Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e t blir n o g snart m å n g a flere, som s k a k a sina h u f v u d öfver den saken.
1895 IDUN 133 Är det icke sorgligt: tjugutvå år och en Georg, om det inte är möjligt.
Han vet be- kal.
Som oftast är fallet vid dylika före- CD hustru, dömd till öfvergifvenhet för återstoden sked om allting och känner alltid den kor- ningar, klyfves sammankomsten i tvänne de- TS af sitt lif!
Utan hopp, utan tröst, ty jag taste vägen.
Jag måste också fråga honom, lar, en mera allvarlig-teoretisk och en mera ca vill ej veta af någon tröst.
Jag kan inte om domaren kommer att anse skilsmessoorsa- sällskapsartad.
Först håller någon af med- &gt; uthärda med Georg, ehuru han — i jäm- kerna giltiga, ty jag vill inte göra någon löj- lemtnarne ett föredrag i något ämne, som förelse med andra män — nog ändå är den lig figur i rättssalen.
Jag tycker mig redan faller inom det kvinnliga verksamhetsområ- bäste.
De flesta fara ändå hänsynslösare stå där i stor toalett, eller bättre i svart, med det eller är af allmännare intresse, och som fram.
Och otrogen är han då icke, jag vet en svart slöja, och så afvisas med orden: medlemmarne representera så vidt skilda gre- » Men, min kära fru, hvad är det där allt nar af ämnen, är ingen enformighet vid va- hvarje minut, hvar jag har honom.
let af sådana att befara, ej heller saknas C J / för Hvem hade en gång kunnat tänka detta om småsaker! » aktuellt intresse.
Så har denna termin ett O) Det kanske vore bättre att inte ge sig uti oss!
Och dock måtte mamma ha genomskå- dat honom redan under vår förlofningstid, ty det, och så är mig också besöket hos den föredrag af handlat: » Naturvetenskaperna vid hon sade en gång till mig: » Alma, var dock gamle herr Behrman så motbjudande, men jag våra flickskolor », ett annat » Hotel de Ram- :o en smula uppmärksammare i småsaker; den kan väl inte göra mig löjlig inför Georg och bouillet », för att nu nämna exempel från den £_ " — husliga lyckan beror ofta af ganska små ting.
slå till reträtt.
Han skulle triumfera!
Och senare tidens verksamhet.
Och Georg, en så hygglig ung man han d u ändå.
Jag har alltid varit en smula het På föredraget följer diskussion, och man kan O än är, fäster sig mycket vid småsaker! » — och häftig, men försoningen efteråt var också lätt tänka, att det uppstår ett lifligt menings- En hygglig man!
Jag undrar hvad mamma alltid så ljuf.
Kanhända kan det också denna utbyte, som både är upplysande genom de sakliga inlägg som göras och utbildande ge- r.
a nu skall säga, när jag full af förtvifian kom- gång låta bota sig.
Jag fruktar blott, om jag nu ger vika, att nom den formella färdighet, som dylika de- Kl pf mer åter till hemmet?
w 2 Där sitter jag nu åter ensam och allena Georg kommer att känna sig förorättad.
Jag batter äro ägnade att gifva.
Sedan vidtager samkvämet med en enkel ända till klockan tolf, liksom hvarje dag.
tror, att jag gått en smula för långt.
Jag - Förr gladde jag mig alltid åt hans hemkomst, skall försöka blidka honom.
Jag skall låta supé, den kanske lifligaste delen af kvällens emedan den medförde sällskap, muntran, men göra eld i salongen, och jag skall skicka förhandlingar, då utbytet af tankar och er- 5?
ra nu längtar jag ej längre därefter.
I går vid Augusta efter ett stycke fågelpastej, Georg farenheter \ t ifrigast, då det friska skämtet denna tiden visste jag väl, hur jag skulle är en läckergom.
Hvad jag är löjlig!
I och det otvungna löjet härska.
