Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
N:o 319. hvarvid trafikstyrelsen tillika uttryckt den åsigt, dels “att Boråsbanans trafikerande under år 1864 tillskyndat Staten minst 50,000 R:dr större inkomst än om nämnda bana icke varit för trafik öppnad“, dels att, “då det med säkerhet kan antagas, att i synnerhet godstrafiken till och ifrån Borås jernväg, hvilken begynt under särdeles ogynnsamma förhållanden för Boråstraktens egentliga industri, skall, i mån dessa förhållanden förbättras, ganska betydligt tillvexa, samt när likaledes utgifterna för Statens järnvägstrafik fortfarande komma att nedgå i förhållande till inkomsterna, så kan det ej eller förnekas, att Statens jernvägar af den tillökning i rörelsen på desamma, som genom Borås jernväg åstadkommes, skola hemta allt större fördelar, såvida ej en betydande del af godstrafiken, för att undvika den nu nödvändiga omlastningen, tager vägen öfver den snart färdiga Uddevalla—Herrljunga-banan."
Då således Staten, oberäknadt den ränta af 4 procent den uppbär af Boråsbolaget för det lån detta bolag erhållit af 1,374,000 R:dr, genom ökad trafikinkomst till följd af denna banas anläggning uppbär ytterligare minst 50,000 R:dr årligen, motsvarande nära 4 procent, hvilken nettoinkomst otvifvelaktigt kommer att betydligt ökas.
Då till följd häraf Staten af det lån, som lemnats detta bolag, årligen uppbär minst 8 procent ränta, så hemställes, om det är billigt, att det bolag, som tillskyndar Staten en så betydlig omedelbar vinst, behandlas strängare än något annat jernvägsbolag, och om Staten billigtvis bör af detta bolag fordra under de år, som andra bolag njuta räntefrihet, en årlig uppoffring af 36,000 R:dr.
Men då man icke begär annat än att få åtnjuta samma rätt med alla andra och ådagalagdt är, att
Staten genom detta bolag skördar en högst betydlig vinst, som likväl under de första åren af bolagets tillvaro ej kan utgå utan uppoffring för bolaget, så vore prejudikatet icke äfventyrligt, att göra bolaget rättvisa genom att för tre år afstå denna vinst, helst Staten, detta oaktadt, uppbär den beräknade räntan eller 4 procent genom ökad trafikinkomst.
Låuet utlemnades nemligen till en del under år 1862, men till större delen år 1863, och redan med den 29 Juli nämnda år började den ökade trafikinkomsten för stambanan, hvilken inkomst sannolikt redan detta år om icke motsvarade, dock icke så särdeles betydligt understeg räntan å statslånet.
Om en låntagare, som, emot 4 procent ränta, af Staten eller en annan långifvare mottager ett lån för ett industrielt företag, hvaraf, oberäknadt den indirekta förmån, landet vinner genom en ny kommunikationsled, långifvaren redan under anläggningstiden skördar en direkt vinst, som, enligt intyg af hans egna embetsman, redan på tredje året uppgår till nära 4 procent å lånesumman, samt kommer att högst betydligt ökas; men låntagaren till följd af ogynnsamma förhållanden icke utan äfventyr för sitt bestånd kan undvara den räntefrihet under anläggningstiden, som långifvaren beviljat alla andra låntagare, men genom en oförklarlig nyck vägrat denne; månne ett medgifvande af denna likhet i rättigheter kan anses annorlunda än såsom en gärd af rättvisa och billighet, Staten fullt värdig?
Jag vågar således vördsamt föreslå: att Rikets Ständer, med afseende på de ogynnsamma förhållanden, under hvilka Borås jernväg öppnades för trafik, måtte bevilja det för berörda jernvägsanläggning bildade bolag enahanda räntefrihet under tre år för det bolaget beviljade lån, som blifvit andra jernvägsbolag förunnade; hvilken räntefrihet, Motioner i Bonde-Mandet 1805.
473 räntefrihet, då ränta för den förflutna tiden redan blifvit erlagd, må beräknas från och med år 1866.
Örn remiss till Stats-Utskottet anhålles.
Stockholm den 15 November 1865. ■l. P. Andreasson, från Elfsborgs län. 1:0 330 Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs län, om ändring af stadgandena angående uppbud och lagfart af fast egendom jemte- dithörande delar af Intechningsförordningen.
