Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Just det förevarande exemplet är ett bevis, att Tryckfrihetslagen för en prestman är af intet gagn, då han likafullt skall undergå ransakning för den mening, han i tryck kungjort, och derföre lika behandlas, som hade han förkunnat denna mening från predikstolen.
Och visserligen låg det långt förut i den protestantiska religionsfrihet, Sverige ägde, alt ingen samvetstortur kunde lagligen utöfvas.
Jag kan ej tänka mig, att en sådan tortur i någon protestantisk kyrka ägde rum, om jag ej skall antaga, att för iuqvisitionen samma väg stod öppen under den protestantiska samvetsfriheten, som under sjelfva den renläriga papismen.
Hade de af Domkapitlet vidtagna åtgärder icke innefattat endast ”ytterligare varning och medel att leda den tilltalade till eftersinnande af sitt ”förfarande”; så hade tilläfventyrs Hofrätten och derefter Kongl.
Domstol icke gillat
Domkapitlets beslut.
Domkapitlet omedelbarligen stadgat en svårare påföljd, såsom tjensteus förlust för alltid, eller kanhända blott suspension, men ovilkorlig och på viss fid; då hade följaktligen kunnat hända, att heslutet icke vunnit Hofrättens och Kongl. Majt:s fastställelse.
Men det hade då endast varit för straffets olämplighet, icke för bristande straffbarhet, som Domkapitlets beslut blifvit ogilladt.
Den vida vigtigare och djupt inpripande hufvudfrågan om behörigheten af ett sådant inqvisitionsförhör *), som Domkapitlet anställt, och om straffbarheten af de *) Inqvisition är icke alltid ett olofligt sätt att vid domstol förfara.
I inånga fall åligger det domaren att inqvirera (ransaka, i den fordna egentliga bemärkelsen, ännu i konstspråket icke allestädes bortlagd.) R.
Emb.-Berättelse för är 1840. 63 svar, sorn den förhörde då lemnade, såsom röjande endast de tänkesätt, han inom sig hyste, icke belastande honom med skuld i egenskap af författare eller folklärare — denna hufvudfråga var den, som ej lick öfverhalkas och sorn skulle fått en annan utgång, så framt vid dess pröfning lagens lätta förstånd blifvit gällande.
Att för öfrigt det använda varnings- och ledningsmedlet, i afseende på dess menlighet för den tilltalade, ingalunda var af alltför ringa betydelse, ligger i dess egenskap af förberedelse till någon annan påföljd, hvilken omöjligen kunde uteblifva, och som var alternatif: återkallelse inom sex månader eller ock — ett straff, sådant det kunde pröfvas skäligt.
Beskaffenheten af detta straff kunde också icke vara tvetydig.
Att elen tilltalade, såsom ”ett skadligt verktyg”, icke tilläts någon embetsutöfning, innan hans anmälan om återkallelse af villomeningarna skett inför
Domkapitlet, var väl tydligen ej annorlunda att förstå, än att om återkallelsen aldrig skedde, också ingen embetsutöfning någonsin skulle tillåtas.
I sjelfva verket var således afsättningen redan vilkorligen ådömd, och således en straffdom fälld, till hvars meddelande
Domkapitlet hvarken såsom tryckfrihets- eller reiigionsdomstol var behörigt.
Genom detta nyare prof af religionsfrihetens behandling äfven hos högsta Domaremakten, anser jag således någon förändring icke hafva röjt sig uti lagskipningen stillstånd, hvad detta ämne beträffar.
Jag vet icke, hvad som kan uträttas med påminnelser om skiljaktigheten imellan lagen och denna lagskipning.
Hvad jag tror mig kunna inse, är att lag utan efterlefnad icke gagnar, ja gagnar mindre, än dess borttagande skulle göra, enär af en missförstådd lag ej annat är att vänta, än att den mäste missbrukas.
Har den upplysta menniskan behof af religion; så har religionen hos menniskan behof af upplysning.
De religiösa begreppen öfvergifva oss, om de icke lyfta sig till jemnhöjd med den bildning, vi innehafve.
Utan frihet att tänka i religionen är detta omöjligL.
Och utan frihet att yttra sig går tankens frihet förlorad.
Det är derföre, som den förra bör, skyddas och som den hos oss blifvit skyddad af en Tryckfrihetslag.