Och när man ca fa fördrifva timmarne; ja, jag hade till och med dag på morgonen ville jag låta skilja mig, skiljs åt, har kvällen förflutit snabbt och an- brådtom.
och nu gör jag allt möjligt för att bringa genämt, och har på samma gång ej varit 2 f l blott » til Lyst ».
&lt;Z&gt; B * Den andra var knappt ett år gammal, och min herre och man i godt humör! ..
han höll mycket på den, emedan den var en Så, nu är allt i ordning, nu kan han kom- Det är klart, att dessa sammanträden, hur •O S.S skänk från mig under vår förlofningstid.
Men ma.
.. Där är han ju redan!
— » God dag, intressanta och omtyckta de än äro, likväl för fjorton dagar sedan råkade jag stöta ned lilla gubbe!
Har du.
.. har du redan be- bilda blott en länk i den ked, som förenin- gen är afsedd att vara, fastän deras bety- bläckhornet öfver den, och nu är den totalt ställt vagnen? » » Ja, Alma; men det är ett så härligt vä- delse ej får underskattas.
En kväll i måna- fördärfvad.
Nu håller jag på med en ny till julafton — höll på, menar jag, ty under nu- der, att jag har tagit en öppen tvåspännare den kan ju tyckas ganska litet, men tvifvels- varande omständigheter kommer jag naturligt- till klockan half tre.
Om då gamle herr utan har föreningen här valt det rätta » gyl- vis iDte att ta ett styng vidare på den.
Jag Behrman inte är hemma, kunna vi ju än lene lagom ».
Och sin kanske största bety- vill i alla fall ännu en gång ta fram den; det en gång fara en liten rundtur i parken.
delse vinna sammankomsterna genom sin prä- cd u gel af mångsidighet, det blir ett icke så ofta är skada, att den aldrig skall bli fullbordad, En kyss? » den skulle ha behagat honom så väl!
» Kära Georg!
Låt oss hellre först fara förekommande utbyte af tankar och åsikter 03 3 mellan kvinnor, som ägnat sig åt vetenska- E S Hade inte Georg också frågat, om inte till parken.
Sedan kunna vi ju se, om vi pens olika grenar, och någon fackdiskussions &lt; å vilja till den gamle herr Behrman. » hans papperskorg åter kunde bli tömd någon ensidighet undvikes.
gång?
I förrgår, tror jag.
Det var sant, nu Men föreningens verksamhet mellan sam- är tid!
En sådan mängd papper!
Det är manträdena torde vara ännu betydligare; detta o ett brokigt innehåll i en sådan där gammal att bistå kamrater, som äro nykomna och co papperskorg!
En studentskeförening.
vända sig till sina äldre, erfarna systrar för &gt; Korsband från tidningar, cirkulär och pro- att erhålla hjälp och råd, detta att i möjli- 03 spekt, ett par sönderrifna brefkort, här en tudentskorna i vårt land för blott gaste måtto ersätta den ensamma hem och inbjudning från Fridbergs till supé — jo, de några år sedan helt få — utgöra numera vänner, detta är i fullaste bemärkelse, komma att göra sköna ögon, när de få höra cd ett ganska stort antal.
Det är rätt talas om vår skilsmessa!
mänga af dem, som vid våra universitet fort- » att vara ett samband mellan de kvinnliga - a Det är ju mammas stil!
Bitar af ett bref, sätta sina studier.
Rätt många — och dock studenterna », och föreningen har de bästa •4 — som jag inte hört talas om.
Hvad har Georg utgöra de endast omkring 2 % af hela an- förutsättningar att fylla denna uppgift både: cö att korrespondera med mamma om bakom talet studerande vid högskolorna, så öfvervä- genom den förträffliga ledningen och den all- min rygg?
Skulle han i hemlighet ha be- gande är ännu det manliga elementet.
Det mäuanda, som besjälar dess medlemmar.
klagat sig öfver mig?
Men det ligger inte i är ej att undra på, om därför dessa kvinn- hans karaktär!
liga vetenskapsidkare ännu betraktas som Om jag kunde passa ihop bitarne?
» Al- » pionierer », som arbeterskor på ett föga mas smak ... » Hvad är det med min smak.
röjdt fält.
