Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man tyckte egentligen icke vidare om det, nej, då allt kommer omkring, var det egentligen bara strunt.
Samma förhållande är det med böc- ker.
Tala med en människa, strax efter sedan hon läst en bok, och så sedan hon mött sina kamrater i » frälsningsarmen ».
Man skulle icke tro, att det vore samnia sak, hon talade om, så listigt och säkert har hon förändrat hela sin åsikt.
Detta bevisar blott, huru utom- ordentligt få människor det är, som ha och våga ha en åsikt själfva.
Det står i bibeln: » Hvarför tanken I ej själfva, ' hvad rätt är? » — och det är ett visst ord.
Hvarför tror ni mer på andras förstånd Man skall aldrig börja med att reflektera öfver en sak.
Det är just det lyckliga hos ungdomen, att den kan störta sig i beskå- dandet af något, såsom man en sommardag störtar sig i hafvet.
Men då man kommer upp och börjar bli torr, kan man gärna svara på frågan: » var det kallt eller varmt? » Var icke så rädd för att ha en åsikt, äfven om du skulle vara alldeles ensam om den i hela världen.
Egentligen kunna aldrig två män- niskor tänka lika i ett och allt.
Ä r du fjor- ton år, skall du icke önska eller tro, att du absolut skall känna detsamma som din mor- mor, och blir du tjugufyra, så gör icke narr af hvad du höll af, då du var fjorton år.
Hvarje ålder har sin egen uppfattning och behöfver sin egen föda.
Det gäller blott att vara sund och naturlig och hafva litet mod till att älska och beundra, hvad man själf gripes af, och icke blott efterapa de andra.
Om någon frågar, skall man ha klart för sig, hvarmed man vill försvara sin helge- dom, och är det allvar med ens kärlek, till hvad man dyrkar, försvarar man det icke för att säga emot, utan emedan det är sanning för en själf, och det är dock blott den per- sonliga sanningen, som har betydelse.
Man behöfver därför icke tro, att detta är det sista och absoluta, man skall komma till.
Ungdomen är blott begynnelsen af lifvet, och om man icke förändrar sig helt och hållet, så verkar dock utvecklingen en stor förän- dring.
Till denna utveckling hör, att man väl och noga skall lyssna till andras meningar och yttranden, men man skall aldrig låta sig öfverrumplas.
Skall någon kunna öfvertyga en, måste det vara därför, att det är något i ens inre, som hemligt svarar den andre och säger: » ja, du har rätt! » Kökstijranner.
För I d u n af Maja.
* 1 ' &gt;jr ag gör helst allt själf. » Med dessa fem ord tro vi oss hafva tillfylles betecknat en hel klass fruntimmer, liksom den bekanta satsen: » 1 ' état c ' est m o b (jag är staten) blifvit ett utmärkande kännetecken på en viss klass tyranner.
Hvem kan förneka, att ett slags öfverensstämmelse äger rum mellan alla tiders och släktens oinskränkta regeringar?
Den, som ännu, oaktadt Elisabets af England och Katarinas af Ryssland bevisade förmåga att styra folk, tyiflar på det kvinnliga släktets herskaretalang, han må vända sin blick från de krönta storheterna bland Evas döttrar till de mindre bemärkta herskarinnor, som med järnhand styra — lyckligtvis, skulle vi vilja säga, endast — ett kök.
» Jag gör helst allt själf » är en riktig köks- tyranns första tanke på morgonen.
Med öf- verlägset förakt skådar hon ned på den hus- mor, som anförtrott frukostens tillagande åt sin tjänstflicka och själf gladt sprakar bort morgonstunden med man och barn.
» Hur kan man på det viset öfverlåta sina sysslor åt andra? » För den äkta kökstyrannen äro alla tjänande personer varelser af lägre grad.
Hon är djupt öfvertygad om, att » sådana där kräk » lägga sig till med kafFeböner o. d., och att deras samveten äro af rymligaste slag.
Därför måste alla göromål ske under hennes ögon eller helst af hennes egen hand.
Jämt är hon sysselsatt och har aldrig ro att sitta stilla.
Då hennes man för henne vill uppläsa någon nyhet ur morgontidningen, må- ste hon ut i köket och späcka steken, och då barnen komma till henne med sina små be- kymmer, känner hon sig öfvertygad, att mjöl- ken kokar öfver, och måste rusa ut för att rädda densamma.
Hennes omgifning har kanske svårt att för- stå och värderar så föga denna hennes jäk- tande ifver.