Men är meningen af denna lag — så som lagskipningen förstår den, ty en annan mening än den, som förstås och tillämpas, är onyttig — är lagens mening sådan, att denna frihet icke må utöfvas af dem, som undervisa i församlingen och folkskolorna, att nemligen prest (och förmodligen också folkskolelärare, om än icke prest) ej må frän trycket utgifva sina tankar i religionen, derest de icke fullt öfverensstämma med kyrkans läroböcker; må då lagen begripligen 64 R.
Emb.-Berättelse för år '1849. utsäga denna sin vilja — icke tillåta ”hvarje författare att öfver allt hvad ”sorn är eller kan blifva föremål för mensklig kunskap, genom tryck sina ”tankar kungöra”, *) utan härifrån stadga det undantag, att prest eller folkskolelärare, änskönt han i tryck ej yttrar annat, än hvad författare i allmänhet kan strafflöst yttra, dock skall vara derföre straffbar, derest det icke öfverensstämmer med kyrkans antagna dogmer.
Och vill lagen icke, att prest, såsom författare, skall vara fri från inseende af förmän och från deras domsrätt; gore då lagen undantag från det budet, att ”lagligheten af ”åtalade tryckta skrifters innehåll alltid skall pröfvas af en jury eller nämnd **) ”— — som sammanträder — — vid allmän underrätt i den stad, der boktryckeriet — •— anlagdt är eller anmält blifvit”, oell förordne, huru i hvarje fall, der ett af Rikets Domkapitel anser irrlärighet linnas i utgifven tryckt skrift, som ej blifvit inom föreskrifven tid hos allmän tryckfrihetsdomstol åtalad, detta Domkapitel må kunna infordra och öppna namnsedeln och, i händelse deraf yppas, att författaren är någon under dess förmanskap börande prestman eller folkskolelärare, då ställa honom till ansvar för irrlärigheten, såsom hade han dertill i utöfningen af sin tjenst gjort sig skyldig.
Och i de fall, då tryckfrihetsåtal varit anstäldt, och prest elier folkskolelärare ej blifvit fälld till sådant ansvar, hvarigenom lian förlorat sin tjenst, bör då äfven Jernnäs Domkapitlet öppet att särskildt ställa honom tili ansvar för dess meningar, såsom vore de i tjenstutöfningen yttrade.
Härtill fordras dock, enligt hvad ofvanför blifvit visadt, ej blott förändring i Tryckfrihetslagen, utan ock återställande af en förut afskalfad domsrätt hos Domkapitlen öfver religionstvister, hvilka nu omedelbarligen tillhöra Hofrätterna.
Den inqvisition, sorn härigenom inom kyrkan införes, blir oemotsägligen ett steg längre tillbaka, än kyrkans religionsfrihet stod före religionsfrihetens utvidgande i samhället genom nu gällande Tryckfrihetsförordning.
Huruvida renlärigheten inom kyrkan, sådan den härigenom vinnes, kommer kyrkans allmoge, de enfaldigt rättrogna, till godo, är den fråga, som återstår att undersöka.
Att genom spanandet efter kättare ej andre från kyrkans tjenst utestängas, än de öppenhjertige, som ej kunna dölja sina tänkesätt, lärer vara lätt att inse.
Och ju mer man skulle lyckas att utrensa sådana, desto mer lemnade man plats åt dem, som i kyrkans tjenst söka endast inkomsten, och antingen icke äga något tänkesätt eller åtminstone *'f Tryckfrihets-föYordningen 2 §. 1 morn. **) Ibid. 5 5-1 niom.
Emb.-Berältelse för år 1849. 65 åtminstone icke vilja för detsamma offra siria fördelar, Korteligen: ju flera samvetsgranna tviflare man från kinka 11 s tjenst utjagar, desto mindre samvetsgrannhet har man i kyrkans tjenst qvar.
Och lyckligt är, om ej till slut befmnes, att man utjagat tviflare, för att insläppa otrogna.
Så har man ju, i den renläriga katholska kyrkan, förföljt det tänkande, men religiösa, mot Gud och pligt vördnadsfulla tviflet, tilldess man inom sjelfva kyrkan sett den rent blinda vidskepelsens drägt antagas af den rent gudlösa otron.
För ändamålet, sådant det nu må vara och huru helst dess värde må skattas, skulle dock, äfven med den lagförändring, utan hvilken jag trott det omöjligt att legitimera det lagskipningens förfarande, jag granskat, fruktansvärdt föga uträttas.
Ty sällan skulle det saknas utvägar för en prest att dölja sitt namn såsom författare af en skrift, för hvilken han endast såsom prest kunde äfventyra ansvar.
