Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Från föregående förslag bibehåller Domprosten Sundbergs organisationsplan Domprost och Theologie Lektor såsom sjelfskrifna ledamöter; och, ehuru Utskottet icke för sin del kan anse de föregående förslagens bestämmelser i detta hänseende bindande, om annat bättre sätt för platsernas fyllande kan finnas, så ligger dock obestridligen en stor förtjenst hos förslaget deruti, att det i denna del upptager, hvad som enligt de föregående förhandlingarnes vittnesbörd varit Kongl.
Maj:ts och Rikets Ständers gemensamma tanke.
Mot förslaget, alt Rektor vid stiftsstadens läroverk skall blifva den tredje ledamoten i kapitlet, kunna väl, å ena sidan, betänkligheter uppstå deraf, att denna embetsmans dyrbara tid skulle derigenom blifva för mycket upptagen, och att, enligt gällande läroverksstadga, Reklorerne endast för viss lid tillförordnas; men å andra sidan synes det vara ovilkorligen nödvändigt, att, så länge läroverken lyda under Domkapitlens uppsigt och disciplinära domsrätt, deras rättigheter inom Domkapitlet bevakas af en skolans man, hvilket förhållande dock naturligtvis kommer alt undergå en väsendtlig förändring, om, genom inrättandet af en gemensam öfverstyrelse för läroverken, bandet emellan dem och Domkapitlen skulle kunna upplösas; och hafva äfven, med afseende på de stridigheter, som understundom kunna uppstå emellan preslerskapet och församlingarne samt tillhöra Domkapitlens afgörande, röster försports, hvilka uttalat sig för Rektorernes inrymmande i Domkapitlen, på den grund att de, åtminstone oftast, äro lekmän och derigenom kunna bilda en behöflig motvigt mot det uteslutande klerikala elementet hos ifrågavarande, till en del äfven administrativa myndigheter.
Beträffande åter förslaget om inrättande af kapitelpastorat, så äro, med afseende å vigten att vid införande af en dylik institution tillgodose ej mindre
Domkapitlens behof af duglige ledamöter, än äfven församlingarnes rätt till kyrkoherdar, som äro i sitt kall såsom sådane verksamme, så många särskilda omständigheter alt taga i betraktande för vinnande af utredning, om, med förenande af ofvannämnda begge uppgifter, della förslag är verkställbar^ all Utskottet icke i frågans närvarande skick tilltror sig att derom uttala något bestämdt omdöme.
I 3 och 6 §§ af Domprosten Sundbergs förfallningsförslag innehållas bestämmelser till förenklande af Domkapitlens arbetssätt, hvilka genomgått de flesta hittills framställda förslag i ämnet.
Det är olvifvelakligt, alt mycket äfven på denna väg 12 Santmans.
Stats- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. står att vinna, och alt genom hithörande reformer de klagomål till väsendtlig del skulle kunna afhjelpa», hvilka från skolans sida försports.
Denna del af ämnet utgör hufvudsakiiga föremålet för Herr A landers ofvanberörda motion, i hvilken tillika anmärkes, hurusom tjenstemännen vid
Domkapitlens expedition äro alltför illa aflönade i förhållande till deras särdeles trägna göromål, hvilka genom Statens fortgående utveckling och särskildt genom folkskolans utbildning och elementarläroverkens reformerande blifvit under de sednaste årtiondena sannolikt fördubblade.
De förändrade stadganden och öfriga förfoganden, Herr Alander i dessa hänseenden föreslår, äro: ”l:o.
Konsistorium sammanträde in pleno blott en gång i månaden, derest ej angelägna ärender föranleda ordföranden att detsamma lill en kortare öfverläggning någon gång deremellan sammankalla, och der förekomme endast förslags upprättande till lediga preslljenster, skolsysslors borlgifvande, jemte föregående prof och dessas bedömande, tvistemål, som höra under Konsistor» dom och andra vigtiga mål.
Vid pleni-sammanträden föres protokoll såsom vanligt och dess expeditioner torde äfven såsom hittills böra af hela Konsistorium underskrifvas.
Öfriga Konsistor» ärenden, såsom ombuds förordnanden, missivers utfärdande, handlingars remitterande till kommunikation, kyrkokassa-revisioners och ekonomiska besigtningars granskning, arfvodens och löners uträkning och reqvisilioner m. m., handlägges en, två eller tre gånger hvarje vecka ensamt af Ordföranden och vederbörande Notarie, med biträde af en eller högst 2:ne ledamöter, elter tur och öfverenskommelse.