Herskar- innan finner sin lön inom sitt eget bröst.
Känns hon inte igen på den stolta blicken, som säger: » Finns det ett sådant kök som mitt?
Har någon så blanka kastruller och hvita trä- kärl som jag?
Kan någon framvisa sådana sylter som mina, eller ges det en enda, som kan laga bättre mat än jag?
Hvems linne är så bländhvitr, så väl mangladt och så väl struket som mitt? » A l l detta är nog obestridligen sant.
Det vore ju en synnerlig lycka att få en tjä- narinna från ett sådant mönsterhus.
Tillfälle att eröfra en sådan skatt erbjudes ofta, ty märkvärdigt nog tyckas tjänsteflic-
korna ha mycket brådt att gå igenom den makalösa kursen.
Hvarje halfår, kanske of- tare, flyttar någon af dem.
D u skyndar att antaga ett af dessa praktexemplar bland jungfrur.
Hvad följer?
Du skickar henne på tor- get.
Hon köper allt, hvad galet är.
Hon har ingen aning om, hvilken del af oxen som passar till stek, hon kan inte skilja gamla ägg från färska, godt hvetemjöl från dåligt sådant.
Du förvånas med rätta.
» Jo, se frun, som ting själf, » säger den Nå ja, den frun ville bestyren — den som som hon!
jag var hos, köpte all- skamflata tjänstflickan.
helst själf ha de yttre kunde vara så utmärkt D u öfverlämnar därefter åt tjänarinnan en- dast de inre göromålen och matlagningen.
Sak samma!
Den stackars varelsen vet inte mer än katten i spiselvrån, hur hon skall steka en gås eller stufva en aborre eller späcka en hare.
D u förvånas ånyo.
» Ja, se min förra matmor gjorde allt själf! » D u känner en ännu djupare beundran för denna makalösa fru, som gjorde allt själf.
D u är ung och vill likna henne.
V i l l du det verkligen?
Låt varna dig, gör det icke!
Blif ingen allenastyrande köks- despot!
Uppoffra icke din äktenskapliga lycka för begäret att enväldigt herska i kö- ket.
V a r oersättlig i första rummet för din make och dina barn.
För deras trefDad må du ensam verka.
Om du har råd att hålla en tjänarinna, så lär henne sköta sina göro- mål.
Undervisa henne med foglighet och ef- ter en bestämd ordning.
Öfverse med hennes mindre förseelser och visa henne aktning och tillgifvenhet.
D å hon gör en sak väl, erkänn det, och fordra sedan med bestämdhet, att hon ständigt sedan gör detta lika bra.
Men akta dig för den själfbelåtna maktfullkomligheten, som finner sitt uttryck i de stolta orden: » Jag gör helst allt själf. » Kvinnans intressen vid den ny- öppnade riksdagen.
rariskar man statsverksproposilionen med hän- syn till hvad den vill göra för kvinnan — och det är endast den synpunkten vi här ha att göra med —, märker man genast, att en af våra s. k. stora frågor, läroverksfrågan, framkallat förslag, som, om de komma att genomföras, skola få ej ringa betydelse för kvinnan.
Dessa förslag af- se ombildandet af de mindre allmänna läroverken till samskolor d. v. s. skolor för samundervisning.
I sam- band därmed står förslaget om rätt för k. m:t att låta undervisningen i dessa skolor bestridas af kvin- nor.
För det uppväxande släktets uppfostran är sam- undervisningen en sak af största vikt.
Det är dock ej denna dess betydelse, som fört den fram för riks- dagen.
Snarare har den kommit dit af praktiskt- ekonomiska skäl.
Då läroverkskomitén 1882 föror- dade indragning eller ombildning af åtskilliga peda- gogier och mindre allmänDa läroverk, mötte detta motstånd från de städer indragningen gällde.
D e framkastade då såsom ett motförsvar tanken på sam- undervisning, hvarigenom de smärre läroverken skulle se sitt lärjungeantal förökadt, således kostnaderna för hvarje lärjunge förminskade.
Det var sålunda besparingshänsyn som härvidlag förde frågan om samundervisning på tal.
Men ordet hade nu en gång nämnts, och man bör- jade fästa vikt vid saken.
Ecklesiastikministern Ham- marskjöld ansåg (1887) det lämpligt att » anställa för- sök » med » den af många högt prisade samuppfott- ram&gt;.
Oaktadt denna något obestämda ståndpunkt förde han dock frågan framåt genom att erinra om, hvilken betydelse samuppfostran kunde hafva för kvinnliga lärjungar, hvilka i smärre städer hade svårt att få någon högre utbildning.
