Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tvärt om; ju flere vittnen, dess bättre!
Der ser
Det är ljusare der nere, om ers nåd behagar!
BENGT.
Efter er önskan, fru abedissa!
Abedissan, biktfadern och Bengt gå.
SYSTER AGNES.
Han såg ingenting.
Scen IX. BENGT. AGNES.
BENGT tillbaka.
Hvar har jag lagt mina handskar?
(Får se Margit, som legat sanslös på golfvet.)
Margit! min själs älskade, mitt hjerta och mitt
Hvad betyder
18 lif! -- Har du slagit henne, du afgrundens engel?
(Rycker af Agnes gisslet.)
dörren är öppen, eljest skall fönstret reda dig en färd, som skall hamna i helvetet.
(Agnes ut).
Härut, du svarta djefvul, medan
Scen X.
BENGT. MARGIT.
BENGT lägger af hjelm och svärd; faller på knä vid Margit.
pen, mitt hjertas glädje och mitt lif; vakna och känn kars sol värma dig, att du må öppna dina blomsterkalkar!
(Lyfter henne på sina armar).
Om din själ ännu
Margit, hafvets perla, som lyser i de mörka dju-
din älskade!
Hvita midsommarsblomma, låt mina blic-
slumrar, dröm att vinden bär dig på sina mjuka armar ker dina kinder, och när du vaknar, sakna icke drömmen, utan låt lifvets fulla verklighet gifva dig tusenfallt igen!
och lägger dig på rosenbäddar, dröm att stinn an sme-
Kom, rädda mig, jag föres bort af vågen!
Bengt, min riddare, jag hör din röst i fjerran!
stranden och sjunger nu vid dina fötter en hyllningssång, en jubelsång.
MARGIT vaknar.
Ej vågen för dig bort; han har lagt dig ner på
mig stanna der, låt mig somna in igen som ditt barn, ditt enda älskade barn!
Bengt!
I dina armar?
O, låt
19 BENGT.
let kommer dig att frysa!
En hård bädd för min sköna ros; det kalla ståMARGIT.
O, det är så varmt, det bränner ju!
Det är mitt hjerta, som har glödgat det!
(Vill sätta henne ner).
Håll mig qvar!
Eller jag sjunker!
der utanför dörren och väntar.
Då tar jag upp dig!
Vakna, Margit!
Lifvet står MARGIT.
mer här inne!
Du går ifrån mig!.
Nej, jag följer dig.
Aldrig BENGT.
hoppa vi öfver, men ditt löfte --
Murarne kunna vi rifva ner, Margit; grafvarne MARGIT.
den man har lagt på mig under sömnen!
Det bryter jag.
Det bryter jag som en boja,
Bryter du så lätt löften?
bryter ett mindre för att hålla ett större.
Inga moln för solen, intet regn i blommen!
20 BENGT.
Och hvilket?
Att älska dig.
I nöd och lust?
Vi skola aldrig komma i nöd.
ödet måtte icke stå och lyss!
Himlen måtte icke höra dig, det afundsamma
Älskar du mig i nöd, Margit, i nöd och sorg?
dagar!
I nöd och sorg och alltid i alla mina lefnadsBENGT.
terska, ty du är löst från ditt löfte; det fins inga klostermurar mer i Svealanden.
Jag löser dig för att binda dig!
Jag tager dig icke som löftesbry-
Du får icke binda mig!
Det gör jag sjelf!
21 BENGT slår upp dörren.
-- Här är skogen, här är himlen!
(Ställer sig i dörren och öppnar armarne.)
Nåväl, fogel blå!
Nu öppnar jag burens dörr!
Vill du komma?
-- Kom!
MARGIT löser repet från lifvet och springer i hans armar.
