Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
4 Uäft. i 26 Konslitutions-Ulskotlets Memorial, N:o 4. nämnde kungörelses ulfärdande, kan jag, för min del, icke heller godkänna; och det så mycket mindre, som dels den af Konung och Ständer gemensamt, den 1 Mars 1830, utfärdade lag for Rikets Ständers bank, uti 6 §. uttryckligen tillåter inrättande af enskilda bolag till bankrörelses bedrifvande, endast med vilkor, att sådant verkställes i öfverensstämmelse med Kongl, kungörelsen den 14 Januari 1824; — hvadan de stadganden i denna kungörelse, hvilka med nu öfverklagade ålgärderne blifvit både åberopade oell tillämpade, redan synas mig hafva erhållit egenskap af civil-lag; — dels protokollet den 9 Januari 1846, då frågan om den nya privat-bank-lagen diskuterades och algjordes, bestämdt antyder, att endast sådane frågor deruti skulle ingå, som tillhörde Konungens ekonomiska lagstiftning, hvaremot om alla sådana bestämmelser, som vore af civillags-natur, Kongl.
Majit ville göra serskild framställning till Rikets Ständer.
I denna fråga synes mig således att Konungens rådgifvare med omsorg velat skilja Kongl. Maj:ls höga rättighet, enligt 89 § R. F., att stifta ekonomisk lag, ifrån den endast Konung och Ständer gemensamt, enligt 87 § tillkommande, att stifta eller ändra allmän civil-, kriminal- eller kyrko-lag; — Och då utskottet vid så många andra tillfällen erkänt svårigheten att uppdraga gränsen emellan de i dessa båda §§ betecknade rättigheter, och af sådan anledning underkänt eller låtit förfalla mången, enligt mitt omdöme, långt mera grundad anmärknings-anledning, har jag icke eller i formelt hänseende kunnat biträda den nu framställda anmärkningen. 2) Som det uti 3:dje punkten upptagna ärende vid föredragningen var så omständligen utredt, att fullständig bekantskap dermed bör hos samtlige närvarande rådgifvare förutsättas, anser jag anmärkningen hafva bordt riktas mot samtlige närvarande rådgifvare.”
I sednare delen af reservationen förenade sig Friherre Adlercreutz och Herr Biskopen Hallström.
Af Hr Biskopen Holmström:
"Då, enligt den vid t vänne föregående riksdagar medgifna praxis, Högled.
Konstitulions-ulskottet tillåtil, att de olika meningar, som under öfverläggningarne om de i det s. k. deehargebetänkandet upptagne anmärknings-punkter inom Utskottet blifvit yttrade, få såsom reservationer åtfölja samma betänkande, så begagnar äfven jag vördsamt denna tillåtelse att angifva mina från en ofta knapp majoritets beslut skiljaktiga åsigter.
Med Herr Domprosten reuterdahl instämmer jag först i den generella anmärkningen, alt tillämpning af 107 §.
F. endast bör ega ruin i Iiunslilulwns-Ulslcoltets Memorial, N:o 4. 27 högst vigtiga, allmänna frågor och afse det hela af de Kongl, rådgifvarnes åtgärder och tillstyrkanden; och får dernäst tillkännagifva, att jag, hindrad af laga förfall, icke deltagit i behandlingen af de tvänne första af Utskottet fastställda anmärknings-anledningar.
Vidkommande den 3:dje punkten, har jag icke funnit förhållandet så klart utmärka en verklig förskotts- och af skrifningsfråga, att någon anmärkning mot rådgifvare-ålgärden af mig kunnat deruppå grundas.
Jag anser nemligen tvifvelaktigt, om icke det så kallade förskottet kunnat rubriceras såsom ett bidrag af allmänna medel lill ersättning för kostnaden vid första uppsättningen af de nya, år 1815 i nåder anbefallda, beklädnads- och hästmunderings-persedlarne samt huruvida det upprättade passevolance-konLraktet afsåg mer än dessa persedlars årliga underhåll i fullgiltigt skick.
