Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En sådan undersökning har ock genom Väg- och Vattenbyggnadsstvrelsens förfogande blifvit verkställd, samt planer och kostnadsförslag upprättade, hvarefter kommunerna blifvit hörde, huruvida dessa voro villiga att till någon större eller mindre del deltaga i kostnaden för arbetets utförande, hvarvid åtskilliga kommuner förklarade sig, mot det de af Staten erhölle medel till tre fjerdedelar af den för arbetet föreslagna kostnaden, vara villiga att sjelfva utföra arbetet efter de uppgjorda planerne.
Ostridigt är, att en sådan vägomläggning genom de norra orterna efter den uppgjorda planen skulle blifva till oberäknelig nytta, derigenom att långa och branta backar undvikes, hvarigenom varutrafiken 436 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 300. mycket underlättas, en omständighet, som af nästlidne Rikets Ständer behjertades.
Antagligt är äfven att de norra orterna aldrig kunna komma att erhålla jernvägar, hvarföre billigheten synes fordra, att de af Staten erhålla något bidrag till förbättrande af landsvägar.
Men då jag nu icke har tillgång till de för vägomläggningen utarbetade planer och kostnadsförslag, hvilka dock komma att af Väg- och Yattenbyggnadsstyrelsen Stats-Utskottet tillhandahållas, vågar jag vördsammast föreslå: det måtte Rikets Ständer, efter hvad kostnadsförslaget upptager, anslå medel till expropriation af jord samt tre fjerdedelar af kostnaden för omläggningsarbetena af de vägsträckor mellan Bergviks bro i Helsingland och Westerbottens gräns, som kommunerna» förbundit eller förbinda sig att, efter upprättade planer öfver vägomläggningsarbetet, mot erhållande af sådant statsbidrag verkställa, och hvilket statsbidrag under nästa statsregleringsperiod bör utgå.
Stockholm den 15 November 1865. IJ.
Östman, från W ester-Norrlauds län. i\:o 300.
Af Pehr Ostman från Wester-Norrlands län, om, tillägg till instruktionen för 'provincialläkare.
Villigt måste medgifvas att den lagstiftande magten sökt värna så väl den fattiga som den rika, den lägre så väl som den i samhället högre uppsatta individen mot faran att blifva i ena eller andra fallet godtyckligt behandlad, men oaktadt alla bemödanden att skydda alla medborgare mot godtyckligt prejeri af den, hvars biträde han nödgas påkalla, finnes det dock ett och annat förhållande, som påkallar lagstiftarens uppmärksamhet och bland dem intager instruktionen för provincialläkare af den 13 Juni 1822 om ej det första, åtminstone, som det för mig synes, andra rummet.
Sagda instruktion stadgar i dess 6 §, att, “när en sjuk anlitar provincialläkare om biträde, bör han detsamma så skyndsamt som ske kan lemna och efter yttersta förmåga, enligt ed och samvete, bemöda sig att den sjuke till helsan åter - Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 300. 437 ställa.
Tillitas han på samma gång af flere sjuke af olika stånd och vilkor, rika eller fattiga, bör han, utan anseende till personen, först med nödig hjelp biträda den, som mest deraf är i behof."
Detta lagstadgande, dikteradt af den största oväld, iakttages ock af den provincialläkare, som gjort det till sin lefnadsuppgift att, utan egennyttiga beräkningar, gagna den mensklighet, hvars helsovård blifvit honom anförtrodd, och under lika villigt erkännande att de flesta provincialläkare kunna räknas till dem, som icke låta egennyttan beherrska sig, finner man ändock att en och annan begagnar sig af den nödställdes hjelplösa belägenhet till att erhålla oskälig betalning, utan att, då hans samvete icke förbjuder honom det, han anses såsom lagöfverträdare och det af orsak att, då det uti omförmälde instruktions 23 § stadgas, livad läkaren såsom ersättning tillkommer för einbetsärenden, som företagas på landshöfdingens ordres eller pastors anmodan, intet finnes stadgadt hvad ersättning honom tillkommer, då han lemnar sitt biträde på anmodan af den enskilde, hvilket lemnar alltför stort spelrum åt egennyttan, då den icke hindras af moralitet.
