Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter den b e s t ä m d a halftimmen k o m det v ä r s t a af allt — kritiken.
H v e m s o m helst hade då rät- tighet att nagelfara den hållna lektionen.
Kerstin kände, hur hon r o d n a d e af ä n g s l a n, då doktor B l o m steg u p p och harsklade s i g: Mitt första 1893 Innehållsförteckning.
A m a n d a T a u b e; af Claes Litndin.
— K v i n - nornas flagga; dikt af Johan Nordling.
— Några ord o m vår •Giftermälsbalk »; för Idun af Kata Dalström.
I: M e d flo- den.
— Iduns pristäfling.
— F ö r t r o e n d e n; af S. D — f.
— E t t husligt p r o b l e m; Till Moster E m m a frän » Mosters lillgifna Kalle ».
— Ida Wedel-Jarlsborgs stipeudiilond; af Efraim Ro- senius.
Gnriiandtt Fredagen den 26 december 1890.
N:r 52 (158) Tidningen kostar Aunonspris: endast I k r.
r ö r k v a r t a l e t, med 35 ö r e p r p e t i t r a d (10 stafvelser).
F ö r » Platssökande » o c h • L e d i g a p l a t s e r I duns- Mode- och Mönstertidning I kr.
» oC, s o m » a n R e t » å Du tttl en » i g mot SöcRto Byrå: H a m n g a t a n 1 6, 2 ' / a t r.
(m i d t för K u n g s t r ä d g å r d e n.)
Träffas ä byrån kl. 9 - 1 0 Lösnummerpris: 15 öre Allra.
Tolef.
P r e n u m e r a t i o n sker i landsorten a p o s t anstalt, i Stockftolm h o s r e d a k t i o n e n.
S) u » å w m van |tant R a n emot att 3tt » RuEPe, Dm ooR om on » Ran på gamCa Dig m a n uåtCD man att SDu » å n D e RatDt D t n patD » om ut » » t Rnot m e D ttoRel » Ganc genom » åPfa ut att dopp ftnDta Du E o n e n ocR, Rting m e D jog &amp; m an den Dig D o m e t; » å SDatpote ooR u å t » |.aP ^ ?iD (" ' atoaC (nat b G o o t t t iD aj; tonPugnet » EucRan » RöjDet, (|tOj-Det.
ou Du g q c å t, ti|.mirie!
e t i » tiEEa jttD » anRte.
tiPE o » » e n o c R meD m å n g a oga BtöD, u a g D u RstDe o » » ej- R a t R o m D u PiRuäC potgförotmet.
uatt ottt » RanRte.
RuCDttR mot ej.
otae-R ocR nöD tiEPiRa.
Den ttotte 3u 3ilt » otg (9Lt o » p a t D - m o D a o c R å t teDPtg Ee|ViaD » fopp UanD RatPeRfttiRa, DefaDe n i e D a t m o D e t; e j.
| ' uPPt eDen » uanDta.
gaP ttö » t n i e t 3 u g a p a n RuaD 3tt j ?tån 0 6 * t o g, man Ropp, natDe.
Rjattan Den RCagat.
åtj RansRe Rata f a t De u n g a j; uPEa.
» oP » Ren » Dagat; t j^toj-3 D e t » v a g a |:å j ?dtDig » loD en n i t uiD » t u t e t a j: D i t t; ocR taget.
R o n, up-på tat3e Paget opp Du, u i D R v a t a n D t a QTLen, a c R — G e D t a g e t RPej; j - u m å n g e n » S) ocR 5I) at t u a n n e uixtm, o c R j^aaet; tanRte tange R,an » g P a D t D i g R / uC£a, Ruat oePt ^uEfBo-t3an3e gtaj; e n guRGe, £ej ?naD » Hott o c R a t i n, Du t t ä D D e, Du Plån- p l å g a n » 3en ReteDet.
Pa-tuaP 3 a 2) å te » te ue » letRaj?
R o m tiPP o » » » å go » » ePiR men året neDet, uanDttng Dig t u » t 3:dje årg.
