Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad först angår frågorna om strafflagen och fängelselagen, sä, och med undantag af den ändring i fängelselagen 1 Kapitlet 28 §, att efter orden: »Styresman öfver straffinrättning förordnas af Konungen» tillägges: »eller efter thy Konungen härom bestämmer», om hvilket tillägg Herr Justitie-Statsministern trodde sig böra i underdånighet hemställa, för bibehållande af den i afseende på de nya länsfängelserne, genom beslut den 24 November 4846, redan antagna grundsats, samt på det Konungen ej må behöfva tillsätta styresman för hvarje sådant och för hvarje ännu mindre fängelse, der frihetsstraff skall kunna verkställas, ansåg i öfrigt Herr Justitie-Statsministern sig desto mindre hafva skäl att nu tillstyrka andra stadganden, än Kongl.
Beträffande sedermera lagberedningens förslag till författning om nya strafflagens införande; så instämde Herr Justitie-Statsministern uti hvad af Högsta Domstolen, enligt dess protokoll för den 27 Mars 4845, blifvit erinradt vid 8 § 2 punkten och 49 § 4 och 4 morn., äfvensom Herr Justitie-Statsministern, med föranledande af Högsta Domstolens vid 49 § 9 mom. gjorda framställning om angelägenheten deraf, att den i nu gällande lag lemnade tillåtelse att lör brott verkställa häktning, i vissa fall, på angifvarens äfventyr, framgent varder bibehållen, ansåg, att vid nyssnämnde 9 mom, borde tilläggas ett stadgande, sorn berat - 4 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 18. tigade den, hvilken eger häkta, att äfven på angifvarens ansvar, så vida denne har embete eller tjenst eller fast egendom eller eljest är bofast man, nämnde åtgärd vidtaga; hvaremot Herr Justitie-Statsministern fann de öfrige i Högsta
Ehuru nemligen denna blifvit i 18 § 1 mom. undantagen från stadgandet i 5 §, om upphäfvande af de i serskilda lagar gifna straffbestämmelser, hade likväl föreskrifterne i 7, 8 och 14 <§§ tillämplighet äfven å krigsman.
Och deraf följde, dels att fängelse vid vatten och bröd, ehvad det vore urbota eller förvandlingsstraff, skulle jemväl för dem, som till krigsmakten höra, öfvergå till fängelse efter nya lagen, hvilket, i detta fall, kunde uppgå till 7 månader, och dels att för sådane brott, som icke genom krigslag serskildt bestraffas och ej eller ovilkorligen medföra den skyldiges uteslutande från krigsståndet, fängelsestraff kunde, under längre tid, åtminstone i 6 och 7 graden, eller från 1 månad till och med 2 år, komma att krigsman ådömas.
Men då det för krigsmaktens duglighet och vana i fullgörandet af dess tjenstepligter syntes vara af vigt, att afbrott i utöfningen deraf icke utan tvingande omständigheter tillätes, och, efter hvad Herr Justitie-Statsministern kändt vore, fråga inom den till utarbetande af ny krigslag lörordnade kommitté äfven blifvit väckt derom, att, i stället för det i 2 kap. 5 § Straff-Balken omförmälda fängelse, när det icke öfverstiger 6:te graden och brottet ej är af annan beskaffenhet, än att soldaten anses kunna i tjenst qvarstå, föreslå annat, med afseende å krigsmannens tjenstbarhet mera lämpligt, straff; trodde Herr Justitie-Statsministern, att hinder för fullständig utredning och pröfning af denna vigtiga fråga, då den komme att till Kongl. Majit i krigslagstiftningen hemställas, nu desto mindre borde läggas, som anledning vore, att det förslag till ny krigslag, som är under utarbetande, kan hinna fullbordas och till pröfning företagas, innan den nya allmänna strafflagen trädde i verksamhet.
