Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
A h n e j!
Och så kom tre af fre- gatterna, bara med vimplar i topparna den här gången, framstörtande bakom berget och rörde upp vattnet i riktigt blodtörstiga vågor!
(Besättningen fortfarande dold, som väl var!)
En minut senare störtade de tre andra fregatterna fram från samma håll, upprörde vattnet i ändå blodtörstigare vågor, det syn- tes tydligt, och s å: brak, brak, brak, brak!
störtade landsmännen samman och växlade de förfärligaste kanonsalfvor rakt in i hvar- andras hjärtan.
Krutröken rullade sig i tunga vågor öfver stridsplatsen — — —!
» Usch, Ruffen, » sa jag, «det här känns rysligt!
Naturligtvis är de söta skeppen skjutna i trasor! » Men de var bättre byggda än så!
Inte ett tåg var krökt på deras spiror den här gången heller, ja till och med de docklika räddningsbåtarna hade redt sig, fast de, genom sitt läge, varit så ofantligt utsatta för kulregnet.
» Så ska man bygga krigsskepp, du, Ruffen! » sa jag beundrande, men lika gärna hade jag kunnat tala till en stock!
Nu hofverade sig skeppen värre mot hvar- andra, man riktigt såg, hur de skälfde af krigslust, men så måtte de ha tänkt om, ty just när man väntade en ny samman- drabbning, kilade de tillbaka bakom berget igen, i allsköns sämja och trefnad.
(För att ladda om kanonerna, som en liten vakt- gosse upplyste!)
Strax därpå kom den lilla söta krys- saren, hon hette » Extra » — namnet stod i berget!
— utdansande, nog för att roa oss, medan vi väntade på slutnumret, » Fästningsstrid ».
Hon var så näpen och rörde sig så kvickt, att jag kände mig rik- tigt hågad applådera, men det var väl att jag inte gjorde det, efter som » Extra » vid närmare bekantskap befanns vara en riktigt dålig båt!
När de fientliga flottorna, nu ytterst för- siktigt och spännande långsamt, gledo ut från berget och intogo sina posisjoner så långt ifrån hvarandra som möjligt, hvad gjorde då det ohederliga tinget, jag menar » Extra »?)
Jo, hon kilade mellan de olika flottorna och strödde ut exploderande » petarder » (bra lika » s varmare ») i vattnet, utan att en smid bry sig om, om de träffade vän eller fiende.
Nu var luften tung af väntan och dystert allvar.
I två väl ordnade linier kröpo skep- pen långsamt mot hvarandra, medan min- båten lade sig tätt intill stugan, nog för att beskydda den, hvilket jag just tyckte var riktigt vackert gjordt af en minbåt, hvars idé ju är: » förstörelse! » Allt närmare, allt mera indianlikt kry- pande, gledo skeppen mot hvarandra.
» O, » sa jag, » så spännande det här är!
Om jag bara begrep, hvar de ska få en fäst- ning ifrån.
T y en fästningsstrid utan fäst- ning, det — » » B o m!
» ljöd det och så stud- sade en trettiopunding, minst, öfver vattnet — från berget i fonden!
Hvem hade kunnat räkna ut det!
Stugan var fästningen!
Så inmariga är de på tyska.
Striden blef förfärlig den här gången!
| IDUN Det lät, som o m hela ' Stockholm piskat mattor där ute i bassängen.
Fregatternas sidor alldeles spydde eld, det odjuret » Extra » bokstafligt slet upp vattnet med stjärnregn och petarder, katten, som måtte ha blifvit svårt sårad, skrek ohyggligt — och öfver allt detta smög röken ljudlöst tyst — —!
» Ruffen, » sa ' jag och tryckte hårdt hans hand, » den här gången kan de inte reda sig!
Måtte bara den dolda besättningen inte bli skjuten i trasor den m e d!
» B o m, bom bom bom b o m!
! / » » Stackare! » sa ' jag.
Tro mig o m man vill eller inte, men när röken skingrade sig, låg inte skeppen där lika fina, oskadda och koketta ändå!!
Jo, det gjorde de!
Inte ens en tågände var rub- bad eller en spira knäckt.
