Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett lif som öfver hnfvud tagit vatten.
Hvad genom öfverläggning tillkomst fått.
Hvem alltid skiljer dagen ifrån natten.
Hvem alltid uppåt väggarne har gått.
Hvem som med rätt kan kammarherre heta.
En port till hydda, byggd af jordens stoft.
Men namn pä portens hvalf du ock bör veta.
Ett väsen födt af kvällens blomsterdoft, En sak som ofta tage3 för en annan.
Och hvad värt öra endast fatta kan.
En nordens son — på gången och på pannan Af en hvar lätt ju igenkännas kan.
Stockholm, Iduns N:r 21 (492).
» Iduns Modet., mänadsuppl » Barngarderoben » Fredagen den 28 maj 1897.
5 5 3 3 B y r å: Klara södra kyrkog.
A! !m.
Rikstelof.
1646. hedaktör och utg.vvare: F R I T H 10F HELLBERG.
Redakt i onssekr.
: J. Nardling.
A n n o n s p r i s: 35 öre pr nonpareillerad.
Lösnummerpris 15 Öre flosn:r endast för kompletteringar.)
A u r o r e Ingelotz.
W U t är ett gammalt kändt axiom, att intet i så hög grad yJ som personligheten förmår trycka sin prägel, vare sig till godt eller ondt, på saker eller förhållanden.
En skola, en förening, ett bolag, eller hvad det nu må vara för kollektiv som frågan gäller, blir alltid karaktärslöst, får aldrig lif eller be- stämda konturer, med mindre det individuellas kraft gör sig gällande, det vill säga, att en personlighet höjer sig så öfver de andra, att hon med sin naturs egendomligheter förmår behärska det hela.
Sanningen af detta axiom framhålles med skärpa för den som gör ett besök, kor- tare eller längre, på det stora hotellet ute vid Saltsjöbaden.
Icke många minuter har man varit där, förrän man undran- de frågar sig själf: hvad är det som gör detta hotell så olikt alla andra — hvarifrån kommer denna trefnad, den- na nobless, som i de minsta detaljer hvilar äfver allt, den- na stämning af hem, som ge- nast slår emot den besökande?
Svaret är lätt gifvet af den, som är invigd i hotellets förhållanden: det är en fint bildad, intelligent kvinna, som är husmoder på stället, och det är hon, som ger det dess prägel af trefnad och ele- gans.
Då Saltsjöbadens hotell för fem år sedan grundades, var det naturligtvis icke brist på sökande till husmodersplatsen därstädes.
Ingen af dessa sökande blef emellertid an- tagen; banktirektör Knut Wallenberg, som var spiritus rector i företaget, hade redan gjort sitt val, och det har visat sig, att det var en finkänslig slagruta som vägledde honom, då han anmodade fröken Aurore Ingelotz, en gammal vän till hans familj, att bli hotellets föreståndarinna.
Fröken Ingelotz öfvervägde länge, innan hon antog detta svåra och ansvarsfulla uppdrag, men hon har sedan aldrig ångrat det beslut hon fattade.
Aurore Ingelotz är yngsta dottern till öfverstelöjtnanten Berndt Ludv.
Ingelotz och hans maka Hilda Cecilia Klingspor.
Både på fädernet och mödernet härstammar frö- ken Ingelotz från gamla för- näma adelssläkter, af hvilka de manliga medlemmarne, enligt förgångna tiders sed, mest ägnat sig åt adelns favorit- yrke, krigstjänsten.
Hvad de kvinnliga med- lemmarne beträffar, förmodar jag att deras tid upptogs på samma sätt som öfriga adels- damers det vill säga med att sköta hem och barn, visthus och förrådskammare, sömma sina dräkter till hoffesterna, ibland syssla med politiska frågor o. s. v. Säkerligen hade fröken Ingelotz stammödrar blifvit mycket förvånade, o m någon sagt dem, att en af deras kvinnliga ättlingar skulle komma att bli hotellförestån- darinna, utan att hon därige- nom förlorade något i anseende och värdighet.
