Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Konunga-sonen helsade den fagra jungfrun, och sporde om hon rådde öfver ön.
Rosa Lilla jakade härtill.
Konunga-sonen sporde åter om hon var en sjö-jungfru eller en vanlig menniska.
Då förtäljde mön hvad äfventyr hon hade genomgått, och huru hon af en storm blifvit kastad till den ensliga ön; tillika berättade hon om sin ätt och härkomst.
Då blef konunga-sonen glad i hugen, och kunde icke fyllest prisa den unga möns vänlek och fägring.
De samtalade nu länge med hvarandra, och deras samspråk lyktades så, att konunga-sonen frågade om Lilla Rosa ville följa honom hem och blifva hans drottning, hvartill hon gaf sitt ja och samtycke.
Derefter seglade de bort ifrån ön, och kommo till konunga-sonens rike.
Men Lilla Rosa tog den grönskande linden med sig, och satte den vid kungs-gården.
Och linde-löfven spelade, och näktergalen sjöng, så att hela nejden hade sin lust och glädje deraf.
När Lilla Rosa hade varit gift någon tid, föll hon i barnsäng, och födde ett svenne-barn.
Då tänkte hon på sin gamle fader, och skickade honom bud om allt hvad henne hade vederfarits; men hon ville icke låta någon veta, att drottningen varit skulden till hennes sorger.
Vid dessa tidningar blef konungen mycket glad, och med honom hans män, ty alla höllo Lilla Rosa kär.
Men drottningen och Långa Leda buro en stor harm att Rosa ännu var vid lif, och gingo så till råds med hvarandra, huru de skulle vålla konunga-dotterns ofärd.
Den falska styfmodern lagade sig derefter i ordning, och sade att hon ville fara bort och helsa på Lilla Rosa.
När hon kom fram, blef hon emottagen på det aldra bästa; ty konunga-dottern ville icke minnas allt det onda hennes styfmoder hade kommit å bane; men drottningen sjelf ställde sig mycket vänlig, och talade många fagra ord.
En afton sade styfmodern till Lilla Rosa, att hon ville gifva henne en föräring till minne af deras frändskap och kärlek.
Styfdottern tänkte icke uppå något svek, utan tackade för gåfvan.
Då tog drottningen fram en silke-sömmad serk, som var stickad med guld i hvarendaste fåll.
Men den fagra serken var argt förtrollad, så att när Lilla Rosa drog den uppå, blef hon plötsligen omskapad till en gås, som for ut genom vind-ögat och kastade sig i hafvet.
Men som konunga-dottern egde ett fager-gult hår, så fick gåsen gyllene fjädrar.
I samma stund upphörde linden att spela, näktergalen tystnade med sin sång, och hela kungs-gården uppfylldes med sorg och bedröfvelse.
Mest af alla sörjde Rosa Lillas gemål, den unge konungen, och han ville icke låta hugsvala sig.
Om nätterna, när månen sken, och konungens fiskare voro ute på hafvet att vittja sina nät, blefvo de varse en fager gås med gyllene fjädrar, som låg och gungade på böljorna.
Häröfver undrade de storligen, och det tycktes dem vara ett märkligt järtecken.
Men en natt samm den fagra gåsen fram till fiskarens båt, och begynte samtala med honom.
Gåsen helsade, och sporde:
»God qväll, fiskare!
Huru står det till der hemma på kungsgården? --
Spelar min lind?
Sjunger min näktergal?
Gråter min lille son?
Gör min herre sig någonsin glad?»
När fiskaren hörde detta och igenkände drottningens röst, blef han underlig till mods, och svarade:
’Der hemma på kungsgården står illa till: --
Din lind spelar inte.
Din näktergal sjunger inte.
Din son gråter både natt och dag.
Din herre gör sig aldrig någonsin glad.’
Då suckade den fagra gåsen, och tycktes vara mycket bedröfvad.
Hon qvad:
»Stackare jag! som nu på blåa böljor far, och aldrig mer kan bli det jag varit har.
