Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vattenfloden har derför ej kunnat skölja dem långt bort från det ställe, der de ursprungligen varit inbäddade i berget, och vi finna dem nu samlade i den för det mesta på grundfjellet hvilande grusbädd, som floden lemnat efter sig, och som sedermera, då vattnet ändrat sitt lopp, åter blifvit täckt af nya slam-, ler- och sandlager.
Det är denna grusbädd, som infödingarne kalla »nellan», och från hvilken de hufvudsakligast hemta sina ädelstensskatter.
Af alla de stenarter, som användas till smycken, förekomma så väl ädla som oädla varieteter, utan att dessa till kemisk sammansättning märkbart skilja sig från hvarandra.
Den skickligaste kemist skulle sålunda svårligen i den kemiska sammansättningen kunna finna den ringaste olikhet mellan korund och safir eller rubin, mellan oädel beryll och smaragd, mellan den ädla och oädla topasen, mellan hyacinten och den vanliga zirkonen, mellan ädel och oädel spinell; och hvarje mineralog känner, att det finnes otaliga öfvergångar mellan dessa fullkomligt lika sammansatta och dock så olika stenarter.
Detta gaf de gamla naturforskarne anledning att tala om mogna och omogna ädelstenar.
Man sade, att ädelstenarne för att mogna behöfde söderns värme.
Denna öfverföring på mineralriket af välkända förhållanden från växtverlden är visserligen alldeles obefogad, men den syftar dock på ett märkvärdigt och hittills oförklaradt sakförhållande, nämligen det att ädelstenarnes förekomst verkligen, på få undantag när, är inskränkt till sydliga trakter.136 Diamanter förekomma i nämnvärd mängd endast i Indien, på Borneo, i Brasilien och Transvaal; det tropiska Amerika är smaragdernas, Brasilien topasernas, Ceylon safirernas och hyacinternas, Pegu rubinernas, Persien turkosernas hemland.
Med undantag af diamanten förekomma dock samma stenarter äfven i norden, men endast i oädel form.
Oädel safir (korund) finnes sålunda i Gellivara jernmalm så rikligt, att malmen från vissa skärpningar blir svårsmält; oädel topas träffas i centnertunga massor i granskapet af Falun; oädel smaragd i tjocka, flere fot långa kristaller i fältpatsbrotten i Roslagen samt i Tammela och Kisko socknar i Finland; oädel spinell förekommer rikligt i Åkers kalkbrott; oädel zirkon vid Brevig i Norge samt turkosartade, men fult färgade stenarter vid Vestanå i Skåne.
Verkligt ädla stenslag finnas deremot ej på något af dessa ställen.
Ett annat i sammanhang härmed stående märkligt förhållande är, att största delen af de ädelstenar, som komma i handeln, ej träffas i fast klyft, utan som lösa korn i sandlagren.
Verkliga ädelstensgrufvor äro få, föga gifvande och föga uthålliga.
Man vore med anledning häraf i sanning frestad att antaga, det ädelstenen verkligen under årtusendens lopp undergår en förädlingsprocess i söderns varma jord.
Under den utfärd jag företog från Galle till Ratnapora besökte jag en mängd tempel för att förskaffa mig pali-, singales- eller sanskrit-manuskript, och jag satte mig för samma ändamål i beröring med åtskilliga infödingar, som förmodades innehafva dylika.
Sådana manuskript äro numera svåra att öfverkomma, och den skörd jag gjorde blef ej synnerligen stor.
De böcker, som templen velat afstå, hafva länge sedan blifvit med ifver uppköpta af föregående enskilda samlare eller öfverlemnade till offentliga museer, t. ex. till det i Colombo inrättade Ceylon Government Oriental Library.137 Den samlare, som en längre tid dröjer i trakten, torde dock här kunna göra en rik efterskörd, mindre bland de i templen förvarade klassiska arbetena, än bland smärre folkskrifter, som förvaras hos enskilda personer.
Visserligen ser man på Ceylon otaliga ättlingar af de folk, som tid efter annan underkufvat större eller mindre delar af ön eller der drifvit handel, såsom »morer» (araber), hinduer, judar, portugiser, holländare, engelsmän o.s.v., men hufvudstammen af befolkningen är i alla fall ganska ensartad och utgöres fortfarande af de två närbeslägtade folkslag, tamiler och singaleser, som för årtusenden tillbaka slagit sig ned härstädes.
Deras hudfärg är mycket mörk, nästan svart, håret är ej ulligt, anletsdragen regelmessiga och kroppsbyggnaden utmärkt vacker.
