Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bfhde fastställda fordringar gäldenärens fastighet blifvit utmätt och försåld, samt en annan'fordringsägare, hvilken äfven i densamma sökt inteckningssäkerhet, som dock vore beroende af rättegång, skulle hafva uti gäldenärens konkurs bevakat och påstått betalning för deras fordringsanspråk, samt i följd deraf såsom borgenärer vunnit delaktighet i konkursmassan, hvilken imedlertid med försäljningen skulle hafva åtuöjts, under förutsättning och vilkor, att köpeskillingen komme att till konkursmassa!! inflyta, derest icke äldre intecknings- och fordringsägare till densamma hade bättre rätt, hvilket likväl, efter hvad kuratorn i konkursen förment, hvarken inträffade med de två utinätningssökande eller nied inteckningssökanden, nyssbemälte fordringsägare (dock) borde af ifrågavarande köpeskilling njuta betalning — — — och komme hvad af behållna köpeskillingen återstode, att för den inteokningssökandes fordringsanspråk afsättas och, derest detta anspråk jemte inteckningsfrågan vunne laga fastställelse, att i afräkning derå utbetalas med —- — hvaremot om detta anspråk blefve ogilladt, det afsatta beloppet komme att utgå till dem, som i ordningen näst efter inteckningssökahdéu ägde fordringar, eller de två utinätningssökande, för hvilkas räkning den försålda egendomen blifvit utmätt — och liqviden att med afseende derå förändras och rättas.
Häröfver klagades i Hofrätten af norrska Sysslomannen, bestriddes den tilldömda betalningsrätten och påstods, att köpeskillingsheloppet måtte förklaras tillhöra gäldbundna boet och böra af norrska Skiftesrätten borgenärerna imellan fördel*.
Den 21 Äng. 1845 gaf Hofrätten det utslag, att emedan den omständighet, att gäldenären redan år 1839 vid domstol inom Konungariket Norrige afträdt sin egendom till sina borgenärers förnöjande, äfven om deribland befunnits den fastighet, om hvars köpeskilling tvist var, och om än ilo tre af borgenärerna, imellan hvilka köpeskillingen blifvit af K.
Bflide fördelad, sina fordringar uti den sålunda vid domstol utom Sverige anhängiga konkursen bevakat, i allt läll icke utgjorde, laga hinder för dessa samt gäldenärens öfriga borgenärer, hvilka ägde inteckningar i fastigheten, att i den ordning, de i Sverige gällande lagar stadgade, för deras under samma tagar uppkomna fordringsanspråk njuta betalning ur gäldenärens omförmälta, bär i riket befintliga egendom; hvarföre Sysslomannens klagan biel ai Hofrätten ogillad.
Hos Nedra Justitiä-Hevisionen, vid sakens vidare fullföljande, uppstodo betänkligheter; inen de åstadkomma ingen lösning af frågan.
Det anfördes blott, att Sökandens, norrska Sysslomannens talan innefattade ett rättegångsanspråk, hvilket ansågs tillkomma domaren att afgöra; och tillstyrktes derföre, att frågan qm konkursmassans rättighet att komma i åtnjutande af köpeskillingen måtte förklaras icke kunna handräckningsvis pröfvas, utan Sökanden hänvisas att, jemlikt 2 kap. 5 § Uts.balken, inom natt och år vid vederbörlig domstol göra den talan i berörde afseende anhängig, hvartill han kunde linna sig befogad.
Tre Ledamöter af Högsta Domstolen hade äfven sina betänkligheter, hvilka endast i formen skilde sig från Nedra Revisionens, och utan någon argumentation stadnade dervid, att med stöd af 8 kap. 2 § Rätteg.balken, och med ändring af Hofrättens utslag, medlen skulle sättas i qvarstad, med rättighet för dem, som hos K.
