Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Arbetstiden vid telegrafverket är naturligt- vis mycket olika allt efter de olika stationer- nas rang o c h storlek.
Medelarbetstiden är dock 7 timmar för s ö c - kendag o c h 3 timmar för sön- o c h helgdagar.
D e n kvinliga telegrafisten är pensionsbe- rättigad efter uppnådda 95 sammanräknade lefnads- o c h tjänsteår.
O m hon sålunda bör- jar sin tjänstgöring vid 19 års ålder, måste hon kvarstå i verket i 38 år för att erhålla den reglementerade pensionen af 60 proc.
af hennes högst uppnådda lön.
H o n är då 57 är gammal.
O m hon lemnar verket innan hon uppnått dessa sammanlagda 95 år, kan hon likväl under vissa förhållanden erhålla pen- sion, ehuru till mindre b e l o p p.
Inträde kan erhållas äfven af den som icke äger dylikt betyg, men vid särskild inträdes- examen vid telegrafkursens början styrker sig äga motsvarande kunskaper.
D e flesta, som söka inträde i telegrafverket, äro dock försedda med dylikt betyg, hvadan den särskilda inträdesexamen m y c k e t sällan förekommer.
A n s ö k a n om inträde, som ingifves till kongl.
telegrafstyrelsen i S t o c k h o l m, skall vara skrifven af den sökande själf o c h hennes namnteckning bevittnad.
Ansökningen skall åtföljas af prest-, läkare- o c h målsmansbetyg, upptagande ålder, fräjd, helsotillstånd oeh föräldrars eller måls- mans medgifvande, att personen i fråga får söka inträde vid telegrafverket.
* I samma ögonblick ansökningen blifvit be- viljad, är sökanden elev vid telegrafverket o c h måste nu först genomgå en tre månader lång teoretisk lärokurs i S t o c k h o l m.
Denna kurs är kostnadsfri, o c h tiden för densamma b e - stämmes af telegrafstyrelsen.
Efter teorien kommer praktiken.
Eleven måste nu genomgå en kurs i praktisk tjänst- göring under minst en månads tid.
Denna tjänstgöring kan få verkställas å hvilken sta- tion som helst.
D å eleven sålunda vunnit nödig kunskap o c h erhållit betyg härom, får hon aflägga tele- grafisteden om tystlåtenhet oeh plikttrohet o c h kan därefter af styrelsen förordnas i praktisk tjänstgöring.
* S o m man finner äro fordriugarna på k v i n - nan för inträde i telegrafverket ingalunda så små.
Hvilka äro då väg kan e r n å?
de förmåner hon på denna * Tick-tick — tick-tick-tick!
D e n elektriska gnistan flyger fram o c h åter världen rundt, bärande m e d sig budskap, än jublande glada, än skakande sorgliga.
D e n smala remsan glider snabbt fram, betäckt med tecken, som lika snabbt dechiffreras af telegrafisten, tecken, som tala om allt, diplo- matiska hemligheter, affärshemligheter, börs- noteringar, order, nyheter, kärleksförklaringar i poetisk form, isande afslag, heliga löften, allt, allt.
Men kallt o c h lugnt flyger telegrafistens penna öfver papperet.
Telegrafisten läser ej det skrifna, skrifver bara.
G ö r blott sin plikt, enkelt allvarligt.
O c h det må nu vara man eller kvinna, allt är hos telegrafisten som i en förseglad b o k.
— D e » ryska farhågorna » ha kommit på skam hos o s s!
I torget En barnstudie af Ina von Stockenstrand.
jL I et var en af de första vackra vårdagarne, JtY då Kungsträdgården har sin elitpublik.
\ E n dag m e d herrlig, strålande sol o c h friska saltsjövindar, som ströko in från stora sjötullen.
Lilla Lisa, som för första gången promenerade med sin mamma i » t o r g e t », tyckte att hon kommit in i en riktig sagovärld, då hon såg de långa alléerna, de jämnklippta gräs- mattorna o c h buskväxterna med sin fina, mjuka grönska.
Allting väckte hennes förvåning, men mest sparfvarne, de små djärfva krypen.