Det är då också naturligt, att Tyvärr f e l a 3 ett helt stycke, men på följande mellan dessa unga kvinnor, som ägnat sig åt 03 rad står något om » ranater ».
Hvad kan en af deras kön ännu blott föga upptagen Familjebref och hjärteband.
•+ 0 - 3 » " O cd CO det vara?
Ah, jaså, granater!
Ännu ett par verksamhet, en stark gemensamhetskänsla skall CA £ bitar, och jag har hela raden.
Här, det spira upp.
Fastän de tillhöra olika ämnes- n:r 13 af Idun förekommer under rubri- er.
28 " Si passar.
» Men du har ju till julafton ännu grupper och fakulteter, fastän de äro splitt- ken » Skrifva bref » en artikel, som 03 god tid att själf omfamna henne ... » Om- rade i olika nationer, hafva de dock känt helt säkert vinner genklang i månget kvinno- 03 •es en T; famna mig?
» Du såsom arm- sig höra tillsammans och känt ett behof af hjärta.
Författaren drager i härnad mot det C 03 band skall nog i alla fall vara henne kärare samhörighet — just till följd af det stora tvång vi kvinnor ålägga oss att skrifva bref er än ett af granater. » Jo, jo, här känner man gemensamma intresse som de äga.
mot vår vilja och lust, bref, som blifva » ett igen mamma, alltid vitzig.
Det är alltså Ur detta behof framsprang våren 1892 mischmaseh af hyckleri och nonsens », bref, frågan om ett armband, som Georg ämnar •hUpsala kvinnliga studentförening », hvilken som visa, att vi med deras skrifvande endast skänka mig till julklapp.
Den snälla Georg! ...
från och med denna termin finnes uppta- gjort oss skyldiga till » en af dessa vanliga C 3 Men allt det där är nu förbi, om vi gå gen bland de föreningar, för hvilken uni- hvardagslifvets konventionella nutidslögner. » till gamle herr Behrman.
Och det är en så versitetskatalogen redogör.
Där står äfven En hård dom, kan det tyckas, öfver våra långvarig historia, det där att låta skilja sig; under dess namn i korthet angifvet det mål, stackars ofta med möda hopplitade epistlar, det drar, tror jag, år om, innan alla forma- som den satt före sig i orden: » Föreningens men en dom, som säkerligen i många fall co liteter äro uppfyllda.
Och sedan måste vi uppgift är att utgöra ett samband mellan de innebär en rättvis — om ock hårdsmält — CO ännu en gång tillsammans besöka domaren.
kvinnliga studenterna vid Upsala universitet ».
sanning.
En pinsam tillställning.
Jag önskar, att det Föreningen brukar sammanträda en gång Naturligtvis kan här ej vara tal om hvad kunde gå fortare.
Jag måste höra med i månaden, vanligen på Hushållsskolans lo- man skulle kunna kalla familjebref, d. v. s. CCS f M ö b l e r i n g och D e k o r e r i n g af våningar verkställes stilriktigt och elegant.
Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, Mattor och Gardiner m. m., m. m.
Carl Johansons Möblerings-Affär, Drottninggatan 45, l och 2 tr.
1895 sådana bref, som tidt o c h ofta v ä x l a s mellan föräldrar o c h barn, s y s k o n o. s. v.
J a g vet en åldrig far, en praktiskt a n l a g d man, som ej tål känsloutgjutelser, djupare tankeutbyte o c h d y l.
, men s o m a f hvart o c h ett a f sina 5 b o r t a v a r a n d e barn kräfver ett bref i v e c - kan.
H u r v o r e det möjligt att ej m å n g a a f dessa b r e f blefve b a n a l a — för den utom- stående, för den de icke äro ä m n a d e till?
F ö r det ä l s k a n d e faders- eller modershjärta, s o m väntar dem, äro de helt säkert i a ' l sin torf- tighet alldeles i c k a banala.
