Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Som var till, när han väl en gång fått beslutet fast.
O m aftonen, Den till än den andra, kreaturen svarade hon.
berga, enkelt skrat- Eli- sabeth, som var svärmiskt anlagd, hade en rik fantasi o c h älskade att drömma vaken.
Hon k o m här i beröring med verkligheten och hon lärde känna o c h älska naturen.
behåller drottningen Ä n i dag bi- af Rumänien något af den enkelhet o c h rättframhet, som naturligtvis borde verk som drogs upp för hvarje morgon på nytt, låta trycka, hvad hon skrifver för att fördrifva blifva gick sitt hvarf genom minuter en ledig stund, utan en verklig skaldinna, som Af skrifver, och oberoende o c h många berättelser äro gängse att hinna slutat.
till sitt slut och — o c h timmar för börja der det A l d r i g stanna, aldrig gå ned.
derför, att Prinsessan » hon Elisabeth kan af ej annat ».
W i e d hade konst- om följden naturen hennes af ett sådant uppfostringssätt.
var hon för öfrigt böjd för frihet små upptåg o c h utflygter på egen
Endast en sida af papperet bör hand, under Rhen.
vistelsen i sommarhemmet vid En dag — hon var då ungefär tio år gam- mal — föll det henne plötsligt i högen att besöka skolan i byn, och då modern som vanligt om morgonen kom in i barnens rum, bad lilla Elisabeth om lof att få läsa sina lexor der.
Furstinnan hörde henne icke eller trodde kanske ej att det var så allvarsamt menadt och svarade ej.
Elisabeth ansåg tyst- naden såsom samtycke, smög sig ut och in i skolan, der alla mycket väl igenkände henne.
Skolläraren blef glad, men knappast öfverra- skad; han kände den furstliga familjens enkla vanor och fortsatte arbetet, utan att låtsa om den nya eleven.
Man var just midt inne i en sånglektion och den lilla prinsessan, som så gerna ville sjunga, men som, i anseende till sjukligheten i hemmet, så sällan fick det, skyn- dade att stämma in i sången så mycket hen- nes lungor tilläto.
En liten flicka, bredvid hvilken hon stod, försökte fåfängt att öfver- rösta den lilla prinsessan eller förmå henne att tiga och lade slutligen helt förtretad sin hand öfver hennes mun.
Nästan i samma ögonblick inträdde en hoflakej, som blifvit ut- skickad för att uppsöka och hemföra flyktin- gen, hvilken helt förödmjukad följde med och för denna lilla utflygt fick plikta med flere dagars arrest.
Prinsessans förståndiga moder, som såg hen- nes böjelse för det romantiska, sökte omsorgs- fullt för henne undanhålla all läsning, som kunde befordra denna böjelse och bjöd till att med allvarligare studier stärka hennes sinne.
Men hon kunde ej hindra barnet från att i hemlighet skrifva vers och då och då skaffa sig kännedom om några af diktkonstens alster.
På något sätt hade hon kommit öfver ett exemplar af » Stora, vida verlden », och denna bok utgjorde ganska länge hennes käraste läs- ning.
Den hittades stundom instucken mellan skolböckerna eller under hennes örongott.
Att hjelpa de olyckliga, understödja de fattiga, sköta de sjuka var något, som hon tidigt fick lära både genom undervisning och föredöme, och såg det ibland ut, som om hon sjelf, böjd som hon var för öfverdrifter, skulle få gå utan kläder, så frikostigt delade hon med sig af sina tillhörigheter.
Hennes förnämsta nöje var emellertid att ströfva omkring i skogen antingen ensam eller åtföljd af sina stora hundar, för att få dikta och drömma och längta i fred.
Med hvarje dag blef hennes hem kärare för henne och hon har ej ens bland Karpaternas stolta skönhet förglömt Rhen och dess vinklädda kullar.
Man ser att prinsessan icke saknat de förutsättnin- gar, som oftast väcka en slumrande skaldeförmåga.
Men härtill kom mycket annat.
