Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
.Kunna .ses- i verksamhet och profvas d Ingeniör ED AD WIMANS ' Utstallning och Försiiljning,.
- (etablerad 1860).
46 48 Vesterianggatan 46 48 Försälj~iingslokaler: ne&amp;a botten, im, tvd och t r e tr. upp STOCKHOLM.
I Största lager i Norden Kulörta o, Svar ta Y llekladningstyger Kulörta och Svarta Sidentyger Bomulls-Tvattkladningstyger Schalar och Resfiltar m. m. '
O ~ S ~ era!
PY Genom direkta förbindelser med in- och utlandets förnämsta fabrikanter ' kan jag erbjuda ofvannamda artiklar bättre och billigare an nhgon an- nan och torde en hvar genom besök i mina lokaler eller genom reqvisition af profver och varor lätt blifva öfver- tygad om fördelen att hos mig fylla sina behof af dessa artiklar. '
a Profver på begaran,kv~~ \ fit~n6161 h \ \ ml \ a.Te \ eto \ l0 .. kostnadsfritt.
R ' ks-re~efon,26 " ' mo re / .fon
hars drottning, Drömmars drottning Slzmrar $2 6ädd '.
A f bleknad lager, Sofver $8 brzma, Torhh&amp;da btad, Hv@r tal@ På vissnade Kransar.
.- Ty Elise Hwasser Var en f ö r sig.
Lzt; et hon Zefde Var hennnes eget.
Andegz hos henne Var makt och skönhet; Valldig lidelse, Gåvidl vildhet: Ingen undre sig Ej ga f henne 0 fver.
des sista fidostadelzs Sai ' ZZsa~znzn stzt, Öfver att lager, LekficZlt vaenne ?z Vzd djgaende ranjCjlcs, Gömts f ör dödslägret.
Gåfvookarg norqza ' F W ödens lott~zing, Hvad Lymzet kra fde, Ejd ' adstort lzf I drottningens mantel: I s~öZd9nöens brynja, P; sierskans tre fot.
Hon, som v o m den, visste vad Hvad delz hostat Aj l z fvets krafer, m e fallväZ Hvarför hoa valde Lagern till dödsbädd Och till dödsvittne.
Darför hon va lde 4 Scelzens tro llvir ' Y Z Bröt sin lans .$å Lekarmas va&amp;lats.
Skalders st&amp;lande Shapelser 6Ze fvo Hewzes alzdes V 2 @ a tolkar. '
Lif ga f ho
M~mko~ätt, Vann tårar och Kärlik, L ö j n och $wning, Skrach och fasa At a ' römmarnas folk.
L i f g a f hon, Lif af sitt lifi Kam % h w hvarje, Kostade henne Dyrbar lifikra ft, Att de kransarna Biidd.de d ö (~ s ~ ä ~ w t.
Diirför hon valde L ager71 till dödsvitte, fi ircge~ vann den, Som e j v m i t sig sjaC, Ty hgeen varen den, som q. sig y2lf ' Bit för bit Bä fva~zde oflat.
Selma Lagerlöf.
Ur de senaste årens Kvinnan i tjugonde århundradet af Jzdes Simon och &amp; @ ave Simon.
Be- myndigad öfversiittning af ' O.
Stockholm 1892.
Essai sur la Condifion ' polifique de la femme.
Etiide de Sociologie et de Ldgislntion pax Lozris Prank.
Paris 1892.
La Femme dans les Emptois publics.
Encpete et rapport par Lotcis Prank.
Briixelles 1803..
Det har sagts om vart tidehkrf, att det upptäckt kvinuan.
Och ii % man ser den massa litteratur, som nu för tiden utkommer om henne, knnde man nästan vara frestad att tro, att hon vore.
ett alldeles nytt specimen af slaktet homo.
Det skrifves långa afhandlingar om hen- nes fysiska och intellektuella begåfning, om hennes rättigheter, biide dem hon har och.
dem hon borde ' ha.
