Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och tant berättar vackra sagor — » en tilb och » en till » — tills barnaögonen slutas o c h lillan somnar med munnen halföppen af förvåning ännu i sömnen.
Så böjer hon sig ner och kysser bar- nets panna — hennes ansigte blef så vekt o c h hennes ögon fuktiga —.
Men der kommer hennes egen gosse, hennes älsklingsbarn.
Han är blek som hon sjelf, och de stora mörkgrå ögonen äro sorgsna och allvar- liga.
Hon har sett, att hans hän- der äro vaxgula, hon tycker sig nästan kunna känna, hur feberheta de äro, och hon hör hans torra skrällande hosta, som skär henne i bröstet.
Han ser så klok ut.
Han är icke heller hen nes barn på samma sätt som alla de andra; han är hennes vän och kamrat.
Hon tycker sig i slägt med det der lilla sjuka barnet, och hon har så ofta känt sig frestad att — som nu — draga honom till sig och anförtro h o n o m, hur innerligt hon håller af honom — hans bleka ansigte, hans kloka, allvarliga ögon och det sorgmodiga draget kring hans mun —.
Hon hade ' lagt båda armarne på bordet och böjt sitt hufvud ner emot dem.
— --- — Friska skratt, klara öppna ögon, mjuka händer och fina kinder, barnaglädje och barnasmärta — minnena blandade sig inom henne till ett oredigt virrvarr, ur hvilket en tårfyld, medveten längtan långsamt arbetade sig fram som ett regnmoln på himmelen en sensommardag.
Molnet växte och tätnade, bredde ut sig till en ångestfull, tryckande känsla af ensamhet — — och regnskuren bröt lös.
När hon åter lyfte upp hufvudet, glimmade hennes mörka ögonfransar likt fuktigt gräs.
Och åter stirrade hon framför sig med samma trötta o c h tomma blick, som intet såg.
Tankarne voro fjerran, långt borta.
En solig, öppen himmel hvälfver sig, öfver en vid slätt, der gulnade hvetefält vaja.
Än är det sommar, än äro ängarne gröna, än blommar vild- rosen i landsvägsdiket.
Men borta under en pil står en lång, mager man med en lie på sin axel och väntar på, att hans dagsverke skall begynna.
Mannen med lien är icke döden; han är hösten.
Icke förintelsen, utan förgängelsen.
Än skall det komma mången solskens dag, i sep- tember o c h i oktober.
Men mannen med lien skall då ha börjat sitt arbete.
Och när han slutat?
När intet af sommarens fägring fins qvar?
Hon ryste till, men med ett energiskt uttryck i sitt ansigte grep hon åter efter pennan; och åter jagade den fram öfver pappet — flyende för onda tankar — tills klockan i Klara torn lång- samt slog elfva slag.
Då började hon kläda af sig.
Hon behöfde hvila; i morgon kom j u åter en arbetsdag.
Anna Chrisdmson.
Försumma ej att i tid prenumerera på Idun med, Modetidningen!
Mndast 2,65 för qvartal, 6,50 för helår.
Q v i n n o v ä n s k a p.
Mpljet är en i c k e f ö r s v i n n a n d e del a f de millioner bref, s o m g e n o m postverket årligen befordras, s o m k u n n a rubriceras un- der, h v a d m a n i d a g l i g t tal k a l l a r » fruutim- mersbref ».
D e s s a k u n n a n o g äfven i ett o c h annat beröra affärer; framför allt utgöres ett o r o v ä c k a n d e stort antal a f mer eller m i n d r e s. k.
» k o m m i s s i o n s b r e f », m e n det mest o m - fattande antalet är d o c k känslobref, innehål- l a n d e tusen sinom tusen p i k a n t a hemligheter, förtroenden, g ö m d a minnen o c h v ä c k t a för- hoppningar.
D e t är dessa, ständigt m e d if- v e r efterlängtade skrifvelser, ofta p å finaste e l f e n b e n s p a p p e r o c h m e d eleganta m o n o g r a m samt p å flere ark, s o m m e d en a l d r i g trött- nande energi v e x l a s m e l l a n » v ä n i n n o r ».
