Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Föröfvar man sådant brott emot annan utrikes, utan att hafva honom dit fört, såsom i 6 §sägs; vare straffet straff arbete från fyra till och med sex år. 8 §.
Den, som olofligen bemäktigar sig och från föräldrars eller annans vård skiljer barn, som ej fyllt femton år, ehvad det sker med barnets vilja eller ej, dömes, när barnet ej ur Riket föres, till straffarbete på högst två år.
Sker det för att begagna barnet till tiggeri eller att det eljest (ill vanart öfva; då skall till straffarbete från två till och med sex år dömas. 36 18 Kap. 9 §.
Hvar, som olofligen, genom inspärrande eller fängslande eller annorledes beröfvar någon friheten, dömes till straffarbete på högst två år.
Har, genom sådant brott, friheten varit öfver år och dag någon beröfvad eller har den, mot hvilken brottet begicks, lidit svår misshandel; då må till straffarbete från två till och med fyra år dömas. 10 §.
Nu har någon, för förment brott, annan utan laga skäl gripit: skedde det ej af argt uppsåt, och blef med den gripne så förfaret, som om laga häktning stadgadt är; då skall till fängelse eller böter dömas. 11 §.
Gör man misshandel å annan, för att tvinga honom till bekännelse i någon sak; dömes till straffarbete på högst två år.
Är brottet med synnerligen försvårande omständigheter förenadt; då må till straffarbete från två till och med fyra år dömas. 12 §.
Tager man qvinna med våld och, mot hennes vilja, med henne öfvar otukt, eller tvingar man henne dertill genom hot, som medförer trängande fara för lif eller helsa; varde dömd till straffarbete från sex till och med tio år.
Får qvinnan af den gerning svår kroppsskada; då skall till straffarbete på lifstid dömas.
Ljuter qvinnan deraf döden; miste gerningsmannen lifvet. 13 §.
Har någon, genom döfvande eller annat medel, uppsåtligen försatt qvinna i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknat bruket af fri vilja eller varit ur stånd att sig värja, och har han med henne i den belägenhet otukt öfvat; vare lag som i 12 § stadgas. 14 §.
Har man, i uppsåt, som i 12 eller 13 § omtalas, våld, hot eller list, som der sägs, mot qvinna bruka', utan att uppsåtet fullbordadt blef; varde straffad efter de grunder, som i 3 Kap. stadgas. 15 §.
Har någon öfvat otukt med qvinna, den der, honom veterligen, befanns i yrsel, sömn eller vanmakt, så att hon saknade bruket af fri vilja eller varur stånd att sig värja, och hade han ej i det tillstånd henne försatt; dömes till straffarbete från fyra till och med sex år.
Fick qvinnan svår kroppsskada; vare straffet straffarbete från åtta till och med tio år. 16 §.
Brott, som i 12, 13, 14 eller 15 § sagdt är, må ej åtalas af allmän åklagare, der ej qvinnan af brottet död ljutit, eller det af henne eller hennes målsman till sådant åtal angifvet varder. 17 g.
Den, som tager och bortförer eller i sitt våld qvarhåller qvinna, mot hennes vilja, i uppsåt att henne till giftermål eller otukt förmå; dömes till straffarbete från två till och med fyra år. 18 §.
Bortförer man omyndig qvinna, med hennes vilja, från fader eller moder eller dem, som i deras ställe äro, i sådant uppsåt, som i 17 § sägs; dö - 18 Kap. 37 mes, om qvinnan ej fyllt femton år, till fängelse ellar straffarbete på högst två är, och om hon fyllt femton år, till böter eller fängelse. 19 §.
Har i något af dessa fall den, som brottet begick eller deri delaktig var, gift sig med qvinnan; då äge ej åtal rum, der ej till återgång af giftermålet dömdt blifvit. 20 §.
Fader eller moder, som med våld eller hot tvingar dotter till giftermål, straffes med fängelse.
Gör det annan giftoman; dömes till fängelse eller straffarbete på högst två år.
Brott, som nu sagdt är, må ej till bestraffning åtalas, der ej för det våld eller hot, som emot qvinnan föröfvadt är, till giftermålets återgång dömdt blifvit. 21 §.
Hotar man annan, muntligen eller skriftligen, med grof misshandel eller brottslig gerning, och sker det på sådant sätt eller under sådana omstän digheter, att anledning är att befara, det hotet verkställas skall; dömes, der ej det hot såsom försök eller eljest med särskildt straff belagdt är, till böter eller fängelse. 22 §.
