Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Wickman, som försummat laga tid alt fullfölja talan emot Kongl. Hofrättens berörda dom, ingaf sedermera till Justitie-Ombudsmannen en klagoskrift, deruti han androg, att, hvad som i nämnda måls behandling förefallit honom anmärkningsvärdt, vore det totala förbiseende af stadgandet i 45 § Vexellagen, hvilket både Rådstugurätten och Kongl Hofrätten låtit komma sig till last; att, då åberopade § stadgade, det återgångstalan för bristande betalning finge anställas på en gång emot flera eller alla vexelgäldenärer, eller särskildt mot hvilken som helst af dem, och alt innehafvaren af vexeln ej vore bunden vid öfverlåtelsernas ordning, eller det val, han en gång gjort, deraf efter Wickmans omdöme följde, alt han varit lagligen berättigad att, utan hinder af den omständighet, att hans fordran blifvit domfäst hos Acceptanten och utmätning till gäldande af samma fordran hos denne skett, få hela fordringsbeloppet faststäldt till betalning jemväl af Trassenten, och af denne bekomma godtgörelse, efter afdrag för hvad hos Acceptanten förut möjligen varit uppburet; att den af domstolarne hyllade åsigt skulle kunna medföra det betänkliga resultat, att, sedan klaganden tilläfventyrs i åratal fått vänta på den slutliga utredningen af Acceptantens konkursmassa och ändtligen erhållit bevis, att ytterligare tillgång till gäldande af klagandens fordran der saknades, hvarefter först, enligt domstolarnes förmenande, hans rätt att hålla sig till Trassenten skulle inträda, den sistnämnde aflidit och hans bo blifvit skingradt, eller han råkat i obestånd, eller lemnat orten och ej kunde anträffas m m,; att den summa, hvarom fråga vore, visserligen utgjorde en obetydlighet, men att ett beslut, sådant som det ifrågavarande, kunde, derest det rört en större summa, hafva medfört oberäknelig skada, och att det, enligt klagandens åsigt, vore af särdeles stor vigt för köpmansståndet i allm nhet samt för alla dera, som i förlitande på den tydliga lydelsen af ofvanåberopade lagrum, inläte sig i vexelaffärer, att ett prejudikat, som i så väsendtlig mån förringade den säkerhet, som genom vexelinstilutionen åsyftats, icke opåtalt finge vinna häfd; af hvilka skäl klaganden öfverlemnade saken till JustitieOmbudsmannens bepröfvande och den uppmärksamhet, ämnets vigt obestridligen påkallade.
Justitie ombudsmannen kommunicerade denna klagoskrift med Kongl.
Hofrätten, som i skrifvelse dels tillkännagaf, hvilka ledamöter uti det i frågavarande målets handläggning deltagit, dels ock insände bemälde ledamöters, i anledning af klagoskriften, afgifna utlåtande, innehållande hufvudsakligen, att då Wickmans i saken anstälda talan blifvit upptagen och pröfvad, samt den af honom till grund för hans anmärkning åberopade 45 § uti Vexellagen icke innefattade föreskrift derom, alt, fastän, till följd af vexelinnebafvarens emot en vexelgäldenär särskildt väckta talan och derå grundadt laga kraft ägande utslag, egendom för gäldande af icke behörigen infriad vexels belopp blifvit hos den lagsökte 9 lagsökte vexelgäldenären i mät tagen, hvar och en af öfrige gäldenärer ändock skulle vara ovilkorligen skyldig att samma vexels hela belopp till innehafvaren gälda, Wickman ansåges hafva saknat skälig anledning till sin anmärkning om förbiseende, vid nämnda saks afgörande, af berörde § i Vexellagen; hvaremot den uti Kongl. Hofrättens ofvannämnda dom ådagalagda åsigt syntes vinna stöd, ej mindre af de uti 31, 32 och 33 §§ af Vexellagen, i fråga om vexelinnehafvares rätt till säkerhet för icke förfallen vexels inlösen af vexelgäldenär, gjorda bestämmelser, utvisande att, sedan säkerhet blifvit af en gäldenär stäld, sådan endast för det fall, att den redan stälda säkerheten ej befunnes tillräcklig, kunde affordras annan gäldenär, och att endast den, som befunnes skyldig att ställa säkerhet, vore till betalning förbunden, än äfven af 12 § i 4 kap.
