Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad man gycklar med hos mannen är i regel hans svaghet för det andra könet, för glaset och ett godt bord, hans räddhåga för » huskorset », fru eller svarmor, hans snobberi, hans lust att, ehuru fullkomligt ovärdig, framstå som skicklig sportman o. d.
Allt detta är onekligen svagheter väl värda att gisslas, men på det hela taget äro de dock af ett ganska ofarligt slag, ty något direkt ondt eller elakt ligger det icke i dem.
Kommer så ordningen till kvinnan.
Skämtet gäller nu samma fel, böjelse för flirt, fåfänga och liknande, men härtill kom- mer en hel del andra betydligt svårare ly- ten.
Vi kunna anteckna opålitlighet i vän- skap, ondsinthet, trångbröstadt småsinne, ofördragsamhet, tadelsjuka, skadeglädje m. fl.
Den bild, skämtidningarna gifva af kvin- nan, är löjeväckande såsom hvarje karrika- tyr, men i skrattet, som däraf framkallas, blandar sig icke så litet — hån.
Felen, som det gycklas med, äro för fula, för att blott vårt humoristiska sinne skulle påver- kas; vår rättskänsla beröres äfven, och den framställda bilden synes oss därför i hög grad osympatisk på samma gång som löj- lig.
Blir så frågan: är bilden sann eller ejf Dess egenskap af karrikatyr säger oss ge- nast, att den omöjligen kan vara sann.
Men osann — det bör den lika litet kunna vara.
Den är en karrikering af vissa kvinn- liga individer, följaktligen snedvriden och öfverdrifven, men, såsom syftande på nå- got verkligt, likväl innehållande en viss grad af sanning.
Hur stor sanningsprocent bilden innebär, finner man lättast och säkrast genom att försöksvis passa in skämttidningarnas kvin- notyper på kvinnorna i hvardagslifvet.
Är det omöjligt att finna någon motsvarighet dem emellan, eller förefinnes en sådan en- dast undantagsvis — ja, då är karrike- ringen af kvinnan icke blott orättvis, utan äfven ohederlig.
Frågan rör sig då icke längre om skämt och satir, utan o m falska beskyllningar, som mången gång på heder och ära gå.
Men kunna vi återigen känna igen karri- katyrerna, kunna vi identifiera dem med kvinnor, som vi mött och möta ute i lif- vet, icke blott undantagsvis, utan åter och åter, då uppbäras karrikatyrerna af det rätta underlaget, sanning, och vi måste, om än motvilligt, medgifva deras fullkomliga rätt att finnas till.
Härmed må nu förhålla sig huru som helst, ett är visst, att det för kvinno- könet i dess helhet icke är likgiltigt, att kvinnan sålunda gisslas offentligt.
Vore skämtet godmodigt och gällde det små mänskliga svagheter, kunde det vara ofar- ligt nog, men nu när det, som ofta sker, af ser verkliga karaktärslyten, då är fara på färde.
Vecka efter vecka komma skämt- tidningarna ut, vecka efter vecka gifva de kvinnan offentlig tuktan, och åt henne — så- dan som hon står där med skammen — skrat- tar man.
Skrattet förklingar, men ur skrat- tet spirar ovillkorligen ringaktning för kvin- nan.
Man behöf ver icke ta skämtet så allvar- ligt, det lämnar ändock efter sig ett visst oför- delaktigt intryck, ett intryck, som genom ständigt nytt gyckel alltmer fördjupas.
Och så får kvinnan så småningom ovederhäftig- hetens, småsinnets, elakhetens, lumpenhe- tens prägel sig påtryckt.
Det är hög tid, att kvinnan lär sig för- stå, att det ligger något bakom skämtet, lär sig känna svedan och skammen af sla- gen.
Har hon kommit därhän, skall hon äfven förstå, att hon för sitt eget anseen- des skull måste försvara sig, och först och sist, att det är en äresak för henne att icke genom lif och lefverne gifva stoff åt det slags gyckel, som sätter fläckar på den allmänna kvinnliga karaktären.
