Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle man finna qvarstad å tilltalad persons egendom nödig i andra fall. än der den kan beviljas äfven i tvistemål; så behöfdes derom en särskild §; men sådan synes mig den icke vara, som finnes i lagförslaget; och hvad der säges, bör otvunget följa af hvad Utsökningsbalken innehåller.
Denna § kunde således ersättas med en enkel hänvisning så lydande: § 36.
Om qvarstad för skadeståndsfordran, så ock å visst gods, som påstås höra målsägare till, eller vara förverkadt, vare lag, såsom om qvarstad i allmänhet sagdt är.
Frågan om suspension för tjenstemän lärer icke tillhöra detta ställe i lagen.
För öfrigt erfordras det att ytterligare motifvera de tillstyrkta ändringarna, hvilka under redaktionen sträckt sig utöfver gränsen af de redan anförda motifven.
— Det första nödvändiga är det förbehåll, som jag vid försök af denna art någon gång förut uttalat, att försöket till redigerande af lagtext ej må anses såsom ett afslutadt förslag, enär jag deröfver icke inhämtat sakkunniga granskares omdömen, hvarförutan jag för ingen del härutinnan vågar stadga min mening.
Endast för att uppmana de sakkunniga till ämnets öfvervägande är det, som försöket vågas.
Om domare och Konungens Befallningshafvande befrias från all pröfning af anledningar till häktande, så vida dessa anledningar icke upphäfvas genom det tillvitade brottets rubrik, i hvilket fall häktandet bör ovilkorligen afstyras; då förändrar sig kapitlets öfverskrift, ordet misstänkt uteslutes så väl der, som i kapitlets hela innehåll, och detta handlar endast om häktande.
Att deri jemväl talas om borgen både för den, som häktas, och äfven för den, som häkte yrkar, tyckes icke medföra något behof af öfverskriftens utvidgande, enär det dock endast är på häktande, som allt syftar, och endast vilkor derför, som föreskrifvas.
Strängheten i lagförslagets 4* § emot okänd person har förefallit mig alltför stor, och således blifvit utesluten dels på de grunder, jag redan anfört emot ansvarsfritt häktande, och dels i följd af den större stränghet, jag trott mig finna lämplig mot hvarje tilltalad, nemligen att om han uteblifver, han alltid skall genast hämtas, på sätt lagen nu bjuder, och i mål, der häkte äger rum, ej sedan lemnäs på fri fot utan borgen.
Den särskilda strängheten mot den okända eller som ej har veterligt hemvist, nemligen att blifva häktad, äfven der häkte för sjelfva brottet ej äger rum, bar då synts mig vara öfverflödig, och häktandet kunna anstå, tilldess kallelse blifvit försutten. *)
Att förordna om häktande, kan naturligtvis icke Konungens Befallningshafvande betagas, endast det icke sker annorlunda, än på eget ansvar i alla de fall, der häktandet ej af sakägare på dess ansvar begäres; ty eljest och der Konungens Befallningshafvande icke finner sig befogad att handla efter egen kännedom och under egen ansvarighet, bör dess åtgärd, efter min tanka, stadna vid den handräckning, som af vederhäftiga sökande eller af domstolar eller åklagare begäres, oftast bestående i efterlysningar, hvarigenom Kronobetjeningen förpligtas och hvarje enskild berättigas att å den efterlysta verkställa gripandet.
Frestelsen till personliga frihetens' förnärmande måste motvägas af allvarsamt äfventyr.
Om denna frestelse förflyttas från allmänna maktens organer till enskilda målsägare; så behöfver den tyglas genom vilkor om vederhäftighet, utan hvilken det icke kan tillåtas en enskild klagande att på eget bevåg bära händer på en annans frihet.
Då allmänna maktens agenter förlora en uteslutande behörighet att härutinnan sjelfve handla; inskränka de sig att endast bilda en återhållande och kontrollerande makt, färdig att skydda den, som af obehörig *) Angående sättet att meddela kallelser (och deribland stämningar) synes lagen visserligen sakna lämpliga och högst angelägna stadganden.
Ett yttrande härom torde jag en annan gång komma i tillfälle att lemna. person eller utöfver gränsen af allmän rätt antastas.
Ilos Kronobetjent skall således vid hvarje häktande anmälas, hvad brott elen gripne tillvitas; och griparens vederhäftighet skall stvrkas.
I båda dessa afseenden skall Ivronobetjenten pröfva häktandets behörighet.
