Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men häraf följer väl ingalunda att man skall, med hela den religiösa fanatismens fiendtlighet och ofördragsamhet förfölja andra trosbekännare eller neka dem den rättvisa att i ostörd ro få, dä de icke förnärma vår rätt, sjelfva sörja för sin själafrid och sitt jordiska förvärf; »ty vägarne äro mänga, men målet är dock ett» och »hvad J viljen andra skola göra Eder, det gören J ock dem.»
Det skulle här blifva för vidlyftigt att påpeka afl den förföljelse, allt det hat och det blod Kristendomen dragit i sina spar för de minsta menings-skiljak tigheter frän de så kallade Stat-kyrkorna, och hvaröfver mensklighet en ryser; men vill man ännu i J9:de seklet påstå att detta är Kristendomens anda?
Vidare! är det oss icke bekant att inom sjelfva kristendomen, katholska kyrkan förklarar alla mot henne stridande kyrkor och sekter för irrläriga och deras bekännare för förtappade affällingar: en ofördragsamhet, hvarthän Judendomen aldrig varit eller kommit.
För öfrigt må jag låna exempel från turkiska staterna, der turkar och kristne lefva om hvarandra i brokig blandning, om icke äfven der finnas Kristendom och kristligt lif. äfven ■■ orubbad c i sin enhet,« ehuru ganska stort inflytande blifvit inrymdt till följe af förhållandernes makt, ät mahomedanska konfessionen; hvarförutan likartade exempel kunna lånas från Amerika.
England m. fl. stater. »1 sanning», sä fortfar anförde israelit, -hade Kristendomen i alla tider varit det. hvarför hans bekännare utgifva honom, en allmännelig kärlekens religion. till och med emot dem. som icke dela bekännelsen deraf, en religion för broderskap mellan alla inenniskor, till och med, sorn icke höra dertill; hade han aldrig utöfvat orättvisa, aldrig utsått hat och tvedrägt, hvarken under söndringar inom sig sjelf eller mot annorlunda troende; i sanning, då hade han redan för långt tillbaka blifvit menniskornas allmänna religion.
Så tänker jag; så tänka jemte mig tusentals af mina trosförvandter, hvilka måste reservera sig mot Kristendomen, mindre i egenskap af Judar än i egenskap af menniskor öfverhufvud.
» Så tänker äfven jag.
Kristna religionen är en kärlekens religion, ej hatets, afundens och förföljelsens.
Men invänder man: från stats-rättslig synpunkt betraktadt måste det väl tillhöra hvarje stat och styrelse, att förekomma obehöriga intrång i landets borgerliga och religiösa ordningar.
Utan tvifvel är denna rättighet obestridlig, blott man värdigas göra sig redo förhvad obehörigt intrång vill säga och icke öfverlemnar åt fördomarna att bestämma detta.
Prot. 1853 $ 1854. 8 Sami. 6 Höft. % 10 Allm. Best.- och Ekon.-Utskottets BetänkandeN:o 37.
Vore staternas politik, en tillämpning af Kristendomen i dess gudomliga anda; sä skulle det utan tvifvel vara annorlunda bestäldt med menskligheteus dyra och stora intressen.
Med anledning häraf måste jag för principen i dess hela och sanna omfattning — i rättvisans namn — fordra för Judarne fullkomlig emancipation — alla medborgerliga rättigheter, förutan dem, hvilka angå våra kyrkliga förhållanden, mot förbindelse af alla medborgerliga pligter.
Likväl och alldenstund ingen af motionärernc till denna vidd härom gjort framställning, men hr IV(erns motion sig närmast härtill ansluter, så får jag, för min del, yrka densammas antagande, a d) Af hr lektor Söderberg: -.Jag reserverar mig så väl emot det af Utskottet godkända utlåtande, »att åt Mosaiska trosbekännare inom vårt land blott skulle inrymmas rättighet att bosätta sig i de rikets stapelstäder, sorn ega minst 4,000 innevånarea, som emot de motiver, på hvilka nämnde betänkande grundas.
