Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De sättas derigenom ofta ur stånd att sjelfve bevaka angelägenheter, dem de ulan svårighet kunnat besörja, och blifva dymedelst bragta på kostnader och besvär, som ej uppvägas af några motsvarande större förmåner.
Lag-Ulskotlels Betänkande Jt* 41.
5 Dessutom mäste lagas i öfvervägande, alt frälsemän i alla de mål, sorn icke särskildt äro i lagen uppräknade, lyda under de allmänna underdomstolarne.
Om i upphofvet till ifrågaställa särskilda lag en förklaringsgrund till en dylik åtskillnad kunde uppsökas, så torde man likväl förgäfves forska efter ett tillfredsställande svar på berörda fråga.
Denna åtskillnad leder emellertid lill ytterligare rubbning uti den enhet i rättegångs-ordningen, som framför allt måste eftersträfvas och sorn Sveriges sednare lagstiftare jemväl oaflåtligen haft till ögonmärke.»
De åsigter, som i delta yttrande uttalas, hafva, vid den pröfning af frågan, som nuvarande Utskott företagit, jemväl segrat.
Omförrnälda privilegierade forum synes nemligen nu mera ej kunna försvaras ur någon af de grunder, som i frågor af förevarande art företrädesvis böra lemnäs uppmärksamhet; och något försök i sådan syftning förekom ej eller under den diskussion, som förberörda yttrande framkallade inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln, ehuru detta Riks-stånd då ej ansåg sig böra ingå på privilegiets upphörande.
Deremot åberopades hufvudsakligen endast två omständigheter, den ena, alt Ridderskapet och Adeln skulle med privilegiet förlora den rätt, de nu ega, att äfven i städerne sjelfva utse personer till förrättande af bouppteckningar och arfskifte n i deras sterbhus, och den andra, att de i förmyndare-angelägenheter skulle komma att lyda under Förmyndare-kammaren och Justitie-kollegium i hufvudstaden.
Hvad förstnämnda omständighet angår, så förekommer likväl, att rättigheten för arfvingar i adliga sterbhus att utse boupptecknings- och arfskiftes-män, om än den bar sin upprinnelse i bestämmelsen derom, att Ridderskapet och Adeln i arfssaker lyda under Hof-rält, dock icke är fastställd i deras privilegier eller i de rum i allmänna logen, hvilkas uppbäfvande blifvit yrkadt.
Den är nemligen stadfästad genom Kongl. Resolutionen den 5 Oktober 1673 § 33, jemförd med Kongl. Förordningen den 1 Mars 1749, genom hvilka författningar blifvit förklarad!, att bouppteckningar och arfskiflen i adliga sterbhus i städerna icke lyda under borgmästare och råd, hvilka i 1 § af Ärfda-Balkens 9 Kap. blifvit ålagdt alt i städerna ombesörja bouppteckningar i alla de fall, der ej annorlunda stadgadt är.
Vid sådant förhållande kunde privilegiets upphörande ej hafva något inflytande på ifrågaställda rall, ehuru deraf skulle följa, att bouppteckning i adligt sterbhus i stad bör till Rådhus-rätt inlemnas; men till undvikande af missförstånd härutinnan synes en antydan angående omförrnälda rätt vara nödig, om en lag i föreslagna syftningen blefve utfärdad.
Alt Ridderskapet och Adeln i förmyndare-angelägenheter komme att lyda under Förmyndare-kammaren och Justitie-kollegium i Stockholm, skulle åter blifva en följd af ett bifall till förslaget; men orsaken, hvarför man häri funnit ett hinder, har dock icke blifvit uppgifven; och Utskottet kan således desto mindre derpå fästa 4 Lag-Ulskotlels Betänkande M 41. afseende, som det ej lärer kunna förnekas, att myndlingars medel blifva med mera trygghet emot förluster förvaltade af nyssnämnda institution, hvadan ock inrättningen af dylika institutioner öfverallt i landet, till omyndiges betryggande, nära nog vid hvarje af sistförflutna riksmöten blifvit påyrkad.