I hvarje fall, då arbetet vore af någon vigt eller värde, skulle svårligen kunna saknas en lekman, som af interesse för saken ville i namnsedeln teckna sig, när hvar och en annan än en prest utan våda kunde göra det.
Och äfven för det sämsta arbete borde man kunna finna någon dålig varelse, som för en ringa penning vöre benägen att göra författaren denna tjenst.
Den onekliga vinsten vore, att den irrlärige prestens församling undveke att veta, det han tänkte annorlunda, än han lärde, och borde derföre kunna bättre tro honom.
Jag kan icke motsäga verkligheten af denna vinst; och det är på fullt allvar, som jag förklarar, att den lagförändring, hvarigenom en sådan fördel skulle vinnas, vore vida bättre än den hittills gängse tillämpningen af de gällande lagarna, så vida jag på denna och dess möjliga verkningar icke alldeles misstagit mig.
Om nu lagen betraktade en i tryckt skrift af prest begången afvikelse från kyrkans dogmer, såsom hade denna afvikelse inträffat i sjelfva utöfningen af prestembetet, och om den tilläte Consistorium att deröfver döma; så upphörde dermed all anledning ått sträcka forskningen till inneboende tänkesätt, hvilken forskning då i stället kunde så uttryckligen förbjudas, att något misstag på lagens mening derutinnan ej måtte kunna äga rum.
Den olägenheten, att en viss art af religionsprocesser härigenom skulle komma under andelig jurisdiktion, vore möjligtvis af mindre vigt, än den vid första påseendet förefaller.
Hofrätterne förblefve nemligen, i allt fall, domare häröfver i högre instants, äfvensom öfver allt, hvad Consistorium nu dömer i fråga om tjenstefel af prester; och då Consistorium kunde, likasom B.
Emb.-Berättelse för år 1849. 9 66 R.
Emb.-Berättelse för år 1840. i dessa, äfven i religionsmålen låta undersöka vid underrätt; borde rättegången kunna blifva med nödig formlighet behandlad.
Endast såsom alternatif emot en bättre lagskipning är det likväl, som jag ville föreslå den bär i fråga bragte lagförändring; och det icke för att åt denna gifva företrädet.
Om motsatsen kan jag nemligen icke tvifla vid anställd jemförelse imellan de fördelar för kyrkan, som ostridigt genom förändringen vunnes å ena, men ock den saknad, allmänna upplysningen i andliga ämnen å andra sidan hade att befara af hela det andliga Ståndets uteslutande från den grad af fri diskussion i dessa ämnen, som är författare i allmänhet medgifven.
Ej blott allmänna upplysningen i religionen skulle derigenom komma att lida, utan religionslärarne mäste ock sakna en vigtig uppmuntran till fritt bemödande om högre upplysning i en gren af menskligt vetande, hvilken dem företrädesvis tillhörer att bearbeta.
Jag bör föreställa mig, att dessa stora fördelar, hvilka blifvit oss skänkta af den religionsfrihet, vår Tryckfrihetslag innehåller, väga mer, än den enda olägenheten, att någon gång en obetänksam prest i sin församling beträdes med att hafva utgifvit från trycket, hvad som strider mot den lära, han predikar.
Lätt nog bör en sådan, under en värdig och klok kyrkodisciplin, kunna bringas att, inför sjelfva sin församling, erkänna sanningen af församlingens lära och förklara de deremot stridande tankar, han från trycket utgifvit, för blotta tvifvelsmål eller förslagsmeningar, på hvilka han velat nedkalla den allmänna granskningen, men hvarmed han ingalunda åsyftat att rubba kyrkans tro.
Efter en' sådan bekännelse, förelagd vid äfventyr att straffas för ett i tjensten begånget affall', skulle säkerligen villomeningen blifva för församligen oskadlig *).
I de fall åter, der någon förargelse icke uppstått, vore ock all dylik åtgärd öfverflödig.
Och sällan lära väl de enfaldige, om de icke genom någon synnerlig händelse blifvit uppmärksame derpå, taga kännedom af deras lärares från trycket utgifna arbeten.
De mera boksynte åter torde röna ungefär enahanda intryck af dessa skrifters läsning, som om desamma varit af någon annan, prest eller lekman, författade. *)
Om sträng uppmärksamhet på ordalagen af denna bekännelse mäste jag dock anhålla.
Skulle man förbyta dem emot sådana, som innefattade en skrymtande afsvärjelse; då vore ändamålet förfeladt.