Bflide vunnit, att lyfta de dem enligt Hofrättens utslag tillkommande belopp emot borgen (så vidt medlen icke innefattade kronoskatter), och Sysslomannen i konkursen äga att inom sex månader från den dag, då Kongl. — 35 — Majits dom utgåfves, vid behörig domstol anställa talan om återvinning, så vida han funne sig dertill befogad.
Den 30 November 1840 utfärdades Kongl. Majits
Dom, beslutad af öfriga fvra Ledamöter, hvari förklaras, att ehuru två af de utmätningssökande icke funnes hafva lagligen fullföljt anhållan om inteckningssäkerhet uti den ifrågavarande fastigheten för deras fordringar; likväl då samma fastighet blifvit för berörde fordringar utmätt och försåld genom oflentlig auktion, deröfver någon klagan ej blifvit förd; fastställdes det slut, hvaruti Hofrätten stadnat.
Om för att gilla auktionen och köpeskillingsliqv iden, det endast gällde att veta, huruvida oklandrad utmätning och auktion försiggått; då förekom här till pröfning ej annan talan, än som äger rum i en vanlig tvist om utmätnings rigtighet och försäljningens bestånd.
Men något annat, måtte det hafva varit, som skulle bär afgöras.
Borde gäldenären rätteligen anses såsom stadd i konkurs;, så kunde, emot borgenärers (eller deras ombud Sysslomannens) bestridande, hans egendom icke för andra borgenärers kraf utmätningsvis tillgripas; och huru långt utmätningsförrättningen än fortskridit; så kunde den dock icke afslutas, efter det konkursen yppat sig och borgenärer protesterat.
Ty konkurslagen bjuder i 9 §, att sedan konkurs är börjad, utsökningsmål hvarken må emot gäldenären upptagas, eller, ,om de vid konkursens början äro anhängiga, 15 hos K.
Således, i fall konkurs var för hand, borde K.
Blhdes befattning med' utsökningsmålei upphöra.
Hvad sorn i saken måste pröfvas, är således frågan, huruvida konkurs var för hand eller ej.
Kan denna fråga mod nej besvaras; utan tvifvel hade då i domen bordt uttalas ett sådant svar.
Men var det möjligt att gifva detta svar, då sjelfva cfe utmätningssökande åberopade sina gjorda bevakningar i den anhängiga konkursen?
Låt vara, att en sådan utom Sverige anhängig konkurs ej kari i alla afseenden betraktas lika med en här i landet och efter svensk lag anställd; men till ådagaläggande af gäldenärens obestånd, bör den väl ostridigt kunna åberopas; och när deremot ej ens någon gensägelse förekommer, är väl ock det förhållande ostridigt för hand, som i könkurslagens åberopade stadgande afses, och icke medgifver utsökningsmåis y tterligare behandling hos K.
Det kari icke desto mindre vara grundadt, att den främmande konkursen icke med förer omedelbar rätt till gäldenärens här i landet befintliga egendom.
Men kan sådan egendom (eller den genom dess försäljning indrifna köpeskilling) icke öfverlemnas till en utländsk Skiftesrätt eller konkursmassa, när fordringsägare inom Sverige derpå göra anspråk; hvad annat kan då häraf löija; iin att en gäldenär, hvars obestånd är veterlig! och medgifvet af sjelfva de utmätningssökande, måste här och efter svensk lag ställas under konkurs?
Antingen har någon tanka härpå aldrig uppstått, eller ock har man från dess utförande funnit sig hindrad dbraf, att norrska Sysslomannen sjelf icke vändt sig till behörig konkursdoniare med påstående i ämnel.
Men om ock ingen domstol eller myndighet i Sverige var skyldig eller behörig att gil va de norrska fordringsägarnes ombud en anvisning, hvad sorn till deras rätts bevarande behöfde iakttagas; åtminstone var man väl ej heller berättigad att vidtaga åtgärder, hvarigenom dessa fordringsägares rätt afskars och vägen till laglig pröfning al deras anspråk tillstängdes.