Så ha tiderna förändrats till det bättre; ingen Metta Lillie — den högvälborna fröken i Ellen Fries ' » Ur svenska adeln
idun 162 Hur föga aktar man kamp och strid Och dårars hån och en tacklös tid Och nätter af tvifvel och vaka, familjelif » — behöfver numera förnöta sin kraft och intelligens på dagboksanteckningar öfver hurudana florshufvor » syster Ulrika köpte i Skara », hurudana regarnsstrumpor hon fick af sin » käraste bror », då denne kom hem från Stockholm, hur många alnar tyg, som gick i hennes svarta robe, o. s. v. Då fröken Ingelotz ' far år 1865 afled, var det icke allenast en älskad make och far som bortrycktes, utan äfven familjens eko- nomiska stöd.
Aurore som då icke var mera än 13 år, kom till den välbekanta Zanderska pensionen, där hennes uppfostran bekostades af numera aflidne grosshandlare James Dickson, hvars ädla personlighet fröken Ingelotz ännu bevarar i ett varmt och tacksamt minne.
» Aldrig, » — • säger horl — » kändes det tyngande att taga emot hans hjälp.
Han gaf på ett så finkänsligt sätt, att det nästan föreföll som om han tyckt sig böra känna minst lika mycket glädje och tacksamhet öfver att kunna gifva, som föremålet för hans frikostighet öfver att få emottaga. » Då fröken Ingelotz genomgått pensionen, kvarstannade hon där tre år som lärarinna; så tog hon under någon tid plats som guvernant i en enskild familj, men ömse- sidig tillgifvenhet drog henne ånyo tillbaka till fröknarna Zander, hos hvilka hon sedan kvarstannade i tolf år, skötte skolans eko- nomi, undervisade i räkning och hand- arbete m. m.
Under denna tid blef hon bekant med bankdirektör Wallenbergs; två af döttrarna ur denna familj voro nämligen elever i Zanderska skolan, och fröken Inge- lotz var ofta bjuden till deras gästfria hem i Stockholm.
Ar 1889 lämnade emellertid fröken Inge- lotz Zanders kapensionen, för att i Vadstena grunda ett eget litet hem och öfvertaga en spetsaffär.
Här verkade hon mycket för spetsknypplingens höjande genom att kom- ponera nya konstrika mönster, särskildt i parameni^stål.
Efter ett af dessa mönster utfördes en spets, som skickades till S:t Birgittas kapell i Rom, och som vann mycket bifall af sakunnige.
Fröken Ingelotz ' vistelse i Vadstena blef dock icke lång; redan 1892 var det på bankdirektör Wallenbergs anmodan hon öfvertog värdinneskapet på Grand Hotel Saltsjöbaden.
Att hon var detta uppdrag vuxen visade sig snart: hotellet har under hennes vård utvecklats till något enastående i ordning och hemtrefnad, elegans och komfort.
Man känner att en klok husmoders öga, utan att ängsligt förlora sig i hvarje detalj, dock vakande hvilar däröfver, man mär- ker öfverallt spåren af en bildad kvinnas administration, man går igenom de praktfulla salongerna, alltid smyckade med friska doftande blommor, den smak- fulla, i hvitt och guld hållna matsalen, det luftiga musikrummet, beläget så långt från sofrummen, att dit icke kan tränga en ton från de musicerande — eller man gör en rond genom köksdepartementet, med antiDgen * Parament
1897 Då allt hvad skönast man tänkt och känt, Som blott till hälften blef sagdt på pränt, En tår Ixelt speglar tillbaka!
dess otaliga skafferier, kaffekök, diskrum, serveringsrum, vinskänk, etc. e t c, allt in- redt på det mest praktiska sätt och allt prägladt af en utsökt ordning.
Ett synnerligen angenämt intryck får man äfven af hotellets tjänstepersonal, som med undantag af portiern utgöres endast af kvinnliga uppasserskor, alla iklädda ljusa bomullsklädningar och små hvita mössor och mera lika tjänarinnor i ett fint privat- hus än uppasserskor på ett hotell.
