Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter detta upprättade h o n i sin gård v i d stora N y - o c h A l t o n a g a t o r n a i M a l m ö ett privat sjukhus, där det a l d r i g fanns brist p å patienter, dit hundratals o l y c k - l i g a k o m m i t in lemlästade och förtviflade, merj gått åter ut i världen m e d hela l e m m a r o c h friskt sinne för att, t a c k v a r e g o d vård, åter k u n n a u p p t a g a k a m p e n för tillvaron, arbeta för själfförvärf, i stället för att såsom k r y m p - l i n g a r äta ett bittert o c h hårdt n å d e b r ö d hos andra eller b e h ö f v a anlita den k o m m u n a l a fattigvården.
M e n icke endast i S k å n e hade fru H.
prak- tik.
H o n anlitades äfven a f personer från större delen af södra Sverige, från L i n k ö - ping o c h J ö n k ö p i n g, öfver S u n d e t o c h B a l - terna ä n d a till J y l l a n d o c h öfver n o r s k a grän- sen ä n d a till K r i s t i a n s a n d.
Det v a r m å h ä n d a j u s t denna vidsträckta praktik, s o m hos l ä k a r n e f r a m k a l l a d e den opinionsyttring — från deras s y n p u n k t sedt m å h ä n d a helt naturlig — hvars följd endast b l e f ett alltmera vidsträckt förtroende från allmänhetens sida, helst sedan fru H a n s s o n h a d e d i p l o m p å fickan o c h l a g l i g rätt till att hela o c h b o t a.
A f fru E l n a H a n s s o n s 6 barn (3 söner och 3 döttrar) har särskildt den äldsta, fru J o h a n n a A n d e r s s o n, likaledes bosatt i M a l m ö, upptagit m o d e r n s lifsgärning, delvis i förening med denna, d å de i m å n g a år innehaft sam- ma b o s t a d.
För n å g r a år sedan, d å en kär anhörig till den, s o m skrifver detta, illa skadat ett ben, tillkallades fru J o h a n n a A n d e r s s o n, o c h i t a c k s a m t m i n n e s k o l a för e v ä r d e l i g a tider stå, i c k e allenast den rent yttre, k r o p p s l i g a hjälp o c h vård, h o n p å sitt blida, v ä n l i g a sätt l e m n a d e åt den sjuka, utan äfven den tröst o c h den styrka h o n f ö r m å d d e m e d d e l a åt de förtviflade, a f läkaren u p p s k r ä m d a an- höriga.
F r u A n d e r s s o n har p å g r u n d a f en envis s j u k d o m den sista tiden varit hindrad i sin ä d l a v e r k s a m h e t o c h a f framskriden ålder har väl o c k m o d e r n, fru E l n a H a n s s o n, ej vidare under d e senaste åren k u n n a t sköta sitt k ä r a k a l l: att hjälpa o c h hela.
Ä n n u i fjor 1 8 9 0 v a r d o c k en slägting till tecknaren a f dessa rader p å b e s ö k hos den g a m l a i o c h för en m i n d r e å k o m m a, o c h v a r d å g u m m a n frisk o c h k r y o c h l e m n a d e den hjälp, s o m åsyftades m e d besöket.
Var d o c k såväl E l n a H a n s s o n s s o m dotterns v e r k s a m h e t i det hela, eller åtminstone i, dess början, mest fotad p å själfstudium o c h k ä r l e k till läkandet, så har n u en dotter till den senare, fröken H e d d a A n d e r s s o n, tagit steget fullt ut för att efter nutidens fordringar o c h k r a f p å » b e t y g » k u n n a tillfredsställa allmän- hetens anspråk icke allenast p å erfarenhet, k ä r l e k o c h vilja i o c h f ö r läkarekonstens ut- öfning, utan o c k p å dokumenterade kunskaper g e n o m aflagda e x a m i n a.
dig att u p p t a g a m o r m o d e r n s o c h m o d e r n s ä d l a lifsgärning.
* M e n detta skulle ej den förra, m o r m o d e r n, få u p p l e f v a.
2 1 j a n.
detta år slötos d e m i l d a ö g o n s a m m a n, s o m sett o c h rörts a f så m y c k e t l i d a n d e, n e d l a d e s till e v i g h v i l a de k ä r a händer, som i barmhertighetens tjänst varit så anlitade.
