Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med lärotvist, som kan samvetet bekymra, må prest i ty fall ej besvära: ej heller skall han sin embetsåtgärd någon främmande trosbekännare påtvinga. § 12.
Den, som ej tiil Svenska kyrkan hörer, vare derföre"ej fritagen från deafgifter, hvilka skulle honom ålegat, derest han varit medlem af samma kyrka. § 13.
Är främmande trosbekännare af sådan lära, som ej (dllstädjer honom att aflägga 1 lag föreskrifven ed, då den erfordras; förordne Konungen, sedan Högsta Domstolen blifvit hörd, huru förfaras bör. § 14.
Faller någon af från den rena evangeliska läran, och anmäler han för sin själasörjare att han förty vill ur Svenska kyrkan träda; då skall han undervisas och förmanas af själasörjaren, som förelägge honom en månads tid att sig betänka.
Framhärdar 36 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. han ändå i sin villfarelse; varde, efter anmälan, ytterligare varnad af Dora kapitlet eller dess förordnade ombud.
Blifver den varning ock utan verkan, och har han uppnått tjuguett års ålder; förklare Kapitlet honom från Svenska kyrkan skild.
Varder affälling från Svenska kyrkan upptagen i främmande religions-samfund, i annan ordning än nu stadgad är; vare den honora upptagit förfallen till böter från och med femtio till och med trehundra Riksdaler.
Om affällings upptagande i främmande församling, som tillåten är, skall föreståndaren för densamma inom två månader derefter underrätta Kyrkoherden i den Svenska församling, hvartill den affällige hört. § 15.
Innehar den, som till utträde ur Svenska kyrkan sig anmält, offentlig tjenst; varde han derifrån skild, der ej tjensten är af beskaffenhet, att han uran afseende å sin trosbekännelse kunnat till densamma nämnas, samt Konungen eller den myndighet, sora eger att tjensten tillsätta, finner skäligt att honom dervid bibehålla. § 16.
Genom denna författning sker ej någon ändring af hvad i afseende å Mosaiska trosbekännare stadgadt är. § 17. Böter, som i denna Förordning äro stadgade, beräknas i Riksmynt och fördelas till hälften emellan åklagaren och de fattige.
Saknar den botfällde tillgång (ill böterna, skola de förvandlas till fängelse efter de grunder, som gälla för förvandling af böter enligt Ulsöknings-Balken.» Stockholm den 12 April 1860.
Lag-Ulskoltet$ Betänkande N:o 2i. 37 Reservationer: af Herr Olivecrona, K. »Om i allmänhet lagstiftaren, vid hvarje ifrågasatt lagförändring bör tilivägagå med all tillbörlig varsamhet och städse med fästadt afseende på redan befintliga förhållanden, är en sådan varsamhet utan tvifvel i synnerhet af nöden vid fråga om en ny lag angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära, och om främmande trosbekännare och deras religionsöfning.
Under en tid af mer än trenne århundraden har den Svenska Evangeliska kyrkan vunnit stadga och utveckling på samma gång den främjat enhet i religiös bekännelse; och man kan icke, utan orättvisa emot kyrkan, förneka den lycka, som vårt fädernesland intill sednare lider, just genom Kyrkans bemödanden, åtnjutit, att nemligen blott i ringa män hafva erfarit verkningarne af religiösa söndringar och de dermed nära sammanhängande oordningarne äfven i borgerligt hänseende.
Men sedan i våra dagar religiösa rörelser uppsiått, hvilka dels framgått ur ett djupt andligt behof, som sökt sin tillfredsställelse och som derföre med den största aktning bör bemötas, dels ock blifvit uppkallade af hycklares eller bedragares djerfva försök att förleda en lättrogen menighet att omfatta vilseledande religionsläror, är tvifvelsutan tidpunkten inne, alt, genom den borgerliga lagens bestämmelser, stadga en viss ordning, som pä samma gång den Öppnar vägen för liktänkande Christne, att, vid sidan af den Svenska Evangeliska Kyrkan, sluta sig till hvarandra i fullständigt organiserade församlingar, hejdar ett af sjelfviska afsigler föranledt proselytmakeri att vidare sprida oro och förargelse i landet.