Så synes åtminstone förhållandet hafva blifvit betraktadt af de första passevolans-kontrahenterne, hvilka väl eljest, så framt de anat ett framlida återbäringskraf, icke kunnat undgå att af rättskänsla finna sig uppmanade att låta förskottet i liqvid med sina efterträdare ingå, Härmed vare dock huru som helst, så är det på alla sidor obestridt, att de personer, mot hvilka ersättningsanspråket af Kongl, krigs-kollegium blifvit rigtadt, icke uppburit en enda skilling af de anmärkta förskottsmedlen, och det hade väl då varit både obilligt och Kongl. Maj:t och kronan mindre värdigt, att af dem utkräfva en godtgörelse för andras skuld, helst en regress till dessa, efter mer än 30 års förlopp, icke lär hafva kunnat vikas.
Om ock i Herrar sqvadrons-chefers förklaring sjelfva det gamla förskottets exsistence kan synas vara medgifvel, så hafva de dock uttryckligen bestridt sin lagliga förpligtelse att detsamma godtgöra, öfverlemnande till Kongl. Rlaj:ls höga rättvisa och nåd att deröfver döma — en vederbörlig kuriallorm i framställningen af äfven den rättmätigaste sak inför konunga-thronen —-
Då billigheten af den s. k. afskrifningen fördenskull icke lär kunna förnekas, återstår att fråga, om det varit föredragandens pligt att tillstyrka uppskof med hela regleringen af regementets iönings- och beklädnadsstat, m. m. till Rikets Ständers nästa sammankomst, för att till deras afgörande hänskjuta denna afskrifningsfråga.
Härtill må svaras, att ett sådant öfverlemnande till Rikets Ständer, enligt hittills följd regel, endast egt rum, då rätts-fordringarne varit klara och obestridliga, men att i ett så tvistigt förhållande, som det ifrågavarande, det berott af Konungens pröfning, huruvida fordringsanspråket borde fullföljas eller nedläggas, — en pröfning hvilken i många fall är åt Konungens ombud, Justitie-kanzleren, öfverlåten, 28 Konstilutions-UIsJtottets Memorial, N:o 4.
Fästes uppmärksamhet derjemte på beskaffenheten af den föreslagna regleringen, som medförde en nedsättning af cirka 10,000 r:dr årligen af deri gamla passevolans-sumraan, så skulle, enär regleringen icke kunde utan förnärmande af passe vela ntörernas ratt omedelbart efter beslutets fattande vidtaga, en tidsutdrägt af minst trenne år hafva tillskyndat staten en förlust af minst 30,000 r:dr, utom de olägenheter, som i militäriskt hänseende skolat af dröjsmålet följa.
För min del skulle jag i ett sådant fördröjande af ett vigtigt och nyttigt ändamåls uppnående snarare hafva anmärkt ett förbiseende af rikets sannskyldiga nytta, än i det motsatta förhållandet, som nu ådragit sig Utskottets anmärkning.
I afseende på 4rde anmärkningspunkten instämmer jag med Herr Grefve Hamilton och Domprosten Reuterdahl.
Frågan angick ock icke allmänna eller stads-bevillnings-medel, utan en Communal-afgift, hvarifrån det värfvade manskapet vid armeen och flottan, med afseende på deras ändock nog knappa gage, rättvisligen undantogs.
Ingen egentlig förlust kan ock sägas derigenom vara tillskyndad vederbörande garnizons-församlingar, sorn ega på statens bekostnad inrättade folkskolor, der det fåtaliga gifta manskapets barn kostnadsfritt ega tillfällen till ändamålsenlig undervisning.
Den 5:te punkten rörer ett så enskildt fall, att det svårligen kan hänföras tili de 'allmänna mått och steg,” hvarom 107 § handlar.