En sal utanför sängkammaren. venster i den tjocka muren ett litet måladt fönster, med bänkar och pall; i fönstret en korp i förgyld bur; taket cassetteradt på panelens öfverkant kannor och horn; till höger i första trä; väggarne ekpanelade till en manshöjd, derofvan målningar; planet en götisk bänk med baldakin i ett stycke och försedd de nygiftas vapen; framför bänken ett dukadt bord för två; till höger om bordet en stång med tvärslå, på hvilken sitta tvenne jagtfalkar med hufvar.
I rummets venstra hörn rustningar och vapen.
Dörr i fonden och i högra väggen.
Spisel till höger; till
med kuddar och dyna i lysande färger; i bänkens ryggstycke duken hvit med kulörta border och påfästade törnrosbuketter;
på en stol vid venstra väggen; på golfvet nedanför stå brudens skor.
Solen lyser in genom fönstret.
Brudens krona, krans och slöja samt en stålspegel ligga
Scen I.
HOFMÄSTAREN (förre gårdsmästaren i klostret).
HUSHÅLLERSKAN dukar.
HOFMÄSTAREN.
god den unga fröken, frun numera, är!
Hon förlät
Det här är annat lif det än i klostret!
Och så
mig mina origtigheter och tog mig till hofmästare ändå, för hon förstod, sade hon, att det hörde till min tjenst att inte vara upprigtig.
23 HUSHÅLLERSKAN.
rigtig, och nu skall han visa sig tacksam och tillgifven, ty det förtjenar hon, den unga frun.
Men nu hör det till hans tjenst att vara upp-
stygga flickan
Metta tillfogat henne, och bad henne vid afskedet vara välkommen i sitt hus.
HUSHÅLLERSKAN.
Och hon glömde också bort all oförrätt, den der
Det är inte svårt att vara godi då man är lycklig.
mycket med olyckor för att bli hyggliga.
Åhja! men jag har sett folk, som behöfde bra
den heliga jungfrun beskydde och välsigne dessa unga menniskor!
Inte skrocka om olyckor nu!
Jag säger bara:
Amen! -- Ha bröllopsgästerna hörts af ännu?
och stökar; han var oppe klockan sex i morse och vandrade i trädgården.
Det är alldeles tyst i huset; bara biktfadern går
kunde han också!
Ett sådant bröllop har man aldrig skapet ännu?
Det var dugtigt efter en sådan natt, och dricka
sett här på orten! -- Har Kerstin varit inne hos herr-
24 HUSHÅLLERSKAN.
inte med!
Jag sköter mitt, jag.
Se, det vet jag inte!
Och det befattar jag mig HOFMÄSTAREN.
fram!
Herrn sade till att han ville ha sin och fruns i stora salen!
Och derför undrar jag, om man inte skulle väcka...
Ja, men jag ville veta, när frukosten skall sättas
frukost dukad här, och att de andre skulle äta nere
Hvad han är dum, gamla karlen!
vakna...
Om man skulle höra vid dörren, om de äro HUSHÅLLERSKAN.
är inte i klostret längre nu.
Och kallnar maten, så lär det inte göra dem stort.
När folk äro kära, så äta de inte.
Om han understår sig att gå och lyssna!
fadern!
Det var då besynnerligt! -- Se här ha vi biktHUSHÅLLERSKAN till dörren; går, när biktfadern kommit in.
BIKTFADERN. BIKTFADERN.
Är ingen uppstigen ännu?
Nej, inte ännu!
Det är så tyst derinne!
25 BIKTFADERN.
Derinne?
Hvem sofver der?
Herrskapet, de unga förstås!
BIKTFADERN far tillsammans.
herren...
Ers vördighet skulle vara god och vänta här, sade BIKTFADERN.
Skulle jag vänta här?
Ja! (går.)
BIKTFADERN ensam.
Vänta?
Ja, så var alltid min lott!
två endast!
Falkar!
För två endast!
Solsken!
För uppskakad.)
Jag skall vänta!
(Betraktar bordet.)
Rosor, vin!
två!