Utsökningsbalken, som väl tilläde fordringsägare rätt alt få utmätning hos hvem han helst ville ibland flere gäldenärer, som en för alla och alla för en till betalning sig förbundit, men tillika utmärkte, att, sedan utmätning hos en ägt rum, vidare rätt till sådan åtgärd hos öfriga gäldenärerne fordringsägaren icke tillkomme; att, i afseende på det af Wickman uppgifna menliga förhållande, som skulle kunna inträffa derigenom, att vexelutgifvaren ej blifvit ovilkorligen till betalning förpligtad, förekomme att, derest Wickman icke före början af Carlssons konkurs erhållit eller kunnat erhålla liqvid för sin fordran, hvarom upplysning i målet saknades, Wickman sjelf syntes hafva varit vållande dertill genom gäldenären lemnadt betalningsanstånd och deraf föranledt uppskof med utmätnings verkställande; och att, äfven om, af sådan orsak, Carlssons konkurs skulle komma att medföra dröjsmål med liqviden af Wickmans fordran, för hvars gäldande Carlsson tillhörig egendom tagits i mät, detta dröjsmål i alla fall, enär Wickman ej lagligen vore berättigad att för samma fordran erhålla utmätning och liqvid tvenne gånger, ej kunnat föranleda till ovilkorlig skyldighet för Cumlin att undergå utmätning för den i fråga varande vexelns belopp och sålunda gälda hvad redan, till följd af Wickmans särskildt mot Carlsson vidtagna lagsökningsåtgärder, blifvit af dennes tillgångar, på anförda sätt, godlgjordt.
Ur handlingarne i målet inhämtade Justitie-Ombudsmannen, utom det ofvan anförda, att sedan Wickman till Rådstugurätten i Wisby instämt Cumlin med det pågående, som redan är omförmäldt, Wickman den 2 April 1860, då saken hos Rådstugurätten förevar, dit ingifvit dels den vexel i hufvudskrift, som utgjorde grunden för hans kraf och var af följande lydelse: Wisby den 26 September 1859.
Rdl. 392: 17 sk.
Fyra månader från dato behagade Tit. betala denna solavexel till Herr C J.
Wickman eller order Tre Hundrade Nittiotvå Riksdaler 17 skillmgar Rgs. 2 10 Valuta bekommen och ställes i räkning, enligt advis.
Herr N 0.
Wisby. J. G.
Cumlin. Wisby.
Accepteras N. 0. Carlsson.
Protesterad i Wisby den 27 Januari 1860 testor Gabriel Herlitz» dels ock ett af Notarius Publicus öfver berörde vexels den 27 Januari 1860 verkstälda protesterande utfärdadt bevis.
I en vid samma tillfälle till Rådstugurätten ingifven skrift hade svaranden, Cumlin, hufvudsakligen andragit, att han bestrede krafvet, enär käranden, enligt hvad ett vid skriften fogadt bevis, dateradt den 11 Februari 1860, skulle styrka, lemnat Carlsson åtta dagars tid. och sålunda sjelf hindrat Exsekutionsverket att förrätta den utmätning och inkassering af kärandens fordran, hvarom nämnda verk varit anmodadt, men som, i följd af anståndsbeviset, icke kunde äga rum förr, än den 20 i sistnämnde månad, såsom ett jemväl företedt utmätningsprotokoll utvisade; att käranden derföre finge skylla sig sjelf, om han, för utbekommaude af sin fordran, måste bevaka den i Carlssons konkurs, helst svaranden icke afvetat, eller af Wickman blifvit anmodad om bifall till det sålunda medgifna betalningsanståndet; hvarjemte Wickman, enligt svarandens förmenande, bordt befordra den utmätta egendomens sättande i taka händer och anskaffa förvaringsrum derför; yttrande svaranden, i slutet af samma skrift, den förmodan att, om utmätningen hos Carlsson i rätt tid skett, tillräckliga tillgångar möjligen funnits i lösören, som kunnat i taka händer förvaras.
