Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han friade till mig två gånger — första gången på basaren för Skansen, när jag stod i buffeten, och andra gången på Dalarö — men han fick korgen alla fyra gångerna!
HULT (höjer rösten i samtalet med Sterner).
Ja se, efteråt sa ' hon, att hon inte brydde sig om honom, förstås!
Det säga de alltid!
ADA (foW att han talar till henne; med skärpa) Åh förlåt, det sa ' jag förut också!
HULT (förbluffad).
Kors, jag trodde du talte till mig, Hinke!
Hm — nej!
— he he — A lilla!
Hvad kallar häradshöfdingen henne?
Bara &gt;A&gt; — jag tycker det är vigare.
Jag har bedt henne kalla mig för bara &gt;H&gt; — fast det vill hon inte.
Men i alla fall — he he!
— så säger jag A!
Häradshöfdingen får väl säga O — sedan.
När ni bli vigda, menar jag!
Jaha — he he!
Nu förstår jag; har man sagt a, så får man säga o I Förbaskadt kvickt!
Hvad skrattar du åt, Hinke lilla?
HULT (hastigt allvarsam).
Just in- genting — he he!
ADA (sakta till Lydia).
Din man sa ' bestämdt någonting elakt!
— Men säg mig nu (sänker rösten).
Är han lika kär än?
Ja, hvarför skulle han inte vara det?
b ADA.
Jo visst, lilla du visst skall han det — så söt som du är — — men du vet, karlarne!
För dem är det där alltid öfvergå- endc — för oss där- emot — • — LYDIA.
Åh, det är nog öfvergående för som- liga af oss också!
jag förstår mycket väl piken; men att jag varit förlofvad förut, det är bara därför att jag har så godt hjärta.
Jag kan aldrig säga nej åt någon, som går och är olycklig — och Halvar Hall till exempel — (ringning på afständ.)
Det är säkert Halvar!
Han kommer att sluta Lydias porträtt!
Då ska ' vi.
inte störa längre, du Hinke!
HULT (till Sterner).
Hm — — ja — he he!
— jag skulle allt bra gärna vilja se honom ändå!
Stanna kvar därför.
Hm — ja — men se, A — — STERNER.
Känner häradshöfdingen honom?
Adjö lilla söta Lydia!
— Det var rysligt HULT.
Bara par renommé — hm!
F y tusan!
roligt — — (Sänker rösten). '
Han har varit förlofvad med min LYDIA.
Ska ' ni verkligen gå genast?
fästmö!
Ja du förstår — — det skulle ju bara STERNER.
Hva ', ja!
— he he!
— Före mig, förstås!
plåga honom att se, hur lyckliga vi ä ', Hinke och jag!
(Halvar Hall inträder från fonden.
Sterner och STERNER.
Lydia gå mot honom.
Ada går hastigt öfver till Hult HULT.
Men han suddade, och därför slog hon och tar honom under armen.)
upp med honom!
Se, A d a är praktisk, och de där STERNER.
Välkommen, Halvar!
Här får jag artisterna är sådana flaxar!
Halvar Hall och jag äro ungdoms- presentera häradshöfding Hult med sin fästmö.
Fästmön, har jag redan den förmån att vänner!
känna — — det skall glädja mig ofantligt att ta HULT.
Ja — he he!
— det hindrar väl inte, att lära känna fästmannen!
(Bugar sig för Ada och räcker han är en flax.
—: Se, när jag auskulterade nere i Tjänare, herr häradshöf Småln hos häradshöfding Blommert, så var han fram sin hand åt Hult).
Lyckönskar er på det allra hjärtligaste!
där nere och målade — och då var det en flicka, (Kramar lians hand duktigt).
som — hm!
— (sänker rösten och fortfar ifrigt sakta).
HULT (grinande).
Hm — he he!
— tackar!
ADA (har under tiden talat sakta ined Lydia, men HALL.
Ingen kan göra det mera ärligt än jag af och till haft öra för herrarnes samtal och hört nam- — ty jag vet bäst, hvilken ängel ni varit nog lyck- net Halvar Hall, hvarvid hon ryckt till).