Mörker för de andra!
(Får sigte på brudens skrud; blir san till fotabjellet! -- Dessa små skor!
Hvilka vägar skola de tråda?
Slöjan är rifven!
Kransen vissnad!
Engeln har fält sina hvita vingar.
Förgänglighet, Spolia opima!
Segrarens byte!
Från hjes-
fögänglighet!
Allt är förgängligt utom våra lidelser.
De mätta den luft vi andas, de blanda sig i blodet, uppfylla tankarne, rasa som brand in i benen!
Dig vill man förneka!
Dig, allherskare, som slår vår bättre natur till marken: synd och din fader djefvulen, er tillber man icke, men man faller ner på sina knän och ber om förskoning!
Men I han intet förbarmande!
26 Ärkeengeln skall hafva vunnit på djefvulen och slagit honom i helvetet!
Han lefver och till himlen: fräls oss! regerar, och vi ropa förgäfves genom dagar och nätter Hvad har jag i detta rum att göra!
Det är pest
och död för mig!
Mitt hjerta vill gå härifrån, men mina fötter stanna!
Du ljufva, eländiga synd, som
smeker mig och bränner mig; jag kämpar mot dig nen falla ur händerna.
Förbarmande!
Jag är beEN RÖST (korpens).
utan hopp om seger, mina armar sänka sig och vapsegrad ! (Faller på knä vid brudens skrud; tar upp en sko och kysser den.)
Tag fast tjufven!
BIKTFADERN upp.
Är det mitt svallande blod, som ger mig villor? -- Tjufven?
Jag har icke stulit! -- Hvar kom rösten
-- Det var ingen mensklig stämma!
ifrån?
Härifrån mig sjelf?
Sådant brukar man känna, Är detta jag?
Den heligaste i klostret?
Den fromlimmad skråpuk med svarta hål i stället för ögon!
Bort, bländverk! EN RÖST (korpens).
men man hör det inte!
(Får sigte på spegeln; tar den i handen.) maste, den renaste?
-- Det är ju ett spöke!
En hvit-
Hvem ropar mig?
Jag är icke någon tjuf!
BIKTFADERN. MARGIT i morgondrägt.
MARGIT gläntar på fonddörren oeh slår upp ett skratt.
27 BIKTFADERN.
Hvem skrattade?
MARGIT i dörrspringan.
Är det ni, pater, som är tjufven?
BIKTFADERN vill fly, men stannar.
Jag tror att fogeln skrämde er!
skärme Er i alla sina lifsdagar och välsigne detta förbund.
Fogeln! -- -- -- Den högste beskydde och be-
Vänta, så kommer jag genast!
(Drar sig tillbaka.)
skall jag säga, då hon kommer ut?
»Solen skiner på eder unga lycka, himlen ler mot eder och fogeln MARGIT ut.
Hvad sade jag?
-- Den högste beskydde...
sjunger.»
Fogeln sjunger?
Nej, han talar ju, den satan!
God morgon, pater!
(Jag får ju komma så här till en gammal vän som ni är?)
Hur har ni sofvit?
eder lycka, och fogeln talar, den satan!
Hur befinner sig den stränge riddaren?
MARGIT slår upp ett skratt.
Jag tackar ers nåd!
Unga fru, solen skiner på
kallar er pater, derför att ni är så gammal!
Ni skulle
Ni ser ut att icke ha sofvit alls, gode pater; jag
28 gifta er, så blef ni ung på nytt!
De andlige få ju gifta sig numera!
Men ingen vill älska mig!
Bättre att gifta sig än att brinna!
fins fulare, förlåt mig, pater, män som fått fruar.
BIKTFADERN, förkrossad.
När den rätta kommer, så vill hon älska er.
Åh, fru Margit!
frukosten med oss!
Var icke ledsen på mig, utan stanna och dela BIKTFADERN.
en förrättning.