D e t var isynnerhet ett par, som lifligt intres- serade h e n n e; de hoppade omkring på gräs- mattan, där den större — • som Lisa kallade » lilla m a m m a » — tycktes leta efter någon- ting under hvarje strå, medan den andre — en liten ruggig unge — trippade efter, pipande och flaxande med de halffjädrade vingarne.
Slutligen tycktes » m a m m a » ha hittat, hvad hon sökte — • en d ö d fluga, hvilken läckerbit hon höll upp emot den lille, som m e d ett glädje- skri, värdig en ung kannibal, flaxade fram till henne och öppnade ett gap af häpnadsväckande bredd.
Lisa ämnade just ogeneradt följa foglarne in på gräsplanen för att formera närmare be- kantskap m e d dem, då hennes mamma ropade på henne.
M a m m a hade träffat ett par bekanta herrar o c h L i s a måste helsa o c h bli smekt, beundrad o c h jollrad med som vanligt.
Hon var icke alls svag för beundran o c h kunde icke begripa, hvarför alla människor skulle finna henne så söt — alldeles som o m hon varit en .karamell.
Snart voro mamma o c h herrarne inbegripna i ett lifligt samtal o m den stundande basaren till förmån för fattiga barn.
L e m n a d åt sig själf fattade L i s a det djärfva beslutet att van- dra ut i världen o c h söka upp sitt sparfvepar.
Framme vid fontänen fick hon syn på d e m.
D e n lille flög m e d korta, ojämna vingslag o c h gjorde en o c h annan saltomortal i luften, där han flaxade ovigt upp o c h n e d; men så tycktes han slutligen k o m m a underfund med sina vin- gars invecklade mekanism, oeh då bar det iväg i vild fart, tills han hamnade på en af järnsva- norna.
Från djupet af fontänen lockade m o - dern på honom, o c h efter några misslyckade försök att undandraga sig den moderliga myn- digheten följde han henne dit ned.
H v a d kan de ha för sig, undrade Lisa, som ansträngde sig att k o m m a upp på stenfoten.
D å detta omsider lyckades henne hade foglarne redan slutat sitt bad o c h vore sysselsatta med att göra toalett.
Lisa tittade ned i bassinen och undrade, om det verkligen var vatten, som hon såg där nere.
Försiktigt doppade hon ett af sina små, rosenröda fingrar ned däri, o c h så stack hon det i munnen.
» Ä r du t ö r s t i g?
» frågade en skroflig barn- röst, tätt invid henne.
Lisa vände sig o m o c h såg in i ett par mörka ögon, som betraktade henne hälft vän- ligt, hälft spefullt.
A l d r i g hade L i s a sett en så smutsig liten flicka, smutsig o c h trasig, icke alls näpen som tiggarbarnen på akvarelltaflan hemma i förmaket.
D e n n a lilla gatarab var opittoresk som ett äkta Stockholmsbarn från utkanterna, o c h hennes yttre bar spår efter otaliga skärmytslingar m e d öfvermakten.
Den illa medfarna kostymen bestod af en kort o c h snäf kjol, hvars många refvor delvis skyldes a f en löjligt lång ylleväst, som tillhört en v u x e n; ett förkläde, från hvilket hvardagsfer- nissan utplånat hvarje spår af dess ursprung- liga färg, o c h så kronan på det hela — hatten, en f. d. kapotthatt, med anor från Labatts eller Mareus, som af sin ' nuvarande egarinna på ett sinnrikt sätt förvandlats till barett.
Från fordna glansdagar egde den ännu kvar några rester af blekgrön plysch, men där detta blif- vit bortnött, hade bristen ersatts m e d gamla plymbitar, bandstumpar o c h trasiga aigretter.
I Lisas ögon var allt detta hvarken löjligt eller slarfvigt, det var endast ovanligt o c h in- tressant.
D å den främmande flickan såg, att L i s a icke drog sig föraktligt undan henne, som andra väl- klädda barn brukade göra, blef hon dristigare.
» J a g såg, att du smakade på vattnet », sade hon, » ifall du är törstig, kan jag visa dig, hvar det finns dricksvatten o c h skopa m e d!