I sin ansvarsfulla och maktpåliggande verksamhet — som ju icke blott har en praktisk och estetisk, utan äfven en mora- lisk sida — understödjes fröken Ingelotz af en syster, som ett par år efter hotellets grundläggande öfvertog vården af linne- skåpet och skötseln af hotellets blommor.
Men förutom denna ordinarie uppgift har hon äfven en annan, långt viktigare: själf en lefvande kristen, önskar hon innerligt att få vara de unga tjänsteflickorna till stöd och ledning i andligt afseende; när hon kan, samlar hon dem omkring sig till gemensamma bönestunder, och kommer någon i andlig nöd eller bekymmer, så vet denna, till hvem hon skall gå för att finna deltagande.
Det är icke för mycket att säga, att detta stilla tysta inflytande läm- nat välsignelserika spår efter sig.
För stockholmsborna har Saltsjöbaden un- der årens lopp, såväl vinter som sommar, blifvit en kär tillflyktsort, dit de älska att fly från stadens buller och oro för att njuta af den härliga luften och den förunderliga stillhet och hvila, som karaktärsera stället, synnerligen om vintern, då mer än en nerv- patient kommit styrkt och uppmuntrad därifrån.
Redan då man träder in i den två våningar höga vestibulen m e d desslifliga, anslående freskomålningar, dess stora öppna spis, dess doftande rosor och hyacinter, dess praktfulla gröna växter, är det som o m man möttes af en stämning af harmoni och lugn.
Och slår man sig ned på någon af hotel- lets många balkonger eller verandor eller på sandplanen framför fasaden och ser utåt den blånande fjärden, ser den i stilla som- mardagar, då vikarne slumra mellan gröna holmar och skär, ser den en afton, då mån- skenet glittrar på böljorna, som sakta skvalpa mot stenläggningen vid stranden, eller en vinterdag, då en klar isspegel ut- breder sig framför hotellets fönster och rimfrosten glittrar i morgonsolens sken, — då är Saltsjöbaden — både utom- och in- omhus — en dröm af fägring och glädje, en dröm som länge stannar kvar i tankarne, likt ett soligt minne, till hvilket man gärna återkommer.
Någon har sagt om Saltsjöbadens hotell, att det för den besökande kännes som om endast goda andar bodde härute.
Jag tror att denna förnimmelse är alldeles riktig; men jag tror icke att dessa goda andefläk- tar, som kringsväfva de besökande, kom- ma från några öfverjordiska väsen, utan från tvänne varmhjärtade, gudfruktiga kvin- nor, Aurore Ingelotz och hennes syster.
* J ' ^^^ aa blomstergården.
ff^k * morgonens gryning !§f att se pä mitt blomsterland, en blomma ville jag bryta med öm och moderlig hand.
Ack hvilken skulle jag välja?
I tvekan stod jag försänkt.
— — De voro alla så sköna med kalk än af dagg bestänkt.
Först sökte mitt öga rosen, som, sir ålande, purpurröd, en dikt mig tyektes förtälja om kärlek i lust och nöd.
Så fängslades jag af liljan, på stängeln behagfullt böjd, hon hade budskap alt bära om vänskapens stilla Belänksam fröjd.
stod jag i valet — jag älskade båda två — då plötsligt min blick blef riktad på blyga violen, blå.
Hon talte till mig, den späda, så sakta, i drömmeri, om hvad hon hade att skänka: förstående, sympati.
Då tänkte jag: kärlekens lycka förbleknar fort eller sent, och misstro kan skilja hjärtan, som vänskap en gång f orent; men det, att en själ få möta som känner med min, är att förnimma förstår, en amng om glädje, som ej förgår.
Så bröt jag den blå violen och fäste invid milt bröst.
Må där du dofta, o blomma, till lefnådens sena höst!
Kvinnofrågorna Vid 1897 åvs piksdag.
£ n af de vackraste handlingarna af 1897 års riksdag är dess beslut att bereda bättre lönevillkor åt småskolans lärareperso- nal, hvilken väl till större delen består af lärar- innor.
