Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon tyckte särskildt ' i det huset om att göra sina hänsynslösa anmärkningar om serveringen, maten, vinerna, barnens själfsvåld m. m. El- ler satt hon tyst, värdig, med neddragna mun- gipor, en stum förebråelse från den tid, då » i hennes mors hus » barnen ej fått öppna sina munnar vid bordet till konverserande, såvida ej någon äldre först tilltalat dem, gent emot denna nya tid, då barnen drogo förnämsta intresset till sig, då de pratade och skrattade, och då de äldie skrattade tillbaka åt dem och sålunda uppmuntrade deras själfsvåld.
Men om tant Lova var böjd för att ha någon favorit bland släktens talrika barna- skara, så var det kapten Bruuns fyraårige son Harry.
Utan att ha en aning om, att tant Lova kunde göra ett testamente, hade Harry fattat ett visst intresse för den gamla, ett intresse, som dock snarare var kuriosite- tens än ömhetens.
Det var nästan, som hade hennes orginalitet omedvetet slagit an på honom, och som studerade han henne, hen- nes hem, hennes sätt och ord med en psyko- logs intresse.
Många gånger, när han var ute och gick med barnjungfrun, förmådde han henne att följa sig till tant Lova.
Dit- kommen, klättrade han upp i en högkarmad, antik länstol eller tog en träpall och satte sig vid hennes fötter och sade med sin min af putslustigt allvar: » Haji pjata med tant Lova ». » Och han var alltid välkommen, och tant kunde inte förhålla sig stram vid hans lu- stigheter och barnsliga joller.
Dessutom hade detta barn i sin oskuld gifvit tant Lova ett efterlängtadt bevis i händerna öfver hans för- äldrars uppförande mot den vördade släktingen.
Det hände nämligen fiere gånger å rad, att tant Lova sökt dem, men ej lyckats träffa någondera af dem hemma.
Detta föreföll tanten misstänkt, och då hon en dag fick samma svar, att » herrskapet nyss gått ut », men varit nästan viss om att höra kaptens sabel skramla från hans rum och fruns säng- kammardörr hastigt slås igen, beslöt hon spi- onera ut rätta förhållandet.
Sabelskramlet var hon alldeles viss på, men någon af jung- frurna kunde ju ha gått i sängkammardörren.
Hon var inte så lomhörd, som folk trodde, hon hörde minsann mer, än de ville, bara att det var så modernt och fint, gubevars, nu för tiden att tala så där sakta och innanför tän- derna, så att man fick lof att fråga om gång på gång.
Tant Lova hade seglat in i matsalen, där Harry lekte med en gunghäst, och när hon blef ensam med honom, passade hon på och sade i inställsam ton: » Pappa och mamma är ' j u hemma, eller hur, Harry lilla?
Säg tant Lova det, så är du snäll. » » Mamma spjang in i skaffejiet, näj tant kom, å pappa sa ': däj kommej tant, då schap- paj ja '. » Det var inte någon skvallersjuka hos Harry, endast ett enkelt omtalande af obestridliga fakta.
Han förstod hvarken, hvilket obehag han åsamkade sina föräldrar eller den tjänst han gjorde tant Lova, hvilken från den da- gen fick ett högt begrepp om Harrys intelli- gens och observationsförmåga samt sedermera såg i honom en bundsförvant, med hvilken hon stod i ett hemligt förstånd.
Julmiddagen var öfverstökad.
Tant Lova hade placerats i ett litet kabinett innanför salongen för att hvila litet efter maten.
Hon hade slumrat till, då hon väcktes, af att en polska spelades upp på pianot ute i salen, där bordet flyttats undan åt sidan och granen ställts midt på golfvet med alla ljusen tända, skimrande med stilla, stjärnlik glans bland barrens dunkelgröna.
Och så togo de alla i ring, äldre och yngre, och dansade under jubel kring granen.
Tant Lova kunde genom salongen se dem ute i salen.