Ej må brott, som i 21 § sägs, åtalas af annan, än målsägande. 23 §.
Den, som till straff efter 1, 3, 5, 12 eller 13 § dömes; vare ock förfallen till den påföljd, som i 2 Kap. 23 § utsatt är. 19 Kap. Om falsk angifvelse; så ock om annan ärekränkning. 1 §.
Den, som falskeligen för brott annan vid
Domstol tilltalar, eller genom falsk angifvelse åtal vid Domstol mot annan åstadkommer, dömes: 1. om det åtalade eller angifna brottet kunnat medföra dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till straffarbete från två till och med sex år.
2. om straffarbete från två till och med tio år eller afsättning från embete å brottet följa kunnat, till straffarbete på högst två år eller fängelse; och 3. i andra fall, till fängelse eller böter. 2 §.
Har någon, för att ådraga annan straff, emot honom falskeligen förebragt besvärande omständigheter, så att åtal vid Domstol derå följt, eller i afsigt att komma tilltalad person på straff, emot honom förebragt sådana omständigheter, eller undanröjt bevis för hans oskuld; varde såsom falsk angifvare straffad efter 1 §. 38 19 Kap. 3 §.
Blef den tilltalade till straff fälld, och straffet till fullo eller till någon del verkstäldt; dömes angifvaren, om det var dödsstraff eller straffarbete på lifstid, till samma straff; om det var straffarbete på viss tid, till enahanda straff på lika tid, eller till och med två år utöfver den som för den tilltalade bestämd blifvit, dock ej öfver tio år; om det var afsättning från embete, till straffarbete från två till och med sex år; om det var mistning af embete, till straffarbete på högst fyra år; och i andra fall till fängelse eller böter. 4 §.
Pröfvas åtal eller angifvelse hafva af obetänksamhet och utan argt uppsåt skett, eller har någon gjort angifvelse, men den återkallat innan åtal derå följde; vare straffet, för det fall som i första punkten af 1 § sagdt är, straffarbete på högst två år eller fängelse; för det, som i andra punkten sägs, fängelse eller böter; och för öfriga fall böter. 8 §.
Är någon förfallen till straff för åtal eller angifvelse, efter ty som nu sagdt är, och har åtalet eller angifvelsen förorsakat, att den tilltalade eller angifne häktad blef; då må ej i något fall straffet sättas lägre, än till fängelse. 6 §.
Finnes den, som åtal eller angifvelse gjorde, hafva sannolika skäl dertill haft; vare från straff fri. 7 §.
Hvar som, muntligen eller i skrift, den han utsprider eller utsprida låter, beljuger annan, i ty att han af arghet pådiktar honom bestämdt brott eller visst slag af brott; dömes, om dödsstraff, straffarbete på längre tid än två år eller afsättning från embete å det pådiktade brottet följa kunnat, till straffarbete på högst två år eller fängelse, och i annat fall, till fängelse eller böter.
Lag samma vare om den, som af arghet utsprider sådan ärekränkande dikt, eller ock vid straffbar gerning tillägger sig annans namn, eller eljest, vid eller efter straffbar gerning, som af honom eller annan begås, så förfar, att den, som oskyldig är, må för skyldig hållas. 8 §.
Pröfvas brott, som i 7 § sagdt är, hafva af obetänksamhet skett; vare straffet böter eller fängelse. 9 §.
Pådiktar man annan, såsom i 7 § sägs, gerning eller last, som ej efter lag straffbar, men eljest för hans ära, goda namn och rykte, medborgerliga anseende, yrke, näring eller fortkomst menlig är, eller utsprider man af arghet sådan dikt; straffes med fängelse eller böter. 10 §.
Förolämpar man annan med smädligt yttrande i tal eller skrift, eller med hotelse eller annan gerning, som missfirmlig är, ock sker det å tid, ort eller sätt, att ärekränkningen väcker synnerligt uppseende, eller är den eljest af svår beskaffenhet; straffes gernirigsmannen med böter eller fängelse. 19 Kap 39 11 §.
Böter, sora efter någon af föregående §§ ådömas, må till tvåhundra Riksdaler sättas. 12 §.
För smädliga yttranden, hotelser eller missfirmliga gerningar, i andra fall, än förut sagda äro, botes till femtio Riksdaler. 13 g.