Vid dessa sednare sammanträden föres intet protokoll, endast en kopiebok öfver utgående skrif— velser, hvilka sednare underskrifvas ensamt af Ordföranden och Sekreteraren eller Kamererare!).” ”2:o.
Konsistorii-expeditionen utgöres af 2:ne medlemmar, af hvilka den ene, kallad Konsistorii-sekreterare, företrädesvis före dia rict och protokollet samt uppsatte alla utlåtanden och ansvare för alla expeditioner, hvilka ej tillhöra Kamereraren.
Den andre, kallad Konsistorii-kamererare, biträde lör ekonomimålen vid uppsättningen af protokollet samt uppsälte alla utlåtanden, rörande sistnämnda mål jemte dithörande expeditioner.
Såsom ekonomimål må anses granskning af lönereqvisilioner åt elemenia! läroverken och pedagogien^, uträkning af vikarie och andra arfvode» för desamma, all befattning m-d aflöning och arfvoden af statsmedel åt folkskolorna, Folkskole-inspektörerne och seminarierna, granskning a Prost,irnes revisioner öfver kyrkooch vinkassorna samt al ekonomiska hesigtningar o. s. v. Dessutom åligge Kamereraren att föra de räkenskaper, som åligga Konsistorium, vidare att besörja reparationer å stiftsstadens elementarläroverks byggnader samt slutligen alt, der icke såsom i Lund och kanske älven i Upsala ln lydliga hinder mola, förvalta domkyrkans inkomster och å densamma besörja mindre reparationer; större domkyrkoreparationer och n\byggnader låte
Konsistorium verkställa genom särskildt dertill utsedd lämplig person, lie genom sistnämnde anordning ölverflödiga blifna dom - Santmans.
13 kyrkosysslomanna-tjensterna tillslagne löner skulle, efter vederbörande innehafvares afgång, jemte de till Konsistorii-amanuenserne nu af Statsverket årligen utgående 400 R:dr, användas till Konsistorii-expeditionernas af mig föreslagna löneförbättring. ” ”3:o.
Konsistorii-sekreterare och Kamererare skola hvardera bekomma 2,000 Riksdalers årlig lön, hvilken, åtminstone i de större stiften, bör, i samma ordning som Lektorernes, efter hvarje femte års väl vitsordad tjenstgöring förhöjas med 500
R:dr, tills den uppgått till 5,500 R:dr, med rättighet tillika för desse tjenstemän, alt, efter 50 års väl vitsordad tjenstgöring samt uppnådd 65 års ålder, erhålla afsked med pension, motsvarande lönen vid afskedstagande!.
Likväl skulle till Kongl. Blaj.ts disposition ställas medel att vid den nya löne-ordningens första inträde, tillägga dem, med afseende på deras föregående arbete i Statens tjenst, högre än den lägsta lönegraden.
Dessutom må vid hvarje års slut efter förekommande behof lämplig ersättning tilldelas åt af expeditionen begagnad renskrifvare.” — I sammanhang hvarmed motionären föreslår: ”att Rikets Ständer ville till de ofvan föreslagna förbättrade lönerna, äfvensom till pensioner åt gamla Domkyrko-sysslomän, som kunde vilja taga afsked, för nästa statsreglerings a ne år ställa till Kongl.
Maj.-ts disposition tillsammans 25,000 Riksdaler, alt eller behof användas.”
Då föihållandena alltmera påkalla en förändring i Domkapitlens sammansättning och arbetssätt — och derest i förra hänseendet en reform kan åvägabringas, arbetsordningen och den möj igen behöfliga förbättringen af Konsislorii-tjenstemännens lönevilkor torde böra endast i sammanhang med samma reform bestämmas — men erfarenheten visat, alt Rikets Ständer icke, innan vederbörande myndigheter blifvit i ämnet hörda, kunna med hopp om framgång besluta en så genomgripande förändring af ifrågavarande kyrkliga institution, som åsyftas genom de vid innevarande riksdag framställda förslag, hvilka för öfrigt synas nog beaktansvärda att kunna gifva anledning till utredande af deras verkställbarhet, och enär, på sätt äfven vid de begge här ofvan först afhandlade motionernas remitterande inom Ilögvördiga PresteStåndet yttradt blifvit, större sannolikhet för frågans slutliga lösning förefinnes, om framställning i ämnet varder efter vederbörandes hörande af Kongl. Maj:t afgifven, får Utskottet vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer mätte i underdånig skrifvelse lill Kongl. Maj:l, med anmälan om det alltmer tilltagande behofvet af
Domkapitlens omgestaltning till deras sammansättning och arbetssätt, och under omförmålande af de särskilda förslag i ämnet, som blifvit vid innevarande riksdag framställda, anhålla, att Kongl. Maj: t tacktes, efter ärendets utredning, låta utarbeta och för näst sammanträdande Rikets Ständer framlägga nådigt förslag lill en 14 Santmans.