Ä r det ditt lig att vinna!
En ängel, som.
porträtt, lilla Lydia?
IDUN 1894 •4 ADA (sakta till Hult).
K o m nu Hinke, så gå vi!
Nej, men hvarför det, A lilla?
Han är ju riktigt hygglig!
En ängel, som förtjänar att få en man sådan som ni, — praktisk, rangerad, med bästa ut- sikter till en god domsaga, en liten fin nordstjärna på fracken — — och en ängel, som knyter hvita halsduken — ADA.
Adjö, söta Lydia lilla — nu få vi lof att gå, vi ha så många visiter!
Hinke lilla, bocka dig för fru Sterner!
H m — ja — he he!
(går fram till Lydia och Sterner, som stå på motsatt sida).
Mjukaste tjä- nare — he he!
— hoppas det inte blir sista gån- gen LYDIA.
V i få ha ' oss en liten middag någon dag ADA (under tiden till Halvar).
HALL (likaså).
För att jag kallar er en ängel?
Och jag förstår mycket väl, hvarför ni går här och målar!
Men var säker på, att jag skall varna mannen!
A n om jag skulle varna honom då?
(Pekar på Hult).
Men han är för dum för att tro er!
— (Går till Sterners, medan Hult kommer till- baka till Hall).
Adjö, herr löjtnant!
Hvad jag gratulerar, för att det där porträttet är färdigt!
För att det är så vackert, naturligtvis!
HULT (till Hall).
När vi bli gifta, A och jag, så ska ' ni komma och hälsa på oss!
Tack, men jag tror inte, att jag skulle bli välkommen hos frun!
hvarför det?
He h e!
Man kan väl vara goda vänner, fast man varit förlofvade.
STERNER (till Ada).
Ni menade bestämdt någon- ting mera.
Jag menade bara, att det är roligt för Lydia, att det är slut med sittningarna — och för er också!
(Går till Hult och tar hans arm).
K o m nu, Hinke lilla!
— (Bugningar och afsked.
När de komma upp till dörren, säger Ada sakta till Hult).
Hvad sa ' han där, Hinke?
Han sa ' ingenting!
Det var jag som — he he!
— bad honom komma och hälsa på oss — när vi bli gifta!
Gjorde du?
Nåja, då kan det så vara!
(De gä genom fonden; Lydia följer dem ut).
HALL (pekar efter de bortgående).
Den där är väl försörjd!
Han vill väl inte ha ' det annorlunda.
— K o m du för att måla färdigt?
Ja, det var meningen — men nu kan jag inte 1 STERNER.
Hon har gjort mig nervös, den där ängeln!
Och han mig — den där korkpåsen!
(Hastigt med ett skratt).
Lydia hade ett infall nyss: hon påstod att två gånger två är fem.
N å?
V i va ' verkligen två par nyss — och så kom du!
Som femte hjulet un- der vagnen, me- nar d u?
Nej — du, som har dina försänk- ningar hos bäg- ge, menade jag.
HALL (ser pä honom).
LYDIA (kom- mer tillbaka).
Vill herr Hall, att jag skall sitta nu?
Det var verkligen därför jag kom; — men jag tror det är bättre, om vi dröja till i morgon.
Jag tycker då för min del, att porträttet är fär- digt.
\ 417 HALL.
STKRNKR.
Ja — någon liten retoucho behöfs kanske — men den kan du göra sedan — längre fram.
När färgen har tagit in bättre?
Hvad ?.
Just det, j a!
Kanske det kanske det inte helle^- behöfs alls — och i alla fall, så — adjö så länge!
Ja — jag har litet hrådtom!
(Bugar sig för Lydia).
Farväl, fru Sterner!
LYDIA (ser förvånad först efter honom, sedan pä sin man).
Hvad gick det åt honom och hvad är det åt dig?
LYDIA (till honom).
N u narras du, A c k e!
Det är någonting 1 STERNER.
Jag bara står och tänker på en sak.
Hvad d å?
Två och två kan verkligen bli fem, du LYDIA (triumferande).
