Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom bemedling af senator J. Gripenberg, som varmt intresserade sig för saken, lyckades hon ock att af statsmedel erhålla ett årligt anslag af 1,400 mark, nämligen 600 mark att utgå med 75 mark till en hvar af åtta elever, 4 0 0 mark till underhåll af trädgårdsskolan och samma belopp till hushållsskolan; och så rustad öpp- nade hon sin skola den 1 maj 1893.
Efter tre år ökades antalet ordinarie elever med fyra och statsanslaget höjdes med 700 mark, hvarjämte kursen förlängdes från fem till sex månader.
Förutom de ordinarie ele- verna har årligen ett stort antal extra elever åtnjutit undervisning vid Haapavesi trädgårds- skola, och med 1897 års kurs hade från sko- lan utgått ej mindre än 75 elever, såväl stånds- personer som allmogedöttrar, hvilka med lust och glädje deltagit i undervisningen och alla därmed åtföljande arbeten m e d ett resultat beträffande deras hälsotillstånd och utveckling i kroppskrafter, som vida öfvergått de djärf- vaste förväntningar.
Från och m e d år 1898 har statsanslaget blifvit höjdt med 1,800 mark att utgå under 3 år, och exemplet af prostinnan Pöyhönens framgångsrika verksamhet har framkallat ytter- ligare tre trädgårdsskolor för kvinnliga elever inom Finlands landamären, alla ordnade efter samma plan, d. v. s. förenade med hushålls- skola; och Haapavesi trädgårdsskola har dess- utom med anledning af den alltjämt stigande efterfrågan på kvinnlig arbetskraft såväl till lärarinnebefattningar som till andra platser inom trädgårdsskötselns område blifvit utvid- gad med en särskild afdelning för sådana elever, hvilka, sedan de genomgått skolans vanliga kurs, vilja ytterligare utbilda sig i trädgårdsyrket.
Prostinnan Nora Pöyhönen har genom sin här ofvan i korta drag skildrade fosterländska verksamhet gjort ett betydelsefullt inlägg i det arbete, som i våra dagar pågår för vid- gandet af kvinnornas verksamhetsfält, i det hon i sitt hemland visat dem vägen till ett arbetsområde, för hvilket man hittills tämligen allmänt varit van att betrakta kvinnokraften såsom allt för svag och otillräcklig; och där- igenom har hon ock gifvit ett föredöme, väl ägnadt att mana till efterföljd äfven utom hennes eget lands gränser.
O. TAMM.
2 — I oansenligt hem bland Kristi vänner uti en sal, beprydd för sällsynt gäst, O en måltid fira, påskalammets fest.
Symbolen faller vid förbundets ord: » O, kommen till den nya tidens bordl Till minnets altare vill jag er kalla till möte, folk och släkten, alla, alla!
Där vill jag värma, gifva rolös tid försonlighetens stillhet och min frid. » Och det var n a t t.
Den Helige än dröjer i bön försänkt vid Oljebergets fot.
Hans ande, mättad utaf kvalen, höjer en vädjan.
men förgäfves.
och han böjer i lydnad ned sitt hufvud, utan knot.
Han är så ensam människones son, de få förtrogna slumra långt ifrån, och endast träden, himlarna och jorden förnimma hjärtékvalen, böneorden.
Hur blottas icke släktets tunga ve i offers tunden i Getsemane, då all barmhärtighet syns undanskjuten 1 Men han, som ej af några skulder vet, har öfvervunnit — dödens udd är bruten af andans vapen: undergifvenhet.
I vindar susen, susen vänligt sakta; I gröna kronor, tröttncn ej att vakta det skönaste som finns i minnets haf: en kärlek, som ej kräfde, endast gaf!
Och det vardt natt, fast dagens sjette timma helt nyss i middagsklarhet syntes glimnia i guldgult vid oliveskogens bryn.
Men dagen flydde, då den gudasände i dödens bönesuck ånyo vände från jorden upp till hemmet ofvan skyn.