Dessa qvinliga vänskapsband, många gånger rent a f rörande i sin naivitet, k n y t a s ofta redan d e första dagarna, den l i l l a flickan in- tagit sin plats p å s k o l b ä n k e n o c h m e d p å en g å n g s k y g g a o c h förtroendefulla b l i c k a r b e - traktar de främmande barnaanleten, som m ö t a henne v i d hennes första utträde i lif- vet.
O c h hur d e t är, så fins der alltid ett p a r g l a d a, g o d a b a r n a ö g o n, s o m v ä c k a hen- nes sympati, o c h i n o m k o r t ser m a n d e s m å s m y g a till h v a r andra i frukostlofvet o c h, med armarna o m h v a r andras lif, h v i s k a sina s m å förtroenden o c h berätta o m sina fröjder o c h » sorger ».
Dessa vänskapsförbindelser kunna nog sträckas till flere, men det är alltid en eller ett par blott, med hvilka ett förbund knytes » för lifvet ».
Snart umgås man i hvar andras hem, och så gå barnaåren under lek och arbetets förkofran, till dess det måhända fo- gar sig så, att en solljus, vårdoftande pingst- dag de till späda jungfrur vuxna flickorna sjunka ned, sida vid sida, vid altarrunden, för att viga sig in att lefva och kämpa det stora lifvet.
Det är nu den unga, lätt knutna, ännu opröfvade vänskapen mellan ett par flick- hjertan skall visa sig ega märg och hållbar- het.
Det är nu verlden och sällskapslifvet komma med sina lockelser och impulser, det är nu karaktärerna råka in i passionernas vågsvall.
I dess yrande skum har mången dyrt svuren flickvänskap lidit skeppsbrott och bitterhet, afund och fiendskap utplånat ända till sista minnet af den gemensamma skära barndomstiden med dess idylliska, drömlika hägringar.
En tid ännu kanske i ungdomlig, yrande lust vid hvar andras sida, i beundran och beröm för hvarandras fägring och behag, men så kommer en dag eller rättare en afton, när allt är glädje och sprittande lif rundt omkring, då ljusen stråla i kristallkronor och valsens toner ljuda berusande, då — det är som om plötsligt ett svart moln bredde sig öfver den ena vännens panna, blicken blir mörk och kall, och det käns som ett stygn i bröstet.
Hvad är det, som händt?
Orsaken är kanske blott en ung man i vacker uniform eller elegant frackdrägt, hvil- ken kommit bägges unga hjertan att i tyst- het klappa.
Så finner den ena nu helt plöts- ligt, genom en uppsnappad blick eller ett hviskadt ord, att hon är förbisedd, att vän- innan var den rätta, och — hjertat blir så hårdt, hon ser bort till vännen som till en fiende, och en enda balqväll har lagt en årslång, svuren vänskap på bår.
Fall finnas, då dylika sår, hur bittert de än svida, gömmas tyst och vänskapen fort- lefver, gifvande nya blommor, vattnade af osedda tårar.
Andra, och kanske de flesta, väninnor skingras efter flickålderns slut åt skilda håll, och vänskapen mellan dem underhålles af den trägna brefvexlingen och ett förtjusande återseende då och då; och den vänskapen står sig kanske allra bäst.
De gamla min- nena bibehålla sitt första rosenskimmer; och de nya inbördes intrycken och blickarne in i hvar andras lif och tankar år ifrån år äro likt ett fast cement, som binder dem samman i alla lifvets skiften.
De goda, verkligt ädelt själsdanade väninnorna anförtro sina glädje- och sorgestunder åt hvarandra; mycket göm- mer qvinnohjertat för den ofta buttre maken, hvilken kanske föga fattar det fina stränga- spelet, för att i stället sänka det i skötet hos den bepröfvade och finkänsliga barn- domsvännen.
Qvinnovänskapen, när den är sann och äkta, är uppoffrande och består, fast som en klippa, under alla lifvets skiften.