Med misstankeskäl och bevisning har han intet att skaffa; men han lösgifver genast den gripna, i fall brottet, som honom tillvitas, ej är sådant, för hvilket häkte äger rum, eller i fall griparen icke är vederhäftig — och brottet nemligen ej heller så uppenbart, att Kronobetjenten vill låta häktandet ske för sin egen räkning.
Griparen skall således, vid fångens aflemnande till Kronobetjenten, styrka sin vederhäftighet för det ansvar, som a häktandet kan följa.
Det kan hända, att målsägare saknar en sådan vederhäftighet; och då skulle ett rättmätigt häktande kunna blifva omöjligt, om det icke linge ske på annans ansvar.
Jag tror derföre, att den som är sjelf förvissad om sannfärdigheten af en angifvelse, må göra sig deri delaktig genom borgen för angifvaren, och sålunda utfästa sig att ej blott med penningar, utan ock med annan bestraffning umgälla angifvelsen, så framt bevisandet deraf skulle misslyckas, och att således häktande må ske mot fullgod borgen.
Det är naturligen motbjudande att för brott angifva sin nästa; och likväl är det ofta pligt.
Brännmärkt med förakt har angifvarens yrke blifvit i den mån, lagarne uppmuntrat angifvelser för annat, än hvad sedelag och allmänt tänkesätt stämplat såsom verkligt brott.
Ju mera nu en offentlig polis börjar befatta sig med utspejande af dessa verkliga moraliska brott, desto mer skola de i folkets ögon förblandas med deni, som fiskalerne från börjar» voro satte att beifra.
Sjelfva brottens förhatlighet skall aftaga, hatet vända sig mot spejarne, alfe andre hjelpa hvarandra att dölja, ingen att upptäcka brott, sedekänslan förslappas — polisen iner och mer behöfvas.
— Det är på detta sätt, jag fattar ett fenomen, hvarom jag någon gång läst från främmande land och som så skarpt afstickcr inot de seder, mitt eget land ioreter.
Man klagar nemligen, att vid hvarje brottmålsrättegång folket, talrikt församIadt, visar en afgjord bevågenhet mot den tilltalade, påyrkar och sedan (irar hans frikännande såsom en folkets seger.
Kan väl detta hafva annan orsak, än att folket länge vant sig att betrakta ali upptäckt och allt åtal af brott såsom en fiendtlig makts anfall på medborgaren, en vexation af hans befullmäktigade förföljare?
Måste det icke vara pä detta sätt, som hat och misstroende mot allmänna makten öfverväldigat den naturliga benägenheten att skydda sig mot brottslingar, och bragt folket att heldre urskulda dessa och förmoda dem oskyldiga, än att erkänna lör välgrundade de steg, som emot dem af allmänna ordningsmakten tagas?
Huru annorlunda i detta land, der brottslingen i stället betraktas af folket såsom hvarje rättskaffens medborgares fiende!
När såg man väl bär en menighet fröjda sig öfver brottslingens frikännande? lindast då, när sjelfva brottet icke i folkets ögon förtjente straff.
Man lägger
Ju tvertom, och någon gång med rätta, vår allmoge till last dess alltför stora hätskhet mot den misstänkte.
Denna hätskhet är nu lätt att hålla inom tillbörliga skrankor.
Hvad vore det deremot, om folkandan började sluta förbund med brottet och sätta sig till motvärn emot en vanmäktig polis?
Folkandan, som förföljer brottet, är likväl ärlig och sund, om än i°r«» fl 0C^' ^en hvad är den folkanda, som qväfver rättskänslan och urskuldar brottet? 1 ... ...
Im°dlertid är det tya inkast, jag har att vänta: det ena, att genom hela folkstyrkans losslappande mot brottslingar och misstänkta måste uppkomma grofva missbruk, häktande u.la" J o 00,1 skäl — (|et andra, att föreskriften om vederhäftighet och borgen skall förlama alltlor mangen målsägares arm och bereda en mängd af brottslingar strafflöshet.
Efter tycke och smak skal man kasta sig på den ena eller andra af dessa motsatta farhågor; och med tillhjelp af ropet mot en nyhet är det ganska troligt, att förslaget lätt skall störtas.
Nyheten af misstankesystemet (det i Lagförslaget följda) och det frii, sorn deri ligger, till ett oberäkneligt behof af polismakt, och till en lika oberäknelig depravation, skall troligen finnas mindre stötande emedan den förespeglas såsom ett steg framåt, der man har mönster att åberopa, och följaktligen modernitetsbegäret eller efterapningslusten, en af de mäktigaste hos menniskan, linner spelrum.