Om ock, till följe af ecklesiastika och kamerala förhållanden, skäl skulle kunna företes för att visa svårigheten och olämpligheten att åt den svenske
Juden för det närvarande lemna rättighet, att inom sitt fädernesland bosätta sig äfven på landsbygden och i de mindre städerne, en rättighet, som dock ur stats-rättsliga grunder borde tillkomma honom, så väl som hvarje annan Svensk medborgare, så kan jag dock ej pä något sätt godkänna de skäl, sorn förmått Utskottet, att, vid frågan om svenska Mosaiska trosbekännare» utvidgane bosättningsrätt inom fäderneslandet, föreslå inskränkandet af denna bosättningsrätt ensamt till stapelstäder med minst 4,000 innevånare och sålunda utesluta Judarne ifrån de 5 uppstäder i Sverige, hvilka, jemte 13 stapeLtäder, hvar för sig tagna, hysa en folknummer af minst 4,000 innevånare.
Utskottet hafva saknat giltiga skäl, att i detta hänseende göra skillnad emellan stapelstäder och uppstäder.
Jag kan ej heller godkänna de motiver, på hvilka betänkandet grundas.
Om dessa ock skulle uttala satser, hvilkas sanning ingen kan bestrida, så synes mig dock deras framdragande vid detta tillfälle vara onödigt, ja nära nog olämpligt, emedan man ur deni, örn det rure möjligt att antaga, det kristendomens grundvalar någonsin af mosaismen kunde rubbas, snarare kunde bevisa nödvändigheten af Judarnes förjagande ur .Sverige, än medelst dylika grunder leda sig till ett förord för utvidgandet af deras boniugsiätt inom fäderneslandet.»
Härmed förenade sig hr Gustafsson. e) af f. d. talmannen Nils Persson från Kronobergs län; f) af riksdagsmannen Petter Jönsson från Jönköpings län, hvilken ansåg samtlige i ämnet väckta förslag hafva bordt af Utskottet afstyrka», samt till stöd för denna mening åberopade följande skäl, pä grund af hvilka Allmäa - Allm. Best.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 37. 11 na Besvärs- och Ekonomi-utskottet vid 1847—1848 årens riksdag afstyrkt utvidgning af Mosaiske trosbekännares medborgerliga rättigheter: »Utskottet har sökt att med största sorgfällighet pröfva frågan om medgifvande ät Judar bär i riket af fullständiga eller utvidgade medborgerliga rättigheter, och utom det ofvan anförda härvid tagit kännedom af hvad dermed eger sammanhang uti vårt och andra länders lagstiftningar, samt derom förekommit vid föregående riksdagar.
I följd af allt hvad sålunda inhemtats, har Utskottet stadnat i den öfvertygelse, att Judarne i de särskilda länder, dit de blifvit spridda, utgöra alltid äfven ett särskildt folk, jemte det att de tillhöra det land, der de bo.
Derföre har det aldrig varit mer än ett enda folk, som varit, Judar, då alla andra religioner kunna tillhöra flera nationer.
Med Jude förstås ej blott anhängare af en religion eller sekt, utan äfven medlemmen af ett folk. och om de än höja sig till de mest menniskovänliga tänkesätt, så förblifva dock andra nationers medlemmar främlingar för dem.
De kunna blifva goda medborgare uti en stat, men de förblifva alltid på samma gång Judar, ty deras religion och deras nationalitet äro så djupt och sä nära med hvarandra förenade, att de icke kunna frångå den sednare, utan att svika den förra.
Hvarje renlärig och ärlig Jude anser Palestina ännu såsom sitt förlofvade land, och det säkraste beviset pä styrkan och fastheten af deras nationalitet är århundradens vittnesbörd, att hvarken den omenskligaste eller menskligaste behandling, hvarken utskjutandet ifrån samhället eller beviljandet af fullkomlig medborgerlig jemlikhet förmått införlifva dem med andra folkslag.
Denna deras egenhet sätter dem i ett helt annat förhållande till andra nationer, än alla andra främlingar, och man bör icke på dem använda allmänna grundsatser i berörde hänseende, utan åtminstone med yttersta varsamhet.
Väl har det, såsom skäl för meddelande af fidla medborgerliga rättigheter åt Judar, blifvit anfördt, att de hafva alldeles samma pligtlära, som de Kristne.
Detta påstående hvilar likväl på en alltför ytlig uppfattning af skillnaden emellan nuvarande Judendomen och Kristendomen.
Det är nemligen sannt, att den Kristna sedoläran linnes i alla sina hufvudpunkter uttalad i det Gamla Testamentets heliga skrifter, att den är genom vår Frälsare ej upplossad, utan fullkomnad, men det är tilllika oförnekligt, att den bokstafs-uppfattning af dessa skrifter, sorn förhindrar Juden ifrån att i Jesus igenkänna den utlofvade Frälsaren, tillika döljer hvad dessa skrifter antyda om försoning och helgelse; således måste dessa begrepp, i kristlig mening, blifva honom en förargelse, dä de tvertom utgöra sjelfva grundvalen för den uppriktige Kristnes sedolära.