TJtg-ifning-stid: hvarje helgfri fredag.
et g a m l a; tR Boklr.-Aklieb.
uerno3 » tåt » Rumme!
Ruat;
I DUN Förmodligen hafva de flesta af Iduns läsarinnor redan i god lid förnyat prenumerationen för att för- säkra sig om tidningens erhållande i rätt tid på det nya året.
Skulle någon emeller- tid ännu hafva uraktlåtit detta, bedja vi få erinra om, att sent a n k o m m a n d e prenume- ranter löpa risk att alldeles gå miste om de första numren i den nya årgången, eme- dan upplagans storlek i god tid måste be- stämmas, och om den blifvit utgången ej utan alltför stora omkostnader k a n nytryc- kas.
Prenumerationspriset å Idun och Iduns Modetidning för det kommande året åter- finnes i Iduns helsidesannons i julnumret.
Märkas bör, att prenumeranter å lunn jämte Modetidningen för minst ett kvartal erhålla som gratisbilaga med sista januarinumret » Gösta Berlings saga », hvilken vid Iduns senaste stora pristäfling belönades med hög- sta priset 50Ö kr.
Vi hafva nödgats vid- taga denna lilla kombination p å grund af de stora kostnader, som framställandet af denna gratisbilaga betingar.
Vid prenumerationen, som helst bör ske å n ä r m a s t e postanstalt, k a n den beställ- ningsblankett användas, hvilken finnes till urklippning i det cirkulär, som medföljde m r 50 af Idun.
Med detta nummer följer ej blott titel- blad och hufvudregister öfver tredje årgån- gens innehåll, utan äfven ett fullständigt sakregister, genom hvars hänvisningar Iduns läsarinnor n ä r som helst med lätthet kunna få råd i snart sagdt allt, som r ö r kvinnan och hemmet.
Numrets innehåll h a r ock på grund af dessa vidlyftiga register, som naturligt är, måst inskränkas.
Under förhoppning alt på det nya året få helsa ej blott alla våra nuvarande pre- numeranter välkomna åter, utan äfven en stor skara nya med dem, tillönska vi alla våra läsarinnor ett godt slut på det gamla året!
Hennes arbetsfält.
Berättelse för Idun af Amanda Leffler.
(Forts. o. slut fr. n:r 50.)
4 [id festen återsåg Märta flere af eleverna från Y sin förra vistelse i folkhögskolan.
De flesta voro gifta, men den trefligaste af dem alla, nämdeman- nens Augusta, var ännu ogift.
Hon berättade, att doktorn lofvat hennes bror att nästa söndag hälla föredrag i Husby skolhus.
Frun och doktorn skulle sedan äta kvällsmat hos dem.
» Kunde ej konsulinnan följa med? » Skolsalen var till trängsel fylld af medelålders män och kvinnor, nästan uteslutande allmoge, som med spänd uppmärksamhet afhörde ett föredrag om Geijers betydelse för svenska folket!
Sedan det var slut, kommo gamla elever fram och tac- kade.
En och annan gammal man gaf doktorn ett kraftfullt handslag, men de flesta nöjde sig med att hviska till hvarandra: » Den mannen för- stå vi, ty han menar, hvad han säger. » Den gamla bondgården låg en half mil från skolhuset, undanskymd af ladugård och uthus.
Nämdemannen, som satt sig upp på doktorns trilla, körde in genom den öfverbyggda porten.
Strax förut hade äldste sonen med mor och Augusta stannat vid trappan.
Där mottogo de nu sina gä- ster.
Under tiden kom den ena flocken in på går- den efter den andra.
Man ur huse hade varit på föredraget, och hela släkten skulle nu upp och helsa på herrskapet.
I stora salen satt doktorn i gungstolen och ta- lade med nämdemannen.
Sonen bjöd omkring cigarrer.
Nämdemannen tog fram sin pipa, och snart voro alla männen i lifligt samtal.
Kvinnorna sutto rundt väggarne och hörde på, endast fru Vide och nämdemansmor hade ett ord med i laget.
Man sprakade om hvarjehanda.