P recis på slaget klockan sex De troppa in uti salongen, Man skulle rent af bli perplex, Om en minut blott vore gången, Ty en förtjänst de ha förvisst - På punktligheten är ej brist.
Nu en och annan frestar på Att med värdinnan konversera, Men fasligt trögt det brukar gå Hon är så svår att intressera — Når man om vädret talat ut, Ä ' också alla ämnen slut.
Så kominer jungfrun in med te.
Med fart och ifver tömmes koppen Och herrarne knappt tid sig ge Att ta ' en munsbit utaf » doppen *, Och frun ej hunnit börja, förtån Hon allas ryggar ser i dörr ' n.
Man kan väl inte spilla bort Den dyra tiden med att prata, Och därför gör man pinan kort Och lämnar frun att solo » stata » — Man hai- ju spelat kavaljer I fem minuter eller mer!! '.
Nu höres en beskedlig tvist, Förr ' n man vid borden sig placerar, En spelar inte gärna ivhisl, En ann ' för viran hesiierar, Men allt sig ordnar lätt och fort — Man får ju ändå spela kort!
Och ändtligen de hamnen nått!
Man Jlitigt trumfar hela kvällen, Och gubbarne de le så godt Vid syn ' på Bomanslta mamsellen, Ty lite hvar de gjort det rön: Hon är den bästa af sitt kön.
Frun sitter ensam i sin vrå Och hostar smått af tobaksröken, Och sorgsna tankar tränga på Trots hjältemodiga försöken.
Ty hennes kors är tungt och stort — GemåVn hvar afton spelar kort.
75 Och fruar ofta hålla tal I en förtrolig krets af vänner, Att om de hade en rival, De rymde bums från sina männer.
Hvad skall den stackar ' n göra då, Som ej har en, men femtituål 1!
Yictor Rudberg.
£ kelidens döde diktarfurste skänkte sitt land så oändligt mycket, men det låg ej i hans lynne att vilja ge sina gåfvor åt just dem eller d e m; det är det allmänt mänsk- liga, som han berör i sina skrifter.
Det är därför svårt att nämna något opus af hans hand, som kan sägas särskildt vara riktadt till kvinnorna eller som ger oss nå- gon utmejslad bild af en kvinna.
En så- dan bild finnes väl i Singoalla, sagan o m dimmans underliga dotter, men då dessa små studier endast ha afseende på hvad som diktats i bunden form, kan denna be- rättelse ej närmare beröras.
Att skalden dock i sin klassiska skön- hetsvärld inrymde en stor plats åt kvinnan, har han på flere sätt visat, och när han träder ut i det larmande nutidslifvet och sjunger Den nya Grottesången, har han en öppen blick för det elände, som skapats af kvinnornas indragande i industrialismens hvirfvel.
I skildringen hur Grotte får trälin- norna heter det: » Kungen sade: O de yngre, o de vackra kvinnorna!
— — — — — — — måtte du förskona dem från Grotte!
Nej, de yngre drogo bäst.
nå så tag trälinnorna! » Och Grotte får kvinnorna, stjäl bort dem från hemmen, röfvar deras fägring och lå- ter dem ge lifvet åt barn, som gatan får fostra — — —.
Den diktsamling, som innehåller Den nya Grottesången, har skalden tillägnat sin hustru, henne, som var hans förstående väninna i arbetet och vårdarinna af hemmet under Djursholms ekar.
Det var delvis till henne, som En svensk kvinna i Idun årsdagen af Victor Rydbergs död riktade det minneskväde, hvari den sorg, som träffade hela landet vid skaldens bortgång, skildras med följande ord: » Bitter smärta hvarje sinne kände, det var kungssorg uti andens värld.
&gt; Ännu är ej för sent att för ungdomen i edert hem prenume- rera på den fosterländska, ungdomsfri- ska, allmänt omtyckta tidningen Kam- raten, då samtliga nummer från årets början erhållas.
