Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I afseende härpå åberopade Justitie-Ombudsmannen hvad som rörande denna punkt i det underdåniga memorialet, hvarmed åtalet hos Kongl. Majit anhängiggjordes, redan blifvit anfördt, och tilläde endast att, då den i fråga varande § i Yexellagen ovilkorligen och utan någon inskränkning med afseende på de åtgärder, som för fordringens utbekommande redan kunde vara vidtagna, stadgade, att vexelinnehafvare vid anställande af återgångstalan, icke vore bunden »a/' det val han en gång gjort», det mäste antagas, att lagstiftaren ansett det vara likgiltigt, om det en gång gjorda valet stadnat endast vid kraf, eller lagsökning hos en vexelgäldenär, eller blifvit vidare fullföljdt till utmätning.
För detta antagande funnes ock, enligt Justitie-Ombudsmannens tanka, tillräcklig grund i Vexellagens 48 §, som stadgar, att den, emot hvilken åter - 16 gångstalan väckes, ej är skyldig vexeln inlösa, »der den ej till honom aflemnas jemte protesten och en qvitterad räkning öfver sökandens omkostnader i följd af vexelns återgång.»
Den vexeleäldenär, emot hvilken vexelinnehafvaren, efter att hafva öfvergifva den först valde, sedermera vändt sig, blefve härigenom, så snart han fullgjort betalningen, sjelf innehafvare af vexeln och i följd deraf berättigad att fortsätta utsökningen hos den först sökte gäldenären, tillgodonjutande dervid fördelen af de åtgärder, förre fordringsägaren i utsökningsväg redan vidtagit.
Det vore endast en öfverflyttning af fordringsrätten från en person till en annan, som sålunda åstadkommes, och ändamålet dermed synbarligen icke något annat, än att befordra så prompt liqvid som möjligt af den förfallna vexelskulden.
Till sina följder hade en dylik öfverflyttning af fordringsrätten här varit så mycket mera rättvis, som derigenom vexelns utgifvare, och icke emottagaren, fått vidkännas olägenheten deraf, att acceptanten icke kunde vid förfallotiden sin betalningsskyldighet fullgöra.
De betänkliga olägenheter och förluster, hvilka Förklaranderne, på sätt här ofvan antyddes, trott uppkomma deraf, att, fastän egendom till gäldande af fordran på grund af vexeln blifvit hos en gäldenär utmätt, öfrige, för samma vexels infriande ansvarige, gäldenärer ändock vore skyldige att utmätning undergå, skulle vara, att det derefter blefve beroende af vexelinnehafvarens godtycke, om och när denne ville af någondera emottaga den liqvid, som genom försäljning af utmätt egendom funnes att tillgå, samt när de medel, hvilka influtit, men ej voro för åsyftadt ändamål behöfliga, slutligen kunde till ägaren återställas.
Farhågorna för dessa olägenheter ansåg Justitie-Ombudsmannen hafva bordt försvinna, vid eftersinnande deraf, att vexelinnehafvaren i detta fall icke kunde få sin fordran gulden af annan vexelgäldenär, med mindre denne, på sätt redan vore anmärkt, blefve fordringsägare, och finge lika rätt hos den först sökte vexelgäldenären eller acceptanten.
Justitie-Ombudsmannen kunde ej heller inse, af hvilken anledning det befarades, att denne skulle vara mindre angelägen, än förre vexelinnehafvaren, alt emottaga den liqvid, som genom försäljningen af det utmätta godset funnes att tillgå, eller huruledes några medel skulle komma att inflyta, som för åsyftadt ändamål icke voro behöfliga, och förthy borde till ägaren återställas, då, för så vidt
Förklarandernes ofvananförda yttrande om så beskaffade medel hade afseende på sådana, som förväntades inflyta för det hos vexelacceptanten till vexelns gäldande utmätta gods, bemälde acceptant genom vexelns godkännande måste anses hafva gjort sig förpligtad att utgifva den till inlösen deraf erforderliga summa, hvartill således de inflytande medlen vöre behöfliga, intilldess de blifvit för sitt ändamål använde.
