Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De anslogo hälften af personliga skyddsafgiften till folkskolan, nemligen 104,000 R:dr till underhåll af den högre folkskolan, folkskolelärare-seminarier, undervisningsmateriel och folk - 12 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 7. skole-inspektörernas resor etc. samt 156,000 R:dr till dels folkskolelärare-lönernas upphjelpande, dels äfven iolkskoleväsendets i allmänhet utveckling och förbättring, men föreskrcfvo för begge dessa anslagssummor sådana vilkor å menigheternas sida, som voro dels icke rättvisa, dels äfven skulle förorsaka vederbörande Skolstyrelser mångfaldigt bryderi och trassel för medlens utbekommande.
Ty då det stadgades, att statsbidragen ej skulle beviljas till högre belopp, än som motsvarade hvad församlingarne sjelfva från en viss sednare tidpunkt hade tillskjutit, så icke blott kommo församlingarnes föregående och ofta betydliga bidrag dervid icke i ringaste beräkning, utan äfven kommunerna bragtes i frestelse, att antingen för högt uppskatta sina nya bidrag eller att låta hvad sorn redan blifvit tillskjutit gälla såsom nytt tillskott.
Men det största felet var, att då man ansåg en löneförhöjning för de examinerade lärarne till 400 R:dr vara ytterst nödig, man likväl ej stadgade detta såsom minimilön, utan lät upphinnandet deraf bero på, huruvida församlingarne ville tillskjuta hvad som motsvarade Statens bidrag.
Häraf uppstod den beklagliga följd, att, då benägenheten ej mera var stor för de fästa skolorna, och församlingarne i stället med en verklig hunger kastade sig öfver de 75,000 R:dr för folkskoleväsendets upphjelpande medelst småskolor, af hvilka några församlingar förvärfvat sig ända till 20 å 30, så har för detta ändamål från statskassan det sista året utgått öfver 100,000 R:dr, hvaremot anslaget, 80,000 R:dr, för löneförbättring åt lärarne blifvit till hälften obegagnadt.
Det förtjente en egen undersökning, hvarföre socknar, som ej tillhöra de glesast bebodda, hellre än att söka Statens understöd för en skälig löneförbättring åt sin examinerade lärare eller tillika för den fasta skolans utvidgning genom en hjelplärare, föredragit att med Statens bidrag till en tredjedel inrätta flere småskolor; om icke orsaken varit, att man för löneförbättring åt sin examinerade lärare blott kunnat af Staten erhålla 50 å 60 R:dr, men för inrättningen af byskolor flere hundra R:dr, och sålunda genom dessa beredde en verklig inkomst åt socknen.
Deremot egde man ju att beräkna de egna bidragen, bestående mest af naturaprestationer af föda, husrum, ljus och ved åt de oexaminerade lärarne, så högt man ville.
Jag säger ej, att öfverhufvud så tillgått, men att mångenstädes så kunnat ske och äfven troligen skett, är ju ganska påtagligt.
Äfven hade man ju från 1856 års
Ständer ett fullt berättigande och ampelt förord för småskolorna i den förklaringen, att “det för alla nödvändiga kunskapsmåttet bäst bibringades i tätt spridda småskolor11, samt att sådane “må allmänligen inrättas".
Men huru som helst man må inrätta socknens folkskoleväsende, antingen med en enda fast skola och examinerade lärare eller tillika med flere småskolor för den förberedande bildningen, så måste väl anses nödigt, att det blir ett ordnadt sammanhang mellan och en naturlig öfvergång från det ena till det andra; äfvensom att den examinerade läraren, som både måste undervisa i den fasta skolan och tillika utöfva tillsyn öfver undervisningen i småskolorna, måste vara så lönad, att han ej tröttnar vid sitt dubbla och svåra åliggande.
Sådant förhållandet nu är, är väl annat ej att vänta, då af landets 2,800 examinerade lärare måhända knappt en tredjedel kommit till den äskade löneförbättringen af 400 R:dr, och de öfrige för sin utkomst nödgas sysselsätta sig med bitjenster, som mer eller mindre draga dom från deras egentliga kall, äfven borde väl dessa 400
R:dr utgöra icke maximum utan minimum af en examinerad lärares aflöning, och Staten ej erbjuda sitt bidrag till småskolelärar anställande och aflönande, innan vilkoret om den examinerade lärarens skäliga aflöning vore af föi'samlingarne uppfylldt; Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 7. 13 ty uppenbart är, att oin man också inrättar aldrig- så många småskolor i socknen, men låter den fasta skolans lärare, som både skall utöfva tillsynen olver och utgöra don omedelbara ledaren af socknens folkskoleväsende, nedsjunka i modlöshet och förtviflan öfver sin bergning, så äro de förra medlen till en stor del bortkastade.