1 fråga om en ny lags stiftande för ordnandet af berörde förhållanden, är det säkerligen lagstiftarens pligt, att tillse det ett tillbörligt afseende fästes på fridens och ordningens upprätthållande inom den af den stora massan af nationen omfattade Evangeliska Kyrkan; och att härutinnan hafva träffat den rätta medelvägen, anser jag vara en obestridlig och stor förtjenst hos Kongl. Maj:ts till Rikets Ständer vid innevarande riksdag aflåtna nådiga Proposition i ämnet.
Jag kan derföre icke annat än djupt beklaga, det Lag-Utskottet icke velat, med några mindre detalj förändringar, hos Rikets Ständer förorda antagandet af Kongl. Maj:ts i samma nådiga Proposition framlagda förslag till ny lag.
Ty hade sådant skett, skulle också utan tvifvel större framgång, än som nu är att hoppas, kunnat beredas ät ett lagförslag, hvilket, enligt min öfvertygelse, är bygdt på fullt riktiga, och till hvarandra i behörigt sammanhang stående, principer.
Då emellertid Utskottets pluralitet, efter omröstning, funnit skäligt föreslå flere till den grad genomgripande förändringar i dessa principer, att värdet af det i den Kongl. Propositionen framställda förslaget så godt som tillintetgöres och det hela derigenom fått 38 Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. karakteren af ett stympadt, osammanhängande lag-projekt, nödgas jag emot Utskottets beslut nedlägga min reservation i efterföljande punkter, nemligen vid l:o.
Förordning, angående ändring i gällande bestämmelser om ansvar för den, som träder till eller utsprider villfarande lära. § 1.
I stället för orden i 1 mom. af Kongl. Maj:ts förslag till 1 §, så lydande.- »Den, som offentligen förkunnar eller till annans förledande annorledes •»utsprider lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro» etc., har Utskottets majoritet antagit följande ordställning, nemligen: »Den, som i afsigt alt förmå annan till affall från den rena evangeliska iäran, »utsprider lärosats, som deremot stridande är» etc De skäi, som Utskottet andragit för en sådan förändring, hafva ingalunda för mig varit öfvertygande.
De synas verkligen sakna all vigt, då de hufvudsakligen hvila på förutsättningen, att den fria forskningen och yttranderätten vid våra offentliga undervisningsverk skulle löpa någon fara, om § 1 antoges i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition.
Den tid är likväl säkerligen förbi, då fruktan för tvång på den vetenskapliga forskningen skulle kunna göra nationens representanter tveksamma vid antagandet af ett lagförslag, utgånget, såsom det ifrågavarande, ifrån regeringens sida.
Och att icke någon verklig fara i detta hänseende förefinnes, bevisas bäst deraf alt, i våra dagar, universitetslärare, under offentliga föreläsningar öfver religionsfilosofien, fritt kunnat uttala äsigter, som måhända i ett eller annat afseende varit för den evangeliska Lutherska Kyrkans dogmer främmande, utan att det fallit, någon in att stämpla sådant såsom ett brott, hvilket borde med kriminelt ansvar beläggas.
Proposition är med rälta skiljdt emellan det offentliga förkunnandet af lärosatser, som mot den rena evangeliska läran stridande äro, och att till annans förledande annorledes utsprida dylika lärosatser.
Begge dessa handlingar böra utan tvifvel, hvar för sig, såsom brottsliga anses.
Blotta offentliga predikandet -- vare sig på torg, gator, eller i offentliga samlingsrum — af lärosatser, stridande emot den Evangelisk-Lutherska läran, måste väcka oro och förargelse inom den Svenska Kyrkan; likaså det utspridande af sådana satser, som sker privatim af proselytmakare, till enfaldiges vilseledande.
Det är egentligen blott från en ringa minoritet af baptister, kalholiker och mormoner, som man kan befara dylika oroväckande handlingar; men för tillfredsställandet af deras begär att oupphörligen göra nya proselyter genom att, dels offentligen förkunna villfarande lära, (utan sammanhang med den frihet i religionsöfning och undervisning, som ät christne trosbekännare alltid bör vara förbehållen), dels på enskild väg utsprida dylik lära, är säkerligen icke riktigt, att gifva Lag-Utskottets Betänkande N:o 21. 39 friden och lugnet inom hela landet till spillo.
Man har hos oss haft exempel derpå, att under det att den lutherska presten i kyrkan pä Söndagen predikat, har samtidigt en baptist-proselytmakare straxt utanför kyrkan på kyrkovallen inför den samlade menigheten offentligen förkunnat sina vilseledande lärosatser.