I DU N 1891 H v a d som mest förvånade L i s a var det ovana tilltalsordet.
H e m m a var det endast pappa o c h mamma, som sade du åt hvarandra.
» H v a d heter d u?
» frågade den nya bekant- skapen.
» Elizabeth G-yllenancker, » svarade L i s a.
» G y l l e n — A n c k e r!
hvad ska du med två namn?
du är minsann rik på allting, du!
Mitt namn är Selma, o c h mor heter J o - hansson.
Nå, ska vi springa dit bort o c h dricka? » » N e j, tack, jag är inte törstig.
Har Selma sett fåglarna b a d a?
» frågade L i s a lutade sig öfver stenkanten.
» J a då, många gånger, det är lustigt, se där kommer just en, som söker efter ett badställe åt s i g.
» U n d e r det att hon lyssnade, gjorde Selma jämförelser mellan Lisas bekännelse o c h det långa syndaregistret, som hvilade på hennes eget samvete.
» T r o r Selma, att G u d bar förlåtit m i g?
» frågade Lisa med bäfvande ängslan, » och att j a g får k o m m a till honom, när jag blir d ö d?
» Lisa letade i sitt minne efter några tröste- grunder, men fick ej fatt i någonting annat än — G u d som hafver barnen kär.
» S e r Selma, det står inte, G u d som hafver de snälla bar- nen kär, utan han håller nog af alla.
Och ma bonne säger, att o m vi be honom förlåta oss, när vi varit stygga så gör han det.
Bru- kar Selma läsa Fader vår först, eller G u d som hafver? » Selma kunde icke ljuga inför dessa oskulds- fulla ögon, men hon ville ej heller, att hennes lilla väninna skulle dra sig ifrån henne m e d motvilja o c h sorg, därför svarade h o n: » jag skall alltid läsa mina böner, som du läser dina Selma slog armarne o m den lilla, lyfte henne upp i sitt knä och gungade sakta fram och tillbaka med henne.
bra » D u skulle inte k o m m a till himlen, du, som redan är en liten engel här på j o r d e n!
» sade hon, o c h för första gången kände hon blygsel öfver alla de småsynder, som dåligt exempel o c h obegränsad frihet lockat henne till att begå.
» A c k, den som ändå finge k o m m a till h i m l e n!
» tillade hon skyggt.
är du nöjd då, l i t e n?
» E t t utrop af glädje o c h bestörtning k o m de båda barnen att se upp, o c h där stod Lisas mamma förvånad o c h orolig framför d e m.
H o n hade letat genom halfva torget efter sin älsk- ling, o c b här fann hon henne uppkrupen i knät på en smutsig trasunge.
Lisa, som annars var m y c k e t njugg med sina smekningar, reste sig plötsligt upp o c h kysste Selma på munnen.
» A l l a, alla männi- skor, som äro goda, fä k o m m a till G u d!
» sade hon, o c h då Selma förblef tyst, frågade hon deltagande: » H a r Selma narrats någon gång för sin m a m m a?
» Hennes nåd såg på Selma m e d oförställd motvilja.
Flickan kände till den där förakt- fulla blicken, som alltid mött henne, då b o n kommit i någon beröring m e d » d e bättre ».
» D u kunde ju ha drunknat, stygga, stygga u n g e!
» sade hon o c h glömde i sin förskräc- kelse, att vattnet ej ens var kvarters djupt.
» D r u n k n a?
» frågade Lisa, » hvad är d e t?
» » D e t är, när man faller i sjön o c h dras upp utan l i f, » förklarade Selma, stolt öfver att kunna undervisa någon, som visste mindre än hon själf.
» Jaså, det är när man blir d ö d, » sade L i s a eftertänksamt o c h knäppte ihop sina händer, » o c h får k o m m a till G u d!
» tillade hon med högtidligt allvar.
» J a, naturligtvis får du k o m m a till G u d!
» sade Selma med ett underligt leende.
Hon hade under sina tolf lefnadsår sett tillräckligt m e d orättvisa i denna världen för att ha an- ledning, tyckte hon, att tvifia på rättvisan i en annan.