Ändtligen borde man väl vara betänkt på att de examinerade lärarnes löner icke blifva alltid på samma punkt, eller vid hvad nu torde blifva stadgadt såsom minimum, nemligen 400 R:dr Runt, utan må efter vissa år, jag ville föreslå 10 år, väl vitsordade i skolans tjeust, kunna ökas för en gång med 100 R:dr.
Det torde vara få tjenstemän, som i sitt yrke ej hafva hopp om någonslags befordran till högre lönegrad, såsom på en gång belöningen för i lägre grader ådagalagd förtjenst och såsom tillika en oumbärlig hjelp, då ofta en ökad familj fordrar ökade lefnadskostnader.
Vill man då lemna den tjensteman, som bekläder det på en gång vigtigaste och mest uttröttande uppfostringskall utan all uppmuntrande utsigt för framtiden?
Denna löneförhöjning efter 10 år till 500 R:dr torde i vårt land vara så mycket mer af behofvet påkallad, som mig veterligen i intet annat land folkskolelärarelönerua äro så ringa, som hos oss.
Danmark hafva äfven hjelplärarne 400
R:dr och de examinerade lärarne, då de tillika äro sångare, 6—800 R:dr.
I Preussen är minsta lönen 200 Thaler eller 533j R:dr R:mt, o. s. v.
Man hyser betänklighet för en sådan löneförhöjning i anseende till det stora antalet af examinerade lärare.
Ty om man också afräknar vid pass en tredjedel, som äro tillika antingen prestman eller klockare eller orgelnister eller genom sin redan innehafvande lön höjde öfver behofvet af en sådan lönetillökning; så återstå i alltfall omkring 2,000 examinerade, som mera uteslutande egna sig åt sitt folkskolelärarekall, och af hvilka säkerligen hälften redan tjenstgjort i 10 år, eller åtminstone snart inträder i den ålder, som berättigar att få en löneförhöjning af 100 R:dr.
För omkring 1,000 examinerade lärare skulle således, emedan man ej kan lägga denna nya kostnad på kommunerna, af Staten fordras årligen omkring 100,000 R:dr Runt.
Jag anser likväl anslaget af sådan vigt, att utan dess beviljande det blir i längden omöjligt att få till folkskolelärarekallet fullt skicklige och villige personer.
Man bäfvar tillbaka för kostnaden.
Men på hvem eljest, om ej på lärarne, beror folkskolans nu så mycket önskade högre lyftning och tillvext.
Säkert uträttas det ej genom de yttre kontrollerna allena.
Och från hvilken källa, om ej från det fält, hvarpå familjeuppfostran och folkskola handhafves, beror ytterst hela folkets andliga kultur och tillvext.
För detta ändamål äro 100,000
R:dr icke för mycket eller åtminstone fullt ut såväl använda, som för ett stycke kanal eller för en jernbro, blott tjenande en viss stad eller landsort till nytta.
När engelsmannen Macaulay år 1839 i Engelska Parlamentet förordade 100,000 £ för folkskoleväsendets då behöfliga förbättring, befarade äfven han, att summan skulle af många anses för stor, men tröstade Underhuset med den förklaringen, “att redan från lägsta synpunkt betraktadt och om man ansåg menskliga väsenden endast såsom producenter af egendom, vida mer skulle kunna frambringas af ett upplyst och insigtsfullt folk.
Men detta vore ej allt, För hvarje pund, som man besparar på undervisningen, får man bekosta fem gånger så mycket på processer, fängelser ocb straffanstalter.
Jag kan derföre aldrig tro, sade den store häfdatecknaren, att staten kan uppfylla sin uppgift att skydda ordningen och föröka egendomen mera geuom något annat, än genom att göra folket visare och bättre.
“ 14 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 7. Frågan är nu, hvarifrån medlen till allt detta skola tagas.