Små verser af Karl Wåhlin.
Synvillor.
Från ångbåtens fördäck jag skådar ut öfver hafvets vredgade strider.
Där vid himmelens rand det hejdas till slut, synes lugnet råda omsider, men ju mer det bär ditåt på knakande skrof blifver djupets stämma förunderligt dof och just där på afstånd det vanast log, vill hafvet bräcka vår köl och bog.
Når på lefnadens farkost med roder i hand din kurs du försöker att spana och ditt öga når horisontens rand, det möter en jämnad bana, men där borta i ännu hvitare svall på vredgade böljor du slungas skall, och hvart blicken än vändes, där utom- kring det eviga lugnet skall slå sin ring.
Repliker.
Den muntre: Se glad ut, min broder!
Om Den Hvi står du och gråter?
en du har mistat, stå tusen dig åter.
sorgsne: Jag vill ej de tusen, den enda jag vill, och hon, som jag älskar, har ej fun- nits till.
* Som ett bevis på, hur lust och anlag för läke- konstens idkande lågo i släkten, kan ytterligare med- delas, att ännu en ung, kvinlig anförvandt studerat medicin, nämligen fröken Bothilda Andersson, som tagit studentexamen och blott hade några månader F r ö k e n H e d d a A n d e r s s o n har n ä m l i g e n i kvar till kandidatexamen.
Fröken A. var särdeles omtyckt, blid, enkel och anspråkslös.
H o n bort- L u n d aflagt såväl student- s o m m e d i c i n e - rycktes för ett par år sedan af den oblidkeliga dö- k a n d i d a t e x a m e n o c h är för n ä r v a r a n d e bosatt den, då hon plötsligt afled på Lunds lasarett, sedan i h u f v u d s t a d e n i o c h för afläggande a f sin l i c e n - i sjukdomen redan troddes häfd och alla väntade hen- tiatexamen, efter h v i l k e n hon snart står fär- I nes snara tillfrisknande.
J / I Y D B E R G.
Lek.
Når solen stiger ur natten, en spillra gungar det blott, där nyss på stormande vatten en kamp för lifvet har stått.
Af spillran, som flutit till stranden, en gosse med händigt grepp täljer, utsträckt på sanden, ett riggadt, tremastadt skepp.
r Ci.
» När kärlekens stora lycka i lifvet har gått i kvaf, i ord, som känslorna smycka, det formas dikter däraf.
Hvad vi tala om borta och hemma.
Fö ') ' Idun af — — — —.
en stor stad, där m y c k e t b i l d a n d e o c h förädlande p l ä g a r finnas att se o c h höra, o c h d ä r lifvet pulserar p å ett annat sätt än i ett mindre samhälle, torde samtalstonen » flickor e m e l l a n » o c h i s. k.
fruntimmers- s ä l l s k a p merändels ej röra sig h u f v u d s a k l i g e n o m ens nästas f ö r h å l l a n d e n, o m dennas g ö - rande o c h l å t a n d e; åtminstone borde e j, m e d sådana förutsättningar, så v a r a fallet.
I n o m smärre samhällen åter, där sinnet oftast sak- nar dessa yttre hållpunkter, måste m a n, ty- värr, ofta konstatera en annan riktning för d e n s a m m a, s o m, o m den o c k ej helt o c h hål- let afviker från det bättre o c h h ö g r e, likvisst i l ä n g d e n måste v e r k a n e d d r a g a n d e, l i k s o m den efterhand måste förstöra allt g o d t o c h sundt umgängeslif.
Det ordas n u för tiden m y c k e t o m kvin- nans j ä m l i k h e t o c h likställighet m e d m a n - nen; i ett fall synes h o n emellertid v a r a h o - n o m underlägsen, n ä m l i g e n i hennes afgjorda o f ö r m å g a att låta sin nästas, synnerligast sina medsystrars g ö r a n d e o c h låtande få v a r a i fred för sin tunga.
I c k e f ö r att v i h ä r m e d vilja h a f v a sagt, att a l l a k v i n n o r äro så b e - skaffade; nej, men det påstå vi, att en stor del, o m ej flertalet, är så, o c h det är j u s t detta, s o m orsakar afvigsidan a f det in- om smärre samhällen r å d a n d e umgängeslifvet, och hvaråt v i m e d dessa rader syfta.