Hur många qvinnor finnas icke, som genom ödets lottkastning blifvit dömda att vandra allena genom lifvet, som aldrig fått ordna åt sig ett eget hem, aldrig fått glädja sig åt att se en familj uppväxa omkring sig, aldrig fått ge- nomlefva dessa stunder, bittra och ljufva, som medföra en makas och moders kall.
Hur hårdt och kargt och ensamt skulle ej lifvet kännas henne, om hon icke egde den trofasta barndomsvännen att sluta sig till, med hvilken hon kan utbyta sina innersta tankar.
Ofta händer, att två qvinliga enslingar sluta sig tillsammans och genomlefva sitt dagliga lif, sida vid sida.
Jag mins ett par typer, riktiga praktprof på qvinlig vänskap, uppoffrande för hvar andra, hjertliga mot alla och spridande glädje och munterhet, hvart de kommo.
» V i ha bedt flickorna Eva och Emma komma hit i afton », hette det, och flickorna kommo.
De voro hvita som duf- vor i hufvudet, och nog var jungfruskinnet något skrynkligt, men ack, hur mycken hjer- tats godhet och mildhet strålade icke ur de gamla ögonen, och hvilken innerlig kärlek de hyste för hvar andra 1 Och när den ena vän- nen en sommarmorgon slumrade in för att gå mot en ny ungdom, så vissnade snart äf- ven den andra bort och följde ungdomsvän- innan till ljusare rymder.
Man vill ofta häckla qvinnovänskapen, men det är icke rätt.
Den är nästan alltid af ädlare metall än mannens.
» I guldvagn skall du åka; då känner du ej mer, Att du har ondt i foten. » Hon spinner blott och ler.
Och från sin qvastkäpp nådigt han log, den lille man, Och sporrade sin Guldhof.
Men mor hon spann och spann.
* * å~ F ö r att g l ö m m a.
Skiss af Anna Walilenbevg.
fastän klockan redan var sex, stod kaffe- &amp; bordet ännu dukadt och orörd t i prest- gården.
Man väntade på, att kyrkoherden skulle komma hem från stationen med en li- ten fröken, som skulle lära sig hushållet.
Adolf Iidlander.
Prostinnan såg upp från stickningen.
» Beda, » sade hon till sin dotter, » nu tyckte jag alldeles, att det körde. » En liten gänglig, outvuxen flicka på sexton år lemnade genast sin sysselsättning att ordna Spinnvisa.
böckerna på divanbordet och sprang till fönst- |j|t| ' or Greta sitter ensam och spinner ret.
Under den sista qvarten hade de så många gånger trott sig höra de väntade, att hela da ' n, hon var beredd på att blifva besviken igen, ' fcht För garnet får hon pengar, när men nu syntes verkligen ett åkdon längst Y hon går in till sta ' n.
bort i alléen mellan de nylöfvade lindarna.
» Nu mamma, nu komma de! » Prostinnan reste sig och skakade sin kläd- Lill ' Olle på en qvastkäpp kring stug?
i ning, medan Beda kastade en blick i spegeln lustigt far på sig sjelf och sin toalett.
De kommo all- Och spinner lyckodrömmar, om hur han deles lagom ut på verandan för att se vag- snart blir karl.
nen göra svängen kring gården och stanna vid trappan.
Då skall han vinna ära och tjena gods Beda hade riktig hjertklappning af nyfi- kenhet.
De hade aldrig förr haft någon in- och gull, Det fins ej någon Goliat, som han ej slår ackordering, och hon undrade, hur hon skulle komma att trifvas med den främmande flickan.
omkull.
De skulle dela rum uppe på vinden.
Vid första ögonkastet på den nykomna » Hör, mor, jag tror jag rider till kungen kände Beda, att hon skulle komma att tycka nu i hast! » om henne.
Det var en ung flicka, något äl- Och mor hon ler och nickar och spinner dre än hon sjelf, men större och fylligare, fastän smärt om lifvet.