Religiösa och poli- tiska frågor kommo fram vid sidan af landtbruk och upplysning, och emellanåt framlockade ett skämt eller en träffande anmärkning ett hjärtligt skratt.
Märta gjorde en tyst jämförelse mellan de van- liga sällskapen vid toddyglasen i hennes hem och dessa friska, kraftfulla odalmän, som hemma, i litet af hvarje, utan sprit voro så spirituella.
Nu kom Augusta med kvällsmaten, smör, bröd, kallskuret och en äggkaka.
Inga öl- eller bränn- vinsbuteljer syntes till, endast en stor mugg mjölk.
Hon var en kraftfullt byggd kvinna med ljust hår, frisk hy och blå ögon.
Hvilken präktig hnsmor skulle hon ej bli, när den rätte kom, men h a n måste skynda sig, ty Augusta blef snart trettio år.
Märta följde hennes rörelser, medan hon bredde ut den välmanglade duken med det prydligt bro- derade namnet och satte fram glas och tallrikar.
Kakan var ovanligt väl lyckad.
Fru Vide be- römde den, och doktorn frågade, om ej Augusta ville laga en enkom åt honom.
Det blef tid att bryta upp.
Värden skulle na- turligtvis nu ock se om påselningen.
Mor kom med schalar och filtar, den unga frun hade allde- les för litet på sig, » Farväl! » Ett klatschande med piskan, och i väg bar det.
Märta satt tyst vid fru Vides sida och såg på landskapet, som i den ljusa sommarnattens half- dunkel tedde sig så trolskt.
Det var så olikt hennes hembygd.
Inga berg och dalgångar, inga vattendrag, endast en vidsträckt slätt, där, så långt ögat kunde skönja, ängar och böljande sädesfält syntes.
Här och hvar en välbyggd, rödmålad bond- gård, omgifven af en liten hage eller en fager björkdunge, och vid horisonten, hvart ögat vände sig, mörka barrskogar.
I det samma kyrkan blef synlig, steg månen upp, stor och blek, och vid en krökning af vägen syntes på afstånd den präktiga folkhögskolan, där flickorna så ofta i kvällsstunden brukade sjunga: 1890 af en dansk och en norsk folkhögskoleförestånda- re.
Det var riktiga festdagar.
Föredrag i skol- salen och meningsutbyten inne i doktorns rum, promenader och små trefliga krocketpartier.
Märta riktigt lefde upp, men med detsamma började kampen mellan plikt och böjelse.
En af främlingarne hade sagt, alt m a n hade lika litet rätt att begå ett moraliskt som fysiskt själfmord, och att den, som undertryckte sina an- lag, förr eller senare själiskt dukade under.
Denna tanke hade gjort ett djupt intryck p å Märta.
En varm julikväll flyttades efter måltiden orgeln ut på verandan.
Flickorna samlades på ena si- dan, gastarna på den andra.
Doktorn ledde som vanligt sången, och hans fru ackompangerade.
Musiken tog sig bäst ut på afstånd.
Märta hade därför satt sig på en bänk i trädgården.
Hur skulle hon kunna rycka sig lös från denna om- gifning?
Hur njöt hon icke bara af att se på den!
Huset i halfskymning med verandan, till gästernas mottagande prydd med en rik slinga af björklöf, hvilken slingrade sig mellan pelarne, de friska, ungdomliga ansiktena, den vänlige dok- torn, hvars högburna hufvud syntes öfver alla de andras; fru Vide i sin rutiga kappa och hvita tyll- hatt och till allt detta sången: » Hemmets ro j a g där blott funnit, hvarest glädje var och sång, så min ungdom återvunnit under arbetsdagen lång. » Under arbetsdagen lång hade hon i folkhögsko lan återvunnit sin ungdom, där hade hon ock fun- nit hemmets ro, men det var icke här, det var p å Lillåker hon borde känna det så.
Blotta tanken härpå kom henne att rysa, men måhända var kvällsluften för fuktig.
Hon gick till en friare plats, hälst skulle hon velat springa sin väg.
To- nerna från verandan kommo så jublande, nu sjöngs en munter norsk vårvisa, afbruten af klin- gande skratt.