God natt, fiskare! -- Jag kommer här två gånger till, och sedan aldrig mer.
I samma stund försvann fogeln; men fiskaren for hem och förtäljde den unge konungen, sin herre, hvad han hade hört och förnummit.
Konungen gaf nu befallning, att man skulle fånga den gyllene gåsen, och lofvade fiskarena en stor belöning, om de kunde fullgöra hans uppdrag.
Då tillagade männen sina snaror och annan redskap, samt gåfvo sig ut på sjön att vittja sina nät.
När så månen hade gått upp, kom den fagra guld-gåsen åter simmande öfver böljorna fram till deras båt.
Hon helsade, och sade:
»God qväll, fiskare! huru står det till der hemma på kungsgården?
Fiskaren svarade såsom förra gången:
’Der hemma på kungsgården står illa till.
Då blef den fagra gåsen mycket bedröfvad, och qvad:
»Stackare jag! som nu på blåa böljor far, och aldrig mer kan bli det jag varit har. --
God natt, fiskare! -- Jag kommer här ännu en gång, och sedan aldrig mer.»
Vid dessa ord ville fogeln åter draga sin kos; men fiskarena voro tillreds, och kastade hastigt sina snaror öfver den.
Då begynte gåsen att slå med vingarne, och skriade sorgligt: »Släpp snart, eller håll bra!
Släpp snart, eller håll bra!
I detsamma skiftade hon sin hamn, och blef till ormar, drakar och andra grymma djur.
När fiskarena märkte detta, räddes de för sina lif, och släppte snarorna, så att fogeln kom undan.
Men när konungen fick höra utgången af deras färd, blef han illa till mods, och sade att de icke bort låta skräma sig af en synvilla.
Han lät derefter tillreda nya och starkare snaror, för att fånga den gyllene gåsen, och förbjöd fiskarena vid lifsstraff att låta henne undkomma, när hon nästa gång skulle visa sig.
Tredje natten, sedan månen var uppgången, rodde konungens fiskare åter ut på hafvet till att vittja sina nät.
De bidade länge, men ingen guld-gås syntes.
Ändtligen kom hon åter farande öfver vågorna, och samm bort till deras båt.
Fogeln helsade såsom tillförene:
Gråter min lilla son?
Fiskaren genmälte:
Din lille son gråter både natt och dag.
Då suckade den fagra gåsen, och tycktes vara mycket sorgsen.
God natt, fiskare! -- Nu kommer jag aldrig här mer.»
Gåsen ville så draga bort, men fiskarena kastade sina snaror, och höllo henne fast.
Då blef fogeln mycket ängslig, slog hårdt med vingarne, och skriade: »släpp snart, eller håll bra! släpp snart, eller håll bra!»
Hon skiftade derefter sin hamn, och blef till ormar, drakar och andra farliga djur.
Men fiskarena räddes för konungens vrede, och höllo troget fast i snaran.
De lyckades nu att fånga den gyllene gåsen, och förde henne hem till kungsgården, hvarest man noga vaktade att hon ej skulle undkomma.
Men fogeln var tyst och purken, och ville icke tala, och så blef konungens sorg ännu större än den förut hade varit.
Det hände sig någon tid derefter, att en gammal qvinna af sällsamt utseende kom gåendes till kungsgården, och beddes få tala vid konungen.
Vakten svarade, såsom befaldt var, att konungen för sorg och bedröfvelse icke ville samspråka med någon, men qvinnan var mycket enträgen, och så blef hon insläppt.
När hon nu kom inför konungen, sporde denne efter hennes ärende.
Qvinnan svarade: »Herre, konung! det är mig sagdt, att din drottning blifvit förvandlad till en gyllene gås, och att du sörjer både natt och dag öfver denna stora olycka.
Nu har jag kommit hit, för att lösa förtrollningen och gifva dig åter din gemål, om du eljest lofvar bifalla ett vilkor, som jag vill framställa.»