Det är omöjligt, alldeles omöjligt; jag skall ut i MARGIT.
efter min man!
Låter det inte lustigt?
(Går in.)
Det är endast ett påfund!
Stanna nu, så går jag
Segerrusig, lycklig, god, välvillig!
Nej! mina krafter räcka icke!
Min börda är tung nog!
Jag, tänk jag, skall gå bort och trösta en döende! med händerna för ansigtet.)
Jo, mycket lustigt! -- Men... att se honom!
Om jag kunde lära mig att gråta!
(Går ut gråtande
Scen V.
MARGIT och BENGT. MARGIT.
Patern har gått.
29 BENGT.
han öfverflödig.
Då måste vi vörda hans finkänslighet, ty nog var MARGIT.
en kyss!
För mig är hela verlden öfverflödig.
Gif mig BENGT.
len är, hur grön skogen!
Lifvet är dock härligt!
Tusen!
(De gå omarmade till fönstret.)
Se hur blå him-
Lifvet är härligt!
hur liten mödan, hur små hindren! O, jag känner är du lycklig åt din frihet, Margit?
Hur lätt synes icke hvarje arbete som föreligger,
mig i stånd att bära jorden på mina axlar.
-- Säg,
O, jag är så lycklig! (Gråter.) BENGT.
Du gråter, älskade!
Det är af glädje.
Må det aldrig bli af sorg!
TJENARE med en vinkylare, som de ställa på golfvet; andra bära in faten med rätterna.
HOFMÄSTARFN.
HOFMÄSTAEEN. PAGEN med kanna och bägare;
Den nådiga herren och frun äro betjenade!
30 BENGT utan att höra hofmästaren visar Margit på brudskruden.
Feén har lagt sin hamn efter sig!
MARGIT, brydd och skamsen.
Ack, käresta, förlåt!
du, Margit?
Han vill att vi skola spisa!
Hvad säger MARGIT.
Men du håller mig ju sällskap?
Alltid, älskade, hvad du vill!
Nej, hvad du vill! (De sätta sig.)
BENGT äter.
ty kornet står i skyl...
Jag skulle egentligen ha varit ute på åkern i dag, MARGIT.
nu!...
Gif oss vin, gosse! -- Njut stunden, var lycklig en dag; du har ju tjenare, som sköta dina sysslor! BENGT.
O nej, nej, tala inte om dina åkrar nu!
Denna dag är glädjens!
Margit!
(Stiger upp, lyfter en bägare och faller på ett knä.)
Jo, de sköta sysslor! -- Nej, bort med mullen!
Jag dricker din skål, på knä,
31 söm din riddare!
Låtom oss göra lifvet till en fest, låt mig alltid vara din älskare, som längtar efter dina händer, då de vilja lägga sig på våra skuldror och trycka oss i stoftet.
Din skål, älskarinna, till din lycka!
ögon som blomman efter solen!
Bort med lifvets tunga
Tack, min allra käraste, för dina ord!
Låt mig aldrig bli din hustru och trälinna och blif du aldrig min husbonde och man.
Min riddare och älskare, din skål!
BENGT reser sig och sätter sig beqväm att äta.
Det är roligt att se dig spisa!
Du vill icke spisa!
Det är en högst förträfflig kalf.
Hu, så du talar! -- Gif oss vin, gosse! -- (Till Bengt.)
Hvar har du fått den vackra pilten ifrån?
riddarseder. -- Hvad skola vi roa gästerna med?
Fåfänga föräldrar ha skickat hit honom att lära
En jagt kanske!
han blåser upp till sadling! -- Det skall bli härligt
Hofmästare, säg åt stallaren att
32 att få frisk luft, och så kan jag få kasta ett öga på mina arbetare!
HOFMÄSTAREN går.
Låt arbetarne hålla fridag i dag, för min skull! BENGT.
Fridag?
Midt i arbetstiden?
