Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så vidt som hos oss antagna former hafva inflytande på det ämne, hvarom nu är fråga, eller verka till den öfverklagade långsamheten, skulle dock, efter motionärernes förmenande, bristerna ej vara af annan art, an att de, med några få tillägg och förändringar uti hvad redan stadgadt finnes, kunde afhjelpas, hvaremot man i allmänhet för ändamålet funnit en ordning för arbetssättet behötlig.
Sättet att bedrifva arbetet måste emedlertid lämpas efter de former, hvarunder det bör ske: och derför måste Utskottet till pröfning först upptaga de förslag, som i afseende på formerne eller rättegången blifvit väckte.
I denna del är Herr Grefve Sparres förslag mest omfattande.
Enligt detsamma 28 Lag- (Jtslwltets Betänkande, Nio '45. och den utveckling han, jemlikt deri gjordt förbehåll, inom Utskottet deråt gifvit, anser han, för befordran af afsedda andamålet, nödigt: o) att föreskrifterna om hvad rättsökande hafva att iakttaga vid mals fullföljd i Hofrätt fullständigas; 6) att vissa bestämmelser i afseende på fullföljda vädjade sakers utförande och beredning meddelas; c) att förändring sker i hvad stadgadt finnes angående kommunikation af besvär i vissa mål; och d) att den offentliga läsningen af handlingarne, som nu i Hofrätt föregår måls pröfning, inskränkes, oöh den med läsningen afsedde kontroll på föredragningen utbytes mot en annan lämpligare.
Hr Weidenhielm åter har, sä vidt den formella behandlingen angar, blott framstält yrkande i sistnämnde syltning eller om inskränkning i handlingarnes läsning; och Lars Rasmusson har endast föreslagit att stadgandet om skriftliga berättelsers utfärdande uti fullföljde vädjade saker måtte upphäfvas, såsom blott förorsakande onödigt besvär.
Då Hofrätts befattning med ett mål först vidtager i och med fullföljden, är dermed en anvisning gifven för den ordning, Utskottet har att följa vid pröfningen af de framstälda förslagen.
Beträffande således behofvet af vidare föreskrifter om hvad rättsökande hafva att iakttaga vid måls fullföljd i Hofrätt; så skulle detta behof vara föranledt deraf alt klagande, vid ingifvande af besvär eller vade-inlaga, ofta underlåta att bifoga det beslut som öfverklagas jemte protokoll i målet samt, i väjad sak, bevis om erlagdt vad.
De sökte endast att bevara deras talan medelst ingifvande af en kort klagoskrift, och sådan borgen, som för ändamålet kunde vara nödig; men följden vore den att åtgärder å Hofrättens sida erfordrades för erhållande af de saknade, för målets pröfning nödiga handlingarne.
Dessa åtgärder bestodo visserligen blott i föreläggande för parter att inkomma med samma handlingar; men härigenom förorsakades onödig omgång, som upptoge Hofrätternes tid; och det är på grund häraf, som det blifvit yrkadt, att part, som i Hofrätt fullföljer talan emot Underrätts beslut, genom lag ålägges att vid klagoskrifter foga beslut, vadebevis, om vädjadt är, och protokoll, i hvilket afseende all föreskrift nu sakpades.
Att en brist ijagstiftningen |härmed blifvit påpekad kan ej eller bestridas.
Den Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.
29 synes emedlertid hafva sin grund i förutsättningen derom att den, som i högre domstol söker rältelse i Underdomarens beslut, ej skulle underlåta att bifoga samma beslut jemte de handlingar, som behöfdes för den påkallade pröfningen af det öfverklagade beslutet.
Enligt hvad anmärkt blifvit inträffar likväl sådant esomoftast.
Bristen i lagen alt uttala ett åläggande i denna del och att, för underlåtenhet att detsamma iakttaga, bestämma verksam påföljd, har öppnat ett tillfälle för tredskande parter alt kunna uppehålla rättegångar, ty Hofrätterne hafva städse funnit sig nödsakade att, på sätt motionären upplyst, lemna parternc rådrum för de saknade handlingarnes ingifvande.
Ett dylikt rådrum bör ej eller förvägras i händelse giltigt hinder för underlåtenheten mött och styrkes; men i annat fall torde den ej böra verka till mehn för annan, hvilket dock alltid vore förhållandet, derest Hofrätten fortfarande behöfde medelst förelägganden tillhålla försumliga parter att ingifva saknade handlingar.