Själf satt hon i halfmörker, då kabinettet endast var upplyst af en skär, mattslipad taklampa.
Därför var det också, som lyste ljusen därute från granen och lam- petterna ined så mycket starkare sken.
Det gjorde ondt i tants ögon, hon blinkade och slöt dem sedan, allt under det musiken, klam- pandet af deras dansande fötter och det muntra skrattet hördes in till henne i ett virrvarr af ljud.
Det kom öfver henne, starkare än nå- gonsin, en smärtsam känsla af ensamhet — icke egentligen bitter, utan mera vemodig.
Alla hade glömt henne eller brydde sig inte om, att hon fanns där i halfmörkret.
De hade ju gjort sin skyldighet — satt henne i högsätet vid middagsbordet och druckit hen- nes skål!
Men nu var glädjen lössläppt, nu hade de roligt.
Hon hade också varit barn, haft julgran och dansat kring den, men det var så för- färligt längesedan!
Hennes lif hade en gång varit rikt på glädje och strålande löften om lycka — hvarför hade hon väl blifvit så en- sam och öfvergifven i sin sena ålderdom?
Var hon egentligen själf skuld därtill, hade hon stött dem alla ifrån sig med sin bitter- het och sitt dåliga lynne?
Kanske, kanske — tills det nu blifvit för sent.
Någon kom in i rummet.
Tant Lova kisade litet under ögonlocken, men då hon såg, att det var fru Bruun, slöt hon åter ögonen och låtsade sofva.
Hon kände en plötslig afsmak att få höra några tillskrufvade artighetsord eller att pliktskyldigast bli ombedd att komma ut och se på julglädjen, som hon stod utanför.
Värdinnan aflägsnade sig sakta, rätt nöjd vid tanken, att tant Lova fortfarande tog sig en lur och ej ännu på en stund behöfde krusas för.
Men några minuter därefter hördes åter korta, snabba steg af springande barnafötter i saffiansskor.
De stan- nade plötsligt innanför dörren, nästan skrämda af gestalten i soffhörnet, som satt där så orörlig och såg spöklik ut i skymningen.
Men så fortsatte de åter och närmade sig, fast tve- kande och skygga.
Ett par från armbågen bara, knubbiga armar lades i tants knä, och ett upphettadt, rosigt litet ansikte med glödande kinder såg med undrande ögon upp till tant, på hvars skrynkliga kinder några tårar sakta rullade ned, och en på en gång sorgsen och förvånad barna- röst sade:; » Hvajföj vill du inte dansa? » » Välsignade barn, välsignade barn! » var allt, hvad tant Lova kunde yttra, me&amp;an ännu några tårar följde de andra i spåren.
Det var en, som inte glömt henne, en som tänkte på henne och förundrade sig öfver, att hon satt där ensam, utanför glädjen.
» Vill du inte dansa med Haji? » Han drog i hennes händer och ville ha upp henne.
Och hon måste följa med, den lilla mjuka barnahand, som fattat hennes, hade, en mag- netisk kraft, hon ej kunde motstå.
Strax därefter svängde Harry och tant Lova om med hvarandra i oregelbundna cirklar kring hela salen, hon styf, med frasande kjolar, men glädjen lysande från hvar rynka i det gamla ansiktet, ännu litet fuktigt af tårarne, som hon glömt torka bort, och Harry med tjocka, något hjulande ben, hufvudet starkt tillbaka- lutadt för att kunna se på sin moatié, så yt- terst belåten med sin dam som någonsin en kavaljer med den mest eftersökta baldrottning.
Ingen af deui tänkte på, att de väckte all- män förvåning och ej så litet löje, där de uppträdde ensamma på tiljan.
Den, som spe- lade polskan, hade upphört därmed för att betrakta fenomenet, men likväl dansade de två, som hade de varit gripna af dervischer- naa yra.