För dessa betänkligheter hade emedlertid fått vika den verkligen grundade och oafvisliga betänkligheten, att genom det klandrade domslutet en tredskande gäldenär befriades från betalningsskyldigheten, med uppoffring af en vexelinnehafvares på lag stödda rätt.
Huru detta kunnat ske, såsom i förklaringen uppgåfves, utan förbiseende af !7 af dels parternas egenskap utaf vexelinnehafvare och vexelgäldenär, dels utaf skillnaden emellan vexel och annat fordringsbevis, dels ock slutligen utaf stadgandet uti 89 § Vexellagen, det återstode för Förklaranderne att närmare utveckla.
Hofrättens ledamöter slutade deras förklaring med en underdånig hemställan, huruvida genom deltagande uti i fråga varande domslut, genom ofvanberörda utlåtande eller genom underlåtenhet att, i anledning af Wickmans klagoskrift, medgifva hvad deruti blifvit anmärkt, eller, i anseende till dennes försummelse att hos Kongl. Majit söka rättelse i samma dom, Förklaranderne, innan tillfälle varit dem beredt att af Justitie-Ombudsmannen emottaga underrättelse om den lagtolkningsmethod, som vore vanlig och riktig, samt deraf hämta upplysning och ledning för deras omdöme om vexelns natur och rättskraft, gjort sig skyldige till det åtal, Justitie-Ombudsmannen funnit sig befogad att emot dem anställa.
Härpå svarade Justitie-Ombudsmannen, att då hos honom klagan fördes öfver det i fråga varande domslutet, och han, efter granskning deraf och jemförelse med Vexellagens stadganden, fann samma domslut, efter hans uppfattning, lagstridigt, men antog, att det tillkommit genom förbiseende af den pröfvade rättsfrågans särskilda beskaffenhet, öfverlemnade han klagoskriften till de ledamöter af Kongl.
Hofrätten, som i domslutet deltagit, och utbad sig deras yttrande i ämnet.
Att vid det tillfället, såsom Förklaranderne tyckas ansett lämpligt och behöfligt, meddela en Öfverrätt »underrättelse om den lagtolkningsmethod, som uti det i fråga komna fallet vore vanlig ock riktig, samt dymedelst bibringa Kongl. Hofrättens ledamöter upplysning och ledning för deras omdöme om vexelns natur och rättskraft, den tankan kunde hos Ju p # ... i stitie-Ombudsmannen icke uppstå.
Han förestälde sig, att öfverdomare, som ouppsåtligen felat, skulle kunna, lika väl som en underdomare eller annan embets- och tjensteman, emot hvilken anmärkning på enahanda sätt blifvit gjord och på samma sätt meddelad, erkänna ett begånget misstag, heldre än att äfventyra ett försvar med så ringa utsigt till framgång, som i detta fall syntes vara för handen.
Imellertid hade Justitie-Ombudsmannen fått emottaga ett utlåtande, som uppenbarligen hade för ändamål att rättfärdiga det klandrade domslutet.
Och då detta utlåtande icke kunde rubba Justilie-Ombudsmannens öfvertygelse om bristande laglig grund för domen, ansåg han annan utväg icke återstå för uppfyllande af sin embetspligt och klagandens rättmätiga anspråk, än att draga den sålunda omtvistade frågan under högsta domaremaktens afgörande.
Detta vore hvad han afsett med åtalets anställande.
Och då han förestälde sig, alt han medelst handlingar och åberopade lagrum lyckats ådagalägga, alt det anmärkta domslutet vore stridande ej allenast emot lagens anda utan ock emot lagens uttryckliga bokstaf, trodde han de domare, som för ett slikt beslut voro ansvarige, sakna giltiga skäl till förundran eller ovilja emot denna hans embetsfitgärd.