För att, om möjligt, i andra luftstreck söka helsa, före- tog den furstliga familjen åtskilliga resor, som åstadkommo ett afbrott i prinsessan Elisabeths enformiga lif.
Likväl hade hon aldrig sett stora verlden, förr än hon vid femton års ålder kom till hofvet i Berlin, der hon vistades någon tid.
Här råkade hon ut för ett litet äfventyr, i och för sig högst obetydligt, men genom senare följande tilldragelser ganska egen- domligt.
Med sin vanliga liflighet sprang hon en dag utför trappan, halkade och skulle hafva rullat utför hela trappan, om ej en herre, som just kom upp för den samma, tagit emot henne i sina armar.
Denne herre var en ung prins, Carl af Hohenzollern, blifvande konung af Ru- mänien och blifvande make till den lilla lifliga prinsessan sjelf, ehuru ingen då kunde ana hvarken det ena eller det andra.
| | r- * k | i K I \ j \ J | \ | användas och marginal lemnas.
År 1 8 6 2 dog ändtligen den lille martyren, prins Otto, och ett år senare prinsessans kä- raste väninna, Marie v. Bibra.
För att skingra hennes sorg ansågo föräldrarna lämpligt att låta Elisabeth begifva sig ut på resor i sällskap med den spirituela ryska storfurstinnan Helena, hennes tant.
Detta bidrog i hög grad till hennes utveckling.
Hennes biograf och väninna, Mila Kremnitz, säger: » Carmen Sylva har för sin djupa verlds- och menniskokännedom myc- ket att tacka storfurstinnan och den omgifning, som denna senare så väl förstod att samla och behålla omkring sig ».
Under ett förtroligt samtal i den lilla atelier hon inrättat åt sig i Villa Spinola — en villa vid stranden af Ge- nuabugten, inbäddad i orange- och citronlundar, der hon för ett par år sedan tillbragte några veckor — har Carmen Sylva sjelf sagt till en dam, som stod henne ganska nära: » Jag föd- des långt ifrån kungatronen, och jag är inner- ligt glad deröfver, ty det gjorde, att jag fick tillbringa min ungdom mera naturligt ».
Detta förorsakade i sin ordning, att hennes blick på lifvet blef mera fördomsfri och att hon upp- fattade lifvets allvar och olika sidor såsom nå- got verkligt och reelt.
Också föreföll henne hoflifvet i Berlin både tomt och förkonstladt, och ehuru man der mycket sysselsatte sig med henne oeh till och med dåvarande drottning Augusta egnade henne mycken uppmärksamhet, längtade hon oupphörligt hem till det enkla, fredliga hemlifvet.
Med sin tant reste hon till Petersburg.
Un- der sin vistelse der insjuknade hon i tyfus- feber och när hon tillfrisknat mötte henne den underrättelsen, att hennes tillbedde fader aflidit.
Detta var ett hårdt slag, men det är en stor sanning, att sorgen stärker själen lika mycket som lyckan förvekligar den, och ett af naturen redan så storslaget^ sinne skulle genom dessa pröfningar blott få ännu vidare syn på lifvet, ännu klarare blick för dess innehåll.
» A f dig, när smärtans tårar falla, I perlor de förvandlas alla, » skrifver Mila Kremnitz om henne.
Och sorgen tog hos henne uttryck i dikt och sång.
Hon hade ' alltid älskat musik och nu blef det henne en stor tröst i att öfva sig deri.
Hon tog lekiioner i pianospelning både af fru Schumann och Rubinstein.
Påföljande sommar återvände hon till hemmet, som nu var tystare och dyst- rare än någonsin.
Sedermera tillbragte hon alla somrar der, men reste om vintern med sin tant.
Under dessa år utbildade hon sig allt mer och mer och vidgade sitt kunskaps- förråd och sin beläsenhet i hög grad.
Hon tog beständigt lektioner och ända till sitt gifter- mål sysselsatte hon sig under lärares ledning med åtskilliga studier.