Hans värf var fylldt ...
försoningen bröt fram som nådens frihetsbud till Adams stam, och synagogans förlåt sönderrifves, i det att världen all en frälsning gifves.
Hvad var Messie lif?
Ett nit att ena fragmenten uti människans natur af Gudens bild — och bärga den utur det tomma intet, hon var dömd att tjäna, och så i stela fibrer gjuta glöd vid lydig kärlek, offervillig död.
då julbebådelsen klang öfver jorden.
O HAN VORDEN!
CH DET VAR NATT.
I samlad krets, den sista, förräderiet står beredt att rista det mörkaste bland skriftens många blad.
Men fridens röst ej tystnat.
Låt oss vandra i nattens stillhet genom Zions stad, där torn och spiror vimla om hvarandra, kolonner löpa sirligt rad i rad.
Denna hemkärlek är icke en själfvisk känsla.
Nej, den vidgar i stället vårt hjärta.
I den mån, vi själfva erfarit hemmets ljufva lycka, måste vi j u känna djupare för dessa, hvilka stå utanför, hvilka aldrig haft hemortsrätt i en sådan solig boning.
Vi skulle vilja sträcka dem alla vår famn, vi skulle vilja gifva dem något med af vår rikedom.
Och själf va värmda af sol och vår, kunna vi äfven värma andra.
Med ljus blick och trofast hand skola vi kunna gå dem till mötes — och det skall förvisso varda välsignadt!
Men jag vet, det kan komma tider, när äfven vi stå hemlösa, när porten stängs för oss till paradiset, när vi ej längre få vandra den kända, kära vägen till vår tankes under- land.
Då skall dock minnet glädja det sorgsna hjärtat och lifva den trötta blicken.
Tack- samheten för hvad som varit skall förgylla upp de mörka stunderna.
— Det solomgjutna hemmet, de gamla torftiga rummen, grandun- gen, smultronställena — • allt skall träda fram för oss just som vi sågo det.
I verkligheten få vi kanske aldrig skåda det mer — och skulle vi ens vilja det?
Vi förstå väl, hur diktaren kunnat sjunga så: Och det blef dag.
Uppstånden är han vorden!
med ljufligt budskap såsom en gång förr, ÄR RD Ä R O understundom så fattiga, helst när det gäller att ge uttryck åt något af det bästa och renaste, vårt hjärta vet och känner.
Hvad som djupast och vackrast rör sig hos oss, blir oftast outtaladt.
Sant är det sagdt, att » de fagreste Kvad er de udigtede ».
Hemkänsla!
— Kan du säga allt, som lig- ger häri?
Det blir så underligt varmt någon- städes inom dig, inte sant, men du har svårt att ge form åt den stämning, som griper dig.
Du finner inga ord.
Likväl ser jag på dig, hvad du känner och tänker.
Där sol och glädje värmt oss, där framtiden hägrat för oss, där lycka lett emot oss — där är vårt Eden.
Allt, som där finnes, blir oss kärt, osägeligt kärt.
Det kan vara än så oan- senligt i andras ögon, för oss dröjer därikring nästan som en gloria.
T y vi skåda allt, som hör detta vårt Eden till, i kärlekens förskönande dager.
V i ville icke byta bort det mot all världens härlighet.
Det är så hägnadt och varmt där hemma.
Brasan lyser där långt vackrare än annorstä- des, solen skiner klarare in.
— Ack, jag kan icke säga, hur det är — och du vet det ändå.
Du vet, att ingen fläck på jorden är så här- ligt god och glad som den, där vårt hjärtas fristad är.
Vårt hjärtas fristad, ja.
Dit nå ej tviflets stormar, orons vågor, där är det så stilla lugnt.
Där kan väl finnas sorg, men den är ren — och glädjen väger ändå alltid långt öfver, den barnsliga, vackra glädjen.