Bland brister i vår lagstiftning torde de, sorn vidlåda lagfarts- och inteckningsväsendet, eller med andra ord de institutioner, som hafva till ändamål att trygga eganderätten till och hypothek i fast egendom, vara de mest märkbara.
Sedan bördsrätten numera upphört, qvarstå de tre uppbuden och fastan, som icke skyddade- mot annat klander än börd, såsom en orimlig och ändamålslös apparat, som medför dryga afgifter för charta sigillata samt protokolls- och fästelösen, men icke lemmar den bedragne, på den s. k. fastedomeu Utande köparen det ringaste skydd emot okända rättsanspråk.
Flera exempel gifvas att de, som i 30 till 40 år sutit i oklandrad besittning af en förvärfvad egendom, genom eu klandertalan helt oförmodadt drifvas derifrån utan all ersättning.
Men äfven, om de förskonas från att mista hela egendomen, kan denna reduceras till en obetydlighet.
Ett hemman, som man köper, är ofta genom afsöndringar, om hvilka man af tillgängliga handlingar icke kan få någon kännedom. till egorymden så förminskadt, att det icke på långt när motsvarar det värde man af skifteskartor finner det ega.
En sådan osäkerhet i eganderätten till fast egendom kan icke annat än menligt inverka på jordbrukarens ställning.
Han är i hvarje ögonblick blottställd för rättegångar, hvarigenom han beröfvas antingen allt eller en stor del af hvad han eger.
St Prat. 1805 $ 1800. 11 Sami. 4 Afd. 60 474 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
Ännu kännbarare blir denna olägenhet genom den brist på förtroende till inteckningar i fast egendom, som blir en följd af osäkerheten i egauderätten.
Om denna häfves, så upphäfves med detsamma alla de inteckningar, som beviljats i fastigheten.
Häraf förklara» till en del svårigheten för jordbrukaren att få lån på sin egendom hos kapitalister.
Dessa föredraga nemligen, att sätta sina penningar på annat håll, ån att utsätta dem emot en så föga tillförlitlig säkerhet som inteckningar, och dessa, som i andra länder eftersträfvas såsom de ypperligaste säkerheter, förkastas här i landet af alla penningemän.
Härtill bidrager också i sin mån stadgandet, att inteckningar skola hvart tionde år förnyas.
Detta stadgande, som egentligen blott gagnar domaren genom den lösen han derför uppbär, och som medför en ny utgift, för låntagaren, afskräcker också långifvaren från att emottaga en säkerhet, som han, genom uraktlåtenhet att förnya densamma, så lätt kan förlora.
Man har ock sett flera ömmande exempel på huru undantags- och fördelstagare, som jemväl äro skyldige att förnya inteckningen, af stna kontrakter, genom försummandet af denna förnyelse gått i mistning af sin rätt.
Flera andra fel vidlåda jemväl vår nu gällande inteckningslag, hvilka bidraga att förringa den säkerhet, som hvpothek i fast, egendom borde kunna erbjuda.
Såsom exempel på sådana'fel må anföras: att genom de gravationsbevis, som utfärdas angående fast egendom, ej vinnes upplysning om alla de gravationer, som vidlåda en fastighet och förminska dess värde; att dessa gravationsbevis, hvilka skola hafva till ändamål sitt bereda långifvare tillfälle att vinna upplysning om beskaffenheten af den säkerhet, sorn er bjud es dem, icke motsvara detta ändamål, enär de icke lemna upplysning om eganderätten, i och med hvilken inteckningarne falla; att domaren icke, utan den största svårighet och någon gång alldeles icke, kan ur de för honom tillgängliga handlingar lemna intyg om de inteckningar, som häfta vid en viss hemmansdel; att för meddelande af sådant gravationsbevis ofta nog erfordras en så lång tid att den icke kan afbidas af den, som deraf är i behof; att inteckning icke kan erhållas oftare, än vid ordinarie ting, således två till tre gånger på året, under det en jordegare dessemellan kan komma i behof af att inteckna sin egendom för att erhålla ett lån; att en fordringsegare för en räkning eller annan fordran, för hvilken inteckning icke blifvit medgifven, kan tilltvinga sig säkerhet, andra borgenärer till förfång; flera andra smärre tvister att förtiga, som med de nu nämnda stå i oskiljaktigt sammanhang.
Redan vid 1859 och 1860 årens riksdag beslöto Rikets Ständer på framställning af en aktad ledamot af detta Stånd, Anders Gudmundsson, att hos Kongl. Maj:t anhålla om utarbetande och framläggande för Rikets näst derpå sammanträdande Ständer af ett förslag till stadgande!) om s. k. grund- och hypotheksböcker, som finnas i våra grannländer Norge och Danmark och hvarest dessa ännu äro på ett tillfredsställande sätt ordnade.