I ett kristligt samhälle är det af vigt, att åtminstone den offentliga lagstiftningen icke gifver anledning till förhållanden, som skulle befrämja religiös indifferentism.
Sådant skulle likväl inträffa, särdeles på landet, om frihet medgåfves Judar till bosättning hvar som helst, och med detsamma tillfälle bereddes dem att förvärfva sig ett vidsträcktare husbondevälde, hvilket tvifvelsutan korumc att ega rum med deras företagsamhet och redan förvärfvade kapitaltor - 12 Allm.
Best).- och Ekon.-Utskottels Betänkande.
N:o 38. mogenhet.
Afven i bästa fall måste den judiske husbonden vara indifferent för sina underhafvande^ religiösa bildning, om än icke för deras moraliska grundsatser; men dessa måste blifva lösa, der den förra saknas, hvilket en alltför allmän erfarenhet säkrast bevittnar.
Uti de fyra städer, der Judar nu hafva rättighet att vara bosatta, finnes en större rörelse och större folkmängd, följaktligen en mera kosmopolitisk anda, som ej så lätt såras af deras tvåfaldiga nationalitet och öfriga egenheter.
Der finnes ock en motvigt emot den lör detta folk alldeles egna industri-skicklighet.
Men sådant är icke förhållandet hvarken uti våra mindre städer eller på landsbygden; och allmänna tänkesättet torde bestämdt dela dessa åsigter, så vida det ej i detta hänseende undergått förändring sedan år 18Ö8.
Under aktningsfullt erkännande af det i allmänhet berömliga sätt, hvarpå Judar inom vårt fädernesland uppfyllt sina medborgerliga och husbondepligter, ett förhållande, som icke lika allmänt torde ega rum, der Judar äro till ett större antal bosatte, synes detta för Utskottet vara ett bevis på lämpligheten af vår nuvarande lagstiftning för Judarne, hvars visa måtta på samma gång ådagalägger billig fördragsamhet mot främmande religionsförvandter och skyldig omtanka om samhällets och kyrkans trygghet och N:o 38.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 8 Febr. 1854, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om kontroll till förekommande af missbruk utaf allmogens rättighet att försälja sina tillverkningar.
Uti en morn Hedervärda Bonde-ståndet väckt til] Utskottet remitterad motion har ^riksdagsfullmäktigen Peter Gabrielsson från Kronobergslän, med hvilken sig förenat riksdagsmännen Anders Medin från samma län, Ola Svensson, Per Nilsson, Nils sindersson vch Johannes Bengtsson från Skåne, Olof La - Allm. Best.- och Ekon -Utskottets Betänkande, N:o 38.
13 gergren från Gottland m. fl., anfört hurusom den från äldre tider bland allmogen inom Sunnerbo härad af Kronobergs län gängse sed, att kringvandrande försälja ortens slöjdalster, numera urartat derhän, att dylika försäljare, hvilka vanligtvis äro unga, arbetsföra personer, afyttra kramvaror, hvilka icke äro ortens tillverkningar, hvadan och då detta kringvandrande lefnadssätt icke allenast medfört högst menliga följder för sedligheten inom orten, utan äfven afvändt hägen frän sysselsättning med jordbruket, så att brist på tillräcklig arbetskraft särdeles vid vår- och höstarbetet uppstått, motionären ansett det vara af nöden att allvarliga åtgärder vidtagas för hämmande af ett sålunda öfverhandtagande ondt, samt i sådant afseende föreslagit: att Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande icke mätte ega rättighet »att, utan vederbörande socken-nämnders medgifvande, utfärda pass ät personer, som idka en dylik gårdfarihandel.« Utskottet, sorn finner betänkligt att den allmogen, genom särskilda författningar, tillerkända rättighet, att å hvad ort som helst inom riket afyttra sina egna och grannars tillverkningar, göres beroende af socken-nämnders godtycke, har likväl, enär erfarenheten visat, att, pä sätt motionären uppgifvit, berörde rättighet blifvit missbrukad till försäljning jemväl af andra varor, bestående merendels af värdelöst utländskt kram, samt vid betraktande af svårigheten att handhafva i ämnet redan befintliga författningar, trott någon ytterligare kontroll emot ifrågavarande missbruk vara af behofvet påkallad, hvadan Utskottet vördsamt hemställer, det Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, det Kongl. Majit täcktes föreskrifva, att, för erhållande af pass, för att kringvandrande försälja ortens slöjdalster, erfordras en af vederbörande socken-nämnd utgifven förteckning å de varor af ortens alster och tillverkning, som den pass-sökande ämnar till försäljning medföra; hvilken förteckning, efter skedd granskning, passet vidhäftas.