Skulle emellertid ifrågaställa, svenska adelsmän förunnade rättighet upphöra, synas jemväl Kongl. Brefven den 26 Oktober 1748 och den 7 April 1805, genom hvilka utländska adelsmän, som hit till Riket inkommit, och Svenska Akademiens ledamöter förklarats berättigade att åtnjuta samma förmåner i rättegångsmål med svenska adelsmän, och att således, lika med dessa, i vissa mål omedelbart af Hof-rätt dömas, böra till all verkan förfalla.
Frågan är dock, hvad Ridderskapet och Adeln angår, af privilegii natur.
Den beror således på samtliga Riks-ståndens öfverenskommelse och Kongl. Maj:ts bifall.
Men under förutsättning af sådan öfverenskommelse och sådant bifall, har Utskottet uppgjort följande, till Rikets Ständers pröfning härmed framlagda förslag till Författning: Sedan Rikets Ständer öfver enskommit, att den i 6 § af Ridderskapet och Adelns den 16 Oktober 1723 utfärdade privilegier grundade och i 8 och 9 tnom. af 2 § i 8 Kap.
Rättegångs-Balken stadgade rättighet, enligt hvilken frälsemän cga att få vissa dem rörande mål och angelägenheter omedelbart af Hof-rätt bedömda och handlagda, skall upphöra, samt Kongl. Maj:t denna öfverenskommelse bifallit; sä varda förberörda rum i allmänna lagen jemte dermed öfverensstämmande särskilda författningar upphäfna, så vidt någon inskränkning derigenom icke sker i den rätt, som, jemlikt Kongl. Resolutionen den 3 Oktober 1675 § 35, jemförd med Kongl.
Förordningen den 1 Mars 1749, tillkommer arfvingar i adeliga sterbhus att till förrättande af bouppteckningar och arfskiften i samma sterbhus kalla dem, de helst dertill bruka vilja; i följd hvaraf Kongl. Brefven den 26 Oktober 1748 och 7 April 1805, hvarigenom utländska adelsmän, som hit till riket inkommit, samt Svenska Akademiens ledamöter blifvit förunnade enahanda förmäner i rättegångsmål, som Ridderskapet och Adeln, komma att tili all verkan upphöra; skolande de mål och är ender, som, jemlikt förenämnda lagrum och författningar, tillhört Hof-rätt såsom första domstol, tillhöra vederbörande underdomstolar och efter allmänna rättegångs- ordningen behandlas.
Denna författning kommer att gälla till efterrättelse från och med den 1 Juni 1858, men de mål och är ender, som dä på Ilof-rätts pröfning bero, skola af Hof-rätten med slut afhjelpas.
Och då nödigt är, att Riddarhus-Direktionen äfven hädanefter, likasom hittills, uied anledning af Kongl. Brefven den 30 Mars 1787, § 7, och den 6 Augusti 1818, Laq-Ulskollels Betänkande JYi Al. S 1818, varder underrällad om sådana omständigheter, som hindra adelsmän att begagna sin representationsrätt, såsom om han råkar i konkurs-tillstånd, om han, sedan han uppnått myndig ålder, sättes under förmyndare, om han dömes adelsknpet förlustig eller ställes under framtiden för brott, som medför sådan förlust; men berörda Kongl. Bref afse nuvarande förhållanden, hvadan annan ordning för underrättelsernas meddelande, än den samma Kongl. Bref bestämma, är behöflig, derest Utskottets framställda förslag vinner bifall; får Utskottet tillika hemställa, om icke Rikets Ständer, för den händelse de godkänna förslaget, ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att om förslaget äfven i nåder hifalles, Kongl. Maj:t mätte, i sammanhang med utfärdandet af föreslagna författningen, meddela särskild föreskrift för vederbörande domstolar att, om, någon af förenämnda omständigheter inträffar, derom genast underrätta Advokat-fiskalen i vederbörande II of-rätt, som hade att fjorton dagar före början af hvarje riksmöte lemna Riddarhus
Direktionen del af de inkomna un derrättelserna, med åläggande derjemte för Advokat-fskalerne att hålla hand deröfver, att domstolar ne ordentligen fullgöra förenämnda föreskrift.