Att det antydda äfventyret, vid bekännelsens affordrande, skulle nu kunna föreläggas, utan derom gifven behörig föreskrift, lärer väl icke kunna tagas för min mening.
Emb.-Berättelse för år 4849. 67
Från förblandning af skiljaktiga begrepp har den nitälskan blifvit hämtad, som fora nied t dessa lagskipningens nu anmärkta afvikelser.
Att utreda denna skiljaktighet, för att lösa striden imellan de ömsesidiga fordringarna, på renlärighet å ena, på upplysningens frihet å andra sidan, borde kanhända icke vara att ådraga sig misshag af de ömsesidiga anhängarna *).
Imedlertid borde det kunna blifva klart, ända till oantastlighet för partierna, att upplysningen ej mindre har behof af kyrkan, än kyrkan af upplysningen; att om den senare segrar på trons bekostnad, den äfventyrar, ja mer än äfventyrar, att ej blott upplösa samhällsbanden, utan ock förstöra sjelfva grundämnet till bildning hos den enfaldige, lössläppa alla de passioner, sorn förvilda menniskan, och upphöja råheten till domare öfver allt det, som i samhället utgör kulturens vilkor och dess frukt; att om deremot den blinda fromheten, under namn af renlärighet, inkräktar på tankefrihetens allmänna rätt, man i och med detsamma beträder den väg, som leder till samvetsförtrycket, till samma hierarkiska förföljelsesystem emot all upplyst gudsdyrkan, hvilket vid kyrkoreformationen bröts, och mot hvilket Sverige, såsom en tankefrihetens skyddsmakt, anfördt af den störste bland sina Konungar, tillkämpade sig sin höga plats bland nationerna; att om på denna mörkrets bana fullkomlig seger — visserligen utöfver afsigten — skulle vinnas, det vore slut med andelig, så väl som borgelig frihet; att om i stället för en sådan fullkomlig, man vunne blott den halfva seger, att kyrkan från sitt sköte fördrefve alla tänkande lärare, hvilket vore vunnet, så snart hon tillskansat sig makten att utforska deras öfvertygelse, gjort sig till inbillad herrskare öfver deras hemliga tankar, bragt alla rättsinniga att nedlägga sina befattningar, när helst de började tvifla på en eller annan dogm; kyrkan då måste söndra sig från ett samhälle, der upplysningen fritt fortginge, falla med religionen i förakt, eller ock bereda sig att inkräkta på friheten, gå sin egen väg till barbariet och, så vidt hon lyckades, ej stanna förr, än vid vantrons och vidskepelsens skräckvälde.
Under sjelfva den tid, jag användt på detta försök alt utreda religionsfrihetens rättmätiga anspråk och dessas förenlighet med kyrkans helgd, har jag fått se äfven den senare förnärmas.
Emot det anmärkta, så nyligen ådagalagda nitet mot irrlärighet i tryckt skrift har visat sig ett säkerligen ej mindre anmärkningsvärd! motstycke uti ett verkligen olofligt, i folksamling offentligen, men opåtalt föröfvadt utspridande af ”villfarande lärosatser” — icke tvist underkastade, ”sådana, att lärare ”af then rätta tros bekännelsen therom icke äro eniga”, utan sådana, om hvilka utspridaren sjelf förkunnat, att de afveko från kyrkans antagna lärosatser. 68 R.
Men vill man förstå, huru nödvändig föreningen är imellan religionen och upplysningen; så måste man nöja sig å ena sidan med trons rätt att inom kyrkan skyddas, och å den andra med allmän medborglig rätt, utom kyrkan, äfven för hennes tjenare.
Man klage ej, att framskridandet i den religiösa upplysningen, den angelägnaste af alla, härigenom hindras.
Den lära, vi bekänne, Jesu lära, förlikar sig med hvarje kulturgrad.
Uindre man blott icke kyrkans fortgående reform; den skall ej upphöra att fortgå, ändock att man ej förändrar en prick af kyrkans lärobok, eller eftergifver lärarnes pligt att ställa sig denna till efterrättelse.
Behöfver en dogm att bättre förklaras, och skänker oss tidens upplysning den bättre förklaringen; må då kyrkans fäder och lärde öfverenskomma derom och vinna dertill lagstiftningens bifall.
Men må dessförinnan ingen afvikelse inom kyrkan tålas — och må man bortlägga all onödig fruktan, att ej upplysningen intränger i kyrkan, så snart intet olofligt motstånd finnes.