Stats- och La g-Utskottets Betänkande N:o 36. sådan förändring af
Domkapitlen i ofvanberörda hänseenden, som af de närvarande omständigheterna kräfves.
Slockholm den 15 Augusti 1865.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Aug. 1863, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af Kongl.Kungörelserna den 20 November 184-5 och den 23 Mars 1858, rörande ersättning lill vittnen, som i brottmål åberopas af allmän åklagare.
De, i fråga 0111 ersättning lill vittnen, i i 7 Kapitlet 5 § och 2 1 Kapitlet 3 § Rältegångs-Balken uttryckta grunder äro: att den som vittnet påkallat, skall betala det dess resekostnad och läring efter vittnets värdighet, samt alt den, som saken tappar, skall gälda sin vederpart allt det åter, som han trängd varit att derå kosta.
Dessa grunder tillämpades likväl icke, der
Statens åklagaremagt uppträdde för alt genom ålals anställande beifra förbrytelser emot allmänna rättssäkerheten, enär det ansågs, alt vittnesmåls afgifvande i dylika fall vore en medborgerlig pligt, som måste uppfyllas utan någon särskild ersättning.
Men synnerligast på grund deraf, att personer befunits genom sin fattigdom vara urståndsatle att utan kännbara uppoff ringar fullgöra en slik skyldighet, väcktes vid 1844 och 1845 årens riksdag motioner om ersättning i vissa fall lill personer, hvilka, al allmänna åklagare åberopade, blifvit afbörda såsom vittnen i gröfre brottmål; och på underdånig hemställan af Rikets Ständer stadgades genom Kongl.
Kungörelsen den 20 November 1845: alt föreskriften i 17 Kapitlet 5 § Rältegångs-Balken derom, alt den, som vittne påkallat, skall betala dess resekostnad och täring, ”äfven bör tillämpas i gröfre, för allmänna säkerheten vådliga brottmål,” som af allmän åklagare åtalas, och alt följaktligen den, som allmän åklagare, å tjenslens vägnar, åberopat till vittne i dylikt Sammans.
Stafs- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 36.
15 mål, och som sig inslälll vid domstol belägen på minst tre mils afstånd från vittnets hemvist, hör, derest vittnet det äskar, och domaren pröfvar sådant skäligt, tilläggas ersättning af allmänna medel för dess resekostnad och uppehälle med högst 16 skillingar banko för hvarje dag, som i och för resan samt vistandet vid domstolen erfordras, -samt skjutspenningar för en häst fram och åter i de händelser, då den tilltalade antingen icke kan till ansvar dömas eller ock sakfäiles, men saknar tillgång att ersättningen utgifva; dock alt, om den tilltalade frikännes, och åtalet finnes vara utan skäl anstäldt, nämnda ersättningsskyldighet åklagaren åligger.
I öfverensstämmelse med Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 25 Februari 1858 skedde genom Kongl.
Kungörelsen den 23 Mars samma år den förändring härutinnan, att det afstånd af tre mil, som dittills utgjort vilkoret för ersättning af statsmedel, inskränktes till en mil.
Uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och lill Lag-Utskottet remilteradt Memorial (N:o 294), som, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, behandlats af sammansatt Stats- och Lag-Utskott, har Riksdagsfullmägtigen Nils Magnus Pellersson från Calmar län andragit, hurusom del undantag från 17 Kapitlet 5 § Rätlegångs-Balken, som sedan urminnes tid, derest icke åtalen varit alldeles obefogade, egt rum i sådana mål, som af allmänna åklagare blifvit utförda, grundade sig derpå, att åklagaren utförde målet icke å egna vägnar ulan i kraft af sin beställning, och alt i sådana det allmänna angående mål en hvar ansåges, utom i undantagsfall, pligtig att utan ersättning tillhandagå med biträde och upplysning, hvilket i fordna tider, då tingen utgjorde mötesplatser för större delen af häradets manliga befolkning, icke torde halva ansetts vara med kostnad eller binder förenadt, helst, enär befolkningen då var vida mindre rörlig än nu, vittnesmåls afläggande vid domstol utom häradet eller staden högst sällan torde hafva ifrågakommit, och att, sedan tidens förändrade förhållanden gjort bibehållandet af berörda undantag obilligt, hade genom ofvan anmärkta författningar i vissa fall stadgats om ersättning af allmänna medel åt vittnen i brottmål, men att den antydda obillighelen ej derigenom vore undanröjd.
