iakttagas, icke det ringaste vidrörde skyldigheterne för eller emot sådane ångfartyg som hade andra fartyg till bogsering.