Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Best.- och Ekon.-Vtskottets Betänkande, K:o 97. le vava behöflig, helst fråsan redan, enligt hvad Utskotlet inhemtat, i besvärsväg kommit under Kongl. Maj:t nådiga pröfning, och det således loide varu lämpligaste alt albida Kon»l. Majlis nådiga förklaring i ämnet, hvarigenom all ovisshet i detta hänseende kommer att för framtiden upphöia. 6 § 2 och 4 morn. af herr Norin, att, ehuru uti Borgare-ståndets vid j84o och i84i årens riksdag till Kongl. Majit ingifna underdåniga framställning föreslogs, för rättigheten tilt å landet idka handel i öppen bod eller handtverk i de egentliga stadsmannayrkena, del allmänna vilkor, att idkaren borde hafva vunnit burskap i stad, och elnira detta förbehåll påkallades icke allenast at städernas välgrundade fordran att ej genom en oinskränkt näringsfrihet på landet blifva i deras allmänna bestånd undergrälde, utan äfven näringarues oell kreditens egna intressen syntes, i afseende å de personer, hvilka på landet fingo utöfva de yrken, som förut varit städerna förbehållna, kräfva den kontroll och trygghet för det allmänna, sorn burskaps vinnande borde anses innebära, visade likväl dessa momenter, äfvensom 3 § morn. b och c, att burskap ej behöfver sökas för rättighet lili handels och handtverks-verkstads idkande å landet, så vida icke, hvad sistnämnde verkstäder angår, de äro belägne inom en half mil från stad ; saint att, då ett billigt afseende pä städernes genom lag befäslade rättigheter föranledt förbudet att inom 3 mil från stad inrätta öppen salubod, till försäljning af inhemska och utländska varuartiklar, syntes enahanda afseende hafva bort göra sig gällande äfven i afseende å bergsbruks-idkare för handeln vid deras bruk; hvaremot 6 § 4 mom. tillstädjer desse idkare, utan afseende å brukets afstånd från stad, rättighet alt lill salu hålla så kallade förnödenhetsvaror, hvilka vid jemförelse med i mom. i samma § finnas innefatta alla de varuartiklar, till större delen utländska, hvilka blifvit tillåtna uti öppna salubodar på landet; kommande stadgandet, att försäljningen endast finge ske till personer, som i ett eller annat hänseende hafva med bruket någon beröring, ingalunda att utestänga någon person i granskapet från varu-upphandling vid bruket, hvarigenom mäste inträffa, att dylika obeskattade och okontrollerade handels-etablissementer skola uppstå vid portarne af de städer, som hafva bruksegendomar till grannar,
och således det temligen svaga och blott skenbara skydd, hvilket man sökt lemna städerna genom det allmänna förbudet att anlägga handelsbodar närmare än på 3 mils afstånd, härigenom blifvit helt och hållet tillintetgjord t.
Vid föredragningen hos Vällofliga Borgare-ståndet af denna motion, jemväl innefattande anmärkningar emot 33 <j Handtverks-ordaingen, hvilka Allm.
Bese- och Elion.-UIskottets Betänkande, A’:o 97. 7 liär nedan förekomma, instämde med motionären herrar Wahlgren, Ödman, Westin, Lagergren, Ahngren och Gustafsson; Ii varemot herr Kock, med hvilken herrar E. G.
Lindstrom, Palander och Walleij sig förenade, samt herrar Murén, Hörnstein, Wcern och Ericsson yttrade sig i motsatt riktning.
Utskottet har hvad sålunda fVamslälldt blifvit i öfvervägande tagit; men sorn burskap, jemte personella förbindelser, äfven medlör personella rättigheter, hvilka for de å landet boende icke kunna göras gällande, anser Utskottet obilligt alt ålägga dem skyldigheten att uti en olta aflägse belägen stad silka burskap, hvadan Utskollet icke kan dela motionärens i delta hänseende yttrade mening.
Och hvad beträffar den bruken i 4 morn. medgifna rättighet, så har densamma af ålder dom tillkommit, såsom af Kongl, brefvet den a3 Maj ipiu och Kongl, resolutionen på städei nes besvär den 16 Oktober i^a3 § 4j inhemlas, och dä några sådane missbruk af denna rättighet hitintills icke försports, sorn kunnat föranleda till upphörande deraf, torde än mindre under nuvarande förhållanden någon inskränkning härutinnan lämpligen bina ega runi, helst 'vederbörande, hvilkas åliggande det är att vaka öfver författningens efterlefnad, icke lära underlåta alt beifra möjligen inträffande missbruk af denna handelsrättighet.