En komité lärer också, ehuru först under detta år, vara tillsatt för detta ändamål.
Oviss om dess arbeten hinna, att i den ordning lag stadgar, det vill säga efter Högsta Domstolens hörande, framläggas för Ständerna vid denna riksdag, har jag, då ärendet sannerligen icke tål vidare uppskof, då bördsrättens upphörande gör en förändring i nu gällande stadganden om lagfart oafvisligen nödvändig. och då med afseende å de förarbeten, som finnas i Lagberedningens förslag och i Rikets Ständers vid 1848 och 1849 årens riksdag aflåtna skrifvelse med förslag till ny inteckningslag, det icke bör blifva omöjligt för Lag-Utskottet, som Motioner i Bonde-Ståndet 186Ö.
S:o 321.
475 dessutom kau ställa sig i beröring med denna komité, att utarbeta ett förslag i detta afseende, vördsamt föreslå: att nu gällande stadganden om uppbud och lagfart upphäfvas och utbytas mot andra, hvarigenom all åtkomst tili fast egendom, genom införande i dertill afsedda offentliga böcker, beredes den trygghet mot klander, som erfordras för att återställa det nu försvagade förtroendet till sådan egendom; att i sammanhang härmed Inteckningsförordniugen måtte, i öfverensstämmelse med här yttrade åsigter och i öfrigt med Rikets Ständers beslut vid 1848 års riksdag, förändras så att enkelhet i behandlingen, tillgänglighet vid förefallande behof och billighet i omkostnader vinnes.
Stockholm den 15 November 1865. ./. P. Andreasson, från Elfsborgs län. 1:0 »91 Af Johan Peter Andreasson från Elfsborgs lån, örn vissa ändringar af dier tillägg till Kongl.
Förordningen, angående grunderna oek villcoren för hemmansklyfning och jordafsöndring, den 6 Augusti 1864.
Uti 17 § af Kongl. Förordningen om hemmansklyfning och jordafsöndring den 6 Augusti 1864 har, i likhet med innehållet af Kongl.
Förordningen den 19 December 1827, blifvit stadgadt, att med sådan jord eller lägenhet, som till full ego upplåtes, skall lagfaras såsom om jordafång föreskrifvet är, hvarjemte blifvit sagdt i 3 mom. af nämnda §, att Konungens Befallningshafvande åligger låta den afsöndrade lägenheten i Kronans jordebok anteckna, gsedan. i öfverensstämmelse med 9 § af först åberopade Kongl. Förordning, afgiften till bolbvn blifvit af vederbörande bestämd.
Nu hafva somliga domare afslagit sökt £ lagfart å för alltid afsöndrad lägenhet, till dess den blifvit ordentligen skattlagd, men andi e utan hinder deraf beviljat lagfart, till hvilket sednare förfarande stöd ock blifvit hemtadt från Kongl.
Förordningen den 19 Maj 1845, som stadgar att den, som först lagfar, skall be - 470 Motioner i Bonde-Ståndet 1866.
.\':o 32). halla hvad förvärfvadt. är, hvaraf följer att., om en lägenbetsinnehafvares lagfart fördröjdes, möjligen kunde inträffa, hvad som ock har inträffat, att nemligen hans fångesman, utan förbehåll af lägenhetsinnehafvarens rätt, försålde eller pantsatte bolbyn, derpå följt lagfart eller inteckning förr än den afsöndrade lägenheten kunde lagfaras och den sistnämnde såmedelst blefve sin rätt förlustig.
Detta olika förfarande hos domstolarne är dock ej det mest skadliga.
Ett ännu vådligare förhållande eger rum deri. att, då lägenhet för everldelig tid från hemman afsöndras, afhandlingen derom ej anmärkes i Rättens inteckuingsprotokoll, hvaraf händt, att en person, som fått ett hemman i pant med inteckningsrätt, derå pantgifvaren egt åtkomsthandlingar, ej kan genom gravationsbevis eller annorledes förvissa sig emot tillvaron af sådana afsöndringar, som blifvit endast lagfarne.
Många sådana blifva ej heller någonsin antecknade i jordeboken, emedan egarne deraf, sedan de vunnit lagfart och fasta, anse^sig fullt tryggade i sin eganderätt. samt med hänsyn till kostnaden underlåta att söka skattläggning och anteckning i jordeboken.