Då nu emedlertid landsförvisningsstraffet med rätta blifvit utdömdt såsom ett alldeles olämpligt straffmedel för en dylik handling, synes det verkligen vara i sin ordning, att, såsom den Kongl. Propositionen innehåller, ett annat emot brottets beskaffenhet bättre svarande straff i stället i lagen införes, på samma gång lagen vidhåller, att det offentliga förkunnandet af lärosatser, som äro stridande emot den rena evangeliska läran, skall fortfarande betraktas och straffas såsom ett brott.
På det sätt Utskottets majoritet uppställt §, 1 är jag fullt öfvertygad derom att lagen, om den emot förmodan skulle komma att erhålla den lydelse, som Utskottets betänkande innehåller, aldrig skall vinna tillämpning, utan blott förblifva en död bokstaf.
Enligt Utskottets förslag skall nemligen handlingen, sä vida den skall karakteriseras såsom brott, ske i afsigt att förmå annan lill affall ifrån den rena evangeliska läran.
Alt en så speciel afsigt icke kan ledas i bevis, så att den brotts lige kan åt saken fällas, utan frivillig bekännelse eller att gerningen under en lång tidsföljd blifvit fortsatt eller itererade gånger upprepad eller att gerningsmannen begagnat sådane medel, som i 2 § omförmälas, är ej svårt att inse.
Med antagandet af Utskottets förslag skall derföre en proselytmakare under en ganska läng tid vara oåtkomlig för lagen, enär det väl lärer dröja länge, innan Konungens Justitie-Kansler, på sätt § 7 innehåller, förklarat skål till åtals anställande vara för handen; och ännu mera osannolikt lär det blifva, att den brottslige någonsin sakfälles, då detta allena skall bero af full juridisk visshet om existensen af förutnämnde speciela afsigt.
Det kan, under vissa förhållanden, vara temligen lätt att af omständigheterna bedöma, huruvida en gerning skett i uppsåt att göra skada, men att finna yttre bevis på tillvaron af en afsigt, med speciel hänsyftning derpå att förmå andra till affall ifrån den Evangelisk-Lutherska tros bekännelsen, torde i de aldra flesta fall blifva ytterst svårt, om icke rent af omöjligt.
För egen bekännelse om rätta afsigten skola nog proselytmakare akta sig; de skola nog komma att förebära, såsom de hittils vanligen gjort, att de allena talat af Andans ingifvelse eller under inflytelsen af ett högre tvång.
Jag förutser derföre, att en lagparagraf, så skrifven, som Utskottets majoritet föreslagit, mäste blifva utan all kraft och verkan.
Och hvartill tjenar väl en lag, om hvilken man tydligen kan se, att den aldrig skall komma alt tillämpas?
Det är likväl, enligt min åsigt, ett gäckeri att stifta sådana lagar, om hvilka man inom sig är öfvertygad att de icke kunna komma att verkliggöras. 40 Lag-Ulskottets Betänkande N:o 2t. § 7. Utskottets majoritet kar här i så måtto afvikit ifrån Kongl. Maj:ts Proposition, att Utskottet ansett frågan, om skäl äro för handen att anställa åtal för brott emot l:a §, böra pröfvas af Konungens Justitie-Kansler och icke «/ Domkapitlet i orten.
Häruti uppenbarar sig utan tvifvel en obehörig misstro emot de särskilda Dom-kapitlen i Riket.
Man bör nemligen ihågkomma, alt frågan gäller, icke att lägga i händerna pä
Dom-kapitlen en makt att förordna om åtals anställande, ulan allena att »efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang», förklara, huruvida skäl förelinnas eller icke att anställa något åtal.
Det ligger utan tvifvel i Dom-kapitlens eget välförstådda intresse, att rättegångar, angående brott emot 8 1, icke utan de giltigaste orsaker må anhängiggöras, utan att tvärtom den förargelse, som skett, må genom andra tjenliga medel kunna utplånas.
Och så länge
Dom-kapitlen skola, enligt kyrkolagen, handhafva den högsta vården om den kyrkliga ordningens upprätthållande inom stiften, synes det ock tillbörligt att Dom-kapitlen sättas i tillfälle att få afgifva ett så beskaffadt yttrande, som Kongl. Majlis Proposition i ämnet innehåller.
