Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ank. till Exp.-Utsk. den 22 Febr. 1858, kl. 2 e. m: Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, angående Handelsböcker ock Handelsräkningar.
Borgare-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets
Utlåtande i anledning af ett till Ståndet ingifvet Memorial, uti hvilket Herr Lundh sökt ådagalägga, att de i Kongl.
Förordningen den 4 Maj 1855, angående handelsböcker och handelsräkningar förekommande föreskrifter, såvidt de hafva till föremål att bestämma hvilka personer bokförings-skyldighet åligger, äro ej allenast olämpliga, än äfven otydliga.
Då författningarne icke ålade handtverkare i allmänhet att kunna föra bok, syntes nemligen stadgandet i 2:dra momentet 1 § af ifrågavarande förordning, att hvar och cn, »som gjort till sitt yrke, att varor till försäljning tillverka och bearbeta», är pligtig att, på det i förordningen föreskrifna sätt, föra böcker, vara destomera obilligt, som mångens rörelse vore af den obetydlighet, att en så beskaffad bokföring, som den föreskrifna, måste anses helt och hållet öfverflödig; hvaremot en dylik pligt borde tillkomma åtskillige af dem, hvilka »hufvudsakligen på beställning varor förfärdiga», ehuru desse, genom författningens 2:dra §, derifrån äro befriade.
I följd häraf, och då orden »hufvudsakligen på beställning» icke innefattade något bestämdt begrepp om hvad dermed rätteligen menas, samt behofvet af förordningens ändring i omförmälda hänseenden derigenom ytterligare uppenbarades, har Herr Lundh, under förklaring, att han icke tilltrodde sig sjelf att kunna uppgöra något nöjaktigt förslag till sådan ändring, öfverlemnat åt det Utskott, som komme att behandla förevarande motion, Lag-Utskotlels Betänkande AT.*o 83. 5 att pröfva »huru och på hvad sätt förslag till afhjelpande af anmärkta bristerna i författningen bör blifva framställdt»; med hänvisning likväl till det af Högsta Domstolen afgifna yttrande öfver förslaget till samma författning.
Då emellertid den erfarenhet, som vunnits under den korta tid, som förflutit efter det ifrågaställa förordning blef till efterlefnad gällande, ej ådagalagt något behof af densammas förändring i den af motionären antydda syftning, hemställes vördsamt om icke Herr Lundhs framställning må lemnäs utan afseende.
N:o *3.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärders vidtagande för befordrande af skyndsamhet i lagskipning en.
Ridderskapet och Adeln ingifvet Memorial har Herr Friherre Raab, C. A., anmärkt, hurusom angeläget vore, att åtgärder vidtagas för befordrande af skyndsamhet i lagskipningen; och som Lag-beredningens förslag angående tiden för Härads-Rättens sammanträden syntes ej allenast i sådant afseende ändamålsenligt, än äfven tillämpligt i alla domsagor med allenast en tingstad, har Herr Friherren yrkat det måtte, med ändring af hvad gällande lag i ämnet innehåller, stadgas som följer: l:o) I domsaga, som för Härads-Rätt utstakad är med en tingstad, hålle Rätten årligen två ting, det ena mellan tjugondedag Jul och Midsommar, och det andra mellan Michaelis- och Thome-dag.
2:o) Allmänna rättegångsdagar skola vara: sex under det första, och tre 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 83. under det andra af de ting, som i 9:de § sagde äro, nemligen under första tinget:
Tjugondedag Jul, då den på Måndag infaller, men eljest nästa Måndag derefter, och sedan hvar fjerde Måndag, som inom tingstidens slut inträffar, så räknadt, att alltid fyra veckor blifva emellan hvarje Måndag, som allmän rättegångsdag är; samt under andra tinget: första Måndag i Oktober månad, och sedan hvar fjerde Måndag, likasom under första tinget.
