Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En föreskrift i det hänseendet är visserligen gifven i afseende på railitieboställenas skogar (i huru vidsträckt mån denna föreskrift kommit till verkställighet, känner jag icke); men angående de eklesiastika boställenas skogar är i detta hänseende ännu ingenting stadgadt.“ sf H:r Prosten Lagergren, sorn instämt uti H:r Prosten Arrhenii reservation. af Herr Lektor- D. Söderberg: “Jag instämmer så tillvida i Prosten Arrhenii reservation, som jag anser, att dg föie*knftj:r för skogafnes vård vid militieboställen, som förefinna* i Lag- sami Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utsk.
Betänkande, N:o 36. 19 38 § af Kongl.
Maj:ts förnyade nådiga Militie-Boställs-Ordning af den 23 Januari 1836, rnåtte, så fort sig göra låter, äfven i nåder blifva anbefallda till efterrättelse för ecklesiasti ke boställen.’'
:f Riksdagsfullmäktigen Ola Persson från Blekinge län: “Emot det beslut, Utskotten fattat, (år jag härmed reservera mig, såvidt den ifrågavarande undersökningen icke uteslutande har afseende på inrättande af undervisningsanstalter för såväl skogsplantering, som skogarnes ändamålsenliga skötsel och vård.
Denna del af frågan anser jag vara af mycken vigt och, rätteligen genomförd, möjligen kunna bereda stora fördelar åt fäderneslandet.
Meri såvida jordegarens rätt att efter eget godtfinnande disponera och använda sina skogar i den minsta mohn förringas eller inskränkes, måste jag på det högsta protestera deremot.
En sådan inskränkning i eganderätten vore vådlig, ty jordegarne hafva förvärfva! sig denna rättighet, såsom annan sin egendom och igenom båda statsmakternas gemensamma beslut har den genom bestående lagar och författningar blifvit dem tillförsäkrad.
Rubbas nu denna rätt, hvar skall man då tinna förtroende till våra lagar?
det är således påtagligt, att hvarje inskränkning i denna rättighet är, juridiskt betraktad, orättvis och ingalunda k3ii försvaras.
Icke från moralisk synpunkt; ty hvad skulle vinsten deraf blifva?
af ett sålunda supponeradt ingrepp i jordegarnes eganderätt, skulle naturligtvis följa, alt Staten för att utföra sitt förmyndarebestyr måste förskansa sig med nya tvångslagar och tjenstemän, som skulle bevaka och åtala alla de öfverträdelser eller afvikelser, som kommeattske.
Vi skulle således återföias till det elände, som rådde i förra och till och med i början af detta århundrade.
Vid aila Härads-rätter förvaras nog bittra minnen af denna tid, i såväl protokollerna som saköreslängderna; ja lill och med straffjurnalerne.
Härom skulle kunna skrifvas en volym, men för mitt ändamål torde det vara tillfyllest att endast antyda och påminna härom, enär förhållanden» ännu lära vara i friskt minne.
Den förespeglade ekonomiska vinsten af tvångslagar i detta fall reducerar sig' till förlast.
Det förhållande, att frälsehemman, som sedan uråldriga tider egt fri disposition öfver sina ekeskogar, i närvarande stund hafva sådane sparade och äfven till en del väl vårda de i behåll, under det å skattehemmanen, som icke längre än sedan 1830 varit i besittning af en slik rättighet, denna skog år mera sällsynt; ehuru det är bevisligt, att ekeskogarne i allmänhet äfven af allmogen nu mera vårdas med omsorg.
Detta bevisar, att under det tvångslagar ne med sina åtal, böter och straff alldra mest florerade, denna skog ändå tillgrejis.
Traditionen har också åtskilligt att förmäla ifrån den tiden, då trädet tillhörd*- SO Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekon.- Vis k.
Betänkande, N:o 36. kronan, ehuru den vextgifvande jorden tillhörde den enskildte mannen; icke derom hur det planterades och vårdades, utan derom, hur den späda plantan uppryckfes och förstördes, utan annat ändamål, än att der icke måtte varda träd af den, till förfång för jordegaren och frestelse till lagbrott hos efterkommande.
En annan omständighet är, att jordens odling måste gå i jemnbredd med dea Skade folkmängden.
Den jord, som är bördig nog för frambringande af säd och tjenlig för odling, får naturligtvis ej längre endast bära skog.