Till slut svartnade det för tants ögon, hon sjönk ner på närmaste stol och sade flämtande, men förtjust: » Barn, du tar lifvet af gamla tant! » Men Harry smög sig tätt intill hennes knä, så att hans varma, mjuka ansikte nästan kom att ligga vid hennes bröst, och i sin öfver- svallande glädje och välvilja sade han: » Haji tyckej om tant Lova! » » Välsignade barn! » Hon gaf ingen annan smekning än att sakta fara med ovana, knotiga händer genom hans ljusa, silkeslena lockar.
Ett par dagar senare gjorde tant Lova sitt testamente och insatte en universal a rfvinge, men det blef icke någon välgörenhetsinrättning.
Hiiifigii tums fasjrtenittg.
3 ' Pappa kommer! "
I äkerligen har du mången gång sett en barnskara ila sin far till mötes och hört dess jublande: » Pappa kom- mer!
Pappa kommer! » Hur månget moln ha ej dessa ord jagat bort, hur mången bekymrens rynka ha de ej slätat ut, hur månget fadershjärta ha de ej värmt och styrkt både i glädje- och sorge- dagar!
Det ligger en värld af stämningsfull oskuld, kärlek och lycka i detta uttryck från barnamun.
Det är en af de fagraste pärlorna bland » hemmets ord ».
Men du har nog äfven hört » Pappa kom- mer » uttalas på helt annat sätt: i befallande, skrämmande, hotande ton — en ton, som fyllt ditt sinne med vemod och isat ditt hjärta.
Jag undrar, om flertalet af de mödrar, som sålunda förvanska ett af barnens bästa ord för att dymedels bringa dem till lydnad, betänker, hvilken storartad inkompetensför- klaring de gifva sig själfva.
Man må visser- ligen erkänna, att det för mödrarna kan vara en stor frestelse att på detta sätt skaffa sig respekt hos sina barn.
Det är naturligt, att faderns auktoritet är mycket lättare att hålla uppe än moderns; den behöfver ej, som hennes, stundligen nötas på en mängd småsaker.
Däri ligger dock endast en förklaring på, men ingen ursäkt för, att modern bringar i elden ett batteri, med hvilket hon ej kan vinna annat än Pyrrhussegrar.
Det behöfs ej många sådana, förrän hon är insolvent med afseende på makten att göra sig åtlydd af sina barn.
Och hur går det med barnens förhållande till fadern, då hans mellankomst utan urskill- ning anlitas i tid och otid?
Ja, i några lyckliga undantagsfall händer det visserligen, att barnens respekt för och kärlek till honom ändå trots allt bibehållas i riktiga proportio- ner.
Jag tror, att orsaken då är att söka i en hos honom befintlig skarp omdömesför- måga och makt att ögonblickligen fatta en situation och bestämma sig för det rätta hand- lingssättet.
Men vanligen går det så, att antin- gen respekten eller kärleken kommer till korta.
» Det finns ej sinne så förslitet, som ej har barnaögat kärt, » säger Talis Qualis.
Hur kärt skall då icke det klara, förtroendefulla barnaögat vara för en fader!
Har du tänkt på, hur han skall känna det, när han i sina barns blickar ser misstrons, rädslans eller lik- giltighetens skugga skymta fram eller kanske lägrad där för alltid?
Och så oändligt hjälplös den moder är, som i detta fall ej kan lita på sin egen kraft.
Hur skall hon bära sig åt vid de tillfällen, då både hon och barnen veta, att faderns ag parit meö om sällsam fest t öag på slaget to If — en ttöig miööagsttmma; &lt;&amp;t tråfig mtööag?
Hej — ert rtfttgt glaö: små blef a parflar, trasiga od} arma, öet par t äfta tarfltgt fjparöagslag, öe sfötte sfeöarna t sträfsam raö, men större festpraft jag ej förr sett glimma.
så långt b / on paraöe, öen soppan parma.