» Skogsblomman i Wied », som hennes vänner älskade att kalla henne, syntes länge hysa en afgjord obenägenhet för giftermål.
» Jag gifter mig aldrig, om jag ej får blifva drottning af Rumänien, » plägade hon skämtande säga, viss om, att det ej skulle komma i fråga, helst detta furstendöme just nyss blifvit sjelfständigt och styrdes af den oduglige bojaren prins Couza.
Då man frågade henne, hvarför hon just ville till Rumänien, svarade hon: » Der bör man kunna uträtta någonting. » Föga anade hon att båda dessa yttranden voro förutsägelser, som skulle gå i fullbordan.
År 1868 blef prins Carl af Hohenzollern ut- sedd till regent i Rumänien och följande år kom han och påminte prinsessan Elisabeth om hennes önskan att få herska öfver detta land.
Äfven då besinnade hon sig, innan hon kunde förmå sig att offra sin så högt älskade frihet, men slutligen antog hon tillbudet och innan årets slut hade hon följt prins Carl till hans nya hem vid Karpatherna.
Bröllopet företedde den egendomlighet, att vigseln måste ske fyra gånger.
Först civiläktenskap mellan olika tros- bekännare, sedan efter lutersk ritual för bru- dens skull, derefter enligt romersk-katolsk för brudgummens skull och till sist efter grekisk- katolsk för de nya undersåtarnes skull.
Och allt sammans för blifvande tronarfvingars skull, på det att sådanas lagliga anspråk aldrig skulle kunna i fråga sättas.
Här visade sig emeller- tid alla dessa försigtighetsmått öfverflödiga, ty drottningens enda barn, en liten flicka, dog vid fyra års ålder af skarlakansfeber, som då ra- sade i Bukarest, och äktenskapet har seder- mera varit barnlöst.
Elisabeth bar denna pröf- ning såsom alla andra storsinnadt och ädelt.
» Andra mödrar måste offra sina älsklingar », sade hon; » hvarföre skulle just min blifva skonad? » Men det var hennes enda lilla lam, som fråntogs henne.
(Forts.) Iduns tredje pristäfling.
Huru skall en ung qvinna bäst utbildas en god husmor?
till (Pris 3 0 kronor.
Hvad hörer ning till ett ungt äkta pars och huru böra kostnaderna härför, a) då familjen årsinkomst, bosätt- ställa sig har 2,000 b) 4,000 kronor?
Ett för Idun strofer Tiden för lämpligt eller poem om högst fem (Pris 1 0 kronor.)
få verser.
insändande ut- De insända täflingsskrifterna ej vara förut offentliggjorda.
De i godhet närmast efter de prisbelönade alstren kommande täflingsskrifterna hedersamt omnämnas, komma att och förbehåller Redak- tionen sig rätt att, om hon så för godt finner, i Idun offentliggöra äfven dem.
|pll|et var icke till m glädje Henrika vak- &amp; §s^&gt; nade följande morgon, det var till två.
Ty knappast hade hon klädt sig och i sin sed- vanliga morgonbön tackat Gud ur djupet af sin själ för den stora nåd han föregående afton visat henne och hennes ringa boning genom att stiga ned och klappa på det motstridiga hjertat der inne på andra sidan salen, förr än det ringde på lamburdörren och tjenstflickan kom in med ett bref i handen.
Ett bref — naturligtvis från Erik!
Ja visst, det var ju Johanna i dag, och han brukade aldrig glömma hennes namnsdag.
Den käre gossen!
Men hon hade glömt den.
första gången på många år, som hon ej minst en hel vecka på förhand börjat längta efter sin namnsdag oeh räkna timmarna till dess, ty då visste hon ju, att hans bref skulle komma, kort oeh föga hjertligt, men likväl skrifvet af hans kära hand.
Hon hade varit så upptagen af Ingrid, att hon ej haft tid att tänka på sin gosse.
Hon hade nästan samvetsförebråelser derför.