Skogsdungarne måste lemna plats för böljande sädesfält]; och om icke skogen rödjes, eller, såsom det kallas, gailras, så kan icke marken bära gräs till kreaturens föda.
Jag anser hvarje jordbrukare böra hafva sin rättighet oqvald att i dessa ämnen förfoga effers itt bästa förstånd.” af Riksdagsfullmäkiigen Ola Månsson från Christianstads län: ”Jag instämmer i denna reservation till alla delar, och såsom följd deraf föreslår, att den underdåniga skrifvelsen må erhålla följande förändrade lydelse: att Rikets Ständer, som med bekymmer emotse de för samhället vådeliga följderna af skogarnas totala nedhuggning, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, alt Kongl. Maj:t läcktes låta undersöka, hvilka åtgärder etc. och så vidare i enlighet med Utskottens förslag.” af Johan Bergström från Stora Kopparbergs län, Olof Johansson och Josef Holm från Stockholms län samt Efraim Larsson från Elfsborgs län, hvilka instämt uti Ola 1'erssons reservation.
STOCKHOLM. Östlukd &
Beumsg, 1851.
Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Utskollens Betänkande, M 37.
Jfi 37.
Ant. till Exp.-Utsk. den 21 Aug. 1881, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion, att utländsk man icke må tillåtas alt här i Riket besitta eller bruka fast egendom, eller utöfva annan näring, utan att vara Svensk medborgare.
Uti eti af Vällofl.
Borgare-Ståndet till Lag-Utskottet remitterad motion har Herr L.
Billström, jemte det han anmärkt såsom en brist i vår lagstiftning, att den ej innehölle något tydligt och bestämdt stadgande om hvad utländsk man vid inflyttning och bosättning här i landet bör iakttaga, erinrat, att ehuru Kongl. Kungörelsen den 3 Oktober 1829 innehåller, att utländsk undersåte, som icke erhållit Svensk medborgarerätt, icke kan anses berättigad att i riket fast egendom förvärfva och besitta, utan att han dertill undfått Kongl. Maj:ts nådiga tillstånd; i följd hvaraf uppbud och fasta derå för sådan utländsk man icke må beviljas; det likväl förefunnes den ofullständighet i hittills gifna föreskrifter, att ej enahanda allmänna skyldigheter, sorn Svenska medborgare måste vidkännas, jemväl åligga utländningar, hvilka här i Riket bygga och bo, samt ej mindre till person än egendom njuta med de förra lika skydd.
De utländningar, hvilka, utan att vara Svenske medborgare, erhålla tillstånd att härstädes bosätta sig, att förvärfva, besitta eller bruka fastighet, kunde således undandraga sig att för sig eller medhafde tjenare deltaga uti några personliga prestationer, vare sig till Staten eller till den kommun, inom hvilken de vistas, och i vissa fall undgå att för sin egendom erlägga allmänna ptskylder, hvilka under andra förhållanden ovilkorligen skolat dem drabba.
Från den anmärkta ofullständigheten i lagstiftningen ansåg motionären det jemväl hafva härledt sig, att, under det främmande gesäller eller andra personer, hvilka för utöfning af någon näring, om än så obetydlig, sökt Svensk medborgarerätt, merendels alltid vunnit en sådan, den deremot blifvit förvägrad utländnin Bih. till R.
Prot. 1850 & 1851. 7 Sami., 2 Afd., 12 Haft. i 2 Lag- samt Allm Bcsv.- och Ekon.-Ulskoltcns Betänkande, Jl? 37. gar, sora inköpt och sjelfve bruka eller på [lera års arrende innehafva fast egendom i landet.
Då emellertid de många inflyttningar, som under sednare åren egt rum, synnerligast i södra Sverige, der betydliga fastigheter å landet dels med eganderätt och dels på längre tids arrende af utländningar innehafvas, väckt en allmännare uppmärksamhet på ofvan antydda missförhållanden; har motionären, för desammas afhjelpande, föreslagit, att Rikets Ständer måtte medverka till det lagstadgande: att utländsk man, som vill här i riket sig bosätta, antingen för att bruka eller besitta fast egendom eller för utöfvande af annan näring, bör, innan rättighet dertill vinnes, vara till Svensk medborgare antagen.