N e j, de bref, som fejden gäller, äro de, som d a m e r n a skrifva till sina vänner eller till sina » l å t s - g o d a - v ä n n e r », som j a g en g å n g hör- de ett par flickor belt ärligt k a l l a d e m.
D å det emellertid v ä l är antagligt, att » låts-goda- v ä n n e r n a » ej få så särdeles m å n g a bref, kun- n a vi j u l ä m n a äfven d e m ur räkningen, o c h så h a f v a vi d å k v a r endast vän-brefven.
F ö r att n u g å till den där l i l l a frun i herr L e n n a r t H e n n i n g s ' artikel, så kan man ej ne- k a henne ett visst m e d l i d a n d e, där h o n sitter vid sitt skrifbord, petande i h o p sitt lilla » m i s c h m a s c h ».
H o n äger k a n h ä n d a ett lifligt, för i n t r y c k känsligt sinne, ett varmt hjärta, ett gladt, g o d t lynne, j a, hvarför icke — en g o d begåfning, o c h så utrustad har hon ä n d a från barndomen varit s y m p a t i s k för männi- s k o r o c h själf känt intresse för m å n g a.
Så har hennes vänkrets under växlande yttre förhållanden alltjämt vidgats.
L ä n k a r n e i vänkedjan syntes henne k a n s k e en eller an- nan g å n g väl m å n g a, men h v i l k e n a f d e m s k u l l e brytas ut o c h kastas b o r t?
H o n h ö l l verkligen a f d e m alla, dessa vänner; de repre- senterade så m å n g a o l i k a skeden a f hennes lif, så m å n g a stadier p å lefnadsvägen; v i d somliga h a d e hon bundits a f den gemensam- m a glädjens skimrande b a n d, vid andra knöts hon a f sorgens k a n s k e ännu starkare trådar.
— H o n fortfor således alltjämt att b r e f v ä x l a med dem.
H o n hade vant d e m vid g o d a bref, g l a d a, vänliga däri h o n alltid g a f n å g o t a f sig själf, äfven om deras bref, hvil- ket rätt ofta hände, v o r o mer än lofiigt m a g r a.
F ö r att k u n n a hålla i m e d sin trägna bref- skrifning fick den lilla frun n o g?
ö r a rätt m å n g a uppoffringar a f än ett, än ett annat slag.
I b l a n d sitter hon o c h skrifver m e d en oroan- de känsla af, att h o n k a n s k e j u s t d å b o r d e se till n å g o n t i n g i b a r n k a m m a r e eller k ö k; i b l a n d t y c k e r h o n, att den o u p p h ö r l i g a skrif- ningen stjäl bort så m å n g e n stund, som hon k u n d e b e h ö f v a till en uppfriskande, nyttig läsning i ett eller annat ämne; en annan g å n g åter känner h o n sig så trött a f detta utportio- nerande a f sig själf till h ö g e r o c h vänster; hon vore nästan färdig undra, o m hon själf ä n n u finnes till någonstädes hel o c h hållen.
måDga bref, E n d a g, d å hon t o g e m o t ett bref, var hennes första nästan ofrivilliga t a n k e: R e d a n svar i g e n!
O c h n u skall jag åter skrifva 1 — H o n fasade öfver sin otacksamhet, öfver sitt svarta förräderi, m e n det v a r n u en g å n g så, denna tanke h a d e verkligen korsat hennes hjärna.
V ä l t v a n g hon hjärtat att g ö r a af- bön o c h handen att åter plita tillhopa b r e f efter bref, men det b l e f alltjämt värre.
D e n där fula tanken k o m igen, de ofta med m ö d a och trötthet frampressade brefven b l e f v o så f a d d a o c h — värst a f allt för hennes ärliga sin- ne — så osanna, o c h m e d förskräckelse märk- te hon, hur denna f ö r v ä n d a brefskrifning tär- de allenast på hennes d a g l i g a trefuad o c h ro utan t. o.
p å själfva v ä n s k a p e n — på d e n n a d y r b a r a skatt a f v ä n s k a p, s o m de mån- ga brefven j u s t skulle s k y d d a o c h rädda.