Du nekar mig inte min första begäran?
ligger ute under bar himmel.
Jo, när den är oförståndig!
Hela årets inkomst MARGIT.
Himlen tär inte bort den!
BENGT!
var en mäkta god mat!
(Sträcker sig och petar tänderna.)
Hör du, min lilla fé!
MARGIT nedslagern.
Ingen säkerhet!
-- Nu är jag mätt! -- Detta
Ja, min älskade! BENGT.
Du skall vara snäll och lägga undan dina kläder!
MARGIT betraktar honom häpen.
fostrad i ett hem, der ordning var första och sista regeln.
Derför, förlåt mig!
(Smeker henne.)
Blef du ond?
Förlåt mig, käresta!
Jag är upp-
Scen VII.
HOFMÄSTAREN. DE FÖRRE.
få aflägga ett lyckönskningsbesök hos eders nåde och hans fru!
Lagmannen och hans fru bedja om tillstånd att
Låt dem icke komma nu, Bengt, icke nu!
Vi vilja vara allena.
inte får visa den!
(Till Hofmästaren.)
Bed dem vara välkomna!
(Till Margit.)
Vi hinna ju alltid vara allena!
Ack, låt dem komma!
Hvad är lyckan, om man
Som du vill, älskade!
LAGMANNEN och hans HUSTRU.
LAGMANNEN.
hans unga fru! -- Redan uppe och till bords!
Äter så lyckliga de se ut -- ännu så länge!
Jag mins som en dröm hur det var, när vi gifte oss...
LAGMANSKAN.
En god morgon på en god natt, herr Bengt och
som dufvor och kyssas som dufvor!
Ser du, Christina,
utan önska de unga lycka.
Min man är så språksam
Kära Lars, du skall inte tala om dig sjelf nu
34 om morgnarne, men man skall inte höra på honom!
-- Gud välsigne er, herre och fru, och gifve er lycka!
Tack, fru lagmanska!
Jag ville att all den lycka
man önskat oss under detta dygn måtte komma oss till del.
Och all välsignelse!
Tack, fru!
gifta och deras hem!
Så fint och blankt och nytt,
Det är alltid både gladt och sorgset att se ny-
som om vårsolen väckt det till lif.
Intet dam ännu, och så komma barnen, de kära barnen, och då blir
man speglar sig i möblerna, inga fläckar på dukarne; det repor i bordet och refvor i öfverdragen; och innan man vet ordet af, äro de utflugna ur boet, men boet är icke så vackert längre!
icke som han säger; barnen äro ju glädjen i hemmet, och det är ju för de vardande barnens skull man gifter sig!
Kära Lars, tala inte så för de unga!
Scen IX. DE FÖRRE.
HÖFMÄSTAREN in hastigt, går fram till Bengt och hviskar vid honom.
gästers sällskap på en stund.
Margit, min hustru, led-
En angelägenhet beröfvar mig nöjet af mina
35 saga våra kära gäster i rummen och ställ om en vagn åt dem, om de vilja följa oss på jagten.
Herr lagman och fru lagmanska!
(Bugar sig.)
MARGIT till Bengt.
Är det något, som oroar dig?
ha sin tid.
Var alldeles obekymrad!
Endast en angelägenhet, som måste
Kan jag vara lugn?
Fullkomligt!
en stund, och om jag ej kan ersätta min make, så dömes jag icke strängt ännu så länge!
Våra kära gäster få nöja sig med mitt sällskap
Inga omständigheter med så gamla vänner!
Jag förstår så väl vår unge herres skäl, ser min unga fru; för mannen är pligten det första!
lagmanska!
(De gå; Margit kastar en kyss åt sin man.)
Jag tror för qvinnan också! -- Herr lagman, fru
HOFMÄSTAREN. BENGT. BENGT.
Konungens fogat, sade du!
36 HOFMÄSTAREN.
Hans majestät konungens fogat!
sterna honom?