» Jag vill ej se, hur främlingshand har härjat i det fagra land, där trolsk min framtid hägrat. » Se, ljusa änglar stå vid grafvens dörr UPPSTÅNDEN HEMKÄNSLA.
syns mästarn och de tolf, hans följesvenner, Till högre syften, lifvets lif i anden det nya Salem vinkar ofvan skyn.
Bättre, långt bättre att minnas allt, som det i vårtid var.
H e m — hemkänsla — ljufliga ord!
D u tor- kar förstulet bort en tår.
— Tack, bättre ut- tryck kunde ej gifvas häråt.
Där svinna, såsom dropparne i sanden, båd ' tid och minnen; ty med vidgad syn odödlighetens lott stått upp ur grus att skåda högre klarhet, större ljus.
HELENE MALMQUIST.
QKANDLNAVIENS ERKÄNDT FÖRNÄMSTA MO- O DEBLAD ÄR IDUNS MODETIDNING, som för helt år kostar endast 5 kr.
för planschupplagan, S kr.
— INTERNATIONELLA GRESSEN I LONDON KVINNOKON- 1899.
S OMMAREN, hvilken årstid 19:e seklets praktiska människor ha apterat till en mötenas och kon- gressernas tid, kommer i år att bjuda på en före- teelse af betydande intresse, nämligen en interna- tionell kvinnokongress.
Denna, som sammanträder i slutet af juni och början af juli, anordnas af » In- ternational Council of Women » och utgör förbun- dets andra femårsmöte.
Planen till » International Council of Women », som afser att bilda en sammanslutning af de olika ländernas kvinnoföreningar, har uppstått i Nya Värl- den.
Förbundets uppkomst dateras från år 1888, då en samling delegerade kvinnor från skilda håll på ett möte i Washington, hvilket anordnats af nå- gra intresserade amerikanskor, diskuterade den nämnda planen och utsago en styrelse för det inter- nationella förbund, hvars förverkligande de beslöto att arbeta för.
Vid samma tillfälle bildades Förenta staternas Nationalförbund med Frances Willard som ordförande, och till 1893, då » International Council » höll sitt första femårsmöte i Chicago i sammanhang med världsutställningen, var detta det enda natio- nalförbund, som sorterade under det internationella förbundet.
Till den nämnda kongressen infann sig emellertid på gästfri inbjudan af Förenta staternas Nationalförbund ett stort antal kvinnor tillhörande öfver 30 olika nationaliteter, och af dessa afgåfvo åtskilliga löfte att i sina respektive hemland söka bilda sammanslutningar af där befintliga kvinnoföre- ningar att såsom nationalförbund införlifvas med » International Council ».
Sedan Chicagokongressen har förbundet raskt gått framåt och omfattar nu nationalförbund i åtta länder: Förenta staterna, Canada, Tyskland, Sverige, Stor-Britannien och Irland, New Zealand, New South- Wales och Italien.
I flere andra länder håller saken på att tränga igenom.
Förbundet har ingen särskild politisk eller reli- giös färg och drifver intet slags propaganda.
Det gör icke anspråk på att det ringaste modifiera eller reglera de nationalföreningar, som ingå i detsamma, och begär endast, att dessas verksamhet i sin hel- het skall åsyfta att befrämja tillämpandet på sam- fund, seder och lagar af » den gyllene regeln »: Handla mot andra, som du vill, att de skola handla mot dig.
Förbundets syfte är 1) » att åstadkomma förbindelse mellan organiserade sammanslutningar af kvinnor i alla länder » samt 2) » att bereda till- fällen för kvinnor från alla delar af världen att komma tillsammans och rådgöra om frågor rörande familjens och samfundets väl ».
Förbundet har under den förflutna femårsperio- den haft förmånen af en ordförande, som är sär- skildt framstående både genom sin sociala ställning och sin utmärkta talareförmåga.
Det är the Coun- tess of Aberdeen, gift med vice-konungen af Cana- da och ordförande i detta lands nationalförbund.