Endast en sådan öfvertygelse, att lagens klara föreskrift blifvit åsidosatt, hade föranledt Justitie-Ombudsmannen att påkalla Kongl.
Majits nådiga pröfning af saken. 3 18 Det vore således icke ett prejudikat i en tvistig rättsfråga, som han sökte vinna.
Hade hos honom minsta tvekan uppstått angående rätta tolkningen af de på frågan tillämpliga lagbud, så skulle han gerna besparat sig obehaget att uppträda såsom åklagare emot allmänt högaktade domare, och i stället valt utvägen alt hos Rikets
Ständer i vanlig ordning begära deras medverkan till vinnande af en lagförklaring i ämnet; men som han, efter sin uppfattning af saken, på en sådan framställning ej haft att vänta annat svar, än att nämnda lagbud, såsom klara och tydliga, icke erfordrade förklaring, kunde denna utväg icke lämpligen försökas.
Den stöde likväl öppen, i händelse Justitie-Ombudsmannens uppfattning af lagens rätta grund och mening skulle befinnas felaktig.
Vid fråga slutligen om det ansvar, som för domarena borde i fråga komma, yttrade Justitie-Ombudsmannen, att visserligen grundade skäl kunde finnas att i allmänhet påyrka högre ansvar å öfverdomare, än som, under enahanda förhållanden, borde tillämpas på underdomaren, men, då felet här måste anses vara ett ouppsåtligt förbiseende, hvartill lika lätt den ene, som den andre kunde göra sig skyldig, funne Justitie-Ombudsmannen sig icke böra påyrka strängare ansvar, än fiofrätterne i likartade fall pläga ådöma underdomare, hvarföre han underdånigst hemställde, att Kongl. Majit täcktes i nåder bestämma det lindrigare ansvar af böter, som, jemlikt grunderne i I kap. 12 § Rättegångsbalken, ansåges lämpligt; men för den händelse, att Kongl. Majit skulle finna något ansvar icke äga rum, anhöll dock Justitieombudsmannen underdånigst, att beslutet derom måtte beledsagas af ett förklarande, som innebure, att det anmärkta domslutet vore stridande emot lag, helst Förklaranderne genom deras underdåniga hemställan till Kongl. Majits nådiga bepröfvande, huruvida Justitie-Ombudsmannen ägt fog till åtalet, syntes uttrycka samma önskan om nådigt yttrande, i afseende på det klandrade domslutets öfverensstämmelse eller stridighet med gällande lag.
Uti denna sak har Kongl. Majit under den 26 September 1862 meddelat nådigt utslag af innehåll, att, emedan, äfven om antagas måtte, att, derest ofvanberörde vexeitvist blifvit hos Kongl. Majit i laga ordning fullföljd, sådant föranledt ändring i Hofrättens i fråga varande dom, densamma likväl icke vore af beskaffenhet att Förklaranderne, hvilka i domens fattande deltagit, derigenom kunde anses hafva af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd fällt'orätt dom; ty funne Kongl. Majit det anställda åtalet icke kunna bifallas.
Genom misstag har i 1862 års Berättelse, sid. 38, blifvit antecknadt, att Kongl. Svea Hofrätts utslag den 28 November '1861, i aktionsmålet emot en tillförordnad
Domhafvande i Färentuna härad, för underlåtenhet att behörigen kungöra dagen för s. k. domslösen, icke vore å någondera sidan öfverklagadt.
Verkliga förhållandet var, 19 att Domhafvande!! öfver nämnda utslag anfört underdåniga besvär hos Kongl. Maj:t, som likväl, i nådigt utslag den 22 Januari 1863, förklarat skäl icke vara anfördt, verkande ändring i det öfverklagade utslaget.
Enligt 1859 års Fånglista från Kalmar län, hade två fångar blifvit i nämnda läns cellfängelse afstrafFade med tre veckors fängelse, hvartill dem ådömda böter och vitén för skogsåverkan på Böda kronopark blifvit af Ölands Norra Mots Häradsrätt genom beslut den 2\
Januari 1859 förvandlade.
