Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Enär dessa lätt kunde leda och äfven ledt till att antaga ett ursprungsförhållande af yttre och tillfällig beskaffenhet, liknande det i hvilket kärilet står till verkmästaren som format det; så funno nya testamentets författare i födelsen och sonskapet språksymboler, som ojemförligt bättre försinnligade det guds- och verldsmedvetande, af hvilket de inspirerades.
Att ordet son ovilkorligt hänvisar dertill, att den som kallas så icke har sitt ursprung i sig sjelf, är så klart, att tillochmed teologer, som annars uppträdt i ortodox skepnad, icke kunnat undgå att medgifva det.
En vanlig, redan af Calvin använd fras, med hvars tillhjelp man tror sig hafva undvikit svårigheten, är, att „Kristus, betraktad i sitt förhållande till fadren, är son, och att sonen, betraktad i och för sig, är Gud“ – en fras fullt värdig att införas i „S:t Athanasii Symbolum“, hvars andas barn den är.
Arminius anmärkte på sin tid ganska träffande om denna allt sedermera flitigt brukade fras:
„Huru är det möjligt att, som Calvin vill, tala om sonen, utan att taga hänseende till fadren?
Hänvisar icke begreppet son omedelbart på begreppet fader?
Är sonen genom sig sjelf och har sitt väsen ur sig sjelf, så är han icke mer sonen; ty den är sonen, som kommer af fadren.
Det är helt enkelt en motsägelse, ett falskt talesätt, när man säger, att sonen, såsom varande Gud, existerar genom ingen annan än blott genom sig sjelf.
Äfven om man betraktar sonen i och för sig, utan hänseende till fadren, får man dock icke tilllägga honom en beteckning, som motsäger begreppet son; men att vara det absoluta, att hafva sin grund i sig sjelf, det motsäger begreppet son“ 55.
Åsigten att Kristus är ett skapadt väsen ligger ock till grund för hans benämning „den ytterste Adam“ eller „den himmelske Adam“, samt för jemförelsen mellan honom och den jordiske Adam i det ofvan citerade stället 1 Kor. 15, 45.
VII. a) Kristus menniska.
„Jag är en menniska, som sagt eder sanningen, den jag har hört af Gud“.
Jesu svar till judarne på deras fråga hvem han är, Joh. 8, 40.
„Ty en Gud; en ock Guds och menniskors medlare, en menniska Jesus Kristus, hvilken har gifvit sig sjelf till återlösen för alla: det vittnesbörd i sinom tid, hvartill jag är satt till härold och apostel“.
„Om genom den enes [Adams] öfverträdelse de många döde äro; mycket mer hafver Guds nåd och gåfva uti den ena menniskan Jesu Kristi nåd till de många öfverflödat“.
„Ty såsom för den ena menniskans olydnads skull de många äro satta till syndare; så skola ock för den enas lydnads skull många sättas till rättfärdiga“.
5, 19.
„Ty efter genom en menniska döden är, så ock genom en menniska de dödas uppståndelse.
Ty såsom uti Adam alla dö, så skola ock i Kristus alla varda lefvande gjorda“.
1 Kor. 15, 21, 22.
„J israelitiske män, hören dessa ord:
Jesus af Nasareth, den man, som eder af Gud förevisad är med krafter och under och tecken, som Gud hafver gjort genom honom midt ibland eder, såsom J ock sjelfve veten; honom, som efter Guds bestämda råd och förevetande utgifven var, hafven J tagit genom ogerningsmannahänder och med korsfästande af vägen röjt; den hafver Gud uppväckt och lossat dödens smärtor, efter det icke var möjligt, att han skulle af honom [döden] fasttagen varda.
[Härefter följer en på psalm.
15, 8–11 grundad bevisning för den sats, att Gud ej skulle öfvergifva Messias åt förgängelsen, hvarefter tillägges:] Så må allt Israels hus för säkert känna, att denne Jesus, som J korsfäst hafven, honom har Gud gjort både till en herre och till Kristus“.