Det har nemligen handt att, då läkaren måst vid barnförlossningar påkallas, denne, sedan han underrättat sig derom att den hjelpsökande icke varit hvad man kallar utfattig, fordrat och erhållit en oskälig ersättning för sin resa och sitt besvär, hvilket haft till följd att den mindre bemedlade, af fruktan för utgiften till läkaren och stadd i en sådan belägenhet, dröjt att påkalla läkaren så länge någon gnista af hopp om lycklig utgång, hans biträde förutan, varit förhanden, och att ändtligen, sedan detta hopp försvunnit och läkaren påkallas, denne kommer för sent eller måhända sedan lif blifvit spildt.
Obilligt synes det äfven vara att en provincialläkare, som af distriktet har fri bostad och af Staten njuter lön, skall ega rätt att, då han Italias att besöka sjuka personer, som njuta uppehälle af fattigvården, debitera fattigvården för resan, beräknad efter tvänne hästar och traktamente för två rese- och en förrättningsdag, äfven om han på en dag hinner resa fram och åter.
Om man ock bör antaga att fattigvårdsstyrelserna, utan afseende å kostnaderna, af pligtkänsla, när så behöfves, påkalla läkaren åt fattige sjuke, är det likväl icke otänkbart att, då dryg kostnad dermed är förenad, kallsinnighet för den lidande insmyger sig, hvadan någon jemkning äfvensom bestämdare föreskrifter i detta fall synes vara af behofvet påkallade; och får jag, på det ingen, hvarken i det förra eller sednare fallet, skall kunna låta fruktan för dryg kostnad afhålla sig från att i tid och till hvilken som deraf är i behof tillkalla läkare och på det att denne — såsom det till åtskillige läkares heder måste erkännas vara fallet — icke heller, då det gäller den fattige, må behöfva utan ersättning lemna hjelp åt en sjuk, vill jag vördsamt föreslå, det måtte Rikets Ständer för sin del besluta ett tillägg i instruktionen för provincialläkare af följande innehåll: kallas läkare att biträda vid barnförlossning, erhåller han dagtraktamente efter hvad derom stadgadt är, och särskildt för förrättningen 10 R:dr; kallas läkare, som af distriktet njuter fri bostad, till sjuke, som af fattigvården njuta försörjning, erhåller lian för receptet 1 R:dr.
I båda dessa fall eger läkaren icke att fordra traktamente för mer än en dag, då resan från och till hans hemvist på en dag hinner verkställas. 438 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
Fortskaffas han genom den hjelpsökandes försorg fram och åter, ege då icke annan skjutsersättning rum.
Saknar den hjelpsökande tillgång, utgår ersättningen af kommunen.
Stockholm den 15 November 1865. P. Odman. från Wester-Norrlands län.
Ho 301.
Af Pehr Östman från Wester-Norrlands län, om nedsättning af det uti gällande taxa för landtmäterigöromål bestämda arfvode.
Att göromålen för rikets samtliga landtmätare betydligt aitagit sedan 1857 års Landtmäteritaxa utkom och började tillämpas tror jag vara en allmänt erkänd sanning, likasom jag tror att det måste erkännas att orsaken till de aftägande göromålen är att finna uti bestämmelserna i nämnda taxa af ett alldeles för orimligt tilltaget landtmäteriarfvode, hvaraf de flesta afskräckas från att anlita landtmätare, ty, då mången gång arfvodet uppgår till hälften af hvad den delade egendomen kostar, så får man ej undra öfver att man då heldre afhåller sig ifrån att skifta sitt hemman, än att uppoffra så mycket, Utan att derföre framdraga några särskilda bevis härom med exempel, hvarpå ingen brist förefinnes, om man så skulle vilja, vågar jag derföre vördsamt föreslå, det Rikets Ständer för sin del besluta samt hos Kongl. Maj:t t underdånighet anhålla, att arfvodet för samtliga landtmäterigöromålen i riket måtto nedsättas med en fjerdedel af det uti 1857 års taxa bestämda.
Stockholm den 15 November 1865. P. Ostman, från Wester-Norrlands län.
Häruti instämmer till alla delar: P. Engman, från samma län.
439 N o 309 Af Pehr Östmau från Wester-Norrlands län, om ändring af eller tillägg till Kongl. Brefvet den 21 Maj 1801, beträffande tiden för Häradsrätts sessioner och Häradstings afslutande.
Det är ett tänkespråk, öfvadt af väre förfäder, att snar rättvisa är full rättvisa, men en långsam är blott hälften, hvilket faller ganska riktigt in med det kända uttrycket, att en bård sanning är bättre än en långsam tviflan; och hvilken erkänner icke att detta är en sanning, och, om så är förhållandet, synes det vara en skyldighet för den, som eger kännedom derom, att afvikelser ifrån den af lagstiftningen härledda grundsats låter, om än under form af laglydnad, inrota sig.