E n a f grundorsakerna till d e n n a u t p r ä g l a d e åtrå att vilja a n m ä r k a l i k t o c h o l i k t o m an- dra o c h d ä r v i d hellre l ä g g a till än taga ifrån, lärer n o g v a r a förefintligheter i hjärtejordmå- nen a f egenkärlekens o c h afundens f u l a o g r ä s, som d ä r lemnats att ostördt få f o r t v ä x a o c h tillföras n y näring g e n o m här v i d r ö r d a, ofta upprepade ovana.
H ä r m e d ville v i n u s ö k a att i n l ä g g a en protest — i vår lilla m å n — m o t detta sätt att samtala, eller egentligen m o t det v a l a f
ä m n e för samtalet, s o m ofta f ö r e k o m m e r vänin- n o r e m e l l a n, p å fruntimmersbjudningar o c h i s o m l i g a h e m.
F ö r en u t o m stående iaktta- gare k a n u t t r y c k e t: » G u d b e v a r e oss för v å r a v ä n n e r » h ä r v i d l a g v e r k l i g e n bevisa sin giltig- het.
E l l e r huru låter det k a n s k e?
Skola vi s o m hastigast t e c k n a a f en liten interiör, en b i l d, hvars m o t s v a r a n d e v e r k l i g h e t n o g s k a l l gifvas i n o m ej så få kretsar i vårt g o d a land!
S o m v a n l i g t är det de frånvarande vännerna (!)
o c h b e k a n t a, s o m få » s l ä p p a till s k i n n e t ».
E x e m p e l v i s: » Såg ni lilla fröken A.
h ä r o m d a g e n p å syföreningen, » h ö r a vi fru B.
s ä g a; » v a r icke hennes k l ä d n i n g bra v a c k e r o c h ljus s e d a n?
» » J o, visst! » » J a — men kan ni t ä n k a eder — j a g observerade, när h o n g i c k utför trappan, att h o n h a d e MÖRK u n d e r k j o l!
» Tablå.
N u k u n d e det n o g ä g a sin rik- tighet, att hvit underkjol (förlåt indiskretio- nen!)
passat bättre till den ljusa k l ä d n i n g e n, m e n när eller o m fru B.
i c k e känner f r ö k e n A.
n o g väl f ö r att k u n n a r å d a henne i d e n n a g r a n n l a g a underklädningsfråga, så h a d e fru B.
d o c k helt visst mera g a g n a t f r ö k e n A.
o c h mindre g y n n a t sin egen klandersjuka, o m h o n ej förtrott sina t a n k a r i saken till sina väninnor.
E t t a n n a t e x e m p e l b l a n d tusen!
N y g i f t e k r o n o f o g d e n C.
har nyss flyttat in till en ort.
H ä n d e l s e n fogar det så, att u n g a fru C.
i frun till ortens postmästare finner en g a m - m a l g o d vän till sina föräldrar.
H v a d na- turligare då, än att dessa b å d a k ä n n a sig mera än v a n l i g t d r a g n a till h v a r a n d r a o c h att, efter ö m s e s i d i g a b e s ö k, postmästarens g ö r a e n liten m i d d a g för k r o n o f o g d e n s.
Bjudas n u möjligen ej alla postmästarens u m g ä n g e s - v ä n n e r m e d p å d e n n a m i d d a g, heter det strax a f d e m, s o m anse sig f ö r b i g å n g n a: » S e p å d e d u m m a postmästarens, h v a d de krusa för n y a fogdens!
Vi v o r o, k a n tro, inte n o g fina att b l i b j u d n a!
» A f ett förfluget eller ett i visserligen i c k e d å l i g afsikt framkastadt o r d b l i så snart flere, o c h personers hand- lings- o c h tänkesätt k u n n a p å så vis fram- ställas i en helt annan än sann dager.
O m den rättvisan, det ä d e l m o d e t ä n d o c k unnades dessa frånvarande » vänner » att få f ö r k l a r a sig!
— H ö r vidare, huru det låter från sam- ma håll: » D e t v a r vådligt, h v a d d o k t o r n s h a d e fint p å sin sista b j u d n i n g; att de k u n n a h a råd d ä r t i l l!
» eller — » s å enkelt, j a sim- pelt d e h a d e, inte ens en efterrätt; n o g k u n d e de h a orkat m e d d e t!