Infaller helgedag på någon af de måndagar, som till rättegångsdagar nu föreskrifna blifvit; vare nästa söcknedag derefter allmän rättegångsdag; dock skall ändå tiden till nästa allmänna rättegångsdag från Måndagen räknas.
3:o) A fiirsta allmänna rättegångsdagen af hvarje lagtima ting varde gudstjenst å tingstaden hållen.
Sedan gudstjensten förrättad är, träde Rätten till domsätet, och lyse Domaren tinget ut, läse ock offentligen de lagar upp, som å ting kungöras skola, efter hvad derom särskildt förordnas.
Äro målen flera, än att de å allmän rättegångsdag utföras kunna, vare Rätten pligtig att näst efterföljande dagar sammanträda, till dess alla målen förevarit; och kungöre Domaren på allmänna rättegångsdagen, å hvilken af de påföljande dagar hvarje mål, som öfrigt är, skall förekomma, der det ej till viss dag utsatt blifvit.
Ej må ting slutas förr, än alla de mål och ärenden, som å sista allmänna rättegångsdagen öfrige äro, förevarit, och, der de ej till annat ting uppskjutas böra, afgjorda blifvit, ändå att dertill längre tid fordras, än som för tinget i l § utsatt finnes.
När alla de göromål, som till lagtima ting höra, slutade äro, lyse Domaren tinget af. 5:o) Askas ting emellan de tider, då lagtima ting hålles, sätte Domaren, utan dröjsmål, det ting ut, och gifve det Öfver-Rätten tillkänna: det kallas urtima ting.
Kostnaden till sådant ting stånde den ensam, som tinget äskat, der ej för särskildt fall annorledes förordnadt är. 6:0)
Vill någon under lagtima ting, men å tid då rättegångsdag ej hålles, söka lagfart eller inteckning, eller bevaka äktenskaps-förord, testamente eller handling örn lifstidsränta eller bolag, gifve det Domaren tillkänna, och utsätte Domaren, utan dröjsmål, på hans bekostnad, särskild rättegångsdag för det ärende. 7:o) Ä alla rättegångsdagar skall Kronofogde eller Länsman när vara och gå Rätten tillhanda i det, som till hans tjenst hörer.» Lag-Utskottet, hvars yttrande öfver denna framställning blifvit infordradt, inser äfven att om, på sätt Lag-beredningen föreslagit, Härads-Rätten blefve en permanent domstol, sådant skulle ej allenast i betydlig mån bidraga till skyndsamhet i lagskipningen, utan äfven i andra fall vara till nytta för isynnerhet affärslifvet; men att i sådan syftning förändra gällande lag för endast en del domsagor, eller de, hvilka blott hafva en tingstad, kan Utskottet dock ej tillstyrka. Lag-Vlskoltcls Betänkande N:o Si. 7
En dylik, hela vårt rättegångsväsende genomgripande förändring måste vara allmän; och så har jemväl Lag-beredningen tänkt sig densamma.
Den kan icke tillvägabringas utan att rättegångs-ordningen i mångfaldiga delar omdanas; och det förslag, motionären framlagt, innefattar allenast några grunddrag af reformen.
På grund häraf tillstyrkes vördsamt alt ifrågavarande motion ej må någon lagstiftnings-åtgärd för anleda.
HT:o @4.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utfärdande af en för fattning i afseende på utmätning s-auktion af fastighet, deri inteckning för undantag är meddelad.
Riksdags-fullmäktigen Nils Svensson från Blekinge har uti ett till Hederv. Bonde-Ståndet ingifvet Memorial förmält, att oreda flera gånger uppstått vid utmätnings-auktion å fastighet, som varit graverad med inteckning för såväl penningelån, som jordupplåtelse eller annan undantagsrättighet, derigenom att auk tions-förrättaren, ifall tvist dervid uppstått, huruvida upplåtna jorden eller undantaget borde fortfarande gravera fastigheten, sjelf icke pröfvat förhållandet, utan hänvisat vederbörande att tvisten vid domstol utföra; och har Nils Svensson, till förekommande af rättegångar och missförstånd, som, efter hvad erfarenheten visat, föranledas af berörda förfarande, föreslagit, att en förordning måtte utfärdas, »som bestämmer, huru exsekutor vid dylika fall bör tillvägagå, och håller i helgd lagens stadgande i 1 Kapitlet 2 § Jorda-Balken.» 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 83.