Petrus’ predikan på pingstdagen, då kristna församlingen instiktas genom andens utgjutelse, Apostl. G. 2, 22–36.
„Så hafver med okunnighetens tider Gud öfversett och förkunnar nu alla menniskor allestäds att bättra sig; ty han hafver satt en dag före, på hvilken han skall döma verlden i rättfärdighet, i den man, hvilken han bestämt hafver, sedan han beredt tro åt alla, uppväckande honom från de döde“.
Paulus’ tal till athenarne, Apostl. G. 17, 22–31.
Utaf den mängd nytestamentliga ställen, som vittna, att sonen är menniska – och menniska i den mening, som utesluter antagandet, att han tillika skulle vara Gud – hafva vi ansett det nog att här meddela de ofvanstående.
Den första reflektion, hvartill de gifva anledning, är den, att de alla framhålla Messias’ mensklighet just då de tala om det högsta och, som det vill synas, det öfvermenskliga i hans mission.
Det är en menniska, som hört af Gud och förkunnat för menniskorna de eviga sanningarne (Joh. 8, 40); en menniska, som gifvit sig till återlösen för alla och blifvit Guds och menniskors medlare (1 Tim. 2, 5); genom en menniskas lydnad som slägtet åter blef delaktigt af nåd, rättfärdighet och nytt lif (Rom. 5, 15; 5, 19; 1 Kor. 15, 21, 22), sedan det genom en annan menniskas olydnad fått synd och död till arfvedel; det är slutligen, säger Paulus, genom en man som Gud en dag skall i rättfärdighet döma verlden (Apostl. G. 10, 31).
De heliga författarne synas med denna starka och annars omotiverade betoning af Messias’ mensklighet velat förekomma hvarje hednisk förblandning af Gud och honom, hvarje för åtminstone de polyteistiske grekerna nära till hands liggande förmodan, att Kristus vore en gud.
Läsom i vår äldsta kyrkohistoria – Apostlagerningarne – det tal, som kan kallas kristna församlingens invigningspredikan, det tal, som var den första omedelbara yttringen af den på församlingen utgjutne helige andens ingifvelse!
Uppfyld af Gud stiger Petrus upp och förkunnar med hög röst det nya budskapet för en folkmassa, hvilken, församlad från nästan alla delar af den kända verlden, likasom representerar hela den mensklighet, för hvilken den nya universalreligionen var bestämd.
Och hvad ingifver honom anden att säga?
Måhända uppenbarar han honom i denna stund hvad som hitintills varit för Petrus fördoldt och som hans herre och mästare under sin jordelefnad och äfven efter sin uppståndelse (såvidt man kan döma af nya testamentet) hade förtegat, ja förnekat, – att nämligen Jesus af Nazareth var icke blott Messias, lefvande Guds son – detta visste Petrus och för den kunskapen hade Jesus prisat honom salig – utan än mer:
Gud sjelf, den evige, allsmägtige, oändlige, som bor i ett ljus, det ingen tillkomma kan?
Nej, Petrus talar om en man, Jesus af Nazareth, som var af Gud förevisad genom tecken och under, som Gud gjort genom honom; om en man, som blifvit korsfäst, men som Gud uppväckt och som Gud gjort till en herre och Messias (Apostl. G. 2, 14–36).
Den vanligaste benämning, som Petrus i sina tal gifver sin mästare, är „Guds tjenare“ eller „Guds helige tjenare Jesus“ (Apostl.
G. 3, 13; 3, 26; 4, 27; 4, 30), och han förkunnar om honom, att Gud smort honom till Messias (4, 27), att Gud upphöjt honom till en herre och frälsare (5, 31).
