Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att emellertid tillvaron af detta förslag icke gör den af Herr Grefve Anckarsvärd föreslagna revision öfverflödig, derom har Utskottet uttalat sin mening: men då med ämnets stora vigt icke synes mig öfverensstämma, att Kotfrfnittéens' arbete icke bringas til/ allmänhetens kunskap och en sådan åtgärd desto 46 Allm. Besv.- och Ekon.-UIskottets Betänkande N:o 37. hellre, en'igt mitt förmenande, bör ega rum, som det af Kommittéen uppgjorda förslag torde kunna anses utgöra en sammanfattning af Norges anspråk i afseende på den ställning, detsamma inom föreningen eifersträivar att intaga, och lämpligt vore att Svenska folket erhölle tillfälle att om vidden af dessa anspråk erhålla fullständig kännedom, har jag föreslagit, det Utskottet skulle hemställa, att Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse hos Kongl. Majit anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes låta till trycket befordra UnionsKommitiéens ifrågavarande betänkande med dertill hörande förslag till föreningsak t och reservationer jemte öfrige dithörande nödige handlingar samt låta desamma utdelas till Rikets Ständer och till öfrige, åt hvilka på allmän bekostnad tryckta handlingar pläga utdelas
Då denna min framställning emellertid icke vunnit bifall af flertalet inom Utskottet, som deremot hemställt, att Herr Ribbings motion icke må anses för närvarande böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, får jag alltså reservera mig mot detta Utskottets beslut.n Af Riksdags-fulimägtigen Johannes Magnus Lundahl från Skaraborgs län.
Då jag går att framlägga de skäl, till följd af hvilka jag ej kunnat gilla majoritetens af Allmänna Resvärs- och Ekonomi-Utskottet framställningar i fråga om de af Herr Grefve Anckarsvärd C. H. och Herr Dalman, F. W. väckta motioner är det under klart medvetande om huru litet jag är vuxen att med full säkerhet bedöma de genom dessa motioner åvägabragia frågor i alla deras detaljer, som jag till en början måste reservera mig emot och beklaga att genom Utskottets sätt att behandla Herr Ribbings, A., motion om åtgärder för att gifva medlemmarne af Riks Stånden under innevarande riksdag del af resultaterne utaf den 1844 församlade Unions-kommittéens arbeten, man också blifvit afskuren frän möjligheten att göra sig närmare förtrogen med de förhållanden, som Unions-kommittéen bör anses hafva utredt.
En noggrann och tillförlitlig kännedom om dessa förhållanden har icke af mig såsom enskild Utskottsledamot kunnat inhemtas under den tid frågan behandlats i Utskottet, men erfordras likväl enligt min åsigt ovilkorligen för ett säkert bedömande, af hvad som bör beslutas med anledning af Herr Grefve Anckarsvärds förslag och kan äfven i betydlig mån underlätta bedömandet af den motion Herr Dalman framställt.
Då dertill lägges, att hvad som varit svårt för Utskotts-ledamöter, hvilka dock haft tillfälle att taga någon kännedom om de till Unions-kommittéens förslag hörande handlingar, är alldeles omöjligt för de öfrige ledamöterne af Riks-Stånden, som likväl hafva till grundlagsenlig pligt att öfver dessa motioner i sista hand besluta, och således också måste anses hafva så väl rätt som pligt att taga del af all den utredning, som i dessa grannlaga ämnen hittills blifvit vunnen, och att ett bifall till Herr Ribbings motion icke blott för medlemmarne af Riks-Stånden underlättat och möjliggjort ett upp - Allm. Besv.- och Ekon.-UIskottets Betänkande N:o37.
Al lyst oell fullt medvetet fosterländskt bedömande af de nu väckta frågorna, utan äfven öppnat ett väl beliöfligt tillfälle för Svenska folket att bilda sig en på tillförlitliga skäl och grunder byggd allmän mening så väl om sjelfva Unionens nuvarande beskaffenhet och de åtgärder, hvilka erfordras för att bringa den till att emotsvara sitt syftemål, som äfven om de Svenska folkrepresentanternes sätt att skö:a denna den Skandinaviska Nordens välfärdsfråga, samt sjelfva grundprincipen för vårt konstilutionela statsskick är ett i möjligaste måtto upplyst allmänt omdöme om Statens vigtiga angelägenheter, — ett allmänt omdöme till ledning sä väl för folkrepresentanten som den styrande magtens organer, — och denna grundprincip för vårt offentliga lif följes i afseende på ämnen af ojemförligt mycket ringare vigt än det som här är å bane, enär de obetydligaste kommitté-betänkanden med stor omsorg meddelas till allmän kännedom, så synes mig
Utskottets åtgörande att icke tillstyrka bifall till Herr Ribbings motion ingalunda kunna godkännas hvarken från synpunkten af folkrepresentanternas eller Svenska folkets behof af och giltiga anspråk på fullständiga upplysningar i dessa högvigtiga ämnen.