En modifikation, mot hvilken sjelfva formalismen svårligen skulle baft något att invända, hade det ju varit, om man t. ex. sagt: att i anseende till gäldenärens medgifna obestånd och de anspråk, som af Sysslomannen i hans gäldbundna bo blifvit gjorda pä hans samtliga borgenärers delaktighet i de utmätta och försålda tillgångarna, någon köpeskillingsliqvid ej kunde äga ruin, utan ankomme det på den eller dem af borgenärerna, sorn dertill funne fog, att i den ordning,. konkurslagen föreskrifver, hos vederbörlig domstol anmäla sig om afträdande af gäldenärens inom riket befintliga tillgångar till borgenärernas förnöjande; och skulle råderuin härtill vara borgenärerna öppet i sex månader, under hvilken tid köpe - — 36 — skillingsmedlen finge förblifva i allmänt förvar, med stöd af 8 kap. 2 § Rättegångsbalken, i öfverensstämmelse hvarmed de utmätningssökande jemväl ägde att medlen emot borgen lyfta; kommande, efter nämnde tids förlopp, i händelse målet icke blifvit vid domstol anhängiggjordt, frågan om köpeskillingsliqvid att ånyo företagas och dermed lagligen förfaras.
Hade saken blifvit så behandlad, och derigenom uppkommit en ny svensk konkurs jemte den förut anhängiga norrska; så hade derifrån härrört den olägenheten, att till förebyggande af öfverbetaluing för borgenärer, som i båda konkurserna bevakat, utdelningar ur ingendera massan kunnat göras utan kännedom af den andras tillstånd.
Men denna olägenhet hade icke varit svårare, än hvad som inträffar i hvarje fall, när fordringar i särskilda konkurser bevakas, hos gäldenärer, som solidariskt för dessa fordringar ansvara.
Det förstås, att icke i någondera konkursen andre fordringsägare kunnat något erhålla, än de, sorn i densamma bevakat, och att af ingendera konkursmassan kunnat utdelas andra tillgångar, än som varit i dess land befintliga.
Deremot h^de den väl oemotsägligen åstadkommit rättvisa, i stället att hvad sorn nu inträffat, varit tillvägabringande af en förmånsrätt åt de utmätningssökande, utan allt stöd af lag, som icke känner någon förmånsrätt, beredd genom utmätning, om ej denna före konkursen försiggått.
Men om angående en viss fordran meningarne imellan borgenärerna skulle dela sig, och någre vilja indrifva den, men andre icke.; skulle då de senare, i fall de utgjorde llertalet, äga eftergifva de förres rätt?
— Till denna fråga får man anledning i utgången af den tvist, som bär nedan omförmäles.
Gäldenären hade, före konkursens början, för 20,000
R:dr till viss man försålt sitt hela lösörebo, betydliga varulager, fordringar och fastigheter, emot förbindelse derjemte för köparen att utaf köpeskillingen godtgöra säljarens borgenärer, bland hvilka nainngafs ett visst handelsbolag för domfäst fordran till utsatt belopp."
Detta åtagande hade köparen icke fullgjordt, och bief derföre af handelsbolaget stämd, med påstående, att han måtte redogöra för alia de medel, lian i och för uppgörandet af gäldenärens affärer emottagit, samt i afräkning på bolagets lordran utgifva så stor del, som i jemförelse med de andra skulderna derå kunde belöpa.