Det har händt och torde vidare kunna hända, att, då häradsting blifvit till viss dag utsatt, domaren väl inställer sig på utsatt dag, men ej alltid på den uti Rättegångs-Ballcens 2 Kapitel 3 § utsatta tid, klockan nio på morgonen, utan först på eftermiddagen samma dag, sorn tinget blifvit utlyst, men i dess ställe fortsatt med tingets session långt öfver den tid, som Kongl”.
Brefvet den 27 Maj 1801 tillåter, och, icke nog härmed, man har sett att 4 ä 5, ja, till och med nära 7 månader förlupit från don dag tinget varit utlyst, till dess expedition af protokoll och utslag blifvit meddelade; och att rättsökande förlora på ett sådant dröjsmål af domaren är lätt att inse, ty genom det att en domare dröjer med att afsluta ett ting och meddela expeditionerna för detsamma, till dess tiden för det nästkommande är nära för handen, hinner ej den rättsökande att fullgöra de prestanda, som honom blifvit ålagda, och han på detta sätt går miste om den rättvisa honom tillkommit, om tillräcklig tid, för iakttagande af domstolens föreskrifter, blifvit lemnad.
Flera exempel på att parter haft stor olägenhet af domares dröjsmål med afslutande af häradstingen och fördröjd expedition kunna anföras.
På grund af hvad jag anfört och på det rättelse härutinnan må vinnas, får jag vördsammast föreslå, det Rikets Ständer måtte, med ändring af Kongl.
Brefvet af den 27 Maj 1801, för sin del besluta ett lagstadgande af följande innehåll:
Tingsrättens sessioner böra hvarje dag i god tid begynnas och ej sednare än klockan sju hvarje afton slutas.
Ting bör inom tvänne månader afslutas, och vare domaren pligtig att inom sagda tid hålla de rättsökande tingets utslag och öfriga handlingar mot lösen vid tingsstället 440 Motioner i Bonde-Ståndet t86‘ö.
N:o 303. tillhanda.
Bryter domare häremot, varde det som tjenstefel ansedt och beifradt.
Stockholm den 15 November 1865. P. Östman, från Wester-Norrlands län. %«> 303.
Af Anders Hedin från Kronobergs län, om andag för tillviigabringande af en hanal e\nellan sjön Salen och Ålshult och för anläggning af jernväg fran sistnämnda ställe tall Carlshamn.
Inför Rikets Ständer, såväl som inför Kongl. Maj:t, har långt före detta blifvit ådagalagdt likasom ock af begge statsmagterna uttalats, att ibland kommunikationsanstalter, hvilka i sednare tid blifvit föreslagna, den, som är ämnad att förbinda de inre delarne af Kronobergs län med hafvet och med deras gamla naturliga afsättningsort vid kusten, är en af de vigtigaste och förtjent af största uppmärksamhet.
I enlighet med det ampla förord, som af Väg- och Vattenbyggnadsstyrelsen i underdånigt betänkande angående arbeten, sorn borde med statsbidrag understödjas, den 15 September 1856 afgafs, och hvari Styrelsen uti första klassen af dylika arbeten uppförde den kommunikationsled jag åsyftar, föreslog Kongl. Majit i Dess till Rikets Ständer vid 1856 års riksdag aflåtna Proposition angående Statsverkets tillstånd och behof, att till anläggande af kanaler, genom hvilka sjöarne Apnen, Salen, Helgasjön och Asasjön med flera vattendrag deromkring skulle förbindas med hvarandra samt med en jernvåg emellan Almundsryd och Carlshamn, måtte anslås ett statsbidrag af 525,000
R:dr och att såsom låneunderstöd till nämnda jernvägs anläggning måtte anvisas ett belopp af 825,000 R:dr R:mt.
Detta förslag, som finnes behandladt i särskildt utlåtande af Stats-Utskottet (N:o 163), tillstyrktes af Utskottet under vilkor, som vid dylika understöds beviljande voro vanliga, och blef också i enlighet dermed af Rikets Ständer bifallet i slutet af år 1857.
Tyvärr Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 303. 441 Tyvärr inträffade just vid nämnda tid den svåra penningekris, hvars hämmande inverkan på företagsamheten i alla rigtningar vi alla minnas, och hvilken äfven uppenbarade sitt inflytande på ifrågavarande angelägenhet.