Så vidt förnuftsgrunderne häremot kunna något gälla, tyckas de imedlertid icke ligga långt borta.
Kitsligheten att häkta kan icke blifva rätt farlig, då den motväges af en oundviklig ansvarspåföljd, i fall af den häktades frikännelse, och då försöket att häkta för andra än urbota brott genast afvisas och ej utan allvarsam påföljd aflöper.
Skulle åter tvertom dessa återhållande medel anses alltför afskräckande, och någon efterlåtenhet hos målsägare eller angifvare befaras; så bör man deraf icke förnuftigtvis vänta sig svårare följd, än en och annan rymning, hvarigenom endast upphäfves all tvekan om rättigheten att häkta, så fort rymmaren kan ertappas.
Jag förstår ej annat, än att inkasten härmed äro undanröjda.
En hvar, huru oskyldig som helst, måste dock vidkännas skyldigheten att äfven i brottmål lyda Rättens kallelse", och får således skylla sig sjelf, när han försitter en sådan, om han då blir hämtad, i fall han ertappas, eller ock efterlyst, så framt han icke träffas i silt hemvist.
Efterlysning åter medförer alltid häktande för den, som ertappas, och beröfvar således förmånen att vara på fri fot utan borgen i mål, der sådan eljest kunde antagas.
Frihet mot borgen i sådana mål synes mig deremot icke böra vara förlorad; ty jag vet icke, hvad nytta som skulle vinnas genom häktandet, så länge någon vederhäftig ännu finnes, som vill gå i borgen för den anklagade, utan hinder af hans visade benägenhet att hålla sig undan.
Borgen för anklagad är af ingen betydelse, om han ej kan dömas frånvarande.
Som utgången af hans sak interesserar hans löftesman; så bör denne i rättegången höras och kunna åtaga^ sig den tilltalades försvar.
För öfrigt bör hans rätt värjas af tillförordnad sakförare samt af den frånvarandes maka och närmaste anhöriga, om de sådant åstunda; äfvensom de gode män, åt hvilka hans egendom kan vara lemnad, böra få den försvara.
Klart är, att han bör frikännas, om han finnes oskyldig.
Men säkerligen kan sakens afgörande försvaras, äfven om han förklaras saker, derest bestraffningen stadnar vid böter.
Ätt ådöma urbota straff, synes deremot en nödig omvårdnad om den frånvarandes rätt förbjuda.
Det är i bestraffningen för olagligt häktande, som varning bör finnas mot missbruk härutinnan.
Ett års fängelse bör (på behörigt ställe i lagen) ovilkorligen åläggas den, som griper och till häkte afiemnar någon, utan att kunna öfvertyga honom om det brott, för hvilket lian gripes. Kronobetjent, som i fängelse allörer den oskyldige, utan att vederhäftig eller med antaglig borgen försedd person sådan åtgärd begärt, bör stå samma stral!', men vara saklös, om den häktade finnes saker till brott, som är häkte underkastadt (äfvensom han är saklös, om den oskyldige blifvit af vederhäftig person lemnad).
Den, som griper och i häkte eller till Kronobetjent afförer någon för brott, som ej är häkte underkastadt, bor straffas med sex månaders fängelse; och Kronobetjent, som sadan fänge emottager och haktar, bör vara förfallen till samma stralT.
Griper man någon, utan att allemna honom till häkte eller Kronobetjent, men qvarhåller honom en timas tid eller mera, eller lörslar honom en half mils väg, eller qvarhåller honom en hel dag eller längre tid, innan han till fängelse afföres; så bör derpå följa straff af ett års fängelse, ehvad den våldförde är brottslig eller ej. 1 19 kap. af Lagförslagets Straffbalk förekomma vida svårare straff för falsk angivelse, än behofvet fordrar.
Öm falsk anklagelse har framgång, så att straff öfvergår den anklagade, då bör utan tvifvel vedergällningsrätt utöfvas.
I andra fall åter torde en anklagelse inför ratta böra anses för en bland de minst menliga kränkningar.
Angifvaren kan lätteligen Nara sjeli bedragen, och bör alltid så betraktas.
Att utforska hans arghet (dolus rnolus), ar ett bland de minst gagneliga föremål för lagskipning; och den, det minst gagnar, är den tilltalade, hvars upprättelse alltid blir fullkomligast, när en irring befinnes hafva utgjort hela anledningen till åtalet- men upprättelsen består endast och allenast uti frikännelsen, och kan ingalunda förhöjas 'genom angifvarens lidande.