Skatten
Rar ock bolbyns egare på förhaud för flera år uppburit, och inteckningsinnehafvaren eller en sednare egare af bolbyn måste vidkännas en kännbar förlust, motsvarande värdet å hvad som afsöndrats.
Jag föreslår i anledning häraf, det 1864 års Förordning om hemmansklyfning och afsöndring mätte till undvikande af ofvanskrifna olägenheter erhålla något lämpligt tillägg, såsom att afhandling om jordafsöndring för everldelig tid bör, för att emot tredje man vara förbindande, intecknas och inteckningen förnyas, till dess den afsöndrade lägenheten blifvit i Kronans jordebok antecknad, så ock utan lösen till domaren från bolbyn, genom anteckning i Rättens lagfartsprotokoll och på afsöndrarens fångesbref, afskrift en.
Hemställande till Utskottet om ett eller flera af dessa tillägg anses behöflig» eller om Utskottet finner sig befogadt föreslå något annat lämpligt tillägg.
I sammanhang härmed har jag ansett mig böra påkalla uppmärksamhet pä det förhållande att. då i 6 § af åberopade 1827 års Förordning och i 11 § af 1864 års Förordning, egare af hemman, derifrån jord blifvit på viss tid afsöndrad, berättigas att der samma jord, utan upplåtarens tillstånd, på annan öfver)åtes, jorden återlösa, det ej sällan händt att, sedan någon, som på god tro erhållit dylik öfverlåtelse, en i flera år sutit i besittning deraf, jordegare antingen af missnöje med lägenhetsinnehafvarens person eller af annan, ofta egennyttig, anledning funnit sig föranlåten drifva den sednare från besittningen; hvilket haft rättegångar och olyckor till påföljd.
Jag hemställer fördenskull att beslutas måtte det tillägg i 11 £ af 1864 års Förordning, att hemmansinnehafvare, som vill tillgodonjuta rättigheten att utlösa eu sednare innehafvare af afsöndrad jord eller lägenhet från besittning, bör instämma talan derom inom år och dag från det denne sednare jorden eller lägenheten tillträdt.
J. P. Andreasson, från Elfsborgs län.
Motioner i Bonde-Ståndet 1HHÖ.
S:o 322. 47?
Af Åke Andarsson från Malmöhus län, oni förändring af tiden för tjenMeh jern sflyttningen, m. rn.
Då det heter att allting häfver sin tid och äfven att man bör följa med densamma, så, följer derutaf att man skall akta på tidens fordringar.
Innevarande tid kan icke jemföras med den för 40 å 50 år tillbaka.
Jordbruket, som är landets största hufvudnäring, har visserligen icke på sednare åren varit, det minsta i sina framsteg, men jordbrukaren får icke heller i minsta rummet taga tiden i anspråk, såvida han skall sutenera, och jorden skall gifva hvad den afser.
På sednare åren har många förändringar blifvit gjorda, lämpade efter tidens omständigheter; här har på föregående riksdagar också varit fråga om förändring af tjenstehjonens flyttningstid, men hvar ort har härom haft sin åsigt.
Och det är icke heller tänkbart, att få en flyttningstid, hvarmed alla landets så olika provinser kunde finna sig belåtna.
Att icke senhösten är för jordbrukaren den lämpligaste vill jag långt ifrån påstå, men för det höstarbete, sorn jorden nu fordrar för att gifva hvad man efter årstiden kan påräkna, borde deri framflyttas ännu ett litet steg.
Då sista, ändringen skedde, var det förmodligen af det skäl att skörden icke till den tiden alltid blef inbergad.
Då ansågs höstplöjningen och annat jordarbete för en bisak, men vi hafva nu lyckligtvis kommit derhän att vi inse att sådant är grunden för vårarbetet och den blifvande skörden.
Således är flyttningstiden med afseende på den flyttandes fridagar ännu olämplig.
Den tiden är hvarje annan arbetare upptagen, och erfarenheten har visat att någon i stället för den flyttande tjenaren knappast står att finra till hvad pris som helst.
Jorden får således för många landtbrukare kanske hela friveckan ligga orörd.
Dessa tjenarnes fridagar blifva så mycket kostbarare, när sådan årstid inträffar, som vi haft denna höst, att både höstplöjning och annat arbete måst uppskjutas till inpå flyttningstiden.
När nu på en sådan årstid följer en tidig vinter, hvad förlust kan icke en veckas försummelse medföra både för den enskilda och det stora hela?