Stockholm den 31 Augusti !8S7.
Prol. inse &
I8S7. 7 Sami.
I Af A. 20 Häft.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS JOH. BECKMAN 1857. Lag-Utskottets Betänkande M 42. 1 N:o 42.
Maj:ls Nådiga Proposition, angående ogift qvinnas rätt alt vid viss ålder vara myndig.
Denna nådiga proposition är af följande innehåll: »Frågan huruvida ogift qvinna må af lagen tillerkännas rätt att efter uppnådd viss ålder vara myndig har redan ofta varit å bane såsom föremål för Rikets
Stän ders öfverläggningar och härigenom visat sig utgöra en af dessa samhällsfrågor, som, en gång väckta, icke kunna tillbakavisas, utan måste lösas i öfverensstämmelse med tidens fordringar.
Med anledning häraf har Kongl. Maj:t funnit sig desto mer uppmanad att åt denna frågas lösning egna Sin uppmärksamhet, som Kongl.
Maj:t vid sista riksdagen fann
Sig icke kunna bifalla hvad Rikets Ständer då i ämnet föreslagit.
Om än Kongl. Maj:t, med fästadt afseende å hvad i de flesta andra civiliserade länder finnes antaget och stadgadt rörande qvinnans myndighet, icke kan misskänna de anspråk, hon eger, att i allmänhet blifva erkänd som mannens jemnlike i för mågo af den omtanke och mognad i förstånd, som erfordras för att sjelf råda öfver sig och sitt gods, har Kongl.
Majit likväl icke kunnat underlåta att äfven taga i betraktande de betänkligheter, som alltid möta vid alltför stora och brådstörtade förändringar af uråldriga förhållanden, särdeles då dessa sednare höra till de i samhället mera ingripande.
Under den långa tidsföljd, som lagen hos oss hittills — ehuru måhända mera som en förmån, än som ett tvång — förklarat en ogift qvinna af hvad ålder som helst böra stå under annans förmynderskap, har den beroende ställning, hvartill hon i följd häraf för hela sin lefnad varit bunden, icke kunnat undgå att utöfva ett mäktigt inflytande så väl på rigtningen af hennes uppfostran Bih. till R.
Prot. 1856 dt 1857. 7 Sami. 1 Afd. 21 Haft. 2 Lag-Utskottets Betänkande M 42. och första bildning i ungdomen, som på hennes vanor och sednare utveckling i en mera framskriden ålder; och verkningarne häraf kunna ej med lagens förändring genast försvinna.
För att under sådana förhållanden den större sjelfständighet, som aktningen för qvinnans rätt kräfver, att lagstiftningen åt henne bereder, och hvilken äfven påkallas af det friare deltagande i borgerliga yrken, som våra näringslagar numera för henne öppnat, icke må för de ogifta qvinnorna sjelfva blifva vådlig, fordras, att stegen på den nya banan med varsamhet uttagas; och Kongl Majit har derföre, jemte det tiden för ogift qvinnas rätt att vara myndig ansetts ej böra inträda förr än vid fyllda 25 år, på sätt ock tillförene af Lag-kommittéen varit föreslaget, funnit angeläget att, oberoende af denna myndighet, lagens stadganden om giftomannarätt förblifva oförändrade.