Vi hafva här ofvan anfört tit- larna på några af de många arbeten, som på senaste tiden af frsin- st %ende författare i olika länder utkommit i detta ämne, och - skola nu.
söka lämna en kort granskning af desamma.
, Jules S h o n har inom flere områden i det moderna Frankrikes Iiistoria skaffat sig ett kandt och aktadt namn, såsom iindervisnings- minister och senator, såsom framstaende författare, såsom filantrop och ifrare för reformer inom arbetarlagstiftniiigen.
I, Kvinnan i ijzbgonde iirkc ?z&amp;adet; e har den åldrige statsmannen och filantropen .uttalat sina åsikter om kvinnaiis ' uppgift och bestämmelse.
Familjen och hem- met böra, enligt hans mening, vara icke endast kvinnans förnämsta, utan äfven hennes enda verkiiingskrets.
Hon skall uppfostras i hem- met och för hemmet.
, Min dröm ar,, säger han, aett samliälie, i Iivilket kvinnorna skalle vara htirskarinnor i sina hem och endast ge- nom sina fader .och miin visa .sig i allmänna angelägenheters, Kvinnornas.
yttre roll bör inskränka sig till salongen, romanen.
och teatern samt välgörenhetsyerksamheten.
Salongen skall vara kvin- nornas arbetsfält; det ä r i den och genom den de böra harska, och.
har härmed fått en anledning att anställa en jämförelse mellan det nutida Frankrikes salonger och 1700-talets; en jämförelse, som naturligtvis icke utfaller till förmån för de förra.
Det 18: de hrhun- dradets kvinna är i allmänhet förts ideal, och det är efter hennes mönster han vill bilda det 20: de hrhundradets, dock med en god till- sats af hygien.
Ty han håller strängt p %, att de unga flickorna, de blifvande mödrarna; skola studera detta äinne, och senare delen af hans bok omfattar en kort vägledning i barnets och den unga kvinnans hy- gien, författad af hans son, med.
Gzcstave Simolt.
Han säger sig ingenting ha emot att kvinnans moraliska myn- dighet inom fsniiljen betydligt stärkes, men däremot liar han en panisk förskräckelse för de moderna jämlikhetsstrafvandena, i poli- tiskt och socialt afseende och hterkomnier flere gånger till de olyckor, som skulle blifva följden af att man gjorde krinnorna &gt;den sorgliga skanken af politiska rättigheter D. Shsom förnämsta skalet mot alla jiimlikhetsstrafvanden anför förf.
olikheten mellan könen i begåfning, i tycken, böjelser och fallen- heter, en olikhet, påstår han, som ligger i själfva naturen och icke kan.
genom uppfostran undanrödjas.
Emellertid säger sig Simon gärna se, att kvinnorna få en biittre och efter vetenskapens framsteg mera lämpad.
uppfostran.
flickorna^, säger han, » ha samma rättigheter som gos- sarne att komma i åtnjutande af statens välgärningar och omsorger.
Lika visst är också, att staten har lika stort intresse att uppfostra dem väl, ja, t. o. m. ett större intresse, alldenstund de, saga lirad man vill, äro sina barns första la rar in nor^.
Man märker dock snart, att lian icke &amp; r belåten med den un- dervisning, som lämnas i de nya franska statsskolorna för flickor, utan att han finner den för grundlig, för mycket systematisk och veten- skaplig, att han tycker, att där studeras för mycket grammatik och för litet litteratur, att vid historieundervisningen upptagas för mycket fakta och för litet anekdoter, att förståndet för mycket odlas, talangerna för litet, ja, det ar icke utan att det ett par gknger framskymtar, att han anser, att flickorna gå för långt i aritmetikens studium, d&amp;, de inlåta sig p&amp; det fjerde räknesättet, den krångliga divisionen.
I sitt ganska vidlyftiga arbete ordar författaren för öfrigt om in %ngt och mycket, som i närmare och fjärmare mån rör kvinnorna, men en sida af saken tar han bra litet i betraktande: de ogifta kvin- norna, dessa olyckliga individer, hvilka icke hafva en make, som be- skyddar och försörjer dem, icke ett barn att uppfostra och sysselsatta sig med.