Denna motion, som blifvit öfverlemnad till Lag-Utskottet, synes dock icke gifva anledning till någon lagstiftnings-åtgärd.
I lag saknas nemligen icke ledning uti ifrågaställda hänseende; och derom är det förhållande, motionären åberopat, ett tillfyllestgörande bevis.
Då exsekutor icke eger pröfva de rättsfrågor, som tilläfventyrs kunna uppstå under behandling af utsökningsmål, och tvister om beståndet af jord-upplåtelser och skedde undantag äro till dylika frågor hänförliga, följer, att en sådan tvist måste skjutas under Domaren.
Såvidt meningen med motionärens framställning varit att inrymma åt en exsekutor en rättighet att pröfva omförmälda tvister, är således densamma oförenlig med gällande lag; och att meningen varit någon annan jäfvas af framställningens innehåll, vid hvilket förhållande
Utskottet vördsamt tillstyrker att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
AT:o §5.
Betänkande, i anledning af väckt motion angående skyldighet för egare af hund, att under viss tid hålla den bunden.
Denna motion är inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt af Riksdags-fullmäktigen Anders Bäckström fran Norrbottens län, hvilken, under åberopande af den skada, som i hans hemort föröfvas af hundar å betande fårkreatur, föreslagit, det stadgas matte: »att hvar och en, som eger hund, skall, vid Tio Riksdalers bot, halla hunden i band fran don 15 Maj till den 1 Oktober, eller derunder så vårda densamma, att den ej kommer på andras egor, samt att om hund under denna Lag-UIskallets Betänkande N:o SS. 9 denna tid träffas å fri fot, på annans mark, än hundegarens, hunden saklöst må fällas, antingen lian gjort skada, eller ej"; hemställande motionären, för den händelse att ett dylikt stadgande ej skulle vara nödigt öfverallt i Riket, om icke detsamma åtminstone må utfärdas för de orter, hvilka, till fårkreaturens skydd, deraf äro i lika behof, som Norrbotten.
Häröfver har Lag-Utskottets yttrande blifvit infordradt; och i sådant afseende får Utskottet anföra:
Då Utskottet icke varit i tillfälle inhemta, huruvida något allmänt behof finnes i landet att till fårkreaturens skyddande emot hundar skärpa de för sådant ändamål i 22 Kapitlet Byggninga-Balken redan gifna föreskrifter; då det icke är lämpligt att i denna del stifta någon särskild lag för motionärens hemort, om än fårkreaturen der varit mera blottställda för hundar, än annorstädes är förhållandet; och då dessutom i den påyrkade rättigheten att saklöst få döda hund, som träffas lös på annans egor, än hundens egares, ändå att han icke gör skada, ej allenast vore oförenlig med eganderättens helgd, utan äfven lätteligen kunde missbrukas, får Utskottet afstyrka bifall till ifrågavarande förslag.
Stockholm den 22 Februari 1858. lith. lill R.
Sl. Brot. 1856—iSS8.
I Åfd. 43 Haft.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 86. 1 i\:0 86.
Ank. till Exp.-Utsk. den 26 Febr.. 1838, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning aj väckta motioner om förändrade och skärpta straffbestämmelser för olofligt spel.
