Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lundberg hafva nu mera blifvit pröfvade genom Kongl. Hofrättens utslag den 30 sisth November, hvaraf hufvudsakliga innehållet är, att emedan genom hvad Komministern Lundberg vidgått samt i målet hörda vittnen berättat utredt vore, ej mindre att då Torparen Anders Petter Jansson den 20 Dec. 1842 vid Almunge prestgård träffat Lundberg och af honom begärt att utfå i fråga komne, af A. P. Jansson till Almunge församling medförda prestbetyg, Lundberg berörde begäran alslagit under förklarande, att han icke utlemnade några betyg, än äfven, att sedan angifvare!) vid ett tillfälle år 1843 infunnit sig hos Lundberg och begärt att få se de i en särskild bok sammanhäftade protokoller öfver i Almunge församling sistnämnde år hållna socknestämmor, samt angifvaren, efter det Lundberg framtagit boken, och uppmanat honom att uppgifva, hvilket eller hvilka protokoller han önskade se eller afskrifva, genmält, att han ville hafva hela boken, Lundberg sådant Förvägrat och boken för angifvaren undanhållit; ty och som den omständigheten, att Komministern Lundberg vid det tillfälle, då Anders Petter Jansson sin omförmälta begäran om prestbetvgets utbekommande till honom framställde, ej uppehöll sig vid sitt hemvist, der betyget förvarades, icke vid det förhållande, att Lundbergs berörde vägran yttrades i ordalag, som uppenbarligen utmärkte, att han ej heller vid annat tillfälle ville i anledning af samma begäran betyget utlemna, kunde lända Lundberg till ursäkt för hans berörde vägran, och det af Lundberg åberopade stadgande i Tryckfrihetsförordningen «. SI.
Einb.-VcräUelse för år 1852. 5 — 34 — angående förbud att i andra fall, än lag utstakade, utlemna utdrag af kyrkoböcker och af andra själavården och kyrkodisciplinen rörande handlingar, icke heller utgjorde laga hinder för Lundberg att i fråga komne prestbetyg till A. P.
Jansson utlemna, saint Lundbergs föregifvande, det han af angifvarens omförmälte yttrande, det han ville hafva hela protokollsboken, ägt anledning till den förmodan, att angifvaren velat taga boken med sig, och att Lundberg af sådan orsak vägrat honom tillgång dertill, icke förtjente afseende; alltså och då hvad i öfrigt blifvit af Lundberg anfördt, icke heller vore af beskaffenhet, att kunna anses lända honom för hans åtalade förhållande till ursäkt; pröfvade K.
Hofrätten i förmågo af 4 mom. i 2 § af Tryckfrihetsförordningen den 16 Juli 1812 samt Kongl. Brefvet den 21 Augusti 1786 rättvist, med ändring af Domkapitlets öfverklagade utslag i denna del, förklara, det Lundberg, hvilken sålunda vore om embetsfel förvunnen, derigenom gjort sig förtjent att erhålla varning, som
Domkapitlet följaktligen hade att Lundberg meddela; och blcfve, vid sådan utgång af målet, rättegångskostnaderne, jemlikt 21 kap. 4 § Rätteg.balken, parterna imellan qvittade; i följd hvaraf K.
Hofrätten ej funne skäl att göra ändring i Domkapitlets beslut i fråga om den tillförordnade Landsfiskalen Dahlqvist af allmänna medel tillerkända ersättning; men då angifvaren icke, så vidt handlingarne utvisade, låtit till Närdinghundra Häradsrätt inkalla de derstädes afbörda vittnen, blefve, med ändring af Domkapitlets utslag i denna del, angifvaren från lifgifvande af de utaf Domkapitlet vittnena äfvensom Nämndemannen Grandén (för deras kallande) tillerkända ersättningsbelopp befriad.
Då enligt detta yttrande angående rättegångskostnaden och vittnens vedergällning dels Landsfiskalen Dahlqvists aflöning skulie komma att utgå af allmänna medel och dels vittnena blifva utan ersättning för doras resekostnader, uppgående den förra till 48 R:dr 16 sk. och de senare till 79 R:dr 8 sk. banco, ehuru den tilltalade blifvit till ansvar skyldig dömd; har jag öfver Hofrättens beslut i denna del anfört underdåniga besvär med fullföljande af mitt hos K.