Låt honom komma! -- Hör!
Såg någon af gäHOFMÄSTAREN.
Jag kan icke svåra bestämdt på det, herr riddare.
Skicka genast efter patern!
Han är hos en döende.
du! -- Släpp in fogaten!
Han skall komma till de lefvande!
Genast!
Hör HOFMÄSTAREN går och inför fogaten.
Scen XI.
BENGT. FOGATEN.
Sedan VITTNET. FOGATEN.
Herr riddare; för mig kan intet ärende vara mera plågsamt än detta, då jag nödgas tränga mig in i en bröllopsgård och störa glädjen...
Ert ärende, herr fogat!
FOGATEN. BENGT.
i uppdrag att framföra är vår nådige konungs --
Jag har icke något ärende, utan det som jag har
37 BENGT.
mycket att beställa om.
Litet mindre ord, herr fogat!
Ni ser att jag har FOGATEN.
som hushållets utökning medför mycket bekymmer. riddare, ni står inne med utskylder för fem års försummad rustning.
Jag ser det och förstår att en så vigtig handling
Så mycket smärtsammare för mig att öka dessa.
Vi ha ju icke haft något krig.
FOGATEN.
från skatt, tillföll eder slägt denna fördel mot att
Det hjelper icke!
Då eder fädernegård frälsades
gården rustade med häst och karl.
Nu har det gått
derhän, att man vill behålla fördelarna utan motsvarande skyldigheter, men kungen tillåter det icke gå längre.
Med påföljd?
Att ni upphör vara frälseman.
Och bli bonde igen?
Som vi alla varit från början.
Ni förstår således att jag är en förlorad man.
38 FOGATEN.
Nej! BENGT.
gåfva och bröllopskostnader!
Jag är helt visst förlorad!
Två års missväxt, husets iståndsättande, morgon-
till sex hundra mark.
Skulden stiger på sin höjd, med upplupna räntor, BENGT.
beloppet.
Jag är redan skyldig på annat håll det tredubbla FOGATEN.
Har ni, förlåt frågan, gifvit förskrifning på gården?
Det har jag icke gjort och kommer icke att göra!
(Under senare delen af scenen har vittnet, en enkelt klädd person, kommit tyst in i rummet och betraktat taflorna på väggarna.)
Men konungen kommer att taga sin rätt.
Det är vittnet.
till väga?
För Guds skull, ni ämnar väl inte gå bröstgänges FOGATEN.
fem år.
Konungens befallning är orygglig, som ni känner, (Hornblåsning utanför.)
Det kan inte kallas bröstgänges, när man väntat i
39 BENGT.
summan!
Och ingen menniska på jorden som kan låna mig FOGATEN.
Det fins nog många menniskor, som kunna det.
Skulle, skulle ni... FOGATEN.
Jag är konungens embetsman.
mig, nu denna stund, då gästerna vänta mig?
Men gif mig ett råd!
Hvart skall jag vända
edra gäster.
Jag hade den lyckan att känna henne,
Er unga hustru ligger mig mer om hjertat än
innan hon kom i klostret, och jag vet hvilken skatt er och henne.
Jag skall gifva er ett råd!
Låna af honom der!
ni tagit i besittning.
Det gör mig i sanning ondt om
Af honom?
han ser fattig ut.
Jöns!
Herr fogat!
Han har pengar; han är en rigtig brunn, fastän VITTNET.
Lägg upp sex hundra mark på bordet här!
40 VITTNET.
ni sade.
Förlåt mig, herr fogat, jag hörde inte fullt hvad FOGATEN.
Sex hundra mark på bordet.
VITTNET sätter sig.
Hvem åt?
Åt riddaren här!
VITTNET.
Har han säkerhet?
Förskrifning i gården!
Är grödan under tak?
Nej, den står ute än, men den kommer in i dag!
På hur lång tid?
Ett år!