Enklast vore utan tvifvel, att öfverlemna hela den återstående delen af skyddsafgiften till församlingarnes disposition med vilkor, att do efter föreskrift ordnade och underhöllo sitt folkskoleväsende.
Men då detta skulle hafva till följd, att en del församlingar skulle frossa i öfverflöd, under det andra kommo i verklig brist, och att Staten derjemte beröfvade sig de 100,000 Rdr, som nu användas för folkskolelärareseminarierna etc., så ser jag ingen annan utväg, än att
Staten tillsvidare måste uppbära och utdela skyddsafgiften, såsom skedt är, likväl med den bestämda förklaring, att då småskolors inrättande och underhållande företrädesvis bör tillhöra kommunerna, Statens bidrag för detta ändamål, så fort ske kan kommer att upphöra, och föräldrarne inträda i skyldigheten att sjelfva sörja för sina barns första och förberedande undervisning.
Deremot bör väl Staten framgent anse sig förbunden att, i mån af församlingarnes vilkor, bidraga till de fästa och ambulatori ska skolornas förseende både med undervisningsmateriel och ordentligt bildade och aflönade lärare.
Jag får i följd häraf vördsamt föreslå, l:o att, jemväl under nästa statsreglering halfva skyddsafgiften användes för landets folkskoleväsende på det sätt, att 104,000
R:dr, såsom hittills anslås åt lärare-seminarierna, fol kskole-inspektionen m. m. och att af återstoden 80,000 R:dr användas till förhöjning af de examinerade lärarnes löner med församlingarnes bidrag, såsom redan är föreskrifvet, och 75,000 R:dr ställas till Kongl. Maj:ts disposition för folkskoleväsendets förbättring jemväl genom småskolor, men på sådant sätt, att ingen församling erhåller understöd till dessa, utan att, jemte iakttagande af öfriga vilkor, hafva visat sig författningsenligt hafva vårdat sina fasta eller ambulatoriska skolor samt försett dem med examinerade lärare med minst 400 R:drs lön, samt 2:o att ett förslagsanslag af 100,000 R:dr gifves till förhöjning, utan kommunernas bidrag, till 500 R:dr R:mt af de examinerade folkskolelärares minimilön, som med vederbörandes goda vitsord tjenat folkskolan såsom ordinarie lärare i 10 år och vidare fortfara i skolans tjenst.
3:o anser jag beköfligt, att hvad som af dessa anslag besparas användes att förstärka den vid 1850—1851 års riksdag afsatta fonden för folkskollärares pensionerande.
J. A. Säve.
N:o 8. 15 N:0 8.
Af Kontrakts-prosten 15.
M. Tegnér:
Om vissa tillägg och ändrin gar i Kongl.
Förordningen om mantals, och skatt skrif ningarnes förrättande, eif den 20 Juli 1861.
Den nu gällande Kongl. Förordningen, angående mantals- ock skattskrifningarnes förrättande af den 20 Juli 1861, uppställer i § 5 mom.
1 den fordran på husförhörslängden, hvilken vid mantalsskrifningen skall tillhandahållas till upplysning och efterrätfelse, att “deruti skola vara fullständigt införda alla, efter sednaste mantalsskrifning, inom församlingen födde eller dit inflyttade personer, samt vederbörliga anteckningar verkställda angående dem, som derefter med döden afgått eller bortflyttat, äfvensom angående alla andra sedermera inträffade förändringar i afseende på församlingens i den förra mantalslängden upptagna personal" m. m.
För vinnandet af detta mål äro ock, hvad inflyttningen från andra församlingar angår, och kontrollen öfver uppvisandet af de derifrån medförda prestbetyg, hvarjehanda föreskrifter meddelade och ansvarsbestämmelser fastställda i de följande momenterna af ifrågavarande § och i Legostadgan, äfvensom hvad beträffar införandet i husförhörslängden af de födda och afförandet ur densamma af de med döden afgångna och bortflyttade bestämda stadganden finnas i lag och författningar uppgifna.
Men hvad deremot angår, såsom det i den nådiga Förordningen heter: “alla andra sedermera inträffade förändringar i af seende på församlingens i den förra mantalslängden upptagna personal”, så meddelas, besynnerligt nog, eller åberopas icke några särskilda föreskrifter i den högstberörde Förordningen, huruledes de härföre nödiga upplysningar skola komma husförhörsboken till godo, ehuruväl i 6 § 1 mom. anbefalles, att vid mantalsskrifningen skall hvar och en husbonde till för- och tillnamn, födslse-år och dag uppgifva sig och alla dem, som till hans hushåll höra eller i hans tjenst äro anställde" o. s. v.