Att afskräcka från angifvelser, gagnar till ingenting annat, än att förvandla dem i smädelser och förtal; och ju friare fält hvar och en har att öppet angripa, desto mindre vigt har anfallet och desto mindre upprättelse behöfves.
Jag skolk: tro den alltid vara tillräcklig, om den bestode blott och endast i skadestånd och skyldighet att offentliggöra anklagelsen, bevisen deremot och frikännelsedomen.
Efter denna grund ville förändra de lagstadganden, som handla om lalsk. angifvelse, bibehålla straff endast för de fall, der anklagelsen åstadkommit straff, men det oaktadt be - — 94 — funnes hafva varit falsk, afskaffa deni i alla andra fall, och belägga angifvelser, till och med i lifssak, med ingen annan påföljd, än fullt skadestånd och tryckningskostnad, der den tilltalade det önskade, till målets kungörande genom allmänna tidningar. ’) Ifrån dessa äldre försök kommer jag nu till dem, som nyare betraktelser framkallat.
Till rättegångsordningens fullständighet hörer, att för fel och lagbrott, som böra kunna åtalas, ej må saknas laga domstol.
En brist häruti, för en viss art af embetsfel, är i denna berättelse redan anmärkt.
En annan föranledde vid sista riksdag motion om stadgande af forum för åtal emot Rikets Ständers Justitiä-Ombudsman.
Annu en sådan brist anmärkes i min sista berättelse, nemligen den jag trott mig finna uti saknaden af lag 0111 den domstol, som bör upptaga åtal emot Hofrätt för fel i embetsutöfning.
Då jag nu har att afhandla dessa särskilda ämnen; må början göras med det sistnämnda.
Det är hos mig ett redan gammalt tvifvelsmål, huruvida åtal mot Hofrätt för tjenstefel må kunna, såsom någon gång skett, anställas omedelbarligen inför Konungens Högsta Domstol.
I brist af lag om ett forum för åtal mot Hofrätt är det, som denna utväg blifvit vidtagen.
Men är det i sin ordning, att på detta sätt ett forum utan lag tillskapas?
Kan icke sjelfva giltigheten af utslaget sättas i fråga, när ingen lag bemyndigat domstolen att fälla det?
Att forum för de i fråga varande åtalen bör i lag stadgas, tyckes mig häraf ovilkorligen följa.
Orsakerne, hvarföre de icke böra upptagas omedelbarligen i Högsta
Domstolen, äro uttalade i min sista berättelse (sid. 22).
Min tanka är, att Hofrätternes Ledamöter lämpligen ställas under Hofrätts dom i första instants, hvarifrån saken naturligtvis i händelse af missnöje fullföljes hos Konungens Högsta Domstol. llofrätterne, utom den öfver Skåne och Blekinge, utgöras hvardera af liera afdelningar (Divisioner), som i sjelfva verket hvar för sig äro särskilda domstolar.
Ett åtal för domareåtgärd kan således icke sträcka sig till flera ledamöter samfäldt, än som tillhöra en och samma afdelning.
Hofrättens öfriga personal är icke hindrad att öfver åtalet utöfva domarebefattiiing.
Tilläfventyrs kunde anledning vara att i sådana mål tvenne afdelningar sammanträdde, lör att samfäldt döma.
Den af blott en afdelning bestående Hofrätten öfver Skåne och Blekinge måste vidkännas det undantag, att dess Ledamöter finge tilltalas vid annan Hofrätt.
Olägenheten häraf kunde någon gång blifva kännbar, men biefve dock alltid mindre än den, att nödgas omedelbarligen svara inför Högsta Domstolen.
Blott sällan kunde de tilltalades personliga inställelse blifva nödig; och i de fall, der endast skriftvexling erfordrades, kunde ett sådant afstånd, som imellan Christianstad och Jönköping, icke blifva särdeles betungande.
Lämpligen borde då forum för åtal emot Skånska Hofrättens ledamöter blifva Cöta Hofrätt.
Denna senares, såväl som Svea Hofrätts ledamöter borde svara inför afdelningar af egen Hofrätt.
Bristen af ett så beskaffadt forum, hvilket utan alltför stor svårighet kunde anlitas, måste försvaga kontrollen öfver domareembetets utöfning i Hofrätterna.