De vilkor för åtnjutandet af de beviljade understöden, dem Rikets Ständer föreskrifvit, och bland hvilka äfven fanns det, att det tillämnade bolaget, med aktieteckning för en million Riksdaler, skulle innan den 1 Oktober 1858 vara bildadt och föreskrifna förbindelser och säkerhetshandlingar deponerade samt arbetet å kommunikationsleden jemväl dessförinnan påbörjadt, kunde icke uppfyllas; och af denna orsak ensam förföll för den gången det vigtiga företaget; hvarefter de för ändamålet anvisade medlen vid nästföljande riksdag af Riksgälds-kontoret återställdes till Rikets Ständers disposition.
Genom löftet om understöd af Staten till utförande af ifrågavarande kanaloch jernvägsarbeten — hvilket löfte man ej kunnat anse återtaget, änskönt nödvändigheten att icke låta statsmedel ligga obegagnade föranledde till fastställande af viss tid för medlens begagnande — hafva de i omförmälda företag intresserade uppmuntrats till ansträngningar för ändamålets vinnande; dock som det härunder visat sig vara omöjligt att för närvarande genom aktieteckning åstadkomma ett så stort belopp, som erfordrades, derest hela den föreslagna kommunikationsleden skulle på en gång tillvägabringas, helst kostnaden för densamma, beräknad efter nu gällande priser och efter de fordringar, som numera i fråga om sättet för dylika anstalters ordnande göra sig gällande, öfverstiger den ifrån början beräknade, har man måst nöja sig med att söka ernå en förbindelse mellan de ifrågavarande orterna, genom hvilken det hufvudsakligaste ändamålet vinnes, samt öfverlemna åt gynnsammare tidpunkt att fullborda återstoden.
Den södra stambanan har, sedan ärendet hos Rikets Ständer förevar, hunnit färdigbyggas; och en af stationerna vid densamma, Alfvesta, är belägen vid sjön Salens norra ända.
Likasom bestämmandet af denna stambanas dragande åt
Salens strand ©tvifvelaktigt skett med afseende på möjligheten att hit anknyta en vigtig kommunikationslinie genom förenämnda delar af Kronobergs län; så öfvertygar ock en enda blick på kartan derom, att ifall en kommunikationsled för samma trakter och de angränsande i Blekinge kan, med Alfvesta och Carlshamn till ändpunkter, åstadkommas, så är det hufvudsakligaste vunnet af det ändamål, för hvilket Rikets Ständer vid nyssberörda riksdag beviljade understöd och lån af statsmedel.
Då jag nu går att påkalla Rikets Ständers uppmärksamhet på denna angelägenhet, bör jag icke underlåta att genast bemöta den enda anmärkningen af vigt jag väntar att få höra, nemligen att mitt förslag bort underställas Kongl.
Maj:ts pröfning och bana sig väg till Rikets Ständer genom en Kongl. Proposition.
1 detta hänseende erinrar jag då at.t, på sätt jag ofvan nämnt, Kongl. Maj:t redan, genom Dess nådiga framställning till 1856 års Ständer, i allt hvad som uti mitt förslag utgör hufvudsak gifvit. det äskade vittnesbördet om ifrågavarande företags vigt och behöflighet samt om befogenheten af anspråket på Statens mellankomst till detsammas understödjande; och att det endast är i fråga om den sedermera vidtagna förändringen i planen, som ett dylikt vittnesbörd saknas, hvilket ej heller skulle blifvit händelsen, derest sednast anställda lokalundersökningar, de der utförts af Chefen i södra Väg- och Vattenbyggnadsdistriktet A. Remmer, hunnit fullbordas så tidigt innan riksdagens början, att underdånig framställning i ämnet till Kongl.f|Maj:t kunnat medhinnas.
Men af den beskrifning på ifrågaställda Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 4 Afd. 56 442 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 303. kommunikationsled, som af bemälde
Chef upprättats och den jag här vill endast i korthet vidröra, torde det befinnas, att icke uägon omständighet i nu förevarande förslag är af beskaffenhet att göra ärendets pröfning beroende deraf, att detsamma icke ånyo underkastats andra auktoriteters utlåtande, en omgång, genom hvilken icke blott frågans afgörande skulle fördröjas till en oberäknelig tidpunkt, utan måhända till följd deraf hela det vigtiga företagets framgång, i hvad det heror på enskildas medverkan och förmågan af sådan, äfventyras samt hittills gjorda ansträngningar och uppoffringar vara förspillda.