T i l l all l y c k a för den frun o c h för icke lilla den så starkt hotade v ä n s k a p e n ä g d e d o c k hennes ä k t a m a n i c k e allenast det ö f v e r l ä g s n a förstånd, som k o m h o n o m att utropa de stränga kritiserande orden (se L.
H e n n i n g s ofvan n ä m n d a artikel), han ägde äfven denna hjärtats g o d h e t, s o m f ö r m å r uppfatta och mildt b e d ö m a de känslostämningar, h v i l k a, i sig själfva g o d a, d o c k utan förståndets hämkraft ofta k u n n a l e d a till ett eller annat mindre g o d t resultat.
H a n förstod, att kvinnans rikare k ä n s l o l i f ofta spelar hennes förstånd m å n g e t fult spratt, att h o n i allmänhet har långt svårare att bryta med g a m l a v a n o r o c h gängse bruk än m a n n e n.
O c h därför tillade han helt g o d m o d i g t: » D u ser, vännen min, att detta sätt ej du- ger i l ä n g d e n; d u o c h vi alla i h e m m e t för- lora för m y c k e t därpå o c h dina vänner vinna intet.
K a n ditt trofasta sinne n u ej finna sig uti att offra n å g r a a f dina korrespondenter, så försök åtminstone att minska bref-freJwensen.
G ö r t. e x.
en ö f v e r e n s k o m m e l s e m e d hvar o c h en af dina vänner, att ni ej ' skrifva mer än en eller — låt g å!
— två gånger o m året till hvarandra.
S k u l l e n å g o t särskildt eller oförutsedt inträffa, behöfver det j u därför ej v a r a b e l a g d t m e d straff att skrifva ett extra bref.
M e n låt ett, h ö g s t två b r e f o m året vara n o r m e n.
J a g är viss o m, att dina skrifvelser härpå s k u l l e v i n n a ofantligt i friskhet o c h innebålls- rikhet.
D u k o m m e r ej u t p u m p a d (förlåt!)
o c h h å g l ö s till ditt skrifbord, u n d r a n d e h v a d d u n u åter skall hitta p å att skrifva o m, utan d u k o m m e r m e d en h o p s p a r a d, koncentre- rad v ä r m e, m e d ett helt års större erfarenhet af glädje eller sorg, o c h antingen d u bjuder vännen p å en resumé a f allt h v a d det g å n g - n a året tillfört dig o c h d e dina, eller d u fram- håller endast h v a d s o m förefallit dig viktigast och mest ingripande, så ger du utan tvifvel med d e t s a m m a o m ä r k l i g t o c h nästan omedvetet en bild a f dig själf, a f den föränd- ring d u undergått, a f den u t v e c k l i n g d u vunnit.
O c h ett a f brefskrifningens ä n d a m å l är väl just detta att k u n n a följa m e d denna å ö m s e håll skeende förändring o c h u t v e c k l i n g, så att när de g a m l a vännerna en g å n g åter stå ö g a m o t ö g a, d e éj b e h ö f v a vara främlingar för hvarandra till sitt inre väsende, äfven om » den vännen som for ej är l i k sig, då han k o m m e r åter. » J a g vet n o g, att det är m y c k e t lätt l ö p a till storms m o t g a m l a f ö r d o m a r o c h b r u k, men ej alltid l i k a lätt att råda v e r k s a m b o t m o t det o n d a.
Naturligtvis menar j a g ej, att du på denna indragningsstat skall ställa mina g a m l a föräldrar o c h inte heller stackars syster G e r d a i ensligheten därnere p å landet; o c h inte svägerskan Bertha, s o m i sitt n u v a r a n d e e k o n o m i s k a b e t r y c k väl s k u l l e tro, att d u p å n å g o t sätt såg henne öfver a x e l n; och inte b r o r H e r m a n ute i A m e - rika, s o m så v ä l behöfver dina v ä n l i g a b r e f på sin tunga stråt; o c h inte heller • — g a m l a K r i s t i n, s o m så troget vårdat o s s alla o c h n u i sin lilla k a m m a r e hälsar dina bref som en solstråle; o c h inte heller » Men nu flög från talaren en förstulen b l i c k till den lilla varelsen v i d hans sida.