Sedan gäldenärens tillgångar blifvit till borgenärernes förnöjande afträdde, samt Käranderne förordnade till gode män i boet; afgjordes saken hos Häradsrätten den 27 Juni 1844, sålunda, att utredt vore, det Svaranden (köparen) åtagit sig redogöra för de belopp, hvilka i följd af uppgjordt köp imellan honom och gäldenären -skulle anses såsom köpeskilling för ali den sistnämndes egendom; och emedan denne blifvit af vederbörlig domstol förklarad skyldig att till borgenärernes förnöjande afstå sin egendom, samt Käranderne såsom sysslomän ostridigt vöre förvaltare af massans tillgångar; följde deraf ovilkorlig skyldighet för Svaranden att till dem aflemna redovisning i omförmälte afseende; men som dertill icke kunde hänföras den ofullständiga liqvid, han under rättegången ingilvit, blef honom ålagdt, vid 50 R:drs vite, att inom tre månader hafva till
Käranderna aflemnat en med behöriga verifikationer försedd fullständig redogörelse för den köpeskilling, han förbundit sig betala, samt dervid jemväl utlemna afskrift af köpehrefvet, upprättadt den 7 December 1842.
Lagmansrätten deremot. dömde den 19 Sept. 1845, att emedan den af Svaranden (köparen) vid Häradsrätten meddelade redovisning varit den af Säljaren (gäldenären) före konkursen godkända, samt icke visadt blifvit, att något klander utaf afhandlingen dem imellan ägt ruin, hvaraf följde, att den senare icke ägde annan redovisningsskyldighet än till konkursmassan; alltså, och då Käranderne (syssloinännen) endast i egenskap af enskilde fordringsägare, och icke lör konkursmassans räkning, yrkat Svarandens redovisningsskyldighet, ogillades Häradsrättens utslag, med förklarande, att stämningspåstäendet, sådant det i saken blifvit framstäldt, icke kunde vinna lagligt bifall. , — 37 — Hade denna tankegång slutat sig dermed, att hvarken Sysslomannen såsom enskilde fordringsägare eller någon annan ägde klandra redovisningen, då den af Säljaren sjelf var löre konkursen godkänd; så hade slutledningen tilläfventyrs haft sin rigtighet, och möjligen vore äfven dess grund antaglig, i fall det nemligen verkligen så förhöll sig, att redovisningen var af säljaren sjelf godkänd, innan den kunde af någon annan klandras.
Hade köparen af sin säljare, medan denne ännu var sui juris, fått ett verkligt godkännande af sin redogörelse för köpeskillingen; så var väl detta godkännande fritt från allt klander, af hvem det vara måtte; och liela Säljarens konkursmassa ägde lika litet, som någon enstaka borgenär eller hvem som helst, någon talan emot giltigheten af en sådan frikännelse från klander eller ytterligare kraf, i och för den handel, hvarom fråga är.
Yar åter trisägelsen eller déchargen icke så beskaffad, att den gällde mot hvem som helst, följaktligen älven mot konkursmassan; huru kunde den då mot någon borgenär åberopas?
1 icke kunde massan äga annan rätt, än som tillkom borgenärerna, eller desse samfäldt utöfva annan rätt, än som dem hvardera tillkom.
Eljest måste man föreställa sig, att all fråga om konkursmassa* tillgångar, deras indrifvande och redovisande vore undandragen hvarje enskild borgenärs klander, och kunde af borgenärernes majoritet afgöras efter välbehag.
Kan det möjligen bestridas, att i händelse flertalet af borgenärerna efterskänkte en massans fordran, enskild borgenär skulle, utan hinder deraf, äga rätt att på egen bekostnad och äfventyr fordringen utsöka, välförståendes när han hvarken deltagit i flertalets beslut eller genom uteblilvande dertill samtyckt?
Kunde en sådan rätt för enskild borgenär bestridas; så skulle ju detta kunna ske äfven i de fall, då flertalet ville eftergifva en fordran, till hvilken den enskilde borgenären ägde särskild, sig förbehållen rätt — såsom just förhållandet var i förevarande lall.
Att denna flertalets makt ginge för långt, biir kanhända medgifvas.
Men huru finna den gräns, till hvilken hon biliigtvis kunde gå?
