Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom direct inverkande på handteringen är utan tvifvel de vid Grufvorna inrättade Scholor, hvarest tillsammans circa 170 barn njuta undervisning, äfvensom den af Bergmästaren von Scheele vid Persberg inrättade Grufvu-Drängs-Schola, hvarest lemnäs undervisning i grunderne af Geometrie och Grufvubrytningskonst, egentligen för dem, som skola användas till förmän vid Gruf-arbetet.
Då någon blåsnings-iournal ej föres vid alla de hyttor, hvarest Bergsmän idka blåsning, kan man ej annorlundu än calculalionsvis bestämma tackjernstillgången, och är den beräknad efter 18 Skepprd per dygn vid alla de hyllor som antingen uteslutande eller till störste delen agas af Ståndspersoner, och 17 Skepprd för de hyttor som till största delen eller ensamt innehafves af Bergsmän.
Men för Uddeholms Bolags hyttor är tackjernsvinsten uppgifven sådan densamma verkligen utfallit och — 39 raan finner deraf, att i medeltal vid dessa hyttor blifvit producerade iS| Skepp:d per dygn.
Om man efter gammal praxis beräknar i Tunna malm för tillverkning af i Skepprd Tackjern, så uppstår en skillnad emellan malmens och tackjernets medeltal af endast 3,965, hvilken man kan anse såsom alldeles ingen, emedan vissa malmer gifva så mycket mer än 5o procent att denna skilnad derigenom betäckes, och för hvad som af malmen afyttras till Carlskoga Bergslag motsvarar säkerligen de icke angifne qvantiteter malm, som vid diverse mindre grufvor blifvit plockade och vaskade.
I afseende på blåsningarnes af- eller tilltagande lemna följande uppgifter den bästa öfversigten.
Under åren 176t—70 utgjorde Blåsningsdygnen i medeltal 4.110.
J77I —80 dito 4,320. 1781—77 dito 4,563.
1788 97 dito 4,53,7. 1798-1807 dito 4,45'. 1808—1817 dito 3,3o6. och ändteligen 1828—1832 dito 3,775! u t å Häraf synes att Tackjernstillverkningen varit högst från och med 1781 till och med 1797. men sedermera i aftagande, ty den obetydliga förökningen under sista qvinqvennium, kan ej anses annorlunda än såsom tillfällig, härrörande från ökade blåsningar vid några Bruks- eller Ståndspersoners masugnar.
Orsakerna till de minskade tillverkningarna kan endast återfinnas i skogarnes aftagande och den mindre vinst tillverkningen lemnar.
Att denne sednare ej kan vara lockande eller icke alltid uppslår, synes af följande enkla calcul: Till ett Skepp:d Tackjern åtgår en Tunna malm, som ej er halles under 3* 16. —— 12 Tunnor Kol i minimum, utom rostved.
Kolen hafva inom Bergslagen blifvit betalte, någon gång med 8, ofta med 6: 32, aldrig under 5 R:dr 16 sk.
Banco per 24 Tunnor, således för 12 Tunnor 2: 32. — S:a R:dr 6: — —- iNu återstår att bestrida malmtransporten, rostning, hyttans underhåll, alla aflöningar, synnerligast till Presterskapet och tackjernsfragten till Philipstad, hvartill säkerligen ej förslår 1: 40. 9.
S:a B:co 7: 40.
9. hvilket belopp varit medelpriset å tackjern i Philipstad de sista åren; dock torde här jemväl böra observeras, alt endast Kronans tionde-tackjern utgör 3| procent af hela tillverkningen.
Denna handteringens ekonomiska ställning har föranledt till en minskning i Bergsmansståndet af icke mindre än 22 procent under sistförfluilie a5 år.
År 1808 innehade* Bergslagens hyttor af 4° Ståndspersoner och 232 Bergsmän, men för närvarande utgör de sednares antal i^3, då de förras är oförändradt, men deremot innehafva Slåndspersonerne 22 hela hyttor, då Bergsmännen tillsammans endast äga 10 hyttor.