Det ofvan åberopade anståndsbeviset var sålunda affattadt: »Med min fordran hos Herr N. O. Carlsson må hafva anstånd till nästa veckas slut. Wisby den 11 Februari 1860.
C. J. Wickman.»
Och det då likaledes företedda utdrag ur utmätningsprotokollet, hållet den 20 Februari 1860, visade, att sedan, genom Rådstufvurättens utslag den 6 i samma månad, det blifvit Carlsson ålagdt att till Wickman betala den ifrågavarande vexelns kapital och ränta, beräknad till den 26 Mars samma år, äfvensom provision, protestoch rättegångskostnad, exsekutionskostnader m. m., tillhopa 409 R:dr 15 sk. 10rst„ så hade hos Carlsson i mät tagits lösören till värde af 456
R:dr och fastighet för 253 R:dr 15 sk. 10 rst.
I den skrift, med hvilken Wickman i Kongl.
Hofrätten fullföljde sitt vad emot
Rådstufvurättens här ofvan först omförmälda utslag af den 4 April 1860, åberopades uttryckligen merberörda 45 § i Vexellagen, emot hvars innehåll Wickman sökte visa, att
Rådstufvurättens utslag vore uppenbarligen stridande.
Vid betraktande af hvad sålunda förekommit, ansåg Justitie-Ombudsmannen sig icke kunna undgå att anställa åtal emot dem bland Kongl. Hofrättens ledamöter, som 11 deltagit i den öfverklagade domen, samt anförde, uti den skrift, hvarmed berörda åtal hos Kongl. Majt i underdånighet anhängiggjordes: att — då det fordringsbevis, Wickman hos domstolen i saken företedde, varit en i öfverensstämmelse med gällande Vexellags 1 § affattad vexel, och således, enligt samma lag, borde såsom grund för vexelrätt vara gällande; — då denna vexel derjemte blifvit af behörig godkännare accepterad och, sedan vid förfallotiden betalning uteblifvit, i föreskrifven tid och ordning hos godkännaren protesterad, i följd hvaraf vexelns innehafvare varit berättigad att anställa och, inom den i Vexellagens 77 § stadgade tid af tre månader efter vexelns förfallodag, verkligen anstalt återgångstalan för bristande betalning; — då, för sådant fall, 45 § af merberörda Yexellag stadgade, att »dylik talan må anställas på en gång mot flera eller alla vexelgäldenärer eller särskildt mot hvilken som helst af dem, och att förthy innehafvaren af vexeln ej är bunden vid öfverlåtelsernas ordning eller det val, lian en gång gjort»; — då 40 § af samma lag bjöde, att vexelgäldenär ej är skyldig betala, der ej vexeln till honom aflemnas och qvitteras, samt 41 8, i sammanhang dermed innehölle, att, om godkännaren å förfallotiden ej betalar hela vexelsumman, innehafvaren dock är förbunden att emottaga hvad han får och att afbelalningen på vexeln teckna så ock särskildt qvitto meddela, om det äskas (hvarföre all fara för dubbel betalning af hela eller någon del af vexeln vöre undanröjd); — samt då 89 §, i fråga om rättegången i vexelmål, bestämde, att vexelgäldenär endast äger begagna sådana jäf eller invändningar, som äro grundade på vexelns beskaffenhet och i sjelfva vexelrätten, eller, till hvilka han kan vara befogad, på grund af sitt omedelbara förhållande till käranden—Wickmans käromål i denna sak, der något jäf af nyss beskrifna art icke yppat sig, enligt Justitie-Ombudsmannens tanka, bordt i sin helhet, och således, i väsentligen vidsträcktare mån, än som skett, bifallas.