Dessa i hans tycke lika naturvidriga som olyckliga varel-
41 ser skulle han helst se alldeles försvunno, och han säger själf: %Om jag kunde göra om världen efter min smak, skulle kvinnorna ' få vara kvinnor i densainnia, d. v. s. hustrur ocli mödrar och ' ingenting an- nat.
Jag skulle bereda dem denna höga ställning; jag skulle åt dem trygga denna höga bestämmelse.
Allt, som eljes sysselslitter och upp- tager dem med andra bestyr, förnedrar dem,.
Ganska lättvindigt affardar han afven de banor, där kvinnor, som icke äro hustrur och inödrar, skulle kunna vinna en sjalfständig ställning samtidigt med att de skulle kunna gagna sina medrnänni- skor.
Af läkarebanan, som ju i Frankrike står kvinnorna öppen, tror han icke, att de skola begagna sig.
Kvinnornä själfva, påstkr han mycket bestämdt, tveka icke att föredraga den hanliga framför den kvinliga läkaren, d&amp; de gärna tro den förr ' e kunnigare, mer erfaren, mer klarseende, och förtroendeingifvande, att han dessiitoin är kallblodigare och slutligen, att han biittre bevarar yrkeshemliglie- terna.
Oss tyckes, att den .franske författaren här på ett allde- les obefogadt och föga sanningsenligt satt ' gjort sig till kvinnans tal- man.
A t t kvinnorna agna sig åt, sjuksköterskekallet, dar det icke kommer an annat än att verkställa läkareus och kirurgens före- skrifter, anser han däremot helt naturligt; och han uppmanar dem till och med att slå in p % apotekarebanan, för hvilken han anser kvin- norna vara nastan lika dugliga som för arbetet i köket.
Till att diskutera kvinnornas större eller inindre duglighet till advokatyrket, nedlhter lian sig icke; I beriittelseforrn bevisar lian.
där- emot de sorgliga följderna inom ett Iiktenskap af att hustrun erhållit.
nhgra insikter i lagfarenhet.
a %Non verba sed f a c t a ~, har den belgiske advokaten valt till niotto öfver det ena af sina tv % senaste arbeten i kvinnofrågan, hvil.
kas titlar vi ofvan anfört, och med detta uttryck skulle vi ocksa ' vilja karakterisera skillnaden mella.n den åldrige franske senatorns, visserligen ganska spirituella, nien ensidiga och fördomsfulla kbseri öfver kvinnan och LP&amp; Banks s Essai.
mr la colzditiosz politique de la femme ».
Många af Simons reaktionära hsikter vederläggas i nämnda arbete ine- dels fakta, medels .exempel, tagna ur lifvet, medels citat hemtade från berömde filosofer och rattslärde.
Den unge belgiske juristen ä r sjalf en varm van af könens fullkomliga likställighet och på nastan hvar sida af sitt digra arbete förliiktar han denna sats.
Han inser.
full-
komligt, a t t det icke ar ined tomma fraser ' kvinnornas fordran p % en viss grad af likställighet kan, vare sig Iistresonneras eller förfäktas.
Han säger själf, att kvinnofrågan ä r ett problem, som mkste studeras genom fakta, diskuteras med angifvande af skii1 för och emot, och lösas pli ett vetenskapligt sätt.
Själf har han också försökt a t t gal till grunden med f r h o n.
I hans 598 sidor digra arbete, som blifvit prisbelönt af juridiska fa- kidteten i Paris, ä r det väl knappt någon sida af fragan, som ej &amp; r belyst.
Där finnas historiska öfversikter af dess utveckling och ställning under olika tider, uttalanden af naturvetenskapliga auktori- teter rörande betydelsen af de båda könens fysiska olikheter, fram- ställning af en inangd filosofers och tänkares uppfattning af kvinnan och hennes ställning, så val deras, Iivilka sksoin en Proudhon och en Schopenhauer varit motstabndarc till hennes lika ratt, sol!
deras, hvilka såsom Condorcet, Hippe1 och Stuart M U förfäktat denna riitt.