» E l l e r: » N u har fru D.
fått sig en n y, fin k l ä d n i n g; h v a d hon s k a l l m å illa nu, innan h o u får visa sig i den! » — » N u h a E ' s skaffat sig n y sals- möbel; hvad de vräka sig! » Eller: » Obser- v e r a d e ni p å sista b j u d n i n g e n h o s F ' s, hur fru G.
s l o g sig ut f ö r lektor H.
, o c h de ta- l a d e o m allt möjligt, barnuppfostran, litera- tur o c h skön k o n s t; precis s o m hon.
visste mera än vi a n d r a i sådana saker.
Så hög- färdig h o n ä r!
» O m n u o c k s å allt detta h ä c k l a n d e o c h an- m ä r k a n d e p å r y g g e n, så att s ä g a, h a d e med sig ett mera f r ä m m a n d e o c h k y l i g t b e m ö t a n d e från de k l a n d r a n d e s sida gent e m o t de k l a n d r a d e i ansiktet!
D e t vore j u långt mera r e e l t; man visste j u då, h v a r m a n h a d e hvarandra.
M e n, nej — råkas d e s s a » vänin- nor », så är d e t: » s ö t a d u », o c h: » s å rysligt roligt att få träffas ».
— Ä r ej detta sorg- ligt, o c h är det ej sannt?
T ä n k p å, huru illa d e, som g å åstad o c h f ö r l o f v a sig, i all- mänhet b l i f v a åtgångna.
K a n det finnas nå- g o n o d y g d eller oart, s o m någon a f parterna icke besitter, o c h s o m g ö r, att fru A.
o c h f r ö k e n O.
b e s k ä r m a sig o c h s ä g a: » att hon ville h a h o n o m », e l l e r: » att han ville ta henne! » K ä n n e r n å g o n eller några a f I d u n s läsarinnor igen sig?
J a g endast frågar!
Ä r o ej v i fruntimmer — i allmänhet åtminstone — i detta ofvan berörda fall långt efter männen?
D e t t a, att b e h ö f v a andra att tala o m för att finna sig rätt v ä l o c h för att h a » r o l i g t », s o m det så o s k y l d i g t heter.
Män- nens brister h ä r v i d l a g äro f ö r s v i n n a n d e s m å gentemot våra, det måste v i väl sanningsen- ligt m e d g i f v a.
D e t t a sysslande m e d andras förråder, enligt v å r tanke, en inre, äfven o m det kan förenas g r a d a f skarpsinne o c h g e n o m ning k a n blifva i c k e så litet för en t a c k s a m åhörarekrets.
förhållanden tomhet i det m e d en viss v a n a o c h öf- » uppiggande » M å n g e n ä k t a m a n trifs f ö g a i sin hustrus sällskap, d å h a n är ledig från sitt arbete o c h kan b e h ö f v a u t b y t a t a n k a r m e d n å g o n — h v i l k e t o c k s å är en h v i l a — emedan hon k a n s k e ej har annat p å sin repertoar än litet skvaller eller jungfrukritik.
Gifvetvis finnes j u d o c k alltid b å d e hos oss o c h vår nästa åtskilligt, s o m måste bedömas o c h b e k l a g l i g t n o g äfven fördömas, m e n o m vi s v ä n g a kri- tikens gissel, m å v i ej s k o n a oss själfva, utan lifligt h a f v a för oss Mästarens o r d o m grandet o c h b j ä l k e n.
M y c k e t skulle då vara annorlunda.
h v a d möjligen från ens tjänares sida i s k v a l - l e r v ä g presteras.
O c h h v a d barnen beträffar, så g i f d e m fullt u p p m e d sysselsättning, l e k eller allvar — allt efter deras ålder o c h för- m å g a — o c h s k o n a deras ö r o n, först o c h främst i hemmet, för d y l i k t » t u n g o m å l », så s k o l a de helt visst aldrig s o m v u x n a få v a n a v i d eller s m a k därför.