(£n sfumgrå öager öfuer salen låg, 3a, t gränöen ute par ett rusftgt päöer, od} blefa ftnöer blefpo fagert rööa: od} alla gäster, jag t salen såg, t öag öet är en sant pälstgnaö öag, öe buro färglöst fula, simpla fläöer.
öå fatttgöomens sorger ligga öööa.
De sutto stilla ifrtng öufaöt boro; Här fonpersattonen fyöröe till öe tröga, päl ingen tog för fägnaöen till oröet, ty icfe saöes något artigt orö, men ögon tinöraöe meö såöan praft, man om sin granne bryööe sig b / ett föga.
sont om öet lästes tacfsamt tyst från boröet.
rätten njöts meö pälötgt pälbefjag, sfeöarna öe alla från sig lagt, Ur bruna ögon sfen öet od} ur blå, så öet paröt ljust i mulen miööagsttmma öen tydtes spinna, ptnteröagern grå, för ljus jag såg t gfaöa bltcfar glimma.
% % mm- mellankomst af ett eller annat skäl är omöj- lig?
— En af uppfostrans grundvalar, ja kanske den förnämsta, är ju barnens förtroen- de till föräldrarne.
Barnet måste kunna full- ständigt lita på dem, som i främsta rummet ha deras andliga utveckling i sin vård.
Tror du då, det är så ofarligt att gång efter annan för de små upprepa en hotelse, utan att göra sig reda för, vare sig om man har för afsikt eller ens är i stånd att sätta den i verket.
Barn ha utomordenligt fin iakttagelseförmåga och godt minne, när det gäller att jämföra äldre folks teorier om det rätta med deras sätt att tillämpa dessa i det praktiska lifvet.
De märka snart, om sanningen är en annan för dem än för far och mor.
Tror du det är så lätt att godtgöra den skada, som åstad- kommes, då barnet får klart för sig, att modern sagt en afsiktlig osanning?
Nej, skaffa dig respekt hos dina barn, utan att anlita skräckinjagande gestalter.
Men om du ej kan undvara sådana — inrangera åt- minstone icke barnens far i deras led!
Saken har dessutom äfven sin komiska sida.
Det kan hända, att du nödgas gripa till en sådan klimax, som den jag en gång hörde en barn- jungfru använda: » Björn kommer, fargalten kommer, pappa kommer. » En helt annan sak är att någon gång vädja till barnens ömhetskänsla för fadern; men månne man icke äfven i sådana fall gör klokast i att taga sig själf med och säga: » Tänk, hvad pappa och mamma bli ledsna, när Lillan gör så! » Dessutom tror jag, att icke heller detta sätt bör användas ofta, utan sparas till » de stora tillfällena ».
Och om så den dag kommer, då dina barn stå för alltid beröfvade fadersstödet och allt hvad du och de ega kvar blott är minnet af hvad han varit för er, hur skall du då känna det, om du i ditt oförstånd kastat, låt vara en aldrig så liten, skugga öfver den kära bilden?
Nej, låt hågkomsten af de stunder, då » pappa kom » stråla i kärlekens klara ljus för dina barn, låt det bli en af de allra dyr- baraste egodelarna i deras minnens skattkam- mare!
Gamla konsulinnans julbref.
Berättelse af Ave.
Med teckn ' ng af Jenny Nyström.
litet var i fjol — - 1890 — kort före jul, som jag kom att besöka en af våra mest ansenliga städer och då ej försummade att aflägga ett besök hos » gamla konsulinnan ».
Hon är en flyttfågel, denna gamla dam, och hon har blifvit detta mindre af egen böjelse än genom omständigheternas tvång; men hon är glad däröfver, ty hon har häri- genom förvärfvat sig noggrann kännedom om samfundslifvet i åtskilliga svenska städer, och hon gagnar därmed sin nästa.
Jag fann henne nu vid sitt skrifbord, sys- selsatt med att skrifva och kuvertera en mängd små biljetter, och då hon bad mig hjälpa sig med detta arbete, fann jag, att innehållet i dessa små bref var fullständigt lika samt af följande lydelse: » Min vän!