För behandling af denna motion har Lag-Utskottet sammanträdt med Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet; och få de förenade Utskotten, efter ärendets öfvervägande, nu deruti meddela sitt utlåtande.
Ilvad således först beträffar den del af förslaget, som afser de utländske män, hvilka vilja sig här i riket bosätta, för utöfvande af annan näring, än den, som är med besittning af fastighet förenad; så, enär uti de af Kongl. Maj:t under den 22 December 1846 utfärdade Handels- samt Fabriks- och Handtverks-ordningar, endast den, som eger Svensk medborgarerätt, tillerkännes rättighet att i stad idka handelsrörelse; alt i stad eller å landet hålla handtverksverkstad och med biträde af gesäll, lärling eller annan arbetare, till afsalu åstadkomma handtverksarbeten eller med enahanda biträde utöfva bageri-, bryggeri- eller slagterihandtering; anse
Utskotten motionärens i berörde afseende gjorda framställning icke köra till någon åtgärd föranleda.
Hvad åter angår frågan om upphörande af rättigheten för utländsk man, som ej är Svensk medborgare, att här i riket besitta och bruka fastighet; så, enär Utskotten hysa den åsigt, att en sådan rättighet, medgifven åt utländsk undersåte, som i denna egenskap qvarstår under fremmande magts beskydd och inflytande, icke allenast föranleder flere olägenheter, utan äfven, i en vidare utsträckning, skulle kunna medföra betänkliga och för samhället vådliga följder; få Utskotten vördsamt tillstyrka: att Rikets Ständer måtte, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, att utländsk man, som hädanefter vill sig här i riket bosätta, för att bruka eller besitta fast egendom, icke må dertill erhålla tillstånd, innan han blifvit till Svensk medborgare antagen.
Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Ulskollms Betänkande, M 58. 3 JfS 38.
Ank. till Exp.-Utsk d. SI Aug. ISSI, kl. 8 e. tn.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring af 10 mom. i Kongl. Brefvetangående Storskiften m. m. i Stora Kopparbergs
Län den 17 Aug. 1804.
Sedan Kongl. Majit uti ett den 9 Febr. 1802, i fråga om uppbjelpande af landtbruket och landthushållningen i Dalarne, till Dess Befallningshafvande derstädes aflåtet nådigt
Bref förklarat
Sig anse den oinskränkta klyfning af jorden, som i Dalarne blifvit öflig, vara bland de största och mest verkande orsakerne till det nästan allmänna trångmål, hvari ortens allmoge sig då befunnit, samt att detta trångmål alltjemnt blefve hinderligt mot alla kraftigare företag till landets bättre odling, med mindre denna gränslöst utöfvade jordstyckning blefve i så måtto inskränkt och hämmad, att den endast och allenast finge bero af en vederbörligen utrönd och utstakad besutenhet, hvarvid åboernes nödiga bergning borde vara första afsigten, och att i öfrigt hvarje samhällighet eller socken borde genom storskifte emellan jordegarne så fördelas, att de erhöllo sine egor på ett ställe; och Kongl. Majit, som i nåder bestämt besutenheten sålunda, att derå skulle kunna födas i Öfra Dale- laget och Säthers fögderi minst en häst, tre kor, sex getter och två eller tre får, samt i öfrige socknarne en häst, fyra kor, jemte förenämnde antal getter och får, derjemte nådigst tillåtit, att, då varande åboer, som efter besutenheternes utstakning kunde anses ofullsutne, icke emot deras vilja finge rubbas eller vräkas utur deras sriiå jord-delar, utan desse vid skeende förändringar genom dödsfall, giften eller eljest småningom så sammanläggas, att deraf lagliga besittningar med tiden kunde uppkomma; så har genom 10 mom. i Kongl.