Dessa lärarinnor, hvilka i småskolan ha sig ålagdt det dryga och ansvarsfulla arbetet att lägga den grund, hvarpå hela
1897 vår folkbildning kvilar, hafva hittills nödgats lefva i mycket ogynnsamma ekonomiska för- hållanden.
Församlingarna ha enligt gällande författningar icke varit skyldiga att ersätta lärarinnornas mödosamma arbete m e d mera än 2 0 0, högst 250 kr.
Väl är det sant, att flere församlingar frivilligt beviljat något högre löner och äfven lämnat en del naturaförmåner såsom husrum och vedbrand, men detta har långt ifrån varit regel och för öfrigt som sagdt beroende på godtycke.
Många af lärarinnorna, som j u dock med uppoffring af tid och penningar måst sam- vetsgrant utbilda sig för sitt kall, ha det oaktadt lönats sämre än den kroppsarbetande kvinnan.
Detta missförhållande har i år beaktats och rättats af riksdagen.
Lönen för små- skolelärarinna skall hädanefter utgöra för 8 månaders undervisning minst 300 kr., och efter tio års oförvitlig tjänstgöring tillkommer ett ålderstillägg af 50 kr.
o m året. '
Där- jämte skall lärarinnan af skoldistriktet förses med tjänlig bostad och nödig vedbrand eller ock i ersättning härför erhålla minst 50 kr.
Genom denna lönereform torde de tusen- tals kvinnor, hvilka nu landet rundt med nit och omsorg inplanta de första elementen af vetande och dygd hos samhällets yngste telningar, kunna med mera tillförsikt skåda framtiden till mötes.
Väl är lönen för deras viktiga och mödosamma arbete ännu ringa nog, m e n våra kvinnor äro nu en gång för alla vana att många gånger vända på slanten, innan de gifva ut den.
Man torde därför kunna hoppas att de bättre löne- villkor, som nuberedts småskolans lärarinnor, skola för dem e j ' allenast räcka till att be- strida de nödvändigaste lefnadskostnaderna, utan äfven göra det möjligt att för ålderns dagar spara något och därigenom erhålla ett väl behöfligt tillskott till det ringa ålders- understöd af 150 kr., hvartill de äro be- rättigade.
I fråga o m lärarinnas pensionsrätt har riksdagen vidtagit den lilla reformen, att ordinarie lärarinna med adjunkts tjänst- göring vid folkskollärarinneseminarium hä- danefter skall åtnjuta samma pensionsrätt som ordinarie ämneslärare vid rikets all- männa läroverk.
En annan kvinnlig tjänsteklass, som be- rörts af en i år af riksdagen vidtagen löne- reglering, är de kvinnliga kontorsskrifvarnas och kontorsbiträdenas vid statens järnvägar.
Tyvärr ger denna icke anledning till odelad belåtenhet.
Hvad som vunnits är, att dessa platser numera skola tillsättas genom kon- stitutorial, d. v. s. att tjänsteinnehafvaren icke kan afskedas före uppnådd pensions- ålder, såvida han ej begår tjänstefel, samt att lönerna äro fastställda i stat och ej längre beroende af godtycke.
Däremot sattes maximiarvodena så lågt, att de i vissa fall understiga hvad som hittills faktiskt till- lämpats.
Då emellertid dessa högre arvoden väl endast kommit några få till godo, torde reformen i sin helhet ändock vara till gagn.
V i d centralförvaltningen utgår hädanefter lönen för kvinnlig kontorsskrifvare m e d lägst 900 och högst 1,500 kr., samt vid distrik- ten m e d respektive 840 och 1,080 kr.
De kvinnliga kontorsbiträdena ha såväl vid cen- tralförvaltningen som distrikten lägst 540 och högst 840 kr.
De vid 3:dje klassens telegrafstationer anställda kvinnliga föreståndarinnorna ha genom rikstelefonens införande erhållit be- IDUN tydligt ökadt och framförallt mera ansträn- gande, enerverande arbete.