Det förra, eller saknaden af huruledes utöfver kännedom om de födda och inflyttade samt de afflyttade och döda, äfven uppgift skall kunna meddelas eller upplysning vinnas angående de på annat sätt, än de nyligen nämnda, inträffade förändringar, sedan förra mantalsskrifningen, med församlingspersonalen, är tvifvelsutan, en brist, som bör afhjelpas, och det sednare, eller hvad i 6 § 1 mom. innehålles om inställelse vid mantalsskrifning, ett stadgande, som, utan skada för saken, men till gagn i mer än ett hänseende, torde kunna upphäfvas.
Det är nemligen en hvar bekant, att vid hösttiden inträffa förändringar inom församlingen med den mera rörliga befolkningen, eller tjenande klassen, genom flyttning inom församlingen, vanligen icke af mindre vidd och omfång än in- och utflyttningen för församlingen sammanlagda.
Att få dessa personer antecknade, hvar på sitt nya ställe, är för en tillförlitlig husförhörslängd ej af mindre vigt än anteckningen af in- och utflyttade, och sammanfaller, i viss mån, äfven med denna, der en församling år fördelad på tvänne eller flera län.
Att derföre få någon bestämmelse härom intagen i Förordningen om mantals- och skattskrifningarnes förrättande, synes mig vara både önskligt och behöfligt. 16 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Inom de större och folkrikare församlingarne, der husförhören stundom knappt hinna taga sin början, och ännu mindre bringas till slut innan mantalsskrifningen inträffar, förrättas dessförinnan, åtminstone inom den trakt, som är af mig närmare känd, i början af November månad, en justering af husförhörslängden, fristående från och oberoende af husförhören.
Till denna justering, eller som den vanligen benämnes “skrifning11, hvilken, såsom nyss nämndes, tager sin början med November, då tjenstehjons-flyttningen skall, enligt lag, vara på landet afslutad, kallar Pastor, genom pålysning från predikstolen, rotevis, på särskilda dagar och timmar, alla inom socknen varande hemmansegare och innehafvare, för att uppgifva de förändringar, som, genom flyttningen, skett med personalen, så inom deras hus. som på deras egor, och hvarvid då betygen för de hos dem, utsocknes ifrån, till församlingen inflyttade, medhafvas.
Den personliga inställelsen af hvarje husbonde är hvarken vanlig eller nödig, utan meddelas stundom af en, någongång af två, och sällan af flera, uppgifterna och redogörelsen för en hel by, bestående af flera mantal.
Inom mitt pastorat, der denna anordning under en längre följd af år egt rum, äfvensom öfverallt der den blifvit införd, anses och följes den med bifall och belåtenhet, både från Presterskapets och församlingens sida, och ialittages derföre och efterkommes så noga och ordentligt, att någon anledning till anmärkning, eller underlåtenhet i meddelandet af de äskade uppgifterna, sällan förekommer.
Fördelar ne, som med denna anordning redan äro, och ännu mera kunna blifva förenade, och hvad nu förekommer som praxis inom en del församlingar upphöjdes till ett lagbud, gällande för alla, äro nog i ögonen fallande, för att icke behöfva vidlyftigare anföras.
Först, skiljes nemligen från husförhören justeringen af husförhörslängden för roten, hvilken justering, der den ännu förekommer, antingen måste borttaga för mycken tid för hufvudändamålet med sammankomsten, eller ock uttänja denna till en tidslängd, som blir nog mycket tröttande både för läraren och åhörärne.
Vidare underlättas mantalsskrifningsförrättningen derigenom, att husförhörslängden Aunes justerad, och att de skriftliga uppgifter, hvilka skola till skattskrifningen ingifvas, blifvit enligt den justerade husförhörslängden upprättade, eller med densamma kollationerade; hvarigenom den i § 8 anbefallda jemförelsen af uppgifterna med husförhörslängden underlättas och möjligen äfven göres mindre nödig; och slutligen skulle en så beskaffad föregången, och författningsenligt påbuden, justering, göra den nu föreskrifna inställelsen i egen person, eller genom ombud, vid mantalsskrifningen helt och hållet öfverflödig, för att ej heller förtiga, att detta stadgande, som utläster böter för ett underlätet iakttagande deraf, vållat mången en utgift, hvilken minst förmått draga densamma, på samma gång som ock hans personliga inställelse kanske minst varit af behofvet påkallad.