E n stor del af boken upptages af en redogörelse för de olika ländernas lagstiftning rörande kvinnan, en redogörelse för hennes lag- liga rättigheter eller brist på lagliga .rattigheter inom familjen, såsom maka, moder och enka, liennes rättigheter i samhället i friimsta ruin- mat till undervisning, vidare till ämbeten och sysslor, till deltagande i statens och kommunens styrelse och förvaltning.
D e olika delarne at denna framställning tyckas oss vara af ganska olika värds.
Dk förf: s eget hemland, och några af de större länderna, i synnerhet Frankrike, men.
äfven England och Nordamerika, iiro ganska grundligt beliand- lade, har förf.
aflärdat en mängd af de agdra, staterna ganska knapp- handigt och icke så sällan p % ett icke fpllt exakt sätt.
Det gäller bland annat om vhrt land.
Å ena sidan har väl, helt iaturligt, ut- rymmet hindrat honom a t t lika grnndligt beliandla alla länder, å an- dra sidan torde obekautskapen med spr %k och förhållanden hindrat honom att fullt tillgodogöra sig det material han kunnat ha till sitt förf ogande.
Men äfven om inan kan anmärka en och annan ojämnhet i arbetets anläggning och utförande, innehåller det så mlinga faktiska uppgifter, så många intressanta synpunkter, att det för kommande förfittare d ämnet helt s w e r t skall blifva en ovärderlig kalla a t t ösa w. A t t i en kort öfversikt såsom denna gifva en föreställning, om ocksh blott de förnämsta afdelningarna, ä r omöjligt, och vi måste därför inskränka oss till några korta antydningar.
Kvinnofrågaq a r icke af så ny dato, som man Iran vara frestad att tro.
E n af de äldste försvsrarne af kvinnokönets ratt a r Plato, som i sitt arbete » Staten » grkar på att kvinnorna matte erhhlla samma uppfostran soin mannen, t. o. in.
utbildas till krig, och i allo behandlas - som männen.
Blgnd de gamla romarne förde man sådana soni Cicero och Setieca kvinnans talan.
Den senare, hvilken i sh mycket var ' en kristendomens föregångare, predikade den satsen, att den äktenskapliga troheten i lika Bög grad bör vara båda inakarnes plikt.
A t t kvinnorna redan under antiken förstodo a t t sluta sig till sammans till skydd för sina rättigheter bevisar Titus Livius ' berat- telse om .deras uppträdande mot Cato, som stiiiidigt inför folkförsain- lingen i Rom bekämpade kvinnornas fordringar.
Det var tjugu å r efter sedaii den f ö r kvinnorna förliatliga lex Oppia l blifvit antagen.
Kvinnorna begärde lagens afskcffaiide, men Cato ville ha den bibehållen.
Den dag, då lagens öde skulle komma under om- röstning, hade kvinnorna, som icke lato några förestallniiigar iinponera p % sig, gått ut och samlats på de vägar, som ledde ypp ii11 foruiri.
De om- ringade medborgarna, som voro på vag4ill folkförsamlingen, och besvuro dem a t t rösta för lagens uppliafvande.
Cato måste för att komma till forum passera kvinnornas led, Iivilket icke mildrade hans harm inot dem, och vid framkomsten hö11 bal1 ett tal, som torde varit ett af de kraftigaste och mest ljungande, som någonsin hållits mot kvinnokönet, och hvari han bl.
a. yttrade: » Laggen en tygel på denna tyranniska natur, på denna okufliga varelse.
Våra fader liafva velat, a t t kvin- norna skulle vara under sina fäders, sina mäns och sina bröders valde.
Kommen i h i g alla dessa lagar, .genom livilka våra fader tyglat kvinnornas frihet ' och böjt dein under mannens makt.
Och ehuru kvinnorna varit bundna genom dessa lagar hafven I knappt kunnat få bukt p % dem.
Tillhten icke att de rycka ifrån er den ena rattighes ten efter den andfa, och att de s % smabniagom blifva edra likar, ty börja de först val blifva edra likar, skola de snart blifva edra öfver- man,.
