Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inne i hans bärgsalar var allt hans husfolk, alla de från striden undkomne jättarne, samt Greip och Gjalp och andra starka och vildsinnade jättinnor samlade.
När man hunnit fram, räckte Tor sin staf, den ur skogen uppryckta rönnen, till Egil, för att han skulle använda den som vapen, ty här förestode ett handgänge, hvari »stridsladans rågs stänglar» (kogrets pilar) ej kunde vara till gagn.
Så ryckte Tor upp den tunga stendörren, och han och Egil inträdde främst och jämsides i jättens dryckessal.
Geirraud, som stod i sitt högsäte vid salens motsatta gafvel, slungade mot Tor en glödgad järnbult med sådan fart, att Egil raglade vid luftdraget; men Tor mötte med sin hammare järnet i flykten och sände det tillbaka så, att det genomborrade Geirraud och slog in i bärgväggen bakom honom.
Efter Tor och Egil stormade alferna in i salen.
Det blef blodig kamp och svår trängsel.
Egil svängde »väghjälpens träd», Tor hammaren.
Gjalp och Greip störtade sig mot Odenssonen och brottades med honom; för att varda dem lös, måste han göra ett grepp, som bräckte deras ryggben.
Alla bärgsalens inneboar lågo slagna, innan segervinnarne lemnade Geirrauds gård, och utan vidare äfventyr tågade de tillbaka genom Jotunheim och kommo till Egils borg, där de höllo ett muntert gille, innan Tor på sin char for genom luften till Asgard.
Loke, bedragaren, borde råkat illa ut.
Men nu, likasom då han ställdes till rätta för att han hade narrat Tjalve, visste han att med hal tunga och skenfagra ursäkter fria sig från straff.
TORS HAMMARE STULEN.
Tor har haft två hammare.
Den som hittills blifvit omtalad är ett godt konstvärk, gjordt af hårdaste sten, blankfejadt och skinande och laddadt med vafereld i gryet.
Men som det sedan visade sig, hade den icke alla upptänkliga goda egenskaper.
Denne äldre hammare har, likasom den yngre, varit kallad Mjölner (»krossaren»).
Tor hade under någon af sina utflykter lagt sig att sofva.
När han vaknade, var hans hammare försvunnen.
Det var en obehaglig upptäckt.
Himmelens och jordens säkerhet berodde på detta vapen.
Tor kände sig så förfärad att han skälfde, hvilket annars icke plär hända honom.
Han letade på marken rundt omkring, men gagnlöst.
Farligt var det också att tala om förlusten.
Ty om jättarna finge veta om den, skulle den öka deras mod och mana dem till angrepp på Midgard.
Men tiga och intet göra var också farligt.
Så beslöt
Tor att meddela den fyndige och rådsnabbe Loke hemligheten.
Icke därför att Tor just trodde på honom.
Men Loke hade skäl att ställa sig väl med Tor och skingra det misstroende denne hade anledningar att hysa.
»Märk, Loke, hvad jag nu mäler», sade Tor, »och hvad ingen i himmelen eller på jorden vet: från asaguden är hammaren stulen.» »Det torde hjälpas», sade Loke, »om du kan ställa det så, att jag får låna Fröjas fjäderham.»
De gingo då till Folkvang och trädde in i Fröjas sal, och Tor bad henne om lånet.
Kär, som Tor är, för alla gudar och människor, svarade Fröja, att hon gärna lånade honom den, vore den aldrig så dyrbar.
Loke iklädde sig fjäderskruden och flög med susande vingslag ur Asgard till Jotunheim.
Det är sannolikt, att han på förhand visste hvem som stulit hammaren, ty han tog raka vägen till jätten Tryms gård.
Trym, turshöfdingen, satt på sin utkikskulle utanför gården, snodde guldband åt sina hundar och kammade sina hästars manar.
Loke och han voro gamla bekanta, och Trym begrep i hvilket ärende han kom.
»Hur står det till hos asar och alfer, och hvarför kommer du nu till Jotunheim?» sporde han.
»Det står illa till hos asar och alfer», sade Loke, »och det är väl du, som gömt Tors hammare?
Det erkände Trym genast, ehuru han förtegat det för alla andra.
Tors hammare duger icke i hvilken hand som helst, och den hade för tjufven intet annat värde än det vederlag han kunde få för dess återlämnande.