På dessa grunder, och då lagen torde böra åt de ogifta qvinnor, som sjelfva vilja afsäga sig myndighetens utöfning, lemna uttrycklig anvisning om deras rättighet härtill, samt det i sammanhang härmed synes lämpligt, att den nya författningen ej blifver gällande förr än viss tid efter dess kungörande, vill Kongl Majit, efter att hafva i ämnet hört Högsta Domstolen, till Rikets Ständers antagande framställa en så lydande Författning, angående ogift qvinnas rätt att vid viss ålder vara myndig
Med ändring af 19 Kap. 2 § Ärfda-Balken och hvad för öfrigt i lag eller särskilda författningar varit stadgadt i afseende på ogift qvinnas rätt att råda öfver sin egendom, förordnas som följer: »Ogift qvinna, som fyllt tjugufem år, vare myndig att sig och sin egendom sjelf råda och förestå; dock att härigenom någon ändring icke sker uti hvad allmänna lagen om giftomannarätt innehåller, Vill ogift qvinna, som ofvannämnda ålder uppnått, afsäga sig myndighetens utöfning, gore derom anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, och varde af domstolen under förmyndare ställd.
Dessa stadganden träda i verksamhet från och med månads början nästkommande år (ett år efter det författningen på samma dag blifvit i hela riket kungjord).»
Öfver denna nådiga proposition hafva samtliga Riks-Stånden infordrat utlåtande från Lag-Utskottet, som jemväl erhållit del af Stats-rådets och Högsta Domstolens i ämnet hållna protokoll; och får nu Utskottet fullgöra sitt åliggande, efter att hafva Lag-Utskottets Betänkande M 42. 3 åt förevarande ämne egnat den omsorgsfulla pröfning, som påkallas af detsammas vigt' och betydelse.
Vigten af en lagstiftnings-åtgärd ökas nemligen i samma mån, som åtgärden kan i sina följder blifva ingripande; och ju högre uppfattning om menniskovärde och menskliga rättigheter, som deri uppenbaras, desto betydelsefullare framstår åtgärden såsom ett vittnesbörd om den ständigt fortgående civilisationens oemotståndliga makt.
Denna makt är det ock, som nu höjer sin röst för lossande af de band, hvarmed den ogifta qvinnan hittills hos oss varit bunden, för borttagande af inskränkningar, hvilka, oförenliga med nuvarande föreställningssätt, räkna sina anor från en tid. som i så väsentlig mån var olik den närvarande.
Qvinnans frihet uti ifrågaställa hänseende är emellertid redan gammal i de flesta andra civiliserade länder.
Hos de skandinaviska folken är förhållandet åter annorlunda; men redan för flere år sedan lossades till en del på banden hos brödrafolket; och i Danmark är äfven fråga väckt att tillerkänna qvinnan samma myndighet, som tillkommer mannen.
Sveriges lagstiftare torde derföre svårligen längre kunna fasthålla omförmälda band.
Det må dock icke tydas såsom en brist af aktning och förtroende för qvinnan att vära lagstiftare intill dessa dagar afhållits från lossande deraf; men de synas hafva fruktat att derigenom rycka qvinnan ur den husliga, stilla och fridsamma verksamhet, som anses närmast öfverensstämma med hennes lynne, in på affärslifvets, för ett finkänsligt sinne vanligen motbjudande tummelplats.
Inskränkningen är likväl härmed icke försvarad
Väl har blifvit invändt att ifrågaställa lagförändring skulle vara obehöflig, alldenstund Kongl. Majit har magt att förklara ogift qvinna myndig, samt erfarenheten skall visat, att Han aldrig vägrar den till mogen ålder komna och stadgade qvinnan, då hon derom i underdånighet anhåller, denna förmån; men häremot bör framför allt anmärkas, att det icke är frihet, som beror på nåd — den måste hafva sitt uttryck i och vara erkänd af lagen.
Betraktar man vår lagstiftning under sednare åren, så spårar man emellertid deri en begynnelse till lösning af förevarande fråga.