Förgriper sig någon med ärekränkning mot skyldeman i rätt uppstigande led, då må, om brottet eljest är med straffarbete belagdt, tiden derföre ökas till och med två år utöfver den som i hvarje fall högst utsatt är.
Är brottet med fängelse eller böter belagdt; dömes, i förra fallet, till straffarbete på högst två år och i det senare till fängelse.
Sker det mot annan af de personer, som i 17 Kap. 6 § nämnda äro; varde den omständighet såsom försvårande ansedd. 14 §.
Den, som för ärekränkning tilltalas, må ej med bevisning om sanningen af gjordt tillmäle sig från ansvar fria, utom i de fall, då han tillvitt annan bestämdt brott, eller visst slag af brott, eller ock viss gerning, som i 9 § sägs.
Har den, mot hvilken tillmälet gjordes, varit för brottet tilltalad, men blifvit genom laga kraft ägande dom från åtalet frikänd, eller är den, som tillmälet gjorde, ej målsägande och hörer brottet ej under allmänt åtal; då vare ej heller, till befrielse från ansvar för tillmälet, bevisning tillåten. 15 <§.
Den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständigheterna, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre upprättelse vunnit, der denne det äskar. 16 g. Ej må brott, som i 7, 8, 9, 10 eller 12 § sagdt är, åtalas af annan än målsägande; der ej ärekränkningen skett i eller för någons embete eller tjenst: -ej heller må brott, som i 13 § sägs, åtalas af allmän åklagare, der det ej af målsägande till sådant åtal angifves, eller skett emot skyldeman i rätt uppstigande led, svärfader eller svärmoder. 17 §.
Den, som efter 1, 2, 3 eller 7 § dömes till svårare straff, än fängelse, vare ock förfallen till den påföljd, som i 2 Kap. 25 § utsatt är.
SO liap.
* Om äktenskapsbrott. 1 §.
Gör gift man hor med ogift qvinna, eller gift qvinna med ogift man straffes den, som gift är, med fängelse, och den ogifte med böter eller fängelse 2 §.
Gör gift man hor med annan mans hustru; då skola båda till straffarbete på högst två år dömas. 40 20 Kap. 3 §.
Begår gift man eller qvinna hor med särskilda personer; vare förfallen till straff efter ty i 6 Kap. 12 § sägs. 4 §.
Horsbrott må ej till bestraffning åtalas, der ej skilnad i äktenskapet för det brott vid Domstol sökt är.
Var brottet emellan tvenne gifta föröfvadt; då äge åtal mot dem båda rum, ändå att blott en af de oskyldiga makarna skilnad sökt. 3 §.
Gift man eller qvinna, som, innan dess äktenskap upphört, nytt äktenskap med ogift person ingår, dömes, för tvegifte, till straffarbete från två till och med fyra år. 6 §.
Göra man och qvinna, som båda gifta äro, med hvarannan tvegifte; vardén dömde till straffarbete från fyra till och med sex år. 7 §.
Ogift person, som ingår äktenskap med den han vet gift vara, dömes till straffarbete på högst två år. 8 §.
Förer någon olofligen bort hustru från sin man, och sker det med hennes vilja; dömes till fängelse eller straffarbete på högst två år.
Ej må dock, i ty mål, åtal af annan än mannen ske. 21 Kap.
1 Fader eller moder, eller annan i rätt uppstigande led, som med barn eller barns afkomling otukt öfvar, varde dömd till straffarbete på lifstid.
Barnet eller afkomlingen skall till straffarbete på högst fyra år dömas. 2 §.
Öfvar fader eller moder otukt med barns eller dess afkomlings maka, eller stjuffader eller stjufmoder med stjufbarn eller dess afkomling; dömes till straffarbete på högst fyra år.
Barnets eller dess afkomlings make, så ock stjufbarnet eller dess afkomling, skall till fängelse eller straffarbete på högst två år dömas. 3 <§.
Öfva syskon otukt med hvarandra; vardén dömde till straffarbete från fyra till och med sex år. 4 g. Öfvar ett syskon otukt med det andras afkomling; vare straffet, för syskonet, straffarbete på högst två år eller fängelse, och för afkomlingen fängelse. 5 §.
Otukt emellan personer, som i den skyldskap eller det svågerlag äro, alt de icke, utan Konungens tillstånd, må äktenskap med hvarannan ingå, straffes med böter. 6 g.