»Jag har», sade Trym, »gömt hammaren åtta raster nere i jorden, och ingen får den, som icke hitförer Fröja som min brud.»
Med detta besked flög Loke till Asgard.
Tor stod på borgens gård och väntade otålig och lät icke Loke sätta sig, innan han omtalat ärendets utgång.
»Säg det i luften», sade han, »ty ofta är den sittandes tal föga pålitligt, och den hvilandes ord fulla af lögn.»
Loke frambar sitt ärende.
Tor gick då till Fröja, omtalade för henne hur det var, och bad henne för gudars och människors bästa att kläda sig i bruddrägt och sitta upp i hans char och följa honom till Trym.
Men vid blotta tanken på en så ovärdig brudgum häfde sig Fröjas barm så häftigt, att länkarne i hennes bröstsmycke Brisingamen brusto.
Hon ville icke höra ett ord mer därom.
Då måste gudarådet sammankallas: asarne gingo till tings och asynjorna till rådstämma för att besluta om hvad som skulle göras.
Heimdall stod upp och föreslog, att Tor skulle klädas i brudlin och smyckas med Brisingamen och föras till Trym, som om han vore Fröja.
Tor stod därefter upp och sade, att det ville han visst icke göra; han skulle bli utskämd och kallas en karlkvinna, om han läte kläda sig i bruddrägt.
Loke stod då upp och sade till Tor: »hämtar du icke din hammare, då varda jättarne herrar i Asgard.»
Tor lät då bekväma sig därtill, och asynjorna klädde honom till brud.
Hans blonda skäggfjun klipptes bort, hans hår sattes upp efter kvinnobruk och pryddes med band och spetsar, man påtog honom en veckrik klädning, vid bältet fästes en nyckelknippa, och bröstet pryddes med Fröjas Brisingamen.
Tor var ung och vacker och smärt om midjan.
En ståtligare brud kunde man knappt få se; men väl mycket bred öfver härdarne var den väldiga ungmön.
Detta var en lek i Lokes smak, och han bad att få följa med, klädd som brudtärna.
Tors bockar drefvos hem från betet på de saftiga Asgardsängarna och spändes i sina skaklar.
Den, som fått sitt lårben skadadt, var längesedan läkt genom helande konst och galdersång.
Färden gick snabbt, men med blixt och brak, ty Tor var i sin bruddrägt icke vid bästa lynne.
När Trym såg dem komma, befallde han sina jättar att bona sal och bänkar och duka bord.
»Mycket har jag, som fröjdar mitt hjärta, rika skatter och många smycken, kor med guldhorn och svarta oxar; Fröja allena saknade jag.
Fören nu in i salen Fröja min brud, dottern af Njord från Noatun!»
Så skedde med högtidlighet.
Tidigt på aftonen satt man kring bordet vid fyllda fat och dryckeshorn.
Bruden satt vid jättehöfdingens ena sida, och Trym såg förälskad på henne; å andra sidan hade han brudtärnan.
Men förvånad vardt Trym öfver Fröjas matlust.
Tor förstod sig icke på att vara behagsjuk.
Han åt ensam upp en hel oxe, åtta laxar och alla de sötsaker, som uppdukats för fruntimren, och han sköljde ned det med tre mål mjöd.
Trym hviskade till brudtärnan, att han aldrig i sin lefnad sett en ungmö äta och dricka så mycket på en gång.
Loke sade det vara väl förklarligt, ty Fröja hade så längtat till Jotunheim, att hon hungrat och törstat i åtta dygn.
Längre fram på aftonen ville Trym kyssa sin utkårade.
Han lutade sig emot henne under det fina brudfloret, men flög häpen tillbaka och sade till brudtärnan: »Hvad
Fröjas ögon kunna ge skarpa blickar!
Det var som brann det eld i dem!» »Det är varmaste kärlekseld», försäkrade Loke, »hon har trånat till dig så, att hon icke sofvit på åtta dygn.»
Så kom kvällen, och vigseln skulle ega rum.
Då befallde Trym, jättehöfdingen:
»Bären in hammaren Mjölner till brudens vigning och lägg den i hennes knä!
Vig oss sedan samman med löfte och ed!» Hammaren bars in.
Tor i sitt hjärta.