Den ogifta qvinnans rätt att, der hon i nåder blifvit förklarad myndig, kunna oberoende verka inom näringslifvet och utöfva borgerliga rken, innefattar redan i viss mån ett lagstiftarens erkännande af hennes förmåga att sjelf ombesörja och handhafva sina angelägenheter; och mängden af dem, hvilka anlitat denna verksamhet, och den erfarenhet, man deraf vunnit, har nogsamt bekräftat så väl behofvet af en allmännare frihet härutinnan, som att den utan fara kan lemnäs.
I qvinnans natur ligger ock en till räddhåga grän sande försigtighet i ekonomiska angelägenheter, som gör att hon mera sällan än mannen utsätter sig för förluster i företag eller för vådliga spekulationer, äfvensom 4 Lag-Utskottets Betänkande M 42. en större idoghet och sparsamhet, hvarigenom det en gång förvärfvade så mycket snarare bevaras och förökas.
Detta utmärkande drag synes böra häfva alla farhågor för meddelande af den i nåder föreslagna myndigheten; och då Kongl.
Maj:t, genom att bibehålla lagstiftningen om giftomanna-rätten oförändrad, åt familjen bevarat rättigheten att utöfva inflytande i den angelägenhet, som närmast rörer densamma, får Utskottet vördsam ligen tillstyrka, att Rikets Ständer mätte bifalla Kongl, Maj.ts ifrågavarande nådiga proposition.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E. af Herr Adlercreutz, A, med hvilken Herr SparreS. samt Riksdags-fullmäktigen Johan Lekberg från Orebro län sig förenat: »Ehuru jag, för min del, hvarken anser erkännandet af qvinnans menniskovärde innebära, att hon i allt hvad som angår det yttre lifvet varder likställd med mannen eller tror det i allmänhet vara önskligt och nyttigt för den ogifta qvinnan att på eget ansvar öfvertaga förvaltningen af sina angelägenheter, har dock äfven jag funnit en förändring böra vidtagas i den hittills i förevarande ämne gällande lagstiftning.
Det ständigt tillvexande antalet af ogifta qvinnors underdåniga myndighets-ansökningar vitsordar ett alltmera ökadt behof af utrymme för deras verksamhet och om det kan antagas, att i allmänhet föräldrahemmet är brutet, när det deri fostrade barnet uppnått en ålder af 25 år, torde det icke vara olämpligt att vid denna ålder, då den ogifta qvinnan, ännu i sin fullaste verkningskraft, ser sig om efter en annan verkningskrets än den hus moderliga, så vidt möjligt undanrödja de band, som dervid äro henne till hinders och af henne kännas tryckande.
Frågan har nu ock redan i verkligheten kommit på den punkt, att såsom regel kan anses, att den 25-åriga qvinnan, genom en i form af underdånig ansökning, gjord anmälan af sin önskan att varda myndig förklarad, lika säkert varder myndig som mannen genom att fylla 21 år.
Men hvar - Lag-Utskottets Betänkande M 42. 5 för skall, under sådana förhållanden, Konungen besväras med dessa anmälanden — hvarför skall den enskilda vidkännas de förökade kostnader, som äro en ovilkorlig följd redan deraf att förhandlingarne ega rum aflägse från hennes hem — och äro icke sjelfva de materiella arbetena, bokföring och expedition, för staten dyrbarare i en högre, än i en lägre instans?
En särskild oformlighet i det nuvarande systemet, ehuru hittills mindre i ögonen fallande, likväl, i den mån myndighets-förklaringarne tillvexa, alltmera framträdande, ligger jemväl deri, att, då fråga uppstår om en af Kongl. Majit såsom myndig förklarad qvinnas försättande i omyndighets-tillstånd, sådant, enligt Kongl. Brefvet den 9 December 1806, ankommer på underdomarens pröfning, hvaraf följer, att de vitsord, hvilka, hos Konungen förebragte till gendrifvande af qvinnans myndighets-ansökning, der ej ansetts utgöra hinder mot bifall till ansökningen, kunna omedelbart derefter för underdomstolen finnas utgöra lagligt skäl att sätta den myndiga åter under förmyndarevård.