Då Petrus undervisar Cornelius, den romerske höfvidsmannen, så är det icke om en menniskoblifven och korsfäst Gud, utan „om Jesus af Nazareth, huru Gud hafver smort honom med helig ande och kraft, hvilken vandrade omkring, görande väl och helande alla, emedan Gud var med honom“, samt huru denne man Jesus blef hängd på träd, men af Gud uppväckt på tredje dagen, emedan det är han, som Gud bestämt till domare öfver lefvande och döda, och om hvilken profeterna vittnat, att hvar och en som tror honom får syndernas förlåtelse, (Apostl. G. 10, 38–43).
Det svepskäl, som ortodoxerna förebära till förklaring hvarför Jesus sjelf aldrig sade sig vara Gud, när judarne uppfordrade honom att gifva sig närmare tillkänna, kan här icke användas.
Cornelius var uppfostrad i hedniska läran, således hemmastadd med föreställningen om en född, på jorden vandrande och kroppsliga lidanden underkastad gud; han skulle så mycket mindre ryggat tillbaka för upptäckten, att Jesus vore Gud sjelf, som han ju knäböjde och tillbad sjelfve Petrus, så att denne måste säga: „stå upp, äfven jag är menniska“ (10, 25, 26).
Samma anmärkning gäller för Paulus’ predikan uti Athen: den okände guden, åt hvilken athenarne upprest ett altare, han är, förkunnar Paulus, denne ende Gud, i hvilken allt lefver, röres och hafver sin varelse; men Kristus är en man, hvilken Gud uppväckt från de döde, för att öfvertyga all verlden, att han i den mannen skall med rättfärdighet döma verlden (Apostl. G. 17, 31).
Hade Paulus talat om Kristus såsom vore han Gud, skulle athenarne säkerligen förstått hans predikan bättre.
Med budskapet om en guds uppståndelse från de döde skulle de visserligen icke drifvit gäck, åtminstone icke offentligen och inför den högsta domstolen, ty detta hade varit hädelse mot deras egen statsreligion.
Falskt och i uppenbaraste strid mot nya testamentet är således det quasi-förståndsskäl, med hvilket ortodoxien 56 vill stödja sin lära om Kristi gudom, att nämligen Gud icke skulle kunnat genom „en blott menniska“ försona menniskorna med sig.
Öfverallt lärer nya testamentet motsatsen.
Det är just det nya förbundets stora, gudomliga och förnuftiga mysterium, att det är genom menniskan Jesus Kristus, som vi återfunnit vår himmelske fader och det eviga lifvet; med den menskliga hörnstenen som menniskoslägtet skall uppbyggas till ett Guds tempel.
Ortodoxerna, som för sina oförnuftiga påståenden så ofta på missbrukande sätt åberopa orden: „för Gud är ingenting omöjligt“; anse dock för Honom omöjligt att hafva beredt frälsningen genom det medel, som nya testamentet förklarar vara det verkliga medlet, och som en sann filosofi, ett strängt tänkande förklarar för det enda möjliga!
Menniskan Kristus är i nya testamentet organet, genom hvilket Gud upprättar sitt rike bland menniskorna.
Han är det fullkomliga organet, emedan han är syndfri och i allt underordnar sin vilja under fadrens; han är syndfri emedan han är idealmenniskan, skapelsens förstfödde, den i Guds verldsplan, „Guds faststälda råd“ till sina bröders frälsning förutbestämde.
Det är fördenskull som domen är genom en menniska och genom en menniska de dödas uppståndelse (1 Kor. 15, 21, 22); det är fördenskull menniskans son kan förlåta synder (Matth. 9), och säga äfven till dem, som följa honom:
„Hvilka J förlåten synderna, dem förlåtas de“.
– Matth. 9, som vi här anfört, företer, jemte parallelställena Mark. 2 och Luk. 5, åter ett af de märkvärdiga tillfällen, der den naturligaste anledning förefanns för Jesus att förkunna sin gudom, ifall han varit Gud; men der hans svar ånyo tillbakavisar ett så oförnuftigt antagande.
Jesus har till en värkbruten yttrat: „Dina synder förlåtas dig“.
Häröfver harmas de skriftlärde och tänka för sig sjelfve:
„Hvi talar denne sålunda hädelse?