De kunde nemligen då, efter behag, under skydd af lag uppehålla vederpartens rätt.
Lagens ändamål måste likväl vara att så fort ske kan förhjelpa den lidande till sin rätt och den bör således ej komma den till hjelp, som vill kränka samma rätt.
Det är alltså ett stadgande derom att Hofrätt, utan hinder af lorberörde underlåtenhet, må pröfva målet, som Utskottet anser af nöden och tillfyllestgörande.
Genom ett stadgande i denna syftning upphöjdes emedlertid endast ett ödigt förfaringssätt till lag.
Hofrätterne ålägga nemligen i allmänhet den klagande, som underlåtit att vid vadeinlaga eller besvär foga utslag och protokoller, att inom viss tid dermed inkomma, vid påföljd att underlåtenhet deraf ej hindrar målets afgörande.
Men. om lagen meddelade nu ifrågaställde föreskrift, vunnes dermed, å ena sidan, att det uppehåll, som underlåtenheten nu medför, ej vidare kan ega rum, och å den andra, att det trassel, den oreda och det besvär, som nu förorsakas i Hofrätternes arbete derigenom att klagande i nära nog hälften af mål ej bry sig om att inlemna handlingar förrän de derom erinras, undvikes.
Ms eken besparing af lid bereddes derigenom Hofrätterne, utan att sådant skedde på rättsökandes bekostnad, enär de alltid egde rätt att visa, derest laga förfall varit orsaken till underlåtenheten, i hvilken händelse rådrum för handlingarnes inlemnande borde dem förunnas.
På det att rättsökande dock ej skulle vara i okunnighet om hvad de, jemlikt Utskottets förenämnde åsigter, borde yid talans fullföljd, i så väl vädjade saker, som be - 30 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. svärsmål, iakttaga och om påföljden för underlåtenhet deraf, .anser dock Utskottet att sådant bör utmärkas i de hänvisningar, hvilka meddelas part, som vill söka ändring i Underrätts beslut, antingen genom vad eller besvär.
Derigenom skulle någon olägenhet ej kunna uppstå af ifrågavarande stadgande, hvilket i stället koinme att i samma mån verka välgörande på lagskipningen i Hofrätterne, söm de missbruk, hvartill anmärkte bristen i lagstiftningen gifvit anledning, haft menlig inverkan derpå.
Hvad dernäst angår måls utförande och behandling eller rättegången i Hofrätt, så måste, en väsendtlig skillnad göras emellan mål, som inkomma genom vad, och de, som besvärsvis fullföljas.
Då rättegången i de sednare är enkel, så är den i de förre mera omständlig och vidlyftig.
I dessa mål mötas parterne åter vid Rätten och trista; och Rättens åligganden äro flerfaldige.
Man synes hafva ansett dessa mål i synnerhet vara af vigtig och invecklad beskaffenhet, samt derföre funnit säkerheten påkalla flera former för deras behandling.
Såsom nämndt är, kunna emedlertid de af 1734 års lagstiftare i denna del meddelade föreskrifter blott betraktas såsom konturerne af den åsyftade behandlingen.
Dessa föreskrifter utgöras nemligen hufvudsakligen af följande till en del redan antydde: att först skriftvexlas skall i den ordning 27 kapitlet 2 § Rättegångs-balken stadgar: att, om svaranden anser käranden ej hafva fullgjort hvad han för talans bevarande fullgöra bordt, han vid upprop bör ingifva sitt skriftliga påstående, hvilket Hofrätten, sedan vederparten blifvit hörd, bör pröfva (3 § samma kapitel): att, då parterne slutat skriftvexlingen, målen böra lottas emellan ledamöterne att deröfver författa skriftliga berättelser innan de till dom företagas (9 § i nämnde kapitel samt 22 kapitlet j § Rättegångs-balken): att dessa berättelser, hvilkas beskaffenhet äfven bestämmes, skola utlemnas till parterne att af dem genomses, underskrifvas och återställas med rätt att deremot göra påminnelser (2 § i sistnämnde kapitel): samt att den, som författat berättelse, bör, då saken till afgörande förekommer, först sig yttra (23 kap. 5 §).
I omförmälde bestämmelser låg en temligen tydlig ledning för rättegången och behandlingen ; men de hade dock sina brister.