Efter denna framställning af sin uppfattning utaf saken och af de stadganden i gällande vexellag, dem han ansåg derpå tillämpliga, öfvergick Justitie-Ombudsmannen till granskning af ofvanintagna, utaf Kongl. Hofrättens ledamöter afgifna utlåtande, dervid han först erkände, att merberörde 45 § i Vexellagen, på sätt Kongl. Hofrättens ledamöter anmärkt, visserligen icke uttryckligen innehölle föreskrift derom att, då hos en vexelgäldenär utmätning för vexel skett, hvar och en af de öfrige ändock skulle vara pligtig att vexelns hela belopp till innehafvaren gälda; men tillika förklarade sig anse, att icke destomindre en sådan föreskrift innefattades i §:s ofvananförda ordalag, att »återgångstalan för bristande betalning må anställas på en gång emot flera eller alla vexelgäldenärer eller särskildt emot hvilken som helst af dem, och att förthy vexelns innehafvare ej är bunden vid öfverlåtelsernas ordning, eller det val, han en gång gjort.»
I nämnda ordalag medgåfves ju vexelinnehafvaren frihet att vända sig på en gång emot alla vexelgäldenärer eller emot hvem af dem han ville.
Om, fortfor J. O., i detta fall, Wickman vändt sig på en gång emot Carlsson och Cumlin, skulle icke då dessa begge, i förmågo af Vexellagens 91 §, som stadgar, att vexelgäldenärer svara, en för alla och alla för en, för sina förbindelser, hafva blifvit förpligtade, 12 att, hvilkendera först gälda gitte, betala vexelskulden?
— Och, om Carlsson dertill vant oförmögen, hade icke då betalningsskyldigheten stadnat på Cumlin, utan att fordringsägaren behöft afvakta utgången af en utmätning hos Carlsson eller utredningen af dennes konkurs?
— Men vexelmnehafvaren vore lika berättigad att vända sig särskildt till hvilkendera han ville af vexelgäldenärerne, och då han nu valde Cumlin, hade denne, i följd af hvad nyss blifvit ådagalagdt, bordt anses lika förpligtad att genast och utan invändning fullgöra liqviden, som han varit det, i händelse krafvet på en gång emot honom och Carlsson anhängiggjorts.
Skulle åter, i saknad af den föreskrift.
Hofrattens ledamöter ansett erforderlig för tillämpning af Vexellagens 45 § på förevarande fall, Wickman icke varit berättigad att af Cumlin utfå mera af sin fordran, än hvad af det utmätta godset och Carlssons gäldbundna bo icke kunde utgå, och följaktligen nödgats afvakta utredningen af Carlssons hela affärsställning, innan han af Cumlin ulfinge, hvad denne till slut kunde finnas skyldig att betala, så hade Wickman, ehuru vexelmnehafvare, emot Cumlin, såsom vexelgäldenär, icke fått åtnjuta bättre rätt, än fordringsägare i allmänhet emot löftesmän, hvilka icke ens förbundit sig till betalningsansvar, såsom för egen skuld.
Men att den, som äger fordran på grund af vexel, hade bättre rätt till betalning, än andra fordringsägare, ådagalade, enligt J. 0:s tanka, flera stadganden i Vexellagen och bland dem det i 96 § förekommande, att vexelinnehafvare, som förlorat talan efter vexelrätt, förthy alt han uraktlåtit något, som i Vexellagen vid sådant äfventyr vore föreskrifvet, ståndar ändock öppet att fordran, såsom i vanligt skuldfordringsmål, utsöka hos den vexelgäldenär, som ej handlat i god tro eller som, der fordringen förlöile, skulle göra en vinst till fordringsägarens skada.