Håll papperen i ordning, tills vi komma igen!
BENGT utom sig.
Hvad är detta för sällskap ni reser med, herr fogat?
Det är hans sätt, men det betyder ingenting.
41 BENGT.
Jag har stor benägenhet att piska upp honom.
skedlig karl -- och är mycket rik.
Det kan ni göra sedan.
-- Han är en ganska be-
Rik? -- Ja!
MARGIT utanför.
Man väntar dig!
BENGT till fogaten och vittnet.
Ett snart återseende!
Jag måste lenma er nu.
Vi taga in på återvägen.
BIKTFADERN i dörren.
Herr ridaren har kallat mig?
Vänta ett ögonblick, pater, jag måste tala vid er.
Scen XII.
BENGT. BIKTFADERN. BENGT.
man, som är ganska olycklig.
Hvad ödet brukar för-
Pater Franciscus, gif mig ett råd!
Ni ser en
unna den fattigaste stackare, har det nekat mig.
bröllopsglädje är störd; min hustru, som trodde sig gå till mötes ett lif i frihet och oberoende, får i morgongåfva fribref på en stundande fattigdom, -- Hör nu
42 på!
Jag har nyss lofvat, att hon skall ega mitt förtroende helt och odeladt!
Nåväl, har jag icke å andra sidan rätt att skänka henne denna dag i oblandad glädje, har jag icke rätt att skänka henne ett år, under hvilket jag kan med himlens hjelp afvärja olyckan.
Jag har nemligen fått ett års uppskof med en större
utskylds gäldande, och jag kan med sparsamhet och lande huset uppe!
under gynsamma förhållanden möjligen hålla det ramBIKTFADERN.
vi måste betrakta båda.
Er hustru har icke allenast
Hvarje sak har minst två sidor, herr riddare, och
lofvat, utan har äfven rätt att dela nöd och lust!
ni invaggar henne i den föreställningen, att ni äro rika, blir hon oförmögen att bära slaget, när det kommer; har ni gifvit henne rätt att misstro er, och på samma gång har hon anledning att undandraga er sitt förtroende och kanske skänka det åt någon annan.
Försöket är farligt.
om ni underlåter att gifva henne ert fulla förtroende,
de varma känslor ni hyser för min hustru -- BIKTFADERN rycker till.
Pater Franciscus, ni är en vis man!
Jag känner
BENGT utan att se hans rörelse.
vet således att hon är uppfostrad till verksamhet, att lifvets verklighet för henne är något orent, som hon sluppit komma sina händer vid.
Kan jag då med
Jag vet att ni var henne en vän i klostret.
godt mod föra in henne i en strid mot denna af henne så fruktade och hatade verklighet?
Nej, jag kan icke se min blomma vissna, jag kan icke stänga buren om
43 min fogel, som jag gifvit friheten.
Pater, säg att hon BIKTFADERN.
skall vara fri och lycklig ett år, och hon skall vara det!
Å ena sidan: hon kan genom striden framgå som
en stor och härlig qvinna, hvilken försonat sig med detta yttre lif, hvilket Gud just har gifvit oss till en
renande skärseld, men hon kan också dragas ner i de mörka djupen; å andra sidan: om ett år är hon mor; kanske hon då är starkare att bära slaget och lättare egen räkning!
lida allt för sitt barns skull, än hon nu skulle göra för BENGT.
mar; jag skall vara lycklig, då jag vet, att hon är
Hon skall få lefva i sina dröm-
lycklig, om ock det skall smärta mig djupt att vara äro på olika håll, då de alltid skulle vara på ett!
andligen skild från henne, att känna huru våra själar
Bistå mig, pater, var min vän och var hennes!
Scen XIII.
MARGIT in i riddrägt.
FALKENERAREN.
Jag kommer, älskade!
Det anser jag vara otillbörligt numera, då du har din hustru!
Håller du på att bikta för pater Franciscus!