I synnerhet äro barnen, som, medan de äro små, oftast gå fullkomligt nakna, med sina regelbundna anletsdrag, sina stora ögon, friska fylliga kroppar, verkliga skönhetstyper, och det samma gäller om flertalet af ynglingarne.
I stället för att i Europas hufvudstäder köpa sig rättigheten att afbilda en eller annan »modell», ofta nog med former som lemna mycket öfrifft att önska, och som måste användas utan åtskilnad för både grekiska och nordiska gudar, för nutida och forntida hjeltar och lärde, borde en eller annan konstnär göra studieresor till söderns länder, der menniskan icke behöfver med kläder skydda sig mot köld, och der derför större eller mindre nakenhet hör till regeln, åtminstone hos de obemedlade.
Den drägt, som här bäres, är vanligen beqväm och smakfull.
Hos singaleserna består den af ett om midjan viradt tygstycke, som hänger ned till knäna.
Männen, äfven de förmögna, som fortfarande föredraga den beqväma nationaldrägten framför den europeiska, gå med öfre delen af kroppen blottad.
Det långa håret sammanhålles med en kam, som går tvärs öfver hufvudet och som hos de förnämare har ett stort, fyrkantigt, öfver hjessan liggande utsprång.
Qvinnorna skyla öfre delen af kroppen med en tunn bomullströja.
Presterna bära ett gult tygstycke snedt öfver ena axeln.
De nakna barnen äro prydda med armringar af metall och med en metallkedja om lifvet, från hvilken en liten plåt hänger ned mellan benen.
Denna plåt är ofta af silfver eller guld och anses såsom en amulett.
Arbetarnas hyddor äro vanligen mycket små, uppförda af jord- eller kabook-tegel, samt snarare att betrakta såsom skjul till skydd mot regn och solsken än såsom hus i europeisk mening.
De rikare singaleserna bo i vidsträckta, nästan öppna, endast af tunna skärmar i rum indelade »verandor», snarlika husen i Japan.
Japanesernas prydlighetssinne, utmärkta smak och arbetsskicklighet saknar man dock här, men det måste också medgifvas, att japaneserna i dessa hänseenden stå främst bland alla jordens folk.
I hamnstäderna äro singaleserna odrägliga genom sitt tiggeri, sin pratsjuka och den obehagliga seden att vid handel först begära ända till tio gånger mer än hvad de slutligen nöja sig med.
I det inre af landet är förhållandet i detta hänseende vida bättre.
Bland de tempel, som jag besökte för att förskaffa mig pali-böcker, var äfven det s. k.
»djefvulstemplet» vid Ratnapora, det ståtligaste gudahus jag sett på Ceylon.
De flesta templen voro byggda af trä, alla voro ytterst oansenliga och uppförda utan spår till stil.
De talrika presterna och tempeltjenarne bodde i temligen snuskiga och oordentliga bostäder i templens granskap.
De mottogo mig vänligt och visade mig sina böcker, af hvilka de stundom sålde några.
Flere gånger slutade min underhandling dermed, att presten skänkte mig den bok jag önskade köpa, hvarvid han med bestämdhet vägrade att taga ersättning i någon form.
Vid ett tillfälle gaf presten till känna, att han sjelf vore af religionens bud förhindrad att mottaga den öfverenskomna köpesumman, men att jag kunde lemna den åt någon af de kringstående personerna.
Vid ett par af presthusen vimlade det af skolbarn, som beskäftigt sprungo af och an med sina palmbladsskrifböcker och ritstift.
Till sin inredning voro templen mycket olika, förmodligen beroende på skilda religiösa bruk i de olika Buddasekter, de tillhörde.
Ett tempel nära Colombo innehöll en stor mängd träbeläten och målningar af gudar eller menniskor i mer än kroppsstorlek.
De flesta stodo upprätt, liksom på vakt kring en sittande Budda och hade en påfallande egyptisk prägel.
Jag kunde ej hos presterna märka någon motvilja att föra främlingen omkring i deras tempel, dock saknades stundom nyckeln till en eller annan gömma, Bilder i ett tempel på Ceylon.
hvars innehåll man kanske ej ville vanhelga genom att visa det för den otrogne.
Detta var t. ex. fallet med det skåp, som innehöll djefvulens båge och pilar i templet vid Ratnapora.
Tempelkärlen voro för resten ytterst fula, smaklösa och illa underhållna.