Då slutligen ett bifall till Utskottets åtgärd att ännu framgent undanhålla frän Svenska folkets kännedom en vigtig statshandling, som redan för många år sedan varit bekant i brödrariket, lätt gifver anledning till missförstånd om motiverna för ett sådant hemlighetsmakeri, som saknar allt stöd i vår Grundlags principer, så anser jag, på alla här anförda skäl, att Utskottet bort, såsom jag härmedelst gör, med anledning af den utaf Herr Ribbing, A., väckta motion, föreslå Rikets Ständer att besluta att det af Unions kommittéen den 4 November 1844 afgifna förslag till Föreningsakt emellan Sverige och Norge med de dervid afgifna reservationer skall, så fort ske kan, tryckas samt till medlemmarne af Riks-Stånden utdelas.
Oaktadt förhållandena icke medgifvit mig att i Utskottet taga närmare kännedom om Unions kommittéens betänkande och förslag till ny Föreningsakt, har jag dock af blott den omständigheten, att Kommiltéen framställt ett sådant iörslag, funnit att Kommittéen måste hafva ansett det nu bestående föreningsfördraget bristfälligt, en uppfattning, hvari jag för egen del haft många anledningar att instämma, och som jag (ror också delas af de flesta både Svenskar och Norrmän.
Till följd deraf har jag icke kunnat annat än önska, att bristerna måtte afhjelpas, och jag har således icke heller (fastän man borde kunna hafva skäl att hoppas, det Hans Slaj-.t
Konungen såsom den högsta och förnämsta länken i de begge folkens föreningsband och såsom sådan bäst i tillfälle att erfara dess brister, skulle, när Han kunde finna tiden vara inne, taga mått och steg för att hos de begge folkens representant-församlingar inleda en förbättring af unionsfördraget). anlett olämpligt, att Rikets Ständer, såsom Grefve Anckarsvärd i hufvudsaken föreslagit, anhölle hos Kongl. Maj:t, att Han måtte täckas till Sveriges Rikes Ständer och till Norges Storthing afgifva nådigt förslag huru föreningsfördraget kunde ordnas till de båda folkens ömsesidiga belåtenhet, så har jag ansett nyttigt och nödigt, att en sådan 48 Allm. Besv.- och Ekon.-U(skottets Betänkande N:o 37, revision må förelagas, hvarför jag icke kan annat än gilla Utskottets framställning om en sådan.
Dock måste jag härvid reservera mig mot det sätt, hvarpå Utskottet motiverat sin framställning.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskottet, som aldrig haft befattning med Unionsfördragets uppgörande eller pröfning och till hvars befogenhet det efter min åsigt icke kan höra att utlåta sig om rätta tolkningen af hvarken Riksakten eller Grundlagarne i de delar, som med denna slå i sammanhang, hade nemligen bort undvika allt annat yttrande om grunderna för den afsedda revisionen af föreningsfördraget än att ifrågavarande fördrag borde i unionsvänlig syftning ulföras på de fördragsenlig! bestående och för begge nationerne sedan 1814 och 1815 förbindande grunder, om hvilka, i fall någon utredning af deras beskaffenhet frän Rikets Ständers sida varit af nöden, det tillkommit Konstitutions
Utskottet i Törsta rummet att afgifva utlåtande.
Utskottet hade, om det följt denna grundsats och icke öfverskridit sin befogenhet, ej kommit i tillfälle att gifva förökad tonvigt ät det, som i motiveringen för Grefve Anckarsvärds motion, enligt mitt förmenande, icke är affattadt så, som skyldigt afseende på brödrafolkets sjelfständighet samt på grannlagenheten mot dess nationalkänsla kräfde.
Med afseende slutligen på Utskottets hemställan, med anledning af Herr Dalmans, W. F., motion, måste man noga öfverväga två särskilda omstäudigheter: den ena att Rikets Ständer icke må hos Kongl.