Utdrag af Häradsrätteus protokoll, innefattande nämnda beslut, infordrades, och i min till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Göta Hofrätt aflåtna skrifvelse, hvarigenom förordnades om åtal emot Häradsrättens ordförande, anmärkte jag ej mindre att
Häradsrättens sålunda i fråga komna beslut vore i den målto felaktiga, att de ådömda böterna bordt, jemlikt Kongl. Kungörelsen den 6
Maj 1813, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, än äfven att, enligt hvad ofvannämnda protokollsutdrag gåfve vid handen, afslutandet af 1858 års hösteting i Ölands Norra Mot blifvit nog länge fördröjdt, nemligen till den 2\
Januari 1859.
Under den skriftvexling, som, efter sakens anhängiggörande hos Kongl. Hofrätten, ägde rum, anförde Häradsrättens ordförande till sitt försvar, bland annat, att endast de åverkansböter, som, enligt 68 § i Kongl Förordningen den 1 Augusti 1805, ginge till treskiftes, borde, jemlikt Kongl.
Kungörelsen den 6 Maj 1813, vid bristande tillgång hos de sakfälde, förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, men att samma Kongl. Kungörelse deremot icke ägde tillämpning på böterna efter 62 § i förutnämnda Kongl. Förordning, hvilka voro Konungens ensak och följaktligen, enligt de för ensaksböter i allmänhet stadgade grunder, skulle förvandlas till enkelt fängelse; samt att bemälde ordförande icke kände något lagrum, som bestämde tiden för tingens afslutande vidare, än att, enligt Expeditionstaxan, sådant ej finge ske förr, än alla expeditioner vore färdiga; och att, då på tingens mer eller mindre vidlyftiga beskaffenhet berodde deras afslutande tidigare eller senare, någon viss dag derför icke rimligen kunnat stadgas, hvarföre också lagen endast föreskrefve den tid, inom hvilken de borde utsättas.
Uti det slutliga memorialet yttrade Advokatfiskal, att, enär Kongl. Kungörelsen den 6 Maj 1813, just i afseende å de i 62 § af Kongl. Förordningen den 1 Augusti 1805 omförmälde böter, innehölle uttryckligt stadgande derom, att förvandling af sagda böter, der sådan i fråga komme, borde ske efter 5 kap.
Slraffbalken, och de i samma Kongl. Kungörelse omnämnda vitesböter, i afseende å hvilkas förvandling 10 kap.
Utsökningsbalken och 8 punkten i Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 lände till efterrättelse, tydligen afsåge sådana vitén, som domaren, enligt 10 kap. 5 och 6 §§ Bvggningabalken samt Kongl. Förordningen den 30 September 20 1801, ägde i åverkans-mål särskildt stadga, det syntes uppenbart, att Häradsrättens i fråga varande förvandlingsbeslut vore emot lag stridande; hvarföre och som, beträffande tiden för de ordinarie tingens afslutande, 2 kap. 1 § Rättegångsbalken och Kongl.
Brefvet den 13 Januari 1857, i fråga, såsom här, om hösteting, innefatta den bestämning, att dessa ting skulle hållas från medio af September till Tbomasrnässan (den 21 December), af hvilket lagstadgande följde, att tingen inom den sålunda utsatta terminen jemväl borde vara afslutade, samt det förthy utgjorde ett domarens åliggande att så ordna göromålen och arbetet, att lagens fordran i nyssnämnda hänseende blefve uppfylld, Advokalfiskalen yrkade, att Häradsrättens ordförande, hvilken icke haft att anföra något särskildt skäl, som föranledt, att i fråga varande ting först den 21 Januari 1859 kommit att afslutas, måtte för de anmärkte felen i domare-embetets förvaltning dömas att plikta det belopp, Kongl.
Hofrätten pröfvade rättvist att bestämma.
Häröfver hörd androg Häradsrättens ordförande, med upprepande af sitt förra genmäle, i afseende på förvandlingsåtgärderna, för öfrigt hufvudsakligen, att 1757 års åberopade Kong).