Det var unga, glada sinnen, som häri gåfvo sig luft, de passade icke för henne.
Hon tänkte endast med förfäran på att nödgas återvända till ett hem, där hon ej längre hade en plats att fylla, ty till Eriks hustru dugde hon ej.
I äktenskapet skulle j u m a n och hustru hjälpa och stödja hvarandra, de skulle sammansmälta till ett, och i hennes hade hvar och en sina intres- sen, där fanns intet gemensamt band.
» Fullmånen glimmar mellan skyarne, ljusen tindra uti byarne — — » Sorgen öfver Haralds bortgång hade lagt sig, sedan hon åter kommit i arbete, men i afton kände Sången och lifvet i folkhögskolan stodo för Märta hon så djupt sin förlust.
Vore det ej bäst, hon som det härligaste af allt.
Det var skönt att få med en gäng toge steget ut och begärde skilsmässa, arbeta för ett sådant folk, som hon här dagligen hennes äktenskap var det endast till skenet, och hade tillfälle att se, och med ett lätt slag af sin icke ville hon för bibehållandet af detta duka un- der?
Hade hon ej redan som litet barn kämpat parasoll fick hon doktorn att vända sig om.
» Kunde icke farbror låta mig få hjälpa till i för sin själfsländighet?
skolan? » Hennes lif drog förbi henne, men barndoms- » Hvad!
Vill du hjälpa mig att skaffa män åt minnena voro så sammanvuxna med Erik, att hon i dem jämt skymtade hans drag, och på de flickorna, det var omtänksamt af dig, Märta! » två sista åren hade han fullständigt satt sin Hon skrattade.
» Nej jag vill hålla föredrag. » prägel.
» Såå, och hvad skulle det vara för slags? » Hon nämnde sina gamla ämnen på institutet, Hon gick igenom dem.
Nästan i hvarje upp- geografi och litteratur, och han gick in på för- lefvad händelse låg en hågkomst af hans ömhet.
slaget.
Hon skulle börja med Fritiofs saga.
Det Ja, visst älskade han henne, om ock hans kär- kunde göra henne själf godt att för de unga fram- lek var något själfvisk, men älskade hon honom?
hålla Tegnérs mening med teckningen af den tro- Sången slöt med en aftonpsalm.
Det var så fasta, högsinnade konungadottern.
fridfullt i naturen, vinden förde till henne ångor af rosor och nattvioler.
Hon hade åter gått närmare huset.
» God natt », hörde hon doktorn säga, såg honom buga sig för Märta lyckades nu som alltid alt fängsla sina flickorna och skaka hand med sina gäster.
åhörare.
Arbetet skingrade hennes sorg och förde » Har Hanna sett konsulinnan gå upp på sitt rum, » henne närmare de unga.
När hon sagt god natt hörde hon fru Vide fråga den ena lärarinnan.
till Vides och var på väg upp till sitt rum, hände Hvad svar denna gaf, uppfattade hon ej, men att det ofta, att hon dröjde kvar i lilla skolsalen.
Där nyckeln till förstugan hängdes upp utanför dör- hade flickorna flyttat ett bord så nära fönstret, ren.
Hon salt därför lugnt kvar.
att de kunde uppfånga ända till sista skymten af Stjärnorna kommo fram, och julinattens mån- dagsljuset.
En mängd olika handarbeten voro i sken föll på hennes vigselring.
verket och alla hade så brådtom, ty det återstod Trohet i alla skiften, så hade hon i vigselstun- ej många veckor till afslutningen.
De unnade sig den lofvat.
Det var endast brott mot detta löfte, knappt längre nattro än solen, och endast ett be- som berättigade till skilsmässa.
P å troheten hvi- stämdt förbud att börja väfningen före klockan lade det kristna äktenskapet liksom alla förbin- sex kunde förmå dem att vänta så länge.
delser människor emellan, men.
gällde det icke Märta delade deras hänförelse för skolan och också att vara trogen sig själf.
fick dem mer än någon annan att säga ut sin Hur lifligt kom hon ej i detta ögonblick ihåg mening.