En fastighet, i hvilken inteckning söktes, kunde enligt de stadganden, som funnos, innan Kongl. Förordningen den 19
Maj 1845 blef gällande, hafva vid den tid, då ansökningen gjordes, upphört att ägas af gäldenären, och derföre då icke häfta för hans gäld, men genom lagfarts försummande af nya ägaren hafva åter blifvit underkastad inteekningsanspråk af den förres fordringsägare, innan den anhängiga inteekningsfrågan ännu var afgjord.
Behöldes då en ny ansökning, för att kunna draga fördel af den rätt, fordringsägaren genom lagfarten* försummande vunnit, och kunde det icke ,i allt läll antagas, att lian ville njuta den rätt, b°~ nom tillfallit och sorn han i en ny ansökning skulle haft att åberopa?
Jemte denna fråga förekommer i det ämne, jag här vill framlägga, äfven en annan, hvarom redan i det föregående är taladt: huruvida salu af fast egendom är fullbordadt, innan köpehrefvet ännu blifvit utfärdadt. l>å dessa båda frågor är det således, sorn jag har att här utbedja mig läsares uppmärksamhet*).
Den 18 Januari 1843 söktes inteckningen hos Häradsrätt; och deröfver meddelades beslut den 20 Juni 1845, hvari yttrades, att ehuru gäldenären skulle, före det intecknings - *) Jarid.
Arkif 20 11. sid. 369. — 38 — ansökningen gjordes, med sin köpare träffat aftal om fastighetens försäljning, gäldenären likväl icke bevisligen afhändt sig densamma förr än den 21 Sept. 1840, då han genom köpebref öfverlåtit egendomen åt denna köpare, hvilken ater samma dag transporterat köpet 3 annan person, som vid vinlertinget år 1844 erhållit första uppbudet; och sorn egendomen, på sätt af lagfartsprotokollet inhämtades, icke blifvit hos Häradsrätten lagfaren imellan den tid, då gäldenären erhållit andra uppbudet och andra köparen meddelats lörsta uppbudet; så ansåges, i stöd af 13 § i IMS års lnteckningsförordning, Sökanden, hvilken förr än gäldenären bevisligen afhände sig egendomen, och nya Köparen vunnit första uppbudet, deri sökt inteckning, hafva rätt att lå samma inteckning lastställd; i följd hvaraf den beviljades med löri aåns rätt från 1843 års vinterting.
Meningen af detta utslag, ehuru icke fullständigt uttryckt, synes dock utan tvetydighet innefatta, det inteckningen beviljades dels derföre, att gäldenären icke bevisligen hade föryttrat fastigheten, innan inteckningen söktes, och dels derlöre, att om deremot löryttringen verkligen skett dessförinnan, det förhållande dä var för hand, att lagfart blifvit af köparen försummad och fordringsägaren således intriidt i den rätt, som Inteckningslörordningens åberopade 13 § omförmäler.
Sådan var äfven Hofrättens mening, då uppå nya jordägarens besvär dömdes den 24 Nov. 1840, att emedan om än det antoges, hvad Klaganden påstått, att gäldenären icke varit ägare till hemmanet vid den tid, inteckningen hos Häradsrätten söktes, utan äganderätten till fastigheten honom frångått till följd af ett i målet åberopadt, imellan honom och hans köpare den *28 Nov. 1842 upprättadt köpekontrakt, likväl upplyst och ostridigt vore, att lagfart å nämnde köp blifvit sökt fiirst ilen 17 Januari 1844, och således icke inom den i Kongl. Förord)). den 13 Juni 1800 bestämda tid, vid hvilket förhållande fordringsägaren, som den 18 Januari 1843 gjort ansökning' om inteckning i egendomen, ägde, jemlikt uttryckliga stadgandet i 13 § af Kongl. Förorda, den 13 Juli 1818, att sådan säkerhet erhålla; ty funne Hofrätten ej skäl att i Häradsrättens ölverklagade utslag göra ändring.