Det har städse visat sig att sällan en lucka i lagen lemnäs obegagnad af parter, som deraf kunna hafva fördel, och sådant later lättare sig göra då fråga är om formella stadganden, hvilka, så vidt parters förmåner angår, ej må gifvas en utsträckt tillämpning.
Derföre inträffade ock att, oansedt lagstiftaren med förenämnde formella bestämmelser hade till ändamål, å ena sidan, att betrygga parters rätt, Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 31 men, å den andra, att förekomma missbruk af samma raft och rättegångars onödiga utdrägt, samma mai förfelades.
Det synes klart att meningen varit att den egentliga rättegången skulle vara slutad dä berättelse till parterne utfärdades; och att de derefter blott skulle ega att påminna mot berättelsen hvad de kunde akta nödigt; hvaraf äter följde att de derförinuan borde förete de skäl och bevis, de i Hofrätten önskade begagna.
Härom saknades emedlertid all bestämd föreskrift i lag.
Det dröjde derföre icke länge förrän följderna af denna lagens ofullständighet förspordes.
Ofta hände nemligen att, sedan skriftvexlingen blifvit slutad och den utfärdade berättelsen underskrifvits utan något förbehåll, parterne inkommo med ytterligare skrifter, åberopade nya förut ej företedda handlingar samt begärde tillstånd att höra vittnen; och Hofrätten kunde, i anseende till anmärkte ofullständigheten, ej vägra pröfning af de ingifne skrifterna och handlingarne eller vittnenas hörande.
Sådant öfverensstämde dock ej med grunderna för rättegången: och som med parters berörde förfarande ''sällan annat än obehörigt uppehåll åsyftades, ledande till förfång för vederparters rätt att erhålla skyndsamt slut,” sökte man förekomma detsamma; i hvilket afseende, genom Kongl, kungörelsen den 19 Januari t £02, stadgades, att, sedan skriftvexlingen är slutad och parterna, utan anmärkning eller förbehåll, undertecknat den skriftliga berättelsen eller vid anstäldt muntligt förhör vidare bevisning eller utlåtande sig ej förbehållit, någon ytterligare skrift icke må ingifvas och leda till uppehåll i målets hufvudsakliga «fslutande eller parterne vidare förhör i saken tillåtas, utan så är, att antingen parterne emedlertid förening sig emellan träffat elier saken genom någondera parlens dödsfall kommit i förändradt skick eller ock öfverdomaren sjelf finner nödigt parterne höra eller någon upplysning infordra.
Detta stadgande har likväl endast till en del medfört åsyftad verkan och ingalunda återställt den ordning, 1734 års lagstiftare synas velat införa.
Det har väl verkat der hän att, om part utan för behåll underski ifvit den utfärdade berättelsen, så är rättigheten att vidare höras förlorad, utom i de serskilda fall författningen undantager; men den inrymmer honom en rätt att, efter berättelsens utfärdande, få ingifva skrifter och handlingar samt höra vittnen; och denna frihet har orsakat att parter icke sällan afvakta berättelsen innan de tänka på att utreda sina saker eller att ingifva för pröfning deraf nödiga handlingar.
Någon gång torde det ske af liknöjdhet, men ofta är afsigten att uppehålla sakens slut.
Ehvad motivet emedlertid än är, så verkar begagnandet af friheten ”till för - 32 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. fång i vederparters rätt, att erhålla skyndsamt slut,” och står således i strid med den grundsats, som omisskänneligen af lagstiftaren hyllades i stadgandet derom, att parter skulle ega att vid berättelsens återställande deremot framställa påminnelser.
Han gaf visserligen icke några reglor, i händelse part \ille höra vittnen i Hofrätten eller der ingifva nya handlingar eller gifva saken vidare utveckling, än som skett under skriftvexlingen, det vill säga i vadeinlagan eller svaromålet; men, efter hvad sagdt är, åsyftade han uppenbarligen att dessa till rättegången hörande åtgärder skulle föregå utfärdandet af berättelsen, den der skulle upptaga hela sakens sammanhang.
En dylik berättelse, en dylik framställning af sakens sammanhang förutsätter nemligen en tillgång på upplysning om alla de förhållanden och omständigheter, som karakterisera saken, och således företrädesvis de handlingar, hvilka visa hvad vid Underrätten förekommit, eller der hållna protokoll, med hvars ingifvande vädjande part dock nu kan dröja tills efter det berättelsen blifvit utfärdad.