När konungen hörde detta tal, blef han mycket glad, och frågade hvad som vore qvinnans begäran.
Då tog käringen till orda: »jag har mitt hem uti brinken, som ligger på andra sidan om den svarta floden.
Nu bedes jag, att du låter lägga en sten-mur rundt omkring berget, så att ditt fä icke kommer dit och oroar mig, när det släppes i bete.»
Detta tycktes konungen vara en ringa bön, och han lofvade gerna efterkomma den, ehuru han mycket tviflade att qvinnan kunde hålla sitt ord, såsom hon hade utfästat.
Käringen började nu omständligt förtälja, om allt som hade vederfarits Lilla Rosa af hennes elaka styfmoder.
Men konungen hade svårt att tro detta tal, ty han kunde icke tänka, att den gamla drottningen var så falsk i hjertat.
Då beddes qvinnan få se den fagra silkes-serken, som Lilla Rosa hade fått i vängåfva af sin styfmoder.
Konungen lät hemta serken, och så gingo de samman till rummet hvarest guld-gåsen hölls innestängd.
När de nu hade kommit fram, gick trollqvinnan bort till den fagra gåsen, och drog tyget öfver henne.
Då löstes förtrollningen, Lilla Rosa återfick sin rätta skepnad, och i stället för en gyllene gås, stod der en fager qvinna med gullgult hår, såsom tillförene.
Men i samma stund begynte linden åter spela, och näktergalen sjöng i dess topp, så att det var en lust och glädje deråt.
Nu vardt fröjd öfver hela kungsgården; men konungen förstod att den gamla qvinnan hade talat sannt, och höll redeligen sitt löfte såsom han hade tillsagt.
Lilla Rosa och hennes gemål gjorde sig derefter redo, att fara bort till konungen som var Rosas fader.
När de kommo fram, vardt den gamle konungen så glad, att han blef som ung på nytt, och med honom gladdes hela hans rike; ty alla hade med sorg hört omtalas hvad ofärd hade träffat konunga-dottern.
Men en var det som icke blef glad, och det var drottningen, ty hon kunde väl märka, att hennes falskhet var uppdagad och hennes tid ute.
När nu den gamle konungen förnam hvad svek och oförrätt hans dotter fått lida af sin elaka styfmoder, blef han mycket vred, och dömde drottningen till döden.
Men Lilla Rosa bad för sin styfmoders lif, och så lät konungen henne råda, och satte sin gemål uti fånga-tornet för all hennes tid.
Drottningens dotter, Långa Leda, fick njuta samma rätt som sin moder.
Men den unge konungen och Lilla Rosa återvände till deras eget rike.
-- Och der spelar linden, der sjunger näktergalen; der gråter prinsen hvarken natt eller dag; der gör sig konungen alltid glad.
C. Jungfru Swanhwita och Jungfru Räfrumpa.
Ifrån Östergötland.
Det var en gång en elak qvinna, som hade två döttrar, en egen dotter och en styfdotter.
Den egna dottern var stygg till utseende och ännu styggare till sinnes-art; men styfdottern var fager till åsyn och mild till lynne, så att alla som sågo henne unnade henne godt.
Häröfver harmades styfmodern och styfsystern, och voro städse afundsamma mot den värnlösa flickan.
Det hände sig en dag, att den unga mön blef skickad af sin styfmoder att hemta vatten ur källan.
Vid hon kom fram, sträcktes en liten hand upp öfver vattu-brynet, och det hördes en röst, som sade: »jungfru, fager och fin! gif mig ditt guld-äpple, så vill jag önska dig tre goda önskningar.»
Då gjordes det flickan ondt om honom, som bad så innerligen vackert, och hon räckte så guld-äplet åt den lilla handen.
Derefter lutade hon sig ned öfver källan, och aktade noga att hon icke måtte grumla vattnet, medan hon fyllde sitt käril.