Särskildt be- tungande för dem är skyldigheten att utan godtgörelse midt i natten befordra telefon- bud till abonnenterna.
Härigenom har å många ställen nästan all möjlighet till hvila efter dagens arbete blifvit dem förmenad.
En annan olägenhet är, att dessa telegrafister, som å landet aflönas m e d fri bostad och vedbrand, kunna utan vidare flyttas till biträden vid andra klassens stationer, hvarest de gå miste om dessa förmåner.
Dessa missförhållanden framdrogos i riksdagen af hr Karl Staaff till finansministerns beaktande.
Då telegrafverkets högste chef sålunda fått sin uppmärksamhet riktad på dessa för- hållanden, må man kunna hoppas på snar rättelse.
Äfven vid årets riksdag har barnmorskor- nas aflöning varit på tal.
Det gällde denna gång dock ej barnmorskornas personliga lön, utan afsåg motionen i ärendet att staten skulle lämna bidrag till inom kommuner anställda examinerade barnmorskors aflö- ning.
Som det nu är stäldt hindras näm- ligen många kommuner af fattigdom att anställa tillräckligt antal barnmorskor, och uppstå genom denna brist ofta, särskildt för de fattiga, kännbara olägenheter och lidanden.
Nära 250 kommuner på landsbyg- den äro helt och hållet i saknad af i deras tjänst anställda barnmorskor, och statistiken visar, att på landsbygden hade ännu så sent som 1894 ej ens tre fjärdedelar af barna- föderskorna haft tillgång till examineradt biträde.
Betydelsen häraf inses lätt, då statistiken tillika upplyser, att antalet döds- fall efter förlossningar står i direkt propor- tion till antalet barnaföderskor, som varit i fullständig saknad af sakkunnigt biträde.
Motionären, hr Jansson i Djursätra, ville nu att staten genom bidrag till aflöningen skulle möjliggöra anställandet af flere barn- morskor.
Tyvärr lyckades han icke vinna riksdagens bifall härtill, enär landtmännen voro rädda för att statsbidrag till aflöningen skulle i sinom tid leda till statspensionering af barnmorskorna.
Dock uttalades inom riksdagen så stora sympatier för denna fråga, att det säkerligen icke torde dröja länge, innan den ånyo väckes och erhåller en lös- ning, som gifver barnaföderskorna säkerhet att njuta tillbörlig vård och skötsel.
Sparsamhet m e d statens medel är en d y g d, som Andra kammarens landtmanna- parti i regeln och m e d rätta vinnlägger sig o m att utöfva.
Ledsamt n o g slår denna sparsamhet ofta öfver till gnideri, då det gäller en förtjänt statstjänares rätt att i ålderns dagar njuta frukterna af sitt plikt- trogna värf i statens tjänst.
Det är höge- ligen att beklaga, att en om det allmänna så förtjänt kvinna som fru Lea Ahlborn skulle i år få lida för denna missriktade sparsam- het.
Regeringen hade, då fru Ahlhorn nu efter 44-årig tjänstetid som gravör vid k. myntverket önskade afgå från denna be- fattning, hvilken ej inbringat henne någon förmögenhet, föreslagit att hon skulle erhålla en årlig statspension af 2,700 kr., men Riksdagens majoritet nedprutade pensionen till 2,000 kr.
För visso hade fru Ahlhorn, hvars stora konstskicklighet gjort henne namnkunnig långt öfver Sveriges gränser, förtjänt en större gärd af erkänsla för sin dugande, plikttrogna och långvariga verksamhet i det allmännas tjänst!
* 163 I Stockholm.
Små utställningsfunderingar oeh litet annat smått oeh g o d t.
(Forts.) » Fast på det hela taget, » tillade j a g m e d en liten suck, » nu kan det då göra det- samma.
Den här butikoperan skulle nog inte ha gladt honom så särdeles mycket, antar jag.
Ned åt Skeppsholmen, kusk! » Så vek vi af nedåt Skeppsholmen.
Jag riktigt drack Stockholmsskönhet, m e d huf- vudet vändt mot söder hela tiden.