» Vet du, Ruffen, » sa ' jag, » om jag vore kejsar Vilhelm, så skulle jag vara nöjd, ty om en sådan flotta också har litet oarter för sig, så får man lof ha öfverseende sannerligen får man inte lof ha öf verseende 1 » I glädjen öfver sin i sanning underbara räddning företog nu flottiljen en gemensam glädjedans kring bassängen, vackert ackom- pagnerad af musiken, som, troligen för att förbereda publiken på » att det inte var så farligt », äfven under de mest tragiska mo- mangerna spelat de gladaste dansmusik- stycken.
» En krona, » sa ' Ruffen, när vi linkade af ut.
(Vi var alldeles af domnade båda två af de hårda bänkarna.)
» Krut är dyrt, lilla du, » s a ' j a g så nytert jag kunde.
» Inte värdt spilla det på döda kråkor då, hä hä! » (Besynnerligt så svårt människor ba att skiljas vid den senare delen af en krona!
Hade nu det här nöjet kostat bara 50 öre, så hade Ruffen inte varit knarrig alls!)
» Jag ska säga dig, jag, » sa ' jag, att » Marinskådespelaren » väckt det största gil- lande och uppseende i Tyskland! » » Jaha — får tyskarna bara höra det smälla, så — — » » Jag har haft mycket roligt. » » Du har ju alltid roligt du, bara det kostar pengar, hä-hä! » » Usch, Ruffen, hur kan du säga att jag » Det höll rent af på att blåsa upp till ett litet gräl, då jag » bedarrade stormen » ge- nom att föreslå att vi skulle » dra in » kro- nan genom att äta middag på Folkköket, något som vi förresten länge tänkt göra, fast det aldrig blifvit.
Det var en ryslig tillställning!
Jag menar folkköket!!
Först fick vi stå i kö, så vi var lama i benen — och sedan!
Soliga bord, utan någon som helst dukning, kall mat i stora backar, som man fick puffa sig till vid en disk, som instänger » köket », oskurade knif- var och bröd som låg i högar och blef tummadt af den första bästa eller sämsta kommande.
(Tänk, så aptitligt!)
Ölet måste vi också puffa oss till, och dessutom tappade en herre, till följd af trängseln, två köttbullar på Ruffens fina sommarroek och fick jag en duktig skvätt soppa öfver min nya kläd- ningskjol.
» Ruffen, » sa ' jag, när vi slutligen, and- fådda och yra i hufvudet, hamnade vid ett bord på verandan, något så när i skydd för alla farligheter, » hvad kostar det här nöjet? » » Sextio öre person, med ölet. » » Jaså, » sa ' jag.
» Hvad var det vi åt 1897 middag för här om dagen på den där hygg- liga källaren vid Berzelii park? » » Sjuttio öre person med drickat. » » Och då fick vi fint dukadt, rena serveter, god uppassning och utsökt mat! » » Den här maten skulle inte vara dålig, den heller, om den bara vore varm, hä h ä!
» » Ja, det var just det, » s a ' j a g, » m e n n ä r mat öses upp » till reds », hur kan den då vara v a r m?
» » Det är ju bara en barmhärtighetsinrätt- ning det här också! » » Bara! » sa jag.
» Ja, då s k a ' d e n åtmin- stone ha barmhärtighetspriser!
Nog har de råd att i sommar bestå dukar på borden, pappersservietter för den som vill ha, otum- madt bröd och varm mat — ja, till och med litet uppassning!
Det säger jag, Lovisa Petterkvist, och det står jag för, om jag så ska bli hatad för det aldrig så! » Så försvann vi från folkköket — nog för alltid!
Ska man finna sig i en sådan art af servering, och vid så, lindrigast sagdt, ytterst ojämnt lagad mat, så ska det vara för det att man känner att här lämnas hjälp åt dem som hjälp behöfver.
Annars så —?
Nej t a c k!
Sedan vi stärkt oss med en kopp » brunt » med dopp till, något som vi riktigt väl kunde behöfva, började vi hålla råd om, hvad vi vidare skulle ta oss till.
» Jag är med om hvad som helst, jag, » sa Ruffen — » bara inte » Han kikade på Industrihallens utsiktstorn.