En större och varakti- gare glädje kan Ni ej bereda edra söner eller döttrar.
IDUN 76 Kmil 1898 Olofs » återuppståndelse på Vasatea- tern denna vinter lät sin gamle Gert Bokpräntare lefva upp igen, lika origi- nel och lika imponerande som vi min- nas honom från 15 år tillbaka på Nya teaterns scen, visar att de gångna åren ej på minsta sätt försvagat herr Hillbergs kraft.
I den önskan att många hans stora begåfning värdiga uppgifter ännu måtte lösas af honom med det mästerskap, han flerfaldiga gånger lagt i dagen, i denna önskan instämma alla vänner af sann och stor dramatisk konst.
Hillberg.
I dun har velat lämna sin läsekrets / A- bilden af Sveriges mest intresseväc- kande sceniska konstnär bland de nu verksamma, af herr Hillberg, som nu i 25 år trampat tiljan och hvars jubileum sr ecett går af stapeln den 14 dennes på Vasateatern.
Och till por- trättet har jag blifvit ombedd att på stående fot skrifva ett par spalters text, ej allt för tyngande genom data och facta.
Georg Hr Hillberg har redan hunnit bli 46 år gammal.
Tiden börjar gå allt för fort.
Jag minns honom godt från den tid, då han gick i skola i Lyce- um.
Han var en lång och rödblom- mig ung herre, han deklamerade i den literära föreningen Fratres amicitiae vers, och han uppträdde också offent- ligt vid något tillfälle med ett de- klamationsnummer.
Publiken anade nog ej, hur ung deklamatorn var — hans röst var djup, klangfull, manlig och gjorde alls ej intryck af att kom- ma från en skolpojke.
Så tog han studentexamen, debu- terade på kungliga teatern och var ' sedan i 5 år försvunnen fråu Stock- holms horisont.
Han gjorde sina läro- spån i landsorten och i Helsingfors.
När han kom tillbaka till hufvudstaden, var han den färdige konstnären.
I 20 år har han sedan varit fästad vid stockholmsseenen — den korta direktörstiden i Göteborg 1880 oräknad.
Det har varit tider, då han ej gjort sig så gällande i vårt teaterlif som önskligt varit, tider af skenbart stillastående, af håg- löshet eller olust hos konstnären, men så har det till ersättning varit så mycket läng- re tider, då hans snille lyst med sin fulla glans och då han gifvit oss den ena fullö- diga, ibland djärft realistiska, ibland monu- mentalt storstilade skapelsen efter den andra.
Med Hillberg — har man sagt — kom den fullfjädrade realismen in på svensk scen (detsamma sade godt folk i världen o m hr Fredriksson, då han som en ung och ogenerad elegant trädde in där).
Hillberg har åstadkommit djärft och originelt hållna figurer inom det moderna verklighetsskå- despelet, särskildt inom den svenska skåde- spelsdiktningen från 1870- och 80 talen.
Det är svårt att säga, hvar han varit bäst, som realist i det moderna tendensskådespelet — det som var modernt för tio år sedan — eller i det » stora » dramat.
Men det ser ut, som vore han — åtminstone numera — mest intresserad för uppgifter inom det sist- nämnda.
Det är också inom sorgespelet, han efter sitt engagement vid Vasateatern gjort sig gällande, och det är en storstilad karak- tärsroll, han valt för sin jubileumsafton, den demoniske, hatfulle, intrigante 80-årige biskop Nikolas i » Kongsemnerne », Ibsens präktiga drama.
Vid de påsksoaréer hr Hill- berg flere år å rad föranstaltat till förmån, aldrig för sig själf, utan för de sceniska ar- tisternas pensionskassa, har han alltid valt tragiska dikter, klassiska eller moderna, men ingen gång ett modernt tendensstycke.
Hvad han egentligen saknat under sin se- nare tid vid Dramatiska teatern, tycks ha varit stora uppgifter, som ha kunnat sporra honom.