Ja, ser du det!
STERNER (slår armarne om henne).
Men en sak skall du lofva mig, Lyddan lilla!
En och en får aldrig bli trel LYDIA.
NU förstår jag dig inte!
Inte tre lika stora, förstår du!
ar Annars får det gärna bli både ett och fyra ^jgfcsalade ja, till och med — h1 \ U ' i&gt; LYDIA (ömt, i det hon lutar sig intill honom).
Tyst, i detta omutliga blå, som Acke lilla!
— (Hon täpper munnen pä honom med: Ä a .stifla^Qcb starkt, upp- h^alfveAs en kyss).
ö f v e r ' ossr * (Illustratör: Viktor Andrén.)
jBommardag ligga i gräset Och att i och se upp feSoin \ (let gröna spetsfloret af i i ra,, kronor eller sitta på en björkarna^ mossbeklädd täten i Vkogen och so den djupa blå färgen b r y t a l sig m o t furornas mörka kronor — kan det finnas något ljufligare och vackrare?
Jag ser i andanom det medlidsamma små- 3 a g binder af hedens rödaste löje, som nu spelar på så mångas läppar; j a g hör de mera vänliga och artiga yttra: » ja, ljung ... mycket vackert, » hvarvid de dock knappast ägna en half tanke vare sig åt hvad j a g ch nu, när ljungen klipporna klär sagt eller hvad de själfva säga.
» Så lyck- och hafvet suckar och klagar, ligt att finna glädje och nöje i så litet! » jag binder af blommor, som hösten bär, infaller en annan, hvarvid j a g dock helt ett tack för sommarens dagar.
visst kan fröjda mig åt, att denna min lycka icke väcker en gnista afund i den Jag binder kransen, där ormbunken står talandes själ.
förbränd och gulnad bland stenar, Jag vet också, att med de djupa kun- och stormen med hvin öfver näset går skaper, hvarmed en nyare tids uppfostran och rister i tallarnas grenar.
utrustat ungdomen, mången skall möta mig at Och medan jag samlar så ljungens glöd, jag lyssnar till hafvets vågor och minns det löfte, » i lif och död », du gaf på de skälfvande frågor.
Se, hafvet låg blankt från skär till skär, och vildros i snåren glödde, och nattens speglade stjärnehär en himmel i djupet födde.
Hur lätt gick det icke att svärma då, att gifva löften så runda — hvem tänkte, när himlen var juniblå, på mörka dagar, som stunda?
Hvem tänkte, att smekande sunnanvind skulle bytas i isande nordan, att frost skulle härja drömmarnes lind och hösten gå i fullbordan?
Men jag binder af hedens rödaste ljung ett tack för allt hvad du varit — mina ögons ljus och mitt hjärtas kung i sommardagar, som farit!
zom.
eV med den invändningen, att himmelen hvar- ken » hvälfver » sig öfver oss eller är » b l å », att detta, som synes mig så verkligt, beror på — ja, hvad det beror på, kan j a g verk- ligen inte säga: j a g vet blott, att det är något, där orden eter, atmosfär, jordens rundning och åtskilligt i samma väg före- komma.
Men oaktadt alla de lyktor lär- domen tänder för att upplysa de olärdas mörka förstånd, blir detta oändliga blå för mig dock alltid en himmel, hvars åsyn verkar lugnande och ljufligt på mitt sinne, och j a g tackar Gud att så är.
Himmelen är icke alltid blå; lifvet är icke alltid gladt.
Tvärtom äro kanske de mörka, mulna dagarne flere än de klara och ljusa, lifvets sorgedagar flere än glädjens korta stunder.
Javäl, men så m y c k e t nödvän- digare är det då att taga vara på dessa små glada stunder, dess angelägnare att fröjdas, när himmelen är blå, eftersom den j u så lätt och snart åter kan blifva mulen.
T y det är de små glädjestunderna, som göra lifvets lycka, liksom det är pärlorna, hvar för sig små och ringa, som tillsam- mans blifva ett rikt och präktigt smycke, ett pärlband, oskattbart i värde.