Hvem kan förlåta synder, utan allena Gud?“
Om Kristus är Gud och om det är Gud ensam förbehållet att förlåta synder, så kunde Jesu svar endast hafva blifvit ett: han måste hafva åberopat sin gudom som grunden för sin rätt att utdela syndernas förlåtelse; hvarje annat svar skulle blifvit uppsåtligt vilseledande.
Men emedan han icke är Gud, utan Guds sändebud och organ Messias kan han svara:
„På det J skolen veta, att menniskans son hafver magt på jorden att förlåta synder, säger han till den verkbrutne: dig säger jag, stå upp, tag din säng och gå i ditt hus“.
Härmed är ock uttalad den sanning, att syndaförlåtelsen ej är en yttre Guds handling, utan den inre följden af en inre genom Gud verkad ånger och bättring, hvilken följd gifver sig tillkänna i det menskliga samvetet, hvadan ock hvarje from gudhängifven menniska såtillvida kan förlåta synder, som hon ur sitt eget gudsmedvetande och andliga erfarenhet kan uttala, förtydliga och öfver tvifvel hafva den sanning, att syndaförlåtelsen följer på allvarlig ånger och bättring.
Vi hafva i ett föregående kapitel anmärkt, att de skriftlärde desto hellre om Messias brukade den från Daniels bok hemtade benämningen „menniskans son“ eller „menniskosonen“, som den städse påminte Israel, att den Evige är en, men att Messias, äfven på höjdpunkten af sin makt och herrlighet, icke är Gud, utan menniska.
I alldeles samma syfte brukas namnet uti evangelierna, ty det användes företrädesvis der Messias’ triumf och rike omtalas (Matth. 10, 23; 13, 41; 16, 27; 19, 28; 24, 27; 25, 31; 26, 64; Mark. 13, 26; 14, 62; Luk. 12, 8; 21, 36; 26, 69).
Men ehuru namnet redan för sig innebär en protest mot förblandningen af Gud och Messias, har dock den ortodoxa förbistringen gått ända derhän att i detsamma finna Kristi gudom antydd!
Alla sådane ställen i nya testamentet, i hvilka sonen, uppfordrad att gifva sig tillkänna, uttalar sig i ordalag, som endast hänvisa till hans messianitet och mensklighet, och vidare alla sådane ställen, i hvilka han förnekar sig vara allgod, allvis, allsmägtig, öfverhalkas af ortodoxerna med den anmärkning, att han här icke talar om sin „gudomliga natur“, utan blott om sin menskliga.
Det är den oförnuftiga och obibliska läran om tvenne naturers förening i Kristus, med hvars tillhjelp de här reda sig ur förlägenheten.
Många fromma, men på tankens vägnar osjelfständiga menniskor hafva åtnöjt sig med denna förklaring, utan att besinna dess farliga följder.
Ty vill man använda densamma till ex. på Jesu utsago, att icke ens sonen vet domens dag och stund, så skulle man komma till det oförnuftiga och vederstyggliga resultat, att Kristus, då han uttalade dessa ord, på en gång visste och icke visste tidpunkten för domen – att han såsom Gud visste den och såsom menniska icke visste den, samt att hans utsaga således innebär lika mycken osanning som sanning.
Men det är så som kyrkoläran misshandlat Jesus, dermed för oräkneliga ögon fördunklande den helgjutna herrliga bild, som nya testamentets författare lemnat oss af honom, och hvars enkla storhet, kyska skönhet icke förminskats af deras ovana vid pennan, deras bristfälliga språk.