Brefvet den 17 Aug. 1804 blifvit stadgadt, bland annat, att, när storskifte blif vit verkstäldt, icke någon får försälja en obesutenhet till annan, än den, som eger jord i samma nummer, och att, i händelse annorlunda sker, delegarne i Hummern ega samma obesutenhet lösa; att såsom följd häraf bör iakttagas, att två eller flere uti en, ehuru obesuten, egares hand en gång sammankomne obesutne hem mansdelar icke få åtskiljas; att lagfart och fasta å sådane mindre jorddelar, som icke innefatta besutenhet, icke eller vidare få ega rum samt alt, om flere genom 4 Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Utskollens Betänkande, JW 30. arf, köp, giftermål eller annan laglig åtkomst tillfälligtvis sammanlagde obesutnd delar icke sammansmält till en besutenhet inom en tid af högst tjugu år, räknad från den dag, storskiftet blifvit af landtmätare fulländadt, innehafvare af dylike obesutenheter, som vid storskiftet blifvit föreslagne att blifva en besutenhet, då böra lotta om besittningen af det hela, sedan likväl mätismän förut pröfvat hvad lösen den afträdande skall erhålla; dock att de, som under tiden, genom odlingar och jordförbättringar, af en obesutenbet beredt en full besutenhet, ega njuta denna till godo, äfvensom den besutne, hvilken när söm helst kan visa sig sålunda hafva af den besutenhet tillskapat två eller flere, jemväl eger rättighet att dela den dubbla i två eller flere besutenheter.
Uti dessa stadganden hafva ändringar blifvit föreslagne uti inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckte motioner af Riksdagsfullmäktige Lars Gezelius och Lars Olsson från Stora Kopparbergs
Län, med hvilken sistnämnde Matts Mattsson från berörde
Af motionärerne har hufvudsakligen blifvit anfördt: att det väl icke kunde bestridas, att den tillförene i Dalarne öfliga och i de icke storskiftade socknarne till någon del ännu brukliga jordstyckningen motverkat provinsens uppkomst, och att sammandragningen af jordegarnes serskilde possessioner, äfvensom besutenhetsindelningen medfört stor nytta, men att, bland stadgandena uti ifrågavarande afseende förhuden, ej mindre mot försäljning af obesutenhet till annan, än den, som förut eger jord, eller, sedan storskifte blifvit verkstäldt, till annan, än den, som eger jord i samma nummer, än äfven mot meddelande af lagfart och fasta å köp af obesutne delar, betoge obesutenhets-egaren tillfället att genom nödige medels anskaffande uppodla sin mindre jordlott, äfvensom all säkerhet i besittningen af egendomen.
Förordningen den 30 Juni 1747 innehöll, att hvad som blifvit stadgadt angående hemmansklyfning icke hindrade börds- och andre tvister i deras förra, vanliga, Lag och Förordningar likmätiga, gång; hvarföre, enär uppbud och fasta väl utestängde från börd, men icke hindrade, att en lägenhet, hvarå fasta meddelats, kunde lösas såsom obesutenhet, lörbudet emot uppbud och fasta å sådane lagenheter lika litet medverkade till, som detsamma hindrade obesulenheters sammandragning till fulla besutenheter, hvilket ändamål kunde vinnas, äfven utan alt innehafvaren förhindrades att, på sätt honom bäst synes, använda sin egendom.
Uti de delar af riket, der skatt utginge efter hemmansindelning, funnes icke något hinder för erhållande af uppbud å huru litet brutet hemmantal som helst, och ehuru innehafvaren kunde förpiigtas' att afträda hemmansdelen såsom obesutenhet, hade han likväl genom lagfarten den fördel att kunna, medelst intecknande af egendomen, bereda sig en utväg till anskaffande af medel lill hem - Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 58. 5 mansdelens uppodlande och utvidgande af sitt inskränkta jordbruk, men denna fördel vore obesulenhetsinnehafvaren i Dalarne betagen, i följd af 12 § i Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818, som förbjuder intecknande af egendom, hvarå uppbud ej skett.
Härtill komme, att, om en inköpt obesutenhet i säljarens hand varit af arfvejords natur, så vöre den, så länge obesutenheten fortfor, allt framgent underkastad börd, med skyldighet för innehafvaren att afträda den mot er lagd köpeskilling och godtgörelse för »all den nödiga kostnad*» han å egendomen användt; och, till följd deraf, kunde en ny delegare uti besutenheten inträda, äfven om han icke förut egde del deri, och således i strid mot Storskiftesförfattningens ändamål.
Vidare hafva motionärerne fästat uppmärksamhet derpå, att en obesutenhetsinnehafvare, som är nödsakad afyttra sin jord, måste antingen antaga
,den lösen, en delegare i samma nummer vill bjuda, eller ock, i strid mot författningen, sälja sin obesutenhet till annan person, hvilket sistnämnde förhållande ofta uppkomme, jemväl till följd af obesutne fastigheters utmätning.