Innan du köper något till julklappar, så var snäll och betala din sömmerska, din tvät- terska och alla de öfriga handtverkare och arbetare, hvilka du möjligen är skyldig något. » Och så satte gamla konsulinnan sitt namn under biljetten samt skref själf utanskrifterna
» Men går det an, kära du, att skicka ut dessa små underliga krafbref?
Inte kan det väl vara möjligt, att alla dessa fruar och fröknar, som ha fullt upp af lifvets goda, låta fattiga medmänniskor vänta på deras för- tjänta arbetslön? » sporde jag.
» Alla?
Nej, det hoppas jag, men bland dem finnas flere, som göra sig skyldiga till denna grymma synd; därpå är jag viss.
Och du känner ju ordspråket om det slag, som slås i flocken.
— Var lugn du, ' gamla konsulin- nan ' får stå till svars på nästa bjudning, och till dem, som veta sig vara oskyldiga, säger kar; icke ens den minsta — hon kan krusa örngåttsband nu, vet konsulinnan — har bedt om smör på brödet eller om kaffe eller nå- got, utan vi ha alla varit förnöjda med se- parerad mjölk, morgon, middag och kväll.
Alma — min äldsta — hade trott, att hon skulle få ut sina veckopenningar för två må- nader, men fröken Berg, som hon arbetar bos, kan ej få in sina utestående fordringar hos sina kunder.
Där är det fruar och fröknar, som låta henne sy den ena fina klädningen efter den andra på kredit, så fröken Berg själf halfsvälter, men är ändå ej i stånd att jag då blott: Tacka Ond, för det att mitt kraf- betala sina fattiga biträden.
Ett par fruar, bref icke hade ärende till dig!
Tror du, att som hon kraft, ha nu tagit sig andra söm- jag förlöper mig genom att utskicka dessa merskor, förstås. » biljetter? » utbrast hon med sin ungdomliga » Nå detta var min första inblick i detta liflighet, när jag satt tyst och såg på utan- slags synd i den här staden, » fortsatte gamla skrifterna, undrande, hur det skulle kännas i konsulinnan; » jag hade sett åtskilligt däraf samvetet för dem, som voro skyldiga, när de på andra platser, och under detta år ha dessa läste krafbrefvet.
» D u skall få höra, hur brott mot våra fattiga, hårdt arbetande med- jag kommit till att fatta ett dylikt beslut.
människor mött mig gång på gång, och i går Det var i fjol i oktober tre år, sedan jag inträffade åter något, som kom mitt beslut — som du nog minnes — flyttade från X.
att skrifva de här ' julbrefven ' att mogna.
och hit till denna stora stad.
Den första i En fattig skomakare, som geuom bekym- nämnda månad i Herrans år 1890 fick jag mer förfallit till dryckenskap, men som genom besök af en tvätterska, en enka med fyra sin energiska hustrus och några kristna män- barn, hvilken jag lärt känna som en i hög niskors omvårdnad och stöd håller på att ar- grad flitig, ordentlig och frimodig kvinna, en beta upp sig ur moraliskt och ekonomiskt af dessa, som tycktes sätta en glädje i att elände, hade gjort något arbete åt mig.
Jag arbeta hårdt för sin och barnens utkomst.
hade ej förrän nu anlitat honom, och hustrun, Hennes hem utmärktes af en viss prydlighet, som i går eftermiddag kom hit med kängorna, och bon själf samt barnen voro alltid hela kände mig ej.
Mitt lilla kaffebord stod du- och utsökt rena, äfven då hon sysslade med kadt, jag bjöd den främmande kvinnan att det gröfsta arbete.
Denna dag, då hon sitta ned bredvid och dricka en kopp, men kom upp ' till mig, var hon klädd med en jag observerade, att hennes min var mycket viss omsorg, men ansiktet var så underligt dyster, då jag slog i kaffe åt henne.