Sedan erfarenheten hade ådagalagt hurusom de emot spel och dobbel utkomna förbud samt det under särskilda vilkor gifna tillstånd till utöfning af vissa hasardspel varit otillräcklige, till undanrödjande af de sedligheten kränkande oordningar och olägenheter, för hvilka ynglingar och hederliga mäns barn som ock betjente!- och tjenstefolk ej sällan blifvit blottställde, fann Kongl Maj:t nödigt att för ändamålet vidtaga ytterligare mått och steg: och af sådan anledning utfärdades Kongl, förbudet emot spel och dobbel af den 2 Augusti 1792, genom hvilket förklarades alt det så kallade La Belle-spelet samt Biribi, Phara» och alla äfventyrliga spel med kort eller törning af hvad namn de vara må voro derefter ingenstädes tillåtna, med stadgande derjemte: att, om detta förhud öfverträddes skulle så väl värden som de spelande hvardera böta Tjugufem Biksdaler och alla de penningar, som på slika spel vågas och utsättas vara förbrutna; alt böterna borde fördubblas hvarje gång någon med omförrnälde förbrytelse blifvit beträdd; alt alla spel, ehvad namn de hade, dock utom det särskildt tillåtna billard—spelet, voro vid lika ansvar och plikt alldeles förbudna å källare och kaffehus, samt slutligen att icke något slags spel med kort eller tärning fick företagas å krogar och spisqvarter vid Tre Riksdaler 16 skillingar böter för så väl värden, som de spelande, änskönt förebäras skulle att spelet ej angått penningar, utan blott varit ämnadt till nöje och tidsfördrif.
1 AJ'd. 4-i Hafi. I 2 Bag- Utskottets Betänkande N:o 86.
Ehuru vederbörande myndigheter uppmanades att hälla hand öfver eflerlefnaden af berörde pådud, synes det likväl som skulle detsamma småningom kotamil i förgätenhet; och som lusten för dylika spel särdeles i hufvudstaden allt mer och mer uppenbarades, lät Kongl. Maj:t under den 21 Maj 1810 utgå en varning emot dylika spel, hvilken varning emedlertid endast innefattade ett upplifvande af förenämnde Nådiga förbud; dock med tillägg att de penningar som i följd af äfvenlyrliga spel varda förbrutna skola tillfalla angifvare:!.
Samma spel minskades ej detta oaktadt; och då del kom till Kongl.
Maj:ts kunskap att de jemväl tilltogo vid marknader, så i städerna som på landet, dervid ungdom af allmogen förleddes, hlefve Öfverståthållare:! i Stockholm och Konungens samtlige Befallningshafvande, genom Nådigt Cirkulär den 21 December 1833 anbefallda att hålla allvarsam hand öfver ofvanberörda förbuds och varnings noga efterlefnad, samt ali strängeligen antyda underlydande Kronobétjente och Fiskaler att den dem dervid åliggande uppsigt ofelbart iakttaga.
Det mål man sålunda sökt skulle emedlertid, efter hvad Herr Stråle, IV., och Riksdags-fullmäktigen (rustaf Bjerkander från Skaraborgs län uti särskilda till Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde-ståndet ingifna memorial förmenat, ej kunna vinnas utan förändring af 1792 års förenämnde förbud.
Herr Stråle har nemligen anmärkt att hufvudsakliga orsaken dertill, att vederbörandes bemödanden att hindra öfventvrligt spel låge i svårigheten att bevisa förbrytelsen, emedan vanligen andra ej få inträde der dylikt spel utöfvas, än de, hvilka sjelfva deri deltaga och således enligt omförmälte förbud äro ansvar underkastade; hvartill komme dels all det ansvar, som nu drabbar spelets tillställare eller bankören, vore alltför obetydligt i förhållande till den vinst han derå skördar, helst de å spelet vågade penningar ytterst sällan kunde åtkommas, dels ock att, efter den lagskipning som gjort sig gällande, ansvar för äfventyrlig! spel ej kunde ådömas för hvarje gäng någon dermed beträdes, utan först efter det Utslag öfver anstäldt åtal fallit; och har Herr Stråle med anledning häraf yrkat »att ansvar för Biribi och andra äfvenlyrliga spel af ofvannämnde beskaffenhet endast måtte ega rum för Värden och dem, som i egenskap af bankörer sköta spelet eller dervid biträda, men ej för punktörer,» äfvensom att ansvaret å de förre ej mindre måtte skärpas, utan äfven kunna ådömas hvarje gång åtal sker.