» Det här blir dyrt, » sa Ruffen.
Tänk, hur söt han skulle ha varit, om han haft taxametern att titta p å!
Högt sa jag » l j u f t »: » Vi åker j u på så fort vi hinner, gub- ben lilla. » Nu drog herr Lycko fram och stirrade på en stor silfverrofva m e d en massa ber- locker (nog hans farfars).
v O, så tanklös jag kan vara, » sa jag.
» Kusk, kör genast till första adressen, » (Kusken hade redan adresserna.)
» Ptro — ptro, ptrrooo!
» skrek kusin Johan bakom oss.
» Hvad är det o m?
» ropade Ruffen.
» Bry dig inte o m det, » sa jag hastigt.
» Det är naturligtvis bara något galet.
Kör kusk! » Litet senare stannade vi vid ett ganska snyggt hus vid Artillerigatan, fast beläget mycket långt bort.
Rummen var små, men rätt snygga, det kan j a g icke neka till, men värdinnan gjorde intryck af smuts-elegans och såg snål ut.
Hon gick omkring och skramlade med en stor nyckelknippa, som om hon velat sätta oss under lås och b o m genast och på vat- ten och- bröd sedan — o m hon bara kom- mit åt.
» Åtta kronor om dagen för hvardera af rummen, utom uppassning!
Hennes jung- fru hade nämligen betingat sig 15 kronor extra i månaden, om hon skulle stanna kvar, och — — » » Det tycker jag visst inte hon bör göra, åtminstone inte för vår skull, » afbröt jag.
» Eller hur, Gustaf? » Gustaf knäppte igen rocken, det var hans enda svar.
Nu bar det i väg ändå djupare in på Östermalm.
Kusken krokade och krokade.
Till sist stannade han på en gata m e d en utsikts- glimta öfver Saltsjön.
Trapporna i det gammalmodiga huset var smala, förstugorna små, rena och hvit- limmade.
På » vår » dörr hängde en klock- sträng, som bra mycket liknade hopflätade kattsvansar.
När vi ringde, öppnades dörren ungefär en half aln af en herre i skjortärmarna och m e d svångrem kring lifvet.
» röt han, Herr Lycko steg fram och såg stadigt på karlen bakom sin guldknapp.
(Det var fullkomligt imposangt!)
» Rum, » sa ' han lakoniskt.
Herrn i springan och herrn utanför sprin- gan riktigt duellerade m e d ögonen; så putt- rade ' karlen ' något och kastade loss en liten kedja ifrån låset.
» Stig in, » sa han buttert.
164 Fullkomligt lugn, trängde herr Lycko sig in bakom mig, trots att karlen bjöd till att klämma af honom en bit af näsan i dörr- öppningen i detsamma.
» Ska den där valpen vara m e d så — — » sa han mulet.
» Visst inte, » inföll jag hastigt, » vi har en ann herre m e d oss, en som är mycket värre, » höll j a g på att säga, fast j a g lyck- ligtvis kom i håg mig i tid.
» Inga barn, inga hundar heller? » » A r herrn roteman? » frågade j a g mildt.
» Hur så? » » Jo, de lär vara så där — älskvärda, de, har jag hört.
K o m Gustaf, så — — — » » Nej - - stanna — det kan j u hända — att herrskapet passar mig.
Torka af fötterna — — var så god. » Vi lydde, men inte herr Lycko.
Han öppnade, så döf och oberörd, som om han varit i en helt annan värld, eller åtminstone som om han varit hos en annan värd, dör- ren till rummet och steg in otorkad.
Kan någon tro det I Rummet var stort, med hvälfdt åttkantigt tak och hade ett bredt kristallklart fönster och en den skönaste utsikt öfver Djurgårdsbrunnsviken.
Flaggor i stället för dörrdraperier och hvarenda vrå var full af de mest egendomliga prydna- der.
Inte ett dammkorn någonstans — Värden stod bredbent m e d en kall-pipa i munnen och såg ömse på oss, ömse på rummet.