Endast i utomordentliga fall kan åklagaremakten gripa sig an med en så besvärande och så högtidlig åtgärd, som att omedelbarligen inför Högsta Domstolen uppträda med en anklagelse; och att i alla andra fall, för all möjlig mindre svår förseelse, en faktisk ansvarslöshet för Hofrätterna skall äga rum, är hvarken gagneligt eller för dem sjelfva tillfredsställande.
Det får ej förnekas, att dylika mindre svåra förseelser hos Hofrätterna inträffa äfvenså väl, som hos lägre domstolar.
Än händer, att målen blifva alltför länge uppehållna, än att på deras pröfning icke användes all nödig sorgfällighet, än att sjelfva formaliteterne icke noggrannt iakttagas, korteligen att anledning till redofordrande för en Hofrätts förfarande skulle påkalla åklagarens åtgärd, derest densamma icke återhölles af den alltför stora betänkligheten att dermed upptaga sjelfva deri högsta instantsens tid och väcka ett onödigtvis stort uppseende.
När nu härvid jemväl tages i beräkning, huru mycket lagskipningen hos Underrätterna beror af dess handhafvande hos Hofrätterna, såsom dels omedelbarligen verkande på ären - *)
För tillgång till dessa utgifter kunde säkerhet affordras angifvaren. — 95 — denas gång och dels genom efterdömen utöfvande inflytelse på Underdomares åsigter eller, i fall af åtal, skipande lag öfver dem; kan väl den förevarande frågans vidsträckta och stora vigt svårligen förbises.
Behofvet af ökad skicklighet, kraft och verksamhet hos Hofrätterna medgifves troligen af en hvar, som med oväld och någon sakkännedom betraktar förhållandet
Att fylla detta behof äro visserligen icke åtal och bestraffningar tillräckliga; och icke utan skäl kan det till och med sättas i fråga, huruvida de äro för ändamålet oumbärliga.
Hvad som synes mig med visshet antagligt är, att om de kunna umbäras, också ingen anvisning på dem borde vara gifven.
Behöfva de icke användas; så böra domare hvarken dermed hotas eller sjelfve vänjas att åberopa en kriminel ansvarighet, af hvilken de dock hafva alltför litet att befara.
Det måste då vara bättre, att de uttryckligen frisägas från all kriminel och laglig ansvarighet, och vänja sig att i alla afseenden rådfråga samvetet allena.
För min del undanbeder jag mig att slita tvisten imellan grundsatserna för de olika meningarna, och få i så måtto förblifva konservatif, att jag icke vågar inlåta mig på en absolut brytning med det härutinnan gällande systemet.
Men häraf följer, att jag i detta måste önska allvar och verksamhet, så att det må kunna uträtta det gagn, som deraf kan förväntas. *)
Det förhållande, som väckt min uppmärksamhet på en annan lika beskaffad lucka i rättegångsordningen, är redovisadt på annat ställe i denna berättelse.
Detta förhållande har inträffat i utöfningen af ett Statsrådsembete, men varit af beskaffenhet att icke kunna komma under domares pröfning, i brist af dertill behörig domstol, enär icke i lag finnes föreskrifvet, under hvilken jurisdiction de embetsfel höra, som af Statsråd kunna begås under tjensteutöfning, fastän icke i föredragning och rådslag inför Konungen i Statsrådet eller hos en i Konungens frånvaro tillförordnad riksstyrelse.
Jag har anmärkt, att all den befattning, ett Statsråd, såsom Statsdepartementschef, har att taga med ett regeringsärende, innan detsamma inför Konungen eller i Regeringen föredrages, undgår all laglig kontroll, derest den icke kan komma under pröfning af annan domstol än den, som dömer öfver Konungens rådgifvares förhållande under föredragningen och ärendenas derpå följande behandling.
Denna domstol, som är Riksrätten, äger nemligen ingen behörighet att upptaga andra åtal emot Konungens rådgifvare, än dem, som förordnas af Rikets Ständers Konstitutionsutskott, och hvilka ej kunna röra andra åtgärder, än som upptagas eller böra upptagas i Statsrådsprotokollerna och ägt rum inför Konungen eller hos Regeringen.