Ännu mera skola Bergsmännen minskas i den mån näringen öfvergär från folknäring till fabriksrörelse.
Så snart det fordras kunskaper, förbättringsliåg, speculationsförmåga och en utsträckt omtanka för att drifva en handtering, kan den ej mera vara folknäring, och på denna punkt står tacUjernsi.il läggare och de undergräfva alltså sig sjelfva, hvarföre man ock om femtio år troligen ej mer skall kunna uppräkna 10 Bergsmän inom denna Bergslag.
Det torde vara onödigt att säga, det blåsningarne i allmänhet drifvas väl vid Ståndspereonernes masugnar och dåligt vid Bergsmansliyttorne.
Den hos allmogen inrotade motviljan mot allt nytt, råder äfven här och endast långsamt kan den förmås alt antaga de förbättringar, hvars verkan hos Bruksägaren ögonskenligen röjer sig.
Med det aftynande Bergsmansståndet skall ock konstens teckniska utveckling stiga och man torde snart få glädja sig deröfver, att den minskade qvantiteten ersättes genom en bättre qvalitet hos jernet.
Stångjerns smidet:
Inom Wermland varande Stångjernsverk äro privilegierade för 81,424 Skepprd Stång- och Ämuesjernssmide.
Härutinnan äro dock inberäknade i,35o Skepp:ds smide vid Ufvanå Bruk, hvilket liggande inom Stora Kopparbergs
Län, dock sorterar under Wermlands Bergs-juriadiotion.
Häraf äro under sistförflutne fem år tillkomne:
Genom inflyttning rån andra orter ........ n5 Skepprd.
Privilegierade emot recognitions-afgift 54<J dro Nytt Stång- och Ämnesjernssmide (Ufvanå inberäknadt) 5,900 dro Tillsammans 6,555 Skepprd.
Den Engelske Wallonsmides-methoden är för närvarande endast införd vid Lersjöfors och Liljendahls Bruk, och lemnar der de mest önskansvärda resultater.
Vid flera
Bruk är ett förbättradt koksmide infördt och ofver allt röjer sig hägen, att åt Svenska jernet fortfarande bereda det värde, som gör dess företräde odisputabelt.
Vid Manufacturen hafva följande förändringar skedt: 6 Knip- och 8 Spikhamrar samt en Stålugn hafva blifvit privilegierade, och deremot äro enligt tillåtelse, 2 Knip- och 1 Plåthammare nedlagde, men genom ägarens frivilliga öfverenskommelse har Spiksmidet, i anseende till den högst ofördelaktiga conjuncltiren, blifvit till en stor del temporärt nedlagd.
Fabrikers
Bruk och öfriga Näringar:
Vid Lethafors Jernbruk i Dahlby Socken af Elfvedahls Härad är Tobaks- och Snusfabrik nyligen anlagd, men hvars tillverkning eller afkastning för år ännu icke är känd.
Uti Arvika Köping har jemväl i sednare åren anläggning skedt af en Klädesfabrik med Färgeri, hvarvid år i832 sysselsattes 14 arbetare och uppgick tillverkningen till ett värde af 7,167 R:dr Banco.
Äldre inom Länet varande Klädesfabrik, Färgerier, Glas- och Pappersbruk samt Lädergarfveri å Landet, hvarom i förra berättelsen förmäles, hafva under de sednare fem åren drifvits såsom tillförene.
Med jagt och fiske är förhållandet enahanda som i förra berättelsen är uppgifvit.
Allmogens hufvudsakligaste och allmännaste binäringar bestå i kolning och vinterkörslor för bruken.
Dessutom hämtar allmogen i Sunne samt Östra och Vestra Emterviks Socknar af Fryckdahls Härad äfvensom i Norra delen af Kihls Härad betydliga förtjenster genom sin skicklighet i nyplöjning, timring och snickarearbeten, till hvilka arbeten denna allmoge icke allenast begagnas inom Länet, utan äfven emottaga beting å afhigsnare orter i Riket.