Om man än af den omständigheten, alt för ett vittne, som blott har en mil till tingsstället, olägenheten af inställelse derstädes icke vore särdeles stor, skulle tillsvidare kunna vidblifva det undantag, att vittne, som endast har nyssnämnda väglängd till tinget, icke må för sin inställelse undfå ersättning af allmänna medel, funnes dock ej något skäl, hvarföre vittne, som hade mera än en mils tingsväg, icke skulle för inslällelsebesväret undfå ersättning äfven i sådana af allmänna åklagaren anhängiggjorda brottmål, som icke anses gröfre och för allmänna säkerheten vådliga, då det åligger allmän åklagare att med lika nit beifra öfverträdelser af gröfre eller lindrigare beskaffenhet, och af hvilken beskaffenhet brottet än må vara, vittnen ej kunna undvaras, der annan bevisning till den anklagades öfverlygande saknas.
Alt ålägga åklagaren att i mindre brottmål bekosta viltnesersättningarne, då den tilltalade sakfälles, men saknar tillgångar, eller ej kan sakfållas, eller fullgör ådömd värjemålsed, 16 Sammans.
Stats- och Lag- Utskottets Betänkande N:o 36. skulle alldeles förlama åklagaremagien, enär de åklagare tillerkända andelar i böter icke, äfven om de alltid utginge af de samfällda, kunde ens någorlunda motsvara de för förbrytelsernas upptäckande och bevisnings anskaffande nödiga resor och besvär, och åklagaren ej egde alt af Kronan erhålla ersättning för sina kostnader.
Med åberopande af grunden för 17 Kapitlet 5 § Rättegångs-Balken föreslår derföre motionären : ”att, med ändring af anförda Kongl. Förordningarne, må stadgas, alt den, som af allmän åklagare, å tjenstens vägnar, åberopad till vittne i brottmål, inställt sig vid domstol, bör, derest lian sådant äskar och domaren pröfvar skäligt, tilläggas ersättning af allmänna medel för dess resekostnad och uppehälle med 50 öre
Runt för hvarje dag, som i och för resan och vistandet vid domstol erfordras, samt skjutspenningar för en bäst fram och åter, i de händelser, då den tilltalade icke kan till ansvar dömas, eller ock sakfälles, men saknar tillgång alt ersättningen utgifva; dock att om den tilltalade frikännes och åtalet finnes vara utan skäl anstäldt, nämnda ersättningsskyldighet åligger åklagaren.”
Utskottet får i alseende härpå erinra: alt, om äfven ofvan anmärkta praxis att, i fråga om ersättningar lill vittnen, som al allmän åklagare åberopas, göra ett undantag från stadgandet i 17 Kap. 5 § Rättegångs-Balken skulle synas hafva vunnit erkännande genom de ordalag, som begagnas i Kongl. Kungörelsen den 20 November 1845, den likväl icke öfverensslämmer med det oförändrade stadgandet i lagens nyssnämnda rum; alt den ej heller torde allmänneligen förekomma annat än med afseende på den af nämnda lagrum beroende skyldigheten för den, som vittne påkallat, alt förskottsvis till detsamma utgifva ersättning; samt att deremot vid målens slulliga afdömande den i samma lagrum, jemfördt med 21 Kap. 5 § RättegångsBalken, lagda grund för parternas skyldighet att ersätta vittnena i målet af domstolarne tillämpas äfven mot åklagare, i de fall då Staten ej genom de ofvan anförda Kongl. Kungörelserna åtagit sig ersättningsskyldigheten.
Vid sådant förhållande äro vittnen af lagen tillerkända rättighet till ersättning i alla brottmål, allenast med den olikhet atl denna vid de gröfre brotlmdlen i vissa fall utgår af statsmedel; men vid de öfriga af åklagaren eller den tilltalade.
Skulle lagens tydliga stadgande ej af alla domstolar på detta sätt tillämpas, står rättelse deruti att vinna på lagskipningsväg, ulan behof af någon ny lagstiftningsåtgärd.