Öfva religions- eller skolelärare, uppfostrare eller läromästare otukt med ungdom, som de till undervisning eller uppfostran hafva, eller göra det foster - 21 Kap. 41 fosterföräldrar med fosterbarn, eller förmyndare med myndling; vardén dömde lill straffarbete pä högst fyra år.
Öfvar styresman, föreståndare, uppsyningsman eller vaktbetjent vid straffinrättning, häkte, fattighus, barnhus eller annan sådan inrättning, otukt med qvinnsperson, som under hans uppsigt är; dömes till fängelse eller sex månaders straffarbete. 7 §.
Öfvar man otukt med qvinna, som ej fyllt tolf år; dömes till straffarbete från sex till och med tio år, och om hon af gerningen får svår kroppsskada, till straffarbete på lifstid.
Sker det med qvinna, som fyllt tolf, men ej femton år; vare straffet straffarbete på högst två år eller fängelse. 8 §.
Den, som öfvar otukt med afvita qvinna, dömes till straffarbete pu högst tre år. 9 §.
Ogift man, som öfvar otukt med ogift qvinna, utom de fall som förut sagda äro, straffes, för lönskaläge, med böter till tjugofem Riksdaler.
Ej skall dock sådant straff ådömas i annat fall, än då mannen, efter lagsökning af qvinnan eller hennes målsman, ålägges att underhåll gifva till barn, hvarmed qvinnan i lägersmålet rådd blifvit. 10 §.
Öfvar någon otukt, som mot naturen är; varde dömd till straff arbete på högst två år. 11 §•
Främjar någon otuktig lefnad genom koppleri, eller håller sådant hus, der otukt d r i Ives; dömes lill straffarbete på högst fyra är.
Qvinna, som låter bruka sig till skörlefnad , dömes till fängelse eller straffarbete på högst två år. 12 <§.
Föräldrar, fosterföräldrar, förmyndare, lärare eller andre, som genom koppleri till otukt förleda barn eller dem, som under deras lydnad eller uppsigt ställde äro, skola dömas till straffarbete från två till och med sex år; varén ock förfallne lill den påföljd, som i 2 Kap. 25 § utsatt är. 15 §.
Förleder någon, under sken af gudaktighet eller religionsöfning, annan till otuktig lefnad; dömes till straffarbete från två lill och med fyra år. 14 §.
Sprider någon ut skrift, målning, tekning eller bild, som tukt och och sedlighet sårar; straffes med böter eller fängelse.
Lag samma vare, om man genom annan gerning sårar tukt och sedlighet, så att allmän förargelse eller fara för andras förförelse deraf kommer. 15 §.
Håller någon hus, der äfventvrliga spel om penningar eller penninge värde allmänneligen bedrifvas; straffes med fängelse eller böter.
Tillåter den, som håller källare, värdshus eller annat allmänt näringsställe, att sådant spel der Vik. lill n. SI.
Prol. 1847 och 1848- 7 Sami. 1 Afd. 22 näft. 6 42 21 Kap. bedrifves; dömes till böter.
Hvar som, å ställe som nu sagdt är, deltager i äfventyrligt spel, straffes med böter till femtio Riksdaler.
Begär någon i spel bedrägeri; vare lag som i 25 Kap. 1 § sägs. 16 §.
Viser någon i behandling af egna eller andras kreatur uppenbar grymhet; straffes med böter till tjugofem Riksdaler. 33 Kap. Om eldskada af uppsåt eller vållande; så ock om annan skadegörelse å egendom. 1 §.
Sätter man uppsåtligen eld å hus, byggnad, fartyg eller annat, der menniskor bo eller vanligt eller veterligt är att de eljest vistas, eller å något, hvarifrån elden till sådana boningar eller vistelserum lätteligen spridas kan; dömes, för mordbrand, till straffarbete från sex till och med tio år.
Fick någon, som å sådant ställe förevar, af branden svår kroppsskada; varde mordbrännaren dömd till straffarbete på lifstid.
Fick den, som förevar, af branden döden; miste mordbrännaren lifvet. 2 §.
Föröfvar man mordbrand, som i 1 § sägs, då allmän farsot, upplopp, fiendes åträngande eller annan sådan nöd eller fara för handen är, eller gör mordbrännaren våld å någon, för att elden åsätta eller dess släckning hindra, eller sker mordbrand å hus, byggnad eller fartyg, der mycket folk är, som för fara blottställes, eller å kruthus, eller i stad, köping eller by, eller å annat sådant ställe, der många sammanbo, eller å Konungens slott, fäste, fartyg, förråds- eller tyghus eller annan sådan Statens tillhörighet, eller å kyrka; då skall till straffarbete på lifstid dömas. 3 §.