(Han är alltid med om hvad som helst, strax efter en liten scen!)
» Usch nej, » sa jag.
» Aldrig dit u p p!
» » Du behöfver väl inte flyga öfver allt heller, hä hä. » » Måtte jag då väl inte behöfva, » sa jag.
» Hissar är riktigt gemena. » » Riktiga otäckingar, » sa jag, och jag me- nade allt jag sa, hvilket inte kunde hindra, att vi en halftimme senare satt i den ku- lörta glasbur, som för upp till minareterna.
(Hvad jag tycker det ordet låter lärdt!)
» Begriper du, hur vi ha kommit hit, gub- ben, » sa jag.
» Hm hm hm hm h m h m!
» Sagt något, har jag då inte. » » Nej, men tänkt! » » Ja, då har jag » tänkt » oss hit då, sa jag gladt.
» Det var skick — — H ü!
» » Hu et » gällde » lyftknycken », som är så ofantligt obehaglig i alla hissar.
Nu sväfvade vi uppåt.
Vete Gud hvar alla samvetskval kom ifrån i en hast!
Kanske från bristen på festmiddag!
Och så var stackars Ruffen så blek!!
Jag stal mig till att kyssa honom bakom ryggen på en tjock tysk.
Det gjorde mig ofantligt godt — ©ch honom med.
(Inte tysken, förstås!)
Allt gick emellertid lyck- ligt, men det säger jag, att hade vi slagit ihjäl oss, så hade jag aldrig förlåtit mig själf — aldrig!
Utsikten däruppifrån rent ut vill jag inte beskrifva, om jag också kunde, hvilket jag inte kan.
Det finns intryck, som man bara vill dela med sig af åt sin allra, allra bästa vän.
Här uppe stannade vi öfver en timme, och när vi kom ner, for vi genast hem till oss.
Det ville både Ruffen och jag!
Klockan 3 på morgonen två dagar senare.
Vi ha varit på Bellmansfest!
40,000 människor — ett kvarterslångt festtåg, Bellman, fraisch och ung, som om han
IDUN blifvit nyfödd för dagen, förfärligt med träng- sel, sång i hvar v r å!
Ulla Vinblad såg jag inte, men Mowitz, som blåste i sitt horn, och.
Gödde på slutet, i en bondskrinda, garnerad med bondtöser.
Kilade som en skottspole mellan Utställnin- gen och Skansen, tack vare bergsbanan.
Tänkte bli rädd, men hann inte.
Hörde Brikollisterna på ett bordshörn i Hassel- backen.
De kan sjunga!
Klockan 10 spelade » Eldfontän », bestämdt Bellmans- melodier den med, ty aldrig hade » spelet » varit mer luftigt, glänsande och skönt!
(Rägnbågar, som kastar vattnet i luften, det är Eldfontän!)
Ruffen satt i öfver två timmar » utbredd » på två stolar i » tunnan » för att försäkra oss om litet mat.
Nu hade folkköket kunnat vara en riktig barmhärtig- hetsinrättning — men var stängdt!
Långt fram på natten ringlade sig ännu män- niskorna som en boa konstriktor öfver ut- ställningsområdet.
I buskarna hördes gitarr- knäpp och Bellmanstoner — litet hesa — men rena och komna ur folkets strupe!
Bellmansdagen är vår Nationaldag!
Där- för kommer den att lefva; vi ha så litet som är svenskt!
Svensk är den, svensk ända in i hjärteroten!
Ruffen sofver redan och exekverar — inte Bellmanstoner!
Jag undrar, om det blifvit någon beskärdt att kunna locka fram ens en droppe poesi ur snarkningar?!
Men sådant är lifvet: prosa och poesi, poesi och prosa!
Orkar inte mer!
Furstlig lysning.
I Slottskyrkan i Stock- holm afkunnades i söndags lysning för första gången emellan Sveriges och Norges arffurste, h. h. h. hertigen af Västergötland Oscar Carl AVilhelm och h. k. h. Ingeborg Charlotte Caroline Louise Frederikke, prinsessa af Danmark.