I de tal, hon i denna egenskap hållit vid åtskilliga större och mindre möten, har hon på ett glänsande och spirituellt sätt och med en öfvertygande logik framställt förbundets syfte och ledande principer samt försökt att skingra de missförstånd, som upp- stått på grund af okunnighet om dess från allt slags parti- eller sektväsen fria organisation.
Programmet för sommarens kongress (som egent- ligen borde afhållits i fjol, men blifvit uppskjuten) har redan utkommit och företer ett synnerligen rik- haltigt innehåll.
Mötet indelas i fem sektioner, en pedagogisk, en yrkessektion, en lag- och industri- sektion, en politisk och en social.
Inom hvar och en af dessa förekommer en mängd föredrag och diskussioner, som komma att hållas på tyska, fran- ska och engelska, med företräde för det sistnämnda språket.
Dessutom anordnas ett par offentliga mö- ten med diskussion om skiljedom och rösträtt.
Delegerade och särskildt inbjudna deltagare kom- ma att mottagas som gäster af en särskild arrange- mangskommitté, de öfriga bli anvisade hotell och pen- sionat med måttliga priser.
Icke blott medlemmar af till de respektive nationalförbunden hörande för- eningar, utan också andra, såväl män som kvinnor, äga tillträde till kongressen.
Det är äfven sörjdt för, att kongressdeltagarna icke skola sakna förströelser under den tid (2G juni till 4 juli) kongressen pågår.
Lady Battersea ämnar inbjuda delegerade och talare till Surrey House en afton och biskopen af London samt ett par fruar Rotschild anordna » garden parties » för ett antal deltagare.
Ett » garden party » för konstnärer kom- mer också att anordnas af en mrs Moscheles samt ett dito af Swanley College för delegerade, som in- tressera sig för landtbruk och trädgårdsskötsel.
E N IDUN 1899.
3 SJUKSKÖTERSKAS MINNEN.
UPPTECKNADE GERDA WIGSTRÖM.
FÖR IDUN AF VI.
EN P Å S K A F T O N B L A N D T A T T A R N E.
N Ä S T A N H V A R J E D A G under min verk- samhet på W-torp kommo sjuka och fatti- ga för att få råd och hjälp, och bland dem minns jag isynnerhet en ung, reslig tattare, som blif- vit knifskuren i ena kinden.
Jag sydde hop såret samt skötte om honom så godt jag kunde, och då han skulle fara hem, frågade han, o m jag också ville se till hans folk ibland, ifall de behöfde hjälp.
Jag svarade jakande, ty med en viss nyfikenhet och intresse hade jag sett de små grå husen, där de lågo i en klunga uppe på åsen.
Ett par gånger hade jag farit där förbi, men aldrig ännu varit därinne.
En- dast sett ett par mörka, smutsiga kvinnor samt en del vackra, trasiga barnungar, som lekte utanför knutarna.
En påskafton på förmiddagen k o m den unge tattaren igen m e d anhållan, att jag strax ville följa med honom — det var ett litet barn, som var så dåligt, och hon kan j u bota » skärfvan », säga de j u alla.
Den lilla tösen var 13 må- nader gammal och kunde ej gå, men kvidde jämt och ständigt.
Det var mig omöjligt att då få tid att följa med, men jag lofvade komma så fort ske kunde, och tidigt samma eftermiddag begaf jag mig i väg upp till tattarfolket.
Ej var det lätt att komma dit, ty det var obanad skogsväg, myc- ket svår att köra, och vi fingo gå bitvis — en annan, bättre väg hade jag förut farit, men min körsven hade tagit miste o m den rätta, och efter åtskilliga irrfärder kommo vi ändt- ligen upp till » tattarbyn ».
Jag lät åkdonet hålla ett litet stycke från husen samt gick, utan att bli sedd, upp till den största kojan — därifrån hördes högröstadt tal och buller.
Då jag sakta öppnade dörren, mötte mig en egendomlig och vild syn.
En klunga svart- muskiga karlar stodo midt på golfvet, talande häftigt, svärjande och m e d ljungande ögon.
De diskuterade troligen en fråga, däri menin- garna voro delade.