Riksdagsfullmäktige:!
Bjerkander åter har blott ansett iagen emot äfvenlyrliga spel böra så förändras alt den varder tillämplig på andra spel än deri särskildt uppräknade, och de, hvilka utöfvas med kort eller tärning.
Andra spel lika vådliga, kunde nemligen uppfinnas utan att kort eller tärning dervid begagnas, och af sådan beskaffenhet vore jemväl det bland allmogen gängse spelet sing ling, hvilket mången gång gällde betydliga summor och ej sällan gaf anledning lill hvarjehanda oskick, såsom fylleri, gräl och slagsmål.
Detta spel vore derföre icke mindre osedligt, än de förbjudna och borde följaktligen ej eller tillåtas; hemställande motionären på grund häraf om icke en författning må utfärdas af följande lydelse: ”Till befrämjande af ärbarhet och goda seder varda alla hazard-spel, d. v. s. alla sådane der endast lyckan afgör vinsten, hvarhelst de utöfvas, alldeles förbudne, vid äfventyr af konfiskation af alla de penningar, som vid dylika spel vågas och dessutom Femtio Riksdaler Riksmynt böter, såväl för Värden, ifall spelen utöfvas inom hus, som för hvar och en af de spelande.
Böterna fördubblas hvarje gång någon beträdes med ytterligare förbrytelse.
De delas till tväskiftes emellan angifvare:! och socknens fattiga.
Vid lika ansvar och plikt varda jemväl alla spel, mindre, eller större, alldeles förbudne på källare, kaffehus och krogar.”
Lag- Utskottets Betänkande N:o 86.
3 Hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, har Lag-Utskottet, hvars utlåtande deröfver är vordet infordradt, tagit i öfvervägande; och hvad först angår Riksdagsfullmägtigen Bjerkanders förslag; så om än antages att andra spel, än de som afses i oftanämnde förhud, kunna vara äfventyrliga; anser likväl Utskottet betänkligt att, genom en så allmän beteckning af hvad med äfventyrliga spel förstås, som den motionären föreslagit, gifva förbudet i denna del en sådan utsträckning, att
Åklagaremakten skulle kunna uppträda till beifrande af andra handlingar, än de, hvilka innefatta en så beskalfad kränkning af allmänna sedligheten, att deras strafflöshet vore oförenlig med statens ändamål; och får Utskottet alltså vördsamt tillstyrka att hvad i omförrnälte hänseende blifvit föreslaget måtte lemnäs utan afseende.
Beträffande derefter Herr Stråtes yrkande att ansvar för äfventyrligt spel måtte ådömas blott värd och tillställare eller bankörer, och ej dem, hvilka eljest deri deltaga, på det desse sednare må kunna vara ojäfvige vittnen om spelet; så ehuru ett stadgande i sådan syftning ostridigt skulle verka till det mål motionären afsett eller spelklubbars utrotande ; dock som samma stadgande hvarken vore öfverensstämmande med i lagstiftningen antagne grundsatser elier kunde påräkna stöd i den allmänna rättskänslan, som ej hyllar den lära, att ändamålet helgar medlet, hemställes vördsamt om icke Herr
Stråles motion i denna del äfven må lemnäs utan afseende.
Deremot delar Utskottet den yttrade åsigten derom att nu stadgade ansvar för äfventyrligt spel i viss mån är otillräckligt.
De, hvilka dervid äro egentliga hulvudmännen, synes nemligen i vida högre grad brottsliga än de öfriga spelande.