Maj:t anhålla om något, hvarpå Högstdensamme icke kan fästa afseende; den andra huruvida den förändring af Norska Grundlagen hvarom fråga är, kan anses vara af den beskaffenhet, att den rubbar den bestående Unionen mellan konungarikena Sverige och Norge eller inskränker någon Sveriges rätt eller fördel.
I förstnämnde hänseende måste jag förklara, alt jag icke eger full visshet om hvad som i Norge är konstitutionel! bruk eller konstitutionel regel; men, efter hvad jag tror mig veta, är det lag och bruk i Norge, att då Siorthinget hos Konungen anmält en af Thinget beslutad Grundlagsändring, så meddelar Konungen, innan änuu Storthinget åtskiljes, Sitt svar antingen Hans Maj:t sanktionerar Storthingets beslut eller om Högstdensamme vägrar sin sanktion derå.
Om nu, såsom jag tror, detta kr konstitutionel ordning i Norge, så måste den af Utskottet föreslagna anhållan från Rikets Ständer om uppskof med Storthiugsbeslutets pröfning innefatta en begäran, pä hvilken Kongl.
Majit aldrig någonsin kan fästa afseende.
Det tarfvar alldeles ingen utläggning och bevisning att det vore förnärmande mot Rikets Ständers egen värdighet såsom Statsmakt att till Konungen frambära en önskan, som Högstdensamme icke lagligen kan uppfylla, och denna omständighet är ensam tillräcklig att förhindra Rikets Ständer att bifalla den af Utskottet, med anledning af Hörr Dalmans motion föreslagna framställning.
Häraf följer således, att om Herr Dalmans motion skulle till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda, denna åtgärd måste innefatta en bestämd begäran att Kongl. Majit måtte vägra sin sanktion å det Norska Storthingets beslut.
Mot framställandet af m lia (tjjibti i ti en Allm.
Besvärs- ock Ekon.-Utskollels Betänkande N:o 37. 49 en sådan begäran kunde några formela hinder icke möta, ty den Ständerna tillkommande rätt, att i hvilket ämne som helst till Konungen frambära sina önskningar måste älven berättiga dem att gifva Kongl. Majit sin mening tillkänna, i händelse till deras kunskap komrae, att Norges Storthing hade till Kongl. Majit inkommit med ett förslag till grundlagsändring, som skulle rubba Unionen eller beröfva Sverige någon dess rätt och fördel.
Detta var den andra synpunkt, ur hvilken den af Herr Dalman å bane bragta frågan måste betraktas.
Således, är Norska Storthingets beslut att afskaffa Riks-släthällare-embetet af den beskaffenhet, att det rubbar Unionen eller beröfvar
Sverige dess rätt och fördel?
För min del svarar jag härpå ett obetingadt nej, och mina skäl dertill äro: att Riks-ståthällaren varit en embetsman, sorn, af Konungen utnämnd i Norskt Stats-Råd, haft att befatta sig endast med Norges inre styrelse och förvaltning: att han varit ansvarig endast inför Norska Storihinget och enligt Norska lagar; att han, liksom öfrige afsättlige Norska embetsman, kunnat af Konungen entledigas efter föredragning i ensamt Norskt Stats-Råd; att embetet kunnat under årtionden föiblifva obesatt utan att ringaste klagan försports, att sådant haft några för föreningen elier för Sverige särskildt menliga följder; att embetets afskaffande endast innebär en inskränkning af den Norges Konung medgifna valfrihet vid besättande af ordförandeplatsen i Norska Regeringen; att det icke kan tillkomma någon annan än Norges Konung, att afgöra om Högstdensamme anser sig kunna och vilja efterskänka denna valfrihet, samt slutligen att den omständigheten, att stadgandet om Stäthållareskapet, liksom flera andra stadganden, inkommit i Norska Grundlagen efter underhandling med Svenske Kommissarier, icke kan göra detta och de öfriga på lika sätt tillkomna stadgandena till några kontraktseller traktats-bestämmelser emellan Norge och Kronan Sverige, enär det är otvifvelaktig! att Konung Carl XIIUs Kommissarier, fastän de voro Svenske män, underhandlade å Hans höga vägnar med Storihinget om de förändringar i Eidswolds-konslitutionen, hvilka Konungen fordrade såsom blifvande Korsk Konung■
Af dessa skäl och då det dessutom från alla sidor medgifvits, att Slåthällareembetets upphäfvande icke är för Unionen och för Sverige af någon vigt: då dessutom Norska Storthingets önskan att se detsamma upphäft måste anses ganska naturlig och välgrundad både för ernående af en lämpligare organisation af Norges regering och för undanrödjande af ett för ett sjelfständigt folk sårande sken af underdånighets-förhällande, hvilket icke i verkligheten finnes; då vidare det icke kan vara hvarken klokt eller den Svenska folkrepresentationen värdigt, att, der icke någon Sveriges fördel är i fråga, frambära en önskan, som måste såra värt brödrafolks nationalkänsla; och Bih. lill R.