Bref, efter hans omdöme, endast afsåge den tid, inom hvilken höstetingen skulle begynnas, att 1858 års hösteting i Norra Mötet, i enlighet dermed, börjats den 25 Oktober och fortgått oafbrutet till tolfte rättegångsdogen, den 6 November, hvarefter, i anseende till påfordrade ransakningar med häktade personer, extra rättegångsdagar måst utsättas den 23 November och den 14 December nyssnämnda år, samt den 4 och 7 Januari 1859, hvarvid, förutom ett betydligt antal till småprolokollen hörande ärenden, icke mindre än tretiotre domboksärenden och deribland vidlyftiga ransakningar förekommit, samt att, under tiden, den 11 December, vid Agodelnmgsrättens sammanträde i Södra Mötet blifvit handlagda sexton skiftesmål, i följd hvaraf göromålen så hopat sig, att expeditionslösen icke kunnat hållas före början af vintertinget i sistnämnda härad, utan först någon kort tid efter det rättegångsdagarne i detta härad upphört.
Hofrätten meddelade utslag den 20 Januari 1863, och fann, med godkännande af Advokalfiskalens uppfattning af stadgandet i 2 kap. 1 § Rättegångsbalken och Kongl.
Brefvet den 13 Januari 1757, den tydning, Häradsrättens ordförande deråt gifvit, vara felaktig, men att, ehuru ifrågavarande ting således lagligen bordt vara afslutadt till den 21 December 1858, åtalet i denna del dock, med afseende å hvad bemälde ordförande till ursäkt härutinnan i öfrigt andragit, skäligen finge utan vidare påföljd aflöpa; men, emedan Kongl.
Maj 1813 deruti är tydlig och klar, att böter, hvilka ådömas efter 62 § i Kongl. Förordningen den 1 Augusti 1805, skola, vid bristande tillgång och derest icke någon vill af den sakfälldes arbetsskyIdighet sig begagna, förvandlas efter 5 kap.
Straffbalken, samt
Häradsrätten således i uppenbar strid emot nämnde Kongl. Kungörelse förvandlat de i fråga varande personer, enligt sagde §, för åverkan å kronopark ådömda böter till fängelse, i stället för fängelse vid vatten och bröd; thy pröfvade Kongl. Hofrätten, i 21 förmågo af 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma Häradsrättens ordförande, för berörda under domare-embetets utöfning begångna felaktigheter, dem han sökt försvara och hvilka alltså måste hafva varit härledda af oförstånd, att böta Tjugufem Riksdaler Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, Norra Mötet och Advokatfiskal; skolande, likmätigt Kongl.
Brefvet den 26 Oktober 1790, Häradshöfdingens andel af Motets lott i böterna tillfalla lazarettet i Borgholm.
Detta utslag har jag, å min sida, låtit vinna laga kraft.
Finske undersåten, Häradshöfdingen Nils Ekström, såsom ombud för Förgångsmannen Nils Eriksson Keskatalo i Neder Raumo by af Neder Torneå socken i Finland och för egen del, angaf i en särdeles vidlyftig skrift med många bilagor Konungens Befallningshafvande och Landshöfdinge-embetet samt en Kronofogde och en Länsman i Norrbottens län att hafva i flera afseenden felat vid behandlingen af nedanomförmälda lagsökningsärenden.
Bland de flera klagopunkterna ansåg jag, efter det vederbörande undfått del af klagoskriften och deröfver sig yttrat, endast nedanstående förtjena uppmärksamhet, hvilka voro riktade dels emot
Landshöfdinge-embetet af följande anledning: Förre Bonden Per Johansson Korpi i Kojvukyla ägde hos Finske undersåten Per Purra i Öfver Raumo by fordran till belopp af 222 R:dr 22 sk. 10 rst.
Banko jemte ränta, enligt ett af Finsk Domstol, Neder Torneå Häradsrätt, den 9 April 1846 meddeladt utslag.