Att, på sätt Utskottet förfarit, med förbigående af Dom-kapitlet, hänskjuta hela frågan till Konungens Justitie Kansler, synes mig mindre lämpligt, enär Dom kapitlet i orten säkerligen är i bättre tillfälle att bedöma omständigheterna i hvarje särskildt fall, än Konungens Justitie Kansler, som är boende i hufvudstaden.
Vill man nödvändigt anförtro pröfningen af frågan åt denne embetsman, borde åtminstone föreskrift lemnäs om Dom-kapitlets hörande i ämnet och § följaktligen erhålla följande förändrade lydelse:
För villfarande lärosatsers utspridande, efter ty i 1 § sägs, må ej åtal ega rum, med mindre Konungens Justitie-Kansler. sedan Dom kapitlet i orten, efter erhållen underrättelse om saken och dess sammanhang, förklarat skäl till åtals anställande vara för handen, förordnat allmän åklagare att åtal i laga ordning utföra. 2:o.
Förordning, angående främmande trosbekännare och deras religions-öfning. § 8.
Den af Utskottets majoritet föreslagna afvikelse ifrån den Kongl. Propositionen, rörande denna §, kan jag icke finna leda till något godt resultat.
Den 8 §:n i Kongl. Maj:ts förslag till ny lag är tydligen skrifven 1 sådana ordalag, att man dermed afsett att förekomma användningen af medel, som erfarenheten i andra länder visat ofta anlitas för att ibland ungdom vinna anhängare för främmande trosbekännelser.
Den kathol ska - Lag-Utskottets Betänkande N:o 21.
41 ska propagandan begagnar i synnerhet »skolor och andra undervisnings anstalter», — till utseendet rätt oskyldiga medel — att vinna anhängare hvarhelst det lyckats katho. licismen att fä en fast fot.
Sålunda upprättas friskolor, der fattiga barn njuta kostnadsfri undervisning, stundom äfven kläder och föda, men der de uppfostras till kalhodker.
På samma sätt anlägges stundom andra undervisnings-anstalter, t. ex. för undervisning i sång eller någon viss slöjd, men der detta icke är hufvudsaken, utan en bedräglig skylt att under ett annat namn kunna bringa ungdom tillsammans och småningom ingifva densamma håg att öfvergå till katholska läran.
Med kännedom af den katholska propagandans sätt att sålunda gå till väga i andra länder och med minnet af ett och annat försök i nämnde riktning, äfven här inom fäderneslandet, torde det derföre af Kongl. Maj:t vara pä ganska goda grunder föreslaget, att »skolor och andra undervisnings-anstalter ej må af främmande trosbekännare inrättas eller upplåtas för andra, än bekännare af deras egen troslära eller deras barn».
Utskottet har visserligen sökt hjelpa saken genom den föreslagna föreskriften att undervisnings-anstalter, ader undervisning ej uteslutande meddelas i särskilda öfningar och slöjder, ej må utan Konungens tillstånd inrättas.»
Men härigenom är föga annat vuunet än att. sedan en dylik undervisnings anstalt blifvit med Konungens tillstånd upprättad, men tillståndet blifvit missbrukadt, sätta Konungen i den obehagliga nödvändigheten att förordna om undervisnings-anstaltens upplösande, hvilket icke gerna kan ske utan stort uppseende och först sedan mycken förargelse skett och stort ofog under längre tid blifvit bedrifvet. § 14.
Det förslag, som Utskottet i § 14 framlagt, anser jag vara af högst betänklig beskaffenhet.
Genom antagandet af samma förslag såsom gällande lag skulle snart här i landet komma att finnas en mängd personer, icke tillhörande något religions-samfund, personer utan all religion eller] om hvilkas religiösa tro icke någon skulle hafva pligt att taga kännedom.
Religiös tro sammanhänger dock så noga med individens sedlighet och aktning för lag och samhällsordning, ait det ingalunda kan vara Staten värdigt eller med dess ändamål förenligt att tillåta individer att slita alla band med kristen församling, för att, ställda utom gemenskap med den Svenska kyrkan eller något annat erkändt tros-samfund, förblifva från kyrkan helt och hållet skiljde och af dess inflytande alldeles oberoende.
Om man på det sociala området måste ogilla allt lösdrifveri, såsom allena ledande till hvarjehanda oordningar, så måste man af likartade skäl äfven förkasta lösdrifveriet på det kyrkliga gebietet.