Nordensuan.
I piano- och pino- frågan.
Med anledning af Verus uppsats i n:r 8. tt pianoklinket till stor del missbru- kas är allt för sant, och jag kan trösta er, min bäste Verus — ursäkta det familjära uttrycket!
— med att många fin- nas, som dela edra åsikter, om de ock ej fälla fullt så skarpa omdömen.
Jag är en stor vän af verkligt god sång och musik, sådan den utöfvats i mitt för- äldrahem.
På den tiden kunde man räkna de familjer, som hade en sådan lyxartikel som ett piano, nu däremot finnes knappt något hem, om än så litet, där icke ett piano synes, äfven om det öfriga möblemanget föga öfverensstämmer därmed.
Alla vilja kallas bil- dade och ha den falska föreställningen att » pia- noklinket » måste höra till bildning.
För min del kan jag icke inse, att ej vaktmä- starens lika väl som borgmästarens dotter må kunna idka musik, blott hon besitter så ovan- liga anlag, att dessa kunna utvecklas till fram- tida båtnad, ty den enas pianoklink är nog ej bättre än den andras, och att skalor och öfnin- gar äro oundvikliga för dem, som vilja hinna någon väg, det måste vi väl litet hvar medgifva.
Öfning ger färdighet.
En del förmögnare föräldrar utan urskillning hafva den meningen, att de för penningar kunna köpa allt, och hvarför då ej förskaffa sina barn talanger — om ej för annat, så för att lysa.
Dock — » intet så ondt att icke det för något godt med sig ».
Det så allmänna pianoklinket är nog till gagn för en del ensamma kvinnor, som försörja " sig därpå.
Skulle dessa samvets- grant anmärka, att hos den eller den spårades föga anlag, tror jag helt säkert mången moder — och kanske ock fader — skulle invända: » nå- got kan hon väl alltid lära! » Jag kände en fattig prästdotter, som för be- hofvels skull måste gifva musiklektioner för 35 öre pr timme.
Hennes piano betingade kanske ett värde af högst 50 kr.
Huru ljudet af ett sådant instrument skulle te sig för än så omu- sikaliska öron, kan nog hvar och en föreställa sig, men det kallades ju musik och den ena ele- ven aflöste den andra.
Jag var själf närvarande, då mer än en 8 k 9 årig flicka kom med » häls- ning från mamma, om hon ej finge spela ett stycke », detta oaktadt barnet icke hållit på läng- re än att det spelade Beyers pianoskolas 2:a häfte.
Nå, för att nu icke mista denna elev eller rättare för att tillmötesgå en orimlig for- dran försöker lärarinnan kanske inlära barnet t. ex. » I tornets djup fördold » o. s. v. Modrens förtjusning öfver barnets framsteg, som redan kan spela » ett stycke », är obeskriflig och lära- rinnan rekommenderas på det bästa.
Att icke alla föräldrar ha lika litet urskill- ning är klart, därpå vill jag anföra ett exempel.
Under ett par år hade jag anställning som guver- nant i en bildad familj.
Bland mina elever hade den ena mer än vanligt godt hufvud och därtill utmärkt minne; hon skulle naturligtvis som andra lära spela piano, men alla bemödan- den från hennes såväl som min sida voro för- gäfves.
Hon hade klart för sig punkternas olika värde, förstod vid första förklaringen att fyra 32-delar gingo på en 8-del o. s. v., men att utföra det, ja det var rent af omöjligt!
I samråd med hennes förståndiga föräldrar beslöts fr Men ser man tillbaka på hans verksam- hetstid i dess helhet, så är det ej så få värdiga uppgifter han löst — och han har löst dem på ett värdigt sätt, ibland med strängt genomförd enkelhet, dess emellan med dristig originalitet i anläggningen (t. ex. Schylock, Tartuffe, Gert Bokpräntare).