Hon tycktes hafva utan rast.
gråtit, ty hennes vackra, lifliga ögon voro en smula rödkantade, och det täcka ansigtet Den rutiga sjaletten, som annars har för sed hade ett nedstämdt uttryck, hur ofta det än Att sluta tätt kring pannan, på halsen gli- lystes upp af ett intagande leende.
dit ned.
Beda satt tyst och betraktade henne, me- dan de drucko kaffe.
Hon tyckte sådan Lill ' Olle stannar gångarn, på väg till kun- synd om henne.
Det var nog svårt att för första gången komma hemifrån till vildt främ- gens slott, mande menniskor.
Man borde vara riktigt Och ropte till förvånad: » Kors, mor, ditt vänlig emot henne, det kände hon.
Men hon hår är grått! » var för blyg att komma sig för, och hur det var gick hela eftermiddagen, utan att de blif- » Din jacka, käre Olle, som jemt ska ' lap- vit närmare bekanta.
pas på, Då de sagt godnatt och lemnats ensamma den hinner till att göra din mor i förtid för att gå upp på sitt vindsrum, började Beda slutligen känna sig litet mera obesvä- grå. » rad.
Hon lyste artigt sin nya rumkamrat uppför trappan, bad henne akta sig för lå- » Nå ja, det gör det samma, om inf ' du är rarne till venster, och när de kommit in, bör- så ung, jade hon hjelpa henne att packa upp sakerna.
Sedan de också hängt in klädningarna i Du blir ändå min drottning, då jag en gång garderoben, blefvo de helt hastigt du, det vill blir kung.
säga, sjelfva ordet » du » kunde Beda ännu » Då skall du få en klädning, som lyser inte riktigt få fram, men hon sade » Emy » i stället för » fröken », och det lifvade upp sam- himmelsblå, språket betydligt.
De pratade väl en qvart, Med vackra silfverstjernor, som glindra der sedan de lagt sig, men så släckte Emy ljuset, och det blef tyst.
uppå.
Beda kunde inte somna.
Det var så un- derligt att inte ligga ensam, och hon låg och lyddes efter Emys andedrägt.
Plötsligt tyckte hon sig höra en snyftning från andra sängen.
Hou lyddes ännu upp- märksammare än förut och undrade, om hon misstagit sig.
Men så hörde hon samma ljud igen, och så ett rassel med lakanet, som om den gråtande torkat sina ögon.
Låg hon verkligen och grät!
Beda satte sig upp i sängen.
Hon ville så gerna för- söka trösta, men var rädd att synas ogrann- laga.
Nu kommo flere snyftningar på hvar andra.
De skuro Beda i hjertat.
» Emy », sade hon sakta, » Emy.
! » Det blef alldeles tyst.
Endast tunga an- detag förnummos från sängen midt emot.
Den stackars gråtande lilla främlingen ville troligen inbilla sin kamrat, att hon hört orätt.
Emys beherskningsförmåga var emellertid inte stor.
Efter ett par ögonblick bröto snyft- ningarna fram på nytt i fördubblad styrka, ty hon gjorde icke längre några försök att hålla dem till baka.
» Emy, » upprepade Beda, » är Emy sjuk? » Det var mera grannlaga att fråga så, än att fråga, om hon var ledsen.
» Nej, » ljöd det halfqväfda svaret under täcket.
Beda satt ännu en stund och hörde på snyftningarna, men sedan stack hon fötterna i sina tofflor och smög sig tvärs öfver golfvet, och lutade sig ner öfver Emys säng, der kuddarne lyste så hvita i månstrimman, som trängde in genom springan vid rullgardinen.
» Gråt inte, » sade hon bevekande, » gråt inte.
! » Emy rörde sig icke, men det kom ett mum- mel under täcket.
» Jag kan inte hjelpa det.
Det är så för- skräckligt.
. » Ja, det kunde Beda så godt förstå.
Hon kände med sig sjelf, hur förfärligt det skulle vara att komma hemifrån.
» Men vi ska ' nog försöka att göra det så trefligt vi kan för Emy, » sade hon tröstande och satte sig på sängkanten.
» Ah, det är inte det ...
. » Emy satte sig plötsligt upp i bädden.