Har någon uppsåtligen satt eld å uthus eller annan byggnad, fartyg, skog, torfmfisse, vexande eller skuren gröda, sädes- hö- eller halmstack, ved kol- timmer- eller brädhög, eller dylikt, som annan tillhörde och så aflägse låg, att vån ej var att elden derifrån till menniskors boningar eller vistelserum spridas kunde; dömes till straffarbete från två till och med sex år.
Var ringa egendom i fara, och skedde ej synnerlig skada; då må till straffarbete på högst två år dömas.
Fick någon, som förevar, af branden svår kroppsskada; vare straffet straffarbete från sex till och med åtta år. 4 §.
Visste gerningsmannen, att å ställe, som i 5 § sägs, någon förevar och för fara blottställdes; vare lag som för hvarje fall i 1 § sägs. 22 Kap. 43 5 §.
Sätter någon eld å sin egendom, i uppsåt att bedraga försäkrings gifvare, eller i annan sådan sviklig afsigt; dömes till straffarbete från två till och med fyra år.
Var genom den eld annans boning, vistelserum eller egendom i fara satt, eller fick någon deraf svår kroppsskada eller död; straffes gerningsmannen efter ty för hvarje sådant fall i 1, 2, 3 eller 4 § skils. 6 §.
Ar eld åsatt, och varder den släckt innan den sig utbredt och skada gjort"; straffes gerningsmannen såsom för försök efter de grunder, som i 3 Kap. stadgas. 7 §.
Vållande lill eldskada å annans egendom straffes med böter eller fängelse. 8 §.
Hvar, som uppsåtligen sänker fartyg, deri folk är, eller det på grund, klippa eller annat sätter, så att skeppsbrott eller annan sjöskada sker, dömes till straffarbete från sex till och med tio år, Får någon af den gerning svår kroppsskada; vare straffet straffarbete på lifstid.
Ljuter någon deraf döden; miste gerningsmannen lifvet. 9 §.
Sänker man fartyg eller kommer skeppsbrott eller annan sjöskada åstad, för att bedraga försäkriugsgifvare, eller i annan sådan sviklig afsigt; dömes till straffarbete från två till och med sex år.
Var folk i fartyget; då skall ger ningsmannen straffas efter ty i 8 § stadgadt är.
Försök till sådant brott, som i denna eller nästföregående § sagdt är, straffes efter de grunder, som i 3 Kap. stadgas. 10 §.
Den som, i uppsåt att missleda eller skada sjöfarande, sönderbryter, borttager eller förderfvar fyr- eller känningsbåk, prick, visare eller annat tecken, som till sjöfarandes rättelse satt är, eller släcker eld, som till sjöfarandes rättelse skall tänd vara, eller underlåter att upptända eld, den han till sådan rättelse tända skall, eller gör falsk eld, eller sätter upp annat falskt tecken, eller fyller eller stoppar rätt farled i sjö eller ström; dömes till straffarbete från två till och med sex år.
Sker skeppsbrott eller annan sjöskada, eller får någon, genom den gerning, svår kroppsskada eller död; vare lag som för hvart af dessa fall i 8 § sägs. 11 §.
Den, som är vållande till skada å fyr- eller känningsbåk eller annat sådant tecken, som i 10 § sägs, straffes med böter. 12 §.
Vållar man skeppsbrott, som med fara för menniskors lif är förenadt ; vare straffet fängelse eller böter. 13 §.
Förstörer eller skadar man uppsåtligen allmänt kanal- eller slussverk eller annan sådan allmän vattenbyggnad; dömes till straffarbete på högst fyra år. 14 §.
Har man, genom förstöring eller skadegörelse som i 13 § sägs, 44 22 Kap. oller derigenom att man, i uppsåt alt skada göra, öppnat kanal, slussverk eller annan byggnad, som till skydd emot vattnets våld tjenar, kommit allmänt farlig öfversvämning åstad; dömes till straffarbete från sex till oell med tio år.
Fick någon deraf svår kroppsskada; vare straffet straffarbete på lifstid.
Visste gerningsmannen, att någon förevar samt för fara blottställdes, och medförde brottet någons död; miste gerningsmannen lifvet. 15 <§.