Till Sjöfarten å "Wenern begagnas äfven folk från Länet, men en stor del af frakterna på Wenern verkställas med båtar från Bohusländska Skärgården.
Gröfre Ylle- och Linneväfnader förfärdigas af qvinfolket bland allmogen, dock egentligen endast till husbehof.
Handel i landet bedrifves med tackjern, stångjern, träd varor och sparmemål till Bruken.
Afsättningsorten för provinsens egentliga produeter, jern och trädvaror, är Götheborg, såsom förut blifvit omförmäldt.
Under de sednare åren hafva likväl betydliga partier spannemål blifvit från Carlstad afyttrade till Dalarne.
För att förbättra båtleden, som ifrån Sulvik i Jösse Härad går igenom Gillbergs och Näs Härader till Wenern, å hvilket vattendrag efiec - ter till ansenligt värde transporteras, är väl, såsom jag i min förra femårsberättelse upptagit, Slussanläggning beslutad vid Säfle i Näs Härad, och har Eder Kongl.
Maj:t dertill i Nåder täckts bevilja anslag af allmänna medel, äfvensom ett Bolag genom Aclie-teckning för ändamålet bildat sig; men arbetet har ännu icke kunnat företagas emedan anslaget ej utfallit.
Under ledning af Stor-Amirals-Embetets 3:tije afdelning har ett vägarbete blifvit verkstäldt emellan Carlstads Stad och dess haran Skoghall.
Sedan jag sålunda redogjort för Näringarnes tillstånd i provinsen, anser jeg mig böra underdånigst anföra följande; Om Credlt-anstalter såsom stöd för JVäringar.
Man har länge uti Sverige erkänt
Näringarnes behof af credit och oftast sökt att på hvarjehanda sätt välvilligt bereda, den ena näringen efter den andra, förmoner i denna del.
Ehuru man i vissa fall, verkligen lyckats, att härigenom framkalla nya näringar, eller befordra de äldres utvidgning; synes det dock, som våra Svenska näringar temligen allmänt icke skulle kunna sjelständigt bestå, utan fortsatta understöd och uteslutande förmåner, äfven i de fall då näringen är grundad på gynsamma localförhållanden, eller landets egna naturalster.
Man tror att climatet, ehuru ganska olika uti olika delar i Riket, har häruti en stor del, äfvensom folklynnet, mera böjdt för njutningar än sparsamhet, hvarförutan ingen industri utvecklar sig aldrig förkofran på näringsväg vinnes.
Speculationsförmåga, äfvensom djerfhet i företag, synes dock icke saknas hos Svensken, ej heller förnöjsamhet med litet när det är nödvändigt och hvaruti allmogen och arbetsklasserne föregå de högre folkklasserne med goda exempel.
Grsakerne, hvarföre våra Svenska näringar icke kunnat, under århundraden vinna ett verkligt sjelfbestånd, måtte sökas annorstädes, man må nedsätta nationallynnet huru som hälst.
Uti andra länder, der man icke är bättre eonstituerad, och den ena näringsidkaren också kommer på obestånd efter den andra, samt oroliga massor af missledda arbetare förstör nyckfullt enskildtas välfärd och blandar sig uti industriens jemna gång till fullkomlighet; äro dock icke näringarne annat än tillfälligtvis eller temporärt nedtryckte.
Nångon ständigt verkande orsak af en särdeles — 33 — särdeles omfattande beskaffenhet måtte finnas, som, oberoende af olika generationers ganska olika lynnen, leder till Svenska näringarnes vacklande tillstånd.
Vår historia saknar visserligen icke epoker, under hvilka den allmänna föi lägenheten varit större än vanligt och vida större än den närvarande, om man fördomsfritt gör jemförelsen.
Långvariga krig och en ofta ärorik inblandning uti andra Staters angelägenheter, föranledde detta inre välståndets tillfälliga rubbning, bär sorn annorstädes.