» Jag tror det duger? » sa han till sist, stolt.
» Det gör det visst, » sa j a g förtjust, » jag tror aldrig att j a g sett något så sött!
Men hvem ska passa u p p?
» » Jag förstås, » svarade värden lugnt.
» A h herre G u d!
» » Ja, tror frun kanske j a g skall släppa något kvinnfolk hit i n?
Jag är händig som den smäckraste husa !.
Först hade jag bara tänkt ta herrar, men de äro sådana oor- dentliga krabbor, landtkrabborna.
Rör in- genting därborta!
(Det var åt Lycko!)
Frun ser inte så tuddig ut — och tycks vara rätt snygg.
Nåå, ska vi slå till för tio om d a ' n?
» » Ja, men, » sa jag, » när — — » » Vill herrskapet ha rummet, eller vill herrskapet inte? » » N e j, inte under sådana förhållanden att städningen ska — » B o m!
var dörren igenläst och vi r e n t u t utfockade.
» En sådan lustig kurre! » skrattade jag.
» Präktig typ, » sa herr Lycko och gjorde ett par anteckningar- (Mån tro han är en sådan där raportör eller krigskorrespondent?
De lär j u vara otroligt modiga och härdade!)
Nästa försök var hos en pastorska i svart sidenklädning och hvit mössa, som rullade omkring benen på oss som ett käggelklot, medan talets ström flödade oförtrutet från hennes läppar.
Hennes specialitet var » utfällning ».
Hvar- enda möbel i hennes hus kunde fällas ut till säng: » matbordet m e d ».
Naturligtvis trodde jag nu, att Gustaf när han fick höra hvilka priser det var, skulle ge order om att fara till vår älskade » Prins Oskar », där vi bodde sist, men pytt, gjorde han!
I dess ställe sa han: » Tänk hvad de nu ska skörta upp en på hotellen!
&gt; » A h j a, hvad den saken angår,&gt; sa jag, litet bäskt, » så föredrar då åtminstone jag bra mycket att bli uppskörtad på ett ho- \ DU N 1897 tell än att bli det privat, ty på hotellen nic.
V i ha nu där fått ordna arbetet helt har man åtminstone kypare till sin dispo- och hållet efter svenskt mönster, och i syn- nerhet gör operationssalen ett svenskt hem- sition! » Nu sitter jag emellertid i ett riktigt tref- vandt intryck, där syster Daug och jag pre- sidera.
För öfrigt finnas här två läkare, ligt rum på Kaptensgatan och skrifver.
Strax vi k o m inom dörren här, kände en grekisk och vår svenske (professor Åker- jag att här inte var någon ' kapa åt sig ' - man), samt ett tiotal » kandidater » utan luft.
Jungfrun såg snäll och reel ut, och ringaste aning om antiseptik, än mindre värdinnan — en öfverstedotter — är jag all- o m aseptik, en svensk sjuksköterska förutom oss två, tre danska samt en norsk.
Man deles kär i.
Och så billigt!
skulle således nästan kunna kalla detta Bara 6 kronor om dagen för båda rum- men med uppassning.
Möblerna äro gam- en helt skandinavisk ambulans!
Patientantalet uppgår till 65 å 70, fast- malmodiga och rara, blommorna är väl vår- än en del redan utskrifvits såsom friska; dade och sol finns det öfverallt.
Vår snälla värdinna har till och m e d dock vänta vi i öfvermorgon en n y sändning skaffat sig ett par alldeles nya sängar till sårade, om allt går efter beräkning.
Aldrig går den synen ur mitt minne, när utställningen — harmonisängar!
» Harmonisängar!
Kors gubben, » sa jag, den första svallvågen af krigets spillror mot- togs af oss.
Vagn efter vagn, bår efter bår, » det passar just för oss det! » Det enda felet med fröken A l m var att alla fyllda med soldater, dödstrött maktlö- hon hade ett rum till, hvilket Ruffen na- sa och blödande, ehuru de flesta voro rätt turligtvis genast tog åt kusin Johan, som bra förbundna.