Brot. 1859 $ 1860. 8 Sami. 10 Iläfl. 7 50 Allm, Besvärs- och Ekon.-Utskollets Betänkande
N:o 37. dä slutligen ett sådant steg endast skulle aflägsna oss ifrån, i stället att närma oss till den i broderlighet och endrägt företagna revision af förenings fördraget, som jag anser så nödvändig, för att ät föreningen gifva en för de håda rikenas naiionela sjelfständighet och materieia välmåga betryggande utveckling, så anser jag Utskottet har bort tillstyrka, att Herr Dalmans motion ej må till någon Rikets Siänders åtgärd föranleda.
I denna reservation hafva instämt Riksdags-fullmägtige Jöns Pehrsson från Blekinge län och Erih Hansson från Gefleborgs län.
Af Riksdags-fullmägtigen A. W.
Uhr från örebro län, emot födande: »Att Unions-kommittéens betänkande ej blifvit tryckt, hvarigenom Rikets Ständer och Utskottet i första hand mycket lättare kunnat få kännedom om hvad i Unionsfrågan redan vore åtgjord!, och Svenska allmänheten är väl lika berättigad att få den tryckt, sora den Norska.
Att väl mycken skärpa råder i motiveringen, hvilket motverkar det så önskvärda närmandet af folken.
Att Utskottet, genom att tillstyrka en begäran om uppskof med pröfningen af Storlhingets för sin del fattade beslut om Stålhållareskapets i Norge upphörande, i sjelfva verket begärt a/sia g å denna Norrmännens önskan, åtminstone för denna gång: har Siåthållare-embetet tillkommit genom beslut, öfverenskommet och fattadt af Norges Storthiug och Sveriges Konung, genom Dess Kommissarier, så lärer det väl äfven ku na afskaffas dä samma kontrahenter derom äro ense, hvadan jag skulle vilja tillstyrka att Rikets Ständer hos Unions-konungen mätte begära, att Han vid frågans behandling måtte i vederbörlig ordning betrakta densamma äfven ur Svensk synpunkt, hvarigenom Sveriges rätt, så ringa den i detta fall än är, ej lider något förnärmande och något hinder ej uppslår för frågans afgörande.»
Uti denna reservation har J. P. Andersson från Elfsborgs län instämt.
Af Riksdags-fullmägtigen Paul Hedström frän Wester-Norrlands län: »Då jag ej sjelf kunnat öfvervara Utskottets öfverläggning i förevarande ämne längre än till dess Utskottet öfverenskommit om de till eller afstyrkanden, hvarmed de väckte motionerna böra till de respektive
Stånden återsändas och ej fått deltaga i den slutliga öfverläggningen om och justeringen af betänkandet i dess öfriga delar samt särskildt de motiver, som för besluten komma att audragas, måste jag, dä jag nu går att emot dessa beslut i vissa delar anföra reservation, särskildt bemärka, att jag endast har sjelfva besluten att hålla mig till, och således hvarken kan anses hafva, vare sig med biträdande eller ogillande, yttrat mig öfver den slutliga redaktionen af betänkandet i dess öfriga delar.
Allm. Besv.- och Ekon.-Ulshottets Betänkande N:o 37. 51 Hvad jag således här har att tillkännagifva är i hvad raan jag från Utskottets beslut, rörande de särskilda motionerna varit skiljaktig och, der jag desamma biträdt, i hvad mening och under hvad förutsättning sådant skett.
I anledning af Grefve Anckarsvärds motion har äfven jag ansett att en revision af de begge rikenas inbördes förhållanden är af behofvet påkallad, då nemligen erkännas måste, att dessa förhållanden, sådana de nu äro, kunna gifva begge rikena giltiga orsaker till missnöje.