När hon nu återvände mot hemmet, önskade Källråden, att den väna flickan skulle blifva tre gånger fagrare än hon var, att hvarje gång hon log skulle en guld-ring falla ur hennes munn, och att röda rosor skulle rinna upp hvarhelst hon trådde på marken.
I samma stund skedde allt såsom det blifvit önskadt; men flickan kallades efter den dagen jungfru Svanhvita, och ryktet om hennes fägring gick vida ut öfver landet.
När den elaka styfmodern förnam allt detta, fick hon en stor harm, och öfverlade med sig sjelf, huru hennes egen dotter skulle blifva lika fager som Svanhvita var.
Till den ändan utforskade hon noga huru allt hade tillgått, och skickade så sin dotter att likaledes hemta vatten.
När nu den elaka flickan kom fram till källan, räcktes en liten hand upp öfver vattubrynet, och det hördes en röst, som sade: »jungfru, fager och fin! gif mig ditt guld-äpple, så vill jag önska dig tre goda önskningar.»
Men käringens dotter var både elak och girig, så att hon aldrig kunde gifva något till skänks; hon slog derföre till den lilla handen, bannade Käll-råden, och svarade i vredesmode:
»icke må du tänka att du får något guld-äpple af mig.»
Derefter fyllde hon sitt ämbar, grumlade källvattnet, och gick ondsint sina färde.
Då vredgades han som rådde öfver källan, och önskade henne tre onda önskningar till lön för hennes elakhet.
Han önskade, att hon skulle blifva tre gånger styggare än hon redan var, att en död råtta skulle falla ur hennes munn hvarje gång hon skrattade, och att räf-rumpor1 skulle växa i hennes spår, hvar helst hon trådde på marken.
Ifrån den dagen vardt den elaka flickan på spe kallad jungfru Räfrumpa, och der blef ett stort tal ibland folket, om hennes underliga utseende och sinnes-art.
Men käringen kunde illa lida, att hennes styfdotter var fagrare än hennes rätta dotter, och den stackars Svanhvita fick efter den stunden lida all orätt och smälek, som kan falla på ett styfbarn.
Jungfru Svanhvita hade en broder som hon höll mycket kär, och som älskade henne tillbaka af allt hjerta.
Svennen hade längesedan dragit ifrån hemmet, och tjente nu hos en konung, långt, långt bort i främmande land.
Men de andra hofmännen buro afund emot honom för den gunst han vunnit hos sin herre, och ville gerna komma honom på fall, om de eljest kunde få någon sak med honom.
Svennens afunds-män aktade noga uppå allt hvad han måtte företaga sig, och gingo så en dag inför konungen.
De sade: »Herre, konung! vi veta väl att du icke kan lida vrånghet och olag af dina tjenare.
Derföre hafva vi icke velat dölja, att den främmande svennen, som är i din tjenst, hvarje morgon och afton böjer knä för en afgud.»
När konungen hörde slikt, tänkte han att det var illvilja och förtal, och satte ingen tro dertill.
Men hofmännen sade, att han väl sjelf kunde öfvertyga sig om de hade talat sanning eller icke.
De förde så konungen till ungersvennens kammare, och bådo honom titta igenom nyckel-hålet.
Vid nu konungen såg ditin, blef han varse att svennen låg på knä framför en fager bild, och kunde han så icke tänka annat, än att allt var sannt som hofmännen hade berättat.
Konungen blef nu mycket vred, kallade ungersvennen inför sig, och dömde honom till döden för hans stora ogernings skull.
Men svennen urskuldade sig, och sade: »Herre, konung! icke må du tänka att jag dyrkar något afgudabeläte; detta är min systers bild, och jag beder till Gud hvarje morgon och afton, det han ville bevara henne, emedan hon är i en elak styfmoders våld.»
Konungen beddes derefter att få se bilden, och kunde icke tröttna att skåda dess fägring.
»om det är sannt, såsom du säger mig, att detta är din syster, så skall hon blifva min drottning, och du skall sjelf fara bort att hemta henne.