Flickskolekomitén betonade i sitt betänkande (1888) samundervisningens betydelse och lämplighet sär- skildt på platser, » där lärjungarne komma från täm- ligen likartade familjer och äro syskon, grannar, be- kanta till hvarandra, växande upp under jämförelse- vis enkla lifsförhållanden ».
Äfven ecklesiastikmini- stern Wennerberg förklarade sig i sitt förslag 1890 ej hafva något att invända mot kvinnliga lärjungars tillträde till de ombildade mindre läroverken.
Frågan var dock ej så långt kommen, som man på grund af dessa uttalanden skulle kunna tro.
I så väl 1887 som 1890 års förslag var de kvinnliga lärjungarnes tillträde till det ombildade läroverket beroende af kommunalstyrelsens beslut och följaktli- gen äfven af tillgång på utrymme och lärarekrafter.
Osh enligt 1887 års förslag skulle vid ett samunder- visande läroverk endast en lärarinna tillsättas och det på den minst fordrande platsen.
I 1892 års nu framlagda förslag hafva dessa in- skränkningar försvunnit.
Visserligen skulle det om förslaget antages, bero på kommunalstyrelsens be- gäran, om ett läroverk skulle organiseras såsom sam- skola eller icke, men om en sådan begäran fram- ställes och bifalles, hafva sedan manliga och kvinn- liga lärjungar lika rätt till inträde vid läroverket.
Likaså hafva lärareplatserna vid samskolorna förde- lats mera jämnt mellan lärarinnor och lärare.
Lä- rarinnorna, som skulle äga fast anställning, skulle med 1,500 kr.
och två ålderstillägg på 250 kr.hvar- dera ersättas för 24 timmars arbete i veckan.
Efter 55 lefnads- och 25 tjänsteår skulle de vara berätti- gade till en pension af 1,200 kr.
Rektorsbefattnin- gen får dock ej innehafvas af en lärarinna.
Ur lifvet af Edith Forssman.
åfptt bref till professorn » — den gamla &amp; \ ordentliga, men anmärkniugsvärdt fu- la hushållerskan öppnade försiktigt dörren till skrifrummet och framräckte ett kuvert, hvars tarfliga yttre tydligen väckt någon undran hos henne.
» Ett tiggarbref, pub. » — den som skref kände visst icke, att professorn ej var den, som kastade bort allmosor åt förste bäste.
— • Hon knyckte på hufvudet och gick, me- dan den gråhårige herrn i sin bekväma skrif- stol utan hast bröt brefvet och fäste den skarpa bakom glasögonen förskansade blicken på de ojämna raderna: » Dåliga ögon, darrande hand, » läste han mumlande, » min yngste gosse K n u t.
har alltid varit sin mors glädje » — hvad är det för sentimentalt snack!
— Han fortsatte • åter med halfhög röst i af brutna satser: » Vågar vända mig till herr professorn som Utom dessa reformer har ecklesiastikministern Gill- jam i årets statsverksproposition framställt ett annat kusin och gammal vän till min aflidne käre förslag, som för kvinnans uppfostran har en ej ringa man.
hjälpa gossen på väg.
tog den betydelse.
Han begär nämligen ett anslag af 5,000 hvita mössan senaste v å r.
har en brinnan- kronor för att vid högre lärarinneseminariet införa de håg för studier. » undervisning i huslig ekonomi, d. v. s. matlagnings- konst.
Uppslaget till denna nya åtgärd har kommit » Jaha, » professorn knep ihop de gråblå från professorskan Anna Retzius, hvilken såsom gåf- ögonen, och öfver h a n s tunna läppar gled ett va erbjudit seminariet en i gång varande matlag- ningsskola med inventarier.
Seminariet har visser- sarkastiskt leende, » man ser nog, hvart det ligen icke utan vederbörligt tillstånd kunnat motta- lutar, » brummade han; » gumman syftar för- ga detsamma, men planen med gåfvan har tydligen stås därhän, att jag skall stå till tjänst och rönt erkännande öfver allt.
Direktionen har begärt taga mig på halsen en gröngöling till pojke, det anslag, som är erforderligt för att upprätthålla undervisningen i matlagningsskolan.
Ecklesiastik- som kommer hit med en tuppkycklings orubb- ministern har också förordat detta anslag, ehuru han liga öfvertygelse om att vara ett lärdomsljus anser, att åtminstone att börja med skolan bör af yppersta slag.