Han har varit förträfflig som Jago i » Othello », Wallenstein, konung Henrik den fjärde i Shakespeares drama med samma namn, Macbeth, Petruchio i » Så tuktas en arg- bigga », Pedro Muntanez i Echegarays » Järn och b l o d », i samme författares » Helgon eller vansinnig », » En kritikers debut » och » Galeotto », i » Stulen lycka », i den italienska dramen » Corrado », i » Vasantasena » (prins Samsthanakas roll), i Minna Canths » Arbe- tarens hustru », i Edvard Brändes ' » Ett be- sök » (Repholdt), i Björnsons » Öfver förmåga » (pastor Bratt) och i » Det nya systemet » (gamle Kämpe), i » Främlingen » (hertig de Septmont, hans sista roll i Stockholm 1878).
Vi få dessutom ej glömma, att det var han, som först utförde Brands roll på svensk scen, och att Ibsen har honom att tacka äfven för hans präktiga tolkningar af Krog- stad i » Ett dockhem », doktor Stockmann i » En folkets fiende », konsul Bernik i » Sam- hällets pelare » och Ulrik Brandel i » Ros- mersholm »; att det ej blef Hillberg, som kreerade John Gabriel Borkmau på svensk scen, är ej hans fel.
Han har dessutom gjort en hel rad sven- ska typer, dem teaterpubliken nog har i godt minne, med godmod och fin, behär- skad, men i bland ganska hvass satir.
T. ex. de båda hvarandra så olika högadliga gods- ägarne i Knut Michaelsohs komedier » Moln » och » Skandalen i natt », Pontus Bark i » San- na kvinnor », fadren i » Familjelycka » af fruLeffler-Cajanello, magister Bruus i » Blom- mor i drifbänk » m. fl.
Då han varit intres- serad af sin roll, har han alltid individua- liserat den mera öfverlägset och mera själf- ständigt, än vi varit vana att se svenska skådespelare göra.
Det sätt, på hvilket han vid » Mäster
IDUN 1898 då att ägna musiktiden till något bättre, och sä- kert förlorade ingen därpå.
Under det jag för ett par år sedan stod inne i en musikhandel, inkom en veritabel piga, stä- dad och hygglig med sin duk på hufvudet, upp- gaf ett sånghäfte, som hon önskade se på och som hon med en kännares vana noga genomög- nade och köpte.
Då hon aflägsnat sig, frågade jag innehafvarinnan af affären, hvem hon var; fick då veta, att hon tjänade hos konsul A — s, hade mycket vacker röst och fick begagna en och annan stund att förkofra sig i sång.
Jag har sedermera ej varit där på platsen och kän- ner icke till, om den krets, hon andades uti, blifvit henne för trång och hon flugit ut i stora världen eller fortfarande räknas bland sina tjä- nande systrar.
Då ni nämner, att man emellanåt får höra nödrop genom öppet fönster, och därvid förstår att det är en » stackars kvinna », som föreställer sig ha röst, så påminner det mig om en annons, som för en del år sedan stod i en Stockholms- tidning.
Man önskade ackompagnement, och fru E —, änka efter en känd och värderad sån- gare, begagnade tillfället att anmäla sig för att, som hon trodde, vinna en förströelse på samma gång som en inkomstkälla.
En dag ringer det på, och då fru E — själf öppnar, inträder en ståtlig herre, presenterar sig som den annonserande och säger sig med nöje vilja antaga hennes tillbud.
Då hon hörde att ändamålet var att ackompagnera honom vid konserter, återtog hon sina ord, men bad honom sjunga en bit för henne, hvilket han ock villigt gjorde.
Då han som bäst höll på, säger värdin- nan i våningen ofvanpå till sin man: » Jag hör nödrop, fru E — har säkert blifvit sjuk, jag måste gå ned till henne. » » Vänta, » infaller mannen, » det låter nästan som sång. » Och så var det ock.
Men tänk, ingen » stackars kvinna », utan en — » stackars man », som inbillade sig hafva röst.