Hofrätten gjorda påstående, att Komministern Lundberg må förpligtas till utgifvande af dessa kostnadsbelopp.
Å delosidan är jemväl underdånig klagan öfver Hofrättens utslag hos Kongl. Majit förd; och nådigt utslag afvaktas.
Efter skedd angifvelse hos mig derom, att en tillförordnad särkild Domhafvande i Gottlands Norra härad, för inställelsen till handläggande af ett der anhängigt ärende, fordrat och låtit genom utmätningstvång hos Sakägaren uttaga resekostnadsersättning med 27 R:dr 19 sk. banco, dertill Domhafvanden förmentes icke hafva varit berättigad, har jag hos Kong).
Svea Hofrätt låtit emot den sistnämnde anställa åtal, i följd af det genom handlingar utredda förhållande, att sedan angifvaren sökt dödande af en inteckning, hvarmed * mantal Thors i Bro socken var besväradt för en af Sutthoflska konkursmassan i Stockholm uppgifven fordran, och denna ansökning blifvit af Häradsrätten upptagen vid vintertinget år 1848, då Sökanden företett Kongl. Svea Hofrätts den 29 Juni 1847 gifna laga kraftvunna dom angående den af Handelsbolaget Dan.
SutthofTs et C:o konkursmassa fullföljda talan efter vad emot Wisby Rådst.rätts dom uti Handlanden A. J. Ihres konkurs den 23 Nov. 1846, deri Rådst.rätten ansett »Dan.
SutthofTs et C:o gäldbundna bo icke kunna fiir dess uppgifna fordringsanspråk »tilläggas någon betalningsrätt utur de afträdde tillgångarna», till hvilka hörde i fråga varande | mantal Thors, hvarefter Hofrätten förklarat sig ej finna skäl att i Rådst.rättens öfverklagade dom göra ändring; Häradsrätten, efter inhämtad kännedom deraf, att Sökanden tillhandlat sig nämnde hemman af en man, hvilken å offentlig auktion från Handlanden Ihres konkursmassa detsamma inköpt, meddelat det beslut under den 23 Febr. 1848, att annan åtgärd ej kunde vidtagas, än att, på sätt 24 § uti Inteckningslagen den 13 Juli 1818, sådan den lyder i Kongl. Kungörelsen den 18 Dec. 1823, föreskrefve, Grosshandelsbolaget Dan.
SutthofTs et C:o konkursmassa skulle genom anslag å Rättens dörr och kungörelse, som genom Sökandens försorg borde 3:ne gånger införas i Post- och Inrikes-tidningarna, kallas och föreläggas att å 3:dje rättegångsdagen af det lagtima ting med Gottlands Norra härad, som infölle först sedan en månad från sista kungörelsedagen förflutit, hos Häradsrätten anmäla, huruvida emot ofvanberörde intecknings dödande kunde vara något att påminna; och ville Häradsrätten då, ehvad bemälte konkursmassa begagnade rättigheten att varda hörd eller ej, och jemväl utan hinder deraf, att originalinteckningshandlingen icke uppvisades, angående inteckningens dödande sig utlåta; hvarefter Sökanden vid påföljande hösteting den 11 Okt. 1848 anmält, att han på kallelse af tillf.
Domhafvanden infunnit sig för att fullgöra honom i ärendet gifven föreskrift (föreskrift, honom i ärendet gifven), utan att detsamma likväl då, i anseende till
Domhafvandens frånvaro, kunnat förekomma; men å vintertinget 1849 hade, efter det
Sökanden företett bevis öfver fullgörandet af föreskriften om kallelse i tidningarna, Häradsrättens hufvudsakliga beslut blifvit fattadt samt den i fr. v. inteckningen till all dess kraft och verkan dödad oell upphäfven; och hade Häradsrätten så väl vid detta, som vid förra rättegångstillfället, dömt Sökanden att godtgöra tillf.