Men genom antagandet af Utskottets förslag skulle utan tvifvel uppkomma ett slags religiösa lösdrifvare, — ordet må förlåtas mig, men jag kan ej finna ett lämpligare — om hvilkas religiösa öfvertygelse och moralitet Staten saknade all garanti.
På det uppvexande slägtet skulle häraf isynnerhet visa sig en förderflig Bih. till R.
Prot. 1859 $ 1860. 7 Sami. 1 Afd. 9 Höft. 6 42 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. verkan.
Ty föräldrar, som träda ur den Svenska kyrkan och icke heller vilja träda till annat erkändt kristet tros-samfund, lära vara föga egnade att söka ingifva sina barn någon aktning för religion eller vördnad för gudomlig och mensklig ordning.
Visserligen har Utskottet sökt i 10 8 2 mom. inlägga ett korrektiv häremot genom föreskriften att barn af fader, som hvarken är medlem af Svenska kyrkan eller annat tillåtet religionssamfund, skall uppfostras i den rena evangeliska läran.
Men föräldrarnes exempel, deras uttalade förakt för den Svenska kyrkan genom att träda derutur och ändtligen deras omedelbara uppmaningar, så snart barnen uppnått myndig ålder, lära väl snart förmå barnen att träda i föräldrarnes fotspår.
Om man på detta sätt, under förevändning att låta samvets-friheten blifva en sanning, råkar att genom lagstiftningen allena främja religiöst sjelfsvåld, har man säkerligen begått ett misstag, hvilket icke kan annat än för framtiden medföra ganska menliga följder.
Dessutom är det, enligt min öfvertygelse, en oriktig uppfattning af samvets-friheten att åt detta ord gifva den betydelse att dermed förstås en frihet för individen, att, afkastande sig alia religiösa band, äfven stå utanför all kyrka eller kristen församling.
Uti samtliga nu anmärkta §§ får jag vördsamt tillstyrka bifall till motsvarande §§ i Kongl. Maj:ts nådiga Proposition.» Af Herrar Biskopen f. d. Stats-rådet Anjou, Dornprostarne Knös och Björling samt Professor Sundberg.
»Då det i allmänhet är en regei för all lagstiftning att hvarje sådan bör nära ansluta sig till den förhandenvarande lagen, den häfdvunna seden, den beslående ordningen, i hvilka hvarje folk finner uttrycken af hvad intill den tid, då lagens förändring eller vidare utbildning blifver behöflig, aktats vara det sanna och rätta, införlifvat sig med det allmänna tänkesättet, sammanvext med samhällsorganismen och genomträngt alla samhällsförhåliandeu, så framför allt vid lagstiftningen inom religionens och kyrkans helgade Område gäller denna regel.
Hvarje afvikelse derifrån, främst om den sker inom detta område, kan medföra ett störande afbrott, en hotande upplösning, betänklig i samma mån som religionen är för menskliga samhället icke blott i utvärtes måtto det fastaste stödet, utan ock i invärtes hänseende den lifgifvande kraften.
I hvarje dylik lagstifuingsfråga niå man ock derföre gå med varsamhet till väga och vid hvarje föreslaget nytt lagstadgande tillse huruvida detta finner sin grund i ett oafvislig!, i det dåvarande tidsmomentet sig yppande behof, och huruvida detta behof derigenom blifver utan någon betydligare rubbning af den förut bestående ordningen afhulpet.
Denna grundsats synes hafva varit den hufvudsakligen ledande vid uppgörandet af de genom Kongl. Maj:ts nådiga Proposition framlagda båda lagförslag, hvilka äro föremål för detta Utskotts Betänkande.
Deremot kan man icke undgå att anmärka, att Utskottet vid pröfningen af lagförslagen i vigtiga delar .'frän densamma afvikit genom flera väsendtiiga i särskilda stadganden vidtagna dels utvidgningar dels inskränkningar, hvilkas godkännande vi för vår 4el måste afstyrka, och mot hvilka vi på nedananförda skäl nedlägga vår reservation.
Lag-V'(skottets Betänkande N:o 21. 43 Betänkligheter kunna härvid så mycket snarare uppstå, som i allmänhet de motiver, på hvilka Utskottet stödjer sitt utlåtande i denna fråga, synas sakna full klarhet och sanning.
Utskottet antager att frihet i religiöst hänseende ligger i protestantismens idé.