Min tattare, som var den if rigaste bland dem, såg allt annat än behag- lig ut, och det röda ärret på kinden lyste fult i det upphettade ansiktet.
På ett långt bord stodo åtskilliga buteljer jämte en del matvaror, och luften i rummet var blandad med ångor af starka drycker.
I en öppen spisel flammade en eld och framför den satt med ryggen mot dörren en hopkru- pen, brokigt och trasigt klädd kvinna, som sakta vyssjade ett kvidande barn.
Då en liten raggig hund började ilsket morra, tystnade karlarne och tittade nyfiket på mig, undrande troligen, hvad denna främling ville dem.
Min tattare sade endast: » det är kloka fröken » — • pekade på sin kind och presentationen var gjord.
Kvinnan satt fortfarande orörlig, och då jag närmade mig henne samt bad att få se på den lilla sjuka, möttes jag af ett par mörka, slöa, misstrogna ögon, och utan att svara ett ord lät hon mig taga barnet.
Jag satte mig på en träpall m e d det lilla trasbyltet i knät, och det var en sorglig syn, denna lilla vanvårdade varelse, full af utslag, sår och smuts.
Det lilla magra ansiktet hade ett gammalt uttryck och de stora, mörka ögo- nen stirrade så vemodigt ut i rymden.
Först måste den lilla stackarn badas — jag ville ha varmt, rent vatten — kvinnan rörde sig e j.
En af karlarne hjälpte mig göra ren en gryta och en träbalja, och efter en stunds väntan kunde jag börja sköta den lilla.
Det hade blifvit så stilla i stugan — allt emellanåt hörde jag dörren sakta öppnas, och då jag en gång såg mig omkring, stodo de mörka, vilda sällame i en krets omkring oss, och därtill hade sällat sig en hel del kvinnor och barn, så att det stora rummet var alldeles fullt.
Alla sågo de så intresserade ut — men bar- nets mor satt där fortfarande och stirrade på mig med de underliga ögonen.
Misstroendet var dock borta — i stället låg en viss undran öfver hela hennes ansikte.
Då den lilla var färdig, hade fått på sig rent linne och bäddades ner i en stor korg, frågade jag dem, om de visste en bättre färd- väg, än den jag kommit.
Alla hade de vörd nadsfullt vikit åt sidan, men nu framträdde ett par af de yngre männen, de sade sig än&lt; ha ärende ner i bygden, och kastade sig upp på ett par ystra hästar.
Min gamle bekante, den unge tattaren, satte sig upp i mitt åkdon jämte mig, tog tyglarne samt tillsade min kusk att sitta upp bakpå.
Med säker hand styrde min nye körsven mina små lifliga hästar och det bar i väg öfver stock och sten, neråt gick det hela vägen, och farten var ibland svindlande — alltjämt voro vi eskorterade af de ridande männen.
Det var tidig vår — skogarne började an- lägga vårskruden — en och annan vårblomma tittade upp och ormbunkarne reste sig ur mossan med sina små bruna hättor.
Allt var så stilla — det var påskafton.
V i hade nu kommit ner till stora landsvägen och mina underliga följe- svenner skulle åter fara till hemmet.
Solen kastade sina sista strålar öfver höjd och dal, och så började kyrkklockorna ringa in helgen.
Tysta hörde vi på klockornas klang — så plötsligt grep min tattare tag i min hand, kra- made den hårdt samt utbröt, vänd till kam- raterna: » Hören I pojkar, nu säger jag henne här mycken tack, och det löftet ger jag henne, så tattare jag är, att skulle hon komma i fara och behöfva någon hjälp, då är jag och ni med, pojkar, färdiga att ge henne en duktig hand- räckning — eller hur? » » Ja, det lofva vi henne, hon, som ej hållit sig för g o d att gå till oss. » Var det en sol stråle, som nu lyste till?
Nej, det var ett par blanka knifblad, som de höllo app i luften — troligen deras sed att bekräfta ett löfte.
Med hjärtligt tack för deras goda vilja, men i för- hoppning att så farliga vapen ej skulle be- höfva användas för min skull — skildes vi åt.
Då jag senare ute i världen fick höra löften gifvas och se, huru lätt de brötos, har ofta tanken farit till tattaren, och jag har känt, att det låg mer allvar i hans löfte än i de flesta kulturmänniskornas.
Kanske har jag orätt, men ännu har jag kvar denna min åsikt.
Sedan tid efter annan hade jag besök af tattarfolket, och då det en dag hade sports, att jag skulle lämna W-torp för att i utlandet vidare utbilda mig för mitt kall, fick jag en sista hälsning från dem däruppe.
Jag hade just rest från W-torp in till sta den för att en tid hvila och bereda mig för resan.
Då blef jag utkallad, och kvinnan från » tattarbyn » stod där ute i farstun med barnet på ryggen.
I handen höll hon en liten smut- sig korg, täckt med fuktig mossa.
Hon hälsade kort, men dock vänligt på mig, och då jag bad henne stiga in och säga sitt ärende, lydde hon min uppmaning.
Jag frågade, o m det var något särskildt hon ville.
— Ja, det var det.
» De säga, att hon skall resa långt bort, aldrig komma till oss mer — hon vill j u ej ha pen gar för sitt besvär, men de säga hon tycker om skogsblomstern.
I natt, då det började dagas, har jag plockat » sammetsstjärnan » (Pyrola uniflora).
De blomstern, om de plockas - II O (fl- * * &lt;u gg, t t - «8 " ^5 &lt;
IDUN — 4 — 1899.
EN SVENSK BREF TILL SOARÉ I LONDON.
Hoddesdon d.
20 mars.
TZANSKE DET skulle intressera Iduns ärade läsa- rinnor att höra, / hur några i London bosatta landsmän och landsmaninnor roade sig en afton i förra veckan på en enkel och mycket lyckad till- ställning med bestämdt s v e n 3 k prägel.
Under julen hade några unga svenskar och sven- skor samlats till en liten fest med julgran och dans; denna var så lyckad, att man kom öfverens om att ställa till något dylikt litet längre fram.
Fröknarna Torbjörn, sedan 7 år bosatta i London, blefvo sjä- len i det helas anordnande.
Det skulle vara enkelt, men det skulle vara svenskt; svenskar, som kände hvarandra, skulle träffas; svenskar, som ej kände hvarandra — bo- ende kanske i vidt skilda delar af den stora världs- staden — skulle lära känna hvarandra; alla, som så kunde, skulle vara klädda i svenska national- dräkter; man skulle ha trefligt tillsammans på ett enkelt sätt — det var idén, och en god idé i san- ning!
Så hyrdes Addison Hall i Kensington på afto- nen d.
17 dennes, en dam engagerades att spela dansmusik; förfriskningarna, som skulle vara rik- tigt svenska, beställdes hufvudsakligast hos en svensk bagare i Östra London — det öfriga skulle gästerna själfva göra.
Och afgiften för det hela sattes till den låga summan af » half-a-crown »
25 öre, ett pris, som ej annars är vanligt i London för något dylikt.
Kl. 8. började gästerna redan samla sig i den rymliga och väl upplysta salen.
Å ett långt bord midt på golfvet — prydt med de svenska och nor- A. Blomberg- fotj.
ska flaggorna samt gula pingstliljor och blåa hya- cinther — stodo uppradade koppar, som lofvade .KRONPRINSENS ANKOMST TILL STOCKHOLM DEN 24 MARS.
kaffe, i midten en stor krans af kakbröd, därjämte pepparkakor, kringlor och skorpor.
I När de flesta af gästerna anländt — en herre och Den större vyn framställer kronprinsen i det ögonblick,^ ungefär hälften af damerna klädda i nationaldräkter innan dagningen, bringa lycka och skydda mot då han träder ut från vestibulen på Centralplanen och — kom den blanka kaffepannan af koppar in, och sjukdom — därför skall hon ha dessa m e d af tekniska högskolans elever hälsas med ett kraf- riktigt svensktsmakande kaffe serverades med den mången tack från folket däruppe, ungen, som tigt, fyrfaldigt hurrarop; å den ena af de smärre bil- nämnda svenska » doppen ».