Men nu, då krisen var genomkämpad och segern vunnen, nu skulle hon också lemna Ingrid alldeles åt sig sjelf och åt den högste och bäste ledaren, som tagit hand om henne; nu skulle hon ta sin skada igen och egna Erik alla de tankar, som ej egnades de himmelska tingen.
Hon lade brefvet på ett af fönsterborden i salen midt i solskenet.
Hon nändes icke öppna det än.
Hon brukade alltid först njuta ett par timmar af dess utansidor.
Hon gick af och an mellan sitt rum och Ingrids dörr, och under hela promenaden kunde hon se brefvet, och då hon gått förbi och vände det ryggen, skyndade hon omedvetet på stegen för att snart få vända om igen.
Och utan att hon sjelf visste af det, gnolade hon helt förnöjdt för sig sjelf med en liten sprucken och pipig röst, och det var ingen andlig sång, nej, det var melo- dien till » Jag såg en fjäril kring en blomma svärma », som dök upp ur någon skum och dammig vrå af det förflutna.
Då klockan slog nio, gick hon och gläntade på Ingrids dörr.
Den unga flickan sof ännu, och Henrika tyckte det var bäst att låta henne få sofva ut efter nattens våldsamma själsskak- ning.
Hon gick och slog sig ner vid frukost- bordet, men innan dess tog hon till sig Eriks bref och stälde upp det mot mjölktillbringaren framför sig.
Då hon slutat frukosten, klädde hon på sig och gick ut med brefvet i klädningsfickan.
Hon sade till tjenstflickan, att hon icke skulle väcka fröken Ingrid, utan hålla kaffet varmt åt henne, om hon också icke skulle komma ut ur sitt rum förr än kloekan tolf.
Hon styrde stegen nedåt Götgatan, och öfver det eljes så mulna ansigtet låg ett sådant sol- sken, att en och annan af dem hon mötte och som kände henne till utseendet, ej kunde låta bli att vända sig om efter henne.
Hon gick rent af och småskrattade för sig sjelf.
Och nu satt hon på Katarina kyrkogård på den vanliga afsidesbänken, der hon alltid bru- kade läsa hans bref.
Men ännu nändes hon icke riktigt bryta det.
Hon försökte tänka på annat, för att spinna ut tiden, tvingade sina tankar att vända om hem till Ingrid, eller höll ett litet samtal med den himmelske fadren, men under tiden hvilade hennes hand på fickan, der brefvet låg, och hon hörde det knastra.
Hastigt ryckte hon upp det, öppnade kuvertet, litet darrande på händerna, och fast än hon föresatt sig att läsa det riktigt långsamt, hade hon jagat igenom det i en enda blink, innan hon visste ordet af.
Nå, det var också inte många rader.
Bör- jade långt ner på första sidan och slutade midt på den tredje.
De vanliga gratulationerna, hållna i den gamla skämtsamma tonen, litet om hans arbeten och om att han snart hade slutat der uppe i Gestrikland, några ord om ett nykterhetsföredrag, som han hållit på ett arbetaremöte och hvarpå han hade » vunnit fem- ton själar, som väl min kära faster skulle ut- trycka sig », och så till slut — ja, hvad var detta?
» Jag har länge tänkt på, att jag skulle skrifva några rader till min reskamrat och tacka henne för sist — ä propos, du skref icke ett ord om henne i ditt bref af den nittonde juni, i i-&gt; I L / i i K I U IN Annonser mottagas endast mot kontant Mqvid i förskott af 2 5 öre pr 4- spalt, petitrad (
hon mår väl bra?
—, och det kloka beslutet har jag nu gjort allvar af.
Men för att du inte skall tro, att det är något smussel jag före- har med din skyddsling, faster, så lägger jag in min epistel i ditt bref och förklarar på för- hand, att du mycket gerna får läsa den — om Ingrid tillåter, väl förståendes. » en ovanlig hunger.
Hunger nu — så snart efter det stora ögonblicket, då hon väl borde vara mer än någonsin höjd öfver de kropps- liga behofven?