D ä r en rätt a n d a rå- der i n o m hemmet, o c h framförallt där v e r k - l i g gudsfruktan finnes, där b å d e stora o c h små, d e förra medvetet, de senare ännu o m e d - vetet, ä r o u p p t a g n a m e d v e r k s a m id, m e d b å d e t a n k a r o c h händer sysselsatta m e d an- nat än andra, ifrigt sträfvande h v a r o c h en i sin m å n att f y l l a sin plats i lifvet o c h äf- ven p å så vis lefva för ett h ö g r e m å l, där k a n arbetet o c k ske m e d o c h under g l ä d j e o c h uppfriskande skämt.
D ä r behöfs ej tal o m nästans h a n d e l o c h v a n d e l för att få ett g l a d t samspråk i g å n g, o c h där k a n ett g o d t skratt v ä l förenas med d j u p a a l l v a r s o r d.
: I hemmet, i h v a r d a g s l a g, h v a d samtala vi i allmänhet o m?
B e t ä n k a v i rätt eller ens n å g o t, huru dessa » s m å g r y t e ö r o n » u p p - f å n g a b å d e det ena o c h a n d r a?
O m vi ej tala n å g o t direkt o n d t eller s k a d l i g t — huru m y c k e t gagneligt d å?
F å ej i de flesta f a l l barnen j u s t g e n o m den r å d a n d e samtalstonen emellan de k v i n l i g a m e d l e m m a r n e i familjen sinnet v ä n d t utåt i stället för inåt o c h u p p å t!
D e t t a: » så sa ' d o m », » s å sa ' v i », » h u r tar det sig u t », » d e t g å r ej a n », » d e t ser b r a u t » etc. inplantas m e d det d a g l i g a brö- det i de ungas sinnen o c h hjärtan i, tyvärr, många hem.
O m v å r h å g verkligen v ä n d e s till h ö g r e m å l; o m studier, s k ö n konst, politik, sundt samhällslif, det e g n a h e m m e t o c h det k r i n g oss u p p v ä x a n d e släktet v e r k l i g e n ej ä r o utan intresse för oss, o m v i vilja n å g o t så när följa i vår h ö g e H e r r e s o c h Mästares spår — s k o l a vi ej k u n n a h å l l a vår tunga i styr månne, särskildt n u m e d h ä n s y n till vår nä- s t a?
S k a l l n ö d v ä n d i g t h o n, synnerligast hennes afvigsida, kläder, m o d e r o c h d y l i k t vara före- m å l för vårt s a m s p r å k?
O m t a n k a r i dessa p r o s a i s k a ä m n e n ej k u n n a hindras att u p p - stiga innerst i hjärtekammaren, så måste vi d o c k lära oss o c h lära våra barn att hindra d e m, där de äro att l i k n a v i d skadligt ogräs, att t a g a gestalt o c h f o r m a f ord, h v i l k a, en g å n g utflugna, aldrig mera i g e n k o m m a, icke g a g n a, m e n m å h ä n d a s k a d a tusenfaldt.
K a n s k e m å n g e n i botten g o d k v i n n a här- v i d l a g brustit o c h brister mera a f tanklöshet än afsiktligt.
M å t t e därför alla t ä n k a n d e k v i n n o r, synnerligast m ö d r a r o c h uppfostrarin- n o r se till, h v a d de hvar i sin m å n o c h in- o m sitt h e m o c h sin krets k u n n a v e r k a för en god samtalston.
E t t tyst o g i l l a n d e eller m o d i g t uttalande a f klander m o t k l a n d e r o c h småsint förtal a f en frånvarande nästa b ö r vara, h v a d vi u t o m h e m m e t åtminstone k u n n a v e r k a för den g o d a saken.
I n o m det e g n a h e m - met, m e d barn o c h tjänare, k u n n a o c h b ö r a vi g ö r a o ä n d l i g t m y c k e t mera.
Ett ypper- l i g t m e d e l är att totalt slå d ö f ö r a t till för Ett bal-intermezzo.
Af A. Noél.
Personer: KLARA TORBERG.
VILHELM VON B E R A N.
(Scenen spelas i en vinterträdgärd.
Man ser genom de öppna dörrarna in i en klart upplyst balsal och hör dansmusik.)
Klara (kommer in vid Berans arm och sätter sig på en liten röd plyschpuff, som står i ett hörn, hälft beskuggad af en grupp palmer och dracenor): Seså!
Här är då temperaturen något drägligare!
Vilhelm: Visserligen!
Därinne påminner den redan betydligt om Dantes inferno, nionde af- satsen.