Sällan såg jag någon ting som vittnade om smak, konst och ordningssinne.
Huru olika mot i Japan, der alla i de bättre templen förvarade svärd, lackvaror, fyrkärl, tekoppar m. m. skulle förtjenat plats i något af Europas konstmuseer.
I skildringen af den första resa från Novaja Semlja till Ceylon får man väl ej underlåta att för
Lidners landsmän uppdraga en bild af »Ceylons brända dalar».
I det hänseendet kan följande utdrag ur ett bref af dr Almqvist, skildrande hans resa till det inre af ön, vara upplysande och lärorikt:
»Tre timmar efter vår ankomst till Point de Galle satt jag vederbörligen instufvad i postdiligensen på väg till Colombo.
Till ressällskap hade jag en europe och två singaleser.
Emedan det redan var temligen skumt på aftonen, var ej mycket synligt af det omgifvande landskapet.
Hela natten gick färden genom en skog af väldiga kokosträd, hvilka aftecknade sina mörka kronor högt uppe i luften mot det något ljusare himlahvalfvet.
Egendomligt var att se den mängd af eldflugor, som flögo i alla riktningar och vid hvarje vingslag spredo ett starkt sken.
Nattluften hade denna ljumma fuktighet, som är så angenäm i troperna.
Då och då framträngde till våra öron ljudet från hafssvallet.
Vi följde nämligen öns vestkust norr ut.
Mera kunde ej i natten iakttagas, och snart var hela sällskapet försänkt i djup sömn.
Efter sju timmars raskt traf ankommo vi till en jernvägsstation och fortsatte nu med bantåg resan till Ceylons hufvudstad Colombo.
Emedan det derstädes ej var något särskildt att se eller uträtta, fortsatte jag, utan att stanna, på jernvägen, som här viker af från kusten inåt landet till Kandy och andra orter.
Snart blef nu landskapet allt ståtligare och ståtligare.
Vi hade visserligen förut på flere ställen sett tropisk växtlighet, men om en sådan yppighet, som här slog ögat, hade vi ingen föreställning.
Skada blott att menniskor kommit hit, röjt och planterat!
På låglandet såg jag några kanelplantager.
Ceylonisk
Ett landtställe på Ceylon.
kanel är mycket dyr; i Europa förbrukas nästan uteslutande billigare och sämre kanelsorter, hvilka komma från andra trakter, och de flesta plantager på Ceylon hafva blifvit nedlagda för många år sedan.
Inom kort hade bantåget lemnat låglandet, och vi började stiga starkt uppåt.
Det flacka kustlandet, der kokosträden förherskade, ombyttes i ett starkt kuperadt landskap; först kullar med mellanliggande stora, öppna dalar, snart allt högre sammanhängande berg med obetydligare, djupa, kittellika dalar eller öppna högslätter.
I dalarne odlades vanligtvis ris.
Kullar och bergsidor voro väl ursprungligen täckta af den yppigaste urskog, men numera äro alla sluttningar ända upp till bergspetsarne röjda och täckta med kaffeodlingar.
Kaffebusken är visserligen ganska prydlig, men så glest växt att marken öfverallt skimrar igenom, och detta blir en eländig beklädnad för det yppiga Ceylon.
Klockan två på middagen anlände vi till stationen Peradeniya, den närmaste till Kandy.
I dess närhet ligger den berömda botaniska trädgården, och der hade jag att uppsöka trädgårdens superintendent, dr Thwaites.
Den åldrige, ännu liflige och entusiastiske naturforskaren är ytterst intresserad för botanisk forskning och särdeles tillmötesgående mot alla som arbeta på detta område.
Han mottog mig särdeles vänligt, och det var hans förtjenst, att programmet för mitt vistande härstädes blef så rikt.
En botanisk trädgård på Ceylon måste naturligtvis vara någonting alldeles utomordentligt.
Man kan också aldrig få se en mera storartad och yppig växtlighet än här.
Trädgården har i synnerhet blifvit berömd för den mängd olika trädslag af de väldigaste dimensioner, som den har att uppvisa.
Dessutom finnas här alla möjliga mera bekanta växter, odlade i de prydligaste exemplar.
Kryddor och droger voro särdeles väl representerade.
Här slingrade sig uppför tjocka trädstammar långa refvor af svartpepparväxten, här frodades kardemum-plantan och ingefära, här prunkade prydliga kanel-, kamfer-, kina-, muskot- och chokoladträd, här såg jag en nyplockad skörd af vanilj.