Och det bästa — eller kanske det värsta?
— är att det beror på oss själfva att få flere eller färre pärlor i vårt pärlband.
Det är näm- ligen icke alla, som bry sig o m att glädjas öfver det lilla; det är kanhända numera en- dast några få, som äro nog anspråkslösa att
IDUN 418 1894 nöja sig med, att himmelen är blå: de flesta glädjas åt, att man lefver och andas, att skulle vilja rycka ned solen från himme- solen lyser och jorden grönskar, att blom- lens rund, fråssa i dess glans och — brinna morna dofta och fåglar sjunga — med ett upp däri I ord, åt att allt lefver o c h andas!
O c h så Det har talats mycket o m, att alla män- kunna vi j u fröjdas likaväl under vadmals- niskor hafva anspråk på » lifsglädje », be- tröjan som under adelsjackan, och gudilof, rättigade anspråk.
Men skall då lifsglädjen vi behöfva ej stiga uppför lyckans högsta för alla bestå i detsamma?
Skall den bestå trappa för att kunna se och känna oss lyck- i sådant, som, medan det pågår, smakar liga, när himmelen är blå!
» såsom honung i din m u n », men sedan Mathilda Lang / et.
» rifver » och slår dig » så till d ö d s »?
Skall (Illustratör: Jenny Nyström.)
det vara vår lefnads mål att fylla lifvet 4 * med ett så brännande, bländande solsken, att vi ej ens kunna se, o m himmelen är blå, i eller o m denna sol, som kanske blott är ett irrsken, bryter fram mellan svarta moln, de där snart skola släcka den i förtviflans natt?
Jämlikhet är ett ord, som skulle komma som en befrielse, men människorna hafva gjort det till ett tvång.
A t t alla människor äro bröder och ingen högre eller bättre, så- som människa betraktad, att den enas and- liga personlighet är lika dyrbar, lika mycket värd s o m den andras, det är den rätta jämlikheten.
Men att, o m några förhäfva sig och stiga högt och säga, att den rätta ståndpunkten är där de stå, att lifsglädjen kan fångas endast på deras sätt, att då alla skola äflas att få samma plats, att i yttre omständigheter likna dessa, det är den jämlikhet, som blifver icke till frihet, utan till tvång.
T y hvaruti ligger det an- genäma att stå högt, o m ej däruti att så många stå lägre?
Och detta drager nedåt T^oineo och Julia.
Berättelse H af Lea.
ur hjärtat klappade på den sextonåriga, där hon stod i sitt fönster och tittade ut längs den lilla stadens storgata!
Hon tyckte det låg feststämning däröfver, trots att det var rama lördagsförmiddagen, och trots att lifvet där ute — o m det nu skulle kallas lif — var alldeles detsamma som på årets alla andra hvardagar.
En och annan bondvagn skramlade förbi på vägen till » kvarteret ».
En skomakar- pojke trafvade åstad m e d ett par nylagade kängor i handen, dem han vårdslöst svängde fram och åter, medan han hvisslade en skärande melodi.
I den öppna boddörren midt emot kastade en tjänstfiicka hufvudet — man måste se n e d: man ser ej upp, o m också himmelen är aldrig så strålande blå.
bakut och skrattade af full hals åt någon O c h där Jag vet väl, att det är och förblir en ro- kvickhet, s o m bokhållarn sagt.
kom en sotarmurre m e d stegen öfver axeln, pandes röst i öknen, men dock vill jag ropa!
viskan under armen o c h i de svarta näf- Jag ville säga, främst till de unga: glädjen eder af lifvet, af all den skönhet, som är varne en klunga körsbär, dem han expe- ren, af edert ungdomsmod; glömmen e j, att dierade under gåendet, medan han siktade glädjens pärlor äro lika äkta, fast de äro med kärnorna efter borgmästarns katt, som små, och att o m också molnen gå mellan satt och reflekterade i källargluggen.
Hvad allt detta såg trefligt och märk- himmel och jord, är dock himlen alltid blå där uppe, ofvan dem.