De förre idka spelet, efter anlagd plan, såsom ett näringsfång; och de skörda sin vinst merändels på bekostnad af den oerfarne, hvilken en gång inledd i snaran, oftast faller ett offer för en böjelse, som under tillfredsställelsen alltjemt stegras; tillstyrkande, på grund häraf, Utskottet: det måtte Rikets Ständer för sin del besluta en författning af följande innehåll:
Med ändring af Kongl. May.ts Nådiga förbud emot spel och dobbel af den 2 Augusti 1792; upplifvadt genom Kongl. Varningen emot äfventyrliga spel den 24 Maj 1810, varder stad gadt: att hvar och en, hvilken till utöfvande af så beskaffade äfventyrliga spel, som i nämnde Nådiga Förbud och Varning afses, upplåter rum eller dylikt spel föranstaltar eller såsom ledare deraf uppträder, skall första gången han dermed beträdes böta från och med femtio till och med två hundra Riksdaler
Riksmynt samt hvarje gång han sedermera varder om sådan förbrytelse förvunnen straffas med böter från och med två hundra till och med fem hundra Riksdaler eller fängelse från och med tre månader till och med ett år; skolande böterna på sätt förenämnde förbud stadgar, tveskiftas mellan angifvaren och Stora Barnhuset i Stockholm.
Stockholm den 22 Februari 1858. STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1858. Lag-Utskottets Memorial M 87. 1 N:o 87.
Ånk. till Exp.-UUk. d. 1 Mars 1858, kl. 2 e. m.
Memorial angående verkställd omröstning i anledning af de hos Riksstånden fattade skiljaktiga heslut vid förehafvande af Utskottets Utlåtande JM 62 i anledning af framställda anmärkningar emot Utskottets, under JM 47 afgifna Betänkande öfver väckt motion om stiftande af lag angående allmänt kyrkomöte.
Sedan Rikets Ständer godkänt Lag-Utskottets under JM 77 afgifna memorial, innefattande förslag till voterings-proposition i ofvanberörde ämne; så har förstärkt Lag-Utskott denne dag, i enlighet dermed, anställt följande:
Omröstning:
Den, som anser 4, 5 och 6 §§ uti ifrågaställa förordning angående allmänt kyrkomöte böra, på sätt Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet beslutat och Lag-Utskottet i Retänkandet JM 47 föreslagit, lyda sålunda: § *■
Allmänt kyrkomöte tillkommer endast att upptaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnar.
Ej ege dock mötet i dessa mål någon beslutande rätt; utan håfve det allena att utlåtanden deri till Konungen afgifva. § 5.
Har Konungen infordrat allmänt kyrkomötes utlåtande i fråga om antagande af ny Psalm-, Evangelii-, eller kyrko-handbok eller katekes, böra de af mötets medlemBih. till R.
Prot. 1856—1858. 7 Sami. 1 Afd. 45 Haft. 2 Lag-Utskottets Memorial M 87. mar, som till Preste-ståndet höra, öfver frågan Betänkande afgifva, innan Utlåtande beslutes. § 6.
Äskas omröstning, då skall den sluten anställas röstar
Ja; den det ej vill, röstar Nej; Vinner Nej, anses Rikets
Ständer hafva beslutat att omförmälda §§ skola erhålla följande af Lag-Utskottet i Utlåtandet JV2 62 föreslagna och af Borgare-ståndet antagna lydelse: § 4.
Allmänt kyrkomöte tillkommer att upptaga sådana kyrkliga mål, som Konungen till detsamma öfverlemnar eller hvarom fråga af någon dess ledamot väckes.
Ej ege dock mötet i dessa mål någon beslutande rätt: utan håfve det allena att deri till Konungen afgifva utlåtande eller göra underdåniga framställningar. § 5.
Är fråga om antagande af ny Psalm-, Evangelii- elller kyrkohandbok eller katekes, böra de af mötets medlemmar, som till Preste-ståndet höra, öfver frågan Betänkande afgifva, innan utlåtande eller framställning beslutes. § 6.