I händelse denna åsigt skulle gillas, hemställde Herr Justitie-Statsministern i underdånighet, att, i stället för det af lagberedningen i 18 § 1 mom. föreslagna undantag, ett mera omfattande måtte, på ett annat ställe, införas, hvilket syntes lämpligen kunna ske genom tillägg i 13 §, af orden: »eller ock i Krigslag finnes utsatt för brott af dem, som till krigsmakten höra».
I öfrigt hade Herr Justitie-Statsministern ej anledning att, i afseende på detta förslag, påminna annat, än att 19 § 26 och 28 mom. syntes höra erhålla ökad fullständighet och närmare öfverensstämmelse med Kongl, reglementet för nya länsfängelserne den 27 November 1846, 8 och 14 morn., derigenom ett Kongl.
Proposition, N:o 18. 5 tillägg göres i ofvannämnde 26 morn., med hänseende till den händelse, att domaren finnér skäl förbjuda den häktades förseende med arbete, samt i 28 mom. för det fall, att giltigt skäl förekommer att ej tillåta främmande personers besök i häktet, änskönt säkerheten i den häktades vård ej kan sägas häraf äfventyra.
Domstolen öfvervarit ärendet, efter nu tagen kännedom af lagberedningens förslag, jemte Högsta Domstolens, vid granskningen deraf, förda protokoll af den 27 Mars 1845, i underdånighet sig förenade uti det af Högsta Domstolen deröfver afgifne utlåtande, hvilket Justitierådet Nybleaus, som detsamma biträdt, nu jemväl i underdånighet åberopade.
Enligt Herr Justitie-Statsministerns och Statsrådets öfrige ledamöters underdåniga tillstyrkande, beslöt Kongl. Majrt att föreslå Rikets härnäst sammanträdande Ständer: l:o. »Ny Strafflag», med samma af Kongl. Maj:t beslutade afvikelser från lagberedningens förslag, som Statsråds-protokollet för den 17 December 1844 utvisar. 2:o. »Lag om verkställighet af fängelsestraff», med samma förändringar i lagberedningens förslag, som Kongl. Maj:t den 19 December 1844 beslutat, enligt Statsråds-protokollet för nämnde dag, och med den ytterligare ändring, att i 1 kap. 28 § efter orden: »Styresman öfver Straffinrättning förordnas af Konungen», tillägges: »eller efter tby Konungen härom bestämmer». 3:o. »Förordning om nva strafflagens införande och hvad i afseende derå iaktta “ J O gas skall», sådan denna författning blifvit af lagberedningen föreslagen, dock med följande förändringar, nemligen att: 1) I 1 § insattes årtalet 1850, i stället för 1846. 2) 6 § erhåller denna lydelse:
Fängelse å fästning, som efter äldre lag eller författning ådömdt är eller ådömdt varder, öfvergår, i afseende på sättet för verkställigheten, till sådant fängelse, som i 2 kap. 5 § af nya strafflagen bestämmes. 3) Af 8 §, hvars lista punkt bibehålies oförändrad, får 2:dra punkten följande innehåll: (3 Kongl. Maj:ts Nåd.
»Förlust af ära eller medborgerligt förtroende skall, sedan nya lagen blifvit gällande, ej ådömas, utan varde, i stället, den påföljd ålagd som i 2 kap. 21 § af nämnde lag utsatt finnes, om förbrytaren efter samma lag dertill gjort sig skyldig.» 4) Vid slutet af 13 § tillägges: »eller ock i Krigslag finnes utsatt för brott af dem, som till Krigsmakten höra.» 5) I 17 § 5 mom. rättas det i tryckta exemplaren förekommande ordet: ”första” till ”färska”, framför orden ”gerning finnes”, enligt gamla lydelsen af den här upprepade 1 g i 32 kap. Missgernings-Balken. 6) Uti 18 § uteslutes första momentet och till följd deraf ändras de öfriges nummerföljd. 7) 19 § 1, 4, 9, 26 och 28 momenten erhålla denna förändrade lydelse: 1.
Har målseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger han den, sedan ransakning börjad är; håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt namn, målet fullfölja, om han skäl dertill finnér. 9.