Otroligt Höglandsbild från det inre af Ceylon.
Kaffeplanteringar; Adams pik i bakgrunden.
mycket var alltså att se, lära och njuta.
Dock, redan följande dag beslöt jag, på inrådan af dr Thwaites, att göra en tur upp till den egentliga bergsbygden, för att der taga den ceylonska laffloran bättre i skärskådande.
Dels med jernväg dels med diligens reste jag nu söder ut och befann mig på aftonen inlogerad i ett »resthouse» vid Rambodde, ett tusen meter öfver hafvet, således på ungefär samma höjd der träden upphöra att växa i södra Norge.
Detta tropiska bergland påminner i afseende på landskapets form något litet om trakter i Norges fjellbygd.
Äfven här finnas milslånga djupa dalar, omgifna af höga bergstoppar och ryggar, hvilka afteckna sina skarpa konturer mot horisonten.
Men här var allt öfverväxt med kaffebuskar eller möjligtvis med cinchona-plantor.
Bergsluttningarna voro nedifrån och ända upp så afröjda, att knappt ett träd fans lemnadt inom synhåll; öfverallt så långt ögat kunde nå blott kaffe!
Följande dagen tidigt på morgonen gick, eller rättare sagdt klättrade jag, åtföljd af en singales, vidare uppför de branta kaffeplanteringarna.
Vid 1,300 meters höjd öfver hafvet upphörde kaffet att växa, och vi träffade nu på några ej särdeles vidsträckta teodlingar, och ofvanför dessa vidtog urskog.
På 1,900 meters höjd öfver hafvet ligger en vidsträckt, öppen högslätt.
Här uppe finnes en icke oansenlig ort, Novara Elliya, hvarest guvernören har ett residens och en del trupper kaserneras under sommarhettan.
En af de bergstoppar, som omgifva denna högslätt är Pedrotalegalla, Ceylons högsta topp, som uppnår en höjd af 2,500 meter öfver hafvet.
Jag har bestigit icke så få berg, men till intet har uppstigandet varit så lätt som till detta, ty en bred gångstig ledde ända upp till toppen.
Utan denna väg hade uppstigandet varit omöjligt, ty man skulle behöft en timmes tid för hvarje fot, som man lyckats framtränga genom djungeln; så tätt är nämligen marken under de höga träden ända upp till spetsen af berget betäckt af buskar, slingerväxter eller bambu.
På aftonen återvände jag till mitt förra nattqvarter, der jag sof godt efter en nätt promenad på 36 engelska mil.
Emedan jag den följande dagen kände mig alldeles ur stånd att göra någon vidare exkursion till fots, satte jag mig åter upp i postvagnen och for tillbaka till Peradeniya.
Under denna färd hade jag till ressällskap en singales, hvilken det var ett synnerligt nöje att på nära håll få taga i skärskådande.
Hans ena stortå var prydd med en bred ring af silfver, båda öronen voro ofvantill genomborrade och försedda med något dingeledang, den ena näsvingen var likaledes genomstucken för att bereda honom tillfälle att äfven på detta ställe pryda sig med ett granlåtsstycke.
På hufvudet hade han liksom alla singaleser en kam, hvarmed det rätt uppåt strukna håret hölls i sitt läge, alldeles som små flickor hos oss bruka ha håret anordnadt.
Emedan mannen ej tycktes kunna ett ord engelska, så var det omöjligt att inleda en närmare bekantskap.
På middagen följande dag fann jag mig i följd af en alldeles opåräknad händelse nödsakad att hals öfver hufvud återvända ned till kusten igen.
Doktor Thwaites och jag blefvo nämligen af hans excellens guvernören inviterade till middag.
Emedan jag ännu efter min långa fotvandring gick och linkade samt dessutom ej hade haft den försigtigheten att taga svarta kläder med mig, ansåg jag mig ej, huru påkostande det än var, böra mottaga denna ärofulla inbjudning, utan reste i stället min väg.
På så sätt kom jag efter sex de angenämaste dagar åter tillbaka till Point de Galle och Vega.»
Vega-expeditionens vetenskapsmän. F. R.
Kjellman. A.
Stuxberg. E.
Almqvist. O.
– Utfärd till pyramiderna och Mokattam-bergen.
– Sues-kanalen.
– Nattlig landstigning på Sicilien. – Napoli. – Roma.
– Expeditionens deltagare skiljas.
– England.
– Paris.
– Slutord.