I detta mål hade icke ens någon invändning hlifvit framstäld, att Wickman uraktlåtit Vexellagens föreskrifter, än mindre att han sin vexelrätt förlorat, och ändock vore honom icke tillerkänd bättre rätt än den, hvarmed han måst åt nöjas, derest han sagde rätt förverkat.
I afseende på det, som Kongl.
Hofrattens ledamöter i deras omförmälda utlåtande vidare anfört, nemligen att den åsigt, som legat till grund för Kongl, Hofrattens dom, syntes vinna stöd ej mindre af stadgandena i 31, 32 och 33 §§ af Vexellagen, i fråga om vexelinnehafvarens rätt till säkerhet för icke förfallen vexels inlösen af vexelgäldenären, än ock af 12 § 4 kap Utsökningsbalken, yttrade Justitie-Ombudsmannen, att. hvad beträffande de sålunda åberopade i Vexellagen, desamma tydligen handlade om ett annat förhållande, än det här i fråga komna.
Innan vexeln vore förfallen, hade innehafvaren icke rätt till betalning, utom i den händelse, som 33 § om förmäler, då vexelinnehafvaren ägde välja imellan säkerhet och betalning på sådana vilkor, som der stadgades.
I alla andra fall vore det högsta, han kunde fordra, sä keihet för betalningens fullgörande, när förfallodagen inträUade.
Sedan han af en bland gäldenärerne undfått slik säkerhet, hade han ej af nöden att söka den hos en annan, så framt det icke visades, att den redan stälda säkerheten icke vore tillräcklig, i hvilket fall åter han ej vore bunden af den i 32 § stadgade, af Kongl.
Hof - 13 rättens ledamöter åberopade inskränkning.
Helt annat blefve det förhållande, som inträdde, när vexeln vore förfallen.
Då hade innehafvaren rätt att fordra vexelns in* lösande med reda penningar; och det vore, för att i möjligaste måtto befordra denna rätts tillgodonjutande, som Vexellagen, på sätt här ofvan blifvit nämndt, gåfve vexelinnehafvaren ej allenast befogenhet att vända sig till alla eller hvem han helst ville och först kunde träffa bland vexelgäldenärerne, utan ock frihet att öfvergifva det val, han en gång gjort, för att vända sig till en annan bland nämnda gäldenärer, då den, han först sökte, ej kunde genast fullgöra skyldigheten att inlösa den förfallna vexeln.
Nu framstälda anmärkning, fortfor Justitie-Ombudsmannen, att de §§ ur Vexellagen, i hvilka Kongl.
Hofrättens ledamöter trott sig finna stöd för samma åsigt, hvarpå Kongl. Hofrättens i fråga varande dom hvilade, rörde ett annat förhållande, än det som här vore för handen, gälde, efter Justitie-Ombudsmannens omdöme, fastmera om den likaledes och för samma ändamål åberopade 12 § i 4 kap, Utsökningsbalken.
Detta lagbud handlar nemligen om skuldebref, hvilket två eller flera skrifvit under eller ett sådant fordringsbevis, hvars beskaffenhet och verkan skola efter allmän lag bedömas.
Vore ock den mening, Kongl.
Hofrättens ledamöter anse uttryckt i nyssberörda lagrum, mera klar och ostridig, än den, enligt Justitie-Ombudsmannens tanka, verkligen befinnes, samt lagbudet följaktligen här kunde tillämpas, hvartill likväl dessutom fordrades, att förhållandet med en vexel finge bedömas efter de rättsgrunder, som gälla för dylika vanliga fordringsbevis, så skulle visserligen något stöd för Kongl.
Hofrättens domslut häraf kunna hämtas, men på samma gång blefve ock all särskild lagstiftning om vexlar utan ändamål.