Befallningshafvande i länet, så ock Borgmästare och Råd i stad, ega förordna om häkte å viss person, som för brott misstänkt hålles, efter thy i 5, 6 och 7 punkterne sägs; håfve ock Kronofogde eller Länsman å landet och Stadsfiskal i stad makt att, på eget ansvar, sådan person häkta eller häkta låta.
Angifves någon för brott af sådan beskaffenhet, att han derföre häktas må, och äskar det angifvaren, vare den, som häkla eger, berättigad att verkställa häktningen, på angifvarens ansvar, hvad bevisningsskyldigheten öngår, så vida angifvaren har embete eller tjenst eller fast egendom eller eljest bofast/är. 26.
Vill han arbeta; håfve der iof till, om han sjelf tjenligt arbete sig förskaffar, eller tillgång härtill inom häktet finnes, der ej domaren sådant uttryckligen förbjudit. 28.
Vill någon besöka häktad person; gifve ock den, som vård öfver häktet häfver, dertill lof, om ej säkerheten i den häktades vård deraf äfventyras, eller annat giltigt skäl deremot förekommer: ege dock viss tid utsätta, å hvilken besöket ske skall, så ock låta en eller flere personer dervid när vara, om så nödigt finnes.
Och skulle, i öfverensstämmelse med Kongl. Majrts nu fattade beslut, nådig proposition, sädan bilagan vid detta protokoll utvisar, till Rikets Ständer allåtas.
Protokoll öfver ett Justitie-ärende, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol den 27 Mars 1843.
Fortsattes och slutades den, jemlikt protokollet för nästlidne gårdag, då företagna granskning af Lagberedningens förslag till Författning om nya Strafflagens införande, af hvilket förslag ett tryckt exemplar finnes detta protokoll bilagdt; och skulle här i ett sammanhang upptagas de under granskningen gjorda anmärkningar. 8 3- Under godkännande af förslaget i l:sta punkten derom, att uppenbar kyrkoplikt och enskild skrift, likasom afbön och utställning att skämmas, må alldeles afskaffas, ville likväl Högsta
Kyrkolagen stadgade slutliga ansvarspåföljd för utspridande af villfarande religionsmeningar och för affall från vår rätta lära, samt Högsta Domstolen, som, enligt protokollet den 6 December sistlidet år, vid granskning af 12 kap. i lag-beredningens förslag till straff-balk, förmält sig lemna uteslutandet af vissa religions - 8 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N-o 18. brott från förslaget utan anmärkning derföre, att erforderliga stadganden i detta hänseende förekommo i Kyrkolagen, dervid Högsta
Att uttryckligen undantaga de här åberopade serskilda författningar fann Högsta Domstolen, vid jemförelse med innehållet af 5 §, vara öfverflödigt, så vidt fråga är om sådana öfverträdelser, hvarå straff i nya lagen icke utsättas; och hvad åter angår de brott, hvilka kunna innefattas under straffbestämmelserna i nämnde lags 27 kapitel, som handlar om åverkan samt olofligt jagande och fiskande, ansåg Högsta Domstolen ifrågavarande undantag icke vara af tillräckligen giltiga skäl föranledda.
Domstolen tillstyrkte fördenskull, att ä och 6 momenten af 18 § måtte uteslutas. 19 §. 1 mom.
Då de tjenstemän, kronofogde och länsman, som vanligen vid Underrätter å landet föra det allmännas talan, icke äro särskildt förordnade till åklagare, utan skyldigheten dertill åligger dem i följd af deras tjenstebefattning, ansåg Högsta Domstolen, på det uttrycket: »Den, som till allmän åklagare förordnad är» icke må gifva anledning till missförstånd, början af ifrågavarande moment böra erhålla följande lydelse: »Allmän åklagare skall tala å brott — — — — — — — — 19 §. 4 mom.