Vid beslut till utlåtande eller framställning ege hvarje mötets röstberättigade ledamot en röst.
Äskas omröstning, då skall den sluten anställas.
Voteringen har utfallit med 47 ja emot 69 nej; och hafva således Rikets Ständer beslutat att 4, 5 och 6 §§ uti ifrågaställde lag skola erhålla den lydelse, som i nej-propositionen upptages; hvarom samtlige Riks-stånden härmed underrättas.
Stockholm den 1 Mars 4858.
STOCKHOLM, tryckt hos Eric Westrell, 1858.
Lag-Utskottet* Betänkande N:o 88. 1 RI:ö 88.
Ankv lil] Exp.-Utsk. ilen 4 Mats 1858. kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af' väckt motion. angående ett tillägg till 20 § i Kongl.
Förordningen om inteckning i fast egendom.
Denna motion, sorn af Hiiglofl.
Ridderskapet och Adelli blifvit lill Lag-Liskottet remitterad, är väckt af Herr af Sillén, G. P, hvilken deri föreslagit: alt lill förenämnde lagrum, hvilket bestämmer all, “om intecknad faslighet efter utmätning varder såld för en borgenärs fordran, alla öfrige borgenärer, hvilka ega inteckning i fastigheten, må genast derutur njuta betalning, hvar efter sin räll, ändå att deras fordringar ej äro sill bctalniug förfallna,“ målte läggas ett stadgande af följande innehåll: “Sker skada å intecknad egendoms åbyggnad och njuter egaren, i följd af tagen försäkring, ersättning tor den skada, egen ock inteckningshafvare, som det äska, au af ersättningen, så långt den förslår, bekomma betalning för sina intecknade fordringar, hvar efter sin rätt.“
Efter motionärens förmenande vore ett dylikt stadgande, för bevarande af inteckningshafvares rätt, behöfligt.
Det syntes nemligen otvifvelaktig!, att ali åbyggnad på egendom, vare sig i stad eller å land, står i ansvarighet för de i egendomen meddelade inteckningar; Och derföre afsåges äfven vid belånande af fastighet, särdeles i Bill. till R.
Brot. 1856—1858. 7 Sami. 1 Afd. 46 Haft. 1 Lag-Utskottets Betänkande \:o 89. stad, att fastighetens byggnader äro brandförsäkrade.
Inom iagskipningen hade emellertid den åsigt gjort sig gällande, att inteckningshafvare ej egde någon rätt till betalning ur brandskade-ersältuing, derest en så beskaffad rätt ej blifvit fastställd i det reglemente, som gäller för det bolag, hvilket har att ersättningen utgifva; hvadan en dylik rätt ej eller tillgodokommit innehafvare af inteckningar i fastigheter, hvilkas åbyggnader varit försäkrade i Stockholms stads Brandförsäkringsverk och allmänna Brandförsäkringsinrättningen för byggnader å landet; — Och det är i anledning häraf, som motionären framställt ofvanstående förslag.
Då likväl de brandförsäkrings-inrältningar, hvilka motionäreu sålunda afser, ej blifvit ordnade genom clvil-lagstiftningen, utan äro att betrakta såsom enskilda föreningar; då, vid sådant förhållande, nämnde lagstiftning ej kail förändra de vilkor, hvarunder dessa föreningar blifvit ingångna eller ens, på förutsättning om tillvaron deraf, grunda några föreskrifter; och då i allt fall ett stadgande i omförmälda syftning skulle, särdeles för landet, vara menligt, enär jordegare derigenom kunde komma att beröfvas de medel de genom försäkring sökt sig bereda för afhjelpande af inträffande olyckor, hemställes vördsamt, t om icke ifrågavarande motion må lemnäs utan afseende.
Stockholm den 4 Mars 1858. i\:o 89.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Mars 1858, kl. 1 e. m.