Men dessa ömsesidiga brister härleda sig, efter min tanke, ingalunda från den hufvudgrundsats af fullkomlig likhet i rättigheter och skyldigheter för de båda rikena, som ligger till grund för Unionen, utan tvertom derifrån att denna grundsats ej blifvit i de särskilda detaljstagandena genomförd, och att i öfrigt de nu gällande bestämmelserna icke äro nog fullständiga.
Det är dessa brister jag önskar att se afhulpna genom en revision af de särskilda Unionsbestämmelserna, men ingalunda ge nom ett upphäfvande af den nuvarande Unionen i dess innersta grundval och stiftandet af en ny slags förening, hvaruti större rättigheter skulle åt Sverige inrymmas, än åt Norge, hvars af Sveriges Konung och Ständer en gång garanterade sjelfständighet och frihet derigenom ovilkorligen skulle upphäfvas.
Ett sådant lika berättigande, redan nu gällande, rörande de hufvudsakligaste Unions-angelägenheterna, såsom t. ex. Konungaval m. ni., bör ingalunda kunna blifva svårt, än mindre omöjligt att genomföra och att med Unionens bestånd lörena.
Deremot skulle en motsatt princip genast i samma ögonblick den anloges, faktiskt upphäfva Unionen emellan 2:ne sjeifständiga riken och göra Norge t>it ett lydrike.
Man länke sig t. ex. en Unions representation, hvilken institution Utskottets afdelning i sitt förslag till betänkande ansett böra inrättas, man länke sig en sådan, till hvilken rikena ej finge skicka lika antal representanter eller i hvilken de ej hade lika stor rösträtt — huru vore i en sådan det mindre rikets sjelfständighet bevarad?
Men icke nog dermed att grundsatsen af olika rättigheter, äfven om den autoges, skulle i verkligheten upphäfva Unionen emellan de 2:ne sjeifständiga rikena Sverige och Norge, den skulle äfven så till vida leda till Unionens upplösande, att den omöjligen kan af Norsk representation eller af den Norska Konungen antagas.
Ett sådant förslag i sig sjelft alldeles opraktiskt och utan annan verklig följd än Norges förnärmande eller
Unionens upplösning är slutligen ej förenligt med Sveriges heder, då det bryter tro och lofven, och strider mot för Sverige förbindande traktater.
Det efverensslämmer ej med Svenska folkets heder, att under sken af att söka befästa den ingångna Unionen fordra sådana bestämmelser deri, som i verkligheten skulle upphäfva Unionen och den Norges sjelfständighet vi lofvat att hålla i helgd.
Då emellertid det nu af Utskottet fanade beslut rörande Grefve
Anckarscärds motion hufvudsakligen öfvereussiämmer med Aldelningens förslag, men i motiveringen till detta sistnämnda influtit åtskilligt ordande om en slik oiikslällighet och densamma frams'ällts såsom den enda lämpliga grundsatsen för den löreslagna s. k. revisionen, och jag ej kan veta hvad som kan komma att intagas i den motivering
Utskottet in pleno kommer att antaga, har jag, för den osanno - 52 Allm.
Besv- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. lika händelse att samma princip skulle af Utskottet antagas, ansett mig böra förklara att jag väl biträder förslaget om en revision, men endast för så vidt densamma bygges på fullkomlig likställighet i internationell hänseende emellan folken.
Hvad beträffar Herr Ribbings motion om tryckning af den så kallade Unionskommittéens betänkande, får jag mot
Utskottets beslut att afstyrka motionärens förslag anmäla min reservation, och kan ej undertrycka min lifliga förvåning öfver detta beslut.
Lösligheten af de skäl, som för afstyrkandet anförts, visar bäst beslutets beskaffenhet.
Lägger man härtill att förslaget med hög grad af fullständighet och sakrikhet berörer de Unionela förhållandena, som nu så lifligt sysselsätta sinnena och att det längesedan i Norge publicerats, samt att slutligen Utskottets ifrågavarande beslut fattats just i denna tidpunkt och i sammanhang med förslaget om revision, så lärer i sanning ej många ord behöfva på delta ämne spillas.
Utskottet har, hvad vidare beträffar Herr
Dalmans motion, icke kunnat tillstyrka hvarken den deruii föreslagna anhållan hos Kongl Maj:t om frågans hänskjutande, genom nådig Proposition, till Svenska Ständerna för inhemtande af deras »utlåtanden öfver Norska Stor.hingets beslut om. bland annat, uppbäfvandet af 14 §:n i Norges Grundlov ej hell^ r den deruti föreslagna »begäran hos Kongl.