Men att på mellanperioderne, näringarne icke skulle oagtadt alla välvilliga, om icke alltid välgrundade åtgärder, sakna den förkofran som de oftast under mindre fördelagtiga omständigheter vunnit i andra länder; kan enligt min oförgripliga tanka endast tillskrifvas ett så vida utsträckt skydds- och monopolie-syslem, att till och med allmänna penninge-rörelsen blifvit monopoliserad för Statens räkning.
Att en ojemn, sällan behofvet motsvarande penninge-tillgång, häraf skulle följa, var att förutse; att ombytet från brist till öfverflöd afdenna nödvändighetsvara, om jag så må kalla penningen, hvars producerande Staten uteslutande åtagit sig, skulle verka svindlande företag eller allmän miströstan; var också att förutse, hälst myntet af tillfälliga orsaker och ensidiga partiåsigter, ömsom indrogs, ömsom utsläpptes, olika evalverades, och oupphörligen förändrades, så till värde sorn beräkningar och benämningar — ja äfven på förhand fixerades till det belopp man fick röra sig med inom hela landet, under det näringarne drefs genom råd och uppmuntringar till utvidgade och illa beräknade företag.
Att under sådana förhållanden och det innerligen osunda som ligger uti systemet, näringarne ännu icke sakna allt lif; är sannerligen förvånande och visar hvad Svenska samhällskraften tål.
Det kan icke vara min mening att önska mitt fädernesland, äfven om det vore möjligt, samma såkallade fullkomlighet uti dess näringar, sora tid efter annan utvecklat sig uti England.
Jag har dels på stället sett, dels ock annorledes inhemtat alla olägenheterne deraf, äfvensom den uteslutande rigtning större delen af Engelska industrien bekommit till verldsmarknaden, hvaruppå landets väl numera beror.
Vi hafva sjelfve funnit och Wermland i synnerhet, hvad Jet vill säga att för sine näringar vara beroende af verldsmarknaden och dess conjuncturer.
Må England med sina stenkol och sitt lätt utur backen uppgräfda sämre jern, gå till sitt mål och vi förblifva ett åkerbrukande folk till dess alla våra odlings-lägenheter äro upptagne samt förhållandet mellan Lanihh, 5-årsberättelse efver Wermlands Län. $ jordbrukare oell icke jordbrukare förändrat sig1, ty åkerbruket är också en näring och sjelfva modérnäringen öfver allt utom på klippor och öar i hafvet, hvilka äro val belägne för transitohandel.
Förr än således denna alla folkslags hufvudnäring, eller frambringandet af verkliga lefnadsoch behofs-arliklar på egon jord, vunnit den fullkomlighet sein endast leder till ett allmänt välstånd, är hvarje bemödande- att uppväcka och understödja andra näringar, en väg hvaruppå den egentliga bufvudnäringen hindras uti sin förkofran.
Be andra binäringarne uppkomma uti en naturlig ordning af sig sjelfve samt uteblifva ganska, säkert ingenstädes, dåfödsmedlen finnas på stället och- de tilltagande arbetskrafterne fritt få användas-, ty dessa tillgångar bilda också capital eller förlag till användande vid nytt arbete-.
Capitaler af annat slag uppväxa i- bredd med detta?
och hämta just sitt egentliga värde från den naturliga väg hvaruppå detillkommit, såsom samlade tillgångar att åter förvandla i produeter genom väl födda menniskors arbete.