Då han slutat och fru E — un- derhållit sig med honom en stund, kunde hon icke afhålla sig från att i all uppriktighet på det allvarligaste afråda honom från att offentligen uppträda som sångare.
Däremot hade han spe- lat för henne en af Chopins valser på ett sätt, som gaf tillkänna att han fullkomligt behär- skade pianot.
Nu skulle det ju kunna hända, att en icke musikälskare eller kännare vid åhörandet af en dylik vals eller annan klassisk musik skulle tycka, det vara » ett förfärligt oljud », under det att ett salongs-stycke,som t. ex. » Tonknoppningen » af Wimmerstedt med sina löpningar i tempo andante expressivo skulle särdeles tilltala och icke alls få namn af oljud.
Till sist kan jag af uppriktigt hjärta beklaga den man, som har tanke-arbete och vill ha ro i rattan tid, men utsattes för » pianoklink » 1 En vänlig påminnelse att icke störa nattron för öf- riga hyresgäster kan helt säkert icke anses ogrannlaga mot dem, som icke besitta så myc- ken takt af sig själfva, så tycker åtminstone » Bescheidem • * Med undran sporde jag mig själf, då jag i senaste Idunsnummer läste Verus ' skarpa dom, hur man kan döma så strängt i en så oskyldig sak.
Visserligen kan det väl vara långtrådigt att dagligen åhöra öfningar, men all färdighet fordrar ju öfning, så att utan sådan få vi väl näppeligen något slags god musik.
Otaliga gånger har jag däremot, och kanske många med mig, känt tacksamhet mot försynen och äfven mot min mor, för att hon af sina små inkomster kunde skaffa mig ett instrument tillika med litet lärdom i just pianoklink.
Tänk blott, hur många nöjesstunder man kan ha af ett piano t. ex. Komma några ung- domar tillsammans, alltid blir det mer stämning där det fins tillgång till piano och man kan få ta sig en svängom.
• Eller när man trött efter dagens mödor kan åtminstone få roa sig själf med några småbitar och uppfriska gamla min- nen.
Jag skulle gärna för Verus, som troligen tycker att jag är mycket naiv, vilja citera nå- gra vers, som jag nyss förut läst i en tidskrift: Och likväl — jag rår ej för det tycket — Håller jag i vördnad detta ting, Älskar det utöfvar mångt och mycket.
Som man strött i stora salar kring.
Du skall säkert ge mig rätt däri, Slår jag endast an en melodi.
77 Hör hvad toner!
Högsta fröjd och smärta Smälta samman i ett ljuft ackord.
Denna tingest har ett mänskohjärta, Gömdt inunder ytan, stel och hård.
Den kan jubla som en barnaröst.
Den kan gråta likt ett regn om höst.
Lycka, som en drottnings lif förgyllde, Sorg, som djupt i hjärteroten brännt, Toner, som konstnärligt sinne fyllde — Allt är gömdt i detta instrument, Vekt i klangen som en lutas dröm Invid stranden af en spegelström.
Få se, om ej de flesta af Iduns läsarinnor ge mig rätt i, att ett piano ovillkorligen har förmåga att sprida nöje och hemtrefnad!
Annickan.
Hvad Verus skrifvit och fått infördt i n:r 8 af Idun, i fråga om kvinnornas evinnerliga, med rätta som landsplåga betecknade pianoklinkande, är så riktigt och bra, att alla förståndiga kvin- nor böra gilla det och tacka till.
Sådant borde ofta framföras i pressen för att påminna ung- domens uppfostrare om skadan däraf, att en dryg del af ungdomsåren användes till pianoklin- kande, hvilket för flertalet af ungdomen är att likna vid dressyr.
Men Verus har glömt erinra om, att undervisning och öfning i pianospe- lande bör äga rum i musikskolor, liksom annan undervisning sker i därtill afsedda läroanstalter.
Nu äro hemmen bullrande musikskolor och alla flickor anses liksom skapade till pianister.