Purra åter, hvilkens vistelseort var för Korpi okänd, hade att fordra af Disponenten vid Kengis bruk, Carl Johan Sohlberg, omkring 400 Riksdaler Riksmynt, dem Sohlberg, enligt Korpi lemnadt skriftligt förklarande, åtagit sig att utbetala till Korpi, emot borgen, om Konungens Befallningshafvande funne skäligt sådant förordna.
Korpi sökte förthy hos Konungens Befallningshafvande i Norrbottens län, att Sohlberg måtte förpligtas af dessa hos honom innestående medel till Korpi utgifva förstnämnda belopp, jemte ränta och lagsökningskostnad.
Landshöfdinge-embetet meddelade resolution den 2 Mars 1857, utan att Purra blifvit öfver ansökningen hörd, och med förklarande, att Landshöfdinge-embetet pröfvat samma ansökning, hänvisades Korpi att anmäla sig hos vederbörande Kronofogde för erhållande af utmätning å Korpis fordran, »om fog dertill vore.»
Kronofogden i orten beordrade Länsmannen alt nämnda resolution i laga ordning verkställa och de inflytande medlen till fordringsägaren emot qvitto och vederhäftig borgen utbetala.
Med anledning deraf inställde sig Länsmannen den 24 i samma månad vid Kengis bruk, och,—efter det Sohlberg företett Pajala Häradsrätts utslag den 4 Mars 1852, uti tvist emellan Per Purra och Sohlberg, hvaraf inhämtades, att
Purras genom detta utslag faststälda fordran hos Sohlberg uppginge till 22 597 Riksdaler 41 sk. 5 rst.
Riksgäldssedlar, och att Sohlberg, enligt samma utslag, skulle äga att med jernsmide efter utsatt pris gälda nämnda summa, — utmätte hos Sohlberg för Korpis fordran, uträknad till 564 Riksdaler 11 sk. 5 rst., samt för förrättningskostnaden 3 R:dr 18 sk.
Riksgäldsmynt, 340 Lispund stångjern, hvilket Korpi berättigades att emot qvitto och vederhäftig borgen utbekomma.
Sedan detta för sig gått, såsom nämndt är, den 24 Mars 1857, inlemnade Häradshöfdingen Ekström den 28 påföljande
Maj till samma Kronofogde, med begäran om verkställighet, det till Purra utfärdade exemplar af Pajala Häradsrätts nyssberörda, i tvisten emellan Purra och Sohlberg den 4 Mars 1852 meddelade utslag, hvarå den 4 Oktober samma är var tecknadt förklarande af Purra, att den genom samma utslag faststälda fordringen, efter afdrag af tre rubel silfver, dem Purra af Sohlberg bekommit, transporterades på Nils Keskitalo, äfvensom, i styrkt afskrift, en af denne den 14 Maj 1857 utfärdad handling, hvarigenom samma fordran öfverlåtits på Häradshöfdingen Ekström.
När sedermera icke någon utmätning skedde, på grund af omförmälda handlingar, hvilka Kronofogden till Länsmannen remitterat, men denne återsändt med anmälan, att hinder för den begärda verkställigheten mött, förde Häradshöfdingen Ekström, i en till Konungens Befallningshafvande den 12 Mars 1858 ingifven skrift, klagan deröfver, med yrkande, att Kronofogden, såsom den der skulle, i afseende på detta sednare lagsökningsärende, felaktigt förfarit, måtte godtgöra Häradshöfdingen hans förutnämnda fordran.