44 BENGT.
Jag bad patern vara min vän och din!
en andans man och får bli min andlige vän! --
Skola vi redan behöfva vänner?
Nå, patern är Se der min hand!
Ni får kyssa den, så min man BENGT.
ser det! -- Bengt!
Se på mig! -- Är du rigtigt lycklig! O, ja, min älskade hustru! MARGIT.
Säkert?
O, ja!
tag min falk!
Då är jag också lycklig!
Och nu, falkenerare, Ack den som vore en fogel och fick stiga upp i
den blå skyn och se ner på jorden, huru liten den är, BIKTFADERN.
och på menniskorna huru små och på allt huru smått!
Man behöfver icke stiga till skyarne för att se MARGIT.
allt det der!
Det är lika smått, när man står härnere!
Det har ni rätt i. -- (Hornblåsning utanför.)
klingar, hästarne gnägga!
Upp i sadeln, ut i skogen!
Lifvet är dock härligt, säge hvad man vill! -- Ni sitter inne här, pater, -- och beder för oss!
Borgstugan. i rummet; hel fondvägg med tre små djupa fönster med bänkar; till venster i bakgrunden en liten dörr, till hvilken några trappsteg leda upp; på samma sida i förgrunden ett stort bord med den; ett mindre bord i förgrunden på samma sida under ett kring pelarne.
Ett stort rum med korshvalf, hvilka bäras af pelare midt
bänkar; deremellan hufvudingången; till höger: spis i bakgrunlitet fönster, vid hvilket en stor hvilstol med kuddar; bord om-
MARGIT in, ledd af HOFMÄSTAREN och HUSHÅLLERSKAN, åtföljd af KERSTIN (kammarpigan) med ett skrin och en spegel.
Hvar är riddaren min man?
Herren är ute på åkern, frun!
andfådd!
Alltid på åkern! -- Stanna litet!
Jag blir så HUSHÅLLERSKAN.
går icke väl!
Frun, frun!
Skulle icke ha stigit upp än!
46 MARGIT.
så vill jag vänta till min man kommer.
Det skall
Åh, jag har legat så länge!
Sätt mig der i stolen,
göra honom glad att se mig uppe igen! -- Stäng dörren till kammaren, så att jag slipper höra den lilla plågor! skrika; det gör mig så ondt, som om jag sjelf hade KERSTIN stänger dörren.
MARGIT sätter sig i hvilstolen.
Öppna ett fönster!
Här är så varmt!
ett grant bergningsväder blir det.
Det har inte fallit regn på tre veckor heller, men MARGIT ser ut genom fönstret.
och kalt!
Jag saknar något! --
Här ser så ovanligt ut i parken! -- Så soligt HUSHÅLLERSKAN.
Se nu!
Var det inte det jag sade?
Linden!
Min lind är borta!
Hvem har huggit ner den?
Hvem har vågat?
Den nådiga herren behöfde den till virke.
är förnedrande!
Det fans väl andra trän än just den!
Åh, det HUSHÅLLERSKAN.
läkaren sagt.
Lugna sig, nådiga fru!
Inga sinnesrörelser, har
47 MARGIT.
det åt dem, som skaffa mig sådana! -- Och, hvad ser jag, mina rosenbuskar äro torra! -- Ingen har brytt sig om att tänka på dem!
Ingen! (Gråter.)
Inga sinnesrörelser!
Säg inte det åt mig!
Säg
det kan man ju icke hjelpa!
Det har inte regnat på tre veckor, goda fru; så MARGIT.
gjort det?
Intet regn! -- Om Gud ville låta det regna -- Men hvarför har man icke vattnat?
Man kan vattna dem!
Hvarför har man icke
på mina fattiga rosor, som gjorde mig så mycken glädje!
gare ha varit på åkern!
Det är en fjerdingsväg efter vatten och alla draMARGIT.
genast vattnar.
Hans!