Domhafvandens rese- och dagtraktamente, ena gången med 9 R:dr 7 sk., och andra gången med 18 R:dr 12 sk. banco.
Då jag, vid detta förhållande, ansåg kongl.
Kungörelsen den 18 December 1823 icke rätteligen vara åberopad, helst denna författning endast i de fall agde tillämpning, att uti en utmätningsvis eller under konkurs försåld fastighet finnas inteckningar, till hvilkas gäldande köpeskillingen icke förslår; hvaremot här förekom det förhållande, att inteckningen, hvars dödande begärdes, blifvit kraftlös genom laga kraftvunnen dom, som ogillade sjelfva den fordran, för Ii vilken inteckningen var gifven; anmärkte jag följaktligen, att här ej funnits anledning till inteckningshafvarens hörande; och det lör sådant ändamål vidtagna uppskof vid första tinget syntes mig alltså icke hafva bordt äga rum, utan hade ärendet, efter mintanka, då rätteligen skolat i dess varande skick genast afgöras; hvarföre ock den kostnad, som från uppskofvet härrört, varit öfverflödig; Och på det Klaganden, som med denna kostnad blifvit obehörigen belastad, måtte komma i tillfälle att derföre vinna ersättning, fann jag mig icke böra vägra att förordna lagligt åtal emot tillf.
Domhafvanden, Inilket åtal, med påyrkande al laga ansvar för ärendets origtiga behandling samt skyldighet att till Klaganden återgälda, hvad utöfver rätta beloppet blifvit honom atTordradt i rese- och traktamentskostnader till Domhafvanden, blifvit inför Hofrätten utfördt samt utslag der meddeladt den 5 Fehr. 1852 af innehåll, att som Klaganden, då han vid 1848 års vinterting sökte dödande af inteckningen, icke, såsom uti 1 morn. af 24 § i 1818 års Kongl. Förordning säges, hos Häradsrätten företett det skuldebref, hvarå nämnde inteckning sig grundade, saint Häradsrätten följaktligen icke bordt Klagandens ansökning bifalla, innan tillfälle blifvit lemnadt inteckningshafvaren att öfver ansökningen sig yttra; vid hvilket förhållande den omständighet, att Häradsrätten genom beslutet den 23 Febr. 1848 förklarat annan åtgärd, i följd af Klagandens ansökning, icke kunna vidtagas, än att Dan.
SutthofTs et C:o konkursmassa skulle kallas att öfver ansökningen höras, icke vore af beskatTenhet att till någon ansvars- eller ersättningspåföljd för Domhafvanden föranleda; kongl.
Hofrätten alltså pröfvade rättvist att Domhafvanden från det mot honom anställda åtal befria.
Som jag trott mig finna rättigheten att få inteckning dödad för fordran, som icke mer gäller, hafva blifvit förblandad med rättighet att få dödad inteckningen för en gällande fordran, som för bristande tillgång ej kan utgå; så har jag öfver detta utslag hos Kongl. Majit fört underdånig klagan, och dervid ansett nödigt att ytterligare redovisa det begrepp om saken, hvarifrån min talan utgått.
Jag har föreställt mig, att inteckning för en genom dom ogillad fordran bör kunna dödas, änskönt skuldebrefvet, hvarå inteckningen är meddelad, ej kan hos dess innehafvare erhållas och företes.
Om det nemligen ej kan begäras, att ett skuldebref, som icke gäller och till hvars inlösande den intecknade fastighetens ägare således ej heller kan förpligtas, skall af honom innehafvas och företes; så bör deraf dock icke följa, att det skall vara honom betaget att få sin egendom befriad från gravationen för samma skuldebrefs innehåll, när han kan lagligen ådagaliigga, att den dermed förskrifna fordran icke är gällande.
Denna rättighet till intecknings dödande, utan att förete inlöst fordringshandling, kan icke inskränka sig till de läll, sorn omtalas i 1823 års kongl.
Kungörelse om rättighet att få — 30 — inteckning dödad för fordran, till hvars betäckande köpeskillingen blifvit otillräcklig vid utmätnings- eiler konkursauktion.