Oaktadt .detta kraftiga anfall inot kvinnorna, gingo dessa seg- rande ur striden, d % lagens upphafvande blef besliitet.
Sällan ha väl kvinnosakens motståndare mer uppriktigt sjungit ut sin mening än den gamla romaren, som helt öppet förklarade, a t t man borde halla kvinnorna i straina tyglar och icke utvidga deras rättigheter, ty d&amp; kunde de så småningom blifva männens likar, ja, deras öfvermän.
Andra skal anföras.
för tiden af motståndarne, och Frank. '
-. -- .- l Lex Oppia stiftades G r 216 f. Kr.
för att stófja den öfverhnndta- gande lyxen bland kvinnorna; den stadgade, att ingen kvinna fick hafvs nier ä-n ett halft uns guld, icke biha brokig dräkt, icke fara i vagii uti stad eller p&amp; korbre afsthd frbu en saldan hi en (romersk) mil.
upptager och bemöter en mängd af dem.
E t t af de vanligaste är att likhet i rättigheter också bör medföra en likhet i skyldigheter.
Detta skal, yttrar förf., ägde större giltighet förr, då kvinnorna, allt under det a t t de vor0 förlustiga åtskilliga rättigheter, åtnjöt0 vissa fördelar.
Så t. ex. vor0 de straff, hvartill de kunde dömae, alltid lindrigare an de, som för samma förseelse drabbade mannen.
, Kvinnorna äro bräckliga käril&gt;, proklamerade den gamla Pagen.
Men i vhra dagar a r det helt annorlunda.
Kvinnorna äro i samma grad som männen skyldiga att betala skatt, direkt och indirekt - ja, förf.
visar p&amp; ett ställe, att de indirekta skatterna s&amp; mycket hårdare drabba kvinnorna som deras arbete betalas så mycket lägre än männens.
Lika litet anser strafflagen det för någon förmildrande omständighet, att den brottsliga tillhör det svagare könet.
Men kvinnorna behöfva icke göra krigstjänst, invändes det vi- dare.
Sannt, men för det första är icke krigstjänsten i alla länder obligatorisk, vidare aro afven i de länder, där den verkligen är det, m h g a man af ett eller- annat skal frikallade därifrån, utan att där- före förlora nkgon af sina medborgerliga rättigheter.
Den uppoffring en del af landets manliga ungdom, phpekar förf.
vidare, gör för foster- landets försvar, torde äfven fullt uppvägas af de tjänster sa många af dess kvinnor göra det, d&amp; de under kval och smärta, ja, fara för lifvet, skänka landet söner och döttrar.
Om värdet af någotdera offret ä r det andra underlägset, icke torde underlägsenheten vara pk kvinnornas sida.
Den naturliga raGten, yttrar förf.
pk ett ställe, förkunnar män- niskornas jämlikhet.
Rattvisan fordrar, att kvinnan, som har sina sar- skilda intressen i samhället, skall kunna deltaga i valet af de represen- tanter, som ha i uppdrag att vaka öfver dessa intressen.
» Ocksb, säger han vidare,, ar jag på det klara med, att så lange kvinnorna ingenting betyda i staten, så länge de icke deltag?
i valet af natio- nens representanter, skola deras speciells intressen försummas.
Sh länge icke lagstiftaren i Belgien eller i Frankrike har att taga kvin- norna såsom röstberattigade med i beräkningen, skall han aldrig kunna besluta ' sig för att rösta för den minsta reform till.
förbättrande af kvinnans ställning.
Hans blinda och brottsliga egoism skall arbeta fös a t t bibehålla de tyranniska lagariias orättvisa principer, hvilka i sam- hället betrygga männens suveräna själfstyrelse.~
, Med stöd af åtskilliga gamla handlingar visar förf., att omstän- digheten att man tillhör genus masculinum icke i alla tider varit en kva- lifikation för a t t få deltkga i valet af nationens representanter.