Landshöfdinge-embetet utstälde genom beslut samma dag, eller den 12 Mars 1858, nämnde klagoskrift till kommunikation icke allenast med Kronofogden utan ock med Länsmannen samt med Sohlberg och Korpi. dels emot Konungens Befallningshafvande, derföre att, sedan skriftvexlingen i nyssnämnda mål ägt rum och derunder jemväl blifvit upplyst, att Kronofogden uraktlåtit dels att för det af Ekström emottagna utslag, inom tre månader från emottagande!, redovisa dels ock att anteckna ärendet i utmätningsdiariet, Konungens Befallningshafvande, genom utslag den 19 November 1858, beslutadt af dåvarande Landshöfdingen och kontrasigneradt af Landssekreteraren, förklarat att, då Kronofogden till betäckande af Korpis fordran hos Purra den 24 Mars 1847 låtit i mät, till motsvarande värde i jern, hos Sohlberg anteckna just den tillgång, hvilken Purra, på grund af Pajala Häradsrätts omförmälda utslag, hos Sohlberg ägt, och detta beslut (?) således den 28 derpå följande Maj, då Kronofogden till verkställighet af Häradshöfdingen Ekström emottagit detsamma, icke kunnat innehafva egenskap af sådan dom eller utslag, hvarå utmätning följa bordt, Kronofogden icke ägt att, emot stadgandet i I punkten af Kongl. Förordningen den 21 Mars 1835, innan sig visat, om berörda utmätningsåtgärd vunnit fastställelse eller laga kraft, på grund af samma beslut föreskrifva ny utmätning hos Sohlberg, samt att, till följd häraf, Kronofogdens anmärkta uraktlåtenhet att ärendet behörigen redovisa och i diariet observera mke kunde till den å honom yrkade ersättningspåföljd föranleda.
23 dels ock slutligen emot Landssekreteraren särskildt, emedan en vid Korpis ofvannämnda lagsökningsinlaga fogad, från Landskansliet i Norrbottens län expedierad, afskrift af ett utaf Konungens Befallningshafvande i nämnda län den 18 September 1850 meddeladt utslag, innehållande i rubriken transsumt af det till grund för krafvet åberopade Neder Torneå Häradsrätts utslag, befanns icke vara med hufvudskriften öfverensstämmande, i den måtto, att, då Konungens Befallnineshafvandes berörda utslag, sådant det återgifvits i en af Landssekreteraren den 23 November 1857 meddelad afskrift deraf, uti rubriken jemväl upptoge bevis om en den 5 December 1816 till Korpi gjord afbetalning å bans genom Häradsrättens nyssnämnda utslag faststälda fordran, förstberörda afskrift icke innehölle samma bevis, eller annan upplysning om den sålunda skedda afbetalningen; hvilken felaktighet Häradshöfdingen Ekström förmente hafva ledt dertill, att, vid verkställighet den 21 Mars 1857 af detta Häradsrättens utslag, gäldenären tillhörig egendom tagits i mät till större belopp, än rätteligen erfordrats.
På grund af nu anförda förhållanden ansåg jag det ligga Länsstyrelsen i Norrbottens län till last att hafva dels uti det af Per Korpi anhängiggjorda lagsökningsärende uraklåtit att höra gäldenären, äfvensom, genom resolutionen den 2 Mars 1857, obehörigen undandragit sig att pröfva och bestämma, huruvida fog till den sökta utmätningen förefunnes, och i stället sin skyldighet härutinnan på annan, Länsstyrelsen underordnad, myndighet öfverlåtit; dels, uti det sedermera af Häradshöfdingen Ekström hos Länsstyrelsen emot Kronofogden anhängiggjorda ärendet, genom resolutionen den 12 Mars 1858, utan visadt laga skäl, utstäldt ansökningen till förklaring af flera andra personer, än den, som söktes; till icke ringa uppehåll i ärendets slutliga behandling och till stora omkostnader för sökanden, som hade att om handlingarnes delgifvande besörja; och dels genom Läns-styrelsens i samma ärende den 19 November 1858 gifna beslut, emot lag vägrat sökt handräckning emot under-exsekutor, och uraktlåtit att ådagalagda, utaf honom begångna felaktigheter, beifra; hvartill komme, att Landssekreteraren, på sätt ofvan är vordet anmärkt, gjort sig skyldig till vårdslöshet, såsom expeditionshafvande.