Häremot anmäldes reservationer af hr Silfverstolpe, Fr.
Otto; grefve Wachtmeister, Hans; af Dahlström, Guslaf Jacob; lFahlström; Kistner och Sundblad. 14 Allm. Bese.- oeh Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 39.
Auk. till Exp.-Utsk. d. 8 Febr. 1854, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om bestämmelser i afseende ä tillsättning af Klockarelägenhclerna i Skäne, Halland, Blekinge, samt Bohus Län.
Till Utskottets behandling hafva blifvit remitterade två särskilda, inom Hedervärda Bonde-ståndet väckta motioner i berörda ämne, nemligen: l:o en af riksdagsmannen David Andersson från Hallands län, sorn andragit, att dä den rättighet, hvilken genom Kongl. Maj:ts Nådiga bref den C Oktober 1820 och den 24 Januari 183b, ansåges hafva blifvit presterskapet tuedgifven att inskränka lorsamlingarnes valrätt till de få personer, pastor på förslag til] klockare uppförde, vore stridande emot den försäkran, som blifvit innevänarne i Halland gifven, och, vid det förhållande, att berörde Nådiga bref egentligen skulle afsctt särskilda tvistemål, desamma icke bordt kunna betraktas såsom lagligen tillkomna stadganden om upphäfvandet af försandingarnes fria valrätt; men, oaktadt Rikets Ständer, i afsigt att förekomma de olägenheter, sorn genom obestämda föreskrifter alltid uppkommo, hos Kongl.
Majit i underdånighet hemställt, att Kongl.
Majit måtte meddela Nådig förklaring 1 afseende å de särskilda rättigheter, som församlingarne uti ifrågavarande fall egde, Kongl.
Majit under den 3 April 1852 i Nåder förklarat skäl icke förekomma till ändring eller upphäfvande af de föreskrifter, hvilka i fråga om förslag till klockaretjenster inom Skäne, Halland, Blekinge och Bohus län blifvit meddelade, ansåg# motionären, som lemnade å sido de förhållanden inom Lunds stift, som kunnat föranleda vägran till Rikets Ständers omfönnälda begäran, men trodde att något afseende borde kunna göras på förhållandet inom Götheborgs stift och särdeles Halland, sorn från äldre tider haft rättighet sig tillförsäkrad, att efter inhemtande endast af pastors råd, utse till klockare den ibland desökande, hvilken hada mesta förtroendet, ifrågavarande ärende böra ånyo till pröfning af Rikets Stän - Allm.
Bese.- och Ekon.-Ulskottels Betänkande, N:o 39.
15 der upptagas, i hvilket afseende motionären föresloge, det Rikets Ständer mått# hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, »att Kongl. Majit, till förekommande af allt missförstånd om Halländska församligarnes uråldriga rätt att få, utan annat hinder än åliggandet att dertill utse tjenlig person, sjelfve välja klockare ibland de sökande, täcktes i Nåder utfärda en med betryggande af denna för »amlingarnes rätt förenlig författning.«
Uti förestående motion har riksdagsmannen Bengt Gudmundsson från Hallands län instämt.
2:o en af riksdagsmannen Nils Svensson från Christianstads län, hvilken anfört, att ehuru Kongl. Majit, i anledning af den klagan, som af allmogen inom Skåne.
Halland, Blekinge samt Bohus län blifvit i underdånighet förd öfver presterskapets inom nämnde landskap tid efter annan förnyade bemödanden att förvandla klockarelägenheterne till sacellanier och sålunda förskaffa sig ständiga tjenstebiträden utan att behöfva .aflöna dem, genom Nådig resolution den 17 December 1734, som sedermera icke blifvit upphäfd, i enlighet med gällande grundlag, förklarat, »att Kongl. Majit funne skäligt i Nåder samtycka till allmogens i Skåne, Halland och Bohus län underdåniga ansökan att, efter Kongl. Majits kyrkolag tillika med kyrkoherdens samråd, sjelfve få välja sig den till klockare, som de kunde hafva bästa förtroendet till, hvarå den finge förses med behörig fullmakt, och att Kongl. Majit derföre ville i Nåder halva anbefallt vederbörande att på intet vis tillfoga allmogen något intrång i detta deras fria klockare val,» presterskapet likväl uppå underdånig framställning genom Kongl.