Majit om en utredning af det statsrättsenliga lörhållandet i denna fråga».
Något annat yrkande än dessa begge förefinnes ej i motionen.
Der talas ej ett ord om frågans behandling i det ena eller andra slaget af Stats Råd, ej heller finnes ringaste skymt af förslaget att hos Kongl.
Maj:t anhålla, det han ej ville till pröfning företaga Storthingets iirågavarande beslut förr än i sammanhang med de förändringar af och de tillägg till föreningsbestämmelserna, som af den begäida revisionen kunna föranledas; hvilka begge sistnämnda förslag först, sedan man insett att motionärens yrkanden ej kunde hålla stånd, tillkommit.
Äfven sjelfva grundtanken i motionen — Ständernas rätt i frågan — har af Afdelningen i dess förslag lill betänkande blifvit fullkomligt vederlagd.
Motionärens begge yrkanden äro således helt och hållet afslagne.
I så måtto är jag med Utskottet fullkomligt ense och hade endast önskat, att detta äfven i Utskottets beslut uttryckligen blifvit utsagdt.
Deremot mäste jag reservera mig mot Utskottets nya, i Herr Dalmans motion alls icke omnämnda, förslag om anhållan hos Kongl. Majit, att frågan måtte af göras först i sammanhang med revisionen.
Då, efter min lanke, Svensk myndighet ej har med frågan att skaffa, är det naturligt, att det måste förefalla mig i hög grad olämpligt, om Ständerna i en sådan för dem främmande fråga skulle begagna den petitionsrätt, deega.
Men äfven de, hvilka möjligen anse alt förändringen å ena eller andra sättet erfordrar Svenskt sannycke, men ej ansett tillständig! att i detta afseende hos Konungen göra anhållan om sältet för Irågans afgörande, borde väl ock fiona olämpligt att petilionera rörande tiden derför.
Och att antaga det pluralitcten med detta beslut skulle, på sätt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 37. 55 åtskillige påstå, afse att hålla Sveriges förmenta rätt öppen för ömsesidig qvittning, förefaller mig så rent af löjligt, att jag ej ens deråt vill egna någon vederläggning.
I det jag sålunda i hufvudsak ogillar ifrågavarande Utskottets beslut, bör jag ej lemna oanmärkt det i samma beslut förekommande uttrycket *unionell stadgande»; det enda uttryck, som i viss mån erinrar om Herr Dalmans motion.
Till detta sväfvande uttryck, som väl kan innebära betydelsen af ett Unionsvilkor, men äfven utan någon sådan betydelse helt enkelt afse, det stadgandet i sina följder kan komma att beröra Sveriges rätt, har sålunda sammankrympt; hvad som i Herr Dalmans motion kallades ett »unionens hufvudvilkor».
Ehuru det just varit stadgandets förmenta natur af ett vilkor för Unionen, som skulle berättiga Svensk myndighet till inblandning i saken, undviker man nu med största försigtighet detta bestämda uttryck — om något hufvudvilkor lärer näppeligen numera blifva fråga — och begagnar den ena eller andra omskrifningen, såsom t. ex. just detta »unionelt stadgande»; ett uttyck, hvars ofvannämnda tvetydighet ger ett rymligare fält åt bevisningskonsten.
Skulle man emellertid med detta uttryck afse att
Sverige skulle hafva rätt alt inblanda sig i frågan om förevarande förändring i Norges Grundlov och inre styrelseform, så får jag mot en sådan uppfattning anmäla min reservation.
Att här utveckla de mångfaldiga gånger upprepade, talrika och bindande skälen, för den åsigt att Norges Storthing och Konung i frågan ega gemensamt utan andras inblandning besluta, kan här så mycket mindre ifrågakomma, som jag ej haft tillfälle att se de skäl, hvilka Utskottet möjligen kan komma att anföra för motsatt mening och således ej kan upptaga dera tiil skärskådande och vederläggning.» Bih. till R.
Brot. 1859 fy 1860. 8 Sami. 10 Baft. 8 Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 4 860.
Allm. flesv. och Ekon.-Vtskottets Betänkande N:o 38. \ %:o 38.
Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Mars 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om åtgärder till beredande a/ sabbatens värdiga firande.
Dessa motioner äro väckte inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Friherre Posse, J. A., samt inom Högvördiga Preste-Slåndet af Kontrakts-prosten Janzon och Komminister Westergren.