Icke har denna nådiga Kungörelse tillämpning: pä hvarje fastighet, som af en konkursmassa säljes, utan den handlar om sådan fastighet, hvari finnes (jdllande inteckning och hvaraf försäljningen sker för konkursmassas och inteckningshafvares räkning.
Om den intecknade fordringen genom dom ogillas, vare sig före eller efter försäljningen, men innan fråga uppstår om inteckningens dödande; så kommer under denna frågas behandling någon inteckningshafvarens rätt icke att bero; och då kan ej heller någon tillämpning af nämnde nådiga Kungörelse
Hga rum.
Denria författning handlar nemligen i afseende på konkursauktioner om fastighet, hvaruti finnas inteckningar, till hvilkas gäldande köpesumman ej förslår, men icke om fasfighet, för hvilken köpeskillingen ej kan komma i fråga att användas till inteckning, emedan ingen fordran finnes, till hvars gäldande deri skulle användas.
Att vid fråga om dödande af den inteckning, som varit beviljad för en genom dom ogillad fordran, kalla inteckningshafvaren för att höras, huruvida emot dödandet kan vara något att påminna, är att kalla honom till bevakande af en rätt, som han redan genom dom lörlorat, och kan, såsom innefattande domqval, ej ens vara lofligt, om än den sökandes rätt, som fordrar att få inteckningen dödad, icke genom det deraf vållade dröjsmålet förnärmades.
Nu visade, i förevarande fäll, Hofrättens dorn, att för bristande laglig bevakning Handelsbolaget Dan.
Sutthoffs et C:o konkursmassa blifvit förklarad förlustig all fordringsrätt hos Handlanden Ihre; och då denna dom, hvilken vunnit laga kraft, blifvit af fastighetsägaren, sorn sökt inteckningens dödande, hos Häradsrätten företedd; har jag således ansett
Häradsrätten hvarken hafva ägt något slags anledning att till hörande öfver denna ansökning föreskrifva kallelse å Dan.
Sutthofls et C:o konkursmassa, elier hafva skolat, då denna ej varit att anse såsom ägande fordran hos Ihre eller inteckning för sådan fordran uti den för Ihres borgenärers räkning sålda i fråga varande fastigheten, lagligen kunna, i händelse någon sig på kallelsen anmält, till pröfning upptaga en af denna förd, på fordringsrätt syftande talan.
Emot denna anmärkning hade hos Hofrätten, icke uti Domhafvandens förklaring, utan i mitt eget omhuds yttranden, framkommit det inkast, att af Hofrättens dom den 29 Juni 1847 icke ens med någon visshet kunde inhämtas, att densamma afsåg den fordran, hvarför inteckningen var beviljad.
Jag har härpå svarat med åberopande af Hofrättens berörda dom, hvars anteckning i Häradsrättens protokoll hvarken bestyrkte eller motsade möjligheten af ett motsatt förhållande, men hvars verkliga lydelse, enligt Hofrättens dombok, visade, hvad också Domhafvande!! genom domens företeende hos Häradsrätten erfarit, och derföre jemväl i sin förklaring erkännt, att Sutthofls et C:o konkursmassa var frånkännd betalning för ali dess i Handlanden Ihres konkurs anmälta fordran, hvaraf de omtvistade, i Thors hemman intecknade 1000 U:dr utgjort en del; att nemligen Hofrättens meranämnde dom är gifven uppå fullföljd vadetalan i samma konkurs, och att fordran är ogillad i följd af bristande bevakning, sa att ej någon fordringsrätt i denna konkurs kunde för Sutthoflska konkursmassan återstå.
På dessa, i de underdåniga besvären vidare utvicklade grunder har jag fullföljt min i målet förda talan samt emot tillf.
Domhafvanden yrkat det ansvar, som i Nåder kunde skäligt pröfvas, med deraf följande skyldighet till återbäring af den obehörigen uppburna hetal"'"gen för rese- och traktamentskostnad samt till gäldande af den kostnadsersättning, hvartill Klaganden, i följd af derom hos Hofrätten gjordt påstående, kunde finnas berättigad.