Så ägde i Frankrike kvinnorna från 14: e århundradet ända till revolu- tionen ratt att deltaga i vden till så väl generalstaterna som provin- sialstaterna.
Inom det andliga ståndet hade nunneordnarne representa- tionsrätt.
Inom adeln hade kvinnorna, då de voro länsinnehafvare, samma privilegier ocli ' rättigheter som männen.
Feodalratten tiiler- kände kvinnorna suzeränrattighet.
Under denna regime skötte kvin- norna finanserna, uppburo skatter, utfärdade fribref, skipade rättvisa.
iinderhöllo ocli anförde armder.
Kvinnor, som ärft pärskap, yttrar Montaigne, hade utan liansyn till sitt kön &amp; tt att närvara och afgifva sin röst vid de mål, som föllo inom jurisdiktion.
Till adelsmännens skyldigheter snarare än till deras rättigheter Iiörde att deltaga i statsförsamlingarna och kvinnorna hade afven denna skyldighet, som de kunde fullgöra personligen eller genom om bud, vanligen föredrogo de det senare alternativet.
afveii i det tredje ståndet kunde kvinnorna deltaga i valet, af Gpresentanter och af flere handlingar framgår, att de afven gjort det i, synnerhet vid de tidigare församlingarna.
A t t kvinnor voro med &amp; h vqlde deputerade inom alla tre 8 t h - den i Frankrikes ' sista generalstater, de, som den 27 april 1789 sam- manträdde i Versailles, synes tydligt af konungens bref för nämnda generalstaters saminankallande.
I de artiklar, som röra yresterstån- dets representation talas det uttryckligen om .de andliga, korporationer och samfund af båda könen,, och i artikeln om adeln om de kvinnor, enkor eller ogifta, som ägde lan och som skulle representeras af ombud: tillhörande adelsthdet.
I tredje standet hade de kvi~liga korporatio- nerna i staderna ratt att välja ombud; .. hvarjamte sådana kvinnor i öfriga kommuner, som voro familjecliefer hade rätt att deltaga i upp- sattandet af &gt;les cahiers, och i valet- af deputerade.
, ' Äfven till provinsialstaterna ägde kvinnor shval röst- som val- rätt, och kvinnor deltogo afven i " deras sainmanträden, så t. ex. var in: me de Sevign6 medlem af de bretagniska provinsialstaterna.
I Efigland liar ett liknaiide förhhllande ägt rum.
Där var röst- ratten sedan urminnes tider bunden vid den fria jordägendomen.
Från Wilhelm eröfrarens tid nämna handlingar kvinnor bland familjeclie- ferna, d. v. s. valmännen.
Ännu i - 16: de ' århundradena deltogo de i valen till parlamentet.
Så til1satt.e under drottning Elisabeths ragering J
' en frii Dorothy Packingtoii ensam tv %~parlameiitsledainöter.
Och detta - exempel ä r långt ifrån enastående.
Under tidernas lopp tyckas emellertid kvinnorna i England liafva uraktlåtit a t t Begagna sig af sin rösträtt, och detta deras privilegitini r %ksde sk smhningoin i glömska.
Å r 1832 inlade en rik ' godsägarinna i grefskapet York en pe- tition till underhuset, i livilken hon, som ägde större delen a f ' jorden i sin valkrets, begärde att få deltaga i valet .af kretsens parlaments- ledamot.
Arrendatorerna, hennes tinderlydande, fingo rösta, icke hon, jordens ägarinna.
Denna petition väckte .löje i underhuset och anskgs icke värdig att af huset diskuteras.
Detta var början till den samtida rörelsen för kvinnors rösträtt i England.
Under den ' stora tdlreformrörelsen på 50-talet, i hvilken kvinnorna aktivt deltogo, kom &amp; ter frågan om deras rösträtt upp.
Det var dock först Stuart ~ i l l som, skulle ställa deR på parlamentets dagordning, d % lian under 1866 års session i underliuset framlade en petition, i livilkeii 1,500 kvinnor begärde politisk rösträtt.