Pia- not har i följd däraf gjorts till ett lika nödvän- digt lösöre som de oundgängligen behöfliga.
Uppoffringen som detta medför är i de flesta fall onödig och onyttig.
Mödrar borde inse och besinna detta missförhållande, hvilket länge i tysthet beklagats af den, som för tillfället kallar sig __ • Vera.
Då posten kommet *.
å posten kommer — ack, det är hög- tidsstunder!
Det kanske du knappast kan fatta, du, som lefver där ute i stora världen, du som får post fyra gångar om dagen — vi få fyra gånger i veckan, vi.
Och det är också ett stort uppsving, förr flngo vi bara två gånger.
Fyra fattiga gånger — du ler, min vän, gör du inte det?
Ja, fyra fattiga gånger, — nu kanske du förstår, att det är hög- tidsstunder för oss.
Det är j u den enda förbindelsen, vi ha med den vida världen där långt borta.
T y i vår afkrok lefva vi utan både järnväg och telefon med mera sådant, som du väl räknar till lifvets nöd- torft.
K o m m e inte postgubben vandran- de, så vore vi totalt isolerade.
Men han kommer!
Han kommer med väska på ryg- gen sina fyra gånger i veckan.
Om du visste, hur ljufligt det är att vakna, då det är postdag!
Allting går så lätt.
Violinöfningarna äro rent roliga, Con- cones vokaliser nästan vackra, grekiska grammatikan riktigt intressant, de italienska verben flyga in i hufvud och minne, knyp- pelpinnarne dansa i lifsglädje, pennan går hart när af sig själf, hon gör inte en en- daste plump — kort sagdt, det ligger sol- sken öfver allt.
Hela förmiddagen går som en lek.
Vid tretiden börjar man vänta, man har inte längre någon ro att arbeta.
Kl. Va 4 är tålamodet på upphällningen — kommer han då aldrig!
Väntan begynner bli det unga blodet väl lång.
Men slutligen, slutligen skymtar han fram där nere på vägen.
I nio fall af tio springer man och möter honom, röfvar väska och allt.
Men är vädret allt för miserabelt, får man stå där och vänta och räkna stegen, tills han ändtligen hinner fram, tills han väl och om- sorgsfullt skrapat af sig på skrapan, kom- mit in i förstugan, för säkerhets skull än en gång torkat sig på dörrmattan, långsamt öppnat dörren, tagit af mössan och knäppt upp knappen på väskan — man står där, så man kunde flyga i bitar!
Ändtligen komma då brefven och tidningarna fram.
Den långa väntan får sin lön till slut.
Och så dyker man ned bakom Vårt Land och Idun, läser ledare och biografier, skisser och recensioner och, last hut not least, ro- liga » frågor ».
Först läsas förstås bref- ven som kommit, dessa glada hälsningar, som hittat vägen till vår gamla prästgård och föra sol och glitter med sig till oss, hälsningar från småländsk skog, från Fy- risstränder och från skärgård, från norr- ländska höjder, från fjärran väster.
Det blir så ljust, så varmt där inne i hågen: så min- nes man oss ändå, fast vi bo här i denna, vrå af världen, minnes oss i kärlek och tro!
Det kännes godt, det hägnar, det stärker — Ja, det är ljufliga stunder och dagar, dessa, då posten kommer!
- * " Sökungen i tioet. "
huru jag ej kan räkna mig till de lyckligt lottade kvinnor, hvilka hafva nog stor be- E gåfning och djärfhet att då och då delgifva sina tankar i vår kära Idun, vågar jag ändock, bed- jande ärade fruar och fröknar författarinnor om ursäkt, nedskrifva några tankar, som länge slumrat inom mig och som nu, efter läsningen af skissen » Gökungen i boet » i Idun n:r 6, vaknat till fullt lif: tankarna om fosterbarn.
Att det finnes en stor samling af små värnlösa varelser, som antingen utackorderas mot betalning eller upptagas af barmhärtiga familjer, är ju oss alla bekant.
Fosterbarn!