Härigenom fick hon inflytande öfver dem, den stund, hon mottog Eriks friarbref.
Hvad var på samma gång hon vann deras tillgifvenhet och det, som kom henne att svara j a?
Var det icke förtroende.
själfviskhet?
Hon var missnöjd med sin ställning Äfven för henne gick tiden allt för fort.
Hon vid institutet, hon längtade efter sitt barndoms- hade fått i uppdrag att på afslutningen hålla ett hem, och då Erik som hans maka bjöd henne föredrag om kvinnan i det moderna samhället, det hemmet, tänkte hon endast på, hur angemänt och förberedelserna härtill togo mycken tid, men det skulle vara att där laga upp sitt arbete; och de återkallade ock hennes dröm om ett verk- hade hon fått det, var hon viss på, att hon skulle gjort honom och sig själf lycklig.
Nu slogo hen- samt lif.
Sista veckan skolan var i gång, besöktes den nes beräkningar fel, och någon motgång var hon
ej van vid.
Hennes hälsa led af det tvång hon kände, och kanske var det hennes nervositet, som framkallade Haralds sjukdom.
Så hade hennes barn fått böta för den otrohet, hon visat mot sig själf, och nu skulle den säkert ock bädda en för- tidig graf åt henne, ty äktenskap, grundade på nå- got annat än denna hängifna kärlek, som kan offra allt för den älskade, voro fruktansvärda tvångs- anstalter.
» Ja, fruktansvärda, » upprepade hon för sig själf, då hon steg upp från bänken för att gå till hvila.
Någon sömn blef det dock ej af hvar- ken denna eller följande natt, ty så fort hon blef ensam, började de dystra funderingarna, och allt- jämt grubblade hon på, i hvad förhållande hen- egen sjuklighet stått till Haralds död.
Skolans sista arbetsdag för läsåret var inne.
Den följande skulle Märta möta Erik, hålla sitt föredrag, vara med om festen och sedan — Hvad skulle följa?
Hade hon mod att gå en mörk och höstlik framtid till mötes, hade hon rättighet att göra sig fri, och älskade hon så mycket detta ar- bete, som nu syntes henne så härligt, att hon för det kunde lösgöra sig från det barndomshem, i hvars jord hon slagit så djupa rötter?
Skolsalen var festligt ordnad, när elever och lärare där möttes för att utan vittnen bjuda hvar- andra farväl.
Kvällsolen kastade sitt skimmer öfver de vackra väfnader, som på ett färgrikt och smakfullt sätt voro ordnade längs salens väggar; den lyste på flickornas hår och föll i en ljus strimma öfver orgeln, från hvilken doktor Vide ledt sången, och där han ännu stod kvar, när han talade.
» Skolans arbete är slut, » så föllo hans ord, » men ute i lifvet väntar er ett annat.
Kvinnan så väl som mannen har plikter att fylla, ej blott mot mot hem, utan äfven mot samhälle och fädernes- land, och hon kan fylla dem på hvilken plats hon står, vore denna än så ringa som torparhu- struns eller tjänarinnans; ty det är folket, som skrifver landets historia.
Individerna skapa hem- men, och af de tusen små hemmen bildas foster- landet såsom floden af rännilarne och dessa bildas af vattendropparne.
P å kvinnan beror hemmet, j u ädlare och mera renhjärtade kvinnor desto bättre hem.
En af kvinnans högsta dygder är troheten.
Genom denna kan hon framälska det goda hos mannen, och genom tro på en himmelsk fader förmår hon ofta nedbryta äfven de svåraste hinder, som rest sig mellan henne och det hon älskar.
Det är också efter troheten Herren mäter hennes värde, ej efter det stora hon uträttade i lifvet.
Den, som trogen är det lilla, åt henne kan ock anförtros det större, må det vara de minnes- ord från folkhögskolan I unge fån med eder ut i lifvet, » så slöt doktor Vide.
Talet afhördes med rörelse, på Märta gjorde det ett särdeles djupt intryck, och hon fattade det be- slut att genom hela lifvet vara Erik en trofast hustru.