När likväl en sådan lagstiftning funnes, när, enligt dess stadganden, på sätt ofvan vore visadt, vexeln hade, och, till följd af sin natur och sitt ändamål, måste hafva en strängare exsekutiv kraft, än vanliga fordringsbevis, finge icke, enligt vanlig och riktig lagtolkningsmethod, med åsidosättande af nämnda särskilda lagstiftnings föreskrifter, denna vexelns bättre rätt honom frånkännas, genom tillämpning på densamma af rättsgrunder, som gälde om vanliga, i allmän lag afhandlade, fordringsbevis.
I anledning deraf, att Kongl. Hofrättens ledamöter vidare fästat sig vid det förhållande, att Wickman, genom det Carlsson (acceptanten) lemnade betalningsanstånd, och det deraf orsakade uppskof med utmätningens verkställande, sjelf vållat, att han icke före början af Carlssons konkurs erhållit eller kunnat erhålla liqvid för sin fordran, och i sammanhang härmed antydt, att Wickman, derest hans käromål emot Cumlin ovilkorligen bifallits, skulle hafva kunnat erhålla betalning två gånger för sin fordran, anmärkte Justitie-Ombudsmannen, att det icke blifvit påstådt och hade ej heller den 1 I Februari 1860 (som inträffade sexton dagar efter vexelns förfallodag, den 26 Januari samma år, och på hvilken förstnämnde dag det i fråga varande betalningsanståndel lemnades), kunnat påstås, att, i följd af samma uppskof, laga tid till krafs anställande emot någondera af vexelgäldenärerne blifvit försummad, enär slik laga tid, enligt 77 § i Vexellagen, utgjorde tre månader från förfallotiden.
Inom den laga tiden åter kunde det ingalunda vara vexelinnehafvaren förment alt lemna vexelgäldenär anstånd, helst genom ett sådant ofta bereddes kontant liqvid med mindre tidspillan, än genom lagsökning och utmätning.
Del hade ju dessutom stått vexelutgifvaren till buds det i en dylik affär riktigaste och, efter Justitie-Ombudsmannens förmenande, äfven vanligaste förfarandet, att, så snart anledning till tvifvel om godkännarens vederhäftighet yppat sig, eller åtminstone sedan vexeln vore förfallen och för bristande betalning protesterad, ofördröjligen inlösa densamma och sedermera, såsom innehafvare af vexeln, sjelf utsöka sm rätt hos godkännaren.
Beträffande åter möjligheten af vexelns betalning två gånger till samma innehafvare, förmälde Justitie-Ombudsmannen, att all farhåga för en sådan händelse borde vara undanröjd, genom de här ofvan anförda 40 och 41 §§ i Vexellagen, hvilka uttryckligen stadga, att vexelgäldenär icke vore skyldig att betala, der ej vexeln till honom aflemnades och qvitterades, eller, om endast afbetalning skedde, denna på vexeln antecknades.
På grund af hvad sålunda blifvit andraget och erinradt, fann Justitie-Ombudsmannen Kongl.
Hofrättens i fråga varande dom sakna stöd af gällande lag rörande det rättsförhållande, som skulle genom domen afgöras, men deremot klagandens vid samma dom gjorda anmärkning befogad.
Och då saken rörde en fråga af betydande vigt inom kreditlagstiftningen, hvilken sistnämnda länge påkallat och under sednare tid jemväl tillvunnit sig lagstiftande maktens synnerliga uppmärksamhet; — då för samma ändamål, som fordrat och fordrade nya lagars stiftande i handelns och näringarnes särskilda grenar, det mäste vara lika vigtigt, att redan gifna lagar rätt förstodos, tilllämpades och efterlefdes; — och då Justitie-Ombudsmannen af det utlåtande, Kongl. Hofrättens ledamöter i denna sak afgifvit, måste sluta, att samma Rättsledamöter vid framtida utöfning af domarekallet skulle i likartade fall låta sig bestämmas af enahanda åsigter, hvilkas lagstridighet syntes Justitie-Ombudsmannen gifven, och hvilkas tillämpning hotade att undergräfva sjelfva grunden för vexelrättens och vexelrörelsens bestånd, hade Justitie-Ombudsmannen — om än det anmärkta felet, såsom utan tvifvel ursprungligen tillkommet genom förbiseende af den pröfvade rättsfrågans särskilda beskaffenhet, skulle, derest det blifvit erkändt, hafva saknat väsendtlig betydelse, helst det i förevarande fall icke vållat någon större skada, likväl, i betraktande af den verkan, som en Öfverrätts domslut ofelbart utöfvar på ganska många underdomstolars behandling och bedömande af likartade rättst vister, äfvensom af den särskilda, menliga inflytelse på affärsrörelsen, som, efter hvad redan blifvit antydt, utan tvifvel vore att befara, derest oriktiga och vilseledande föreställningar om vexelns natur och rättsskraft hos domtolarne vunne insteg och befästades — trott sig icke kunna undgå att anställa åtal.