O c h det är dit upp värdigt stämningsfullt ut: en riktig små- vi skola se, icke ned, och det är himlens stadsidyll.
blå, o m o c k blott en skymt däraf, som skall Hur glada tycktes henne glädja oss, icke ett lysande fyrverkeri af ej alla dessa välbekanta figu- solar, som — slockna lika hastigt, som de rer (utom, förstås, katten), tändas.
men allra gladast var hon O m det bara ville Men j a g vill också säga ett ord till de själf.
gamla, och j a g vill bedja dem att så mycket bli kväll en gång, men hur som möjligt lära de unga att se, » när him- det skulle gå till, begrep melen är blå ».
Äfven barndomen och ung- hon inte.
domen ha sina " sorger, m e n det är en g o d Den gamla pendylens vi- lärdom, när de äldre visa på en skymt af sare rörde sig j u icke ur klarblått ljus bakom mörka moln.
Den mulna fläcken; de voro just två dagen kommer tillräckligt snart och säkert otäcka sniglar.
H o n knöt — hvarför skulle vi ej då alltid passa på sin lilla hand m o t dem och log, i det hon halfhögt hvi- att glädja oss, när himmelen är blå?
Det är de stora anspråken, som göra, att skade: » O m ni visste hvad glädjen blir liten.
Det jordiska har små- jag vet, så skenade ni i stäl- ningom blifvit det högsta.
» Låtom oss äta let för att evigt stå på och dricka, ty.
i morgon skola vi dö. » Så samma punkt, s o m o m ni lyder valspråket, och det leder till ständigt vore förtrollade.
Och kloc- nya, ständigt stegrade fordringar på den kan sju skall ändå den märk- lifsglädje, som blott består i njutningslyst- värdiga händelsen inträffa nadens tillfredsställande.
Därför skall man — så vida j a g icke dör upp, högt upp, långt fram!
Därför spejar af oro innan dess, eller mo- man blott efter den röda glansen af denna ster Betta blir sjuk, eller strålande lyckas sol, som så ofta plötsligt här blir jordbäfning eller går ned och lämnar himlen mörk, mörk, skyfall eller något annat utan ens en liten stjärnas ljus!
Men så grymt som det multna stödet brister, hoppet har kan icke ödet vara. » gått förloradt, tron är död, lifvet har blifvit Ödet var icke så grymt.
en ödemark, och till sist kommer döden — Det blef verkligen kväll.
nej, han kommer icke till människorna — Redan klockan fem hade de söka h o n o m!
vår unga dam tre gånger Och hvad är lifsglädje?
Ä r det icke att varit inne i moster Bettas rum för att se, o m moster börjat göra sig i ordning till sitt maktpåliggande värf som förkläde, och sista gången hade moster Betta svarat: » D u ser ju, kära Anna, att jag håller på.
Vi komma tids nog. » Och klockan half sju knackade det på dörren — eller på lilla Annas hjärta, hvil- ket kunde komma på ett ut, ty det var naturligtvis » han », s o m knackade.
Ögonblicket därefter stod han inne i sa- len, hälft förlägen, helt glad, starkt poma- derad och betydligt omogen, men — så lycklig!
Moster Betta var bara så där tämligen vänlig, ty » han » hade nyss fyllt tjugu år och hade ingenting annat att komma m e d än ett vackert studentbetyg och skyhöga för- hoppningar.
Hvad var det för lilla Anna, som själf ingenting hade?
Moster, af hvil ken hon berodde, var just heller ingen guld- grufva, så att n o g var det skäl att se upp alltid.
Men för denna enda gång hade moster låtit beveka sig.
» Människan », slarfven, var j u ändå ingen » utböling ».
Hela sta- den kände ju, att han var postmästarns son.
Och så skulle han resa i nästa vecka, som väl var, så blef man af med den barnsligheten.
Medan han sedan arbetade på sin framtid, skulle nog moster arbeta på annat håll för Annas.
» Barndomstj^cke, ungdomssvärmeri — tsch, vet j a g visst! » fnyste moster Betta.
» Hur gick det för tretti år se ' n m e d mig och stadsfiskalen?