Ehuru det måste vara partens ensak att gifva målet den utredning han behagar samt förthy äfven att sätta domaren i tillfälle att ingå i den pröfning, sorn parten önskar hafva likväl
Hofrätterne ansett sig nödsakade att vidtaga åtgärder för erhållande af sådane handlingar, som för pröfningen oundvikligen erfordras, men parten underlåtit att förete.
Förfaringssättet i denna del har emedlertid varit olika.
En del hafva nemligen, med anledning af lägens föreskrift att då skriftvexlingen slutad är,i skall en af Hofrättens ledamöter öfver saken författa skriftlig berättelse, på då företedde handlingar äfven utfärdat en berättelse, som, då handlingarne ej haft fullständighet, kommit att vidlådas af samma fel, samt först derefter vidtagit åtgärder för komplettering af handlingarne; andra åter hafva ansett berättelsens utfärdande böra föregås af ej allenast omförmälde åtgärder, utan ock andra af preliminär natur, såsom förhör med åberopade vittnen m. m. eller af allt sådant, som hörer till sakens beredning till pröfning.
Genom detta sednare förfarande har berättelsen jemväl kunnat erhålla mera fullständighet eller närmare upptaga sakens sammanhang.
Det har äfven ledt till större ordning i rättegången, ehuru man derigenom ej kunnat förekomma de olägenheter, som varit en följd af den frihet, som medelst förenämnde 1802 års Kongl, kungörelse blifvit lemnad parter, hvilkas tredska att fullgöra förelägganden och försök att uttänja saker åstadkommit många besvärligheter för Hofrätterne.
Att Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. 38
Att förekomma dessa olägenheter, att i förfaringssättet uti omförmälte hänseende införa enhet, är nu föremålet för den framställning, som af Hr Grefve Sparre blifvit gjord angående meddelandet af vissa bestämmelser i afeende på vädjade sakers utförande och beredning i Hofrätt.
Han har trott att ändamålet skulle vinnas genom utstakande af tid, hvarinom part, som vill förete bevis eller protokoll och handlingar, bör fullgöra sådant; samt genom ett stadgande derom, att allt detta eller hvad som hörer till sakers utförande och beredning, bör iakttagas innan berättelse utfärdas, på det att densamma må komma att uppfylla sin bestämmelse.
Men, då fråga äfven blifvit väckt om upphörande af skriftliga berättelser i Hofrätt, synes denna fråga först böra besvaras, enär ett dylikt upphörande skulle hafva inbytande på bedömandet af nyssberörde förslag.
Härvid är i första rummet en utredning om ändamålet med den skriftliga berättelsen af nöden.
Uti 1615 års rättegångsprocess förekommer icke något uttryckligt påbud om författande af dylika berättelser.
Deri stadgades blott att ”den bisittare, till hvilken adema blifvit ad referendum öfverantvardade, skulle taga acterna till sig, med högsta flit dem öfverväga och sedan uti alla collegarum och bisittares närvaro deras innehåll veta att berätta.”
Men den sed lärer derefter gjort sig gällande att referenten uppsatte en relation eller berättelse, ty redan är 1680 föreskref Kongl. Majit att relationen skulle parterne kommuniceras, ”på det, i fall de ett eller annat dervid hade att påminna, detsamma kunde tjena till deras saks så mycket bättre föredragande och elucidation”', hvarefter, medelst Kongl.
Brefvet den 26 Januari 1683 vidare förordnades, att ”på det parterne måge hafva tillfälle att behörigen påminna det, som länder till deras rätts befordran och att de, som sitta öfver rättegångsmålen, måge om desamma få en redig upplysning och underrättelse, relationerne skulle uppsättas efter seriem temporis med alla sina nödvändiga omständigheter, och deruti utsättas status causaj med parternes skäl mot och med;” med rätt för parterne att, sedan de fått del af relationen, vid underskrifvandet ”gifva vid handen om något skulle vara förbigånget eller intet så noga infördt;” och dessa föreskrifter, hvilka flere gånger förnyades, hafva utgjort grunden till de i gällande lag, 22 kapitlet Ilätlegångsbalken, förekommande ofvan åberopade bestämmelser: att i Hofrätt skall någon af dess ledamöter i lagvadda och dit instämda saker om deras sammanhang författa skriftlig berättelse, innehållande först sjelfva målet, hvari tvisten emellan parterne egentligen består; sedan korteligen utdrag af de skriftliga skäl och bevis, som de vid si Bih. till B.