I stället för idealmenniskan, i hvars oförmörkade gudsbeläte vi skulle igenkänna oss sjelfva sådane vi voro af Gud tänkte, sådane vi borde vara och måste blifva; i hvars oskuld och syndfrihet vi skulle se vårt slägtes återupprättelse; i hvars sjelfuppoffrande segerrika kamp mot verldens onda vi skulle hemta föredömet och kraften till en lefnad, som modigt offrar sig åt Gud och sanningen och nästan; i stället för den verklige Jesus Kristus har kyrkoläran utur oförnuftets Hades frammanat en obegriplig vidunderlig gestalt, hvars utsagor blott äro halfva sanningar, blott få förstås om ena parten af hans väsen, men, förstådda om den andra parten, skulle blifva lika många osanningar; ett väsen, hvars ena del är utsatt för frestelser och ångest och som ropar till den med sig „oupplösligt och oskiljaktigt förenade“ andra delen:
„Min Gud, min Gud, hvi hafver du öfvergifvit mig!.“
Menskligheten behöfde just icke lära, att Gud ej låter sig af frestelser och lidande öfvervinna; men hvad slägtet, som förlorat medvetandet af sitt ursprung och sin bestämmelse, behöfde, det var åsynen af menniskans sons herrlighet, det var tron, att historiens begynnelse är menniskan i Fadrens sköte, att dess slutpunkt är menniskan på Fadrens högra hand; hvad den enskilde, som förlorat tron på sanningen och fördenskull, vältrande i sjelfvisk förtviflan eller i sjelfviska njutningar, behöfde, det var föredömet af en menniska, som kunde dö för sanningen och i döden älska sina ovänner.
Derför var det förutbestämdt, att Guds och menniskors medlare skulle blifva en menniska Jesus Kristus (1 Tim. 2, 5).
I dessa samma Paulus’ ord: „en Gud; en ock Guds och menniskors medlare, en menniska Jesus Kristus“ är nya förbundets lära i korthet sammanfattad; det är den ursprungliga och äkta apostoliska trosbekännelsen, hvarför ock Paulus kallar den „det vittnesbörd i sinom tid, hvartill jag är satt till härold och apostel“.
Till bokstafven något olika formulerad, men till innehållet alltid densamma, återkommer Paulus ofta till denna trosbekännelse.
Så uti inledningsorden till sina epistlar; så ock uti 1 Kor. 8, 4–6, der han säger:
„Så vete vi nu om afgudaoffrens mat, att afgud är intet i verlden, och att ingen annan Gud är, utan en.
Ty om ock der äro de som sägas gudar, vare sig i himmelen eller på jorden, såsom många gudar och många herrar äro; är dock för oss en Gud, fadren, af hvilken allt och vi till honom, och en herre Jesus Kristus, genom hvilken allt och vi genom honom“.
Dessa ord: „en Gud, en herre Jesus Kristus“, är den ursprungliga kristendomens lösen, evangelii kärna, som vi finna innesluten äfven i dessa ord af Kristus sjelf (Joh. 17, 3):
„Detta är det eviga lifvet att de känna dig, den ende sanne Gud, och den du sändt hafver, Jesus Kristus“ 57.
Bland de tilldragelser uti Jesu lefnad, i hvilka ortodoxerna anse sig hafva funnit bevis för sin sats, att han är Gud sjelf, anföra de hans förklaring på berget Tabor och hans uppståndelse från de döda.
Dessa „bevis“ uthärda lika litet en granskning som alla öfriga, för samma obibliska åsigt framdragna.
Berättelserna om förklaringen på Tabor (Matth. 17; Mark. 9; Luk. 9) hålla sig strängt inom gränsen för Jesu messianitet.
Företeelsen inledes med en bön af Jesus till Gud, och det är icke personerna i den föregifna treenigheten, utan det är de begge menniskorna Moses och Elias, som, då han blifvit förklarad, synas vid hans sida, och med hvilka han samtalar „om sin bortgång, som han skulle uppfylla i Jerusalem“ (Luk. 9, 31).
Hvad beträffar uppståndelsen, så medgifva ortodoxerna, att denna i och för sig icke kan gälla som intyg för Kristi gudom, enär bibeln berättar om flera menniskors uppväckelse från de döda; men, säga de, skilnaden är dock den, att dessa sednare blifvit af Gud uppväckta genom förmedling af profeter eller apostlar eller Jesus sjelf, när deremot Kristus uppstått af egen kraft.