Förstörer eller skadar man uppsåtligen allmän minnesvård, brygga, bro, färja, brunn, vattenledning, väg, gata eller farled; eller stängsel eller märke, som till afvärjande af fara, eller till varning derföre, vid allmän väg, gata eller lärled, eller å annat sådant ställe satt är; dömes till fängelse eller straffarbete pä högst två år, Tillstänger man olofligen, utan skadegörelse, som nu är sagd, allmän väg, gata, farled eller (lottled; straffes med böter. 16 §.
Vållar man skada, som i 13 § sägs; straffes med böter.
Är man vållande till öfversvämning, som i 14 § nämnd är; dömes till fängelse eller böter.
För vällande till skada, som i 15 § sägs, vare straffet böter till femtio Riksdaler. 17 §.
Förstörer eller skadar man uppsåtligen grufva, eller uppfordrings- eller annat konstverk, som för grufvedrift inrättadt är; dömes till straffarbete från två till och med fyra år.
Är skadan ringa; vare straffet böter eller fängelse. 18 §.
Sprider någon uppsåtligen ut kreaturssjuka, som smittosam och farlig är; dömes till straffarbete från två till och med sex år. 19 §.
Nu bryter någon veterligen mot de föreskrifter, som till förekommande eller hämmande af kreaturssjuka gifna äro: kommer sjuka af den gerning; dömes till fängelse eller straffarbete på högst två år; kommer ej sjuka deraf; vare straffet böter. 20 §.
Förgiftar någon, i uppsåt att annans kreatur skada, foder eller hvad annat som helst, så att allmän fara deraf kommer; dömes till straffarbete från två till och med sex år.
Får menniska af sådan förgiftning svår kroppsskada; vare straffet straffarbete från sex till och med åtta år. 21 §.
Ilar någon, utan uppsåt, orsakat förgiftning som i 20 § sägs, och söker ej, ändå att han det varse blifvit, att faran deraf, så vidt ske kan, genast afvärja; straffes med böter eller fängelse. 22 §.
Förstörer eller skadar man uppsåtligen, i andra fall än nu sagda äro, annans egendom, fast eller lös, ehvad den till enskildt eller allmänt bruk eller gagn, eller till prydnad ämnad är; straffes med böter eller fängelse.
Har af gerningen kommit synnerlig fara för någons lif eller helsa, eller grof skada ä egendom, eller är gerningen eljest med synnerligen försvårande omständigheter förenad; då må till straffarbete på högst två år dömas. 22 Kojt. 45 Brott, hvarom i denna § sagdt är, må ej åtalas af annan än målsägande, der ej skada skett å allmän egendom. 23 §.
Den, som till straff efter i, 2, 3, ä, 8, 9. 10, 18 eller 20 § dömes, vare ock förfallen till den påföljd, som i 2 Kap. 25 § utsatt är. 23 Kap. Om stöld och snatteri. 1 §.
Tillgriper man ololligen lös egendom, den man vet höra annan till, i uppsåt att sig eller annan den tillegna, och går det tillgripnas värde öfver en Riksdaler i sådant mynt, som i 2 Kap. 15 § sägs; dömes, för stöld, till fängelse eller straffarbete på högst två år, der ej gerningen med någon af de i 5 eller 7 § nämnda omständigheter utmärkt är, eller såsom annat brott efter denna lag straffas. 2 §.
Går det tillgripnas värde ej öfver en Riksdaler, och är tillgreppet ej utmärkt med någon af de i 5 eller 7 § nämnda omständigheter, eller såsom annat brott efter denna lag straffbart; det kallas snatteri, och vare straffet derå böter eller fängelse. 3 §.
Gör skeppare eller forman olofligt tillgrepp af hvad honom förtrodt är att föra eller förvara; varde straffad, såsom för stöld eller snatteri, efter ty i 1 eller 2 g skils.
Samma lag vare, der tjenstehjon, köpmansbetjent, gesäll, lärling eller annan sådan enskild tjenare ololligen tillgriper eller, i uppsåt att sig eller annan det tillegna, undandöljer hvad i dess vård af husbondefolket lemnadt är; så ock, der någon svikligen tager af harn, som ej fyllt tolf år, eller af deri, som afvita är, hvad sådan person hos sig halver. 4 §.
Vid straffs mätande för stöld eller snatteri skall, utom öfriga om ständigheter, som å straffbarheten verka, afseende göras å det tillgripnas större eller mindre värde.