Och alvaktar jag härå nådigt Utslag.
Sedan en till Kgens Bfhde i Södermanlands län af Fabriksidkaren Carl Lambert Björk ingifven ansökan om förändring i sättet för stadsutskyldernes fördelning inom Eskilstuna stad, den 6
Maj 1850 blifvit nämnde stads Magistrat delgifven för vederbörandes hörande och förklarings afgifvande, och anmälan hos mig några månader senare skett derom, att undertiden icke något blifvit af Magistraten vid ärendet åtgjordt; hade Borgmästaren i Eskilstuna Herr S. A. Hallström i den förklaring öfver berörde anmälan, han å Magistratens vägnar till mig den 17 Februari påföljande år afgaf, bland annat omförmält, det Magistraten ansett sig jäfvig att handlägga och afgöra denna fråga, hvilken en gång blifvit vid allmänt sammanträde med stadens Borgerskap och Gårdsägare till behandling företagen, samt att Magistraten dåmera utverkat förordnande för ojäfvig
Ordförande att saken med tillkallade ojäfviga Ledamöter behandla; men någon upplysning angående tiden, då frågan första gången förehades, eller då Magistratens anmälan om dess jäfvighet till kongl.
Hofrätten afgick, meddelades icke; Och som det likväl varit Borgmästarens skyldighet att ofördröjligen efter remissens erhållande från Kgens Bfhde ärendet i Magistraten föredraga samt, i händelse af jäf, antingen derom meddela Sökanden Björk Magistratens beslut eller ock föranstalta, att anmälan om jäfvet, på sätt sedermera skett, till kongl.
Hofrätten genast afgått; så fann jag det obehöriga dröjsmål, hvilket inträflat genom underlåtande häraf ifrån
Maj månad 1850 ända till Februari 1851, falla Borgmästaren Hallström såsom Magistratens Ordförande till last; äfvensom Borgmästaren i Thorshälla S. N. Levin, hvilken den 12 Februari 1851 blifvit af kongl.
Hofrätten förordnad att såsom Ordförande i Eskilstuna stads Magistrat jemte ojäfviga Ledamöter det i fråga komna ärendet handlägga och afgöra, men icke lörr än den 8 Juni s. å. dervid lagt hand, syntes mig derigenom hafva låtit komma sig till last försummelse i den honom uppdragna befattning; hvarföre jag mot båda dessa Borgmästare förordnat laga åtal, hvilket inför Kongl. Svea Hofrätt blifvit utfördt; och har jag deruppå under den 4 sisth Oktober erhållit utslag, af innehåll, dels att det icke blifvit ådagalagdt, att Borgmästaren Hallström genom det honom till last förda dröjsmål med i fråga komna måls behandling gjort sig skyldig till sådan försummelse i embetets utöfning, att ansvar derå borde honom ådömas, dels ock att något dröjsmål med målets företagande icke kunde anses ligga Borgmästaren Levin till last.
Jag har i underdånighet besvärat mig öfver detta utslag, då jag deri ej kunnat finna giltiga skäl till ett dröjsmål, som utan all verksam åtgärd fortfarit från den 6
Maj 1850 till den 8 Juni 1851, eller tretton hela månader, hvaraf väl blott fyra komma på den ena tilltalades räkning, men i allt läll ofelbart äro för många, så framt de ej må finnas giltigt urskuldade.
Jag har i underdånighet anmält det icke vara mig obekant, att den grad af tjensteförsummelse, som här är i fråga, ej vore sällsynt och derföre kanhända också betraktades såsom ursäktlig; men jag har dervid i underdånighet anmärkt, att om än denna tanka vore allmänt rådande hos dem, på hvilka bestraffande af tjenstefel ankommer, jag ändock icke skulle kunna i en sådan tanka instämma, utan måste anse försumlighet och onödig tidsutdrägt i ärendens behandling vara oförsvarlig och straffbar äfven i dess lägre grader, så att jag icke trodde mig kunna underlåta att densamma beifra, helst hvarje gröfre förseelse i denna väg vore sammansatt af liera mindre, och just genom undseende med dessa kunde föranledas en allmän försumlighet och liflöshet i tjensteutöfning, till hvilken försumlighets afhjelpande eller förebyggande jag för min del hvarken ville eller borde underlåta att bidraga, så vidt jag förmådde Jag tillägger nu, att i allmänhet ofelbart mycken anledning finnes till beifran af söl och håglöshet i tjensteutöfning, och att äfven jag liar något att förebrå mig i bristande efterforsk ning af exemplen på denna felande drift i tjensternes skötande.