Brot. 1850—51. 7 Sami. 1 Afd. 14 Höft. 5 34 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25.. na inlagor fogat, hvarefter dess år- och dagatal; och sist uppteckning af inlagorna, att kunna rätten föreläsas, efter den tid, som de inkommit.
Af denna framställning visar sig berättelsens ändamål.
Det var att bereda ett sätt för parter att kontrollera det föredraganden rätt uppfattat och följaktligen komme att vid föredragningen riktigt framställa deras sak eller sjelfva beskaffenheten utaf de under Hofrättens pröfning dragna frågor', samt för de ledamöter, hvilka jemte föredraganden borde deltaga i denna pröfning, att vinna en redig och klar kännedom om saken.
I sistnämnde hänseende har man derjemte lagt kontrollen i läsning af bandlingarne inför Hofrätten.
Då emedlertid så väl Hr Grefve Sparre, som Hr Weidenhielm yrkat inskränkning af berörde läsning, emot annan lämpligare kontroll, i hvilket afseende den förre föreslagit att en större fullständighet måtte gifvas skriftliga berättelser, följer, att frågan om berörde inskränkning sammanhänger med den 0111 berättelsers upphörande, och att dessa frågor följaktligen måste i ett sammanhang pröfvas.
Det har ofvan blifvit visadt huru lagstiftningen angående skriftliga berättelser småningom erhållit bestämdhet.
Så är deremot icke förhållandet hvad angår haridlingarnes läsning inför Hofrätten.
Om dylik läsning talas väl i lag och författningar; men att den ovilkorligen skall sträcka sig till alla de handlingar, som parter inlemnat, är ingenstädes uttryckligt bestämdt.
Läsningen påbjöds först uti 32 punkten af rättegångsprocessen, deri stadgades att, sedan saken blifvit refererad, ”skola alla acta, af nyo, ord från ord uti hela Collegii närvarelse blifva uppläste”, men sådant påbjöds dock icke ovilkorlig!, utan endast ”så framt det synes vara af nöden”; och i 1734 års lag meddelas ej annan föreskrift om handlingarnes läsning inför Hofrätten, än den som innefattas i den redan anmärkta föreskriften: att i berättelsen skola inlagorna sist upptecknas att kunna rätten föreläsas, efter den tid, som de inkommit.
Efter rättegångsprocessen berodde således vidsträcktheten af läsningen derpå, huruvida den ansågs nödig; och berörde i gällande lag förekommande föreskrift sträcker sig allenast till inlagorna, dermed, efter de i lagen nyttjade talesätt, ej kan förstås annat än de skrifter parterne i Hofrätten inlagt.
Emedlertid har det bruk utbildats att, sedan ett mål blifvit till afgörande föredraget i Hofrätt, någon af ledamöterne uppläser alla till målet hörande handlingar, så väl Underrättens protokoll och beslut, som i Hofrätten vexlade skrifter och ingifne dokumenter, för hvilket bruk 1 man dock sökt stöd dels i 8 punkten af Kongl. Maj:ts bref till Götha Hofrätt den 16 Februari 1776, deri det heter, "att då Lag-Utskottets -Betänkande, N-.o 25.
35 acta äro läste bör referenten vara färdig med sitt votum”, dels ock uti de i Kongl, förklaringen den 7 Januari 1830, angående huru förhållas bör vid omröstning till dom i rätt, som består af flere ledamöter, begagnade ordalag: ”så snart läsningen af handlingarne är slutad och saken så beredd att den kan till öfverläggning och afgörande företagas” etc.; men lika litet som meningen med omförmälde serskilda ordalag kan anses hafva varit att meddela några nya eller förändra förut gifna föreskrifter i afseende på läsningen, lika litet må de tydas såsom en af lagstiftaren uttalad bekräftelse på riktigheten och nödvändigheten af det uppkomna bruket att, efter ett måls föredragning i rätten, uppläsa alla till målet hörande handlingar.
Kan emedlertid detta bruk anses medföra större fördelar än olägenheter i lagskipningen?
Olägenheterna äro allmänt bekanta.
Genom läsningen upptages större delen af Hofrätternes tid; den verkar således till långsamhet i arbetet och den är tröttande för ledamöterne.
Fördelen åter, säger man, är den, att föredragningen genom läsningen kontrolleras, af hvilken anledning vissheten att densamma' sker, skulle £innebära en garanti för parter.