Tack vackert för några framtidsvyer! » » Men det förstås, att en liten rolighet kan man j u vara med o m för en gång, efter som nu de där teatermänniskorna kommit hit, och efter som Romeo och Julia ska vara en riktigt bra komedi.
Och när nu Anna aldrig i sitt lif sett någe ' tocket, så hade j a g inte hjärta i mig att neka henne.
1894 IDUN 419 det lofvar jag mig själf att nog skall j a g se opp, alltid. » — Och så trafvade alla tre i väg till ladan utom staden, där föreställ- ningen skulle äga rum.
Moster höll ärligen ord.
Under balkongscenen kom hon m o t sin vilja i svärmisk stämning, » såg opp » — men i kronan, tänkande på den trolöse stadsfiskalen, på deras gemensamma ung- domslycka och sitt senare ensliga lif.
De båda unga åter voro m e d sina hjär- tan nära n o g i himlen — och m e d hän- derna bak moster Bettas rygg.
Tryckning på tryckning sade där lika tydligt som o r d: » O, vore j a g din Romeo!
— A c k, vore j a g din Julia! » Så ville de evigt lefva för hvarandra.
Och efter scenen i grafkoret, där Romeo till den älskade skendöda deklamerar, innan han tömmer giftflaskan: ligt, o m hon orkat Från lifvets sällhet nu förskjuten, sta så mycket som Flyr jag till dig, o graf, där Julia slumrat nyss._ en enda blick därpå!
I armar, henne ömt för sista gången sluten!
Men hon blickade i stället m e d stora I läppar, henne gifven nu min sista kyss!
tacksamma ögon u p p till honom, s o m be- Din skål, min hulda Julia!
redt henne ett så utsökt nöje.
» Tack; jag är så lycklig! » hviskade hon m e d af — ja, vid denna scen kände de unga för tårar skälfvande stämma.
» Jag skall aldrig, visso, att så ville de dö för och m e d hvar- aldrig kunna glömma denna afton. » andra, o m ett oblidt öde skulle skilja dem åt.
» Ja, » medgaf moster Betta, » det är själfva Alla milda makter!
Var man verkligen i kassingen till folk, de där aktörerna.
Abä- den gamla ladan eller var man i Verona?
kade de sig inte, så man kunde tro, att allt- Denne härlige Romeo med det ädla, stop- ihop var rena allvaret.
Så han damp, den pade bröstet (och de kanske äfvenledes stop- där Twyback, eller hvad han hette, och så pade trikåerna), kunde det vara den lång- vackert Julia skepade sig på balkongen.
skranglige, rödnäste Tillman, som bodde Men munken, som smidde ihop d e m utan hos bagare Grönvalls och åt på kredit hos vidare, den hade då hin tagit här i landet.
fru Söderström?
Och hans tjusande Julia, Roligt var det emellertid alltihop, och allra Capulets stolta dotter, kunde hon vara en roligast att liken stego upp igen, så man vanlig dödlig flicka, s o m lade sig o m kväl- såg att alltihop var komedi.
T a c k skall du larne m e d papiljotter och pjaskade omkring ha, Nils Oskar! » om mornarne i nedkippade skor och m e d Medan moster Betta proberade portnyc- trasig kjolkant, som hennes värdinna, gum- keln, då de hunnit hem, skänktes de unga man Malmros, påstod att hon gjorde?
ett kort ögonblick, det de begagnade m e d » Nämn mig en vrå, dit förtalet ej når, » älskandes vanliga fyndighet: deklamerade inom sig lilla Anna, och så » Julia! » hviskade Nils Oskar och tillade beundrade hon af hjärtans lust allt hvad frågande: » min Julia? » hon såg, hvilket är dens företräde, som sett » G o d natt, Romeo — min R o m e o!
» sva- litet eller intet i världen.
Maskeradscenen, Capvdetska » palatset » (närmast likt en gam- rade lilla A n n a än saktare.