Jag har hittills inskränkt mina åtgärder till de fall, der klagan blifvit förd; men dermed torde ändamåletsvårligen vinnas, då rättsökande merändels hafva en så naturlig betänklighet att klaga på domare och embetsmän, af hvilkas åtgärd deras rätt beror; och när sakerne äro redan algjorda, upphöra r det enskilda interesset i beifrande af dröjsmålet vid deras behandling.
Jag kan dock föga mer härvid åtgöra, än som hittills skett.
Med de ringa krafter, jag har att använda, är min tid fullt upptagen af göromålen, sådana de hittills varit; och utan tillökning i arbetsbiträde kan jag svårligen hoppas att utvidga min verksamhet.
I allt fall torde föga gagn vara att förvänta af tillsyn och beifran, om icke drift och omtanka fiir göromålens gång framkallas af sjelfva embetsverkens inrättning.
Det kan icke gerna vara annat, som vållar, att i vissa verk och domstolar — lyckligtvis de flesta — allt i allmänhet går raskt och alltid så gått, då deremot i andra allmänt röjer sig tröghet och långsamhet.
Endast i fall det lyckas att finna och införa en verklig förbättring i organisa - — 38 — tionen, kan man hoppas fortfarande förbättring i förvaltningen.
— På min underdåniga klagan liar Kongl. Maj:ts nådiga utslag ännu icke hunnit meddelas.
Min i sista berättelsen yttrade föresats att söka närmare upplysning om orsakerna till Hofrätternes olika verksamhet har ännu icke lemnat annat resultat, än som kan hämtas dels från fortsatt uppmärksamhet på inkomna arbetsberättelser och dels från en företagen undersökning af förhållandet imellan inkomna mål från hvarje Hofrätt till Justitiä-Revisionen, hvilken undersökning sträckt sig till de fem sistlörllutna åren.
Ofver detta förhållande imellan fullföljda mål från hvarje Hofrätt har jag funnit mig föranlåten att söka upplysning derföre, att man i målens olika vigt skulle kunna föreställa sig en förklaringsgrund till det större eller mindre antal, som hos ena eller andra domstolen kunnat afgöras; och om ärendenas vigt bör en förmodan kunna uppkomma från fullföljandet till högre ort.
Hvad jag hämtat ur de senast inkomna arbetsberättelserna eller dem för år 1851, består deruti, att för hvarje af de i Svea Hofrätt ständigt föredragande 20 Ledamöter blifvit afgjorda 31 vädjade och instämda mål samt 421 lottade skriftvexlingsmål, i Götha Hofrätt 42 vädjade och instämda samt 31 lottade skriftvexlingsmål, och uti Hofrätten öfver Skåne och Blekinge 57 vädjade och instämda samt 35 lottade skriftvexlingsmål.
Från Justitiä-Revisionens diarier är den underrättelse hämtad, att revisionssakerna från Svea Hofrätt under de fem år, sorn slutades med 1851, varit 568, hvilka fördelade på 20 föredragande blifva på hvardera 28|, samt besvärsmålen 1346 eller på hvarje föredragande 07f{;*i; från Göta Hofrätt revisionssakerna 443 eller på hvarje föredragande 22*, och besvärsmålen 1163 eller på hvarje föredragande 58*; samt från Hofrätten öfver Skåne och Blekinge revisionssakcrne 395, hvilka fördelade på 8 föredragande blifva på hvardera 49{|, och besvärsmålen 581 eller på hvarje föredragande 72^.