Men om du ljugit, skall det blifva ditt straff att kastas för vilddjuren i lejona-kulan.»
Konungen lät derefter utrusta en snäcka på det aldrapräktigaste med manskap och dyrbart gods, samt skickade svennen med mycken ståt, att hemta sin fagra syster till konunga-hofvet.
Ungersvennen färdades nu vida öfver hafvet, och kom ändteligen hem till sitt land.
Här uträttade han sin herres ärende, såsom honom var befaldt, och lagade sig derefter att segla tillbaka.
Då bådo hans styfmoder och styfsyster, att äfven de skulle få följa med på skeppet.
Svennen var illa tillfreds härmed, och nekade till deras begäran; men Svanhvita bad för dem, och så fingo de sin vilja fram.
När de nu hade lagt till sjös, och kommo ut på villande haf, växte der upp en häftig storm, så att sjöfolket trodde att fartyg och allt skulle gå till grund.
Men ungersvennen var vid godt mod, och gick högt upp på rån, för att se om han icke kunde skönja land på någon sida.
När han så hade spejat ifrån masten, ropade han till Svanhvita, som stod på skepps-bord:
»kära syster! nu ser jag land»; men det blåste så hårdt, att jungfrun icke kunde höra hans ord.
Då sporde hon sin styfmoder åt, hvad hennes broder hade sagt.
Den falska qvinnan genmälte: »jo, han säger att vi aldrig komma på Guds gröna jord, om du icke kastar ditt guld-skrin i sjön.» När Svanhvita hörde detta, gjorde hon såsom henne var sagdt, och kastade sitt guld-skrin i hafvets djup.
Efter någon stund ropade svennen åter igen till sin syster, der hon stod på skeppsbord: »Svanhvita! det är tid att du smyckar dig till brud, ty vi komma snart fram»; men jungfrun kunde icke höra hans ord för den häftiga stormen.
Då sporde hon sin styfmoder åt, hvad hennes bror hade sagt.
Den falska qvinnan mälte: »jo, han säger att vi aldrig komma på Guds gröna jord, om du icke kastar dig sjelf i hafvet.»
Detta föll Svanhvita sällsamt före; men den elaka styfmodern sprang till, och skuffade henne hastigt öfver bord.
Den unga mön blef så bortförd af de blåa böljorna, och kom till Hafsfrun, som råder öfver alla hvilka omkomma på sjön.
När nu svennen gick ned ifrån rån och sporde om hans syster var smyckad, förtäljde styfmodern med många falska tårar, att Svanhvita hade fallit i sjön.
Då blef ungersvennen förfärad, och med honom allt skepps-folket, ty de visste väl hvad straff väntade dem, att de så illa hade aktat konungens brud.
Men den falska qvinnan fann på ett annat svek; hon sade att de skulle smycka hennes egen dotter till brud, så kunde ingen veta att Svanhvita var borta.
Svennen nekade väl härtill; men skepps-männen räddes för sina lif, och tvingade honom att göra såsom styfmodern hade sagt.
Jungfru Räfrumpa smyckades nu på det aldrapräktigaste med röda ringar och gyllene bälte; men ungersvennen var illa till mods, och kunde icke förgäta hvad ofärd hade träffat hans rätta syster.
Medan allt detta timade, lopp fartyget in under landet, hvarest konungen var till mötes med allt sitt hof och mycken fager utrustning.
Der breddes nu dyrbara täcken, och konunga-bruden fördes ifrån skeppet med stor heder.
Men när konungen fick se jungfru Räfrumpa, och hörde att hon skulle vara hans brud, märkte han oråd, och blef högeligen vred.
Han lät så kasta ungersvennen för djuren i lejona-kulan, men sjelf ville han icke rygga sitt kungs-ord, utan tog den stygga jungfrun till gemål, och så vardt hon drottning i sin systers ställe.
Jungfru Svanhvita egde en liten hund, som hon höll mycket kär.