Nej tack vackert, j a g vill blifva i enskild ägo, men få af seminariet under vis- ingenting hafva att skaffa med den förhopp- sa vilkor begagnas.
ningsfulla ungdomen — ingenting alls.
Är Om riksdagen, såsom man kan hoppas, godkänner detta förslag, har den husliga ekonomien tagit plats han ett snille, bryter det nog fram äfven utan mitt åtgörande, i annat fall kan han j u bli bland de officielt erkända läroämnenas antal.
Att det i sådant fall snart skall tränga sig fram till skomakare; det är ett hederligt yrke och flickskolorna i landet, därom kan man vara förvis- bättre, än att han svälter ut sig på den lär- sad Rektorn vid högre lärarinneseminariet ger det nya läroämnet en synnerligt vacker rekommenda- da banan som andra narrar före honom. » tion.
Det skulle enligt hans åsikt gifva bättre för- utsättningar för utöfning af det husmoderliga kallet, komplettera den teoretiska och estetiska utbildning, som våra högre flickskolor meddela, och bereda nö- dig omväxling i arbetet, särskildt för tiden mellan det 14:de och det 16:de lefnadsåret, då flickorna vanligen visade mindre håg för studier.
Han anför också, att på många ställen i landet intresset för det nya läroämnet redan vaknat, men att man saknade kompetenta lärarinnor.
Slutligen förekomma i statsverkspropositionen en del för kvinnliga biträden i statens verk viktiga för- slag angående löneförhållanden.
En nyhet bland dessa är den af generalpoststyrelsen föreslagna och af k. m:t gillade reformen, att kvinnligapostfunktio- närer skulle få rätt till ålderstillägg, hvilket de förut ej haft.
Generalpoststyrelsen betecknar den före- slagna anordningen såsom rättvis och billig och till- lägger ytterligare några uttalanden, som för post- verkets kvinnliga biträden äro ganska smickrande.
Styrelsen säger nämligen, att så väl omfånget och beskaffenheten af kvinnans arbete i postverkets tjänst som hennes förmåga att fullgöra detta arbete tala för, att hon ej bör utestängas från denna förmån.
Och civilministern instämmer med generalpoststyrel- sen.
I öfrigt inrymmer den kungliga propositionen de för hvarje år kommande anslagen till löneförbätt- ringar åt lärarinnor vid folkskollärareseminarierna och vid högre lärarinneseminariet m. m. samt till det gradvis pågående införandet af slöjd såsom un- dervisningsämne vid våra folkskollärarinneseminarier.
Han bet sig i läppen, och det satiriska löjet på hans mun förbyttes till någonting midt emellan ett bittert vemod och en bister grimas, men med en beslutsam rörelse tog han brefvet och gömde det under en pappers- press af marmor med handtag af brons, in- nan han åter lutade sig ned öfver den me- dicinska afhandling, han just höll på att ut- arbeta; ty trots de sextio åren var professor Winter ännu kry och själsstark som en ung man.
Pennan raspade på nytt lika flitigt öfver papperet som före brefvets ankomst, man kunde hafva trott, att det lilla afbrottet blott varit en förbiilande dröm, om icke det där sällsamma uttrycket fortfarande kvardröjt i professorns ansikte och hans blick gång på gång förirrat sig till en viss marmorpress, som om den varit en hemlighetsfull graf- vård öfver någonting, som borde vara gömdt och glömdt.
Orden knöto sig emellertid icke mer så lyckligt samman till formfulländade satser, han fann icke snabbt nog de jämförande ställena i sina medicinska auktoriteter, och med ett buttert » fördömdt » sköt han förar- gad undan manuskriptet, så att de lösa bla- den flögo omkring.
Han gick några gån- ger fram och åter på den mjuka mattan i det komfortabla skrifrummet med sina väl-
fyllda bokskåp, sina byster och taflor och den gedigna mahognymöbeln; det var just ett sådant arbetsrum, som en bildad man med fint utprägladt konstsinne och en solid för- mögenhet skulle inrätta åt sig till daglig vistelseort.
Han såg sig om med dröjande tankfulla blickar — hvad grubblade han öfver?
— Steg där kanske fram i minnet bilden af en liten pilt i lappad blus och utgångna skor, som sällan fick äta sig mätt, men som lik- väl envist utstod allt för att girigt hänga öfver gamla, lånta skolböcker.
Den gossen skulle nog trotsat en värld, om den velat tvinga honom att » blifva vid lästen » i stäl- let för att genom tistlar och törne bana sig väg till vetandets höjder.