På sålunda uppgifne grunder och enär undanrödjandet af förberörde inskränkning i egande- och nyttjanderätten till fast egendom i Dalarne icke skulle i någon mån rubba der tillvägabragte storskiften, utan fastmer påskynda vinnandet af storskiftesförfattningens syfte, derigenom att hvarje egare af obesutenhet mera, än förut, kunde vinnlägga sig om förbättringar derå, hafva motionärerne föreslagit wpphäfvcmde af de i 10 mom. af Kongl. Brefvet den 17 Augusti 1804 förekommande stadgandena derom, dels att ingen får sälja obesutenhet till annan, än den, som eger jord och, sedan storskifte blifvit verkstäldt, till annan än den, som eger jord i samma nummer, och dels af lagfart och fasta u sådane smärre jorddelar, som icke innefatta besutenhet, icke få ega rum; varande i öfrigt hemstäldt, dels af Gezelius, det stadgas måtte, »att den, som, sedan besutenhetsreglering skedd är, köper obesuten hemmansdel i besutenhet, der han eller hans förfäder icke vid besutenhetsregleringen och oafbrutet derefter del egt, är skyldig, att, när annan delegare så yrkar, till honom, som förr del i besutenheten egt, afstå den inköpta obesutenheten mot den lösen, som af mätismän pröfvas skälig;» hvarjemte motionären-till vederbörligt
Utskott ölvcrlemnat att föreslå de vidare förändringar, som of motionärens förslag kunde anses böra följa; dels af Lars Olsson, det föreskrift måtte varda meddelad derom, »att, då obesutenhet säljes till icke delegare uti samma hemmansnummer, köpet först bör hembjudas dem, som delegare deruti äro, innan slutlig lagfart kan meddelas, på sätt om frälse-skatte-hemman och frälseränta stadgadt är, utan alt likväl hembudet eller lagfarten sedermera hindrar obesutenhets inlösande af den, som »dertill kan vara berättigad.» 6 Lag- samt Allm. Besv.- och Ékon.-Utskottcns Betänkande, M 58.
Förutom ofvan anförda motioner, hvilka blifvit till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterade, har till Utskottet blifvit öfverlemnad bestyrkt afskrift af ett utaf Konungens Befallningshafvande i Stora Kopparbergs län den 12 Dec. 1842 till Kongl. Maj:t aflåtet underdånigt memorial, hvaraf inhemtas: att, sedan Konungens Befallningshafvande blifvit i nåder anbefalld alt till Kongl. Maj:t inkomma med underdånigt utlåtande i fråga derom, huruvida det med storskiftesverket åsyftade ändamål att, ej allenast genom utbrytning af hvarje åbos ego-lott tillintetgöra den för ortens uppkomst hinderliga ego-blandningen, utan jemväl genom utflyttningar till den ödeliggande jorden bereda nya bostäder och bättre utrymme för de i byarne qvarblifvande åboerne, må anses hafva blifvit ernådt, Konungens Befallningshafvande uti ifrågavarande memorial sådant yttrande afgifvit och derjemte med förmälan, att gällande föreskrifter lill hemmansklyfningens förekommande dittills icke kunnat vinna erforderlig tillämpning, i sådant hänseende föreslagit nya stadganden, hvilka hufvudsakligen skulle innehålla: att när antingen 20 år efter slutadt storskifte eller ock derutöfver af Kongl. Maj:t serskildt beviljad anståndstid förflutit, af landtmätare undersökas borde, hvilka fastigheter befunnos i obesutet skick, samt derefter lottning anställas till utrönande deraf, hvilkendera af delegarne i numret borde obesutenheten till sig lösa, hvarefter fastigheten skulle af landtmätare, med biträde af två utaf parterne valde gode män, värderas; att fastigheten, efter att hafva sålunda blifvit bortlottad, icke vore underkastad börd i den nye egarens hand och att, derest den, som skulle inlösa fastigheten, ej genast kunde erlägga lösen, fastigheten kunde af förre egaren, mot utskylders erläggande, behållas, tilldess löse-skillingeu blifvit till fullo betald, derest ej öfverenskommelse om årliga afbetalningar kunde träffas; varande vid samma memorial fogad en af motionären Lars Olsson aflemnad skrift, deri han emot det af Konungens Befallningshafvande sålunda afgifna förslag erinrat: att en fortsatt skuldsättning skulle deraf blifva följden för dem, hvilka blefvo egare af hela besutenheter; att de, som nödgades lemna sina fastigheter, icke på en gång, utan delvis och i smärre belopp erhöllo löseskiIIingarne, hvilka således för dem skulle blifva utan nytta, och att de tusentals obesutenhetsegare, hvilka sålunda nödgades åt andre lemna hus och hem, då de icke lingö köpa jord, så vida den icke utgjorde besutenhet, icke kunde inom sin födelsebygd förskaffa sig egne hemvist.