Då nu samhällena i allmänhet hunnit den utveckling uti industriellväg, att utbyte af vara mot vara icke later sig göra och öfverflöda på elis ställe af någon vara, skall fylla bristen på ett annat, fordras ett bytesmedel, som visserligen aldrig kan få i hvad form det än utgifves, eller af hvad inre beskaffenhet det än må äga, högre värde än de varor eller det capital som med delta medel flyttas från ett ställe till annat, eller tillverkare och förbrukare emellan; dock om det någorstädes saknas eller icke
Ur tillräckr l-igt, verkar sådant menligt på bytesvarornes frambringande, och vid ju flera tillfället» denna ringa del af gemensamma capital-förmögenheten bebo fver framträda, samt ju längre afstånden äro mellan tillverkarne och förbrukarns, af en orts tillverkningar, desto mera behöfves af bytesmedlet, hvars liufvudsakligaste bestämmelse är att aldrig hvila, såsom öfver allt och ständigt hehöfligt "Wermland, sorn jemte åkerbruket, numera modernäringen, har en mängd andra näringar hvartill lokalen gifvit anledning och hvilka längeamsågos såsom hufvudnäringar, till dess man fann- att oberoende äfven uti dem* icka kunde vin nas med mindre man skaffade sig största möjliga' avanti teten föda på egen jord; fordrar visserligen ett vida större- rörelse-capital, eller belopp bytesmedel, än någon- annan- del af Riket.
Om Wermlänningarnes byteshandel endast inskränkte drg till spanmål och brännvin; kunde visserligen en vida mindre penninge^summa lösa dessa föga dyrbara varor; men nu, från det malmen brytes i grufvan, trädet fälles i skogen, och kolas, båda dessa produeter af lokalen oeh Wennlänningens. arbete, föras till masugnen, derifrån, i form af tackjern, tillBrukshävden, alt förvandlas till stångjern, spik, m. m., inlills det dessa producter af Wermlänningens industri, jemte tusendetals master, spiror och bjälkar, samt tolfter plankor och bruder, öfver Göteheborg gjort sig väg till den utlänske förbrukaren, fordras en mängd liqvid er, och således betydliga summor i beredskap, hvaröfver man annorstädes knappast gör sig begrepp.
En possession till exempel med omkring 5ooo Skeppund jerns årlig tillverkning, nu under Creditorers administration, behöfde de sednare åren ött förlag vanligtvis af minst 8000 R:dr i månaden, och vissa månader Öfver 12,000 R:dr.
Nu äger Wermland 80,074 Skeppund smidesrältighet och 182 skattlagde Sågverk.
Summan som erfordras, oberäknadt alla reparationer, liqvider af köpeskillingar, räntor, utskylder, &c., för att hålla alla dessa verk i jemn gång, är ojemförligt större än uti flera spannmålsproducerande Provinser sammantagne.
Dessa penningar, innefattande ett förskott på ortens exportabla produktion, skola hemtas från andra ställen, och kunna icke återbetalas, eller uti liqvider ingå, förr än varorne säljas i stapelorten.
De ständiga reqvisitionerna af förskolter på varor, ej sällan sned sjunkande värden, har föranledt otålsamhet och ofta hårda vilkor på de ställen, hvarifrån medlen skulle bekommas.
Och som vid alla tillfällen då otålsamhet och egna fördelar får regera menniskors omdöme, man sällan tar skäl, ännu mindre tror sig böra vara billig; så har 'Wermlänningarnes penningebehof skeft och fördomsfullt i sednare åren blifvit bedömt.
Om snan emedlertid, efter Statshushållningens enklaste grundsatser, vill jemföra denna provins med någon, jag vågar nästan säga —- fläck på jordklotet; så skall man finna, att sällan en sådan lokal upptäckes, som, så begåfvad af naturen, företer ett solidare capital att arbeta med, och hvaruppå den säkraste och mångsidigaste credit kan grundas.
Jag påminnes om hvad jag för 10 år tillbaka sagt: ”Ingen qvadralmil af Wermlands yta finnes utan jord för en mångdubbel befolkning och ett eller flera vattenfall lill industri-anläggning.”
I flera år har man inom Wermland kändt behofvet af någon ändring uti sin ofördelaktiga ställning till andra orter, synnerligen sedan exportvarorna Jern och Träd icke blefvo så begärliga som förr, ty att en tunna kummin kunnat gälla under tiden mellan 3o och 4<>
R:dr, gjorde icke till saken, ehuru visserligen icke få afgingo härifrån.