För rådgifvare-lillstyrkandet äro ock, efter mitt omdöme, fullgiltige grun-, der anförde, nemligen understödets egenskap icke af ständig pension, utan en gratifikation tills vidare, i anseende till mannens 20-åriga tjenst, hans vetenskapliga merker och ålagda skyldighet att biträda med råd och upplysningar vid den nya_ inrättningens ordnande och förvaltning.
Angående den 6:te och sista punkten har det synts mig mindre formenlig! att till anmärkning emot en Konungens rådgifvare, som dertill redan utur rådet algått, framdraga ett mål, som ännu icke är definitivt afgjordt.
Härigenom skulle ju, i följd af en förtidig opinions-yttring af Rikets Ständer, dels en sednare föredragande, när målet slutligen förekommer, kunna finna sig i visst afseende bunden uti sin fria, på öfvertygelse grundade, yttrande- och rådgifvande-rätt, dels ock ett blifvande
Konstitutions-utskott vid en kommande riksdag finna sig förbindradt från en fri och sjelfständig pröfning af ett mål, som redan varit föremål för ett föregående Konstitulions-ulskotts granskning.
För öfrigt, hvad den genom enenda rösts öfvervigt tillkomma anmärkningen i sak beträffar, kan jag ej; inse, att det ens varit föredragandens rätt, när tillämpning al en gil veu KonstiWions Ulslcottcts Memorial, N.~o 4. 29 Författning,— 1832 års Kongl, bref, — första gången förekom, tillstyrka ett upphäfvande för tillfället af dess hufvudgrunder.
En lex in casu kan aldrig anses rättsenlig.
Deremot bör det ådagalagda bemödandet att, till någon del, så vidt ske kunde, inskränka öfverdrifna anspråk, snarare roed tacksamhet än med en anmärkning bemötas’.
Uti reservationen rörande tredje och femte anmärkningspunklerna instämde Hr Tersmeden: i afseende å fjerde punkten:
Friherre Jdtercreutz, Biskopen Nibelius, Professoren Fries, Herr Berg, Herr Sundler och v.
Talmannen Nils Pel Lrsson: och, i afseende å sjette anmärkningspunkten:
Hr Friherr e J dier creutz,.
Hr Tersmedenj och Hr Prosten Ljungdahl, Suppleant.
Af Herr Domprosteri Reuterdahl: ”1 öfverensstämmelse med den reserva tion, jag afgifvit vid förra riksdagens Konstilutions-utskolts s. k. dechargebetänkande, anser jag mig ock vid detta böra anmäla, att jag icke finner 107 § Regeringsformen riktigt användas emot en eiler annan mindre betydande åtgärd af Konungens rådgifvare.
Finnas dessa ”uti deras rådslag om allmänna mått och steg” icke hafva förbisett rikets sannskyldiga nytta, och ické uti ”utöfniugen af deras förtroende-embete”, således i hela det sätt, hvarpå de i detta förfarit, hafva brustit ”i oväld, nit, skicklighet och drift”, så anser jag den under alla personliga omvexlingar ständigt qvarstående högheten och ömtåligheten af deras embete fordra, att icke enskildheter mot dem anmärkas, som icke kunna leda till någon påföljd.
Så oeftergiflig jag betraktat min pligt att taga i öfvervägande., huruvida sådane felaktigheter, som 106 och 107 §§ Regeringsformen åsyfta, varit af rådgifvarne begångne, så litet har jag kunnat deltaga i det sätt, hvarpå Konstitutions-utskottet nu tillämpat den sistnämnda af dessa §§; hvarföre jag måste i allmänhet mig deremot reservera.
Beträffande några al de särskilda anmärkningspunkterna tror jag mig böra anföra följande:
Vid den usta.
Jag godkänner till alla delar Utskottets åsigter af den ordning, i hvilken lag för privat-bauker bör stiftas; jag anser tillika fastställandet af sådan lag vara ett al de ”allmänna mål”, genom hvilka rikets sannskyldiga nytta kan älventyras; men jag kan dock icke instämma i det sält att gå tillväga, som Utskottet ansett vara det rätta.