Utan blekt inom ramen af den svarta hufvudduken, en aning om hennes tankar om mig nästan och stämman var något osäker, då hon talade. » trugade jag henne till att taga mera bröd, Hade månne någon stulit från henne af men då jag slog i andra koppen åt henne och därvid sade: ' Se så, drick nu denna, me- det linne hon hade sig anförtrodt?
Nej, hon behöfde låna penningar till re- dan jag går in efter penningar! '
utbrast hon i häpen förvåning: ' Får jag betalning nu — sterande hyra för tre månader.
Och jag — jag kunde ej hjälpa henne, du strax! '
vet nog hvarför.
A c k, gamla vän, det var Då begrep jag, att hon trott, det min obe- en tung stund!
tydliga vänlighet mot henne varit ett — kan- » Fru Andersson, går det ej att få förskott ske nytt — sätt att besvika hennes svaga — bara denna gång — hos någon af de hopp om betalning.
rika — » Och sedan måste äfven hon gifva mig en » Förskott? » afbröt hon lifligt, » det behöf- ver jag, Gud ske lof, ej be om, bara jag finge in mina förtjänta penningar. » Orden kommo hastigt, och hon tystnade tvärt, liksom skrämd af någon plötslig tanke.
» Hör på, fru Andersson, » sade jag då, » frun vet, att jag aldrig frågat efter namnen på nå- gon af fruns kunder, och jag gör det hvar- ken nu eller framdeles; men jag vill veta, om frun någon af dem, som äro skyl- diga? » » Ja, men aldrig förrän nu, » sade hon lik- som urskuldande, att hon denna gång begått ett dylikt fel.
» Aldrig, aldrig gör jag det mera, ty det vore detsamma som att förlora dessa kunder.
D e blefvo, förstås, mycket onda och svarade, att de ej ville bli kräfda, då de ju brukade betala, när det fölle sig läg- ligt för dem.
— I dag var det rengöring i det ena stora hemmet; en annan familj höll på med flyttning, en tredje skulle ha stort kalas.
— Ja, och hos den fru, till hvilken jag satt mitt säkraste hopp om betalning, fick jag genom jungfrun svaret, att hon skulle be- tala allt på en gång, när jag fått hennes stora jultvätt i ordning.
— kraft — Det blir svårt att komma hem till barnen nu », forsatte hon stilla och utan att fälla en tår.
» D e ha varit så snälla under hela denna tid, som vi sträfvat med dessa tre stora by- skildring af sin och sin familjs nöd, bekym- mer, frestelser och strider, under det mannen och hon arbetade för kunder, hvilka betalade, när det — var lägligt för dem.
Det är min öfvertygelse — fortsatte den gamla damen efter en stunds tystnad — att bildade, förmögna kvinnor sig ovetande bära ansvar för mycket af det samfundselände, som finnes omkring oss, och att det därför är en plikt och en samvetssak att söka väcka så många af dem som möjligt till insikt om de olycksdigra följder, hvilka uppkomma genom ett så skamligt kreditsystem. » Gamla konsulinnan samlade i hop sina julbref, kallade in en liten fattig gosse, som suttit och väntat i köket, visade honom ett tvåkronemynt och sade: » Den här penningen får din mor, när du ordentligt burit omkring alla de här små brefven. » Hon lade dem i en liten resväska, hängde den kring gossens hals, och han gick med strålande anlete.
» Gud fader i himmelen, låt dessa julbref lända till välsignelse äfven för dem, som läsa min maning med ett styng i samvetet! » bad då den gamla så innerligt, så varmt och ödmjukt, att jag af mitt innersta hjärta hvi- skade ett: amen.
&lt;@V§fe y M e d teckning af Jenny Nyström.
8 1 ur härligt att vara aderton år, att veta allt — kemi, fysik, astronomi, utveck- V lingslära, alltsammans!
Hon satt med boken i knät, visdo- mens bok.