Om således en Statsdepartementschef, på sätt jag föreställt mig, någon gång underlåtit att hos Konungen eller Regering föredraga ett till honom inkommet ärende, hvilket bordt der föredragas och genom Konungens eller Regeringens beslut afhjelpas, men i stället på egen hand vidtagit deruti någon åtgärd, hvartill han saknat behörighet; om han försummat att i sin Expedition låta föra ordentliga diarier, eller i dem hålla fullständiga och sanningsenliga anteckningar öfver målens handläggning; om han uraktlåtit vården af handlingar, försummat att tillhålla underhafvande tjenstemän till deras skyldigheters fullgörande eller i förmanskapets utöfning emot dem felat 0. s. v.; så kan ingenting deraf beifras inför Riksrätt; och likväl finnes ej heller någon annan domstol, som dermed kan befatta sig.
Den enda, oin hvars anlitande fråga härvid kunde uppstå, vore Kantslirätten, såsom tillförordnad genom den författning, hvilken i allmänhet bestämmer tjensteförhållanden och åligganden för de till Konungens Kantsli hörande embets- och tjenstemän.
Denna författning (Kantsliordningen) inskränker dock alla sina föreskrifter till underordnade, och kan ej lämpas på Statsrådets Ledamöter; hvarföre ej heller den domstol, Kantslirätten, hvilken äger upptaga de mot Kantsliordningen begångna fel, kan hafva att befatta sig med embetsfel af Statsrådets Ledamöter.
Äfven i dessa mål skulle jag anse det olämpligt att omedelbarligen anlita Högsta Domstolen.
Det torde vara Svea Hofrätt, som bör komma i fråga; och två afdelningar deraf skulle äfven i dessa, tvifvelsutan ganska sällsynta fall kunna användas.
Att tillämpningen deraf på Högsta Domstolen skulle få en större utsträckning, än i enlighet med hvad redan är stadgadt, vöre af andra skäl säkerligen icke rådligt.
Jag åberopar derom, hvad redan här ofvan är yttradt. — 96 — Slutligen kommer jag till frågan om forum för åtal emot II. S.
Justitiä-Ombudsman.
') Uttryckligen stadgas i Justitiä-Ombudsmannens instruktion, att han är till ansvar och plikt, lika" med aktörer i allmänhet, efter lag och författningar skyldig, om han någon utan skäl tilltalar eller tilltala låter eller genom obehöriga tillmälen och olagliga påståenden förolämpar.
Att han i sådant fall dömes af den domstol, han såsom åklagare anlitar, bör kunna för afgjordt antagas, på grund af lagens allmänna stadgande i 10 kap. 24 § Itätteg.-balken; äfvensom häraf lärer kunna slutas, att Justitiä-Ombudsmannen inför samma domstol ansvarar, i händelse han mot sjelfva domstolen skulle tillåta sig förgripliga yttranden.
Om dylik ansvarighet för Kongl.
Maj:ts Justitiä-Ivantsler finnes ej något stadgande uti dess instruktion; men det torde icke destomindre vara ostridigt, både att ansvarigheten måste finnas, och att den skall ådörnas af samma domstol, hos hvilken åtalet föres.
Deremot liar Justitiä-Kantsleren, ej mindre än R. S.
Justitiä-Ombudsman, andra befattningar sig uppdragna, i hvilka fel kunna begås af den beskaffenhet, att de böra vara och naturligen äro ansvar underkastade; och det gifves likväl öfver Justitiä-Kantsleren, lika litet som öfver JustitiäOmbudsmannen, någon domstol, hos hvilken någondera kan för sådana embetsfel ställas för rätta.
Ett eget förhållande är härvid med Justitiä-Ombudsmannens embetsberättelse^ så vidt de utkomma imellan riksdagarna och endast genom tryck lemnäs i allmänhetens händer.
Dessa berättelser, ehuru i och för embetet utgifna, vinna dock ej annorlunda en officiel tillvarelse, än genom sjelfva utgifningen från trycket.
Så länge de icke på detta sätt utkommit, vore det omöjligt att göra deras författare för dem ansvarig, då han vid ingen annan tidpunkt eller genom någon annan handling, än sjelfva utgifningen i tryck, kunde öfvertygas att hafva fulländat deras redaktion och bestämt dem till allmängörande.
Den brottslighet, de möjligen innehålla, kan följaktligen i sin natur ej vara annat än tryckfrihetsbrott; och att den borde så betraktas, samt derföre ingen fråga om ansvarslöshet för dessa berättelser, i anledning af bristande forum, kunna uppstå, har jag för min del desto heldre antagit, som jag endast uti ett motsatt förhållande med alla andra em betsberättelser och yttranden, innan desamma tillfälligtvis genom tryck allmängöras, kunnat finna grunden till dessas fritagande från tryckfrihetslagens tillämpning på dem och från deras behandling inför tryckfrihetsdomstol.