Han kallades Snöhvit.
Sedan nu den unga mön var borta, fanns ingen som vårdade sig om det trogna djuret, utan han gick upp till kungsgården, och tog sin tillflykt i stegerhuset, hvarest han lade sig framför eld-staden.
Om qvällen, sedan alla gått till hvila, märkte köks-mästaren huru dörren öppnades af sig sjelf, och en liten fager and, som var fängslad med en kedja, hoppade in i köket.
Hvarhelst den lilla fogeln trådde på marken, upprunno de aldraskönaste rosor.
Men anden gick fram der hunden låg i spisel-grufvan, och qvad:
»Stackars du liten Snöhvit! förr fick du ligga på silkes-bolstrar blå, nu får du ligga i askan den grå.
Stackars min bror! han sitter i lejona-kulan.
Tvy vare jungfru Räfrumpa! hon sofver på min herres arm.»
Anden tillade:
»stackare mig! jag kommer här ännu två nätter till, sedan får jag aldrig se dig mer.»
Derefter smekte hon den lilla hunden, och hunden vänslades emot henne tillbaka.
Men när det lidit någon stund, öppnades dörren af sig sjelf, och den lilla fogeln gick sina färde.
Andra morgonen, när dager var ljus, tog köks-mästaren af de fagra rosorna hvilka voro strödda på golfvet, och lade omkring faten som buros fram på konungens bord.
Men konungen kunde icke nog förundra sig öfver blommorna, utan lät kalla köks-mästaren, och sporde hvadan han fått så fagra rosor.
Då förtäljde kocken huru allt hade timat om natten, och hvad anden hade talat till den lilla hunden.
När konungen hörde detta blef han underlig till mods, och befallte köks-mästaren sända bud, när fogeln nästa gång skulle visa sig.
Andra natten gick den lilla anden åter upp i köket, och talade med sin hund såsom förr.
Då sändes bud till konungen, och han kom tillstädes, just vid det fogeln hoppade ut genom dörren.
Men öfverallt på köks-golfvet lågo fagra rosor, hvilka spridde en ljuflig lukt, så att ingen hade någonsin sport deras like.
Konungen satte sig nu i sinnet, att om fogeln ännu en gång ville visa sig, skulle den icke undkomma.
Han ställde sig derföre på vakt uti steger-huset.
När han nu hade bidat en lång stund, och det led emot midnatt, kom den lilla fogeln såsom dess sed var, hoppade fram till hunden, der han låg vid eldstaden, och qvad:
Anden tillade: »stackare mig!
nu får jag aldrig se dig mer.»
Derefter smekte hon den lilla hunden, och hunden vänslades emot henne igen.
När nu fogeln ville fara sin väg, lopp konungen fram och grep den i foten.
Då skiftade anden sin hamn, och blef till en stygg drake; men konungen höll ändock fast.
Hon förvandlades åter, och vardt till ormar, ulfvar och andra farliga djur; men konungen släppte icke.
Nu ryckte Hafs-frun hårdt på sin kedja; men konungen höll fast, och kedjan sprang sönder med stort gny och rasslande.
I det samma stod der en vän jungfru, långt skönare än den sköna qvinno-bilden, och hon tackade konungen att han frälst henne ur Hafs-fruns våld.
Då blef konungen öfvermåttan glad; han tog den fagra jungfrun i sin famn, kysste henne och sade:
»dig eller ingen i verlden vill jag hafva till min drottning; och nu ser jag väl att din broder var oskyldig.»
Derefter skickade han genast sina män till lejona-kulan, för att se om ungersvennen var vid lif; men svennen satt helbregda midt ibland vilddjuren, och de hade icke gjort honom någon skada.
Då blef konungen glad till mods, och fröjdade sig att allt hade aflupit så väl.
Men de begge syskonen förtäljde honom noga, huru den svekfulla styfmodern handlat emot dem.
När dager var ljus, lät konungen tillreda ett stort gästabud, och bjöd de förnämsta männen i sitt rike att komma till kungsgården.