H o n föreställde sig himlen uppfylld af allt, s o m var godt o c h skönt, o c h då det goda och sköna på jorden uteslutande tycktes till- höra de rika, sä var det j u icke svårt, enligt hennes filosofi, att förstå, hvilka som hade till- träde till himlen.
» O m jag är snäll, får jag k o m m a till G u d, inte annars, » sade L i s a.
» J a g undrar just, hvad du skulle göra, som inte vore snällt! » brummade Selma o c h upp- sökte det minst smutsiga hörnet på sitt för- kläde för att torka af den lillas sidenfodrade jacka.
» H a r du kanske någonsin varit elak.
ljugit?
» Lisa såg upp i Selmas ansikte m e d oför- ställd förvåning.
» J a du vet inte ens, hvad det ä r.
nå, narrats d å?
» E n flammande rodnad flög öfver Lisas an- sikte, hon sänkte hufvudet o c h hviskade: » j o, narrats har jag en g å n g!
» » D u?
» tonen uttryckte tvifvel m e d en liten bisats af skadeglädje.
» J a.
» det lilla ansiktet höjde sig åter, skamset o c h bedröfvadt i afvaktan på det klan- der, hon väntade att få höra.
» O c h så.
fick jag smäll! » hviskade hon i Selmas öra.
» H u r kunde någon slå d i g!
» utropade Selma harmset o c b for m e d handen sakta öfver Lisas lockar.
var på min födelsedag, o c h jag hade alla karamellerna i min bonboniere. » — hvad för s l a g?
» karamellask! » » Jaså! » » O c h när mamma sedan frågade mig, så sade jag-, att jag bara tagit två små b i t a r!
» Bikten aflades med det högtidliga allvar, som Lisa tyckte, att den fordrade.
och B e g g e barnen betraktade lika intresserade sparfvens alla rörelser.
F ö r att kunna se bättre makade L i s a sig litet högre npp, förlorade ba- lansen, o c h ett ögonblick sågs ett par små lackerade skor vildt fakta i luften.
H o n skulle ovilkorligen ha fallit i vattnet, o m icke Selma ined nästan vild häftighet ryckt henne till sig.
E n stund höll hon den lilla varelsen tryckt tätt intill sig, o c h så satte hon henne varligt ned på stenbänken.
» Det ätit u p p » Din » Min 213 Selma satt o c h stirrade rakt framför sig.
D e t var någonting oerhördt, som bändt henne.
F ö r första gången i sitt l i f hade någon kysst henne, visat intresse för, huruvida hon var g o d eller dålig.
O c h så detta herrliga löfte, som hon icke kunde annat än tro på, då det j u b - lade fram från de älskliga läpparne.
A l l a, alla människor få k o m m a till G u d!
H o n började gråta, först sakta, sedan allt häftigare.
» Hvarför skräckt.
gråter Selma? » frågade Lisa för- » J a g vet inte.
men, jag ska ' inte gråta mer, bli inte räddl Ser du, jag är så dålig, så dålig!
O c b det har jag aldrig tänkt på förr.
aldrig brytt mig o m!
» » S e l m a har då narrats många g å n g e r?
» frå- gade den lilla bestört.
» U s c h, j a g ljuger hvarenda dag.
» » M e n o m Selma ber G u d o m förlåtelse, så kanske han inte blir så fasligt ledsen,.
jag ska också be för Selma i kväll, » försäkrade L i s a lugnande.
» Å b, det är så — luggat ungarne grannarnas fönster ser i b r ö d b o d e n!
» Lisa, medan hon mest på samvetet.
m y c k e t annat j a g har gjort hemma på gården, slagit in o c h.
stulit bakel- H o n vände sig bort ifrån bekände, hvad som tyngde M e n Lisa endast såg på henne med förvå- nade, deltagande ögon.
F ö r henne vore dessa förseelser, som hon ej förstod, a f mindre bety- delse, än den b o n sjelf begått — att ha narrats!
» S e r du, det där att ha stulit är det värsta — för det kan polisen ta en för, — så det lär väl inte G u d kunna förlåta m i g!
» sade Selma suckande.
Lisa var alldeles rådvill.