Stadgandet i sista punkten, att ransakning skall anses börjad, dä den tilltalade vid domstolen svarat, eller bevisning emot honom föredragen är, hvilket stadgande blifvit hemtadt från lagkommitteens förslag till Rättegångs-Balkens sednare del, 2 kap. 11 §, och der står i sammanhang med det följande 3 kapitlets 1 §, af innehåll, att ej någon Rätt skall om brott företaga ransakning, utan att viss person för det brott tilltalas, fann Högsta
Domstolen ej fullt öfverens - Kongl. Maj:ts Nåd, Proposition, N:o 18. 9 ensstämmande med den uti nu gällande lag, 4 kap. 1 § Rättegångs-Balken, uttryckta grundsats, i enlighet hvarmed ransakning bör i vissa fall företagas, ändå att någon viss person ej är tilltalad.
Domstolen att berörde 4:de moment måtte erhålla följande förändrade lydelse: »Sedan, pä sådan angifvelse, som i 3 punkten sägs, den tilltalade svarat vid Domstolen eller bevisning emot honom blifvit der föredragen, må ej återkallelse af angifvelsen ligga i vägen för åtalets fullföljd.
Har malseganden sjelf i sådant mål talan anställt, och nedlägger den, sedan ransakning börjad är; håfve ock allmän åklagare rätt att, på sitt ansvar, målet fullfölja, om han skäl dertill finner.» 19 §. 9 morn.
Domstolen åberopade hvad, vid granskning af motsvarande 6 g i 10 kapitlet af Lag-kommittéens förslag till Rättegångs-Balkens sednare del, enligt Protokollet den 27 December 1859, blifvit af Högsta Domstolen anmärkt och yttrade, att derest tjensteman, som låter för brott häkta misstänkt person, alltid skulle vara skyldig styrka att misstankan varit på sannolika skäl grundad, eller sjelf äfventyra att stanna i ansvar för olaga häktning, och ej i något fall egde, hvad nämnde vilkor för häktandets laglighet angår, förlita sig på den ansvarighet, som angifvaren kunde erbjuda, måste tjenstemännen ofta se sig föranlåtne att, under afbidan af närmare upplysningar, lemna farliga förbrytare på fri fot; hvarföre och då af 1 kap. 3 § Straff-Balken och 20 kap. 7 <§.
Lag finnes, att enskild man kan på sitt ansvar låta häkta, i hvilket afseende ännu mera bestämda föreskrifter meddelas i 1798 års Krigsartiklar, 9 kap. 12 och följande §§, samt någon olägenhet icke visat sig deraf, att häktning hittills fått i vissa fall ske på angifvarens äfventyr, Högsta
Der någon angifves för brott af sådan beskaffenhet, att han derföre häktas må, och angifvaren det äskar, vare den, som häkta eger, berättigad att verkställa häktningen på angifvarens ansvar, hvad bevisningsskyldighcten angår, så vida angifvaren antingen är sådan person, hvarom 6 momentet 2 punkten förmäler, eller ock sjelf träder i häkte intilldess vederbörande annorlunda lörordnat. 20 §.
RättegångsBalken, anmärkte Justitie-Rådet Grefve Gust, Ad, Sparre, att han, för sin del, ville föreslå uteslutande af de numera alldeles obehöfliga orden «äfven i stad, der Kämners-rätt eger de brottmål afgöra, som Hof-rätts pröfning underställas skoBih. lill R.
1847 och 1848. 1 Sami. 1 Afd. 4 Baft. 2 10 Kongl. Maj:ts Nåd.
Då denna § icke blifvit ordagrannt införd utur gamla lagen, utan en ny redaktion deraf föreslagits, borde en öfverflödig mening ej eller, efter bemälde Justitieråds tanka, qvarstå.
Beträffande i öfrigt förslagen till förändrad lydelse af 4 § i 23:dje kap. och 5 § i 25 kap. Rätteeångs-Balken, anmärktes af Högsta Domstolens fleste ledamöter, att, på sätt redan vid granskning af Lag-kommittéens förslag till Rättegångs-Balkens sednare del, 3 kap. 53 <§, blifvit af Högsta Domstolens fleste ledamöter yttradt, underställning af dom i svårare brottmål vore nödig, icke allenast för den anklagades, utan äfven för det allmännas rätt och säkerhet, och derföre borde, hädanefter såsom hittills, ega rum, ehvad den tilltalade blifvit fälld eller frikänd, äfvensom att, i händelse sistnämnde utvidgning af föreskrifterna i Rättegångs-Balkens 25 kap. 5 § om underställning blefve beslutad, kunde sista punkten i 1 g 23 kap. samma Balk förkortas derigenom, att stadgandet hufvudsakligen hänförde sig till brott af sådan beskaffenhet, att Underrätts dom bör Hofrättens pröfning underställas.
Rättegångs-Balken kunde erhålla följande lydelse: »1 Hofrätt må ej färre än fem ledamöter döma i mål, der någon tilltalas för brott, hvaröfver Underrätts dom bör Hofrätts pröfning underställas, eller som i lag belägges med den i 2 kap. 21 § strafflagen omförmälda påföljd;» och 2:o att slutet af 5 § 25 kap. nämnde Balk, efter orden: «hafve ej talan deri vidare», kunde blifva af detta innehåll: »Är någon tilltalad för brott, som dödsstraff eller fängelse öfver sjette grad medföra skulle; då lör domen, ehvad den tilltalade blifvit åt saken fälld, eller icke, underställas Hofrättens pröfning: är o flere i brottet delaktige; varde domen underställd i hvad dem alla angår.»
Ank. till Exp.-Utsk. d. 9 Dcc, kl. 1 c. m.
Kongl Maj:ts Nådiga Skrifvelse lill Rikets Ständer, angående Fahlu Stads Ordinarie Båtsmans-rotering; gifven Stockholms Slott den 18 November 18-17.
Med anmälan, att Fahlu stad, sannolikt genom ett begånget misstag vid uträknandet af stadens medelbevillning af hus och tomter för åren 1828 till och med 1832, fått sig påfördt ett högre båtsmanshåll, än som, enligt de af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer stadgade grunder, bort staden åläggas, hafva Rikets sednast församlade Ständer, uti skrifvelse den 22 April 1843, i underdånighet anhållit, att, då den nedsättning i det på Fahlun fördeldta antal båtsmän, hvartill staden till äfventyrs är berättigad, skulle, i anseende dertill, att nummerstyrkan för städernas båtsmanshåll är, enligt äldre författningar, bestämd, medföra en rubbning i den allmänna fördelningen af ifrågavarande besvär emellan alla städer och köpingar i Riket, hvarvid den tillökning i båtsmansroteringen för andra städer, som blefve en följd af Fahlu stad tillerkänd minskning, kommer att erfordra en mera invecklad utredning, än att Rikets Ständer dermed kunde taga befattning, Kongl. Maj:t, efter anbefalld undersökning om förhållandet med båtsmansroteringen för Fahlu stad, och derest staden skulle befinnas hårdare roterad, än som vederborde, måtte i nåder meddela Rikets nästsammanträdande
Uti häröfver den 1 Oktober innevarande år gemensamt afgifvet utlåtande hafva Förvaltningen af Sjö-Arendena samt Kammar- och Kommers-kollegierne, sedan ej mindre Landshöfdinge-embetet i Kopparbergs län, än Fahlu stads husoch tomt-egare samt borgerskap blifvit i ämnet hörde, i underdånighet anfört: att, enligt den, genom Kongl. Brefvet den 21 September 1839 fastställde fördelning af städernes ordinarie båtsmanshåll, hvilket vid dess förut egande nummerstyrka af 883 man oförändradt skulle bibehållas, samt komme att utgöras i mån af bevillning för borgerlig rörelse samt hus och tomter, Fahlu stad, hvars medelbevillning de 5 åren 1828—1832, enligt en af stadens Magistrat meddelad och af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande utan anmärkning insänd uppgift, upptagits för borgerlig rörelse till 1,842 Rdr 16 sk., samt för hus och tomter till 1,270 Rdr 29 sk. 7 rst., eller tillsammans 3,112 Rdr 45 sk. 7 rst., blifvit , å - 12 Kongl. Maj:ts A åd.
Proposition, A:o 19. förd 7 hela båtsmansnummer, efter den fastställda beräkningsgrunden af 429 Rdr 59 sk. 9 rst. för hvarje båtsmansrote; att Landshöfdinge-Embetet upplyst, att 1828—1832 årens medelbevillning för hus och tomter, efter en sedermera upptäckt missräkning af 11 Rdr 38 sk. 3 rst., skolat utgöra 1,282 Rdr 20 sk., men, efter afdrag af bevillning för rörelsevinst af åtskilliga dervid orätt inberäknade Verk och Inrättningar, med 606 Rdr 4 sk. 5 rst., rätteligen uppgick endast till 676
Rdr 13 sk. 7 rst.; att således vore ådagalagdt, det misstag egt rum vid bestämmandet af Fahlu stads ordinarie båtsmansrotering, hvarföre rättelse deruti borde ske; att, då den vid 1839 års reglering beräknade bevillning för borgerlig rörelse utgjorde 1,842 Rdr 16 sk., ett sammanlagdt bevillningsbelopp alltså uppkom af 2,318 Rdr 51 sk. 7 rst., som, efter förenämnde grund af 429 Rdr 59 sk. 9 rst. för hel rote, lemnade 3 rotar eller, med undvikande af bråket, sex hela båtsmansrotar; samt slutligen, i fråga om sättet, hvarpå den brist bör ersättas, som sålunda uppstår i nummerstyrkan af städernas båtsmanshåll 883 man, att dervid förekommer, att, sedan vid förenämnde reglering ordinarie båtsmanshållet för staden Piteå blifvit faststäldt till 1 y,, för staden Luleå till 1 3/4 och för staden Lund till 9 3/g rotar, men sedermera blifvit upplyst, att berörde städer innehade opriviligerad jord, som, vid ordinarie roteringeu, bordt tagas i beräkning, men obehörigen uteslutits; Kongl Maj:t, genom nådiga bref den 1 Februari 1841 och den 18 Februari 1845, beträffande Piteå och Luleå, samt den 1 Februari 1841 och den 25 Juli 1842, hvad Lund angår, förordnat, alt samma städer för ifrågavarande opriviligierad jord skulle ansvara, Piteå för i/ydels, Luleå för likaledes y4:dels samt Lund för yydels rote, hvarigenom för alla tre berörde städer sammanlagdt uppkommer 1 3/14 båtsmansrote, eller 3/14:dels rote mera, än den för staden Fahlun nu ifrågaställde förminskning.
Som Kongl. Majit, efter hvad af Förvaltningen af Sjö-ärendena samt Kammar- och Kommers-kollegierne härvid blifvit i underdånighet anfördt och upplyst, för dess del i nåder funnit godt bifalla den förminskning i ordinarie båtsmans roteringen för Fahlu stad, som, efter de af kollegierne nu uppgifne grunder, bör ega rum, vill Kongl. Maj:t härigenom föreslå Rikets Ständer, icke allenast att staden Fahlun bör ansvara för sex båtsmansrotar, i stället för sju, som 1839 års reglering af städernes ordinarie båtsmansrotering innehåller, utan äfven att, i följd af nedsättningen för Fahlun, någon ändring uti samma reglering i öfrigt icke behöfver ega rum, enär den för Piteå och Luleå städer af Konung och Ständer beslutade tillökning af i/4:dels rote för hvardera, samt tillökningen af yidels rote tor staden Lund, hvarom Kongl. Majit allåter serskild skrifvelse till Rikets Ständer, lemnar icke allenast full ersättning för minskningen, utan äfven ett öfver - Kongl. Majlis Nåd.
Proposition, Nio 19.
13 skott al'
;i/14.dels rote, derför vakans-afgift bör erläggas, och hvilket öfverskott är så obetydligt, att det icke till ny reglering föranleder.
O S C A K. C. A. B.
Gyllengranat - Utdrag af Protokollet öfver Sjöförsvars-Departementet tillhörande Ärenden, hållet inför Hans Majit Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott den 18 November 1847.
Närvarande: Hans Excellens Justitie-Statsministern, Herr Grefve Posse, Hans Excellens Statsministern för Utrikes Ärendena, Herr Friherre Ihre, Stats-Råden: Friherre Stael von Holstein, Munthe, Friherre Peyron, Silfverstolpe, Woern, Friherre Gyllengranat, Faxe, Fåhreeus, Departements-Chefen, Stats-Rådet Friherre Gyllengranat uppläste till justering : l:o ett, i öfverensstämmelse med förut fattadt beslut, uppsatt förslag till Kongl. Majits nådiga skrifvelse till Rikets Ständer, angående Fahlu stads ordinarie båtsmansroteriug.
Enligt Stats-Rådets öfriga ledamöters underdåniga tillstyrkan, täcktes Kongl.
Majit i nåder gilla berörde förslag, sådant det finnes detta Protokoll bilagdt, samt befalla att, i enlighet med detsamma, nådig skrifvelse skulle till Rikets Ständer expedieras.
Ek Protocollo. C. O Vougt. 14 Kongl. MajUs Nåd.
Ank. till Eip-Utsk. d. 9 December, kl. 2 e. m. Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition till Rihets Ständer, angående förändrade grunder för Beväringsmanskapets uttagande till vapenöfning och annan tjenstgöring m. rn.; gifven Stockholms Slott den 18 November 1847.
Vid början af sistförflutne Riksmöte tillkännagaf Kongl. Majit
I sådan syftning hafva, enligt Kongl. Maj:ts nådiga befallning, förslag blifvit af Cheferne för Laudtoeh Sjöförsvars-Departementen, dervid biträdde af sakkunnige män, utarbetade; och har Kongl.
Majit, vid pröfning af dessa förslag, i nåder antagit och gillat följande deri framställda hufvudgrunder, nemligen: i:o
Arméen bör bildas af stående stamtrupper, såväl värfvade som indelda, i förening med beväringsmanskap, och vissa dels värfvade och dels indelda sjötrupper likaledes utgöra ständig stam, med hvilken manskap af sjö-beväringen förenas; 2:o Genom vapenöfning under fredstid bör åt beväringsmanskapet gifvas sådan förberedande daning, att detta manskap, vid påkommande behof, då arméen skall sättas på krigsfot, kan ofördröjligen förstärka denna och inom dess leder emottaga vidare nödig utbildning, samt att sjöbeväringen må vara användbar för tjenstgöringen dels på Flottan, så väl den seglande, som den roende; och dels för öfrigt såsom marinsoldater, i hvilka afseenden årliga öfningstiden bör utsträckas till 31 dagar, in- och utryckningsdagarne inberäknade, sålunda fördelade, att minst 14 dagar användas till förberedande recrut-exercis och de öfriga 17 dagarne i förening med stammen; 3:0
Med antagande, att tiden för vapenöfningarne sålunda utsträckes, må, till vinnande af besparing så väl i arbetsdagar som i statsutgifter, blott en viss del af första beväringskiassen årligen inkallas till vapenöfning och den öfriga delen blifva qvarstående i reserv, att, i fall arméen eller flottans trupper skulle behöfva ytterligare förstärkas, till tjenstgöring uppbådas; 4:o
Enär första beväringskiassen, sedan alla till krigstjenst odugliga blifvit afräknade, ändock redan öfverstiger 21,000 man, må antalet beväringsskyldige, som till vapenöfnings undergående årligen inkallas, varda intill dess förändrade omständigheter kunna föranleda dess förökande, för hela riket, med undantag af Gottland och Lappmarkerne, inskränkt till 14,323 man, deraf fördelas på arméen 11,181 och på flottan 3,544 man; Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 20. 15 5:o