Om det kunnat iörefinnas något skäl, att, såsom genom oftaomförmälda Kongl. Kungörelser skett, till åklagarens förmån och lör att derigenom befordra de grofva brottens beifrande, göra ett sådant undantag från den af 17 Kap. 5 § och 21 Kap. 5 § Rättegångs-Balken följande skyldighet för åklagare att, der endast ofullständig bevisning mot den tilltalade förekommit, bekosta sina vittnens inställelse, så är deremot bibehållandet vid de mindre brotten af åklagarens enligt nämnda lagrum bestämda ersättningsskyldighet ett lämpligt medel alt hindra enskildes besvärande med obefogade eller förhastade åtal af sådana, för den allmänna säkerheten mindre vådliga förseelser.
Beträffande Sammans.
Stats- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 36. 17 Beträffande åter anmärkningen derom, att, som den sakfällde ej alltid eger tillgångar att gälda de honom ådömda ersättningar, vederbörande vittnen ofta gå i mistning deraf, då brottmålen ej äro af den grofva beskaffenhet, att medlen af Staten förskjutits; så är detta ingenting annat, än hvad som ganska ofta inträffar äfven i andra fall, nemligen att enskilda personer ej magta upfylla af dem ingångna eller iråkade förbindelser; och det kan ingalunda anses såsom ett åliggande för samhället, att garantera sina medlemmars förmåga i sådant afseende.
Det är visserligen sannt, alt vittnen blifva genom en lagens ovilkorliga befallning tvungna att fullgöra deras uppdrag såsom sådana och derigenom ofrivilligt råka i det ifrågavarande rättsförhållandet till en för dem fremmande person, men det synes icke vara för mycket begärdt af den enskilde medborgaren, att han för det allmännas bästa löper denna risk; och om delta förhållande skulle kunna utgöra en giltig grund för Statens ersättningsskyldighet i brottmål, så borde denna skyldighet af samma skäl sträcka sig äfven till civila mål, hvarigenom oberäkneliga utgifter skulle tillskyndas Staten, och trätlystnaden erhålla en verksam uppmuntran, i synnerhet hos dem, som hafva ingenting att förlora.
Utskottet får alltså vördsamt tillstyrka: alt den ifrågavarande motionen icke må till någon lagstiftningsåtgärd föranleda.
Stockholm den 13 Augusti 1863.
Af Riksdagsfullmägtigen Nils Magnus Pettersson från Calmar lån.
Brot. 1862 & 1863. i Sami. 2 Afd. 12 Haft. 3 18 Sammans.
Stats- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 37. N:o 37.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående ersättning till domare och målsegande i de fall, då flera härad hafva gemensam tingsstad i brottmål.
Omförmälda nådiga Proposition, som, jemte det dervid fogade Statsråds-protokoll blifvit af Höglofliga Bidderskapet och Adeln, Högvördiga Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnad till Stats—Utskottet, men af Vällofliga BorgareStåndet till Lag-Utskottet, hvarefter den blifvit af Sammansatt Stals- och Lag-Utskott behandlad, är af följande lydelse: ”Fördelarne deraf, att ransakningsfånge, å cellfängelse inlagen, i allmänhet icke för ransaknings undergående transporteras utom fängelset, äro från fångvårdens synpunkt obestridlige.
På deras erkännande hvilar redan Förordningen den 20 November 1845 och i öfverensstämmelse dermed hafva tid efter annan, sedan för hvart särskildt fall framställning blifvit hos Kongl.
Maj t i underdånighet gjord, beslut fattats om gemensamma tingsstäder för särskilda härader å närbelägna läns- eller krono-cellfängelsers för ransakning med häktade personer inredda domstolslokaler.
Intygen om gagnelighelen af dessa förfoganden, der de hittills vidtagits, hafva ock varit allmänna och sammanstämmande.
I samma mån som ransakningsfängelset är aflägset från den ort, der brottet är begånget, måste dock tillämpningen af ofvannämnda grundsats framkalla svårigheter, som ej kunna förbises, och då denna till— lämpning, till följd häraf, synes böra ske på sätt hittills egt rum, efter pröfning af hvad för hvarje särskild ort finnes tjenligt, men likväl en något större utsträckning än hittills antagligen kan åt de i åberopade
Förordning afsedda anordningar utan synnerliga olägenheter beredas, derest domare och målsegare, hvilka billigtvis ej böra mera än nämnd, åklagare och vittnen betungas derför, att ransakningarna för - Sammans.