I den lille parfveln skulle visserligen varit svårt att spåra den blifvande professorn, man- nen, hvars namn hade en så utomordentligt god klang inom den medicinska världen, men så var det likväl, och han, som nu stod där och såg sig om i det vackra skrifrummet, hade säkert, då han kämpade emot brist och nöd, icke vågat drömma om den lifvets kom- fort, som nu omgaf honom.
Det ryckte till i det stränga ansiktet — de gamla minnena borde ju äfven berätta, att det var hans eget trägna arbete, hans järn- flit, som drifvit honom framåt till hvad han nu var — ja väl — men fanns där då icke något mer att förtälja, något om välvilliga beskyddare, som understödt den kunskaps- törstande ynglingen, om hjälpsamma händer, utsträckta i den .yttersta nöden; den egna kraften har dock sin gräns, det måste han veta af egen erfarenhet.
Nå, nå, hvad skulle alla dessa tankar tjäna till, hvart ville de föra honom?
Pro- fessorn satte sig åter vid bordet, tog fram bref- vet under marmorpressen och läste det upp- märksamt ännu en gång, sedan började han skrifva och bar ännu samma kväll, högst egenhändigt, ett bref på posten.
Några dagar senare förbluffade han vid middagen sin gamla hushållerska genom att helt tvärt be henne göra i ordning gårds- rummet till den följande aftonen för en ung student — en aflägsen släktning — som han beslutat gifva fritt kvarter under höstter- minen.
Jungfru Fina, som var den personifierade punktligheten och helt och hållet ovan vid alla surpriser, höll på att tappa stekfatet i golfvet af häpnad.
När hennes husbonde gaf en liten middag eller såg några vänner på supé, var det alltsammans aftaladt dem emellan flere dagar förut, så att hon hade god tid för sina förberedelser, men nu slog den märkvärdiga nyheten som en bomb ned på henne, att professorn — professorn, som alltid rynkade ögonbrynen åt » pojkglopar », skulle taga en student i sitt hus, ty efter- som gården var hans, måste väl rummet där- nere äfven tagas med i räkningen.
Hon var så öfverväldigad, att hon icke förmådde i ord uttrycka sin förvåning, utan blott helt pas- sivt förmoda, att den unge herrn äfven skulle äta vid professorns bord.
» Det är inte så afgjordt, » svarade denne emellertid något kort och med en stel blick, och med en liten nervös snörpning kring mun- nen sväfvade jungru Fina ut i köket för att grubbla öfver, om jorden fått någon knuff, eller om det var hennes husbonde, » som hade en skruf lös i hufvudknoppen ».
I alla fall lät den samvetsgranna kvinnan ingenting förhindra sig att med borste och tvål göra allt som göras kunde för det tarf- liga gårdsrummet, men när hon vände sig till professorn och frågade, huru det skulle möb- leras, befallde han henne helt barskt att bä- ra ned från vinden en gammal säng, ett ran- kigt bord och några ledbrutna stolar — mera behöfdes ej, en fattig gosse fick lof att vara nöjd med minsta möjliga.
Jungfru Fina tryckte läpparne hårdt till- sammans, som om hon varit rädd att låta något ord undfalla sig, men inom sig tänkte hon: » Professorn har säkert ångrat sig, en ungdom här i huset är så emot alla hans vanor. » I denna tro styrktes hon ytterligare, då hennes husbonde vid middagen gaf några mycket bestämda order angående den främ- mande.
Morgon och kväll skulle hon få bära ned skummjölk och bröd, middagarne fick studenten äta på ett enkelt matställe i närheten — • det skulle professorn ställa om.
» För resten, » slutade han, » får Fina inte börja med något fjäsk och spring för att be- tjäna honom därnere; unga herrar bli bara bekväma och egenkära, om man passar upp dem, kom ihåg det! » Professorn såg så barsk ut därvid, att hus- hållerskan helt förskräckt knäppte ihop hän- derna och suckade: » Gud hjälpe fattigmans barn, som måste lefva på andras nåd. » Hadej professorn verkligen ångrat sig?
Den frågan gjorde han sig själf, när han om kvällen satt och väntade på sin unge gäst, som skulle anlända med aftontåget.
Ångrade han att med de få raderna, i hvilka han ut- lofvade fri bostad och litet hjälp i öfrigt, möjligen hafva ingifvit den medellöse studen- ten några högtflygande förhoppningar på den rike släktingens bistånd!