Hvem visste, kanske kunde hon också härigenom få arbeta för folkets sak, särskildt skulle bon kunna göra det med sitt exempel, och genom henne åtminstone skulle ingen skugga få falla öf- ver den kära folkhögskolan.
Flickorna reste sig och sjöngo: » Jeg vill vferge mitt Land, jag vill bygge mitt Land, jeg vill selske det frem i min Bon, i mitt Barn.
— » Märta studsade, men så tog hon mod till sig ock deltog i sången.
Den ringde till ro hennes graflagda ungdomsdröm, icke ens genom sitt barn skulle hon fä vara med att bygga upp och värja sitt land.
Morgonen därpå var hon lugn.
Hon hade lagt bort den lunga, svarta dräkten och bar en lättare af siden.
Gången var åter rask, och kinderna hade efter en god sömn samma friska färg som under de senaste veckorna.
Erik blef också mycket glad, när han så återsåg henne.
Men hon var mycket tyst, och då han visste, att hon skulle hålla före- drag, tydde han det så, att hon ej ville bli distra- herad, och lät henne vara ostörd.
Salen var fylld till trängsel, och af artighet hade herrarne gifvit Märta första afdelningen.
Sedan doktorn helsat församlingen välkommen och redo- gjort för festens betydelse samt ett par sånger afsjungits, steg Märta upp i katedern.
Hon bör- jade med darrande stämma, men ju längre hon kom in i sitt ämne, och j u mer det färgades af hennes egen personlighet, desto mer växte det i styrka och drog åhörarne med sig.
När _hon slutade, var det alldeles tyst i salen, men då hon lemnade katedern och intog sin plats nedanför, gick ett sorl af belåtenhet genom församlingen.
Norrmannen tryckte hennes hand och hviskade: » De ser heldig som talerinde. » En af de uppmärksammaste åhörarne hade Erik varit.
Den Märta, som stod där på katedern, hade han förälskat sig i, men sådan hade han aldrig sett henne som hans hustru.
Hade hon äfven gent emot honom varit frimodig och käck, så hade hon drifvit igenom, hvad helst hon än velat, men hvarför hade hon ej varit det?
Nu visste han det genom hennes egna ord.
Kvinnan i det mo- derna samhället kan genom de bildningsanstalter, som för henne blifvit öppnade, i kunskaper blifva mannens jämnlike, och som ogift är hon i de flesta fall juridiskt likställd med honom.
Kan då en ädel man fordra, att hon vid sitt giflermål skall göras omyndig och ställas under hans måls- manskap?
Detta hade han aldrig förr tänkt på, nu slog det honom.
Han visste, hur frihetsälskande Märta var, och dock hade han sökt binda henne, sökt böja henne under sig, Var detta rätt?
Den norske skolföreståndaren kom upp.
Hans föredrag rörde sig kring folkhögskolans uppgift.
Den är att utdana karaktärer, därför lades här så få band på de unga.
Man rättade ej onödigtvis, man gaf dem endast ledning att själf finna ut fe- len och öfvervinna dem.
Men denna frihet hade ej något gemensamt med själfsvåld.
Det var den frie mannens skyldighet att böja sig för lagen, ty han fick själf vara med om att stifta den.
Ju friare ett folk blef, desto lagbundnare skulle sam- hället varda.
Lagen hade alltid i norden varit frihetens väktare.
Dansken talade om uppfostran och vände sig särskildt till kvinnan.
Det lilla barnet i moderns sköte skulle en dag blifva en man, som måhända komme att gripa in i samhällsutvecklingen.
Hon måste därför uppfostra honom för lifvet ej endast till hennes lydiga barn.
Omdömet skulle skärpas, viljan stärkas.
Den skulle läras alt underordnas en högre vilja, men den fick på inga vilkor bry- tas, utan skulle tvärt om härdas.
Viljesvaga va- relser äro samhällets olycksbarn.
Men skulle mo- dern så uppfostra sina barn, måste hon tänka och handla fritt och själfständigt.
Endast en kraf- tig, viljestark mor födde modiga söner, och då släktet i första hand danas af modern, bör hennes fysik härdas, särskildt genom gymnastik, och hen- nes förstånd upplysas.