Lagen för Rikets Ständers bank al den 1 Mars 1830 innehåller i 6 § följande: ”Enskilde staude det frill att bolag inrätta till bankrörelses bedrifvande, under 30 Konstitutions-Utskottels Memorial, N:o 4. iakttagande af hvad genom Kong!, kungörelsen den 14 Januari 1824 redan angående enskilde bankinrättningar är -stadgadt eller framdeles af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer stadgadt varder”.
Denna § af en lag förhindrar icke Kongl. Maj:t från att på ekonomisk lagstiftningsväg angående ärendet i allmänhet reglementera, och kan så mycket mindre förhindra detta, som det tillhör Kongl Maj:t, enligt Kongl, kungörelsen den 14 Januari 1824, att åt enskilda bankbolag bevilja oktroyer, hvilket nödvändigt innebär rättigheten att genom ett allmänt stadgande bestämma de vilkor, under hvilka oktroyer kunna meddelas.
Deremot uppdrager den anförda § af 1830 års lag de gränser, inom hvilka ett sådant allmänt reglementerande mäste inskränkas; för enskilda bankbolag skall ”iakttagas hvad genom Kongl, kungörelsen den 14 Januari 1824 redan är stadgadt, eller hvad, som framdeles af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer kunde blifva stadgadt”.
Rikets Ständers vid sista riksdag gjorda förslag till lag för privatbanker har af Kongl. Maj:t icke kunnat antagas.
Således återstod såsom norm för ett reglementerande i detta hänseende Kongl, kungörelsen den 14 Januari 1824.
Till följe häraf hade det tillhört Konstitutions-utskottet, då det ville afgöra, huruvida Konungens rådgifvare genom sitt tillstyrkande af Kongl, kungörelsen den 9 Januari 1846, öfverträdt sina rådgifvarepligter, att undersöka, jcke huruvida någon lag för privatbanker blifvit stiftad (något, som af Konungens rådgifvare icke blifvit satt i fråga, och som, i fall det blifvit satt i fråga, bordt behandlas efter 106 § Regeringsformen), icke heller, huruvida privatbanks-angelägenheterna kunde inom fastställda gränser al Kongl. Majit reglemenleras (något som icke billigt vis kan sättas i fråga), utan huruvida det tillstyrkta och af Kongl. Maj:t godkända reglementet holle sig inom de ulslakade gränserna, d. ä. icke afveke från Kongl, kungörelsen den 14 Januari 1824.
1 en undersökning af det sistnämnda slaget skulle jag ansett det för min pligt alt deltaga.
I det sätt a'lt gå tillväga, som Utskottet nu valt, kan jag deremot icke instämma, utan får mig deremot reservera.
Vid den 4:dje.
I det anmärkta ärendet anser jag intet fel vara begånget.
Genom 60 § Regeringsformen är blott ”ett förhöjande af allmänna afgifter’’ förbjudet.
Derigenom är tacite medgifvet, att ett nedsänkande kan ske, när omständigheterna, såsom vid ifrågavarande tillfälle, det fordra.
Ett sådant nedsänkande kan så mycket mindre klandras, som det i mer än ett fall lär hafva blifvit gjordt, utan att derigenom någon anmärkning blifvit framkallad.
Vid den 5:te,.
Denna punkt rörer ett enskildt, mycket obetydligt Konstilutions-Utskottets Memorial, N:o i. 31 mål, i hvilket
Konungens rådgifvare tillstyrkt en för lifsuppehälle!, nödvändig pension ål en gammal tjensteman, som mycket väl kunnat hafva stora förtjänster, äfven om han till Kongl. Maj:ts missnöje fullgjort ett af sina åligganden Jag kan icke upptäcka något orätt i en lådgifvareåtgärd, som, då fråga är om en tjenstemans afskedstagande, mera alser denna tjensteinans
Ifla och långvariga verksamhet, än ett enda deri ingående moment.