Så gick por- mal trädgårdspaviljong på landet), balkongen ten u p p och, efter ett formelt afsked, mo- med sin repstege, den hemlighetsfulla mu- ster Betta och lilla A n n a in, medan Nils ren i fonden, allt syntes henne härligt, — och Oskar stod utanför m e d hatten i hand och först och sist de älskande.
Under fäkt- hjärtat i brand, fast besluten att kämpa ningen mellan Romeo och Tybald uppgaf till blods för henne, soni han skulle älska hon ett halfkväfdt rop, det kunde hon ej intill döden.
hjälpa, och vid anblicken af Julia i graf- koret grät hon högt.
Ja, det var något m e d den » komedien, » för att tala i moster Bettas stil, något som man aldrig kunde glömma, lefde man än, tills håret blefve hvitt som snö och kin- derna bleka som liljor.
Och nu skulle man gå.
Det hela var slut, oåterkalleligen slut.
Ridån hade gått ned för allra sista gången; de intressanta liken hade stigit u p p och bugat sig för publiken; salongen började utrymmas, o c h den ena efter den andra af de osande lam- porna släcktes.
Men i lilla Annas själ strå- lade och flammade det; hennes bröst häf- des, medan hennes blick sänktes för allt det hvardagliga omkring henne: det half- skumma kapprummet m e d stadens ende krokryggige vaktmästare, madamen som ännu satt kvar vid biljettluckan, gatpoj- karne, som kilade ned från ladans baksida, genom hvars springor de sökt att uppfånga en skymt af den ovana härligheten — • åh hvad hon skulle funnit alltsammans ömk- icke förstod, att hon nu mer än någonsin behöft » se o p p ».
Hon mindes också en annan tid, då det blef längre och längre mellan brefven, på samma gång dessa blefvo allt mindre varma, tills de slutligen alldeles uteblefvo.
Och därefter tänkte hon m e d en ännu stickande känsla på de två långa, grämelsefulla år, hvarunder hon alls icke sport till honom, förrän en vacker dag hans förlofning med en annan stod annonserad i tidningarna.
D e n natten, liksom många följande, grät hon sig mätt.
D e n tiden och långt efter stod hen- nes själ på bår, liksom en gång Julias fagra gestalt i Capuletska grafkoret.
Men liksom en gång Julia, så var äfven lilla Anna bara skendöd.
H o n vaknade så småningom till lif, o m hon också aldrig mera blef hvad hon en gång varit.
Vidare drog förbi hennes minne, huru flere år därefter, då moster Betta redan hvilade i sin graf o c h lilla Anna stod en- sam och värnlös i världen, hon efter lång tvekan räckte sin hand åt en äldre hederlig man, s o m länge hållit henne kär, o c h s o m varit henne en trofast v ä n till det sista.
N e j, det hade hon icke varit, men skyddad o c h älskad, o c h det är myc- ket.
Hon mindes den bortgångne m e d upp- riktig tacksamhet.
Att Nils Oskar hade blifvit änkeman un- gefär samtidigt hade hon äfvenledes sett af tidningarna.
Men hört något från honom Höstkvällens skuggor föllo täta och skym- sedan dess hade hon aldrig.
Nå ja, hvad mande in genom fönstret till en liten vå- var det m e r?
E n krossad illusion, sådan ning v i d en af hufvudstadens aflägsnare som tusende andra fått erfara; ett enfal- digt litet flickhjärtas första och enda d r ö m; gator.
Vid fönstret satt i drömmande tankar en några stunders oblandad lycka och en lång medelålders, ännu behagfull kvinna o c h halfmulen, m e n stormfri dag.
stödde hufvudet m o t handen, medan hen- Fru Anna spratt till.
Gick då icke jung- nes blickar mekaniskt följde det för blåsten fladdrande skenet af gastyktan midt emot.
frun och öppnade?
Nej, det var sant: Anna Grupper af brådskande vandrare aflöste hvar- hade skickat bort henne.
H o n gick således andra, hållande antingen fast i brättet till själf för att se, h v e m det var.
I den öppnade dörren stod en manlig hatten, som hotade att flyga bort, eller kring kappor och själar, som svepte för vinden figur, hvars drag skymningen dolde.
Men kring deras gestalter.