Vi måste fråga: hvar hafva ortodoxerna fått veta det?
Nya testamentet kunna de visserligen icke åberopa, ty detta lärer öfverallt i klara och oförtydbara ordalag, att Kristus icke uppstått „af egen kraft“, utan att Gud genom sin kraft uppväckt honom från de döda.
Så säger Paulus: „Gud hafver både uppväckt herren och skall uppväcka oss genom sin kraft“ (1 Kor. 6, 14); „Men är Kristus icke uppväckt, så är vår predikan alltså fåfäng ... vi varde ock funne falska Guds vittnen, att vi vittnat hafve emot Gud, att han hafver uppväckt Kristus“ (1 Kor. 15, 14, 15); „ ... vi tro på Honom, som uppväckt vår herre Jesus Kristus från de döda“ (Rom. 4, 24); „Men om Hans ande, som uppväckte Jesus från de döda, bor i eder, så skall Han, som uppväckte Kristus från de döda, göra äfven edra dödliga kroppar lefvande för sin andes skull, som i eder bor“ (Rom. 8, 11); „ ...
Hans [Guds] starkhets verkan, hvilken Han verkade i Kristus, då Han uppväckte honom från de döda“ (Eph. 1, 20) o. s. v.
Mot dessa och mångfaldiga andra utsagor af samma syftning kunna ortodoxerna visserligen åberopa Lindbloms katekes, stycket 194, der det heter, att „Kristus af egen kraft vardt åter lefvande“; men för oss ådagalägger detta endast, att läroboken, som ortodoxerna satt i vår svenska ungdoms händer, i den punkten står i uppenbar strid med våra kristliga urkunder.
För Jesu egna lärjungar och apostlar var hans uppväckelse från de döde ett nytt och kraftigt bevis, icke för att han var Gud – en sådan tanke kunde aldrig falla dem in – utan att han var menniskan Messias, lefvande Guds son (Apostl. G. 17, 31; Rom. 1, 4).
Kan, fråga vi, någon klart tänkande menniska låta intala sig, att Paulus trott Kristus vara den absolute evige Gud och velat för andra predika en sådan lära, när han t. ex. i sitt bref till Romarne (6, 8–10) skrifver:
„Men om vi äro döde med Kristus, så tro vi ock, att vi skola lefva med honom, vetande, att Kristus, som är uppväckt från de döda, icke mer dör; död herrskar icke mer öfver honom.
Ty det han blef död, blef han synden död en gång för alla; men det han lefver, lefver han för Gud“. Skulle Paulus här verkligen velat säga, att den evige, genom att hafva uppväckts från de döda, blifvit undanryckt dödens herravälde, så att man ej behöfver befara, att han skall dö för andra gången?
Skulle han velat säga, att det lif, som Gud nu lefver, är ett lif för Gud?
Till sådant nonsens har Paulus aldrig gjort sig skyldig.
Hans ord äro fullkomligt förnuftiga och begripliga, men endast under den förutsättning att Kristus icke är Gud, utan menniska och Messias.
Det underbara, som i Mattheus och Markus berättas om Jesu börd, synas de ortodoxe deremot hafva upphört att anse såsom „bevis“ för hans gudom.
Ty antingen man betraktar denna berättelse i och för sig, eller man undersöker hvilken betydelse nya testamentet i dess helhet tillägger det underbara i Jesu börd, eller man frågar hvilken föreställning om Jesus som denna omständighet måste uppväckt bland de folk, för hvilka evangelium först förkunnades; så skall svaret utfalla emot den ortodoxa uppfattningen.
Betraktar man berättelsen i Lukas’ första kapitel i och för sig, finner man, att den håller sig strängt inom Messias-idéens gräns.
De ordalag, i hvilka engeln förkunnar för Maria hvem hon skall föda, äro så klara, att det blasfemiska uttrycket „Guds moder“ aldrig borde hafva uppkommit och blifvit nämndt af kristna läppar.