Vid den 6.te. i)å Konungens rådgifvare ia k t tagi L den bokstafliga lydelsen af Kongl, brefvet den 30 Juli 1832, hvilket icke upphört att hafva laga kraft, äfven om anledningarne till detsamma blifvit förändrade, och då den möt bemälde rådgifvare anmärkta felaktighet hufvudsakligen beror på konseqvenser, sorn i ärenden af denna beskaffenhet icke synas mig riktigt användas, kan jag i anmärkningen icke deltaga.
Dess behörighet förekommer mig äfven derföre tvifvelaktig, att något beslut i målet ännu icke blifvit fattadt.
Sist måste jag anmärka, alt 5:te och öde punkterne åsyfta en rådgifvare, som redan lernnal Konungens rådkammare, hvarföre jag anser mig så mycket mindre befogad att i aumärkningarne instämma.
Beträffande sättet alt vltra sig om de i riks-slånden anmälda anmärk «/ O liingar mot Konungens rådgifvare, är jag af‘ samma mening sorn biskop H Ulström.
Uti denna reservation har grefve Lewenhaupt förenat sig med domprosten Reuterdahl, i afseende å Utskottets sätt att tillämpa 106 och 107 §§ Regeringsformen.
Af Hrr Billström: ”Emot första anmärkningspunkten: emedan reservanten ansett anmärkningen hafva bordt riktas endast mot föredragande statsrådet och cheten lör finans departementet, och altj 106 § R.
F. dervid bordt tillämpas.
Emot andra anmärkningspunkten : emedan, i reservantens tanka, 106 § äfven här bordt användas.
Emot tredje anmärkningspunkten: på enahanda grund.
Emot jjerde anmärkningspunkten: emedan, ehuru reservanten deltagit i beslutet angående denna punkts framläggande, han dock ansåg det vara inkonseqvent att anmäla denna fråga, då utskottet låtit en liknande, ehuru mera anmärkningsvärd, omständighet, nemligen nedsättning uti den af Rikets
Ständer sednast beslutade slämpelpappers-afgiflen för riddare- och k om m endo rsbref, fö r fa 11 a”. 32 Konstitutions-Utskottels Memorial, N:o 4.
Uli reservationerna rörande första, andra, och, tredje punkterna instämde Hrr Brinck och Berg med Hr Billström.
Af v. Talmannen Nils Pehrsson: ”Emot utskottets ofvanstående, enligt 3:dje punkten fattade, beslut att till den påföljd, 107 § K.
F. bestämmer, hos Kongl- Majrt anmäla chefen för landtförsvars-departementet, general-löjtnanten m. m. friherre G.
Peyron, får jag mig reservera Utom det alL jag anser det vara utan ändamål att i cn fråga af beskaffenhet, som förevarande, deri ersättningsskyldighet skulle vara den lämpligaste påföljd för uraktlåtande af ”rikets sannskyldiga nytta”, hos Rikets Ständer göra en anmälan, den der ej kan medföra nämnde påföljd, tror jag mig hafva funnit, det bemälde herr departements chef för dess klandrade åtgärd batt så goda och giltiga skäl, att underlåtenhet att den vidtaga snarare bordt föranleda utskottet till den anmälan, som nu är beslutad.
Det måste nemligen medgifvas, att skyldigheten för de år 1846 tjenstgörande sqvadrons-cheferna att godtgöra det lörskott, som år 1815—1818 lemnades de då tjenstgörande, var tvifvelaktig och tvistig.
Utom den utväg till denna tvistefrågas afgörande, som af herr departements-chefen vidtogs och som nu är föremål för utskottets klander, funnos visserligen två andra, nemligen, att antingen genast underkasta frågan domstols pröfning, eller öfverlemna den till Rikets Ständers afgörande.