Det vore väl också i sin ordning att de tjenare, som börjat höstarbetet och hela året haft befattning med kreatur, redskaper etc., finge dermed fortsätta till slut.
Jag öfvertygar mig om att mången dräng skulle känna sig uppmanad och mera lägga sin heder uti att sköta ett höstarbete till sin husbondes belåtenhet, om han dermed finge fortsätta, tills allting vore i ordning för den stundande framtiden: vi veta något hvar hur annat arbete går, som skall lemnäs halfgjordt, och så äfven här.
Jag kan icke finna att det skulle kunna inverka något menligt för någon provins, om flyttningstiden, såsom jag redan nämnt, komme ett steg längre fram, men för 478 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 325. åkerbrukaren vore mycket vunnet.
I de glest befolkade trakterna kan väl icke en veckas frihet för tjenarne vara för mycket, men i de tätt befolkade provinserne behöfves icke längre frihet än hvad för städerna är stadgadt.
Erfarenheten har också visat att de aldra fleste tjenare icke använda denna frihet till sin nytta, utan i stället förstöra hvad de möjligtvis vid sin afflyttning kunna hafva i behåll på sin lön, hvilket nu för tiden så mycket lättare låter sig göra i bierstugor eller rättare sagdt på de flesta ställen lönnkrogar, som nu existera öfver allt, flere till antalet, i många kommuner.
Som det är på somliga orter nödvändigt för en tjenare att hafva en veckas frihet, men på somliga öfverflödigt, så vill jag försöka att få en liten förändring äfven härutinnan, och för Rikets nu församlade Ständer vördsamt föreslå: l:o) att Rikets Ständer ville besluta en förändring i tjenarnes nu gällande flyttningstid, ifrån den 24 Oktober till den 24 November, och 2:o) att de tjenare, som på landet sig i tjensten inställa å fjerde dagen efter flyttningsdagen, såsom för städerna är stadgadt, skola utan afkortning på sin lön åtnjuta en fridag i Juni månad.
Åke A adersson, från Malmöhus län.
I:» 33$ Af Leonard Johan Fahlander från Westerbottens län, om ny rotereglering inom nämndö län.
Ett ibland de tyngsta onera, som blifvit lagdt på jordbruket, är onekligen soldaten, utan att densamma ändå kan sägas åtnjuta större fördelar än han verkligen behöfver — härom vore kanske ej så mycket att säga, endast roteringen vore rättvis — åtminstone är detta ej förhållandet inom Wester- och Norrbotten.
I Westerbotten, och jag tror äfven i Norrbotten, äro byarne indelade i klasser,, hvaraf första klassen anses vara af bästa beskaffenhet såväl vidkommande belägenheten som jordmånens godhet.
Nu är förhållandet att två eller flera soldatrotar kunna vara förlagda uti en by, som hörer till femte klassen, och att den ena under - Motioner i Bonde-Ståndet 186'ö.
479 hålles af skattskyldige för tre fjerdedels mantal och den andra för ett mantal, då deremot i byar af första klassen en soldatrote innefattar ända till 1 1 mantal och deröfver, ej nog härmed, ofta inträffar att en mindre skatt om t. ex.
rJ»:dels mantal och derunder är fördelad på tvänne soldatrotar, hvaraf den ena ända till en mil aflägsen från hemmanet, utom många andra oegentligheter.
Härtill kommer att många kronohemman efter sednaste roteringen ingått i skatt och som äro befriade från rotering genom att erlägga en jemförelsevis obetydlig afgift att. ingå till understöd åt de mest betungade rotehållare.
För att undanrödja dessa oegentligheter och för att tyngden af soldatroteunderhållet må jemnare fördelas på jordinnehafvare!! är det som jag vågar föreslå: att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t anhålla det ny ro tereglering sä fort sorn möjligt måtte få verkställas inom Westerbottens län.
Stockholm den 15 November 1865. L. J. Fahlander, från Westerbottens län.
\:o 3*4.
Af Leonard Johan Fahlander från Westerbottens län, att oäghållmngsskyldig heten mätte, af Staten öfvertaga#, m. in.