Då man ändligen, icke utan yttersta svårighet, under fullkomlig säkerhet och tillbud att arbeta för så godt spm intet, längre kunde få de erforderlige medlen, fann man sig befogad att öppna en inbördes credit, och efter det man icke kund# få på sina egendomar och under tillverkning varande effecter upplåna penningar annorstädes, utlåna penningar sinsemellan, och gjorde sig en Provincial-bank.
Jag frånkänner mig icke det att hafva gifvit iden härtill, utgången må blifva lycklig eller olycklig*
Om det ligger någon förtjenst häruti, så minskas tillfredsställelsen häraf genom det vanvettiga klander denna inrättning rönt af dem, sorn icke vilja toga kännedom af dess ändamål och organisation.
Måhända äfven en oredogjord obelåtenhet med allt hvad som sker och synnerligen med hvad i Landsorterne önskas, beträffande penningar, har nedkallat öfver Wermländska Provincial-banken detta foätsatta klander.
Då emedlertid i5a personer i bolag inträdt och icke allenast sammanskjutit penningar samt hypotbeker för en summa af 552,4oo R:dr B:co, utan äfven ingått ansvarighet en för alla och alla för en för sina förskrifningar, invisningar och sedlar, som af Provincial-banken utfärdades, samt vunnit Eder Kongl. Maj:ts nådiga gillande af sina Bolagsreglor och Låne-reglemente, synes den skefva uppfattning af inrättningen, som man omsorgsfullt velat sprida, vara mera dicterad af afunden, än af nitet för allmänt väl.
Lyckligtvis har det icke rubbat förtroendet inom orten till inrättningen, utan snarare väckt ett ökadt intresse för dess framgång.
Den billiga förtrytsamlieten , som livar och en här åtminstone kändt, skall icke i obetydlig mohn verka i framtiden till den emancipation man åsyftat, och ehuru ömsom hotande, ömsom gäckande denna inrättning blifvit betraktad, skulle i denna stund, om Bolagét trodde, att "Wermlands näringar behöfde en ökad fond för Bankens transactioner, teckningen kunna mångdubblas, till trots af alla förespeglade faror.
Det är visserligen för tidigt att granska hvad denna Bank åstadkommit under dess endast halfårig» tillvaro; men hvad man dock på stället kan förnimma, är, ehuru icke någon materiell vinst, de sunda begrepp uti financiella saker, hvilka inom orten spridt sig, jemte en associationsanda, hvaraf framtiden skall njuta följderna.
Med spänd uppmärksamhet väntar man utgåpgen af de financiella frågor, hvilka vid Riksdagen komma att alhandlas, och man lugnar sig, i anseende lill hoppet att de med sans och upplyst bedömrnande skola granskas, icke under parti-åsigternas strid utan såsom gemensamma, djupt ingripande intressen.
Man inser i denna Landsort, som troligen i de flesta andra, att en realisation är både nyttig och nödvändig: men fordrar, att den må blifva billig och beståndande, samt tillskynda, om icke alla enligt önskan, åtminstone mängden, fördelarne af ett stadgadt mynt: vilkor, som med skäl kunna göras, vid motseendet af den otvifvelaktig» rubbning, hvarje ändring uti ett lands mynt - - 37 - förhållande vanligvis åstadkommer.
Minnet deraf att vid en dylik operation under förra århundradet, större delen af Wermlands Brukägare nödgades öfverlemna sina' egendomar i andras händer, varar ännu.
Några politiska partier, stridande om väldet, äga vi lyckligtvis icke nu; man bör således vara lugn och förmodar att tiden utvecklat den grundsatlsen alt allas väl, ej några enskildtas fördelar, ära statens väl.'