Ehuru riktigt detta yttrande är om den opposition emot Romersk-katolska kyrkan, som yrkade dess rening ifrån menskliga stadgar för att återställa den på dess rena, gudomliga grundval, och om de kyrkor, hvilka reste sig bredvid densamma, ehuru riktigt det är med afseende på begreppet om rätt till forskning jemväl i trosfrågor, och deraf härrörande fördragsamhet, så kan det icke godkännas om man, såsom Utskottet både i grundsats och tillämpning synes vilja göra, icke skiljer, inom det kyrkliga området lika väl som det måste ske inom det borgerliga, mellan forskning och samhällslif, utan vill låta yttrandet gälla äfven om opposition emot ali kyrklig sammanhållning, om den enskildes godtycke i en gemensam mensklig angelägenhet.
Allraminst gäller det i sådan utsträckning om den Evangelisk-Lutherska bekännelsen, och kan i allmänhet icke gälla om en kyrklig trosbekännelse.
För en religionsfrihet, som skulle kunna innebära ända lill frihet ifrån all religion, voro
Luthers theser långt ifrån att vara ett plakat, och Gustaf Adolf den Store, som med största stränghet uppehöll stadgandet om kyrklig enhet ibland sitt folk, endast med undantag af den del af hans undersäter, som med annan fäderneärfd tro kommit under hans spira, gaf icke tor en sådan frihet sitt lif på slagfältet vid Lutzen.
Utskottet medgifver såsom en obestridlig sanning, att ett folk genom enhet i religionen erhåller större fasthet och styrka och antager att öfvertygelsen härom legat till grund för lagstiftningen om affall.
Denna sanning ej blott antydes i Upsala mötes beslut år 1593, utan var beslutets grundval.
Så sannt detta verkligen är, sä litet kan det sammanslå med det antagandet att denna lagstiftning skulle endast hafva sin grund deri att man ännu icke klart uppfattat allt hvad protestantismen verkligen innebär.
Ty så obestridligt det är att Svenska folkets trosbekännelse under sistförflutna tre århundraden varit verkligen protestantisk, så litet kan det begrepp om religionsfrihet man nu kallar protestantiskt, höra till den Evangelisk-Lutherska protestantismens väsende.
Svenska folket har uppehållit denna grundsats om religiös enhet, oaktadt det redan i sjuttonde århundradet medgaf religionsfrihet åt de Grekiska kyrkans bekännare, som blifvit lagde under Svenska Kronan, oaktadt det ifrån reformationens början medgifvit den ät inflyttade främlingar, och först sednare än två århundraden efter dess införande utsträckte denna frihet till sådana främlingars barn och efterkommande.
Och det var intill dess, oberoende af utvecklingen af kyrkliga protestantismens sanna väsende, begreppet om det innersta föreningsbandet i ett folks gemensamma lif — ja, ock sjelfva begreppet om betydelsen af ordet fädernesland — förändrats, icke oproteslantiskt af ett folk att bekänna sig till grundsatsen af religiös enhet och af trohet mot fädrens tro, det var icke ett fel att befästa religiösa 44 Lag-Utskottets Betänkande N:o 2i. enheten genom tvånget af landsförvisning för affällingar.
Detta blifver först då ett fel, när politisk nödvändighet måste gifva det denna stämpel.
Det vigiiga syftemålet med det första af de af Kongl. Maj:t frams!ällda lagförslag, nemligen Förordning, angående äadring i gällande bestämmelser örn ansvar för den som träder till eller utsprider villfarande lära, är afskaffandet af det hittills för affall från den rena evangeliska läran stadgade landsförvisnings straffet, och införandet af andra lagbestämmelser till hämmande af proselytmakeri.
I denna principfråga måste det framställda förslaget gillas, eftersom landsförvisning såsom påföljd för affall icke kan af flera ofta upprepade och allmänt kända skäl längre i lagen qvarstå, och om den der qvarstode, måste vid tillämpningen möta allt mera vexande svårigheter- ålen då en så betydlig lagförändring måste ske, ligger stor vigt derpå, att de lagbestämmelser, som skola träda i stället för den hittills gällande, erbjuda de bästa möjliga garantier för den religiösa vårdens för borgerliga ordningens och den allmänna sedlighetens upprätthållande.
Sådana erfordras i vår tid så mycket mera som religionspartier och religionsläror framträda, hvilkas syftemål är att undergräfva ali ordning och sedlighet.