D e t var n o g meningen, att h o n aldrig s k u l l e m ä r k a den där b l i c k e n, men d e s n a b b a ö g o - nen f å n g a d e den tvärt, o c h så s k ä l m a k t i g t l o g o j u s t n u dessa ö g o n, att den förståndige ä k t a m a n n e n brast ut i ett g o d t skratt, må- h ä n d a m e d en den allra minsta lilla tillsats af förlägenhet.
» Det var d å m ä r k v ä r d i g t, » fortsatte han, » att j a g aldrig förr tänkt på, hur m å n g a b r e f du verkligen har att skrifva äfven för min skull! » » O c h d e m j a g skrifver så gärna, så gärna, nog v e t d u d e t!
» utropade v å r lilla fru m e d en trovärdig b l i c k i d e nyss så s k ä l m s k a ö g o - nen.
» D e t fattades bara, att du, som sträf- var o c h arbetar för oss hela d a g e n o c h inte ens har dina k v ä l l a r ostörda, därtill skulle p l å g a dig med brefskrifning; ty d u t y c k e r det är en p l å g a, m e d g e d e t!
— N e j, j a g skall skrifva brefven, o c h d u får s v a r e n; det tycker d u o m.
F ö r resten, alla d e där bref- ven, s o m d u r a d a d e u p p, k u n n a j u räknas till familjebrefven, o c h de få j u v a r a b a n a l a — åtminstone i b l a n d.
S å d e m skall j a g n o g reda m i g m e d.
» läoa hål- » J a, d u är ett m j u k t litet b a n d, som ler oss alla s a m m a n, o c h gifve G u d, att d u alltid måtte förblifva det! » sade den stränge mannen, n u v o r d e n helt v e k o m hjärtat.
» Gamla familjeflickor. » (Med anledning af Elviras uppsats i D:r 1-1.)
Goda Elvira!
Hjärtligt tack för ert vänliga in- tresse att vilja förbätta de » gamla familjeflickor- nas » ställning, eller rättare, söka skaffa dem en sådan.
Jag vill nu ej tala om dessa fåfänga, yt- liga och sladdrande damer, hvilka förnöta sitt lif med att springa på visiter eller vara » rysligt fliti ga » med onödiga fantasiarbeten, de äro ej värda en aktad ställning; utan jag menar dessa goda och arbetsamma kvinnor, som med eller mot sin vilja blifvit » gamla familjeflickor ».
De äro förbisedda, icke allenast i samhället, utan äfven i familjen.
Ni misstar er dock om orsakeri härtill.
Del är icke deras ogifta stånd, som föraktas, — så gam- malmodiga åsikter har ingen nu för tiden — det är deras Icke ajlönade arbete, som anses alldeles värdelöst.
Den, som icke förtjänar penningar, anses ej heller förtjäna erkännande, knappast tacksamhet.
Här ett exempel bland många.
Uti en familj finnas tre medelålders döttrar, däraf den ena är gift, den andra är telegrafist, och den tredje äg- nar sig åt arbetet i föräldrahemmet.
Modren är sjuklig och gammal, behöfver jämn tillsyn och sällskap, deras enda tjänstflicka är okunnig, Hilda får därför ständigt öfvervaka, oftast själf förrätta alla sysslor i hemmet.
Hon lagar maten, bakar, stryker, städar och håller i ordning familjens kläder och linneförräd, är dessutom ofta » hjälp » hos syster Fanny eller » svägerskan », när dessa hafva sömnad, byk eller annat stök.
Med ett ord, hon utöfvar ständigt en nyttig och oegennyttig verksamhet.
De nöjen, som bjudas henne, bestå mest uti att roa syskonens småbarn eller att un- derhålla ett par gamla tanter, som hälsa på mam- ma emellanåt.
Hilda är intelligent, med vaket intresse för da- gens frågor och skulle bra gärna vilja vara med i någon förening för välgörenhet eller litterära intressen eller a. d.