I sednare fallet är det mer än sannolikt, alt Rikets Ständer hänskjutit frågan till domstols afgörande, då frågan gällde tolkning af upprättade kontrakter, hvarmed Rikets Ständer ej gerna kunnat taga omedelbar befattning.
I begge fallen bade således en tidsutdrägt af 3 å 4 år kommit att ega rum, innan frågan hunnit genomgå alla domstols-instanserna, och under den tiden hade den år 1846 beslutade nya beklädnads-staten ej kunnat träda i verket, och i följd deraf den derigenom uppkomna besparingen af 10,000 r:dr årligen ej kommit statsverket till godo.
Således skulle statsverket slutligen gått miste om 30 å 40,000 r:dr för att i lyckligaste fall afvinna sqvadrons-cheferne den s. k. förskotts-summan 32,227 xvdr 29 sk. 8 rrst.
Detta hade, efter mitt begrepp, ej varit att bevaka ”rikets sannskyldiga nytta.” Emot den af Utskottet i Örte punkten af detta betänkande beslutade anmärkning får jag mig reservera.
— Ehuru föredraganden och chefen för finans-departementet tillstyrkt ett högre ersättningsbelopp för norrska korvetten Örns deltagande i 1837 års sjö-expedition till handelns skyddande, än hvad konvoy-kommisariatet tillstyrkt i afseende på kostnaden för både Svenska och Norrska flottan, som i expeditionen deltagit, har jag ej kun - Konsiitutions-Ulskollets Memorial, N:o 4.
33 nal biträda denna anmärkning, emedan något beslut, i enlighet med berörda tillstyrkande, af Kungl. Maj:t icke blifvit faltadt, ej heller några medel i följd deraf till norrska stats-verket utgått; och då föredraganden Herr Stats-rådet Fåhreeus redan lemnat statsråds-embelet, har jag ansett anmärkning efter 107 § R.
F. i denna fråga icke bordt eg-a ruin.
1 afseende å båda dessa reservationer instämde J. J.
Butberg från Norrbottens län, och i sednare punkten f. d. talmannen Anders Eriksson från Örebro län, med tillägg, att lian, såsom frånvarande i grund af permission, icke deltagit i beslutet rörande de öfriga anmärkningspunkterna”.
Af Andreas Bengtsson : ”Emot det beslut, Högloft.
Utskottet fattat uti 3:dje anmärkningspunkten om den af föredraganden och chefen för landtförsvarsdepartementet tillstyrkta afskrifningen al det förskott, passevolantörerne vid lifgardet till häst erhållit, får jag mig reservera.
Jag hade ansett, alt 106 § R.
F. härutinnan bordt tillämpas, emedan efter den tillämpning, Utskottet nu beslutat, en ansvarstalan emot samma föredragande alldeles förfaller, och som denna fråga dessutom är al den vigt, att den fordrat en närmare utredning, anser jag, alt ej mindre föredraganden då fått tillfälle afgifva förklaring, än äfven Rikets Ständers anspråk på ersättning härutinnan varit öppna”.
Af Hr Berg: ”Sorn muntligen till protokollet anförde sin reservation, för att till memorialet bifogas, deremot att utskottet utan anmärkning lemnat rådgifvareåtgärderne i afseende på det, enligt stalsråds-prolokollet öfver finans-departements-ärenden för den 28 Maj 1847, utfärdade exportförbudet, hvarvid, i reservantens tanka, rikets sannskyldiga nytta icke blifvit behörigen afsedd, samt, i afseende på det, enligt
Statsråds-protokollet öfver civil-departements-ärenden för den 17 Augusti 1847, förhindrade mötet i Gamleby, hvarigenom Svenska folkets urgamla rätt att sammankomma till rådslag öfver gemensamma angelägenheter, blifvit undertryckt.
Med Herr Berg förenade sig Herr v. talmannen Brinck, Het r Sundler ^ äfvensom Herr Billström, hvilken dessutom, inlade reservation mot underlåtandet att vederbörligen anmärka tillåtelsen för tullfri spanmålsimport, af den 11 Juni 1847, och rådgifvareåtgärden rörande regleringen och dipositionen af boställsrummen på skeppsholmen, enligt Stalsråds-protokollet öfver sjöförsvars-departements-ärenden af den 13 Maj 1845.