» Du tror visst, att jag kommit hit för att lära mig hushållet, du? » » Ja.
» » Nej då, det är för nå ' nting helt annat. » » År det.
? » Beda blef allt mer förvånad, och de sutto tysta ett ögonblick.
Hastigt slog Emy ar- raarne om sin nya väns hals.
» Du är snäll och rar.
Jag tror det .... » upprepade hon snyftande vid Bedas bröst.
» De ha skickat bort mig för.
för nå ' nting; som jag inte kan tala om.
De tro, att jag kan glömma.
Men det kan jag aldrig, aldrig.
. » Beda smekte henne litet tafatt till svar.
Den främmande flickans ömhet och förtroende kommo så brådstörtadt, att hon inte visste, hvad hon skulle säga.
» De tro, att jag inte ska ' tänka på honom, derför att vi inte få träffas, » fortsatte Emy.
» Men de ska ' få se De kan få mig sjuk.
De kan få mig att dö, men aldrig, aldrig att glömma.
Det ska ' inte lyckas. » Kärlekens fröjder och sorger kände Beda inte mycket till.
Hon hade visserligen ett dunkelt begrepp om den lyckliga kärleken genom åtskilliga förlofvade par bland sina bekanta, men någon olycklig sådan hade hon icke sett på nära håll.
Det föreföll henne, som om en hel ny verld öppnade sig för henne, der hon satt på sängkanten med Emys hufvud mot sitt bröst och hörde henne be- rätta om allt det der, som inte kunde talas om.
Det var en romantisk historia om en kort bekantskap, långa, hemliga gatprome- nader, dyra löften och onda tungor.
Emys föräldrar ville inte tro, att han var en dug- lig och bra ung man, och så skickade de henne från hus och hem och alla hon höll af — för att glömma.
Men hon kunde inte bära sitt öde ensam, och så öppnade hon sitt hjerta för den första ömmande lilla varelse, hou mötte.
Beda hörde på med ett lefvande intresse och ett par brinnande ögon fastade på sin nya vän.
Hon led med henne, grämde sig med henne öfver föräldrarnes hårdhet och menniskors förtal, och innan den långa hi- storien var slut, hade de båda flickorna blif- vit så förtroliga, som om de varit bekanta i ett helt år.
Då Beda låg i sin säng igen, var det redan dager, men hon kände ännu inte något be- hof af sömn.
Hennes hufvud var fullt af underliga tankar.
Det var så besynnerligt att bära på hemligheten af två menniskors hjertesorg, den ena här strax bredvid henne, den andra så långt borta.
Hon tänkte och hon tänkte, och hon låg vaken, långt efter sedan lugna, jemna andetag från sängen midt emot böljade förkunna, att stackars Emy sof.
Under de första dagarne var Beda orolig, för att Emy skulle göra allvar af sin hotelse att inte sköta sin helsa.
Hon lade för henne alla godbitar, hon kunde få fatt på, och kom alltid med själar, då hennes vän gick ut för tunnklädd.
Men det dröjde inte länge, förr än sol och sommar och landtluft verkade på stackars Emy.
Hon kunde inte hjelpa, att hennes kinder blefvo röda, och att hon fick aptit till middagen.
Hon kunde inte hjelpa sin natur, som kom henne att vara vänlig och glad mot alla menniskor, ja, till och med så vänlig och glad, att det påstods, att det blifvit lifligare i prestgården, sedan hon kom dit.
I synner- het voro traktens ungherrar flitiga med sina besök.
Informatorn hos grefvens, ingeniören vid jernvägen och bruksförvaltaren voro nästan dagliga gäster.
Man spelade krocket på gårds- planen, gjorde utfärder till lands och sjös, och då och då arrangerades till och med en liten improviserad bal.
Ingen, som såg Emys täcka, friska ansigte och leende ögon, kunde ana, att hon bar på en hjertesorg.
Det var bara Beda, som visste det.
Det var bara hon, som visste, hur den glada lilla Emy kunde ligga och snyfta om qvällarna, och till hvem hon skref sina långa bref.