Och att det smakade nu är kry, och tattarkäringen. » fjf A derna mottager samme elevkårs anförare kronprin- godt, det är riktigt säkert I sens tack för hyllningen, medan h. k. h. å den Jag fick tårar i ögonen öfver denna gåfva, Så flyttades bordet till salens ena kortsida, och andra bilden gör hon- dansen började med svensk vals.
Följde så polka, och, sedan kvinnan hade gått, stodo de små nör för folkskarorna, i fransäs och ännu ett par danser, hvarpå kaffe ser- doftande blommorna kvar som ett kärt minne.
samma ögonblick det verades för de senast anlända och en » påtår » för Åter hörde jag påskklockorna ringa, såg Söder- kungliga ekipaget sät- några af de öfriga — lika välsmakande som den ter sig i rörelse.
åsen i vårskrud, och hjärtat blef så varmt vid första koppen.
.&gt; * tanken på allt det goda jag njutit på den Därefter utfördes af fröken Anna Ouchterlony, E HÅRDA SNÖ- miss Isabel Derby och herr Kilberg — alla tre i gamla, kära borgen.
Och ännu, fast så många STORMAR, som i kostym — med mycken framgång den vackra och år äro flydda, känner jag så varmt, att de vän- dessa senaste dagar karaktäristiska Vingåkersdansen.
ner, jag där vunnit, stå mitt hjärta mycket rasat vida öfver nor- Herr Coliander spelade på ett utmärkt sätt ett diska farvatten, ha för fiolnummer med pianoackompagnemang, och därpå våra tappra sjömän med- återgick man till dansen, då, förutom vanliga dan- fört kamp på lif och ser, förekommo » the Barn dance » (ladudansen), i död med de vredgade Sverige känd som » Pas-de-quatre » — en vacker elementen.
Hjältemo- engelsk folkdans — så berlinerpolka, samt » skära digt och, dess bättre, hafre », » väfva vadmal » m. m., interfolierade af de VÅRA ILLUSTRATIONER.
oftast med seger ha de unisont sjungna sångerna: » Du gamla, du friska, dock bestått den.
Men du fjällhöga nord », » Vårt land », » Ja, vi telsker dette utan ärr och märken Landet », m. fl.
A. Ringström foto.
kommer ingen undan Af fröken Ouchterlony och herr Kilberg utfördes en sådan bardalek.
Ef- ter en förtvinad brott- TEKNOLOGERNA AFTACKAS.
vidare den vackra » daldansen », som vann stormande bifall, hvarefter dansar och » lekar » fortgingo till ning med rasande kl. 2 f. m. Östersjö — en brottning, som bland snötjocka, mör- Bland vidare förfriskningar serverades en ut- ker och is pågått genom flere dygn — inlöpte så märkt lemonad med småbröd, och till sist ostsmör- t. ex. här om dagen ångaren Gefle — från tysk gåsar af riktigt svensk limpa och knäckebröd.
hamn — ändtligen i lugn vid stockholmsk brobänk.
i Så sjöngs den svenska folksången och en skål Från riggens högsta topp till vattenlinien bar den — ' i lemonad — föreslogs » för hans majestät ko- då ett sannskyldigt pansar af is, som vittnade om nung Oscar och gamla Sverige », åtföljd af entusia- de genomgångna vedermödorna.
Otaliga skåde- stiska hurrarop.
lystna togo sjöhjälten i betraktande, där han stolt bröstade sig i sin rustning vid Norra Blasieholms- kajen, och att då Idun ej heller var långt borta med sin kamera, det är ju en själfklar sak!
o 1 D - _; J. Npfdlnig foto.
AFFARDEN FRAN CENTRALSTATIONEN.