Så vidt af dessa fortsatta uppgifter någon ting kan i saken slutas, borde man då kunna antaga, att företrädet ej mindre i vigt än i antal af afgjorda mål är på Hofriittens öfver Skåne och Blekinge sida.
Då nemligen på fern år derifrån för hvarje föredragande 49 revisionssaker och 72 besvärsmål blifvit dragna under högre pröfning; hafva från Svea Hofrätt lör hvarje föredragande ej liera blifvit sålunda fullföljda, än 28 revisionssaker och 67 besvärsmål, samt från Göta Hofrätt endast 22 revisionssaker och 58 besvärsmål, .lag lemnar derhän, huru tillförlitlig grund lör omdömet må häri kunna sökas.
Tiden har i allt fall icke medgifvit att till längre tid utsträcka de nog arbetsama undersökningarna i Justitiä-Revisionens diarier.
I afseende åter på de afgjorda ärendenas antal hos Hofrätterna har jag i arbetsberättelserna nu mera gått tillbaka till år 1840; och när jag efter de deraf hämtade underrättelser sammanförer förhållandet i antal af mål för hvarje föredragande ledamot öfver hufvud hos hvardera Hofrätten under den sedermera förflutna tiden till och med det sista år, berättelserne upptaga; visar sig detta förhållande vara:
Vädjade och instämda mål 1840 i Svea Hofr. 991 i Göta Hofr. 24 j, i Sk. Hofr . 3I.i. 1841 » 22j » 24* » 33 j. 1842 » 26' » 28 » 32*. 1843 » m » 21 )) 601. 1844 )) 24' 22 )) 36\. 1845 )) 281 )) 19!j )) 321. 1846 » 30' » 204 )) 201. 1847 » 35 » 24 » 62.'
Transp. 214 » 184* » 3091. ’) Härmed menas icke, alt .alla dessa mål varit i Hofrätten lottade, fastän annan jemförelsegrund icke funnits lämplig än förhållandet imellan föredragandes antal. — 39 — år 1848 i Transp. 214 184* Svea Hofrätt 42, i Göta Hofrätt 27, i 3091.
Hofrätten 40f. 1849 » 31 » 26 » 43*. 1850 » 29 » 30**) » 77. 1851 » 31 » 42 » 57. 347 » 309J » 5271. år 1840 i Lottade Skriftvexlingsmål Svea Hofrätt 37, i Göta Hofrätt 43, i Sk.
Hofrätten 46. 1841 » 371 » 411 49. 1842 » 38| » 50 » 461. 1843 » 37" 56 » 78.' 1844 » 34 53 56. 1845 391 » 41* » 441. 1846 » 421 321 49.' 1847 » 39' » 36 » 53. 1848 » 402 » 44 49.
1849 » 421 » 32 » 40. 1850 » 371 » 30 » 351. 1851 » 421 » 31 » 35.'
4682 » 4901 5811.
Ex incommunicato afgjorda mål, fördelade pä Hofrätternes hela personal af Ledamöter, äfven icke föredragande. år 1840 i Svea Hofrätt 35, i Göta Hofrätt 19, i Sk.
Hofrätten 40.
1841 » 41 » 25 » 56. 1842 » 29 » 24 » 85. 1843 » 28 » 27 » 87. 1844 » 23 » 33 » 83. 1845 » 33 » 30 » 68. 1846 » 38 )) 23 » 67.
1847 » 35 » 27 » 61. 1848 » 35 » 28 » 60. 1849 » 31 » 21 » 55. 1850 » 28 » 19 » 49. 1851 » 52 24 » 98.
408 » 300 » 808.
På tolf år har således (ifver hufvud en Ledamot af Skånska Hofrätten slutligen handlagt och fått afgjorda 180 vädjade och instämda mål mera, än en Ledamot af Svea, och 217 mera, än en Ledamot af Göta Hofrätt — ett öfverskott, som fördeladt på tolf år gör för året 16?, mål, som under tolf års tid årligen i Skånska Hofrätten blifvit för hvarje
Ledamot afgjorda utöfver antalet i de båda öfriga Hofrätterna.