Då en lättad kommunikation i hög grad bidrager till landets uppodliug, vågar jag i ödmjukhet fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på brist af nödiga vägar inom de från kusten mer och mindre aflägsna socknar och härader, under det att dessa socknar äro ålagda att å kustlandet eller utom socknarne så vintersom sommartiden underhålla vägar med högst betydliga kostnader, hvilket t. ex. är förhållandet med Burträsk socken, som, ehuru särskildt härad, till Skellefteå, Löfånger och Nysätra socknar för snöplogning årligen betalar öfver 1,500
R:dr, äfvensom inom sagda socknar underhåller broar och vägar på en sträcka af omkring 3|:dels mil, hvilket i anseende till vägarnes aflägsenhet medför en kostnad Motitmer i Bonde-Stånd et 1865.
.\:o 324. af minst 3,000 R:dr årligen, utgående dels i dagsverken ock dels i kontanter, och detta allt under det icke en enda farbar väg sommartiden finnes till ock från sockenkyrkan på ända till S mil aflägsna byar.
Enahanda är förkållandet inom Degerforss och Bjurholms m. fi. socknar.
Härvid kan invändas, att hvarje by är skyldig att inom sitt område bryta och underhålla s. k. byaväg. men då dessa vägar onekligen äro allmänna och gå igenom milslånga, obebodda kronomarker, blir brytning och underhållet för de aflägsna byarne omöjlig, helst så länge de betungas med underhåll af allmänna vägar utom häradet.
Fördenskull vågar jag ödmjukligen föreslå, att byggande och underhåll såväl sommar- som vintertiden af alla inom riket varande så kallade häradsvägar måtte öfverflyttas på Staten, som i det fallet eger att efter bevillning utdebitera underhållskostnaden, hvarigenom en jemnare fördelning öfver hela landet blir en följd.
Men, intilldess sådant låter sig göra, att hvarje kommun eller tingslag måtte blifva ålagd att underhålla de härads- eller byavägar samt broar, som förekomma inom samma kommuus eller sockens bestämda gränser.
L. J Fahlander. från Westerbottens län N:o 325.
N:o 325. 481 ]%:o 325. -4/ Carl Anders Larsson från Östergötlands län, att alla stad ganden, angående borgen för annans gäld måtte efter viss tid upphöra, att vara gällande, m. rn.
Bland de många orsaker som bidraga till de mer eller mindre svåra kriser, sorn ofta inträffa bär i landet, är ett till öfverdrift begagnadt borgenssystern.
Huru mången, eljest välbergad, husfader har icke, under närvarande tid, nödgats underrätta att han, till följd af ingångna borgensförbindelser för en och annan bland anhöriga eller intima umgängesvänner, vore till den grad ruinerad, att han icke blott bringat sig sjelf med hustru och barn till yttersta armod, utan dertill vore oförmögen att göra sina egna borgenärer rätt.
Hafva icke något hvar förnummit, att, då en konkurs inträffat, har gälde nären dragit flera bland siua grannar med sig i förderfvet, derföre att desse varit invecklade uti alltför äfventyrliga löftesförbindelser för cessionanten.
Det stora antal konkurser, sorn inom vissa orter inträffat under loppet af de tvänne närmast förflutna och innevarande år, hafva varit osvikliga bevis på, huru borgenssystemet, fortsatt en längre tid, slutligen skall förqväfva allt förtroende man och man emellan.
Genom borgenssystemet alstras det luxeriösa lefnadssätt, som bidrager till mången enskild persons olycka och förr eller sednare förstör hela samhällets kredit.
Om hvar och en vore hänvisad till de resurser hans egen verksamhet kunde åstadkomma; så skulle man sannolikt icke få spörja så högljudda klagomål öfver importen af öfverflödsartiklar, som tynga på handelsbalansen och i sin mån bidraga till den reela valutans utströmmande ur vårt land.
Man skulle sannolikt inom kort kunna göra landet fritt för den löpande utländska skulden och måhända komma i tillfälle att i utlandet återköpa de obligationer, som nu i massor suga räntor ur landet.
Det är en sanning, som svårligen låter jäfva sig, att största delen af utländska lyx- och öfverflödsvaror förbrukas utaf den del af Svenska nationen, hvilken, genom ett fortsatt vigilanssystein, lefver på andras bekostnad.
Den benägenhet att hjelpa sin nödställda like, som är Svensken medfödd, särdeles då den behöfvande är tjent med att få ett namn under en borgensförbindelse, gör det möjligt för mången att på detta sätt lefva ett angenämt och lysande lif, synnerligast under den period då krafterna bäst medgifva en nyttigare verksamhet; men erfarenheten gifver dock, i de flesta fall, vid handen, att det lysande lefnadssättet blott varit en schimére, och då förtroendet upphör Bih. till R.