Men skulle hon verkligen få tid härtill, hon som jämnt och ständigt skall vara tillstädes för alla o c h för allt där hemma!
Hon är ej så lyck- lig som syster Gärda, telegrafisten, som har ett be- stämdt arbete på bestämda timmar och sedan är fri att söka förströelse inom- eller utomhus.
Fa- miljen har alls inga anspråk på Gärda, » hon har ju sitt arbete och behöfver sä väl sin lediga tid till hvila eller förströelse. » Annan sak är det j u med Hilda, hon har j u intet » arbete ».
Om någon främmande tilläfventyrs skulle påpeka, att Hilda nog får » sträfva » mycket i hemmet, så heter det strax af familjens medlem- mar och dess bekanta: » Ja, Hilda är nog snäll och hjälpsam, men så har hon ej heller något an nat att göra. » Bror Karl, studenten, tycker också, alt syster Gärda är betydligt » styfvare » än syster Hilda, ty den förra har j u lön och kan » vigga » honom en och annan tia, när det kniper.
Detsamma tycker den gifta systern; det är utmärkt bra att ha Gärda att tillgå, när det fattas i hushållskassan.
IDUN 1895 Sådan hjälp kan Hilda aldrig lämna, ty hon har inga penningar; hon måste be pappa om hvarje krona o c h det är minsan inte roligt, gubben är visst snäll, men har mycket svårt att begripa, hvar- till ett fruntimmer behöfver penningar, då hon har » allting fritt hemma ».
Hildas jämnåriga och forna skolkamrater, hvil- ka nu äro lärarinnor, kontorister e. d., se med- lidsamt på henne och beklaga, att Hilda, som var så duktig i skolan, » rakt ingenting blifvit af, ingen verksamhet har. » Ty att laga mat, baka, sy, sticka och stryka etc. äro så tarfliga sysselsättningar, att de ej få hedras med namnen » arbete » eller » verksamhet ».
Visserligen hör numera till god uppostran att efter slutad skolkurs genomgå en mer eller min- dre fullständig hushållskurs, men att sedermera praktisera och utvidga dessa kunskaper kommer ej i fråga.
Att stå vid spisen eller strykbordet är ju så trivialt och tyder på brist på » högres kun- skaper och ideella intressen.
Alltså, först när ett väl utfördt kroppsarbete an- ses lika hedrande för en människa som tankearbe- tet, kunna de goda, gamla familjeflickorna få rätt- visa och en aktad ställning.
Till Elvira!
För någon tid sedan var jag bjuden på middag hos en fm och bildad familj.
Vid värdens sida satt en medelålders » familjeflicka », medan vi fruar lingo sitta längre ned.
Med förvåning säg jag, hur värd och värdinna fäflade o m att utmärka den ensamma fröken.
Plöts- ligt slog det mig, att detta var första gången jag i sällskapsfifvet sett kvinnan uppskattad.
Det föll som fjäll från mina ögon, jag såg klart, att hvarje gång jag i sällskapslifvet blifvit hedrad, var det ej jag, utan min man, och ej ens han, utan hans rang, som blifvit ärad.
Från den dagen gör jag ej mera någon skillnad mellan mina gifta och ogifta väninnor.
Ja, det är mig kärare att få visa de ogifta artighet, ty jag förstår, att då jag så gör, höjer jag mitt eget värde.
För öfrigt tror jag, att Elvira misstager sig, då hon ber andra åtaga sig » familjeflickans » sak.
Hon kan nog hjälpa sig själf.
— Andras aktning är god att ha, men det finnes något, som är bättre, och det är själfalttning.
Mer än en fru lider af brist därpå.
En fru.
Fru Charlotte Annarstedt, född Cederström, afled i Strängnäs den 20 dennes i en ålder af 83 år.
Hon var änka sedan år 1880 ef- ter biskopen öfver Strängnäs stift, teol. doktor Thure Annerstedt.
Svensk lcvinnoslöjd vinner ofta nog äfven i utlandet glädjande segrar.