„Si, du skall afla i ditt lif“, säger engeln, „och föda en son och du skall kalla hans namn Jesus.
Han skall vara stor och kallas den Högstes son, och Herren Gud skall gifva honom hans fader Davids tron, och han skall regera öfver Jakobs hus till tiderna, och på hans rike skall icke vara ända“.
Och efteråt tillägger engeln: „det heliga, som af dig födt varder, skall kallas Guds son“.
– Är det således Gud den evige eller är det Messias, – han som kallas den högstes son och genom hvilken Gud grundlägger det eviga riket på jorden – som enligt Lukas’ berättelse skall aflas i Marias lif?
Det borde aldrig blifvit mer än ett svar på den frågan.
Undersöka vi nu hvilken betydelse nya testamentet öfverhufvud tillägger det underbara i Jesu börd, så finna vi, att de begge författare, i hvilkas evangelier berättelsen derom förekomma, icke vidare göra en enda tillbakaskådande anspelan på detta under; att Markus och Johannes förbigå det med tystnad och att begge datera evangelii egentliga begynnelse från Johannes döparens uppträdande (Mark. 1, 1–4; Joh. 1, 6); att apostlarne vid sina predikningar endast åberopat samma utgångspunkt som Markus och Johannes (Apostl. G. 10, 37); att Paulus, då han anför intygen för Jesu messianitet, aldrig hänvisar till hans underbara börd och aldrig vid något annat tillfälle anspelar på densamma, ej ens då orden „född af en qvinna“ (Gal. 4, 4) kunnat föranleda honom dertill; att hvad här gäller om Paulus gäller äfven om de öfriga epistelförfattarne; att slutligen Jesus sjelf aldrig antyder derpå vid de talrika tillfällen då han försvarar sin värdighet som Messias.
Den betydelse, som nya testamentet sjelft gifver åt detta under, är således icke att jemföra med den vigt, som tillägges hans uppväckelse från de döda, och denna sednare åter har i nya testamentet aldrig brukats och kan ej heller brukas som vittnesbörd för annat än att Jesus var Kristus 58.
Beträffande slutligen den föreställning om Jesus, hvilken berättelsen om hans underbara börd kunde hafva väckt hos de folk, för hvilka evangelium först förkunnades, så var det bland perser, egypter, greker, romare o. s. v., något ganska vanligt att tänka sig utmärkta män såsom gudasöner, födda af rena jungfrur.
Plutarkus säger i sin lefnadsbeskrifning öfver Numa: „Egypterna påstå det icke vara omöjligt, att en guds ande kan närma sig en qvinna och i henne alstra lifsfrön“.
Bland perserna herrskade den föreställning, att deras religionsstiftare Zoroasters moder en gång i drömmen hade en englasyn och morgonen derefter kände sig hafvande.
Enligt romerska sagan var Romulus son af en Vestalisk jungfru, Rhea Sylvia, och hans fader krigsguden Mars.
Alexander den store förklarades af presterna i Jupiter Ammons tempel för köttslig son af Zevs, och det påstods om hans moder Olympias, att hon blifvit hafvande utan mans tillhjelp, sedan hon drömt, att en drake delat hennes läger.
Triumviren Pompejus’ son, Sextus Pompejus, kallade sig sjelf son af Neptunus och bar till sin föregifne faders ära en hafsgrön mantel.
Kejsar Augustus utgafs för son af Apollo; undergöraren Apollonius af Tyana för son af Zeus eller Proteus.
Om filosofen Plato berättade sagan, att hans moder
Periktione blifvit hafvande af ljusets gud, sedan denne i en nattlig syn förbjudit hennes man Ariston att pläga umgänge med henne, innan hon födt en son.
Mångfaldiga andra exempel af samma slag kunna anföras.
I Jesu underbara börd kunde således icke ens de polytheistiska folken finna en grund för tron, att han vore den högste guden sjelf.
VIII. a) Kristus idealmenniskan: