Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla dessa förhållanden ådagalägga således fullkomligt, att, äfven om den privilegierade jorden ålades utgörandet af de skatter, hvarifrån den nu är befriad, någon jemlikhet i jordens skattebördor ändock icke derigenom vunnes, så länge nuvarande grundskatter utgå på lika sätt som hittills och således med bibehållande af öfriga skiljaktigheter.
Likaså följer deraf, att, om med tillvägabringande af en dylik skattskyldighet för den privilegierade jorden endast skulle åsyftas att bereda lindring för den öfriga, medelst jemkning blott dem emellan, sadant icke kan på detta sätt åstadkommas, emedan någon allmän grund derför icke förefinnes.
Om något för detta ändamål skall åtgöras, gifves således ingen annan utväg, än att genom en allmän skattejemkning för all jord söka bringa hvarje egendoms grundskatt i rättvist förhållande till egendomens afkastning, och ändamålsenligheten af en dylik åtgärd bör derföre blifva föremål för öfvervägande.
Härvid förekommer i första rummet den väsendtliga omständigheten, att, då hvarje jemkning förutsätter förhöjning i vissa egendomars skatter, sådant skulle strida emot gällande stadganden, hvarigenom hemmansägare äro försäkrade, att för - 11 höjning i hemmanens räntor icke skall ega rum, i hvilket afseende må åberopas Kongl.
Förordningen den 25 November 1740, att uppodlingar å frälse och skatte egor i everdeliga tider skola vara ifrån skattläggning befriade, och Kongl.
Försäkringen den 23 Februari 1789, som uti 2 §. innehåller, att i laga ordning faststälda skattläggningar icke skola rubbas.
Om emedlertid detta icke ansåges utgöra något binder för åtgärdens vidtagande, fordrade likväl rättvisa och billighet, att de jordegare, med hvilkas egendomar nämnde förhållande komme att inträffa, på lika sätt, som här förut blifvit yttradt i fråga om innehafvare af frälseegendomar, derest nu egande skattefrihet blefve upphäfd, tilldelades skälig ersättning för den minskning i egendomarnes värde, som genom dylik skatteförhöjning uppkomme.
Flera olika sätt att utföra en dylik inlösen och dertill bereda utväg kunna visserligen uppgifvas och hafva äfven blifvit föreslagna; men, derest jemkningen skulle i ett sammanhang verkställas och tillgodonjutandet af lindringen icke uppskjutas, intilldess inlösnings-capitalet, genom de förhöjda afgifterne, blifvit amorleradt och då de förhållanden, som vid jemknings-operationens beslutande förefunnos och hvarpå den grundats, möjligen undergått väsendtlig förändring, lärer den likväl icke utan högst betydlig uppoffring för Staten kunna tillvägabringas annorlunda, än att innehafvare af sådane egendomar, hvilkas skatter blefvo förminskade, efter enahanda beräkningsgrunder, som för dylik ersättning stadgades, erlade lösen för dem derigenom beredd nedsättning.
Det vill väl synas, som skulle både Staten och de enskilde derigenom blifva tryggade emot förluster; men härvid bör dock anmärkas, att, om nuvarande förhållande med kronojorden kommer alt fortfara, samt innchafvarne deraf således icke hafva egande- utan blott besittnings-rätt, kan det icke ifrågasättas, att de skola utgifva capital-ersättning för minskning i dessa egendomars skatter.
För öfrigt är det tvifvelaktigt, huruvida med bevarandet af den enskilda rätt, som man på nyssnämnde sätt ville skydda, fullkomligen vore instämmande, att jordegare, emot sin vilja, blefvo tvungna att dels taga lösen för hittills lagligen åtnjutna fördelar, dem man ansåge sig icke kunna upphäfva, dels, i stället för visst belopp af nuvarande skattebidrag, ikläda sig en egendomarne graverande capitalskuld, som derjemte måste amorteras genom erläggande under vissa år af högre årlig afgift, än nedsättningen i skatten, enär, i motsatt fall, operationen, under sken af lösen, i sjelfva verket komme att utgöra ren eftergift af nämnde belopp och det således vore vida enklare att, utan omsvep, stadga, att berörde nedsättning efter viss tid skulle ega rum.
Men, äfven om afseende icke fästes å dessa betänkligheter, skulle dock en dylik liqvidations-operation i verkställigheten möta betydliga svårigheter och olägenheter, hvaribland ensamt erhållandet af en rättvis grund för skatter 2* - 12 nes behöriga och jemlika fördelning å samtelige jordegendomar och utförandet deraf icke voro de minsta.
En vigtig omständighet är dervid äfven, att ett så stort belopp räntebärande obligationer, som i följd af nämnde åtgärd komme att utgifvas och sättas i omlopp, ©tvifvelaktigt skulle hafva betydligt inflytande på penningeställningen i landet och kunna deruti åstadkomma rubbningar, hvilka svårligen på förhand äro tillförlitligt beräkneliga.
Om likväl, oaktadt allt hvad i det föregående är anmärkt, en så beskaffad skattejemknings-åtgärd finnes lämplig och kunde med rättvisa utlöras, synes dock någon, emot dermed förenade olägenheter svarande vinst för de skattskyldige derigenom icke uppkomma.
Följden af den ifrågavarande operationen, för framtiden, blefve nemligen endast, att egendomarnes värden i förhållande till ökade eller minskade skatter förändrades, hvadan förvärfvandet af de egendomar, hvilkas skatter blifvit lindrade, fordrade ett större capital än lörut, och ökad behållning, i propor tion till köpeskillingen, ändock icke uppstode, enär hvad, som försvunne i egenskap af skatt, utginge såsom ränta ä högre köpeskilling, samt således för den skuldsatte medförde icke blott ränte- utan äfven capital-gravation, hvarigenom vinsten af jemkningen i skatterne blefve ganska problematisk.
Till allt detta må slutligen läggas, att, äfven om det vore möjligt att åstadkomma den mest jemna och rättvisa fördelning af alla de skatter, som för närvarande åtfölja den Svenska jorden, så att dessa skatter vid verkställighetsperioden för hvarje egendom stodo i iullt enahanda förhållande till värdet, ligger det i sakens natur, att olika bördighet och odlingstiilfällen, dessa sednares mera eller mindre kloka begagnande, nya eller lättare utvägar till afsättning, med flere omständigheter, som verka på egendomars afkastning och värde, skulle, på lika sätt som tillförne, inom en icke aflägsen tid rymd, åter föranleda ganska betydliga missförhållanden i skattebeloppen, vid jemförelse emellan serskilda egendomar.
Det later ock derföre, efter Comiterades åsigt, icke göra sig att med fix skatt å jordegendom åstadkomma dess ständigt fortfarande jemlika förhållande till hvarje skattdragandes inkomster, som likväl utgör rätta grunden för all beskattning.
Comiterade tro derföre det vara mindre lämpligt och ändamålsenligt att, för sökandet af en jemlikhet, som, under dessa omständigheter och med sjelfva beskattningssättets bibehållande, knappast för tillfället kan åstadkommas, men ännu mindre ega bestånd för framtiden, företaga åtgärder, som väsendtligen ingripa i hvarje jordcgares egande-rätts förhållanden samt i öfrigt skulle blifva med högst betydliga svårigheter och olägenheter, äfvensom icke ringa kostnader förenade.
Deremot anse
Comiterade de hufvudsakligaste olägenheterne af nuvarande jordbeskattningen ligga i de grunder som för skatternes utgörande äro gällande, hvarigenom deras belopp svårligen kan beräknas, samt de skallskyldige äro underkasta - 13 de mångfaldiga obehag och prejerier.
Comilerade hysa derföre den öfvertygelsen, att, om det lyckas tillvägabringa en sådan förenkling uti nämnde skatter och sättet för deras utgörande, att hvad, som åtföljer hvarje egendom, är lätt beräkneligt, samt således, som sig bör, kan vid egendoms förvärfvande tagas i betraktande i fråga om värdets bestämmande, skola klagomålen öfver olikheten i denna del af skattebördorna till stor del försvinna och det blifva ännu mera påtagligt, än för närvarande, att något egentligt lidande icke genom denna skiljaktighet uppkommer.
Af alla dessa skäl och då Comiterade för sina åsigter i denna del jemväl hämta stöd af Itikcts Ständers vid sednaste Riksdagarne, i anledning af motioner i samma ämne, lättade beslut, anse
Comilerade sig icke böra tillstyrka åtgärders vidtagande för tillvägabriimande af en allmän jemkning i grundskatterne, vare sig med afseende å olikheterne i jordnaturerne eller de skiljaktigheter i skattebeloppet, som emellan jordegendomarne i öfrigt förefinnas. l)å en dylik skattejemkning hufvudsakligen blifvit ifrågasatt för att bereda utväg lill någon lindring i de dryga bördor, som nu hvila på den skattskyldiga jorden, hvilken ock onekligen, i allmänhet, är deraf i behof; så böra emedlertid Comiterade, vid delta tillfälle, icke dölja den öfvertygelse, att, med afseende å de här ofvan anmärkta svärigheterne alt med bestämd grundskatt å egendomar, hvilkas värden i tidernas längd betydligen omväxla, åstadkomma någon verklig fortfarande jemlikhet uti denna beskattning, de åtgärder, som för nyssnämnde ändamåls vinnande vidtagas, snarare böra åsyfta att småningom, dä det utan märkbar olägenhet och rubbning i enskild rätt skulle kunna låta sig göra, bereda öfvergång till ett annat system, samt till en början, på sätt redan vid serskilda tillfällen med llere skattetitlar egt rum, i den mån sådant, utan ökad beskattning i öfrigt, kan för sig gå, lindra en del al de serskilda skattebördor, som, utom grundskatten, nu trycka den skattskyldiga jorden.
I sammanhang med föregående ämne synes lill pröfning böra uppta- /t. g. Angående gas den af BondeStåndet vid sista Riksdagen ingi fria underdåniga skrif- Mantalsränta», velse, hvaruti, med anförande, att, då ibland de onera, som trycka jordbruket, Mantalsräntan, äfven kallad hemmantals eller extra ordinarie räntan, till det mesta uppkommit genom bevillningar under första hälften af IGOO-talet, i början blott för en tid till fyllande af tillfälliga behof, men sedermera, oaktadt dessa behof lörsvunnit, fortfarande utgått och blifvit lika beständig som Jordcboksräntan, BondeStåndet, som ansett denna extra ordinarie beskattning icke rättvisligen böra uteslutande trycka jordbruket, utan såsom allmän bevillning på alla samhällsklasser fördelas, framställt den underdåniga önskan, att Mantalsräntan måtte upphöra, och, på det sådant skulle kunna ske, i underdånighet anhållit, det Eders Kongl.
Maj:t måtte i Nåder 14 täckas dels anbefalla vederbörande att undersöka och utreda förhållandet med nämnde räntas uppkomst och fortfarande samt dels derefter, genom Nådig proposition till näst sammanträdande Rikets Ständer, föreslå de åtgärder till jordbrukets lindring uti förenämnde skattebördor, som Eders Kongl.
Majit kunde i Nåder finna nödiga och lämpliga.
Den af BondeStåndet gjorde uppgift, att nu ifrågavarande räntas serskilda titlar tillkommit genom bevillningar för tillfälliga behof, är egentligen endast enlig med verkliga förhållandet i afseende å Landtogsgärden, som lörst beviljades år 1617 till Polska krigets utförande, och på visst sätt i fråga om Boskapspenningarne, hvilka tillkommo år 1620 alt användas till Rikets gälds betalande och Försvarsverkets underhållande, hvaremot Byggningshjelpen, Saltpeterhjelpen, Skjutsfärdspenningarne och Dagsverkspenningarne, hvilka, jemte de nyssnämnde, utgöra de väsendtligaste titlarne af denna ränta, innefatta ersättning för åtskilliga hemmanen förut åliggande tjenstbarheter.
För öfrigt är genom liera serskilda beslut förklaradt, att nämnde ränta är att anse lika ständig som jordeboksräntan, hvadan den ock vid alla skattläggningar intagits och blifvit faststäld, och nuvarande jordegare hafva således icke någon giltig eller skälig anledning att mera njuta befrielse ifrån den förra än den sednare.
Äfven om Statens ställning skulle medgifva någon nedsättning uti den skattskyldiga jordens onera, synes dock dess tillvägabringande medelst mantalsräntans upphörande så mycket mindre lämpligt, som den derigenom i högst olika förhållande komme de skattdragande i serskilda provinser till godo, såsom exempel hvarpå må anföras, att, då berörde ränta i Wermland utgör omkring Adelar och i Kronobergs
Län } delar af ett hemmans ordinarie räntor, uppgår den i Stockholms
Län endast till något mindre än p^idelar och å Gottland till ladel deraf.
Af dessa skäl och i öfverensstämmelse med den åsigt, angående sättet att tillvägagå för lindrande af jordens skattebördor, som i det föregående blifvit framstäld, eller att, om något för nämnde ändamål skall åtgöras, början icke bör ske med liemmansräntornas nedsättande, utan med andra serskilda ständiga skattebidrag, hvarigenom äfven debiteringen och redovisningen småningom ytterligare förenklas, finna Comiterade sig icke kunna i underdånighet tillstyrka afseende å ofvanberörde underdåniga framställning. 5.
Angående j ordningen förekommer sedermera att taga i betraktande den be Hemmansnatu- . ~ ° . .. . , rernes skiijak- inelse ifrån åtskilliga onera och besvär, utom de egentliga grundskat nghei i serskik terne och tionden, som den privilegierade jorden, i mer eller mindre besvär. mån, åtnjuter.
Det kan väl icke bestridas, att äfven denna befrielse innefattar förmåner, som kunna inverka på egendomarnes värde; men, då dessa onera hufvudsakligen äro tillfälliga, samt således icke så beräkneliga som grundskatterne.
15 blifver dock förhållandet i fråga om jemkning deruti mycket olika.
I afseende å dem förekommer ock den väsendtliga omständigheten, att berörde undantag leda i så måtto till vida större orättvisa än befrielsen från grundskatt, som de medföra ökad tunga och besvär för andra jordegendomar i den trakt, der de befriade öro belägna.
Det är derföre i dessa delar, som jemkning emellan den privilegierade och skattskyldiga jorden förnämligast vore af behofvet påkallad samt borde beredas.
I den mån, som ifrågavarande friheter kunde försvinna, blefve det då möjligt att, utan afseende å olikheterne i hemmanens grundskatter och roteringsskyldighet, hvarom jordeboken Iemnade ali1 erforderlig upplysning, undanrödja eller förminska de mångfaldiga skiljaktigheter i jordnaturerne, som för närvarande förefinnas och högst betydligt bidraga till vårt Kameralverks invecklade beskaffenhet, äfvensom ofta föranleda tvister vid fråga om oneras beräknande och utgörande.
Tillvägabringandet af förändring i berörde hänseende vore derföre af synnerlig vigt, och ehuru Comiterade icke anse lämpligt alt förslag dertill framställa, enär sådant helt och hållet beror deraf, om och i hvad mån det kan finnas skäl att, på sätt förut i några fall egt rum, eftergifva större eller mindre del af den privilegierade jordens förmåner, hafva Comiterade funnit sig icke böra underlåta att vid fullgörandet af deras uppdrag å denna omständighet fästa uppmärksamheten.
Af sådan anledning, och för den händelse att Eders Kongl. Maj:t och Rikets Ständer skulle anse någon åtgärd för berörde ändamål böra vidtagas, få Comiterade härmed i underdånighet uppgifva de friheter, som egendomar af privilegierad natur, vid jemförelse med krono och kronoskatte egendomar, i fråga om åtskilliga allmänna eller communala onera och besvär tillgodonjuta, hvarvid likväl sådana undantag, som i presträttigheters utgörande ega rum, icke omförmälas, enär de ej på öfrige egendomars onera inverka.
Frälse Säterier njuta befrielse ifrån:
Gästgifveriskjuts, Kronoskjuts, Inqvartering i fredstid, KronobrefFöring, Prestegårdsbyggnad, Tingshus- och Fängelse d:o, Gästgifveri d:o, Tiondebods d:o, Vissa personella servituter, hvarjemte de i Skåne, Halland, Blekinge och Bohus
Län äro befriade ifrån Kyrkooch Kyrkogårds-byggnad samt Väg- och Bro-byggnad. 16 SäteriLadugårdar:
I allo lika med föregående.
Rå och Rörs hemman, afhyste under Säterier:
Lika med Säterier utom det, att de i krig deltaga i Kronoskjuts till hällten emot Krono och Skatte jord.
Rå och Rörs hemman, som är o bebyggda, till hemmantal lagda och med serskilde åboer försedda:
Enahanda befrielse som de sistnämnde, med undantag af Prestgårds-samt Tingshus- och Fängelse-byggnad.
Insockne eller Veckodags hemman:
Lika friheter, som Säterier i samma Provins, utom alt de deltaga i Kyrko och Prestgårds-byggnad, ”der så af ålder varit”, samt Väg- och Bro-byggnad, äfvensom i Kronoskjuts under krigstid, till hälften emot Krono och Skatte egendomar.
SäteriRusthåll eller berustade Säterier af Krono och Skatte natur:
Samma friheter, som Säterier i allmänhet.
Allmänt Frälse och Utsockne hemman:
Deltaga under fredstid i Kronoskjuts, Inqvartering och Kronobrefbäring endast till hälften emot Krono och Skatte egendomar.
Bergsfrälse hemman:
I allmänhet befriade ifrån Kronoskjuts och Kronobrefföring samt Inqvartering i fred till hälften, men uti Fahlu Bergslag ifrån all skjutsskyldighet lritagne.
Kungsgårdar och Kungsladugårdar:
Lika med Frälse Säterier.
Kungsladugårdar af Rå och Rörs natur, som äro i enskild mans ägo:
Lika med Frälse Säterier, utom alt Kronoskjuts i krigstid utgöres till hälften emot Krono och Skatte.
Om det kunde låta sig göra att bereda upphäfvandet af alla ofvan uppräknade förmåner, blefve den väsendtligaste eftergiften, alt det ypperligare
Frälset komme att deltaga i skjuts och prestgård sbyggnad samt i Skåne, Halland, Blekinge och Bohus
Län jemväl i kyrkobyggnad och vägunderhåll.
Skyldigheten att utgöra gästgifveriskjuts vore härvid den vigtigaste oeh hvars åtagande lör de hemman, som derifrån nu njuta befrielse, skulle medföra så stor tillökning i onera, att det, under närvarande förhållanden, måhända icke kan ifrågasättas; men, om endast deruti hinder ansåges möta, kunde den åsyftade förenklingsåtgärden ändock utföras, så Iramt dervid stadgades, att de hemman, som då lagligen voro från nämnde onera befriade, äfven framgent egde att njuta denna befrielse till godo.
Hvad beträffar deltagandet i prestgårdsbyggnad; så synes detta vara med billighet fullt öfverensstämmande, enär 17 något giltigt skäl icke finnes, hvarföre de uti en församling belägna Säterier, Ladugårdar samt afhysta Rä och Rörs hemman skola, till öfriga hemmans ökade tunga, njuta befrielse ifrån ett onus, som är tillkommet med afseende å församlingens alla medlemmars religionsvård, hvadan det ock ofta har inträffat, att, åtminstone i mindre församlingar, egare af jord utaf nyssnämnde natur frivilligt härutinnan biträdt de öfrige.
Varande ock genom Kongl.
Resolutionen å Allmogens besvär af år 1727 förklaradt, alt Kongl. Majit förmodade att i små pastorater Sätesgårds torpare deruti deltaga.
Åtagandet af berörde skyldighet, der sådan åligger församlingarne, komme ej heller att medföra någon årlig kostnad, och det vore endast med långa mellantider, eller då nybyggnad erfordrades, som väsendtligare utgift kunde uppstå.
Vidkommande skyldigheten för det ypperligare
Frälset inom de fyra här ofvan serskildt omnämnde provinserne att deltaga i kyrkobyggnad, så skulle den icke kunna förorsaka någon serdeles tunga, då kyrkorne i dessa provinser hafva så betydliga tionde-anslag, att deras byggnad och underhåll dermed vanligen bekostas, och gäller för öfrigt, i fråga om billigheten af nämnde egendomars delaktighet i dylik byggnad, hvad här förut i afseede å prestgårds byggnad är yttradt.
Deltagandet uti väghållningsskyldigheten skulle väl för de derifrån nu befriade egendomar i nämnde provinser medföra en betydligare tillökning i onera; men den ifrån Allmänna lagens stadgande afvikande befrielsen ifrån ett dylikt besvär synes likväl vara mindre billig, då innehafvarne af dessa egendomar, icke mindre än de öfriga, njuta fördel af vägarne och således med allt skäl böra till deras vidmakthållande bidraga.
Om det stadgades, alt dylikt deltagande icke borde ega rum förr, än ny vägdelning, af andra orsaker, blefve af nöden, vill det ock synas, som förändringen utan känbar olägenhet skulle kunna till vägabringas.
Om upphäfvandet af de sålunda afhandlade förmåncrne skulle finnas lämpligt, äro öfrige friheter, på sätt äfven i de följande punkterne kommer att närmare visas, jemförelsevis så obetydliga, att de icke torde utgöra något hinder.
Derest emedlertid en så beskaffad generel eftergift af nu befintlige jordprivilegier icke finnes lämplig, skulle dock likhet inom de serskilda afdelningarne af det ypperligare Frälset kunna beredas derigenom, att de alla kommo i samma förhållande, som bebyggda och med serskilda åboer försedda Rå och Rörs hemman.
Dertill fordrades endast, att Säterier, Ladugårdar och afhyste Rå och Rörs hemman deltogo i Prestgårds- samt Tingshus- och Fängelse-byggnad och de tvänne förstnämnde naturerne äfven i Kronoskjuts till hälften emot öfriga under krigstid, samt Säterier i Skåne, Halland, Blekinge och Bohus
Län jemväl i Kyrko- samt Väg- och Bro-byggnad, I fråga om nämnde deltagande uti Prestgårds- Kyrko- samt Väg (B«7. till Ii.
Fr OJ), till R.
St. år 784?) 3 18 och Bro-byggnad åberopa Comitcrade hvad i det föregående underdånigst blifvit anfördt och de öfriga eftergifterne voro af så ringa betydenhet, att de icke synas förtjena afseende.
Skulle en så beskaffad förändring varda tillvägabragt, anse Comiterade, att allt det ypperligare Frälset borde för framtiden under Säteri titel sammanföras, dock att, till nödig upplysning, uti Jordeboken för hvarje hemman antecknades dess nu egande natur.
Emellan Allmänt Frälse, Utsockne hemman och Bergsfrälse samt Skatte egendomar skulle äfven likhet kunna beredas.