Dessutom att till ett förrättningsställe, och detta vanligen gästgifvaregård, sammandraga en hel hop folk, som, i vanliga fall, der ingenting har att syssla, om icke möjligen att svara på den af Häradsskrifvaren framställda frägan om den husbonde, som uppropas är tillstädes, ty förrättningen försiggår efter husförhörslängden och i enlighet med densamma, och för öfrigt endast för att onyttigt förnöta eller förspilla dagen, och mången derutöfver att ådraga sig en utgift, som kunnat undvaras, eller åtminstone bättre användas, är något som fastheldre torde böra undvikas än påbjudas.
Ty har justeringen af husförhörslängden behörigen försiggått, och finnas vid mantalsskrifnings-förrättningen närvarande länsman, fjerdingsman, sexman, och möjligen äfven ett sockenombud, så är väl att antaga, det ingen nödig upplysning, utöfver hvad kyrkoboken kan innehålla, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 8. 17 innehålla, komme att saknas, saknades äfven vid förrättningen alla husbönder inom församlingen, med undantag af de nyssnämnda.
Och för öfrigt kan tillträde till förrättningen icke någon förmenas, som har vid densamma något, honom personligen rörande, att andraga.
Med anledning af hvad jag sålunda haft äran motivera får jag vördsamt hemställa och föreslå., att i merberörde nådiga Förordning, möjligen i § 5 mom. 2 måtte intagas ett åliggande för Pastor att årligen efter höstflyttningen, under förra hälften af November månad genom i laga ordning skedd pålysning, kalla samtlige inom församlingen varande hemmansegare och innehafvare att sjelfve, eller genom ombud, i enlighet med den inom församlingen antagna ordningen, eller efter rotar, sig infinna till justering af husförhörslängden, och en förbindelse för de kallade, att, på utsatt tid och ordning tillstädeskomma och uppgifva de i deras hus varande, eller på deras egor boende personer och deras befattning, jemte hustrur och barn, samt medhafva prestbetygen för dem, som från annan församling inflyttat, äfvensom till anteckning anmäla om någon är behäftad med kroppslyte, eller annan på arbetsförmågan inverkande bräcklighet.
Skulle detta förslag vinna understöd, så synes mig, under åberopande af hvad här ofvan blifvit anfördt och på sätt nu nyligen är vordet föreslaget, det personliga inställandet vid mantalsskrifningen för hvarje husbonde, som enligt 6 § 1 mom. förutsättes och påbjudes, för meddelandet af hvarjehanda uppgifter rörande hans husfolk, — helst några skriftliga icke pläga allmogen affordras, — kunna och skäligen böra, om icke helt och hållet upphäfvas, hvilket jag dock tror, och ofvanföre sökt visa, kunde, utan all skada eller olägenhet för sjelfva saken, låta sig göra, åtminstone i betydlig mån inskränkas, t. ex. till ett ombud från hvarje by, äfvensom ansvarsbestämmelser för uteblifvandet förmildras.
Att uppgifva ett förslag till redaktion af de tillägg och förändringar, i vissa delar af den nådiga Förordningen om mantals- och skattskrifningarncs förrättande, som blofve följden af bifall till min framställning, vore visserligen ett åliggande för mig, men jag har så mycket mindre vågat fullgörandet häraf, som hvad jag föreslagit äfven torde inverka på en eller annan punkt, och föranleda till en i vissa fall förändrad redaktion, för att ej mer än antyda, att, äfven utan afseende på mitt förslag, den nya kommunal-författningen gör en ny bestämmelse i sak, t. ex. i § 4 mom. 5, nödig och önskvärd.
Om remiss af denna motion till vederbörande Utskott får jag slutligen vördsamt anhålla.
Stockholm den 8 November 1862. E. M. Tegnér.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 2 Afd. fl 18 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 9. !%:« ?>.
Af Kontrakts-prosten E. M. Tegnér:
Att samling stiden för Sqva dron eller Kompani, der den utsattes pä sön- och helgedag, alltid måtte bestämmas till eftermiddagen.