Till någon del ligger äfven en sanning i sistnämnde åsigt.
Man kan nemligen icke neka att föredragningen kontrolleras åtminstone af den ledamot, som läser, ty det är icke möjligt för de öfrige ledamöterne att med oaflåtlig och spänd uppmärksamhet höra på läsningen.
Den är derföre alltför mycket tröttande.
Behöfs emedlertid detta af bruket fastställda kontrolleringssätt?
Kan det icke på annat sätt ersättas?
och bör det icke i sådan händelse afskaflas?
Då all lagskipnings högsta mål är att förskaffa lidande rätt; och då lagstiftaren städse bör så lämpa sina bud att den lidande har, så vidt ske kan, garanti derför att han med trygghet kan anropa domaremakten, följer, att de garantier, som i detta hänseende förefinnas, ej må obetänksamt gifvas till spillo.
Men den utsträckning bruket gifvit den af lagstiftaren påbjudna läsningen, synes ej i förevarande hänseende vara af den vigt, att den ju icke lätteligen kan ersättas och derför, med afseende å de stora olägenheter den pä lagskipningen utöfvar, bör afskaffas.
Men huru skall densamma då ersättas frågar man; och derpå är svaradt af Hr Grefve Sparre, derigenom att större fullständighet gifves åt skriftliga berättelser, samt af Hr Weidenhielm, derigenom att referenter åläggas att, vid måls föredragning, tillhanhahålla öfriga ledamöter, som skola deltaga i pröfningen af målet, en deröfver upprättad minnesanteckning, 36 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 25. sorn fullständigt upptager målet med alla dess omständigheter, jemte hänvisning till de pagina i akten, der hvarje omtvistadt förhållande återfinnes, i hvilken syftning förslag till föreskrift ock blifvit framstäldt.
Nu, ehuru Utskottet ej vill förneka, att en sådan minnesanteckning, som den omförrriälde, kunde i många fall vara af nytta, serdeles till ledning vid föredragningen, hvadan ock dylika anteckningar jemväl ofta af referenter redan nu upprättas, möler likväl den betänklighet att i detta medel ej läge den offentlighet, hvarförutan någon verklig garanti ej är möjlig.
Denna offentlighet har deremot den skriftliga berättelsen.
Af den erhålla parterne del, och emot densamma kunna de göra anmärkningar om de i uppfattningen af sakens beskaffenhet finna misstag eller ofullsländiglieter; och såsom kontroll har den derföre jemväl ett ostridigt företräde framför den, som uiöfvas genom en föreskrift om läsning af handlingar inför rätten.
Berättelsen är en offentlig handling och parten är således i tillfälle att utöfva kontroll; men då han ej får öfvervara handlingarnes läsning, den der sker inom lyckta dörrar, vet han ej om och huru denna kontroll verkställes; och hans garanti ligger således i en förmodan att föreskriften iakttages.
Att så sker är ej eller anledning att betvifla, men, att det länder till långsamhet utan motsvarande fördel, kan ej eller bestridas.
Så väl f. d.
Lagkommittéen, som Lagberedningen hafva ock varit af enahanda åsigt.
De hafva lagt en hnfvudsaklig kontroll i berättelsen och föreskrifvit uppläsning endast af Underrättens beslut, samt skriftvexliogen i Hofrätten; och förslaget i denna del har äfven blifvit godkändt vid deraf inom Högsta Domstolen och Hofrätterne verkställd granskning.
Häraf följer alltså, att Utskottet ej kan biträda Lars Rasmussons förslag om upphörande af skriftliga berättelser, men deremot finner, att en inskränkning i bruket att läsa alla handlingarne bör ega rum.
Att bestämma någon gräns i denna del, torde dock ej vara lämpligt.
Visserligen synes ovillkorligen böra påbjudas att Underrättens dom och skriftvexlingen i Hofrätten skall uppläsas; och tillsammans med föredragningen torde det i allmänhet vara tillfyllestgörande: men förhållanden kunna inträffa, då en närmare kännedom af andra handlingar, än den, som vid föredragningen vunnits, kan vara af nöden.
Så händer t. ex. då fråga är om tydningen af kontrakter, testamenten och dylika dokumenter eller af vittnens utsagor; och då måste den del af handlingarne, hvars uppläsning rätten anser nödig jemväl uppläsas.
Men denna ytterligare läsning måste alltid ankomma på rätten och ej på någon enskild ledamot.