F ö r första gången kände hennes lilla hjärta b e h o f af att lindra en likes b e k y m m e r, men b o n visste ej hur; — bakelsesnatteri var någonting, som låg alldeles utom hennes fyraåriga erfarenhet.
» Å r du riktigt säker på, att alla människor, som inte äro dåliga, k o m m a till G u d?
» frågade Selma tveksamt.
» A l l a, alla! » sade L i s a tvärsäkert.
» D e fattiga o c k s å?
» L i s a hade ett mycket sväfvande begrepp o m, hvad som menades m e d ' de fattiga ', men hon svarade utan betänkande: » A l l a, alla! » » M e n jag är så fasligt dålig! » hopplöst.
sade Selma — Hennes ögon lågade af fientligt trots, då den fina frun utropade: » H u r kan Lisa bära sig så illa åt — klänga upp i knät på ett sådant där b a r n!
» Men all vrede försvann, då ea liten hand smög sig tröstande i hennes o c h en orädd bar- naröst svarade: » D e t bär är Selma, mamma, o c h om mamma vill, så följer hon nog med oss hem.
J a g vill sä gärna visa henne mina bil- derböcker I » Selma såg på den vackra frun m e d bedjande ögon.
Tanken på att aldrig mer få se Lisa, aldrig mer höra den lillas älskliga röst gjorde henne alldeles förtviflad.
H o n förstod, fastän dunkelt, att det frö, som blifvit nedlagdt hos henne i dag, behöfde vårdas för att icke för- kväfvas i hennes omgifning.
M e n hennes nåd, som var förbittrad öfver att en smutsig gatunge haft den djärfheten att vidröra hennes lilla älskling, utbrast harmset: » Sådana där barn får L i s a aldrig tala m e d!
D e t är inte passande.
O c h så den vackra klädningen ser ut!
Smutsig o c b skrynklig I » L i s a mindes, bur hennes mamma söndagen förut läst ur en stor b o k för henne o c b sagt, att man skall älska alla menniskor som sig själf, o c h hennes bonne hade sedan förklarat, hvad som menades m e d, att alla människor vore hennes b r ö d e r; o c h ändå var nu mamma så ovänlig m o t den stackars Selma.
L i s a blef helt förbryllad af denna skilnad mellan teori och praktik.
H o n släppte motsträfvigt sin skyddslings hand, men då hon såg hennes sorgsna ögon, slog hon armarne omkring henne, sträckte sig på tå o c h kysste henne, utan att fråga efter moderns vredgade utrop.
» A d j ö, S e l m a!
» sade hon m e d en liten vän- lig afskedsnick.
» K o m ihåg — först ' Fader vår ' o c h så ' G u d som h a f v e r! '
» Selma stod orörlig kvar på samma plats, så länge hon kunde se en skymt af L i s a.
Sedan vände hon motsträfvigt sina steg m o t hemmet, där hon visste att hugg o c h slag väntade henne istället för smekningar, svordomar istället för vänliga ord.
M e n i djupet af sitt hjärta skulle hon alltid förvara minnet, af hvad lilla L i s a sagt henne, o c h hon lofvade sig själf att kväll o c h morgon läsa ' Fader vår ' o c b ' G u d som hafver ', så som L i s a bedt henne göra.
IS [ä ä s.
För Idun af J- B. k r i f n å g o t o m N ä ä s i v å r tidning!
— L o f v a det säkert!!
— — D e t var efter femtionde slöjdkursens afslutning v i d den v i d t b e r ö m d a läroanstalten, s o m dessa ord riktades till m i g från n å g o n a f I d u n s o c h slöjdens varmaste vänner, o c h d å j a g först nu u p p f y l l e r det k a n s k e förhastade löf- tet, ber j a g få u p p l y s a, att dröjsmålet föran- ledts a f helt andra orsaker än g l ö m s k a.
* H v e m k ä n n e r ej n u m e r a det b e r y k t a d e N ä ä s, åtminstone till n a m n e t?
H e l t säkert är det ej o b e k a n t för n å g o n e n d a a f I d u n s läsarinnor; m e n j a g fruktar, att d e ej sällan n ä m n a det m e d ett visst misstroende eller k a n s k e ännu värre, o c h det är j u s t d e n n a orättvisa j a g så innerligt gärna ville befria d a m e r n a från att b e g å.