Bröl- lopet är, som förut nämndt, bestämdt att äga rum den 27 d:s, h varefter de nyförmälda af resa till Tyskland för att åter inträffa i Köpenhamn den 7 september vid firandet af drottningens af Dan- mark födelsedag.
De begifva sig därefter till Stockholm, där de inträffa den 9 september och taga sin bostad på Rosendals slott intill tiden •för jubileumshögtidligheterna härstädes.
Ett telegram från konung Oskar till det i veckan samlade läkaremötet i Stockholm är af följande intressanta lydelse: Med rördt hjärta har jag mottagit eder häls- ning.
Jag gläder mig mycket åt den allmänna anslutning jubileifondens användande funnit och icke minst därför att den första tanken därpå ingafs mig af drottningen, åt hvilken tacksam- heten därför först och främst bör ägnas.
Fröken Mathilda von Koch, som i slutet af april utreste till Grekland för att där under det mellan nämnda land och Turkiet pågående kri- get verka som sjuksköterska i Röda Korsets tjänst och blef engagerad som öfversköterska vid ett af Athens förnämsta sjukhus för de i kriget sårade, har i dagarne återkommit till Sverige och vistas nu på egendomen Leonardsberg vid Glan hos sin moder, änkegrefvinnan Octavie von Koch, lodd Stackelberg.
Björnsons moder död.
I Kristiania afled den 5 dennes fru Elise Björnson, moder till Björn- stjerne Björnson, i den höga åldern af 89 år.
Hon hade åtnjutit den bästa hälsa till för några månader sedan, då hon angreps af kräfta.
Sedan gick det hastigt utför med henne.
Då döden tyck- tes vara nära, eftertelegraferades hennes son, men hann ej framkomma, förrän hon redan låg död.
Gamla fru Björnson, som var född Nord- raak, hade öfverlefvat sin man, kyrkoherde P. Björnson, i 22 år.
Hon var en å så väl själens som hjärtats vägnar rikt utrustad kvinna.
2o5 Teater och musik.
operan begynte i går sin nya säsong med uppförandet af den populära operan » Car- men » och med den lika populära fru Linden i titelpartiet.
— Konsert gifves å k. operan omkring den 21 dennes af den världsberömde kompositören och dirigenten Saint-Saens, som då hitväntas på ett kort besök.
Dramatiska teatern har redan sedan ett par veckor gästfritt öppnat sina portar för den nu så lifliga främlingsströmmen.
Repertoaren har hit- intills för oss stockholmare ej erbjudit något nytt, men helt visst, genom sin lifliga växling, dess mera för våra talrika landsortsgäster.
Vasatetern släpper ej heller taget.
Efter sena- ste muntra fars-sejouren har den nu återgått till högre uppgifter, hvarvid fru Håkanson och hr Svennberg i » Konung Midas » bjuda på ett par af sina erkändt finaste prestationer.
Arenateatern på Djurgården har alltjämt en lika lyckosam sommar och Anna Pettersson Nor- rie, Offenbach och Suppé fylla i kompani kväll efter kväll dess salong.
Nu har man senast med » Fatinitza » beredt litet omväxling mellan » Skö- na Helena » och » Boccaccio ».
* Pliktens väg.
(Forts.) På lördags morgon var Sigrid lugn och kall till det yttre.
Hon tycktes ha fattat ett beslut.
Hon skref en biljett till Isidor med endast dessa ord: » Kom i morgon söndag kl. 11 f. m., men icke förr!
' » och så sände hon Lotta med brefvet till banken.
Fru Moss hoppades nu att förklarin- gens stund var kommen, men hela dagen gick och Sigrid var alltjämt lika tyst och lika stel.
Och Isidor kom icke som vanligt på aftonen.
Hvad hade väl Sigrid skrifvit?
På söndags morgon steg Sigrid upp tidigare än vanligt och väckte sin mor.
— Mamma går väl i kyrkan i dag?
— frågade hon med en bedjande blick på den gamla.
— Nej, det har jag verkligen icke tänkt.
— Gör det ändå, för min skull!
Fru Moss tog Sigrids båda händer i sina och betraktade henne ängsligt forskande.