Hofrättens utslag matte på de deri anförda skäl gillas.
.Men Kongl. Majtts
Dom utföll den 18 Dee. 1848, efter omröstning, sålunda:
Handlingarne utvisa, att efter det M. (förste köparen) den 28 Nov. 1842 af I.. (gäldenären) köpt egendomen N., men till påföljde (påföljande) vinterting instämt säljaren med påstående om köpets återgång, så har Häradsrätten genom utslag den (i Mars 1843 ogillat berörde påstående, hvilket beslut blifvit till efterrättelse ländande, sedan parterne ömsesidigt nedlagt deras hos l.agmansrätten emot detsamma fullföljda vadetalon; och emedan följaktligen L., för hvilkens såsom för egen skuld tecknade borgen inteckning i egendomen blifvit sökt den 18 Januari 1843, icke varit ägare till fastigheten å den till, inteckningen söktes, och ej eller någon försummelse med lagfarten då ännu ägt rum; hvadan inteckningsansöknineen, om deri genast kommit under hufvudsaklig pröfning, icke lagligen kunnat emot fastighetsägarens bestridande beviljas, samt lagfart sedermera föregått, innan inteckningsärendct den 2(1 Maj 1845 af Häradsrätten algjordes; alltså och enär den omständighet, att målet varit hos Häradsrätten hvilande å tid, hvarunder laglärten förmenas hafva varit försummad, icke kan på sakens utgång medföra inflytande, samt nu ej är fråga om någon imedlertid gjord ansökning, utan endast om verkan af den, på sätt ofvanberiirdt är, hos Häradsrätten hvilande; prötvar Kongl.
Majit, jemlikt 12 § uti Inteckningsförordningen den 13 Juli 1818. jemförd med 13 § uti samma Förordning och Förordningen om lagfart den 13 Juni 1800, rättvist, med upphäfvande af Häradsrättens och Hofrättens i saken fattade beslut, ogilla den utål inteekningssökanden förda talan.
Det hinder för inteckning, som eldigt denna nådiga Dom blifvit gällande, skulle icke hafva funnits, i fall ny ansökning om inteckningen skett vid det ting, sorn inföll näst efter sex månader, sedan köpet skedde den 28 Nov. 1842, eller möjligen vid ett efterföljande ting, som inträffat medan gäldenärens köpare ännu var ägare till fastigheten.
Att denna nya ansökning behöft innehålla något mer, än blott hegäran om inteckning, eller att den icke gällt, om den ej varit motifverad,'lärer väl svårligen kunna vara meningen.
Till ansökningars bi - fallande i allmänhet erfordras ju icke, att i dem skola vara anförda gällande skäl, endast gällande skäl till bifall ändock finnas.
Och i öfverensstämmelse med denna regel innehåller åberopade 13 § i 1818 års Kongl.
Förordning ej ens, att ansökning skall ingifvas (lika litet som detta på något annat ställe i samma Förordning föreskri Ives), utan det heter blott, att borgenären »kommer med skuldebref eller annan handling, derföre inteckning tillåten är».
Om "nu en ansökan inkommit, som innehållit intet skäl, hvarföre inteckningen skulle kunna beviljas, men endast begäran om inteckning, och om denna ansökan inkommit, sedan försummandet af lagfart ägt rum; då hade dess beskaffenhet icke hindrat dess bifallande.
Häraf vill otvunget följa, att den äfvenså väl bordt bifallas, om den innehållit ingen ting annat, än ett åberopande af den ansökning, som redan var gjord (före den tid, då bifall ansågs kunna äga rum).
Man skulle kunna giira det spetsfundiga inkast, att då ansökningen vid dess ingifvande ej kunde åsyfta inteckningsrätt mot någon annan, än gäldenären sjelf, hvilken ännu då förmodades vara jordägare, hans köpare kunde behöfva särskild underrättelse derom, att ansökningen sedermera fullföljdes mot honom, efter det lagfarten blifvit försummad, så att han öfver detta förhållande linge tillfälle att förklara sig.