Hon skakade på hufvudet och gick nedstämd till bords.
Det hade bestämdt varit en villa, det der i natt.
Ty icke kunde hon ha förspilt Guds nåd under sömnen.
Ett bref till Ingrid?
Ja visst, det låg ju Efter frukosten kände hon sig något upp- der inne i kuvertet, hon hade icke märkt det lifvad och tog då genast till en andaktsbok i brådskan.
Det var försegladt.
Hon satt för att sysselsätta sina tankar oeh pröfva, om der och vände den lilla biljetten mellan sina hon ej skulle kunna komma lättare till tals fingrar och tyckte, att detta var ett ganska med Frälsaren i dag än förr, innan undret onödigt påhitt af Erik.
Hon hade flere gånger ännu hade inträffat.
Men hon hade knappast förut tänkt på hans hviskningar med Ingrid läst några rader, förr än Henrika inträdde.
nere vid jernvägsstationen och hans ifver att Hon gick direkt fram till Ingrid, utan att passa upp henne — han, som eljes alltid var ge sig tid att lägga af hatt och sjal, tryckte så tafatt mot fruntimmer!
Och den blick hon henne hårdt intill sig och sade: riktade på hans » epistel » blef allt mer och » Gud välsigne dig, barn, på denna första dag mer misstrogen.
Skulle hon lemna fram den?
af ditt nya lif! » Men hvad skulle Erik säga, om hon icke Hon höll henne länge omfamnad och hvi- gjorde det?
Nej, om han skulle bli ovänlig skade någonting för sig sjelf; det var väl en mot henne — — åh, det kunde hon inte stå bön.
Derpå sade hon: ut med, hon hade gått igenom detta ett par » Jag har fått bref från Erik i dag.
Han gånger och sådana stunder ville hon aldrig hade lagt in en liten biljett till dig också.
Här upplefva mera!
Han hade ibland något i sin är den. » blick, något hårdt, ogillande, något som tycktes Hon lade den i Ingrids hand och såg henne vilja visa bort henne, skjuta undan hennes öm- forskande i ansigtet.
Icke ett drag förändra- het i skräpvrån — åh, så den blicken hade des deri, oeh hon öppnade brefvet utan att stungit henne!
Men i ord skulle han aldrig visa något intresse.
Henrika hade räknat rätt.
ge den uttryck, det visste hon, blott hon var Hon gick ut i tamburen för att lägga af sig försigtig och ej gaf honom den minsta anled- öfverkläderna; då hon kom till baka, satt Ing- ning till att vara missnöjd.
Det var löjligt af rid vid ett af salsfönstren och läste brefvet.
henne att vara så der känslig och skuggrädd, I början gick det trögt och maskinmessigt.
men hon kunde ej hjelpa det; för öfrigt — Men småningom kom det lif i de matta ögo- hon hade ingenting att frukta, han höll så nen, och de bleka kinderna fingo litet färg.
innerligt af henne i grund och botten, fast än » Min kära, lilla Ingrid! » skref han.
» Jag han icke ansåg det karlaktigt att visa sig öm har så många gånger tänkt skrifva oeh tacka och smeksam; det argumentet upprepade hon dig för vår trefliga sammanvaro, men det har nu, liksom hundra gånger förut, för sig sjelf, aldrig blifvit af.
Mycket har jag att göra — fast än hon djupast inne icke vågade riktigt tro men det skall du slippa höra talas om nu, på det; men det var det opiat, hvarmed hon jag skall inte steka dig vid sakta eld med alltid söfde sina ångestfulla tvifvel till ro.
mina rostugnar, som jag för sed hafver —, Ja, hon måste lemna fram hans bref.
Och och så kunde jag ju inte veta, om du brydde för öfrigt — hvad det än innehölle, skulle det dig det minsta om att få ett bref från din nu icke göra det allra ringaste intryck på Ing- syssling och reskamrat.
Den der färden vi rid.
Det skulle förefalla henne som en lik- gjorde till sammans har jag lefvat på ända giltig röst från gatan.