J a g bjuder eder därför samtlige att n u m e d ens här » g e n o m - g å en kurs v i d Nää3 » — vi k u n n a j u välja den femtionde — - oeh j a g v å g a r h o p p a s, att edra tankar s k o l a v i d afslutningen v a r a n å - g o t mera s y m p a t i s k a g e n t e m o t den ifrågava- rande anstalten o c h dess arbete.
* * * D e t är en o v a n l i g t k a l l d a g i slutet a f maj.
H ä r o c h hvar b l a n d V e s t e r g ö t l a n d s l ö f v a d e s k o g s d u n g a r l y s e r till o c h m e d ett b l ä n d a n d e s n ö t ä c k e fram, o c h det är ej utan att m a n v i d g e n o m f a r a n d e t a f dessa f ö g a inbjudande nejder längtar h e m till en g o d brasa igen.
V i d F l ö d a station är det ett o v a n l i g t rörligt lif.
Efter hvarje tågs af- g å n g är den l i l l a b a n g å r d a n f y l l d m e d p a s - sagerare, d e flesta o b e k a n t a för hvarandra o c h främlingar p å p l a t s e n; m e n snart blir det under g o d ledning u p p b r o t t till det g e - m e n s a m m a målet, N ä ä s.
O c h här är i a l l o v ä l sörjdt för de anländandes v ä n l i g a emot- tagande.
Snart råder i V ä n h e m s salar ett muntert samspråk v i d å n g a n d e t e k o p p, o c b m a n börjar redan betrakta hvarandra s o m gamla bekanta.
H v a r o c h en har nu o c k s å fått sig anvisadt sitt lilla t u s c u l u m, där efter arbetsdagens sträfsamma id en välbehöflig hvila s k a l l njutas, o c h dit drager sig små- n i n g o m den ene efter den andre.
F ö l j a n d e d a g är det u p p r o p o c h l o t t n i n g o m platser i föreläsningssal o c h arbetsrum, o c h m a n tager h v a d ödet bjuder, utan att g ö r a anspråk p å eller frukta n å g o n v e l d från de styrandes sida.
S å är arbetet m e d ens i full g å n g, o c h det är ett arbete, s o m g å r m e d l i f o c h lust f ö r hvar o c h en.
» F r å n det lättare till det s v å r a r e » är en a f de grund- principer, p å h v i l k a N ä ä s m e t o d e n hvilar, o c h därför äro o c k s å de första m o d e l l e r n a m y c k e t e n k l a; m e n d å l i k a oeftergifligt fordras ord- ning och noggrannhet v i d utförandet, finner m a n snart, att arbetet här ej är n å g o n lek.
D e n d a g l i g a arbetsordningen ter sig så- l u n d a: k l.
8 — 9 föreläsningar, 9 — 1 2 slöjd, 12.30 — 3,30 slöjd, 3,30 — 4,20 slöjd tre d a g a r i v e c k a n o c h metodisk föreläsning t v å dagar, 6,30 — 7,30 historisk föreläsning t v å d a g a r o c h diskussion o m slöjdmodeller o c h föreläsningar t v å d a g a r i v e c k a n.
D e n b l a n d kursdelta- garne bildade fria tliskussionsföreningen har sina sammanträden p å onsdagsaftnarne.
Sångföreningar och » komiteer » få skaffa sig tid till sina arbeten bäst d e k u n n a.
F ö r den, s o m v i l l v a r a m e d öfver allt — o c h i den u p p s t ä l l d a arbetsordningen får i n g e n s v i k a — är det s å l u n d a ej m y c k e n tid öf- rig, m e n m a n erkänner d o c k villigt, att allt är här o r d n a d t p å bästa sätt.
V i d h a l f åtta tiden p å m o r g o n e n ser m a n d e b r o k i g a grupperna p å d a g g i g a stigar o c h v ä g a r från s k i l d a håll s k y n d a till V ä n h e m, där den lätta frukosten m e d kaffe j u s t n u väntar.