Medan nu alla sutto till bords och voro glada, begynte konungen förtälja sagan om de begge syskonen, hvilka blefvo förrådda af sin styfmoder; men han berättade allt såsom det hade timat, ifrån början till slut.
När sagan var lyktad, sågo konungens män på hvarandra, och alla menade, att det var en oerhörd gerning.
Men konungen vände sig till sin svärmoder, och sade: »det höfves att någon lönar min saga.
Mig lyster veta hvad straff den förtjenar, som förrådt så menlöst ett lif».
Den falska qvinnan märkte icke att hennes svek var uppdagadt, utan svarade dristigt: »jo, han vore väl värd att kokas i sjudande bly».
Konungen vände sig derefter till jungfru Räfrumpa, och sade:
»mig lyster äfven höra din mening.
Hvad straff förtjenar den, som förrådt så menlöst ett lif?»
Den elaka jungfrun genmälte hastigt: »jo, han vore väl värd att kokas i sjudande tjära».
Då vardt konungen vred, steg upp ifrån bordet, och sade:
»J hafven fällt dom öfver eder sjelfva; den domen skolen J ock undergå».
Han lät nu föra de begge qvinnorna till döden, såsom de sjelfva hade sagt, och det var ingen utom Svanhvita som beddes nåd för dem.
Derefter firade konungen sitt bröllopp med den fagra jungfrun, och det tycktes alla, att man icke kunde se en vänare drottning.
Men sin egen syster gaf han åt den raske ungersvennen, och så vardt glädje öfver hela konungens gård, och der lefva de lyckligt och väl, ja, ännu i denna dag.
Ett slags ogräs (Åker-fräken: Equisetum Arvense).
Sagan om Prinsessan, som gick upp ur hafvet, är en bland Sveriges mest kända folk-berättelser, och förtäljes på många olika sätt.
Utgifv. hafva egt tillgång till följande, något skiljaktiga öfverlemningar:
1. Guld-ring och Groda, Guld-ked och Orm. -- Ifrån ~Upland~.
Det var en gång en man, som for vilse i skogen.
När han länge hade vandrat omkring, utan att finna någon väg, blef han mycket bedröfvad, och satte sig ned på en sten.
Då kom der en gammal stygg käring, och sporde hvarför han var så sorgsen till mods.
Mannen svarade, att han hade gått vilse och kunde icke hitta hem igen.
Qvinnan genmälte:
»om du vill lofva att taga mig till hustru, skall jag visa dig vägen, eljest kommer du aldrig lefvande ur denna skog».
I sin nöd lofvade mannen göra efter hennes åstundan, ehuru det tycktes honom vara ett dåligt vilkor.
Nu följde käringen honom till bys, och blef hans hustru; men hon var en trollqvinna, och skänkte honom icke många glada dagar.
Mannen hade tillförene varit gift, och egde med sin förra hustru en enda dotter, som var både god och fager.
Käringen hade likaledes en dotter; men denna bråddes på sitt möderne, och var stygg till utseende och sinnelag.
Troll-qvinnan och hennes dotter buro stor harm och afund emot den stackars man-dottern, så att hon alltid hölls för ett styfbarn och fick lida orätt.
Det hände sig en gång, att den elaka qvinnan skulle gå i bad, och skickade sin styf-dotter att tillse om allt var redo i badstugan.
När nu flickan kom fram, mötte hon trenne mör, hvilka bådo henne så innerligen vackert att hon skulle bada dem.
Styf-dottern svarade: »det vill jag gerna göra, allenast J skynden eder, så att jag slipper bannor af min styfmoder».
Hon badade nu de små jungfrurna, och gick derifrån.
Men när flickan hade gått, öfverlade de tre små med hvarandra, huru de skulle löna den vänliga tärnan för hennes tjenstaktighet.
Den ena sade: »jag önskar, att hon skall blifva tre gånger fagrare än hon redan är».