Man tror äfven, att vår tids upplyste
Statsmän ej skola låta den förebråelsen komma öfver sig, att grunda något så obestående, att efterkommande sättas r nödvändighet rifva grunden, hvaruppå man nu byggt för att med uppoffring af mångfalldiga menniskors välfärd, söka en säkrare.
Här göres till följe af näringarnes rigtning till frambringandet af exporter, den åsiglen äfven gällande, att man önskar det blifvande myntet må gifvas en fullkomlig öfverensstämmelse med verldsmyntet, Hamburger
Mark, och att man gerna skulle lill detta ändamåls vinnande afsäga sig beräkningen af Riksdalrar.
Denna åsigt är ganska naturlig, ty exporternas liqvid sker merendels i detta mynt, som i Sådant fall äfven skulle kunna beräknas vid exporternas frambringande, oberoende af förvillande kursförhållanden och speculalmner.
Och om äfven i framtiden gemenskap i låneväg med utlänningen skulle sökas antingen för Statens räkning eller enskildtas; så vore vägen banad och på höft gjorda eller dolda beräkningar aflågsnade.
Kunde derjemte inväxlingen af de nu löpande sedlarne mot specie-skiljemynt, förrättas på mer än ett ställe; skulle Landsorter nes Innevånare visserligen finna sig ganska belåtne* Nu äro farhågorne allmänna det siifverfonden, förvarad i hufvudstaden, dit alla penningar strömma, och ännu flera komma till följe af uppsägningar och utpantningar, hastigt skulle disponeras till skada för dera som sednare från Landsorlerrre kunde infinna sig.
Då dessutom silfver» mynt egentligen öfverallt är skiljemynt, och just våra småsedlar, som icke hafva sina likar i hela den kända verlden, äro dem som uldrifvet från rörelsen det redbara skiljemyntet, så tror jag att alla boende utom hufvudstadens tullportar, skulle finna sig äfven ganska belåtne dermed, att inväxlingen börjades med skillingssedlarne, som då drifna utur rörelsen skulle lemna plats åt det redbara myntet; en plats det behöll af nödvändigheten och visserligen icke utbytte mot degeln och påsen sonr annars kunde möjligtvis inskränka dess verksamhet före en export eller ommyntning.
Sträcktes omsorgerne för Landsorternes beqvämlighet derhän, att uti Landtränterierne så val som i Hufvudstaden, först de ungefärligen utelöpande två millionerna skill i ngssedlar invexlades och sedans de 11~ millioner 2 och 3 Riksdalers-sedlarna, så skulle man säkerligen icke blifva så uppskrämd vid invexlingen i Stockholm af de nära 11 millionerne större sedlar derstädes under tiden kunde användas, sorn hittinlills att omgöras hvarje dag, Börjar man uti motsatt ända, så med erkännande äfven af Bankens förmåga att förrätta sina liqvider, skulle dock på denna Bank, som på många andra af solidare beskaffenhet och maid lättare disponibla tillgångar, en, sorn Engelsmännerne kalla det, run up, eller pårusning, åstadkomma den förfärligaste skakning uti hela samhället.
Vi Svenskar äro visserligen käeka menniskor i allmänhet och sälja vårat lif dyrt då det gäller; men mod i välfärdsfrågor är icke så allmänt, och misströstan bemäktiga!- sig måhända mången, ty rådighet i faror af denna beskaffenhet kan just icke mera påräknas hos oss än hos andra nationer med inskränkta tillgångar.
Förmågan alt uppställa betänkligheter i system och att fota dessa byggnader på idkeliga controller, är- deremot, jemte en icke ringa grad af missundsamhet, något, som man vill påstå ingår uti folklynnet.
Om dessa momenter, hvilka man icke kan neka förefinnas dee och hvar, sättas i verksamhet vid en catastrof efter första oredan, hvad sättes i stället för deL nedrifna?
hvad säger vår finans-historia härom?
Jag bar här kanske gått utom ämnet; men jag har trott mig böra icke underlåta anföra de opinioner, som jag erfarit lefva omkring mig?