Men om saknaden af detta tillfälle var anledningen till den nådiga Domen; så grundade sig denna icke på det skäl, som deri anföres; och på andra säl, än som utsägas, kai; man väl icke på högsta ort döma.
Hade gäldenärens köpare fått del af ansökningen fiirr, än han försummat lagfarten; så var han derigenom varnad mot dess försummande, och derjemte skyldig att veta, det ansökningen förbléf anhängig, till dess den var af domstolen prölvad eller af sökanden återkallad.
Af denna betraktelse har annan tanka hos mig icke kunnat uppkomma, än att den ansökning, som redan var anhängig, ej hehöfde förnyas, upprepas eller ersättas af någon annan, för att äga samma kraft och verkan, som om den varit sålunda förnyad eller ersatt, ända till dess ärendet var af domstolen afgjordt; att den rätt, som'för
Sökanden borde härröra från den af köparen försummade lagfart, ej kunde vara förlorad, när ansökningen, ehuru gjord innan denna rätt inträdde, lortlör att efter dess inträdande vara anhängig, samt att således, äfven på denna grund, inteckningen bordt beviljas, i fall nemligen det kunde för gruhdadt antagas, att redan förut ett köp var fullbordadt, hvarigenom gäldenären upphört att sjelf vara fastighetens ägare, så att hans gäld ej mer pff denna grund borde i densamma inteckna».
Att undersöka denna lråga, är hvad som återstår.
Genom detta parternes åtnöjande med ett domslut, som alslog rubbning af köpeaftalet, erhöll detta aftal hvarken större • eller mindre krall, än det förut ägde; och att det icke var ett afslutadt köp, visade sig der~ igenom, att salubrefvet ännu saknades och först efteråt blef utfärdadt.
Dessförinnan fanns blott ett aftal, (lika mycket, om det blifvit nmndtligen eller skriftligen imellan part erne uppgjordt), att köp skulle ske; men sjelfva åtgärden, hvarigenom det skedde, hade icke för sig gått, så länge handlingen, hvari det innefattades, ej var utfärdad.
Och så länge denna åtgärd icke för sig gått, kunde ej heller det »förvärfvande» sägas hafva Inträffat, hvarpå lagfart bör följa, vid det i 13 § af 1818 års lnteckningsförordning stadgade äfventyr, att säljarens gäld må i egendomen inteckna». — 40 — Om delade meningar i detta ämne finnas; så kan jag dock, för min del, icke inse någon-grund till tvifvelsmål.
Innehåller det skriftjiga kontraktet om fastighetsköpet, att köpebref skall utfärdas af säljaren, eller uttrycker det på något annat sätt, att samma kontrakt icke utgör sjelfva alhändelsehandlingen, hvad sorn kallas köpe- eller salubrefvet; så är köpet ännu ogjordt.
Och att det icke förut varit gjordt, röjer sig bäst, om och när det sedermera sker.-
Då nu, i förevarande fall, den åtgärd, hvarigenom gäldenären den 28 Nov. 1842ansågs hafva försålt fastigheten, icke. hindrade utgifvandet af ett köpebref den 21 Sept. 1843, hvarigenom samme gäldenär verkligen afhände sig samma fastighet, och hvilket köpebref då genast öfverläts på annan person, som derefter med köpet lagfor; håller jag för härigenom bevisadt och otvifvelaktig!, att ehuru den förstnämnda afhandlingen må hafva innehållit ett aftal om köp, hvars återgång förgäfves blifvit hos domstol yrkad och genom dom afslagen, denna afhandling likväl icke varit eller kunnat vara ett fullbordadt köp, hvarigenom äganderätten skulle hafva .från gäldenären öfvergått på hans köpare.
De så kallade Trippiska godsen i Halland hafva varit föremål för åtskilliga tvister.