Stats- och Lag-UtsTcottets Betänkande N:o 37. 19 läggas från deras rälta tingsstad, berättigas lill ersättning för derigenom uppkommande kostnader, har Kongl. Maj:t härmed velat i nåder föreslå Rikets Ständer dels att, i öfverensstämmelse med hvad redan är i Förordningen den 17 September 1851 stadgadt om ersättning till Nämndemän i de fall, då flere härader hafva gemensam tingstad i brottmål, vederbörande domare, som der håller ransakning med häktad person, må ega att af allmänna medel lill det belopp, som för resor i Kronans angelägenheter enligt författningarne domare tillkommer, undfå ersättning, beräknad efter den väglängd, hvarmed afståndet från hans hemvist till den gemensamma tingsstaden må öfverstiga det till häradets eller tingslagets vanliga tingsställe, dels ock att till målsegare, som å gemensam tingsstad personligen sig inställer vid ransakning angående gröfre, lör allmänna säkerheten vådliga brott, ersättning beräknad efter skilnaden i väglängd, såsom nyss är sagdt, får för resekostnad och uppehälle, derest den tilltalade icke frikännes, af allmänna medel utgå efter enahanda grund, som angående sådan ersättning åt vittnen är föreskrifven.
De Geer.'1'1
Uti den till innevarande riksdag afgifna nådiga Propositionen om Statsverkets tillstånd och behof har Kongl. Majit föreslagit Rikets Ständer, att, derest Rikets Ständer bifalla den nu ifrågavarande Propositionen, det befintliga anslaget till vittnen och parter måtte under titel: ersättning till domare, vittnen och parter förslagsvis upptagas till ett förhöjdt belopp af 16,02*2 Ridr 50 öre; och har Stats—Utskottet, som lör pröfningen af den ifrågavarande Propositionen bort sammanträda med Lag-Utskottet, å den vid dess Utlåtande (N:o 59), angående regleringen af utgifterna under Riks-statens Andra Hufvudtitel, fogade tabell upptagit berörda förslagsanslag med allenast dess nuvarande belopp, under förbehåll alt framdeles vid upprättande af Riks— staten å densamma få upptaga det belopp, som, med anledning af nu ifrågavarande nådiga Proposition, Rikets Ständer kunde linna för godt att bestämma.
På de af Kongl.
Majit i den ifrågavarande nådiga Propositionen anförda skäl, och enär det befintliga anslaget till ersättning åt vittnen och parter, hvilket för när varande är förslagsvis upptaget till 7,500 Ridr, men under de sednare åren utgått med omkring 13,000 Ridr årligen, derest den nådiga Propositionen bifalles, torde komma att starkare än hittills anlitas, får Utskottet vördsamt tillstyrka, det mätte Kongl. Maj:ts ifrågavarande nådiga Proposition af Rikets Ständer bifallas, samt att nuvarande anslag ä Riks-statens 20 Sammans.
Stats och Lag-Utskottets Betänkande N:o 38.
Andra Hufvudtitel lill ersättning ät vittnen och parter mätte under titel: ersättning till domare, vittnen och parter förslagsvis upptagas till det af Kongl Maj.l äskade, förhöjda belopp, 16,022 R:dr 50 öre.
Ank. till Exp.UtBk. den 13 Ang. 1863, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om stiftande af en lag, rörande afskedande af Statens embets- och tjenstemän, som i följd af vansinne, lamhet, blindhet eller annan obotlig sjukdom längre tid varit urständsatte alt deras tjensler bestrida.
Uti ett till Högloflig;!
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial (N:o 8), som blifvit till Stats-Utskottet remilteradt och jemlikt 43 § Riksdagsordningen behandlats af Sammansatt Stats- och Lag-Utskott, har Grefve Taube, H. E. föreslagit, alt Rikets Ständer mätte för sin del antaga en så lydande lag; ”Statens embets- eller tjensteman, hvilken i följd af vansinne, blindhet, lamhet, eller annan obotlig sjukdom under tre på hvarandra följande år oafbrutet varit ur— ståndsatt ali sin tjenst förrätta, utan alt anledning vidare är förhanden, att lian kan åter vinna tjenstbarhet, må, sedan lietta förhållande blifvit genom föregången ransakning behörigen utredl och styrkt, vid domstol, derunder han för embete eller tjenst lyder, medelst dom kunna från tjensten skiljas.