Ej heller lägges härigenom något hinder för ett fritt val af trosbekännelse och full frihet för den rådande kyrkans medlemmar att från henne skilja sig, om och när lagstiftningen finnér godt att afskaffa de lagar, som sådant förbjuda.
Hvartdera af de näst föregående exemplen visar lagskipningen i ett och samma ämne oförändrad ifrån den tid, då brist af grundlig insigt i en förändrad lagstiftning kunde förutsättas, till en trettio år senare tidpunkt, då forskningen i den nya lagen *) kunnat hinna att frambringa en utbildad lagfarenhet i ämnet.
Jag öfvergår till ett ämne, der lagskipningen utan sådan anledning visat sig föränderlig inom en vida kortare tidrymd, och der således fråga uppstår, huruvida de förändrade åsigterne innebära framsteg i kännedom af lagens rätta förstånd.
Detta ämne, der endast gammal lag varit att tillämpa, är frågan om den rättighet tili fiske, som tillkommer jordägare för dess land och strand.
Det är Herr Justi tiae-Statsministern, som inför Kongl. Maj:t den 7 November 1832 gjort underdånig anmälan, att i senare tider rättegångar blifvit af strandägare anställda, att frånvinna Kronan de fisken, särdeles laxfisken, som kronan uti de större elfvar och strömar i Norrland innehaft, samt att uti dessa tvister domstolarne följt olika grundsatser, och äfven i Högsta Domstolen olika domslut utfallit; hvarföre ock då nödigt vore, att jemväl i dessa *) Grundlagen, hvaraf Tryckfrihets-förordningen är en beståndsdel. R.
Emb.-Beråttelse för år 1849.
69 tvistämnen lagen blefve bestämd och erhölle en sådan tydlighet, att hvarken hos parter eller domstolarna tvifvelsmål uppkomme om dess rätta förstånd och tillämpning, Herr Justitiae-Statsministern i underdånighet hemställt, om icke Kongl.
Maj:t i Nåder täcktes uppdraga åt Högsta
Domstolen att i öfvervägande taga, om och hvad förklaring och förtydligande 18 kap. 1 §.
Byggningabalken och 3 kap. i Fiskeristadgan af den 14 November 1766 kunde tarfva, samt att med omförmälte fråga förfara i den ordning, som uti 19 och 21 §§. af Regeringsformen föreskrifves.
Sedan denna underdåniga hemställan blifvit bifallen; så har, efter föredragning i Högsta Domstolen, Kongl. Kammar-Collegium den 29 November 1832 erhållit nådig remiss med föreläggande att till Kongl. Maj:t inkomma med alla tillgängliga upplysningar rörande kronofisken i allmänhet, särdeles laxfisken, samt hvad Collegium i anledning deraf kunde hafva att andraga.
Collegii underdåniga utlåtande, afgifvet den 31 Augusti 1838, innehåller det resultat: att de i norra orterna varande fiskerier, med undantag af sådana, som idkas i insjöar och träsk, aldrig ingåjtt eller blifvit beräknade hvarken uti de räntor, af ålder varande hemman draga, eller i de (dem) som efter skattläggningsmethodernes emanerande tillkommit; att icke heller någon nyttighet och fördel af fiskerierna blifvit till grund för den i berörde orter ålagde och af dem nu utgörande rotering afsedd; att dessa förhållanden skulle nogsamt ådagalägga, det fiskerierne i de större elfvar och strömar i norra länen aldrig tillhört strandägarna, utan alltid varit Kronan förbehållna och för Dess räkning brukats och begagnats, antingen genom allönte fiskare eller genom upplåtelse emot någon viss andel af fångsten; att dessa fiskerier således aldrig annorlunda, än som Kronans enskilda egendom, blifvit ansedde och begagnade, samt att då icke visas, mindre styrkas kunde, att en sådan från uråldriga tider af Kronan innehafd och äfven utöfvad rättighet
Henne lagligen någonsin frångått, strandägarne i berörde orter icke ägde å de fisken, hvarom nu vöre fråga, något med lag förenligt anspråk.
Att detta resultat af Kongl. Kammar-Collegii undersökning sträcker Kronans rätt till fisken i Norrland längre, än som 1766 års Fiskeristadga ansett den ovilkorligen kunna sträckas, är den anmärkning, som först erbjuder sig vid jemförelse af det underdåniga utlåtandet och ordalagen i 3 kap. 1 §. af nämnde Stadga.