1 > Af riksdagsmännen Matts Persson från Stockholms län och Lars Rasmusson ft än Götheborgs och Bohus län, hvilka erinia!, att, ehuru på sednare tider rättigheten att med sitt arbete skaffa sig uppehälle och förtjenst gjort sig alltmera gällande, detta likväl icke sträckt sig till svenska kustallmogens rätt alt idka sjöfall, hvilken ännu är inskränkt inom alltför trånga gränser.
Enligt gällande föreskrifter är det nemligen icke tillåtet att med landtman tillhörige fartyg besöka andra främmande länder, än Finland, Danmark och Norrige, och svenska allmogen får således icke med sina fartyg föra svenska träd varor lill deras förnämsta afsältningsorter, England och Frankrike, ehuru icke någon grundad anledning finnes, hvarför det mera skall vara förment svenska kustallmogen att besöka utländska hamnar j östersjön och nordsjön, än finnarne och norrmännen, hvilka utan några hinder eller förhud taga frakter till hvilket land som helst; hvarföre ock den svenska kustfarten icke kunnat uppdrifvas lill den höjd, hvilken den norrska och finska uppnått.
För umlanrödjande af de hinder, som till följd af dessa inskränkningar ligga i vägen för svenska skeppsfartens utveckling och förkofra», lufva motionärerne föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. 9 Alim.
Ben\ och Ekon.-Utskottets Betänkande, N:o 97. fD ' Maj:t i underdånighet anhålla om en sådan utsträckning af svenska allmogen rätt tili utrikes sjöfart, att den må kunna besöka aila vid Östersjön och Nordsjön belägna hamnar samt Englands och Frankrikes norra kust.
I afseende härå får Utskottet upplysa, att den, genom Kongl, förordningen den t t Februari i832, allmogen medgifna rättighet att till Norri ge, Finland och
Danska staterne utföra till utförsel lofgifne produkter och derifrån hemta dylika till införsel tillåtna, vid de 3:ne derpåföljande riks dagarne utgjort föremål för Rikets Ständers öfverläggningar, till följd af an märkningar, åsyftande inskränkningar i denna rättighet, i anseende till det intrång, densamma ansetts göra uti den städerne egentligen tillkommande rättighet att idka coopvaerdiefart.
Rikets Ständer hafva likväl, med afseende å vigten af de fördelar för landet, som berörde Kongl, förordning medfört, icke funnit skäl att deruti göra någon ändring; och då Utskottet, sora i detta hänseende delar föregående Ständers åsigter, derjemte i afseende å de nu i motsatt syftning gjorda anmärkningarne är af den tanka, att ofvan åberopade Kongl, förordning, med hvilken nu förevarande § af handels-ordningen öfverensstämrner, i afseende å landtmanna-seglationens utsträckning gått en lämplig mellanväg, saknar Utskottet anledning att till hvad motijonärerne föreslagit tillstyrka bifall. i5 § 3 inom. af riksdagsmannen Petter Haraldsson från Elfsborgs län, som anmäkt, hurusom den i 3 § 2 mom. af handels-ordningen hvar och en medgifna rättighet att å allmänna försäljningsplatser i städerne, vid eller utom marknader, sina alster och tillverkningar till salu hålla, blifvit inskränkt genom 3 mom. i samma §, der de heter, att ”i afseende å försäljning af bröd, dricka eller färskt kött, insändt til! siad, der saluaccis erlägges, gälle hvad derom serskildt stadgadt är,” hvilken föreskrift grundar sig på Rikets Ständers vid 1810 års riksdag fattade beslut, att de släder, hvarest landtmannen icke eger att utan afgift införa och försälja dessa varor, böra erlägga den i Kongl, kungörelsen den 3o November i B i o stadgade saluaccis-ersättnings-afgift, intilldess frihet till införsel och försäljning derstädes af nämnde artiklar varder beviljad.
Under åberopande af de flere så väl för landtmannen som för städerne häraf uppkommande olägenheter, har motionären föreslagit, att 3:dje momenterne af 3 och i5 §§ handelsordningen måtte till ali kraft och verkan upphöra samt att, i sammanhang dermed, saluaccis-afgiften, som för närvarande utgör endast 3,383 r:dr, ej vidare må af städerne utgöras eller såsom en statsverkets inkomst beräknas.
Utskottet Allm.
Ves-tir.t- och Eton.- VUkotleU Betänkande, R:o 97.
9 Utskottet får i afseende å denna anmärkning upplysa, alt då Rikets Ständer, på sätt motionären anfört, beslutat, ali de släder, uti hvilka rältighet alt utan afgift -införa oell försälja kött, bröd och dricka icke vore landtmannen medgifven, fortfarande borde erlägga den genom Kongl, kungörelsen den 3o November 1810 för dessa städer stadgade saluaccis-ersättningsafgift, intilldess införsels- och försäljnings frihet af nämnde förnödenhetsartiklar uti någon af dessa städer medgifves, och Rikets Ständer vid hvarje riksdag till visst belopp beräknat denna inkomst, hvilken under innevarande riksdag, genom bifall lill Bevillnings-utsknttels betänkande N:o 12, blifvit upptagen lill 3,000 r:dr, utgör alltså delta ämne en af Rikets Ständers beslut beroende beskattningsfiåga; hvadan ock i författningen måst göras ett sådant förbehåll, som öfyerensstämmer med Rikets Ständers i ämnet fattade beslut. 24 jf.
Af herr Gillberg', att betyg om egande kunskap i skrifning, räkning och bokföring, för att ega vitsord, borde vara påtecknade af någon person i handels-föreningen, som nät varit vid den med sökanden hällne examen, samt att den till handels-föreningens kassa bestämde afgiften borde höjas från 4 r:dr till 10 r:dr, i anseende till dess nuvarande otillräcklighet för dermed afsedt ändamål.
Som bifall till herr Gi Hbergs yrkande i afseende å kunskapsbetygat skulle hafva till följd, alt den, sorn tagit examen vid universitet, handelsinstitut eller annan dylik undervisningsanstalt, icke skulle på grund af sådant examensbetyg kunna blifva handlande i stad, om ej någon af stadens handlande varit tillstädes vid examen, anser Utskottet det föreslagna vilkoret vara olämpligt; och då, hvad afgiften angår, icke visadt blifvit, att den är otillräcklig samt kassan dessutom har andra inkomsler, kan Utskottet, sorn anser dylika afgifter böra så bestämmas, att de icke komma att utgöra ett hinder för den mindre bemedlade, icke heller i delta hänseende dela motionärens åsigt. 25 ,_§\
Af riksdagsmannen Jonas Christoffersson från Wermlands län, som anmärkt det olämpliga deri, att åt Konungens befallningshafvande blifvit öfverlemnad beslutande-rätten i frågor om handels-rät! ighets med delande å landet, utan att den församling, som spekulanten behagar välja för sina industri-företag, eger den ringaste rättighet att motverka eller förhindra emottagandet af en sådan gäst hos sig, örn han än vore aldrig så öfverflödig
Brot /S|7 och IS 4-8. 8 Sami. 25 haft el. 2 10 Allm.
Besvärs- och Ekono mi- Vis kol tets Betänkande, N:o 97. för kommunen, ja till oell med ska ili" för densamma.
Den vinst, en dylik handlande, till en början åtminstone, skördar, frammanar snart hos flera den lätt väckta vinningslystnaden, hvarigenom med tiden måhända hvarje b\r, sorn är af någon betydenhet, skall blifva försedd med dylika etablissmenter, då församlingen icke har någon utväg alt sådant förhindra.
Dessa handlande skola blifva ännu mer besvärliga och skadliga än den gamla, så ofta öfverklagade gårdfarihandel!] — den var åtminstone ambulatorisk -— de blifvande köpmännen komma deremot att vara (åsta, så f ramt de af sig sjelfva kunna bestå.
Följden blifver, att de komma att utarma landet genom sina lyxartiklar, hvilka förut hos allmogen varit mindre kända, men blifva »enora vanan och det allmännare bruket olyckligtvis ett behof. O « O
Och har motionären tillika fästat uppmärksamheten å det förhållande att, då vi lyckligtvis ega allvarsamma lagar emot missbruk af brävinsförsäijning, finnas andra spirituösa drycker, hvilka enligt motionärens tanka äro mångdubbelt skadligare än bränvinet, emedan de föra till samma mål, nemligen rus, och kosca många gånger mera, emot hvilkas allmännare spridande jemväl vore nödigt att sätta någon gräns; i betraktande hvaraf och då dertill lomme, att församlingarne, enligt fatligvårdslagen, måste ovilkorligen besörja fattigvård för alla deras innevånare, utan afseende, huruvida desse varit nyttiga eller skadliga för samhället, motionären ansett sig ega fullt skäl att föreslå den ändring uti ifrågavarande §, ”att det må bero antingen på sockennämnden eller i sockenstämma afgöras, örn någon dylik ”handel, som den förutnämnda., får inom samma socken anläggas eller ej, ”och följaktligen afgöras, huruvida de redan anlagda må tillåtas fortsätta J’eller icke."
Uti denna motion hafva riksdagsmännen Jöns Ersson, Anders Erlander, Elof Andersson, Anders Andersson och Petter Erikssonalla från Wermlands län, instämt.
Utskottet, som icke kan instämma med motionären deri, att sockenstämma eller sockennämnd skulle kunna till kraft och verkan upphäfva redan gifna resolutioner å handelsrättighet på landet, anser deremot, lika med motionären, billigt, att kommunerna ega beslutande rätt i frågor om nya handelsbodars anläggande å landet, så att tillstånd dertill icke må af Konungens befallningshafvande meddelas, förrän kommunen haft tillfälle att yttra sig så. väl öfver gagneligheten af handelsrättighetens medgifvande, sorn öfver sökandens frejd; hvadan Utskottet tillstyrker att Rikets Ständer hos Kongl, Maj:t i- underdånighet anhålla, att Allm, Besvärs- och Ekonomi-Vtskollels Betänkande, N:o 97.
11 nii a5 § handels-ordningen stadgas måtte, det Konungens befallningshafvande icke må ega att meddela tillstånd tili handelsbods anläggande å landet, innan den församling, inom hvilken handelsboden är ämnad att anläggas, öfver ansökningen derom hörd, derlil! på sockenstämma leinnat sitt bifall.
Fabriks- och handtverk s-o rdninzen. 3 morn. b. Af herr Sjöqvist: att bland de handtverk, för hvilkas ulöfvande mästerskap erfordras och hvilka finnas i delta mom. uppräknade, blifvit uteslutne åtskillige handteringar, hvilka i Borgare-stådets vid 1840 och i84t årens riksdag nfgifne serskildta förslag till handtverks-ordning upptagas, såsom garfvare, karduansmakare,'sämskmakare, sockerbagare, sejlare och repslagare, perukmakare, körsnärer, borstbindare, plåtslagare, och tenngjutare, ehuru Hera af dessa förbigångna handteringar äro sådana, att det allmännas intresse klafver, att deras utöfning icke anförtros åt hvem som helst, såsom t. ex. sockerbagare och tenngjutare, hvilkas tillverkningar genom tillsatser af skadliga ämnen blifva för helsan vådliga, och sejlare, repslagare och garfvare, på hvilkas arbeten vid sjö- och landtresor menniskolif kunna bero; hvarföre motionären, som ansett den kontroll på idkarens skicklighet, som ligger uti skyldigheten att vinna mästerskap, vara behöflig, yrkat, att jemväl dessa nu uppräknade handtverksyrken måtte upptagas i detta mom. bland dem, deri mästerskap ovilkorligen fordras, helst, hvad tenngjutare beträffar, kontroll-författningarna påbjuda tennarbetens kontrollering, och i5 § handtverks-ordningen bibehåller de härom påbudne stadganden.
Utskottet, som, lika med motionären, anser den kontroll å tillverkningens duglighet, hvilken ligger deri, att mästerskaps förvärfvande utgör vilkor för handtverkets idkande, vara icke mindre nödvändig i afseende å de af motionären om förmälde, i nu ifrågavarande § uteslutne yrken, än i afseende å åtskilliga af de deruti uppförde, tillstyrker derföre att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att garfvare, karduansmakare, sämskmakare, sockerbagare, sejlare och repslagare, perukmakare, körsnärer, bostbindare, plåtslagare och tenngjutare må i denna § upptagas bland de handteringar, för hvilkas utöfning mästerskap erfordras.
S och gide SS".
Af herr Sjöqvist: att de i desse §§ lemnade medgifvanden för flere personer att förena sig om gemensam verkstad skola framkalla större industriella anläggningar för handtverksarbetens åstadkommande, hvilka snart skola undergräfva det enstaka handtverksarbetet, genom 12 Allm.
Besvärs- ock Efton.-Ut'ko!lels Betänkande, A:o 97. den öfvermagl kapitalerne och d'n långt drifna, arbetets fördelning alltid medföra.
I slallet tor verkliga handtverkare, en hvar ined sk ick lig het och förmåga att åstadkomma de till yrket hörande alster i fullständigt skick, och deraf egande sin bergning och utkomst, skola snart uppkomma stora handtverks-inrätlningar, med en för yrket främmande kapitalist till förlägga i* och fordne handtverkare till arbetare.
De lägre priser, hvartill de för det dagliga lifvet erforderlige handtverksalsler kunna vid dylika större inrättningar i mängd produceras, skola tillintetgöra hvarje möjlighet al tällan för den enskilde handtverkaren, och den enskilde arbetaren skall snart nödgas underkasta sig samtidens öde, pcnnigeväldet.
Motionären har derföre hemställt, att dessa 2:ne §) borde ändras på det sätt, att, hvad 8 § angår, de lillverkningsalster,. på hvilka denna § lärer hafva afseende, borde uppräknas, så att den ej får i verkställigheten sträckas till arbeten af alla slag, samt, hvad g § beträffar, att den borde så redigeras, att den förbjuder bolag emelian handtverkare i olika yrken, inskränker bolagsmännens antal till två. och ovilkorligen föreskrifver erhållet mästerskap såsom vilkor för bolagsmannens behörighet; Sorn stadgandet i 8 § påtagligen afser alla slags arbeten, sorn för att blifva fullfärdiga fordra handläggning älven af annat handtverks idkare, sääv det naturligtvis obehöfligt att uppräkna sådane arbeten; och då, hvad angår anmärkningen emot g §, en och samma person enligt 7 § kan idka flere handtverk, lior det väl icke varu något hinder för två eller flere tillsammans att kunna göra detsamma i bolag, helst stadgadt är, att då mästerskap erfordras för ett yrkes idkande, är ock hvardera bolagsmannen skyldig att förvärfva sig sådant; vid hvilket förhållande några ytterligare inskränkningar i berörde hänseende icke synas vara af be hofvet påkallade. 11 och 16 Likaledes af herr Sjöqvist, sorn anmärkt, att, då om sorgen om allmän redlighet och god ordning fordrat, att åliggandet för vissa handtverk att förse sina tillverkningar med kontroll och justeringsmärke blifvit bibehållet, på sätt i5 § utvisar, hade försigtigheten bortbjuda* att dessa handtverk, såsom guld- och silfver-arbetare samt juvelerare, äfvensom tenngjutare, blifvit undanlagne från de yrken* hvilka hvem sorn helst, enligt 12 §, får såsom försörjningsmedel utöfva; med anledning hvaraf motionären föreslagit, att en ändring i enlighet härmed matte vidtagas,, samt tillika, i afseende å den i dessa §§ medgifna rättighet att utöfva handtverk såsom försörjningsmedel, erinrat, att, om denna rättighet blifvit beviljad qvinnor,, ålderstigne, afsigkomne borgare eller ståndspersoner samt afskedade soldater och betjente i städerna, på sätt uti Börgare-slåndets- förslag af år 1840 närmare Allm.
Besvärs- ock Ehon.-VtskoUels Betänkande, E:o 97. 15 utstakas, hade dervid icke något vaiit att anmärka; men då deremot denna rättighet blifvit med gifven alla till myndighetsålder komne personer, brottslingar icke ens undantagne, utan afseende på dessa peisoners behof, insigt eller duglighet, vore stora oredor och svårigheter att befara, enär de fleste tjenare, lärlingar och arbetare skola sk ynda att tillegna sig den frihet ii ån beroende och eftersyn, som åtföljer dessa föi söi jningsrältigheter, i stället för att genom arbete hos andra, flit, skicklighet och ett anständigt uppförande söka i ungdomen grundlägga föi tnågan all vid mognare ålder förvärfva sig sjelfständig utkomst.
Eli återgång till en allvarligare, med vårt lands förhållanden mera öfverensstämmande ordning måste derföre foiberedas genom en försigtig ändring af beiöide n 8, så snart sorn möjligt; för hvilket ändamål motionären föreslagit,, ali manspeisoner af tjenande och arbetande klassen icke må tillåtas att sätta sig lör sig sjelfva, för att genom idkande af handtverk sig försörja på annat sätt, än i den ordning iöi fattningen för rättighet till handtverkstad bestämmer,, så länge dylika manspersoner ega helsa oell krafter att tjena eller arbeta hos andia.
Af herr Hjerta, Lars, som anmärkt att den i 26 såsom vilkor för försörjningsrättens utöfvande,. föi oskrifna anmälan visat sig vara för den fattige arbetaren så betungande och derjemte medföra så iinga fördelar, alt motionären ansett sig böra föreslå , alt Rikets Ständer hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, det samma § må förändras till följande lydelse:
''Åslundar någon att, efter hvad i 12 § sägs,, handtverk eller annan handtering såsom försörjningsrnedel utöfva, ege rättighet deltill utan föregången anmälan/’ Widare har motionären föreslagit, att i 12 § 3 morn. orden:: ”sorn fyllt 2E år,” matte utgå, enär ej något skäl syntes tala derför, att qvinna bör äfven före denna ålder förmenas att med sina händers verk sig årligen försörja; äfvensom att,, då vilkoret för den en gång fallnes försoning med samhället består deri, att honom icke bör kunna förnekas att: årligen sig försörja, orden t ”och eger god frejd'’måtte ur samma §:s 1 och 3 morn. uteslutas samt hela 4 momentet utgå.
På de af herr Sjöc/vist anförde skäl anser Utskottet guld- och silfverarbetare- samt juvelerare-yrkena böra undantagas från deni, hvilka enligt m2 § få såsom försörjningsrnedel utöfvas,. och hemställes alltså att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla,, att dessa yrkens tillverkningar matte undantagas från deni, hvilka enligt denna § få af hvem som liebst såsom försörjningsmedsf åstadkommas» 14 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande, K:o 97.
Hvad ater beträffar samme motionärs yrkande örn inskränkning af deri i dessa §§ medgifna arbetsfrihet lill vissa knthegorier, sa torde såsom tillfyllestgörande skäl häremot kunna fa åberopas den i ett konstitutionel samhälle första och viktigaste grundsatsen of alla medborgares jeni likhet inför lagen-, och då tillika i betraktande tages svårigheten alt uppställa en definition, som oförtydbart ut,märkte, hvilka vore att till tjenslehjons-klassen hänföra, skulle tvifvelsutan de af motionären föreslagne bestämmelser i detta hänseende komma att vid tillämpningen befinnas vara overkställbara.
Vilkoret af god frejd deremot måste, ur moralisk synpunkt, vara angeläget att, såsom regel, bibehålla; likaså ålders-beslämmelsen, såsom grundad på den i allmänhet gällande princip för medgifvande al myndighet åt ogift qvinna; och då dessutom undantag från berörde vilkor äro uti 3 och 4 mom. bestämdt medgifne, kan utskottet så mycket mindre dela herr Hjertås åsigt om borttagandet helt och hållet af dessa vilkor.
Vidkommande deli i 26 § föreskrifna anmälan, hvilken sistnämnde motionär jemväl ansett böra utgå, så lärer väl densamma icke skäligen kunna betraktas såsom något tryckande tvång, då nemligen härvid icke kan alses de fall, alt ett fruntimmer tillfälligt förfärdigar något bandarbete och föryttrar detsamma, utan fråga endast är om verkliga permanenta yrken, såsom försörjuingsmedel.
Oberäknadt behofvet för statistiska upplysningar, äro sådane anmälanden oundgängligen nödiga för rättelse och kontroll i afseende å den afgift, som enligt 14 § bör erläggas. 23 «$*.
Af herr Gillberg, att denna §, i hvad som är stadgadt om mästareprof, borde förändras sålunda, att profvet måste förfärdigas på någon mästares verkstad i den sökandes yrke eller betyget öfver mästareprofvets egenhändiga förfärdigande påtecknas åtminstone af en i yrket kunnig person.
Föreskriften i denna § för sökanden, att genom intyg af tvenne oväldige och trovärdige män, styrka, att han sjelf tillverkat det företedda arbetet, anser Utskottet lemna tillräcklig garanti i detta hänseende, utan den af motionären föreslagna skärpning, hvilken troligen i många fall skulle för den sökande medföra flerfaldiga olägenheter. 28 §.
Äfven af herr Gillberg, att den i denna § till 2 r:dr bestämda afgift till handtverks-föreningens kassa borde böjas till 5 å 6 r:dr, i anseende till den nuvarande afgiftens otillräcklighet för dermed afsedt ändamål.
Härvid får Utskottet åberopa sitt yttrande i afseende å en lika beskaffad anmärkning vid 24 § handelfe-ordningen.