Det är bekant, att flera Kongl. Författningar och Bref, af äldre och yngre dato blifvit utfärdade och finnas ännu gällande, i syfte att urvägenrödja de hinder, som kunna möta för iakttagandet och helgden af sabbathsbudet, i allmänhet, och särskilt för bevistandet och deltagandet i den allmänna gudstjensten, såsom ett af de vigtigare medlen att väcka och underhålla de dygder, på hvilka samhällets bestånd hvilar.
Således är det, för att anföra ett exempel, anbefallt tågande trupp, icke blott att på helgedag, under den tid af densamma, som gudstjenst förrättas i den församling, genom hvilken tåget sker, vara stilla, utan äfven når tillfälle dertill gifves, då hålla gudstjenst.
Då sådana och flera påbud finnas, förvånar det mig, att de ännu saknas, hvilka förbjuda trupps samlande på morgonen af sön- och helgedag, jemte anställandet af mönstring med densamma just vid den tid, då gudstjensten som bäst pågår i sockenkyrkan; men att så likväl måste vara händelsen slutar jag till af flen omständigheten, att en militärmyndighet anmäler, att en truppafdelning blifvit beordrad att samlas kl. 9 på söndagsmorgonen, och civilmyndigheten, jemte tillkännagifvandet häraf, utsätter med densamma mönstring, eller, som det i afseende på kavalleriet benämnes, “håller ådermöte“ kl. 11 f. m., allt söndagen.
Att ett sådant förfarande, som icke kan hafva en ursäkt i en tvingande nödvändighet, stöter det fromma, religiösa sinnet är gifvet och gillas icke ens af deu, som gerna ser sig benämnd “fördomsfri*.
Det är ock en brist i våra författningar, som bör aflijelpas, och torde äfven, — hvad jag hoppas, — utan svårighet kunna afhjelpas.
Lätt är visserligen att inse, vid tanken på våra öfver en vidsträckt yta spridda regementen och korpsor, som skola till möte sammandragas, att samlingen för någon mindre afdelning af dem, sqvadron eller kompani, måste ske på söndagen, på det samma afdelning, med iakttagandet af den våglängd, som för hvarje dag skall tillryggaläggas m m. må kunna, liktidigt med öfriga afdelningar, inrycka på den för korpsen gemensamma mötesplatsen; men deremot är icke lika iätt att inse, eller finna, hvarföre samlingen skall utsättas till kl. 9, och ådermötet till kl. 11 f. m., hvarigenom icke blott truppen, utan en god del af de rustande, som till samlingsplatsen måste åtfölja, förhindras att bevista gudstjensten.
Ty, enligt hvad som förmäles och kändt är, skall hvad vid en sådan samling och möte förekommer, icke vara vidlyftigare, eller påkalla en längre tid än att alltsammans kunde både utsättas till och afslutas på söndagseftermiddagen, helst dylika förrättningar, i fredstid välförståendes, icke förekomma under annan årstid än vår och sommar, då dagarne äro långa och ljusa.
På grund af hvad jag sålunda haft äran, i korthet och allmänlighet, uppgifva, då jag hvarken vill eller anser nödigt andraga något konkret fall, eller det, som närmast Motioner i Preste-Ståndet 1862.
19 föranledt min framställning, vågar jag föreslå, det Rikets Ständer måtte till Kongl. Maj:t ingå med underdånig anhållan: att der tiden för samling af sqvadron eller kompani måste utsättas på sön- och helgedag, jemte den förrättning, som, i sammanhang dermed, kan Konungens Befallningshafvande åligga, samlingstiden då alltid måtte bestämmas till eftermiddagen.
Om remiss af denna motion till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhåller jag vördsamt.
No 1».
Af Komminister A. E. A. Afzelius:
Om tillåtelse för ångerfull ransakningsfånge att, ehuru icke dömd, få i ransakningsfängelse skriftas och ajlösas samt derefter hega H. H. Nattvard.
Bland de flerfaldiga bekymmer, en själasörjare vid ett ransakningsfängelse under utöfningen af sitt svåra kall kan vara utsatt för, är det icke det minsta att stundom känna sig af gällande lag förhindrad att, ehuru träget derom ombedd, meddela H. II.
Nattvard åt en ångerfull och botfärdig fånge, så framt denne icke är stadd i dödsnöd.