— Hvarför önskar du det, mitt barn, har du något särskildt skäl?
— Jag vill att mamma skall bedja för mig, — utropade Sigrid bevekande och slog sina armar om modern hals.
— Säg mamma, vill mamma icke det?
— Ah, mitt älskade barn, så du kan fråga!
— Mamma går således?
— Ja, jag skall gå.
Och så blef blef Sigrid ensam hemma med gamla Lotta.
På slaget älfva ringde det på dörren; det var Isidor som kom.
Sigrid satt inne i sin mors rum, dörren till hennes egen lilla helgedom var stängd.
Isidor kom stormande emot henne och slöt henne kär- leksfullt i sina armar.
— Hvad är det, min älskling; o, min Gud, hvad du gjort mig orolig!
Sigrid ryste vid hans famntag och hennes huf- vud sjönk ned mot hennes händer.
Han tog dem båda i sina egna och då lyfte hon sitt an- sikte emot honom.
Han vek förfärad tillbaka för den stela blick, som mötte hans egen.
— Jag har något att säga dig, — hviskade Sigrid, under det hennes bröst våldsamt häfde sig.
Isidor betraktade henne dystert.
Sigrid tvekade ett kort ögonblick.
Hon tycktes kämpa en sista strid med sig själf, men så korn- mo orden till slut, lugna och klara, öfver hennes läppar: — Isidor, du hade icke rättighet att begära mig till din hustru.
Han ryckte till liksom träffad af en dolkstöt.
Sigrid reste sig hög och stolt framför honom.
— Jag menar, att det finnes en annan kvinna, som har äldre och större rättigheter till ditt namn än jag.
Nej, nej, — o Gud!
Tunga svettdroppar bröto fram vid hans tinningar.
— Du har således glömt henne; glömt, så att du icke ens minnes hennes namn, kanhända!
Men jag skall påminna dig, jag, ty jag känner henne, den lilla obetydliga sömmerskan!
Hilma Ström, så heter hon, och jag har sett hennes lilla barn, som du aldrig sett.
Jag har hållit det i mina armar och kysst det utan att veta hvem som var den lillas far.
Ah, det är förfärligt, förfärligt!
Sigrid sjönk åter tillsammans; hennes kraft var, bruten.
Och Isidor föll på knä vid hennes sida och tog henne på nytt i sin famn.
— Min älskling, min älskling, vänd dig icke ifrån mig!
Ja, det är sant, jag har en gång känt henne, Hilma Ström.
Det var en olycklig förvillelse, men jag har för länge sedan kommit därur, och det är dig jag älskar, dig allena, Sig- rid; jag älskar dig öfver allt annat på jorden; du är min sol, mitt lif!
Min älskling, vänd dig åter till mig med kärlek i din blick.
Min kära, lilla Sigrid, i min själ finnes ju intet kvar af det för- flutna.
Allt är spårlöst förbi.
— Tror du, att det gått spårlöst för henne också?
Ah, Isidor, du tänker endast på dig själf nu och icke på den tillvaro du förstört för en annan.
För en annan!
Nej tvänne varelser har du bragt i skam och elände.
Den ena gaf dig sin ung- dom och sin oskuld och sitt hjärtas hela brin- nande kärlek.
Och den andra lilla, späda, som kom till världen utan far och utan namn, hvad skall det bli af henne?
Värnlös liksom sin mor skall hon kastas ut i världen, och det är du, Isidor, som en dag skall aflägga räkenskap inför den Högstes domstol.
— O, min Gud, — stönade Isidor — om jag ville gifva mitt lif, kunde det ju ändå icke göras ogjordt, det som en gång skett!
— Och han stöna- de på nytt.
— Nej, — svarade Sigrid och vände sitt an- sikte emot honom, och det for ett förklaradt skimmer öfver hennes drag — det kan ej göras ogjordt, men det kan försonas!
Isidor betraktade henne med häpnad-.
— Hvad menar du då, att jag skall göra?
— Du skall gifva åt modern den upprättelse hon har rätt att fordra och åt ditt barn skall du gifva ett namn och.
— Nog, — afbröt Isidor häftigt och reste sig från sin knäböjande ställning.