Af Hr Borgmästaren Ekholm: ”Emot Högloft.
Konstitutions-ulskollels meBih.
St. Brot, 1847 # 1848, 3 Sami. 4 Hiift. 5 34 Konstitutions-Utskottets Memorial, N:o 4. movial N:o 4 får jag i följande punkter vördsamt anmäla reservation.
Vid första punkten: emedan jag icke delar utskottets åsigt och deduktion derom, att lagstiftning för enskildta banker är af allmän civil-lagstiftnings natur, hvilket troligen äfven af föregående ständer sålunda blifvit betraktadt, enär 1824 års privatbanklag af Konungen utfärdades på Ständernas egen begäran, utan att någon anmärkning deröfver sedermera försports, äfvensom Rikets Ständers vid sista riksdag till Kongl. Maj:t afgifna underdåniga förslag tili sådan lag tillkom under gemensam behandling af Lag-och Banko-utskotten, hvilket icke instämmer med grundlagens stadgande derom, att förändringar uti allmän civil-lag endast af Lag-utskottet bör handläggas.
Vid fjerde anmärkningspunkten: emedan jag anser den beviljade eftergiften desto billigare, som en stor del af vä.rfvade armeens manskap större delen af året är permitterad och således icke lämpligen torde böra bidraga till folkundervisningens understöd i den ort, der truppen är förlagd.
För öfrigt instämmer jag i Herr Bergs reservation, angående uleblifven anmälan i afseende på de förlidne år utfärdade förbud emot utförsel af spannmål”.
Af Herr Tersmeden, Nils: ”Detta betänkande ådagalägger väl att utskottet i serskilda fall fästat sig vid en och annan princip-fråga, men »ifver ej vid handen att det alfvarligt granskat rådslagen, rörande de allmänna mått och steg, som företrädesvis böra utvisa i hvilken anda styrelsen blifvit förd, helst deribland förete sig åtgärder, som djupt ingripa i våra samhällsförhållanden för samtid och efterverld.
Utskottet synes alltså ej hafva nog öfvervägt, huruvida dessa åtgärder, om ock en följd af yttrade önskningar från den andra Statsmaktens sida, burit nog tydliga spår af den varsamhet, som bör utgöra ett utmärkande drag hos ali vis styrelse, — eller huruvida ej Konungens rådgifvare någon gång, liksom af pligtkänsla att tillfredsställa mängdens önskningar, för hvilka tillförlitliga organer dock saknas, i sina välvilliga förslag nära skyndat framom nationens närvarande behof, och af rastlös ifver att se en tidig) utveckling och en hastig verkan af allt det goda styrelsen vill befrämja, en och annan gång förbisett de former, som både grundlag och en nödig omtanka för reformers fortfarande bestånd synes bjuda.
Man hade önskat erfara om utskottet ansett deras rådslag vid den ekonomiska lagstiftningen, till följe af dess natur så Konstilulions-UtslioUets Memorial, N:o 4.
35 läll ingripande i den civila, hafva varit utmärkta af den grad af försigtighet i dess utöfning, som är oundgänglig för vården af den helgd af ömsesidiga rättigheter, hvilken utgör ett vilkor för ett sannt monarkiskL-konstitutionelt samhällslif.
På dessa grunder reserverar jag mig deremot att Utskottet vid sin granskning ej fästat större uppmärksamhet än som skett å de
Konungens rådgifvares sätt att uppfatta deras dyra kall, som tillstyrkt: 1) Kongl.
Maj:ls sanktion af Rikets Ständers underdåniga förslag till förändrad arfs- och giftorätt, om hvars nytta tänkesätten i landet voro mycket delade,, — hvilket led af så stora formella brister, att Rikets