Klara: Ni tar miste; på nionde afsatsen fröso de arma själarne fast i isen.
Vilhelm-.
Ar ni säker på det, fröken Klara?
Klara: Alldeles säker!
Vilhelm: Då vill jag inte bestrida det.
Klara: Det gör ni klokt uti.
Det skulle inte tjäna till någonting — jag finge ändå rätt.
Vilhelm: Godt.
Fast inte hade jag anat en så doktorslärd Dantekännerska i en ung dam, som kan valsa med sådan öfvertygelse och uthållighet.
Klara: Hvarför inte det?
I vår framskridna tid, som kan uppvisa sådana underverk på den psykologiska analysens område, bo väl åtminstone två själar i hvarje människobröst.
Så är det också hos mig.
Min första själ studerar världs- literaturen, min andra dansar vals.
Men det se- nare bjuds j u blott ett par, tre månader af årets tolf — tyvärr.
Ty att dansa är ett himmelskt nöje.
O, en vals!
detta gungande och sväfvande!
Isynnerhet med en god dansör.
Vilhelm; Och en sådan är löjtnant Wolf.
Jag stod just nyss o c h beundrade er.
Endast synd att valsen förtog er alla krafter till polkan.
Ni har inte dansat fem takter med mig, fröken Klara.
Klara: Jag glömde, det jag hindrar er från er dans.
Men man sitter j u så bra här.
Om ni ville vända åter till danssalen utan m i g.
Vilhelm: Fröken.
Klara; Ja, då ni beklagar den förlorade dan- sen.
Vilhelm: Därför att jag inte får dansa den med er, naturligtvis.
Klara (böjande på hufvudet): Fordrar ni, att jag stiger u p p?
Vilhelm: Ni vet ju, att ni dansar så idealiskt!
Klara-.
Ja, jag dansar bra, ehuru något för pas- sioneradt, som ni j u också själf förebrått mig.
Vilhelm: Det har jag inte understått mig.
Klara: Bevars, jag förstod er anspelning myc- ket bra.
Det ges ett sätt att berömma, som är förfärligt likt klander, o c h att berömma min ut- hållighet i valsen betyder, att ni klart o c h öppet säger mig, att jag är en manad.
Vilhelm: Åh!
Förneka det inte!
Ni är inte ensam o m er åsikt.
Tant Elfrida, hvilkens döttrar ligga som mjölsäckar i kavaljerernas armar, påstår ock- så, att det inte är kvinligt att dansa så bra.
Vilhelm: Också?
Klara: Men jag rår inte för det!
Det är ett familjearf.
Min mor var på sin tid en firad bal- drottning, och Melanie dansar ändå bättre än jag.
Vilhelm: Jag har ännu inte i dag dansat med fru v o n Lohman.
Klara: Men medan Melanie ännu var flicka, för fyra, fem år sedan, då dansade ni väl oftare med henne?
Vilhelm: Mycket ofta!
Klara: Då måtte ni väl också veta, o m hon dansar bättre.
Säg rent ut bara!
Vilhelm: Utan tvifvel dansade er syster med ännu mera eld och lif än ni, men å er sida har ni det större behaget.
Klara: Ni slingrar er bra ur snaran!
Jag är för öfrigt i det hela bra lik min syster, eller hur?
Vilhelm: Det kan jag inte finna.
Klara: Det säger man mig hvar dag.
Vilhelm: Just därför är det inte sannt.
Klara: Beständigt paradoxer!
Vilhelm: Hvar får ni då egentligen den idén ifrån, att någonting måste vara sannt, bara där- för att hela världen påstår det?
Jag försäkrar er, att ni inte det ringaste liknar vare sig den forna fröken Melanie Torberg eller den nuvarande fru von Lohman.
Klara: Det är mycket illa för mig, ty Melanie är vacker och.
Vilhelm; Ni är det mindre.
Klara: Min syster är intagande, och jag.
Vilhelm: Ni är det ännu mer.
Klara: Håll er bara till sanningen.
Jag behöf- ver inte något plåster!
Tror ni, jag inte v e t.
Vilhelm: Hvad vet ni?
Klara: Att — att — ja, att jag inte kan uthärda någon jämförelse med Melanie.
Vilhelm: Förfalska inte edra tankar!
Ni ville säga något helt annat.