— Jag har erbju- dit Hilma det som kunde göras och därmed är det tillräckligt.
- - Hvad bjöd du henne då?
Isidor öppnade sin mun för att svara, men han kunde icke få ordet penningar öfver sina läppar.
Han gick af och an med stora steg i fru Moss ' sängkammare.
Ibland stod han stilla ett ögon- blick stödjande sig mot en möbel, så jagades han åter af de dystra tankarne och begynte om igen sin vandring fram och tillbaka i det lilla rum- met.
Slutligen stannade han framför Sigrid och började åter tala.
— Och hvad är nu din mening, Sigrid, — frå- gade han häftigt — hvad ämnar du göra?
— Jag ämnar lösa dig från dina löften till mig, på det * du må bli i tillfälle att göra hvad din plikt bjuder.
Hon förde sin högra hand mot förlofningsrin- gen på den vänstra, liksom för att aftaga den.
Men Isidor grep med kraft om båda hennes hand- leder och hindrade henne därifrån.
— Sigrid, — utropade han nästan vildt — hur långt ämnar du drifva din grymma lek?
Det kan ju icke vara ditt allvar, säg, min egen älskling!
Nej, nej; du vill ju blott prof va mig; säg, icke sant, du vill ju prof va hur stark min kärlek är?
— Jag vill pröfva om du är värd den kärlek jag skänkt dig.
— O, ja, Sigrid, tala om din kärlek!
Ser du, jag kan nästan komma att tvifla på den i dag, då jag möter dina kalla blickar.
O, min egen Sigrid, kyss mig och säg än en gång, att du äl- skar mig; jag behöfver det till ersättning för hvad du låtit mig lida.
Han öfverhöljde hennes händer med sina heta kyssar.
Sigrid sökte förgäfves att frigöra sig.
— Jag har icke rättighet att älska dig, — stam- made hon — du tillhör en annan.
O, Isidor, gör det icke så gränslöst svårt för mig; vi måste ju skiljas åt för att gå pliktens väg.
— Sigrid, Sigrid, af barmhertighet, tala icke så.
Jag kan icke lefva lifvet utan dig; jag kan icke, jag vill icke.
— Jag skall aldrig bli din hustru, Isidor, al- drig, hör du hvad jag säger!
Jag skulle känna det som ett brott, en vanära.
— Ack, vi skulle
•J &gt; 01 »
Vi skulle stan digt se henne som en skugga emellan oss.
— Och barnet!
— Ack, Isidor, tänk på ditt lilla barn, din egen lilla Signe.
Du skall bli älskad, du, i ditt nya lii ', älskad af hustru och barn!
För mig ligger framtiden dyster och öde; åh, Isidor.
Hon skakades af häftiga snyftningar och vilje- lös lät hon sig omslutas af hans armar.
Och hon smög sig intill honom och grät i hejdlös sorg vid hans bröst.
Men där vid hans älskande hjärta, där fann hon till slut lugn och frid.
Hon blickade upp till honom genom tårar och strök med handen öfver hans hår.
Så slöt bon sina ögon och hviskade: — Ser du, Isidor, nu vill jag drömma än en gång om den flydda lyckan, drömma att du är fri, fri för att tillhöra mig.
Jag vill drömma för, att hämta styrka till den långa, ensamma vandringen.
Gif mig en kyss, Isidor, en sista kyss till afsked; den vill jag minnas sedan — sedan — — Ej ett ljud hördes i rummet.
Isidor vågade knappast andas.
Orörlig satt han med sin tro- lofvade i sin famn och han blickade med hela sin själ in i det bleka, förklarade ansiktet.
Med isande fasa förstod han, att han icke mer skulle återse henne.
Hon föreföll honom som en kär afliden och det var som om det sista hemska ögonblicket kommit, den stund, då locket skall sättas på kistan och det kära anletet gömmas för evigt.
Isidors sinne intogs af aldrig förr anade käns- lor.
Så, som i denna stund, hade han ännu aldrig älskat en kvinna.
Men hvarje spår af jordisk lidelse var försvunnen och han betrak- tade henne med helig vördnad, så, som han skulle ha skådat upp till ett högre väsen.