Ännu under vistelsen i Japan och under resan derifrån till Ceylon hade jag sökt att åtminstone i någon mån bibehålla Vega-färdens egenskap af en vetenskaplig expedition, ett försök som, i betraktande af den korta tid vi vistades på hvarje ställe, icke kunde lemna några synnerligen betydelsefulla resultat, och som dessutom försvårades, om ock på ett för oss synnerligen smickrande och angenämt sätt, genom den jag kan nästan säga stormande gästvänlighet, med hvilken Vega-männen mottogos öfverallt under deras besök i Japans och Ostasiens hamnar.
Något nytt, oberördt forskningsfält var för öfrigt svårt att finna i trakter, som varit säte för odling och kultur långt före den tid, då skog började att rödjas och säd att sås i den skandinaviska norden, och som under århundraden utgjort mål för forskningsfärder från Europas alla länder.
Jag hoppas dock, att Vega skall hafva lemnat varaktiga minnen äfven af denna del af sin färd genom Stuxbergs, Nordqvists, Kjellmans och Almqvists bidrag till den ostasiatiska evertebratfaunan, alg- och laf-floran, äfvensom genom mina samlingar af japanska böcker, af växtförsteningar från Mogi och Labuan m.m.
Med de nya, öfverväldigande intryck, som natur och folk utöfvade på dem bland oss, som nu för första gången besökte Japan, Kina, Indien, Borneo och Ceylon, var det dock särdeles svårt att, under ett uppehåll af några få dagar på hvarje ställe, fasthålla vid denna sida af Vega-expeditionen.
Jag beslöt derför att efter afresan från Ceylon fullkomligt afstå från densamma, d.v.s. att derifrån endast resa hem.
Rörande denna del af Vegas färd skulle jag således hafva ganska litet att anföra, om ej en skyldig tacksamhet manade mig att med några ord frambära Vegamännens erkänsla för all den ära och all den välvilja de rönt äfven under sista afdelningen af resan.
För mången bland mina läsare torde denna skildring vara af intresse, såsom en erinran om några förgångna glada dagar, hvilka de sjelfva genomlefvat, och det skulle till och med kunna hända, att det ej blir okärkommet för geografiens vänner i en kommande tid att läsa beskrifningen öfver det sätt, på hvilket Asiens och Europas första omseglare firats i kulturländernas hamnar och hufvudstäder.
Vid skildringen häraf nödgas jag dock vara så kort som möjligt, och jag måste derför redan nu bedja om ursäkt, om ej hvarje gästvänlighet, som kommit oss till del, här kan omnämnas.
Vi afreste från Point de Galle den 22 december och ankommo till Aden den 7 januari.
Öfverresan gick långsamt till följd af svag vind eller stiltje.
Julaftonen firade vi denna gång, trötta som vi voro på kalaser, ej på ett så högtidligt sätt som vid Pitlekaj, utan endast med några få julskänker och litet extra förplägning.
Nyårsaftonen deremot öfverraskades officerarne i gunrummet af en i tjocka päskar till tschuktscher utklädd deputation från skansen, hvilken kom att på god svenska, blandad med en och annan ännu ej bortglömd
Pitlekaj-glosa, frambära en helsning från våra vänner bland nordens is, ett tack för det förgångna och lyckönskningar för det kommande året, allt blandadt med tschuktschiska klagovisor öfver den svåra värmen här borta i eqvatorns granskap, som för pälsprydda män sades vara rakt outhärdelig.
I Aden dröjde vi endast ett par dagar, vänligt mottagna af den dervarande tjenstförrättande svensk-norske konsuln, som förde oss omkring till de märkligaste af denna vigtiga hamns ödsliga omgifningar, bland annat till de storartade, men för tillfället och oftast fullkomligt tomma vattenbassiner, som engelsmännen anlagt i stadens granskap.
Intet ställe i den höga norden, ej Sjuöarnas granitklippor eller Low-Islands klapperstenshällar på Spetsbergen, ej bergsidorna på Novaja Semljas ostkust eller Kap Tscheljuskins rutmarker, äro så blottade på växtlighet som Adens omgifningar och de delar af Röda hafvets ostkust, som vi sett.
Någon jemförelse i afseende å djurlifvets rikedom kan ej heller ifrågakomma mellan dessa eqvatorialländer och de nämnda polartrakterna.
Öfver hufvud tyckes djurlifvet i den högsta nordens kustländer, då nämligen bergen äro höga och omgifna af djupt vatten, vara individrikare än i södern, och detta beror ej allenast af fogelkoloniernas talrikhet och den mängd stora jagtdjur, som der möter oss, utan äfven af hafvets rikedom på evertebrater.