Dessa anföranden, Tor hvilkas behandling Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet med Lag-Utskottet sammanträdt, hafva Utskotten gemensamt i öfvervägande tagit; och få Utskotten härmed utlåtande öfver desamma afgifva.
På sätt af det ofvan anförda inhemtas, har, genom de i Kongl. Brefven den 9 Februari 1802 och den 17 Augusti 1804 meddelade föreskrifter angående Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 38. 7 storskiftesverket och besutenhetsindelningen i Stora Kopparbergs län, varit afsedt att, genom hämmande af den vidt utsträckta klyfning och styckning, som jorden i nämnde län undergått, och de söndrade jordstyckenas sammanläggande uti så kallade besutenheter, eller egostycken af den vidd och godhet, att deras innehafvare kunna af desamma hemta sin bergning, befordra jordbrukets förkofran och dymedelst upphjelpa länets jordbrukande invånare ur deras vid nämnde tid i allmänhet nödställda belägenhet.
Enligt hvad allmänt kändt är, och motionärerne jemväl vitsordat, har berörde ändamål genom omförmälde åtgärder redan i betydlig mån vunnits; men ofvanberörde af motionärerne klandrade stadganden anse Utskotten likväl icke lämplige.
Skälen för denna Utskottens åsigt äro hufvudsakligen följande.
Föreskrifterne derom, att obesutenhet icke får säljas till annan än den, som förut eger jord, och, sedan storskifte blifvit verkstäldt, icke till annan än den, som eger jord i samma nummer, hafva otvifvelaktigt tillkommit i den afsigt, att jorden icke skulle kunna, innan storskifte hunnit verkställas, ytterligare styckas, och att, sedan storskifte blifvit anstäldt, de dervid sammanlagde besutenheterne icke måtte ånyo sönderdelas.
Men denna afsigt kan dock icke genom samma föreskrifter fullkomligt uppnås.
Förutvarande jordegare inom en socken eller delegare i en såsom besutenhet ansedd nummer kunna nemligen icke tvingas att tillhandla sig sådana obesutenheter, som försäljas, eller ett, innan den i 10 mom. af Kongl. Brefvet den 17 Aug. 1804 föreskrifna lottning skall företagas, inlösa obesutne jordlotter; och ej heller kan köpslut om obesutenhet förhindras, om innehafvare af sådan jordlott vill eller nödgas densamma afyttra och dertill finnér köpare, som icke förut eger jord, men för den utbjudna obesutenheten erbjuder högre köpeskilling, är någon förutvarande jordegare vill derför erlägga.
Berörde föreskrifter, tillika med förbudet mot meddelande af lagfart och fasta å obesutenheter, kunna således icke förekomma obesutenheters försäljning till andre än dem, som förut ega jord inom socknen; men deremot måste desamma verka derhän, att, i anseende till det äfventyr af bördsklander, köparen allt framgent blifver underkastad, och den deraf följande osäkerhet i hans förvärfvade eganderätt, köparen icke kan erbjuda en mot jordens verkliga värde fullt svarande köpeskilling, äfvensom föranleda dertill, att köparen icke vågar å jorden nedlägga sådana kostnader, som densamma, till jordbrukets förbättrande, kan erfordra; och möjligheten att mot inteckning förskaffa sig medel till jordens förbättrande är den obesutne jordens innehafvare alldeles betagen, då inteckning icke kan ske förr, än lagfart blifvit meddelad.
8 Lag- sami Allm. Bcsv.- och Ekon.-Ulskottens Betänkande, M 3}!. i följd häraf, och då, enligt Utskottens åsigt, det vore för det åsyftade ändamålet tillräckligt, om innehafvare af obesutenhet fortfarande varder underkastad skyldighet att för sin jord taga lösen, då påstående derom väckes af den, som, enligt nu gällande stadganden, är till dess inlösande berättigad, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer hos Kongl.