Dessa ordalag tillerkänna nemligen Kongl. Maj:t och Kronan inga andra enskilda fisken, vare sig i de stora elfvar, åar, strömar eller insjöar, än ”der de af ålder varit och ännu innehafvas”; hvilket visserligen icke blifvit sagdt, äfven med tillämpning på elfvar och strömar i Norrland, 70 R.
Emb.-Berättelse för år -1849. så framt lagstiftaren funnit sig kunna antaga den sats, Kongl.
KammarCollegium framställt, att alla fiskerier i Norrlands större elfvar och slrömar alltid varit Kronans enskilda egendom.
Härmed är väl möjligheten af den senare satsen icke uppliäfven; men behofvet af bevis för dess giltighet är erkändt.
Det bör således undersökas, huru densamma är af Kammar-Collegium bevisad.
Frågan är om stridighet imellan denna Kronans enskilda rätt och jordägares rätt till fiske vid deras strand.
Om denna senare lyder Fiskeristadgans allmänna bud uti 3 kap. 4 §. sålunda: ”alla fiskevatten inom enskilda ”frälse-, skatte- och kronohemmans rå och rör — — nyttje strand- och jordegare, utan andras intrång”.
Att Kronan, utan hinder af en sådan jordäganderätten åtföljande fiskerätt, undantagsvis äger sina enskilda fisken i stora elfvar, åar, strömar och insjöar, der dessa fisken af ålder varit och ännu innehafvas, är ingen tvist underkastadt; men längre sträcker sig också icke Kronans rätt.
För att nu styrka, att densamma omfattar allt fiske i Norrlands större elfvar och strömar, inlåter sig Kammar-Collegium icke i särskilda undersökningar för hvarje ställe, utan anser tvisten redan vara till Kronans fördel sliten genom allmänna författningar.
Förnämligast åberopas härvid, hvad om ortens skattläggningar är stadgadt.
Efter omförmälande af hvad fiskelängder och kronoräkenskaper innehålla örn fiskelägenheters upplagande, begagnande för Kronans räkning, sedan åter nedläggande, omförande från en Litel till en annan, allt elter sorn Kronans fogdar voro härvid mer eller mindre verksame eller efterlåtne, medgifver nemligen Kammar-Collegium, att från dessa titlar ej kan dragas någon säker slutsats för bedömandet af äganderätten, och finner först uppmärksamheten böra fästas derpå, om fiskerierne blifvit tagne i beräkning vid de af ålder hemmanen i norra orterna åsätta räntor samt skattetal.
Undersökningen härom börjar med Ångermanland, Medelpad och Helsingland, och förmäles der endast jordetalet och årliga utsädet hafva legat lill grund för hemmantal och räntor, allt intill dess nu gällande skattläggningsmethoder utkommo.
Derefter anföres om Gestrikeland, att skatten från början varit utgjord, icke efter något visst sätt, utan som hvar och en bonde af ålder pålagdt blifvit, men att sedermera undervisningar blifvit införda, eldigt hvilka skatten eller räntan utgjorts efter jordatalet, utan att fiskerier i någotdera fallet kommit i beräkning förr än uti de efter 1604 års nya ransakning upprättade jordeböcker, der fiskevatten antecknas såsom en del hemman tillhörande herrligheter, hvilka dock från 1606 års undervisning åter för - R.
Emb.-Berättelse för år 1840.
'71 svunnit.
För Jemtland innehöll den äldsta underrättelsen endast, att hufvudskatten utgjordes efter gammal stadga, som af ålder vanligt varit; och voro endast 2:ne kronofiskerier nämnda, men eljest om fiske ingen ting sagdt.
I Herjeådalen hade endast utgått dels konungsskatten, beräknad i förhållande till utsädet, och dels beskattning på personer och mjölkande kreatur, hvaraf slutas, att fiskerier icke kunnat vara inbegripna under hemmanens räntor.
Och beträffande
Vesterbotten har hufvudskatten der först utgått af jordetalet, sedermera derjemte för notedretter och fisken, hvilka dock alltid i jordeböckerna funnits särskildt taxerade; men efter år 1547 hafva, enligt då skedd ny skattläggning, fiskerier ej varit tagna i beräkning, hvaraf slutas, att den ränta, som någon tid för fiske utgått, afsett någon på obestämd tid medgifven fiskerättighet, som hemmanen år 1547 frångått.
När sedan i betraktande kommit de särskilda, i nyare tider utkomna skattläggnings-methoderna; har Kongl.