Åtminstone lemnade de draggningar, som från Vega anstäldes under färden mellan Japan och Ceylon, en ytterst ringa skörd i jemförelse med våra draggningar norr om Kap Tscheljuskin.
Aden är numera en vigtig anlöpningsplats för de fartyg, som från europeiska farvatten segla genom Sues-kanalen till Indiska oceanen, och äfven en af de vigtigaste utförselorterna för Jemens eller det lyckliga Arabiens alster.
I sistnämnda hänseende var staden af betydelse redan för snart fyra hundra år sedan, då italienaren Ludovico de Varthema en längre tid hölls fången af de på stället boende arabstammarne.
I Adens hamn helsades Vega med 21 kanonskott och svenska flaggan hissad på stortoppen af ett italienskt örlogsfartyg, avisoångaren Esploratore under befäl af kapten Amezaga.
Esploratore deltog i en af tre örlogsfartyg bestående expedition, som hade i uppdrag att anlägga en italiensk koloni vid den norr om Bab-el-Mandeb i Afrikas ostkust inskjutande Assab-viken på ett område, som för ändamålet inköpts af ett italienskt handelsbolag, Rubbatino.
Om bord befann sig professor Sapetto, en äldre man, som afslutat köpet och i fyratio år vistats i trakten.
Det var bestämdt, att han skulle blifva den nya koloniens styresman.
Med Esploratore följde dessutom de för sina vidsträckta resor i tropikerna och storartade vetenskapliga arbeten berömde forskarne Beccari och markis Doria.
Det italienska fartygets officerare bjödo oss på en middag, som var en af de gladaste och mest uppsluppna bland de många tillställningar vi varit med om under vår hemresa.
Då vi efter slutad fest skildes från våra värdar, upplyste de den väg, der vi rodde fram öfver Aden-vikens lugna bölja, med blänkfyrar, och den arabiska kustens ödsliga fjellsidor genljödo af de hurrarop, som vexlades i den klara, stilla natten mellan representanterna för Europas söder och nord.
Vega lemnade Aden, eller rättare dess hamnstad Steamer Point, den 9 januari och seglade den följande dagen genom Bab-el-Mandeb in i Röda hafvet.
Resan uppför detta smala, men två tusen två hundra kilometer långa haf gick långsamt, i synnerhet i dess norra del, der en hård motvind blåste.
Denna medförde en så betydlig sänkning af temperaturen, att ishinna bildade sig på sötvattenspölar i Kairo, och att vi, så polarfarare vi voro, åter måste anlägga vinterkläder i sjelfva Egypten.
Ankaret fäldes den 27 januari i den vid södra mynningen af Sues-kanalen belägna, numera obetydliga hamnstaden Sues.
De flesta af Vega-expeditionens vetenskapsmän och officerare gjorde derifrån en utflygt till Kairo och pyramiderna och blefvo öfverallt mottagna på ett mycket förekommande sätt.
Bland annat sände Egyptens geografiska sällskap en helsningsdeputation oss till mötes under anförande af sällskapets president, amerikanen Stone Pascha.
Han hade i sin ungdom besökt Sverige och tycktes hafva det i synnerligen kärt minne.
Det geografiska sällskapet tillstälde en ståtlig bankett Vega-expeditionen till ära.
En utflygt gjordes till de stora pyramiderna, och så vidt den korta tiden medgaf, till andra märkliga ställen uti och omkring den hop ruiner af alla slag och från alla tider, som utgör det nutida Egyptens hufvudstad.
Under besöket vid pyramiderna hade den svensk-norske generalkonsuln Bödtker anordnat en middag för oss i det der befintliga europeiska värdshuset, och samma afton gafs för oss en bal i Kairo af italienske generalkonsuln de Martino.
En dag egnade desutom några af oss, i sällskap med Mr Giuseppe Haimann, åt en kort utflygt till Mokattam-bergen, bekanta genom de der förekommande, till kisel förvandlade trädstammarne.
Jag hoppades jemte förstenadt trä kunna taga rätt på något ler- eller skifferlager med bladaftryck.
Detta lyckades dock ej, men jag fullastade ett af två hästar draget fordon med större och mindre, till hård flinta förvandlade trädstammar.
Dessa ligga i otroliga massor kringspridda i öknen, dels söndersplittrade i smärre stycken, dels som långa nedfallna, rot- och grenlösa, underbart väl bibehållna stammar.