Enligt det äldre förslaget skulle, såsom jag antydt, genom kanaler åstadkommas en sammanhängande, för mindre ångbåtar och andra farkoster segelbar, nära tio mil lång vattenkommunikation ända från Asasjön i Norrvidinge härad till Almundsryd, beläget på något mer än 3| mils afstånd från Carlshamn, derför kostnaden beräknades till 1,050,000 Riksdaler och emellan de begge sistnämnda punkterna 'skulle en jernväg anläggas med en beräknad kostnad af 1,301,500 Riksdaler.
Emellertid har genom nu sednast anställda undersökningar blifvit ådagalagdt att om, i stället för föreslagna kanaler och slussar emellan de söder om sjön Åsnen belägna smärre vattendragen, jernvägen utsträcktes icke fullt tre åttondedels mil längre norr om den förut föreslagna godsstationen vid Almundsryd, eller till Ålshults beqvämare lastageplats vid Brosjön, hvars vattenyta ligger allenast en och en half tum under Åsnens, då skulle derigenom vinnas icke allenast den högst vigtiga fördelen, att tvänne slussar undvekos med deras underhållskostnad och den tidsutdrägt de för trafiken orsaka, utan äfven en besparing i anläggningskostnad af omkring 30,000 Riksdaler.
Statens eller enskilda, som äro föreslagna eller påtänkta, i hvilket fall, af numera allmänt erkända skäl, man nödgas medgifva lämpligheten, att icke säga nödvändigheten deraf, att denna bibana erhåller samma spårvidd, som de redan anlaggda, har det ursprungligen beräknade kostnadsbeloppet för ifrågavarande jernväg, hvars spårvidd förut var föreslagen till allenast fyra fot, befunnits otillräckligt, utan kommer anläggningen af denna jernväg, enligt bilagda handlingar, att kosta 2,650,000 Riksdaler.
Deremot lemnäs nu åsido planen att genom de dyrbara kanaler och slussar, som skulle erfordras emellan Åsa-, Helga- och Bergunda-sjöarne samt emellan den sednare och Salen, möjliggöra en segelled emellan dessa med flera mindre vattendrag; utan inskränker sig förslaget till att från Brosjön medelst en s. k. bestämmande sluss bereda segelled till Åsnen och medelst kanal- och slussbyggnader samt med begagnande i öfrigt af redan befintliga vattendrag till enahanda ändamål förbinda Åsnen med Salen, vid hvars norra ända denna kommunikationsled ankuyter sig till Statens jernvägar, utgörande längden af denna vattenväg omkring mil; och härigenom minskas den för kanalarbeten å förstnämnda kommunikationslinie beräknade kostnaden från 1,050,000 till allenast 214,000 Riksdaler.
Eör vinnande af det ändamål jag nu omförmält, har staden Carlshamn anslagit ett belopp af 500,000 Riksdaler, och hvad som derutöfver erfordras, i händelse statsbidrag efter enahanda grunder som tillförene erhålles, eger man numera visshet att kunna anskaffa genom aktieteckning.
I öfrigt åberopande dels Kongl. Maj:ts förenämnda nådiga Proposition, Stats-Utskottets deröfver afgifna utlåtande samt Rikets Ständers underdåniga Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
443 skrifvelse i ämnet den 5 Januari 1858, dels ock det särskilda betänkande, jemte dervid fogade kostnadsförslag, som förrbemälde
Chef i södra väg- och vattenbyggnadsdistriktet den 12 sistlidne Oktober afgifvit, och hvilket skall tillhandahållas Stats-Utskottet, hemställer jag vördsamligen, att Rikets Ständer behagade till utförande af ifrågavarande vattenkommunikation emellan Ålshult och sjön Salens norra ända anslå ett bidrag af 107,000 Riksdaler och till anläggning af omförmälda jernväg emellan Ålshult och Carlshamn bevilja ett lån af 1,766,000 Riksdaler, på vilkor, som för dylika understöd varit öfliga.
A. Medin, från Kronobergs län l>o *104.
Af Auderg Wedin från Kronobergs län, om fördelning af den Hushållningssällskapen tillerkända andel af hränvinsminuterings- och utskänkningsafgifterna i förhållande till folkmängden i hvarje Hushållningssällskaps distrikt.