Och det var bara hon, som fick följa med upp i skogen och ligga bredvid på mar- ken, medan Emy läste sitt bref, som de varit och hemtat på posten.
Ibland fick hon också höra flere rader läsas högt, och hon hade sett de drag, som inneslötos i den lilla me- daljong Emy bar på sitt bröst innanför kläd- ningen.
Hon drömde sig in i denna främmande kärlek, som om det varit hennes egen, och hon var stolt öfver, att ingen kände Emy mer än hon.
kallat in henne från krocketpartiet för att hjelpa till med klädutdragningen, och nu stod hon der och arbetade, medan hennes medspe- lare, Emy och bruksförvaltaren, slagit sig ned på gungbrädet derutanför, upptagna af en liflig konversation i stället för det afbrutna krocketspelet.
Beda kunde se dem för hvar gång, hon gick förbi fönstret för att hemta ett nytt klädbylte.
Första gången hon gaf akt på dem, satt Emy och försökte balansera krocketklubban på sin lilla framsträckta fot, som för till- fället var innesluten i en mycket söt lackerad sko, och förvaltaren såg småleende ned på den, medan han pratade.
Andra gången hade Emy satt klubban i marken och stödde hakan mot klubbskaftet, medan hon skälmaktigt höll hufvudet på sned och tycktes säga någon liten näbbighet, ty hennes kavaljer tog på sig en min af så- rad stolthet.
Tredje gången skrattade de bägge två så hjertligt, att Beda inte kunde låta bli att stanna och försöka höra, hvad de hade så roligt åt.
Men det lyckades henne inte, och hon gick till baka till sitt arbete med en känsla af obehag.
Det var ändå märkvärdigt, att man kunde visa sig så glad som Emy, då man bar en sorg inom sig.
- Fönstret lockade Beda fortfarande med en oemotståndlig makt.
Slutligen lutade hon sig ut igenom det och ropade Emy.
» Skulle du inte skrifva slut på ditt bref, Emy?
Det skulle ju med posten i qväll. » » Åh, det är inte så brådtom, » svarade Emy och skrubbade med krocketklubban öf- ver sanden för att utplåna en ritning, som bruksförvaltaren dragit upp med sin käpp.
Och hon gjorde sig verkligen inte brådtom.
De sutto qvar hela tiden, medan Beda gick förbi fönstret med sina bylten.
På q vallen, när de bägge flickorna gått upp till sig, var Beda något tyst, men slut- ligen gjorde hon samma fråga som förut på eftermiddagen, nämligen om Emy slutat sitt bref.
» Nej. » Svaret lät helt kort.
» Du skrifver inte så ofta nu för tiden. » » Det är inte heller så ofta jag får bref. » » Men han skref sist. » » Det kan väl hända, » sade Emy retligt.
» Men han kunde väl skrifva om igen.
Om han höll riktigt af mig, skulle han ha gjort det bara för att höra, hvarför jag inte skref.
Du kan vara säker på, att en menniska, som tycker om en annan, inte kan vara så der lugn.
Hvarför reser han inte hit, till exem- pel, för att få träffa mig? » » Emy, » utbrast Beda och såg tyst på henne under ett ögonblick, » tycker du inte om honom längre? » » Det är han, som inte bryr sig om mig.
. » Hon kastade sig på soffan och gömde an- sigtet i kudden.
» Åh, jag är så olycklig, så olycklig, så olycklig ..;,.
" .• » Men fastän hon låg der och snyftade, fortsatte Beda helt oberörd att reda ut sitt hår.
Hon visste inte, hur det kom sig, men i qväll hade hon ingen lust att gå och trösta henne.
* * En dag i slutet af augusti gick Beda nere i trädgården och plockade blommor till va- Det var hett och qvaft inne i köket, der serna.
Det var annars Emys göra, men hon Beda gick och stökade.
Hennes mor hade hade inte synts till på flere timmar.
D å h o n g i c k förbi h ä n g a s k b e r s å n, såg h o n n å g o t ljust s k y m t a m e l l a n b l a d e n, ® ^ när h o n tittade ditin, u p p t ä c k t e h o n den f ö r s v u n n a d e r inne, b ö j d öfver ett bref.
E m y s p r a n g u p p vid ljudet a f fotstegen o c h g ö m d e hastigt papperet i k l ä d n i n g s v e c k e n.
H o n hade h ö g r e färg än v a n l i g t.
» H a r d u varit ensam p å p o s t e n?
» Beda, hjertat o c h passa åt än den ena, än den an- dra, ungefär s o m en g a m m a l nattrock.
H o n k ä n d e sig så underlig till m o d s, der h o n satt p å b ä n k e n o c h h ö r d e E m y berätta.
D e t b ö r j a d e b l i klart f ö r henne, att verlden inte v a r alldeles sådan, s o m hon d r ö m t sig den.
frågade » J a, j a g var ä n d å ditåt. » » Ä r d e t ifrån h o n o m?
» » Honom, ja.
» E m y såg besynnerlig ut o c h v ä n d e b o r t hufvudet, alldeles s o m o m h o n varit förlägen.
» Ä r h a n m y c k e t o n d, f ö r att d u inte har skrifvit? » » N e j, han är inte alls o n d.
» H o n t v e k a d e litet, Derefter tittade h o n s m å l e e n d e på Beda.
» H a n har varit o c h t a l a t m e d mamma och pappa. » B e d a h ö l l p å att s l ä p p a b l o m m o r n a, h o n hade i förklädet.
» H a r h a n!
— Å h, E m y, så r o l i g t!
Och de togo vänligt emot h o n o m?
» » Ja-a.
» » Emy!
Emy!
H v a d j a g är g l a d!
» H o n slog sin l e d i g a h a n d o m E m y s h a l s o c h ville k y s s a henne.
M e n E m y b ö j d e sig litet u n d a n.
» D e t är inte den d u tror, » sade h o n utan att se p å henne.
, I n t e den h o n t r o d d e!
B e d a b e g r e p ingen- ting.
H v a d v a r det då, de h a d e pratat o m!
D e t Var n å g o n t i n g u n d e r l i g t med E m y, ty h o n v i l l e inte se henne i ansigtet.
M e n p l ö t s - l i g t v ä n d e h o n sig o m o c h tittade u p p.
» H v a r f ö r står d u o c h ser p å m i g så d e r?
» utbrast h o n o t å l i g t.
» Precis s o m j a g gjort dig någonting.
J a g har j u sagt dig, att h a n inte b r y r sig o m m i g, o c h d å skulle j a g g å o c h sörja ihjäl m i g f ö r hans s k u l l!
F ö r resten v e t j a g nu, att j a g inte t y c k t e rik- tigt o m h o n o m.
» » Vet du! » » J a, f ö r n u t y c k e r j a g riktigt o m en annan. » H o n t o g fram brefvet, s o m hon g ö m t i k l ä d n i n g s v e c k e n, v e k det så, att n a m n t e c k - n i n g e n k o m utåt o c h h ö l l d e t först h ö g t u p p i luften, sedan närmare intill B e d a.
» Bruksförvaltaren! » B e d a stod orörlig o c h stirrade p å sin v ä n, tills d e n n a b l e f stött o c h v i s a d e d e t i b å d e o r d o c h sätt.
M e n E m y var a l d r i g l ä n g e förargad, och strax d e r p å d r o g h o n B e d a ner på b ä n k e n o c h började berätta o m sin n y a roman.
H o n måste h a n å g o n förtrogen i sin l y c k a s o m i sorg, o c h h o n t a l a d e o m, h u r h o n dragits till sin n u v a r a n d e fästman m e r o c h mer f ö r hvarje d a g, tills h o n fann att han var den rätte, o c h de k o m m o öfver ens, att han s k u l l e fara b o r t o c h tala m e d hennes föräldrar.
» O c h h u r det än är, » s a d e h o n, » så är det alltid roligare att t y c k a o m en, s o m ens.
pappa och mamma också tycka o m.
» » J a, » sade B e d a.
D e t måste hon m e d g e v a r sant.