Sakta böjde han sig ned och tryckte en kyss på hennes hvita panna.
Då slog hon upp sina ögon och mötte hans med en värld af kärlek i sin blick.
Men han läste ock däruti ett orygg- ligt beslut, ett beslut, som ingenting på jorden skulle förmå att ändra.
Långsamt gled hon ur hans armar, utan att han vågade hålla henne tillbaka.
Så stod hon framför honom, blek, men lugn och viljestark.
' K !&gt; o 9 is K 9 s » K » si si Bidrag mottagas med tacksamhet.
Hvarutaf jag består?
Ja, minsann, om jag kan Lämna svar däruppå i en hast; Men att nytta jag gör, det nog har lite hvar Pröfvat på.
Hvarken ro eller rast Jag dig lämnar ändå, ty än här och H än där Kommer jag i din väg tidt och tätt, Inombus, utomhus, i en spalt, öf- verallt; Men min uppgift den är icke lätt, Ty jag slåss mot millioner, ja fler, slår dem ner Till din tjänst, men hvad lön har jag fått, g När så modigt jag stridt, tand för tand, jag ibland 55
01 0) u o b tf » ja - 8 » o * J ra ja: o: t-} Kf •Ö tt - &gt; » tv 10 ja: p, ra m — Och nu, Isidor, låt oss skiljas i frid!
Se här, tag min ring och gif den åt henne.
— Jag kan icke, jag kan icke!
Det var allt hvad hon svarade på hans ångest- fulla utrop.
Han dolde ansiktet i sina händer och svarade ej.
Då tog Sigrid ringen af sin hand och satte den på hans lillfinger bredvid hans förlofnings- ring.
— Se här, — sade hon på nytt — det har icke förunnats oss att få lefva lifvet tillsamman, men våra själar skola tillhöra hvarandra.
Hvem som än må komma att lefva vid din sida, så skall dock jag vara förmer än hvarje annan.
Jag skall vara ditt samvete, en del af dig själf.
Och om du sviktar under vandringen på pliktens väg, så tänk på mig.
Om du behöfver tröst och ro, så skåda upp emot stjärnorna och där skola våra blickar mötas.
Låt oss lefva så, att vi med glädje må kunna tänka på ett återseende — däruppe !.
.. Och nu, Isidor, nu skall du g å — till henne!
Ater stönade han blott: — Jag kan icke, jag kan icke!
Då stod Sigrid framfor honom med af hän- förelse glödande blickar.
— Gå, Isidor och var stark, på det att min tro icke måtte komma på skam.
Jag måste kunna högakta dig, om jag ej skall komma att blygas öfver den kärlek jag skänkt dig.
Gå, jag vill det!
•Och han kände, att han måste lyda.
Han reste sig från sin plats och gick emot henne med ut- sträckta armar.
— Sigrid, Sigrid!
— bad han med sönder- slitande ton.
Men hon vek tillbaka och gjorde blott en af- värjande rörelse med handen.
— Gå!
uppmanade hon i sträng och befallande ton.
Då sjönk han ned på knä inför henne.
— Ja, ja, jag skall gå; men låt mig kyssa din hand än en gång innan dess!
— bad han med bruten stämma.
Sigrid tvekade en sekund.
Så gick hon fram till honom, omfattade hans hufvud med sina o Hvad ett fartyg får ha ' och en häst, ej en präst.
Gammalt hvad?
fås betaldt för ibland.
I 9 e Qt d Hvad en segelbåt har.
Hvad af bär lagadt är.
Biblisk man, mest bekant för sin fru.
Så ett djur, som är nyttigt.
En » dam », som är tam I En benämning på fem, sex och sju.
En som ta ' r till förtäring en hatt, ja en skatt!
Term i kortspel.
Ett träd i vårt land.
1897 H Hvad i Dalarne finns.
Hvad är svart som en natt?
Hvad en bonde kan göra en kung.
Hvad man får från sitt kök, men kör ut utan prut.
Hvad går sönder, om man är för tung?
Hvad blott sjunges af en; med hvad röst djupt ur bröst?
Och en term i musik.
Konjunktion.
Och hvad omvandt är namn på en hed.