Klara: Och hvad, herr v o n Beran?
Om ni re- dan förstår er på tankeläsning, så måtte ni väl veta, hvad jag egentligen ville säga.
Vilhelm: Ett äkta kvinligt schackdrag!
Ni vill tvinga mig att uttala, hvad ni inte själf har lust att säga.
Men jag frågar er, min kära fröken: hvarför börjar man meningar, som man sedan inte har mod att tala till punkt?
Klara: Åhå!
Inte m o d!
Jag är mycket modig, herr von Beran, mycket!
Och om jag nyss inte alldeles rätlinigt fullföljde min tanke, utan lät den göra en liten afvikning från raka vägen, så var det för a t t.
Vilhelm: Nå!
Ni vill redan åter beskrifva kur- vor!
Klara: Hvad faller er in?
Bara.
Vilhelm: Jag ser, att jag måste besluta mig för att hjälpa er.
Det var endast blygsamhet.
Klara: Blygsamhet?
Ack, min Gud, jag vet knappt längre själf, hvarför jag afbröt den olyck- saliga meningen midt u t i.
Vilhelm: Er guvernant står ännu alltid i andan- om bredvid er o c h ger er då och då en knuff med armbågen.
Klara: Alldeles!
Det måtte ha varit en sådan där knuff från fröken Ullas armbåge, som hindrade mig meddela er, att jag mycket väl vet, hvarför ni inte ville gå in på, att jag liknar min syster.
Vilhelm: Vet ni det?
Säg mig det då rent ut.
Klara: Nåväl, låt gå!
Jag måste blott ännu li- tet fundera pfver formen.
Vilhelm: Är det nödvändigt, så fundera, men blott på det vilkoret, att ni ej under edra funde- ringar gömmer ansiktet bakom solfjädern.
Det betraktas som en försvårande omständighet.
Klara: Nu har jag det!
Det gifves väsen, vid hvilka intet kan förliknas, hvilka det skulle vara en förolämpning att vilja likna.
Iddio la feee e poi ruppe la stampa!
Vilhelm: Jag förstår.
Klara: Rent ut: ni har älskat Melanie, o c h jag vill svära.
Vilhelm: Att jag gör det än!
Det vore hvarken mer eller mindre än en mened.
Hvad den för- flutna tiden beträffar.
Klara: Så förnekar ni det e j?
Vilhelm: Nej, hvarför det!
Jag bara förundrar mig, hur ni, fröken Klara, kan ha så noga reda på mina hjärteaffärer?
Klara: Såsom ett åsyna vittne, min herre!
Tror ni, att man vid fjorton års ålder inte har några ögon i hufvudet?
Som ni nog minns, var jag en mycket bortskämd barnunge!
Jag kom in i sa- longen, när där var främmande, och mamma hade inte hjärta att visa ut mig.
Hon väntade helt be- skedligt, tills mitt öde drabbade mig i fröken Ullas skepelse- Men o m nu detta öde var för- djupadt i en fransk roman, så dröjde det ganska långe om, innan jag återhemtades till min fån- genskap.
Och till dess spelade jag den stumma iakttagerskan.
Nåväl; och.
, Vilhelm: Och?
Klara; Jag glömmer aldrig den min ni tog på er en dag, då Melanie helt öppet koketterade med Alfred, som då ännu för oss endast var herr von Lohman.
Tog jag på mig en m i n?
Klara: Om ni gjorde!
Jag förstod saken myc- ket bra, lika bra som någon af fröken Ullas ro- maner, i hvilka jag gärna fördjupade mig bakom ryggen på denna goda vaktarinna.
Vilhelm: Historien var j u också mycket enkel, enkel som ett räkneexempel.
Klara: Som o m alla räkneexempel vore så enkla!
Var ni mycket otröstlig?
Vilhelm: När?
Klara: Då, när.
Vilhelm: När Melanie lyckliggjorde herr von Lohman med sin hand?
Hvarför har ni så svårt att säga ut det?
Klara: Hm, ett hjärtesår!
Alltså var ni mycket förtvinad?
Vilhelm: Efter omständigheterna.
Klara: Ett brustet bjärta!
Krisen!
Vilhelm: Jo, j o!
Det kändes allt så!
Klara: Stackars ni!
Vilhelm; Känner ni till Portlandsvasen, fröken?