I både det ena och andra har folkhögskolan slagit in i den rätta riktningen.
Festen slöts af doktor Vide, som från politisk synpunkt påpekade fokhögskolans betydelse.
Nor- dens folk sträfvade efter utsträckt rösträtt att på tinget föra sin talan.
Träldom fanns, Gud ske lof, ej mer i nordens land, men endast den var fri, som egde en själfständig öfvertygelse.
Tala- rinnor och de föregående talarne hade uppvisat, att det var till själfständighet som folkhögskolan ville uppfostra de unga.
Hon vill lära dem att tänka fritt och handla som män för sig själfva, men detta vill hon göra, utan att rycka dem bort från deras plats i lifvet.
Till hennes lärosalar kommo tjänare och husmödrar, och med vidgade vyer och ökade kunskaper återgå de till sin gär- ning.
Lärdomarne, som där inhemtas, kunde sam- manfattas i skaldens ord: » Att tänka fritt och blicka högt, det var den lärdom hon försökt.
O, yngling, sök densamma! » * Videska familjen med deras gäster hade efter middagen slagit sig ner på verandan.
Arets ar- bete var slut, och man njöt af friheten.
Doktorn tände sin cigarr och de andre herrarne sina pi- por.
Fru Vide och Hanna sutto i hvar sin hvil- stol och småpratade.
Flickorna kommo flockvis ut från skolrummen, nego och gingo sedan arm i arm, ett par eller flere tillsammans, ned i träd- gården.
Vinden vecklade ut den stora, svenska flaggan och kom tåget att slå mot stången.
Det lät likt böljeslag, och.
här, långt bort från hvarje strimma af vatten, väckte alltid detta ljud längtan till hafvet.
Märta kom ut i förstugudörren.
» Han I sett min man, » frågade hon, när Erik icke syntes på ve- randan.
» Han gick ifrån oss strax efter middagen, tro- ligen bort åt skogen, » svarade doktorn.
Hon skyndade fram åt vägen.
Där kom Erik, han såg så tankfull ut, alt Märta oroligt frågade, om något ledsamt hade händt.
De hade förut knappast hunnit att talas vid.
Han lade hennes arm under sin, ett skälmak- tigt leende flög öfver hans ansikte, men i nästa ögonblick var han åter lika tankfull.
» Jag kan icke mista dig, Märta, » sade han häftigt; » nej, sannerligen jag kan det, och dock blef det under ditt föredrag klart för mig, att här är din rätta plats. » Han stannade, tog af sig hatten och torkade sig i pannan.
Blotta tanken på att förlora henne hade så uppprört honom, så att han ej märkte, hur fort de gingo.
» Du skall visst icke mista mig, » sade Märta ömt; » jag följer ju med dig hem i afton. » » För att som en hustru egnar och anstår böja sig under sin mans vilja? » » Ja, » svarade hon med gråten i halsen; hon hade ej uppfattat den skämtsamma ton, hvarmed frågan gjordes.
» Hur har du kommit till det beslutet, » frågade Erik åter allvarsam.
Hon berättade honom sina strider mellan hvad hon ansåg för sin kallelse och sina äktenskapliga plikter och slöt med, att det finge gå, hur det kunde.
Hon gåfve sig på nåd och onåd, men lemna Erik ville hon ej.
Han drog hennes arm fastare under sin.
» Så har jag icke heller annan råd än bikta mina tan- kar i den här besynnerliga skolan, som, det får du medge, Märta, gör folk en en smula förryckta. » » När du lemnade mig ensam hemma, så kan du föreställa dig, att jag gick där på vägarne och grubblade.
Jag hade haft mina framtidsplaner för Harald, jag så väl som du, men mina rörde sig uteslutande om hans ekonomi.
Jag kunde före- ställa mig, att ditt barn icke skulle bli köpman, därför började jag placera de penningar, som kom- mo in, så säkert som möjligt; ty jag tänkte: blir pojken ej affärsman, så är det bäst att ha goda papper, äfven om de ej skulle ge så höga räntor.