D e t är brådt, t y fem minuter före åtta ringer o m u t l i g t seminariets g a m l e vakt- mästare, o c h m a n samlas i föreläsningssalen för att efter en k o r t m o r g o n p s a l m åhöra di- rektör S a l o m o n s p e d a g o g i s k a föreläsningar.
P å tal o m dessa v å g a r j a g påstå, att de ej minst bidragit till det stora anseende o c h det världsrykte, s o m institutionen p å N ä ä s vunnit.
D e hafva flitigt u p p t e c k n a t s kurs efter kurs, vunnit i bestämd klarhet o c h ut- v e c k l i n g g e n o m n y a r ö n o c h iakttagelser a f den djupsinnige, outtröttligt f o r s k a n d e p e d a - g o g e n, o c h ä r o n u från o l i k a tider öfver- satta p å m å n g a s k i l d a s p r å k o c h spridda snart sagdt öfver hela världen.
F ö r e l ä s n i n g s t i m m e n g å r o c k s å så fort, att m a n ej v e t ordet af, förrän k l o c k a n slår 9, o c h ett — » jaså — j a, n u få v i fortsätta i m o r g o n » höres från katedern.
— Sedan nu m o r g o n p o s t e n utdelats, s k y n d a r h v a r o c h en till sin plats i slöjdsalen för att fortsätta g å r d a g e n s arbete, o c h o m en främling n u k o m m e r p å b e s ö k, skall han k n a p p t m ä r k a s a f n å g o n, så u p p t a g e n är m a n m e d sitt ar- bete öfver allt.
D e t gäller att l ä g g a sista h a n d v i d n å g o n m o d e l l, s o m s k a l l lemnas in till g r a n s k n i n g, o c h m a n v i l l ej g ä r n a låta n å g o t l i g g a k v a r, s o m k a n b l i färdigt — det k u n d e så lätt t o r k a in n å g r a millimeter under det angifna måttet, o c h det anses ej riktigt bra.
— G r a n s k n i n g e n börjar först k l.
1, m e n d å j a g n u k o m m i t att n ä m n a den, måste j a g k a n s k e o c k s å m e d n å g r a ord tala o m, h u r u den tillgår.
V i d öfre ändan a f ett långt b o r d, vis å vis d e a f o r d n i n g s m a k t e n till g r a n s k n i n g in- staplade m o d e l l e r n a, sitter sekreteraren fram- f ö r en stor o b e g r i p l i g b o k o e h antecknar däri f ö r hvarje g r a n s k a d m o d e l l en b o k s t a f efter direktörens diktamen o c h öfverlärarens sank- tion.
H v a r o c h en kursdeltagare har i b o - k e n sitt k o n t o, m e n h v i l k e t det är, v e t ingen, ej ens direktören, u t o m den s o m har det o c h — k a n s k e n å g o n riktigt g o d v ä n.
T y för att f ö r e b y g g a hvarje misstanke o m u n d s e e n d e o c h orättvisa, har v i d kursens början hvarje deltagare fått taga sig ett a f d e p å hoprul- l a d e små sedlar befintliga » h e m l i g a n u m m e r », s o m m o t s v a r a de i b o k e n u p p t e c k n a d e, o c h detta n u m m e r skrifves p å det färdiga arbe- tet, d å det nedlägges till granskning, m e n g ö m m e s för öfrigt försiktigast i minnet blott.
S k u l l e n å g o n ä n d å k u n n a u p p t ä c k a en an- nans » h e m l i g a », har han ingen stor glädje a f det, t y b e t y g e t sättes, s o m o f v a n sagts, i skiffer.
E n d a s t anmärkningar, som för fram- tiden m a n a till mera försiktighet (n å g o t o j ä m n, ej fullt i v i n k e l, ej symmetrisk etc.) sättas genast rent ut, det öfriga uttydes först v i d kursens slut.
I g r a n s k n i n g e n v i d l å n g b o r d e t deltaga, u t o m de o f v a n n ä m n d a, tre elever i tur o c h ord- ning, en från hvarje slöjdsal.
D e gifva vis- serligen ej i v a n l i g a fall n å g o n kritik, men det behöfs icke heller.