Majits Nådiga bref den 6 Oktober 1820, erhållit den tillåtelse, att å förslag till klockaretjensterne i Skåne finge uppföras prester, hvilket, vid sidan af grundlagen tillkomne, Kongl, bref betagit församlingarne deras fria klockareval och helt och hållet tillintetgjort deras lagliga rätt härutinnan.
Af omlörmälda tillåtelse följde nemligen, att förslag till kloekaresvssloma skulle upprättas, hvilket verkställdes af kyrkoherden, utan att församlingen ens blefve deröfver hörd, och att pä förslaget uppfördes två prester, men allenast en klockare eller student, och oftast en person, som församlingen icke kände eller hade förtroende till, hvarigenom församlingen nödgades välja pä en af de föreslagna prestmännen.
Olägenheten häraf skulle likväl icke vara sä stor. om dessa prester vore skyldige att sjelfve förrätta de klockaren äliggande tjenstegöromål; men kyrkosången bestriddes vanligen af substituter, som, enär de icke hade förbindelse att aflägga något slags kunskapsprof, oftast voro mindre duglige, och barnaundervisningen uraktlätes helt och hållet af den sä kallade klockarepresten, ehuru det endast varit med afseende derpå, att klockarne skulle bestrida denna för församlingen vigtiga angelägenhet, som desse tjenstemän fått bibehålla sina löneinkomster oförminskade.
Då sålunda tvä särskilda tjenstemän funnos, en skollärare och en klockare-substitut, af hvilka den förre måste af församlingen helt och hållet afldnas och den sednare, ehuru berättigad till lön af klockarelägenhetens innehafvare, ofta i mer eiler mindre mån underhållas, vöre det klart, att allmogen, som dessutom linge 16 Allm.
Bese - och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 39. vidkännas alla till klockarelönen anslagna utskylder, utöfver hvad behörigt vore. betungades med utgifter till Ecklesiastik-staten.
Motionären har alitsa föreslagit, att Rikets Ständer för sin del mätte besluta: ratt församlingarnes urgamla, genom 17.'14 års resolution bekräftade rättighet att fritt fä välja sina klockare, må bibehållas utan hinder af 1820 års Kongl, bref, och att således hvarken förslag reller valu för dessa tjensters återbesättande må erfordras; att klockare må åläggas fullgöra sina skyldighet i afseende på barna-undervisningen; och att klockare, som söka sådan syssla inom de församlingar, der orgelverk finnes, äfven må åläggas förete bevis öfver deras skicklighet i orgel-spclning, på det klockare- och orgelnist-tjcnsterna på sådane ställen må förenas.«
Vid sednaste riksmöte väcktes två motioner i enahanda syftning, som de ofvannämnde, den ena af riksdagsfullmägtigen Nils sindersson frän Christianstads län och den andra af ofvanbemälde
David sindersson.
Uti den förra af dessa motioner föreslogs, att den tillagda meningen i Kongl, brefvet den 6 Oktober 1820 måtte uteslutas, såsom tvetydig och öfverflödig, samt att pastorer och församlingar måtte bibehållas vid den valfrihet, som uti 17.14 års Kongl, resolution blifvit dem beviljad och uti 1786 års resolution ytterligare tillförsäkrad, att till klockare taga hvilken helst kompetent sökande, till hvilken de kunde hafva förtroende; och uti den sednare, att, åtminstone hvad allmogens i Halland rätt anginge, den förändring i 1835 års Kongl, bref mätte tillvägabringas, att samma allmoge, såsom af ålder brukligt varit och den i fordna fredsfördrag och Kongl, resolutioner förunnadt vore, mätte, under de vilkor som i lag föresÉrifne äro, sjelf få utse och välja de personer, hvilka inom församlingen skola bekläda klockare-beställningarne.
Vid pröfning häraf beslöto Rikets Ständer en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, hvaruti yttrades, att församlingarne inom Lunds stift, Bohus län och Halland, från äldre tider varit försäkrade om rättigheten att. efter inherntande af pastors råd och under vilkor att tjenlig person valdes, sjelfve utse till klockare den bland de sökande, till hvilken de hyste bästa förtroendet, utan att dervid uttryckligen varit stadgadt, det förslag till klockaretjenster behöfde upprättas ; men att sedermera, genom Kongl, brefven af åren 1820 och 1835, sådana föreskrifter blifvit meddelade, som i ena fallet gifvit anledning till och i det andra uttryckligen anbefallt upprättande af förslag till dessa tjenster; med anledning hvaraf och då dessa uti enskilda tvistemål meddelade Nådiga bref otvifvelaktig! blott åsyftade tillämpning af de i afseende ä klockar# be - Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 39.