DeKtorde tillåtas mig att fästa Rikets Höglofliga Ständers uppmärksamhet på en af både billighet och behof flerestädes högt påkallad förändring i nu gällande bestämmelser rörande fördelningen af den åt hushållningssällskaperne i riket öfverlåtna andel af bränvinsminuterings- och utskänkningsafgiften.
Alltsedan år 1855 har en femtedel af berörda bränvinsafgift tillfallit hushållningssällskaperna, för att användas till industriens och särskildt jordbrukets understöd och uppmuntran.
Ett denna min motion vidfogadt “utdrag af Chefens för Kongl. Statistiska Centralbyrån underdåniga embetsberättelse den 28 Februari 1863“, visar huru ojemnt ifrågavarande för näringarnes och förnämligast jordbrukets utveckling beviljade bidrag under åren 1855—1861 inom de olika länen utfallit, och, enligt hvad från hushållningssällskaperne erhållna uppgifter intyga, har missförhållandet under de allra sednaste åren varit ännu större.
Så erhöll t. ex. Göteborgs läns hus - 444 Motioner i Bonde-Ståndet 1865.
N:o 304. hållningssällskap af nämnda afgifter år 1864, således för ett enda år, icke mindre än 36,431 R:dr 24 öre, hvaremot
Kronobergs läns hushållningssällskaps andel al bemälda afgifter för de nio sistförflutna åren i medeltal utgjort årligen blott omkring 1,870 Riksdaler.
Ett sådant missförhållande, som alltid måste inverka förlamande på de hushållningssällskapers orter i arbete och företagsamhet, inom hvilkas distrikt konsumtionen af spirituosa är mindre riklig, blifver hädanefter desto mer betänkligt, som genom Kongl. Maj:ts nådiga Cirkulär den 3 Mars innevarande år, det är hushållningssällskaperna ålagdt att årligen insända och till sammandrag bearbeta utförliga uppgifter för en jordbruksstatistik, hvarjemte i samma nådiga Cirkulär förklaras, att de i följd häraf uppkommandp utgifter böra med hushållningssällskaperna tillagd andel af bränvinsförsäljnings-afgiftema bestridas.
Det torde icke vara af nöden att här omständligen ådagalägga, huru angeläget det är, att tillfälle beredes äfven för de hushållningssällskap, som i berörda inkomstväg äro mer ellpr mindre vanlottade, att söka motsvara de från olika håll alltmera stegrade anspråken på desamma och deras verksamhet.
På grund häraf, och då någon annan lämplig utväg att undanrödja det här antydda missförhållandet svårligen lärer kunna påfinnas, får jag vördsamt föreslå, att den hushållningssällskaperne i riket tillerkända femtedel af bränvinsminuterings- och' utskänkningsafgiften måtte från samtliga länen till Statsverket ingå och derefter emellan de särskilda länens hushållningssällskaper fördelas i förhållande till folkmängden inom hvart och ett sådant sällskaps distrikt.
Vid remiss af denna min motion till vederbörligt
Utskott torde det i motionen åberopade utdrag få såsom bilaga åtfölja; hvarjemte jag vördsamligen anhåller, att nämnda utdrag måtte, i sammanhang med motionen, äfven införas i Ståndets protokoller.
Stockholm den 15 November 1865. J. Medin, från Kronobergs län.
N:o 305. 445 Af Anders Jledin från Kronobergs län, att de uti Småländska länen frän postföring befriade hemman måtte indelas till understöd åt andra, roteringsskyldighet underkastade hemman i samma län.
Vid hvarje riksdag förekommer motioner föranledande till lindring i roteringsbesväret för Småländska provinsen, hvilken deraf är i stort behof, och som redan är uttaladt i en ^ af länskamraten Jonas Jonasson denna riksdag väckt och af mig understödd motion om erhållande af svag rotehjelp.
Men i anseende till här vidfogade utdrag från Kongl. Kammarkollegii andra provinskontor, sorn jag nu först erhållit, torde en utväg kunna finnas för att i någon mån bereda provinsen den med full rättvisa så länge efterlängtade lättnad.
Genom jernvägens dragande uti större delen af den ort, som rotcringen så hardt trycker, har, enligt vidfogade utdrag, ej mindre än 18| mantal posthemman blifvit befriade från postföringen, hvilken numera bestrides dels med jernvägstrafiken, dels med diligens uti Kronobergs län, och sannolikt åtskilliga inom Jönköpings län.
Dessa hemman äro dels roterade, dels beroende på pröfning under Konungens Befallningshafvande och Kammarkollegium, men ej annorlunda än till erläggande af vakansafgift.