Frågaii liar sedermera upprepade gånger varit föremål för motioner i parla- in8ntet, framställda ibland af liberala, ibland af konservativa leda- möter, men har ännu ej vunnit sin lösning.
I en del af Stoflritanien p % ön Man, som har ett själfstandigt parlament, ha dock kvinnorna genom 1880 års valreforin erhållit .po- litisk rösträtt.
(Forts.) M.
C. Nhgra .blad ur ~ r n s Ahlgrens t lifs- historia,.
hemtade ur bref till en syster.
Efter hvad läsaren torde påmin ' na sig meddelade vi under of- ' vanstående rubrik i 8: de häftet af föregående årgång en ' del bref af den berömda svenska författarinna, h a r s ratta namn var Victoria Benedictsson.
Det ä r fortsiittni~igeli af desaa bref vi nu.
gå a t t del- gifva våra lasare i den .förhoppning, att desamma skola mottagas med samma varma intresse, som kommit de förra brefven till del.
De af oss redan nieddelade brefven, skrifna, som bekant, till en äldre syster och omfattande en tidrymd af omkring sju å r (1878-84),
' " visa oss hur den om ' sin rätta ' kallelse så länge tveksamma författa- rinnan, så småningom känner sina vingar vaxa ut till dess lian fram- står fullt medveten om sin egen förmåga och med sin lifsuppgift klar framför sig.
Å r 1885 utkok hennes första längre ' berättelse spengars, livil- ken skulle göra namnet Ernst Alilgren, redan genom debiitarbetet, l Skånea, presenteradt för den läsande ' allmänheten, kandt och värderadt i ännu vidsträcktare kretsar.
I nedanstående bref delger förf.
sin syster - ett och annat om livad hon själf tänker angående det under iitgifning varaiide arbetet.
Hvad hon i sammanhang därmed yttrar om sin » kamrat$ Axel Lundegård och sitt förhållande till honoin - vi anse det icke som en indiskretion mot » Titanias, och sPrometlieiisw förf.
att vi utan för- behåll återge dessa yttranden - %r äfven af intres~e, då den ' atelier- kritik ' de båda kamraterna underkastade livaraiidras arbeten, sem be- kant, utöfvat ett ej ringa inflytande på bådas utveckling.
Ernst Alil- grens uttalanden i kvinnofrågan göra äfven, synes det oss, il.edan8tå- ende bref markliga.
: i: 1: Hörby, 17 februari 1885.
Kara syster!
Hjärtlig tack för det du skref till mig, och ännu mer för det du bryr dig om att höra något om mitt litterära görande och l %tande Den bok jag skall ge a t till våren heter, Pengars, är en sam- inaiiliärigitnde berättelse, livars början du: edan läst här i inanuskript.
J a g slutade den i fredags och har nu endast niigra små ' ändringar att göra, s % är den färdig.
E n mängd tidningar liar redan bebådat dess ankomst till världen.
Scliéele tycker oin den; inaniiskriptet ligges just iiu hos lionoin.
Den är djärf, men i mitt eget tycke ett duktigt arbete med säker teckning och raska färger.
Jag skall från ett håll bli nedgjord för den, men-det bekymrar inig icke, jag tror att jag skall få ett starkt parti med inig, och oin.
inotpartiet skriker bra, skall det endast vara inig en tjänst, ty så gkr boken åt.
Den blir omkring 200 trycksidor.
Lundegård ' .kan skrifva mycket bra ibland, nieii den bit du last i ~Heinvannens sätta livarken lian eller jag något värde på; den var kasserad, men Hemvariiien ville sjalf ha den, och då skulle lian varit dum om han nekat.
Om den pojken får vara frisk och rask, skall du se att det blir karl af honom med tiden, och en duktig * karl till på köpet.
Jag hop- pas det Atminstone, och som kamrater lär man ju något kanna livar- andra.
D&amp; det gäller att höra och säga sanningen får alltid förkonst- lingen ge vika nlgot, och en bit ' af den verkliga människan tittar fram.
Vi ha växlat både goda och onda ord och det ratt på allvar; jag sätter varde p % honom trots hans stridiga sinne.