Liksom en frisk vind sking- rar och aflägsnar dimman öfver sjön där fram- för h e e och ur skogen bakom henne, så skingrade ock hennes vetande den dimma af gamla nedärfda föreställningar om ett mystiskt något, som gifver lif och själ åt denna natur, hvars enkla mekanik hennes frigjorda och upp- lysta ande nu kände.
n n Sommarsolen sken, luften dallrade, skogen doftade, sjön återspeglade strandens träd och himmelens skyar, men hon kände hvart enda » hvarför », hon visste från boken, att det var materiens eviga förnyelse och orubbliga lagar.
Och med ett leende på läpparna skådade hon tankfull ut i denna natur.
Liksom i sa- gorna älfvor och sjörån utöfva en hemlighets- full makt öfver människan, sä förhöll det sig i själfva verket med den mystiska föreställ- ningen om en andekraft, som med osynliga band sammanbinder människa och natur och kanske blott med en vindpust i trädets krona sänder till själen en hviskning, som tänder stäm- ningen, böjer viljan, bestämmer handlingen.
Det klingar vackert i skaldens varma, melo- diska sång, men för den starka, klara anden är det som tron på älfvornas dans i sommarnatten.
Hon reste sig och gick tillbaka utefter den smala skogsstigen.
— Dagen var skön, och hon stannade än iör att betrakta ett perspek- tiv mellan träden, åt hvilket olika belysningar syntes gifva ett djup, som aldrig ville taga slut, än för att böja sig ned öfver en blomma och njuta dess doft, denna ljuft berusande ande- dräkt, hvarigenom växten utandas sin längtan för att ditlocka giftomannen, den surrande in- sekt, som skall förena den med dess älskade.
Där ljöd ett kort hundskall.
Ja, där borta, där stigen krökte sig, hade en vacker jakthund kommit fram.
Det var öfverraskningen att se henne, som aftvungit honom detta gläfs; nu såg den sig hastigt tillbaka och fortsatte så sin väg med nosen tätt efter marken, på spår efter något, Gud vet hvad.
Men efter honom kom han, den unge, vackre, smärte jägaren med bössan öfver axeln och jaktväskan vid sidan.
I samma ögonblick som han blef synlig, såg hon, hur bra han tog sig ut mot denna bakgrund; och — besynnerligt nog — med denna första hastiga blick hade hon så uppfångat hans bild, som om hon sett
den många, många gånger — länge — ja all- tid.
Men i nästa sekund sänkte hon blicken till jorden.
Nu hade han passerat henne, i det han med ett nästan barnsligt, förläget leende ovilkorligt fört handen till hatten och gjort en lätt helsning; men i hans blick det föreföll henne, som hade han hviskat, talat, nej, sjungit en himmelsk hymn, hvars like i härlighet hon icke känt förr, vare sig i dikt eller musik.
Där borta stod rosenbusken vid stigen.
Då hon nyss gick förbi, fanns där en knopp, hvars skönhet hon lagt märke till, färdig, som den var, att slå ut.
Nu hade den nästan vecklat ut sina blad.
Hon böjde sig ned öfver den, och den doftade skönare, varmare, mera be- rusande än någon hon förr sett, ja, då hon rörde vid den, utandades den en lätt hviskning, som trängde djupt, djupt in i hennes själ: Kärlek!
Och då hon satte sig på den mossbelupna stenen vid stigen, upplefde hon den gamla, sköna sagan om henne, som fått gudagåfvan att förstå fåglarnes språk och tyda blommor- nas och skogens hviskningar.
Det hade gått dagar sedan dess.
timmar — det hade gått Hon gick åter i skogen.
Boken hade hon alldeles glömt.
Hon längtade — längtade efter att lyssna till, hvad där väl nu månde hviskas mellan träd och buskar och doftande blommor, hvad där sjöngs från gren till kvist.
Nu kände hon honom, hade talat med ho- nom.
Men det hade icke varit som den där första gången, då han — icke talade.