17 befintliga äldre författningar, och icke att tillvägabringa ändring deruti, men samma Nådiga bref syntes vara mot de äldre författningarqe stridande, så att ovisshet om hvad uti ifrågavarande afssende rörande Lunds stift, Bohus län och Halland vore gällande skäligen kunde uppstå, Rikets Ständer i underdånighet fästade Kongl.
Maj:ts Nådiga uppmärksamhet på berörda förhållande, med underdånig anhållan att Kongl. Majit täcktes meddela Nådig förklaring, som bestämde hvilka serskilda rättigheter uti ifrågavarande fall måtte tillkomma församlingarne inom Lunds stift, Bohus län och Halland.
Sedan Kongl. Majit öfver denna underdåniga skrifvelse inhemtat underdåniga utlåtanden af Domkapitlen i Lunds och Götheborgs stift, har Kongl.
Majit, under den 3 April 1852, med afseende å hvad dessa konsistorier anfört, i Nåder förklarat skäl icke förekomma till ändring eller upphäfvande af de föreskrifter, hvilka sednast blifvit meddelade i fråga om förslag till klockaretjenster inom ifrågavarande provinser; äfvensom och då de rättigheter i öfrigt, som i afseende å val af klockare serskildt tillkomma allmogen derstädes, voro genom gällande författningar tillräckligen bestämda, Kongl. Majit funnit Rikets Ständers omförmälda framställning icke till någon åtgärd föranleda.
Till närmare utredande af detta ämne anser Utskottet sig böra meddela följande upplysningar, hemta de dels ur allmänna författningar, dels utur Domkapitlens Vgifna utlåtanden.
Lagstiftningen angående klockares tillsättande har utvecklat sig på olika sätt i det äldre Sverige och i de landskap, som fordom tillhört Danmark.
För Sverige heter det först i Uplands- och sedan i Lands-lagens kyrkobalk: ''korn* iner man till kyrka och bedhes klockare vara, thå är thet rätt then att taga, som prester och socknemän omsämber.
Säinber them ej, thå taghin socknemän tockin the vilja.” Kyrko-ordningen af år 1571 vidhöll samma föreskrift; men i 1686 års kyrkolag förändrades detta så, att i 24 kap. 31 § stadgades, att ”klockaren skall i lika måtto af kyrkoherden och församlingen väljas.”
Detta stadgande bestämdes närmare genom Kongl, resolutionen pä allmogens besvär den 20 November 1786, hvaruti säges att "sedan kyrkoherden af de till klockare-sysslan sökande föreslagit församlingen tre de mest tjenlige och i alla afseenden skickligaste, skall anställas laglig votering efter gårdetal i soeknestufvan, hvarvid kyrkoherden äfven slutligen afiemnar sin röst, hvilken i beloppet skall räknas lika med halfva församlingens;” och vid detta stadgande har det för de gamla Svenska landskapen förblifvit.
Beträffande åter dc landskap, som fordom tillhört Danmark, saknas visserligen uttryckliga stadgar i afseende på de äldre förhållanderne, men att de i Danmark varit ungefärligen desamma, sora i Sverige, kan slutas af kyrko-ordinansen år 1539, hvilken innehåller, att ”Landaogner, som ligge något när kjöbstäderne, skole tage Sig Sogne Degne af skolerne.
” Häraf kan väl anses följa, att andra socknar hade en vidsträcktare rätt ”att tage sig Degne.” Längre fram gjordes den bestämmelsen, att till Degne Bilt. till R.
Prot. 1853 # 1854. 8 Sami. 6 Haft. 3 1» Alhn. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 39. skall alene förordnes Studenter, sorn skulle tage deres kaldsbrev paa Embetet af dem, som
Rettighed häfver att kalde och saa oVerhöres af Superintendenten eller Provstert,” samt att ”de Sogne' och Kirker, hvartill Kongen liar jura pafronatus, maa enhver Biskop i sit stift selv forsyne med Degne.”
Socknens rätt att välja klockare synes således blott hafva gällt för de socknar, som hvarken stodo under Konungens eller någon enskild mans jus patronatus.