— Enligt hvad i det föregående är i underdånighet upplyst, deltaga hemman, som tillhöra förstnämnde tvänne titlar, uti allmänna besvär och servituter lika med skattehemman, utom i fråga om Kronoskjuts, Inqvartering och Kronobrefbäring under fred, som de blott utgöra till hälften emot de sednare.
Eftergift af dessa förmåner vore likväl af så föga betydenhet, att någon betänklighet dervid icke skäligen synes böra möta.
Detsamma kan äfven sägas i afseende å den befrielse, som Bergsfrälse hemman i allmänhet under fred åtnjuta ifrån Kronoskjuts och Kronobrefbäring samt lill hälften för Inqvartering.
Och hvad beträffar den skjutsningsfrihet, som enligt Kongl. Brefvet den 23 September 1808 tiligodokommer Bergsfrälset under Stora Kopparberget, utgör detta ett sådant undantagsstadgande, som icke behöfde hindra sammanföringen, om det förklarades, att ändock dervid borde för framtiden förblifva, enär jordeboksanteckningarne om hvarje hemmans då egande natur lemnade all nödig upplysning i afseende derå.
Dessutom åtnjuta rätta Frälsehemman den förmån, att Kronan icke, såsom å skattejord, har egande rätt till derå vexande Ek, Masteträd och Spiror; men, då skattehemmans egare, enligt Kongl. Förordningen den 28 Oktober 1830, emot lösen fått förvärfva enahanda rättighet, kan denna skiljaktighet numera anses upphäfd; och enär de fall, då berörde medgifvande icke blifvit begagnadt, torde vara få, kommer den sannolikt snart att helt och hållet försvinna.
Då egare af skattehemman, jemlikt Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789 2 g, ega lika fri dispositionsrätt öfver dessa hemman, som frälsehemmans egare, synes ock deraf böra följa enahanda frihet till svedjande, som, enligt 14 Gap. 4 g ByggningaBalken, å frälsejord är medgifven samt således, om i öfrigt likhet emellan frälse och skattehemman till vägabringas, sådan äfven i nämnde hänseende genom nödig rättelse i 2 och 4 gg af nämnde Capitel beredas.
Hvad beträffar åtskilliga friheter, som i öfrigt varit frälsehemmans ägare tillagde, så förekommer: att rättigheten till Krogars anläggning är upphäfd genom Kongl.
Kungörelsen den 28 Augusti 1834; att genom Kongl. Kungörelserne den 13 Februari 1828 och 14 Juli 1835 friheten att anlägga såg- och mjöl-qvarnar för husbehof äfven blifvit utsträckt 19 till innehafvare af kronoskatte och kronojord; att frälsehemmans egare numera,jemlikt Kongl.
Kungörelsen den 13 Februari 1830, äro skyldige att deltaga uti utöfningen af Fjerdingsmanna befattning; samt att uti Kongl. Förordningen den 21 Juni 1831 är stadgadt, det afgifterne för derefter skattlagde Bruks- och Bergverks-anläggningar i sådane fall, då de beräknas efter tillverkningens belopp, böra bestämmas till ^V:^el deraf, ehvad rudimaterierne hämtas å frälse eller krono och kronoskatte jord; Varande således i alla dessa omständigheter numera icke någon skilnad emellan frälse samt krono och kronoskatte egendomar.
Vidkommande frälsehemmans egares rätt till jordegande andelen i böter, så kunde eftergiften af eu dylik obestämd förmån för framtiden icke anses medföra någon egentlig uppoffring.
Af hvad sålunda blifvit anfördt, behagade Eders Kongl. Maj:t Nådigst inhämta, att sammanjemkning dels af det ypperligare frälsets olika cathegorier, dels emellan serskilda slag af Allmänna Frälset och Kronoskatte jorden, icke möter någon väsendtlig svårighet; men derigenom vunnos de stora fördelar, att all dylik jord endast behöfde upptagas under de tvänne afdelningarne: