Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ett nytt förslag, att med undanrödjande af en obehöflig vidlyftighet i 1 §§ och 2 af denna instruktion, der tillika insätta den vigtiga grundsatsen, afvisades med leornad frihet, på en annan motionärs begäran, att återkomma med frågan vid instruktionens sista : och då den der återväektes, förklarades att detta nu var för sent, den var redan förut afslagen.
Så mäste den grundsats, hvars enkla rättvisa utgjorde den egentliga häfstången för den väsendtlig» reform vår bévillnings-lagstiftning vid sista riksdagen, oaktadt all motsägelse, undergick, biifva en flykting ur författningen om icke Rikets
Ständer finna för godt att der bereda den ett rum.
Dess rätta plats skulle, enligt min mening, vara främst, före alla andra §§ i 2:dra artikeln och dess form ett positivt lagbud:
För all inkomst vare sig af fastighet, kapital, eller arbete erlägges bevillning med lika procent af behållna inkomstbeloppet.
Detta skulle leda till förenkling och förkortning af den artikelns öfriga stadganden.
Men då detta förutsätter en omarbetning af flera §§, hvilken väl troligen icke skulle öfverstiga Utskottets tid och kraft, men dock har föga utsigt, till framgång, vågar jag blott rekommendera den stackars flyktingen till ett rum i § 2, hemställande att Rikets Ständer må besluta att i stället för orden: ”Denna bevillning utgår” i§2 insättes
Denna bevillning, afsedd att utgöra en procent af hvarje egendoms behållna inkomst, beräknad till tre procent af jordbruksfastighet och fem procent af annan fastighet, — utgår således 1:0 hvaraf tillräcklig anvisning äfven lemnäs för den i 8 § anbefallda sammanräkning, hvarjemte jag vördsamt yrkar, att Bevillnings-förordningens 3:dje § samt § 4 af Instruktionen må blifva oförändrade.
Att kronoarrendatorer må befrias från den särskildt deni påförda bevillning tillstyrkes på de af Herr Grefve Ehrensvärd först anförda skäl, hvilka ega sin fulla B evillnings-ZJt skottets Betänkande ,JVd 9. 53 giltighet, äfven om den af Ekonomi-Utskottet föreslagna ändring i kommunalstadgan vinner bifall, och att således sista punkten i nuvarande § 6 må uteslutas”.
Doktorerne Nordlund och Carlander, Prosten Lundholm samt Doktor Nordlander hafva instämt uti ofvanstående reservation, sä vidt den afser förtydligande af 2 § i Bevillnings-stadgan samt yrkandet att § 3 i Stadgan samt § 4 i Instruktionen mätte blifva oförändrade; hvarjemte Herr Friherre Rappe, A., äfven instämt i hvad sorn rörer förtydligandet af § 2.
Af Doktor Runsten: ”Vid den äfven i kommunalt afseende ganska vigtiga frågan om en rättvis bevillning för inkomst af tjenst och arbete, synes mig Utskottet icke hafva bort lemna utan åtgärd den motion, jag i berörda afseende väckt, helst dermed egentligen endast åsyftas, för en rätt tillämpning af Förordningens G §, det förtydligande af ordalydelsen i dess 3:dje punkt, att dermed icke upphäfves samma den grundsats, sorn i dess första punkt linnes så tydligen uttalad.
”För ali inkomst, vare sig af kapital eller arbete, erlägges bevillning med En procent, beräknad å behållna inkomstbeloppet.”
Denna allmänna bevillningsgrundsats, enligt hvilken äfven i den 2:dra§:nden fasta egendomen tillen procents bevillning taxeras, icke efter dess uppskattningsvärde, utan först efter den deraf päräkneliga inkomstbehållningen, är ej heller under den 6:te §:n upphäfven eller verkligen motsagd med hvad der i 3:dje punkten stadgas om bevillning för inkomst af arbete, enär äfven der icke afses totalbeloppet, utan, enligt ordalydelsen, endast ”vinsten” deraf, eller endast hvad som ”utöfver dermed förenade kostnader förvärfva .
Och är detsamma jifven tydligt och klart redan af denna tredje punktens förhållande till den föregående andra, der åter endast afses sådana inkomster, som, utan arbetskostnad, äro rena behållningar, såsom penningeräntor och allt ”sorn icke kan inbegripas under benämning inkomst af arbete'1'1.
Förordningen skiljer alltså tydligen under 2:ne särskilda punkter emellan å ena sidan all slags ränteinkomst, enligt §:ns 2:dra punkt, och ä den andra, alla slags arbetsinkomster, eller all sådan inkomst, som ”erhålles af rörelse, yrke eller tjenst”, enligt den 3:dje; och dermed är jemväl i bevillning skilnaden dem emellan gifven, i det att de förra böra såsom rena behållningar taxeras efter inkomsternas bruttosummor, och att deremot de under den 3:dje punkten uppräknade, hvilka först i följd af arbete erhållas, också derföre icke böra såsom rena behållningar taxeras efter inkomsternas bruttosummor, utan först för hvad efter afdrag af dervid erforderliga arbetskostnader må kunna beräknas såsom återstående nettobehållning.
Så har ock alltjemt denna tredje punkt, sedan Förordningen utkom, blifvit allestädes tillämpad, i hvad angår arbetsinkomsterna af rörelse och yrke.
Ty ingenstädes har väl handt, att idkare af bergsbruk, qvarnar, fabriker, sjöfart och handel, m. m., någonsin blifvit till bevillning taxerade efter bruttobeloppen af de många hundra tusenden, som derföre influtit, utan endast efter de verkliga behållningar, som på totalinkomsterna, kunnat beräknas, sedan alla dervid nödiga arbetskostnader noga blifvit, enligt taxeringsinstruktionens alla 8 hithörande §§, afräknade.
— Men så har, vid taxeringarne, icke händelsen varit i hvad angår inkomst af ”tjenst” eller den tredje af punktens arbetsbenämningar.
Ty, emot hvad som i samma 3:dje punkt måste vara den rätta meningen, lära väl, med undantag endast för dem, som höra under 8:de §:ns kategorier, för öfrigt alla embets- och 54 Bevillning s-Vtiko ttet t Betänkande ,J\?
9. tjenstemän blifvit allestädes till fullt liela procent taxerade efter bruttobeloppen af deras löneinkomster, såsom vore dessa rena behållningar eller arbetsfri:! räntor, eller såsom linge de sina löner utan allt arbete och utan all arbetskostnad, eller, med ett ord, såsom vore deras embeten och tjenster intet annat, än blotta sinekurer.
Så tycks nu ock tidsandan verkligen mena och vilja det, och derhän syftar nog redan den sociala omskapelse, som nu allestädes med hvarje kyrkosoeken efter densammina tidsandans ingifvelse företages.
Då nemligen på de nya s. k. kommunerna sjelfva börjat öfverlåtas sä många riksvigtiga både beskattnings- och förvaltningsbestyr, och sålunda Statens samhälligä och kyrkliga enhet upplöses i mängden af nyssnämnda, mera på sjelfvisk, än på religiös grund separerade småstater, ligger nog derunder den mening, som borde numera all lagbestämd offentlig embetsmannaverksamhet gerna kunna i Stat så väl som i kyrka låta sig atlösas och utbytas emot en demokratisk eller ocklokratisk allas sjelfstyrelse.
Redan tycks ock skilnaden öfverhet och undersåter emellan vilja mångenstädes förblekna, såsom ock derföre skilnaden embets- och privatmän emellan tycks blifva någonting för den nya friheten ofattligt, eller äfven motbjudande; och sä låter man den offentlige funktionären, i och för sin löneinkomst, vare sig i Statens eller i kyrkans tjenst, gerna med allehanda både civila och kommunala skattebördor nedtryckas, såsom vore han just för tjenstens skull, efter olika lönegrader, antingen endast såsom en med löneförmånen pensionerad gratialist pä den lägre graden, eller pä den högre detsamma sorn en rik godsegare med rena arbetsfria årsrevenuer efter flera tio eller hundratals tusen lt:drs kapitalvärde.
Också i följd af sådan bevillningstaxering får man nu höra från snart sagdt alla rikets kommuner, hurusom, än pä det ena stället det finnes en militärperson, som ensam blifvit för ett par tusen Italis majorslön i fyrktal till kommunen debiterad 40 å50 procent högre, än hans hyresvärd, possessionaten, för ett par hundra tusen R:drs hemmansvärde, än flerestädes en mängd både civile och ecklesiastike tjenstemän, som efter deras debetsedlar blifvit till socknarnes fattigvård skattskyldige lika med 10 till 30 å 40 besutne hemmansegare, och väl äfven mera röstberättigade än någon bland der bosatte handlande, kapitalister och fabriks- eller bruksegare, än åter spridda fiskare- och arbetarefamiljer, som på enahanda bevillningsgrund blifvit i rösträtt och kommunaltunga lika eller mera gällande, än de välbehållne bönder, på hvilkas egor de fått pä nåder inhysas o. s. v. •—■ Och hvarföre?
Ty dä de lörre, handlanden, fabrikanten och bonden, taxeras till
En procent endast å deras till 5 procent beräknade rena inkomstbehällning, taxeras deremot tjenstemännen till fullt liela procent redan å deras löneinkomsters bruttosummar — eller då man för enahanda till bevillning förekommande taxeringsbelopp ä t. ex 3,000 R:dr, vare sig i rörelsekapital, i jordvärde eller i löneinkomst, päförer bonden endast 90 öre och affärsmannen 1 R:dr 50 öre, men tjenstemännen 30 R:dr, skattar således den sistnämnde till Staten, men ock derföre till kommunen, 20 gånger sä mycket som affärsmannen, och mer än 33 gånger sä mycket som bonden, eller korteligen, han skattar, såsom vore sjelfva tjensten ett arfvegods, och årslönen rena räntan deraf, samt alltså tjenstarbetet antingen intet eller utan all kostnad eller utan allt värde.
Hine illce lacrimce.
Men så alldeles värdelösa äro de väl ändå icke de dagsarbeten och mödor, samt stundom äfven tunga bekymmer och vakor, dem det dock ännu åligger embetsoch tjenstemännen att offra i det allmännas värf äret igenom.
Och antagandet, att Bevillnings-Utskottets Betänkande Jys 9.
55 uti embetsmannens vanligen fåäriga högre löneinkomster skulle ligga egendomsvärdet af en till hundratusenden uppskattbar jordbruksfastighet, är onekligen i theorin lika origtigt, som det i verkligheten saknar all sanning.
Löneinkomstens grundfond eller kapitalvärde är dock intet annat, än hos löntagaren sjelf hans personliga tjenstbarhet eller en lätt bruten arbetsförmåga, samt, vid dess förfall eller slut, för enka och barn allsintet att tillgå af någon lönefastighet eller sådant fastighetsvärde, hvilket dock jordegaren verkligen har eller åtminstone alltid bör hafva för sig och efterlefvandc i behåll och ograverad!.
Ty motsatsen eller, hvad här vanligen invändes, att äfven fastighetsegare!! kan vara bortskyldig fastighetsvärdet, hör väl dock ännu icke till regeln, och bör det icke heller, då just för privategendomens skuldfrihet från Statens sida är sörjdt sä tillräckligen förmedelst både hemmansbevillningens ringhet och egarens betryggade frihet att få använda för blott egen vinning alla sina krafter, under det tvärtom löntagaren alltid är skyldig att med lönens användning efter all förmåga verka, icke för egen räkning, utan till gagn och båtnad för löngifvare!), Staten elier kyrkan.
Nu är visst, till förmån också för löntagaren, redan i förordningens 8:de § inedgifvet ett bevillningsafdrag, som tydligen just afser den kostnad vid yrkets eller tjenstens utöfning, som derföre bör från inkomstbcloppet afräknas.
Men samma afdrag är der dock inskränkt inom blott de lägre inkomstbeloppen från 400R:dr till 1,800, och dessutom bestämdt till ett visst belopp af 300 R:dr, eller för alla mellanliggande inkomster enahanda, samt derföre i män af högre belopp proportionsvis altagande eller alltjemnt nedgående frän £ till \ af inkomst- eller lönesummorna; och detta mäste väl, hvad embetsmannaklassen beträffar, vara någonting i sjelfva principen för sådant afdrag alldeles origtigt, enär visst tvärtom, i män af högre, vidsträcktare och ansvarsfullare embetsåligganden, jemväl kostnaden för deras fullgörande nödvändigt mäste blifva allt större.
Också derföre, och emedan, efter det hos oss på hvarje tjenste- och lönegrad nog iakttagna jemnförhällandet emellan tjcnstelön och tjenstekostnad, det med all säkerhet synts mig antagligt, att af hvarje allmän tjenstelön minst hälften medtages i kostnader för sjelfva tjenstens bestridande, har jag fönbmsskull i motionen ansett mig hafva skäl föreslå, det borde högst hälften af hvarje löns totalbelopp till bevillning taxeras, helst ock all tjenstelön alltid kan noggrannare, än någon privatinkomst, kontrolleras, samt dessutom lönetaxeringens nedsättning till hälften af lönebeloppet just vore i bevillningsafdrag en medelväg emellan förordningens nämnda f och g af inkomstbeloppen.
Dock äfven med en half i stället för nu utgående hela procent af lönebelopet, blefve i allt fall tjenstemannen ojemnförligt högre taxerad, än alla de andre bevillningsskyldige, eller hans bevillning komme likaväl, i jemförelse med de andres 3- och 5- hundradels procent, att blifva 50 hundradels (d. ä. 4) procent af taxeringsbeloppct, samt således ändå 10 gånger större än handlandens, och mer än 10 gånger större än bondens, ehuru det väl borde vara tvärtom, eller kanske ändå rättare, om Staten med den ena handen intet toge igen af hvad den gifvit med den andra.
Afven fördenskull må jag ej heller påyrka numera någon bestämd föreskrift i berörda afseende, utan hellre vördsamt föreslå, det mätte afdragsbeloppets närmare bestämning ät vederbörande bevillningsberedningar och taxeringskomitéer öfverlåtas, om blott dervid såsom grundsats iagttages, att hvarje tjensteman påföres lönebevillning endast för den lönebehållning, sorn, efter afdrag af alla i och för tjenstcn oundgängliga utgifter, kan beräknas återstå att för hans enskilda, högre eller lägre, lefnadskostnad användas. 56 Bevillnings-Utskottets Betänkande 9.
Sådan är ock omisskänneligen sjelfva förordningens egentliga mening, då der i 6:te § under dess meranämnda 3:dje punkt, i och med det uttryckliga undantaget för de med ett arbete förenade kostnader, så tydligen frän bevillning fritagcs allt hvad af inkomsten kan beräknas åtgå i kostnader för arbetets bedrifvande.
Men som likväl i följd af en viss punktens otydlighet i ordställningen, vid tillämpningen deraf sådan bevillning blifvit alla lönetagare påförd, såsom hörde inkomsterna af tjenst, icke under den 3:dje punkten, utan under den andra, eller vore att anse såsom rena räntebehållningar, sä får jag, endast till ett förtydligande af hvad i tliy mål är och bör vara rätta meningen, härmed vördsammast föreslå vid meranämnda 6:te g den ändring, att dess ordalydelse blifver följande: § 6.
För all inkomst, vare sig af kapital eller arbete, erlägges bevillning med En procent, beräknad ä behållna inkomstbeloppet, (o fö ränd rädt).
Till behållen inkomst af kapital räknas: ränta af utlånade — — — penningar sorn icke kan inbegripas under benämning inkomst af arbete.
Till behållen inkomst af arbete räknas: ali den behållning, som uppkommer af rörelse, yrke eller tjenst, såsom vinst af bergsbruk — äfvensom hvad utöfver dermed förenade kostnader förvärfvas genom utöfning af vetenskap, konst eller handaslöjd, samt af embete och tjenst, jemte arfvoden, traktamenten och sportler eller andra med allmän eller enskild tjenstebefattning förenade förmåner — undantagsförmån.
Också till yttermera visso, och på det att paragrafens mening, i hvad särskildt angar lönebevillningar för ”tjenst”, än mindre ina kunna missförstås, må jag ock, pä ofvan anförda grunder, vördsammast föreslå, det mätte under den 8:de §, närmast efter dess tvänne första punkter, införas en tredje, sä lydande:
Vid bevillning saf gifters bestämmande för embete- och tjenstemän gålle för öfrigt såsom allmän grundsats, att enhvar påföres bevillning för så stor del af lönen, sorn, efter afdrag af alla vid tjcnstens utöf ning nödiga kostnader, kan beräknas återstå såsom enskild lönebehållning.
Då för öfrigt ett inkomstminimum för bevillning, huru det helst bestämmes eller ändras frän 4 till 3 eller 5 hundra R:dr, ändå alltid blifver någonting godtyckligt, och sorn bland hela mängden af dem, som sålunda blifva nara skattefria, nog älven finnas åtskillige, sorn både kunde och borde jemte skyddsafgiften erlägga till Staten en skattepenning efter råd och lägenhet, helst något minimum ej heller medgifvits för ens den minsta bland alla fastigheter, och då dertill kommer det ofvan anmärkta missförhållandet i enahanda bevillningsafdrag för så olika inkomster intill ett likaså godtyckligen bestämdt maximum deraf; så anser jag mig jemväl böra vördsamt hemställa, om icke de tvänne första punkterna i 8:de g må böra alldeles utgå, samt i thy fall den föreslagna nya punkten såsom slutmening til läggas vid den 3:dje punkten i Öde §:n, eller annars bifogas lörsta stycket i nuvarande l7:de § af Taxeringsinstruktionen.
Af Bevillnings-Utskottets Betänkande JVs 9. 57 Af Herr N. P. Lindeström: ”Vid följande paragrafer i den af Bevillningsutskottet föreslagna Bevillnings-föroröning, anser jag mig pligtig att 1 s Rikets Ständers uppmärksamhet och påyrka förändring. § 2.
Örn man undantager 1809—1810 arens revolutions-riksdag, dä man äfven hvad fastighetsbevillning beträffar tillämpade den graderade skalan, d. v. s. ett beskattningssystem helt och hållet bygdt på godtycke och baseradt. på den all omtanka och verksamhet samt folkens lif och utveckling förqväfvande turkiska grundsatsen, att i skatt uttaga allt hvad uttagas kan, har allt sedan vårt nya statsskick infördes intill sistlidne riksdag gällt såsom allmän regel att all fastighet, den må vara stor eller liten, tillhöra jordbruk eiler icke, i procent af taxeringsvärdet lemnar samma inkomst och i förhållande derefter, bör lika beskattas.
Under dessa nära 50 ärbar således all fastighet utan åtskilnad beräknats att lemna 4 procent af egendomens värde i årlig behållning.
Då man betänker att fastigheternas värde står i ett ovilkorlig! förhållande till den gångbara räntan och att denna ränta, tillfälliga förhållanden undantagna, enligt historiens vittnesbörd ytterst långsamt förändras, var det helt naturligt att den komité, som, på 1857 års riksdags begäran, af Regeringen tillsattes för att utarbeta förslag till ny Bevillnings-förordliing, jemväl föreslog att behållen inkomst af fastighet hädanefter som förut också skulle beräknas till 4 procent af fastighetens värde.
Under granskningen af detta förslag vid sistlidne riksdag framhölls emellertid ett alldeles eget förhållande, som onekligen i många hänseenden var förtjent af stor uppmärksamhet.
Sedan år 1813 till och med 1857 hade nemligen städernas fastigheter stigit i taxeringsvärde frän 67 millioner R:dr Runt till 190 millioner.
På samina sätt ungefär förhöll det sig med bruk, fabriker och qvarnar på landsbygden, hvilka alla under tiden fått sitt taxeringsvärde mångdubbladt.
Helt annat var förhållandet, med jordbrukets fastigheter.
Dessa voro år 1813 taxerade till 467 millioner Hulr Runt, men är 1857 till blott 439 millioner samma mynt.
Under clet således fastigheter icke tillhörande jordbruket, under tiden ständigt stigit i värde och i förhållande derefter blifvit taxerade, hade man till och med tillåtet sig att minska jordbruksfastigheternas taxeringsvärde, ehuru uppenbart var att deras verkliga värde i de flesta läll åtminstone stigit i en vida större progression än andra egendomar.
En jordegendom i Stockholms grannskap anfördes, bland mänga andra, såsom ett, slående exempel derpå.
Den hade i decennier stätt, taxerad till något öfver 600 Rulr, men i de tre sista köpen sålts för 50, 60 och 70 tusen R:dr.
Jordbrukarna voro i allmänhet sjelfva särdeles obela tua med dessa missförhållanden, emedan de lade stora hinder i vägen för deras egendomars belånande, men ingen vågade påyrka förhöjning i sin egendoms taxeringsvärde, emedan sådant skulle ansetts som uppenbart tecken till obestånd.
Alla voro derföre ense om att alla fastigheter skulle taxeras till deras verkliga värde, men deraf följde också uppenbart, örn behållna inkomsten af fastigheterna beräknades på gamla sättet efter 4 procent af taxeringsvärdet och taxeringskomiteens förslag antogs, att beviiJningsprocentcn nedsattes frän 2J, till I procent af inkomsten, att fastighetsegare icke tillhörande jordbruket skulle få omkring 0,6 af sin förra bevillning efterskänkt, under det jordbrukarn e efter ali anledning skulle komma att i bevillning fä betala mera efter den nya än den gamla.
Dä Staten lör tillfället icke hade behof af ökad bevillning och Bevillnings-förordningen denna tid var alldeles isolerad, Bih. till B.
Brot 1962 k 1863.
.5 Sami. 1 Afd. 8 Baft. 8 58 Bevillnings-Vtskottets Betänkande JV
Till följd häraf föreslogs att i bevillning för jordbruksfastighet skulle erläggas 3 öre för hvarje fulla 100 R:dr af taxeringsvärdet, men för annan fastighet o öre.
Ridderskåpet och Adeln samt Bonde-Ståndet biföllo detta förslag, men Preste- och BorgareStånden afslogo detsamma med stor majoritet och påyrkade, att ali fastighet härefter som hittills skulle beräknas lemna lika stor afkastning och således också betala lika bevillning, eller 4öre på 100R:dr taxeringsvärde.
1 förstärktaBevillnings-Utskottet segrade dock med några få rösters majoritet de förstnämnda Ståndens mening.
Sedan denna lag stiftades, har emellertid förhållandena betydligt förändrat sig.
Förordningen om kommunalstyrelse har utkommit och, med undantag af i mantal satt jord, med rätta lagt II Art.
Bevillnings-förordningen till grund för alla kommunalskatter.
Att hemmanen enligt denna lag skola betala sina kommunalskatter ej efter taxeringsvärdet, utan efter mantalet, är rent af orimligt, då nu mera ingenting är en så obestämd storhet, som mantalet.
Också inträffar oupphörligen, att bland jordbrukare med samma förmögenhet den ene får betala 10—20, ja ända till 30 gånger mer än den andra.
Efter all anledning kommer detta stadgande också snart att ändras.
Men för öfrigt är bestämmelsen att alla kommunalskatter utgå efter 2:dra Art. särdeles välbetänkt.
Det kan icke finnas mer än en rigtig grund för skattens utgörande, vare sig til!
Staten eller kommunen, den nemligen att hvar och en bör lika betala, i män af sin förmåga.
Men föreskrifterna derom kan man väl antaga som gifvet, uppgöras efter noggrannare pröfning och med mera omtanka och sakkännedom af en riksförsamling, än af 1,000-taIs små kommuner.
Också medför denna föreskrift den stora förmånen att blott en enda taxering behöfver verkställas och att sä väl Kronans som kommunens ombud äro lika intresserade af att den göres sä rättvis som möjligt.
Men just derföre är det sä mycket mera nödvändigt att hvarje detalj i denna artikel är byggd på en säker och rättvis grund.
Att detta icke är förhållandet hvad fastighetsbevillningen angår, skall jag genast visa.
Såsom förut är nämndt, har under hela närvarande statsskick ända till sistlidne riksdag fastigheterna utan åtskilnad ansetts lemna 4 procent i behållning och således fått betala 2 R:dr för 1,000 R:dr fastighetsvärde, då bevillningsprocenten var 5, och 1 R:dr, då den bibehållits i den nya förordningen, der bevillningsprocenten är fastställd till blott 1 procent, skulle för hvarje 1,000 R:dr af fastighetsvärdet betalas 40 öre, eller, som är det samma, 4 öre för hvarje 100.
I stället har man antagit att jordbruksfastighet blott gifver 3, men annan fastighet ända till 5 procent af värdet i behållning och derigenom kommit till de olycksaliga 3- och5-örena.
Att fastighet, icke tillhörande jordbruket, på detta sätt blifvit alldeles för högt beskattad, är uppenbart, dä man betänker att den gångbara medelräntan nu som förr är 6 procent, och att en tredjedel af fastigheternas afkastning bör lemnäs skattfri, såsom öfver hufvud taget tillhörande kapitalisterna, hvilka nu mera äro skyldige att sjelfva betala bevillning för sin inkomst af kapitalerna.
Man bör nemligen ihågkomma, att de aldra flesta af detta slags fastigheter uteslutande begagnas af sina egare, hvilka naturligtvis omöjligen kunna beräkna nyttan af husen högre än den ränta de erhållit, elier betala för det kapital de användt till deras uppförande.
De hus som uppföras till uthyrning, äro relativt ytterst fä och förekomma egentligen endast i de större städerna.
Att. hus - Bevillnings-UtskotteU Betänkande 9.
59 värdarne derstädes öfver hufvud taget, sedan underhållskostnaden afdragits, hafva iner än 6 procent i inkomst af sina hus, vågar jag betvifla.
Personer, som ockra pä arbetsklassen, kunna visserligen erhålla något högre inkomst, men risken och obehaget dervid göra deras antal sä obetydligt, att det ej förtjena!' intagas i beräkningen.
Helt annat är förhållandet med jordbruksfastigheterna.
Visserligen drifves ofta den satsen, i synnerhet när det är fråga om beskattning, att dessa egendomar icke gifva mer än 2 å 3 procent, men det låter icke sä, dä det är fråga orri deras försäljning eller belåning.
Att de flesta jordbrukare vid årets slut icke hafva mångå procent i behåll, kan väl vara både möjligt och troligt, men detta är också förhållandet med flertalet af andra samhällsklasser.
Lefnadskostnaden medtager nemligen vanligtvis större delen af inkomsten.