Efter att sålunda hafva antydt de skäl, hvilka, från majoritetens afvikande, hos mig talat för en förändring af nuvarande lagstiftning, öfvergår jag att redogöra för anledningen dertill, att jag icke inom Utskottet med min röst biträdt det Kongl, förslaget.
Jag har trott detsamma komma att medföra åtskilliga olägenheter, hvilka skulle, med bevarande af de åsyftade fördelarne, kunna undvikas, om ställningen så förändrades, att qvinnan förmedelst anmälan hos domaren inträdde i myndighetens utöfning, men före sådan anmälans verkställande ansåges såsom omyndig.
Enligt Kongl, förslaget beror det på den till myndig ålder komna qvinnans godtycke, att åter varda omyndig; hon »afsäger sig myndighetens utöfning.) och varder ställd under förmyndare.
Huru en på sådant sätt omyndig blifven qvinna skall betraktas, i händelse hon ånyo vill varda myndig, derom innehåller förslaget ej något stadgande, men då det onekligen oftast vore bevis på omtanke, om en qvinna, seende framför sig en brydsam ställning genom uppkomna konkurser, invecklade arfsförhållanden o. d., begär att erhålla ett med förmyndare-ansvar beklädt ombud, så vill jag ur förslagets anda taga för gifvet, att den till följd af egen afsägelse omyndigblifna qvinnan åter skulle ingå i full utöfning af alla med myndigheten förenade rättigheter, så snart hon om sin förändrade önskan gjorde anmälan hos domaren.
Att förmyndarens ställning härigenom blefve försvårad, synes mig tydligt, äfvensom det gjorda medgifvandet otvifvelaktigt skulle till stort förfång för domstolarne missbrukas af sådana i affärslifvet vilselupna qvinnor, derpå exempel hittills icke saknats
Är deremot regeln, att qvinnan förblifver omyndig intilldess hon för domaren tillkännagifvit sig vilja vara myndig, då undvikes den eljest så nödvändiga och i sina följder skadliga inkonseqvensen, att en i myndighetens fulla utöfning varande och med dertill erforderliga egenskaper utrustad person ändock skall hafva rättighet att godtyckligt öfverkasta förvaltnings-bestyret på en annan.
En olägenhet af det Kongl förslaget förefinnes afven i den derur härflytande osäkerheten, hvilken qvinna vore myndig eller ej.
Då en myndig qvinna sattes 6 Lag-Utskottets Betänkande M 42. under förmyndare, skulle visserligen, jemlikt Kongl. Förordningen den 11 Maj 1774, sådant genast i den officiela tidningen kungöras, men bland den mängd fruntimrnersnamn, som, synnerligast om rättigheten att afsäga sig och åter tillträda myndighetens utöfning flitigt begagnades, der skulle förekomma, vore ej sannolikt, att ögonen föllo just på det eller de särskilda, om hvilka det vore af vigt att ega någon kännedom.
Berodde åter rätten att råda öfver sig och sin egendom på en anmälan hos domaren, kunde den myndiga qvinnan alltid förete bevis om en sådan anmälan och man hade sedan i afseende på hennes fortfarande myndighets-tillstånd samma säkerhet, som man eger i fråga om den man, hvilken fyllt 21 år.
Om ock det Kongl, förslaget af Ständerna godkändes och sålunda öfverginge till lag, föreställer jag mig att uppfostran i månget hem ändock blefve sådan, att qvinnan vid 25 års ålder saknade kännedom, att bestyret med hennes egendoms förvaltning tillkom henne allena
Huru mycket mer skulle icke så blifva förhållandet med mången qvinna, som uppvexte under intrycket af den gamla lagen, och öfver hvilken nu helt plötsligen, utan någon yttre handling eller märkbar förändring af de henne omgifvande förhållanden, hela ansvaret för förvaltningen likasom smöge sig.