Efter att hafva erhållit del af den underdåniga förklaring, Kongl.
Hofrättens ledamöter afgifvit, inlemnade Justitie-Ombudsmannen deremot underdåniga påminnelser.
Nämnda förklaring innehöll, att, vid den i fråga varande sakens afgöran - 15 de, Förklaranderne baft samma uppfattning, som Justitie-Ombudsmannen, af stadgandena uti 15 § af Yexellagen, nemligen, att Vexelinnehafvare vore berättigad att, i sådant fall som här förekommit, då den först sökte vexelgäldenären ej kunde genast fullgöra sin betalningsskyldighet, öfvergifva denne och vända sig med återgångstalan för bristande betalning till en annan, och att, med tillämpning häraf, i händelse Wickman gjort sitt fordringsanspråk gällande emot Carlsson och Cumlin, på en gång eller särskildt, desse bordt, såsom Justitie-Ombudsmannen anfört, förpligtas att, hvilkendera först gälda gitte, betala vexelskulden, äfvensom att, derest Carlsson varit till skuldens gäldande oförmögen, betalningsskyldigheten stadnat på Cumlin, utan att fordringsägaren behöft afvakta utmätning hos Carlsson; men att, vid öfvervägande deraf, att betänkliga olägenheter och förluster kunde uppkomma, Kongl.
Hofrätten icke vågat åt föreskrifterna i ofvanberörda § af Yexelstadgan gifva en tolkning, som kunde medföra de menliga följder, hvilka här nedan skola närmare vidröras; och enär Förklaranderne, i följd häraf, antagit, att sedan Wickman låtit hos Carlsson verkställa utmätning, samt dervid tillgång till skuldens gäldande funnits och blifvit i mät tagen, ytterligare utmätningsåtgärd för uttagande jemväl hos Cumlin af samma fordringsbelopp, för hvilket betalning genom den hos Carlsson utmätta egendom vore att förvänta, ej kunnat lagligen äga rum, Förklaranderne vid detta förhållande ansett Wickmans i saken förda talan, emot Cumlins bestridande, ej föranleda till den ovilkorliga betalningsskyldighet, som kunnat Cumlin åläggas, om Wickman, då kontant liqvid ej vid anfordran erhölls af Carlsson, genast begagnat sin vexelrätt emot Cumlin, i stället för den vidtagna åtgärden att söka förskaffa sig betalning genom utmätning af Carlsson tillhörig egendom.
Justitie-Ombudsmannen anmärkte, att, såvida han rätt uppfattat meningen af det nyss anförda, Förklaranderne, vid den i fråga varande sakens bedömande och vid tillämpningen af den åberopade 45 § i Vexellagen, måste hafva ansett vexelinnehafvaren, då den först sökte vexelgäldenären ej kunde genast fullgöra betalningsskyldigheten, väl hafva haft rättighet att för tillfället helt och hållet öfvergifva denne och vända sig till en annan vexelgäldenär, men att nämnda rättighet förverkades, i samma stund vexelinnehafvaren fullföljde sitt kraf hos denne först sökt gäldenär ända till utmätning.