Aldrig lämpade det sig sedan dess.
Då jag kommer för mig sjelf och så att lemna fram det som i dag, då hon ännu slipper knoga med mina roster — — hm!
— lefde i det friska minnet af den sista natten går jag i tankarna igenom allt hvad vi sade och med alla sina tankar och känslor der ofvan, och gjorde den timmen och den timmen, och ännu med nådens gloria öfver pannan och om- det mesta, som du sade — ja, lilla pratma- susad af den helige andes vingar.
Ja, i dag kerska, det var allt du, som hufvudsakligast höll målron vid makt — kommer jag till och skulle hon läsa brefvet, nu strax!
med i håg ordagrant.
Henrika steg upp och skyndade hem.
— » Bland annat talade du så mycket om din Ingrid hade nyss vaknat.
Hon kände en sådan underlig tyngd i sitt hufvud och i alla lifsuppgift, som du ännu icke kunnat finna.
lemmar, alldeles som efter en lång, svår sjuk- Vet du hvad, lilla Ingrid?
Jag har också dom.
Hon var trött och nedstämd.
Hvart tänkt mycket på den saken å dina vägnar, och hade den sköna, saliga extasen tagit vägen?
nu, sedan jag pröfvat mig sjelf riktigt grund- Hon visste nog, att ett sådant himmelskt rus ligt, tror jag mig ha upptäckt en lifsuppgift ej kunde vara länge, men att det kunde så för dig.
Den är inte alls af det storartade helt och hållet försvinna, det hade hon aldrig slaget, men ett vilkor uppfyller den åtminstone: trott, ännu mindre, att det skulle lemna efter den kan icke utföras af någon annan än dig, sig tungsinthet oeh rent kroppslig reaktion, och om du inte åtar dig den, kommer den alldeles som ett annat rus.
Något af den här- troligen att bli ofyld.
Och jag tror, att den liga, underbara förnimmelsen af lycka och my- passar för dig, Ingrid, enkom för dig, om du stiskt försjunkande i Gud hade hon så säkert vill sätta ner dina romantiska anspråk litet.
väntat att återfinna vid sitt uppvaknande, ja, Hvari den består, kan jag inte säga dig nu; hon hade till och med trott, att det skulle men om jag får den plats i Stockholm, om hvil- följa henne i alla hennes lefnadsdagar, breda ken jag nu ligger i underhandling — en fördel- ut sig som ett mildt, värmande ljus öfver hela aktig plats med stor lön och sjelfständig ställ- hennes lif för att en gång förvandla sig i den ning —, kommer jag till hufvudstaden i nästa eviga klarheten.
Men allt var grått, tomt, månad och då skall jag tala om för dig, hvad trist.
Hade den helige ande redan vikit ifrån den går ut på, den lifsuppgift, jag har tänkt henne?
Eller hade alltsammans varit en dröm, mig som din.
Men för att du skall kunna gå i land med den, fordras det en sak, och ett anfall af feberyrsel?
Den tanken pinade henne hela tiden, medan det är, som du sade under vår roddtur på hon klädde sig, men då hon kom ut i salen Bysjön, att hela din varelse tages fången af en och fick se frukostbordet, kände hon helt hastigt stor, stark känsla för någon — någon —
ja, jag säger inte hvem.
Och om det vilkoret skall kunna uppfyllas, det vet endast du, och det skall du ge svar på, när vi träffas.
Adjö nu, lilla Ingrid, jag skulle vilja skrifva ett helt ris papper fullt till dig, jag som annars hatar brefskrifning.
Jag är så vek och varm om hjertat, och jag skulle vilja smeka brefvet, som jag afsänder till dig, och som snart skall vara i dina händer.
Tänk på hvad jag har sagt, du förstår nog det, som står mellan raderna.
Och en sak till: gå allvarligt till rätta med dig sjelf oeh tänk efter, om det är för ringa uppgift för en Våra barn.