Huru mången fordran skulle icke preskriberas, huru mången konkurs-bevakning försummas m. m.?
Man invänder, att om det skall bero på qvinnan att genom en anmälan bereda sig myndighetsrätt, så kominer hon i månget fall, der hon fruktar misshag af fader eller förmyndare, att underlåta anmälan och sålunda mot sin vilja qvarstadna i omyndighetstvånget.
Härtill svaras, att om myndighets-tillståndet skulle användas, icke för att förblifva i samma beroende ställning som förut, utan för att af fadren eller förmyndaren utkräfva redovisning eller penningar, bereda sig förändradt hemvist eller annat dylikt, så fordras till en sådan åtgärd större kraft och beslutsamhet än till en enkel anmälan hos Domaren; och saknas det mod till den sednare, så torde det så mycket mer saknas till den förra, och den af lagen skänkta myndigheten hade i så fall icke någon fördel att bjuda, men väl tvärtom.
Dessutom hvilket vore väl naturligare, att den qvinna, som hade för afsigt att deltaga i det yttre afifärslifvet, framträdde i det offentliga och tillkännagaf denna sin afsigt eller att den, som önskade få lefva ett stilla obemärkt lif, nödgades fram, för att hos allmänheten yttra en sådan önskan.
Slutligen och då Sveriges qvinnor, hvilka detta lagförslaget närmast rörer, icke kunnat uttrycka sm gemensamma önskan, men att döma ur de erfarenheter flera med mig samlat, det förefaller något tvifvelaktigt, huruvida det återkommande anspråket på myndighet för landets qvinnor verkligen har sitt ursprung från dem sjelfva eller ej, synes det mig vara mycket skäl att tillfälle till ådagaläggande af deras önskan blefve beredt genom antagande af ett förslag i enahanda riktning med det, som jag härigenom tager mig friheten framlägga till La (/-Utskottets Betänkande M 42.
7 Författning, angående ogift qvinnas rätt att vid viss ålder vara myndig.
Med ändring af 19 Kap. 2 § Ärfda-Balken och hvad för öfrigt i lag eller särskilda författningar varit stadgadt i afseende på ogift qvinnas rätt att råda öfver sin egendom, förordnas som följer: »Ogift qvinna, som fyllt 25 år, vare berättigad att sig och sin egendom sjelf råda och förestå; gore dock hos den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder, anmälan, att hon myndigheten sjelf utöfva vill, och varde intill dess sådan anmälan skett, såsom omyndig ansedd.
Genom hvad här blifvit stadgadt göres icke någon ändring uti hvad allmänna lagen om giftomannarätt innehåller.» Af Herr Biskop Annerstedt, Herrar Domprostarne Björling och Bring samt Herr Prosten Ljungdahl.
»Förslaget om ogift qvinnas myndighet vid fyllda 25 år, framstäldt af Lag-kommittéen i dess förslag till Allmän Civil-lag, afstyrktes af alla de domstolar, som deröfver afgåfvo utlåtande, och frånträddes af Lag-beredningen, som tillstyrkte, att hon vid denna ålder endast egde »råda öfver sin årliga inkomst, dock så att hvad för hennes framtida bergning tarfvas derigenom ej försatt varder.»
De vid åtskilliga riksmöten väckta motioner om qvinnans myndighet vid nämnde ålder hafva icke heller blifvit godkände, och först vid sednaste riksdag beslöto Rikets Ständer: att ogift qvinna, som fyllt 30 år, skulle kunna på derom gjord ansökning, af den Rätt, derunder hon i förmyndaremål lyder, förklaras myndig.
Icke eller i brödrariket Norige, der förslag om qvinnans myndighet blifvit väckte, hafva desamma i vidsträcktare mån vunnit bifall, än att ogift qvinna tillerkänts samma rätt, som minderåriga män, d. v. s. att vara myndiga under kurator.