På dessa frågor fann han intet svar, men inom honom stod det fast att genast från början låta den un- ge herrn förstå, att han hade alls inga an- språk; skulle det gå honom väl, skulle han hafva en framtid, måste det bero på hvad han själf dugde till och därmed bastå.
— Det var icke lumpen snålhet, som föranledde hans karghet gentemot denne okände yng- ling, det var hans principer; därför beslöt professorn också att förhålla sig så passiv som möjligt och intaga en afvaktande, skarpt iakttagande hållning.
Just då han hunnit så långt i sina grubb- lerier, rullade ett åkdon nere på gatan, och några ögonblick senare hördes raska steg i trappan.
Fina hade gått ut för att bära in reseffekterna, men den främmande hade blott en liten gammal läderkappsäck, som han själf bar i handen, han ville visst ingalunda be- svära någon annan därmed, sade han, i det han höfligt och med ett behagligt leende häl- sade på hushållerskan.
» Får jag kväll? » kanske råka professorn redan i (Forts.) Husmoderlig almanack.
Eftersom dagarne småningom börja blifva längre och husmoderns tankar ännu ej upptagas af träd- gårdsgöromål och vårstök, företager hon nu en ra- dikal granskning af sängkläder och sänglinne.
— Om pälsvaror genom begagnandet under vintern förlorat sig något och behöfva uppfriskas till fortsatt bruk, så sker detta enklast medels uppbettadt hvete- eller rågkli, hvarmed man duktigt gnider och borstar dem samt därpå skakar och piskar dem.
Hetsand gör ibland samma tjänst, dock borttager den ej det flitiga utseendet, emedan den ej drar till sig fett och smuts lika bra som kli.
— I källaren låter man en gång i veckan bortplocka den skämda potatisen.
Rotfrukter läggas om i ny, torr sand, om så be- höfves; de, som möjligen börja gro, förbrukas först eller rensas från de gröna skotten.
— På landet företager husmodern slakt och såpkokning, och den som roar sig med vinberedning i hemmet, tappar nu försiktigt sina sorter på andra ankare, så att all bot- tensats (resp. jäst) kvarblir i de gamla kärlen.
— Om man bland äggförrådet påträffar ett och annat ägg, som, utan att egentligen vara skämdt, ej luktar rik- tigt friskt, kan man göra det användbart genom att utställa det upptagna ägget några timmar i friska luften — dock ej medan termometern är un- der fryspunkten.
— Vill husmodern redan syssel- sätta sig med sin trädgård, kan hon upprita planen, granska sitt fröförråd, plocka de insamlade fröar- terna ur sina skidor och göra i ordning fri notan.
— Före fastlagssöndagen ställer matmodern med den i hennes trakt brukliga kosten — i alla händelser bakar hon nu sina fettisdagsbullar *.
Fjärilen.
trädgården, där augustisolens brännande c i l » strålar försätta den upphettade luften i dallring, längs efter blomsterrabatterna, hvil- kas halfvissnade blommor försmäkta, utan att gifva någon doft, jagar en liten flicka fjäri- lar, med en tolfårings obekymrade glädtighet, iklädd en tunn, rosafärgad sidenklädning, med bara armar och ben och med det ljuslockiga håret uppsatt under en hvit halmhatt.
I skuggan af en berså sitter hennes far- far, en vacker gubbe på 80 år, en f. d. kammarherre hos Ludvig X V I I I, med ha- kan stödd mot silfverknappen på sin käpp, småleende och med halfslutna ögon, och öf- vervakar barnets nyckfulla lopp.
Med en kattunges smidiga och lätta behag följer den lilla flickan på tåspetsarne en smal allé, som slingrar sig fram mellan tvänne rosenhäckar, och gör sig i ordning att med en flughåf af grönt flor fånga en vacker natt- fjäril med röda vingar, betäckta af svarta sammetsfläekar.
Hon tar ett steg, men stan- nar med utsträckt arm och återhållen ande- dräkt och biter sig i läppen med sina fina, hvita tänder.
Ånnu ett steg — — — — Fjäriln sitter på en ros, ett okunnigt offer, om den hotande faran.
Ett steg till — - — — — Redan sänkes håfven.
Men en dallring i luften, en plötslig skugga, har väckt fjärilens uppmärksamhet.
Han höjer sig och flyr un- dan med osäker flykt.
Barnet störtar framåt under höga rop, och förföljelsen börjar på nytt, vild, utan hänsyn till hinder, tvärs öfver gräsmattor, midt ibland ra- batter.