Då våren kommer, blifva våra u n g a d a m e r i konfirmationsåldern allt b l e - k a r e; d e u n g a flickornas plåga, blek- soten, k o m m e r b e k l a g l i g t v i s o c k m e d v å r e n s i n g å n g.
N ä s b l ö d n i n g e n är dess ständige ledsagare.
D å gäller d e t ej allenast att så fort s o m m ö j l i g t stilla b l ö d n i n g e n, utan o c k att snarast m ö j - ligt aflägsna blodfläckarne.
F ö r att h ä m m a b l ö d n i n g e n, u p p d r a g e r m a n vat- ten, b l a n d a d t m e d litet ättika, i näsan.
B l o d f l ä c k a r n e tvättas m e d l j u m t vatten, m e n genast.
Barnens vård b o r d e aldrig anförtros åt l e g d a eller f r ä m m a n d e p e r s o n e r, utan b ö r a föräldrarna sjelfva n o g a tillse, h u r u de s m å vårdas.
E n förståndig m o r dra- g e r aldrig i b e t ä n k a n d e att sjelf a m m a sina b a r n, så v i d a h o n är frisk o c h k a n g ö r a det.
Ofta kan d e t finnas ärfda eller m e d f ö d d a s j u k d o m s f r ö n h o s bar- n e n, s o m endast förståndiga föräldrars kärleksfulla ö g o n k u n n a u p p t ä c k a o c h s o m af d e m, utan pjåsk, m e n m e d ihär- d i g h e t k u n n a afbjelpas.
D e t t a gäller n u såväl barnens a n d l i g a s o m k r o p p s - l i g a u t v e c k l i n g.
E j för m y c k e t b ö r m a n fästa sig v i d råd, huru barn i all- m ä n h e t b ö r a klädas o c h uppfostras, ty d e n aldrig tröttnande m o d e r s k ä r l e k e n, s o m tänker p å b a r n e n s framtida o c h e v i g a väl, ser bättre än n å g o n a n n a n d e n särskilda v å r d o c h b e h a n d l i n g, s o m fordras för h v a r o c h en af h e n n e s små.
r e d n i n g e n väl tvättats o c h torkats m e d l i n n e, delas det i s t y c k e n o c h n e d l ä g - ges i k r u k o r p å så sätt, att i n g a t o m - r u m u p p k o m m a.
K r u k o r n a ställas se- d a n i en stor, till hälften m e d vatten fyld kittel, s o m upphettas ända till k o k - n i n g, eller m e d andra o r d, m a n ställer k r u k o r n a i ett bad af 1 0 0 graders värme.
H a r vattnet u p p n å t t denna temperatur, låter m a n det kallna o c h tager d e r p å u p p k r u k o r n a.
Sålunda tillredt s m ö r skall efter s e x m å n a d e r s förlopp visa sig lika friskt, s o m o m d e t nyss tagits ur smörtjernan.
Viola Färgade stråhattar fins d e t tillräckligt urval af d e r ute i g a r d e r o b e n — åtmin- s t o n e i d e flesta h u s.
K u n d e m a n nu bara p å vårsidan r e n g ö r a o c h friska u p p n å g r a af d e g a m l a hattarne, v o r e det j u en g o d b e s p a r i n g.
D e t kan låta sig g ö r a s å l u n d a: H a t t e n borstas väl, m e d a n d e n ä n n u är torr, o c h b e - strykes sedan m e d tvålsprit.
D e n får deraf en v a c k e r glans, behåller färgen o c h blir åter b ö j l i g.
Fläckiga ylleklädningar I 4 k a n n o r ganska v a r m t vatten lägges en half fjerdedel q u i l l a p b a r k; häri l ä g g e s t y g e t torrt o c h tvättas g r u n d l i g t, hvarefter det vrides eller kramas, för att återigen tvättas i ett annat v a r m t vatten, till- satt m e d ett q v a r t e r koksalt.
(T a g ej m e r vatten än att satsen blir ganska salt.)
T y g e t sköljes derefter v ä l.
• » Minsann ».