Den lades i hans knä.
Då grep han om den, och hvad som sedan skedde behöfver icke sägas.
Han drap hammartjufven och hela hans slägt.
Med Mjölner i brudbältet återvände han till Asgard.
HURU ASGÅRD FICK SIN VALLGÖRDEL OCH ODEN SIN HÄST.
Trym hade velat få Fröja till sig i Jotunheim.
Det var många jättar som ville det.
Men olycklige hade gudar och människor varit, om de urtida frostmakternas afkomma fått kärlekens och fruktsamhetens gudinna i sitt våld.
En dag fingo gudarna veta, att en jätte sagt, att om han finge Fröja och sol och måne, så skulle han i gengäld uppföra kring Asgard en vall, som frostmakter och jättar aldrig kunde öfverstiga, äfven om de eröfrat hela den öfriga världen.
Han hade tillsagt, att han kunde göra det på tre halfår.
Det var Loke som omtalade detta för asarne och han tyckte att förslaget var värdt att tänka på; man kunde ju låta jätten bygga vallen; sen vore det tid att se till, huru man skulle ställa med den äskade arbetslönen.
Asarne öfvervägde förslaget, dock hvarken i afsigt att bedraga jätten eller utlämna Fröja; och de läto genom Loke jätten veta, att de gingo in på hans anbud, om han kunde göra vallen färdig på en vinter utan någon annans hjälp; men om det efter sista vinterdagen fattades något på vallen, skulle han ingen lön ha.
Jätten antog förslaget på det vilkor, att han finge begagna sin häst Svadelfare till arbetet.
Loke tillstyrkte det, och det medgafs honom.
Gudarne voro öfvertygade, att han icke skulle hinna med arbetet på utsatt tid.
Då hade de utan kostnad fått en del af vallen uppförd, och den kunde ju fortsättas af andra händer efteråt.
Öfverenskommelsen bekräftades med ed, och jätten försäkrades om trygg vistelse i Asgard.
Första vinterdag började arbetet.
Det hvilade hvarken natt eller dag.
Om natten drog Svadelfare grus och sten, och asarne häpnade öfver de lass han orkade med.
Om dagen byggde jätten på vallen, och det gick med otrolig raskhet.
Asarne började varda ängsliga, att arbetet skulle medhinnas, och Loke gick och fröjdade sig i sitt hjärta åt deras bekymmer.
Då endast tre dagar voro kvar af vintern, var vallen så nära färdig, att knappt mer på densamma fattades än hvad som borde fattas till plats för porten.
Då kommo asarne att tänka på att Loke, ehuru han upptagits i Asgard, var en jätte och mer än en gång gifvit dåliga råd och gjort sig skyldig till tvetydiga gärningar, ja till rent skadliga, ehuru man skyllt dem mer på okynne och kitslighet än på elakhet.
Loke märkte, att hans trygghet i Asgard stod på spel och hade snart grubblat ut, huru han skulle ställa det så, att asarne, i stället för att vredgas på honom, skulle få skäl att tacka honom.
Samma afton, då byggmästaren for ut efter sten med sin häst Svadelfare, kom ett sto springande från skogen och vrenskade åt hästen.
Hästen blef vild, slet sig lös och sprang efter.
Hela den natten måste arbetet hvila, och nästa dag var det ingen sten att bygga med.
Stort bättre gick det ej de andra dagarne.
Då jätten såg, att hans sak var förlorad, blef han ursinnig och rusade till strids mot gudarne.
Därmed hade han själf förspillt den trygghet, som blifvit honom lofvad; Tor ställde sig i hans väg och krossade hans hufvud.
Hvem stoet var vet Loke bäst.
Han födde någon tid därefter ett gråhvitt föl med åtta fötter, som vardt den bäste häst i världen.
Oden rider honom och han heter Sleipner.
Sedan dess var Loke djupt föraktad af gudarne; men han gick fritt omkring som förut i Asgard, och ingen kunde vederlägga honom, då han sade, att han gjort gudarne de största tjänster genom att skaffa Asgard en för jättarne oöfverstiglig vallgördel och Oden den snabbaste och bäste af alla hästar.
Sleipner kan hoppa öfver höga murar, och han är den ende, som kan spränga öfver vaferlågor.
Det återstod att i vallen insätta en lämplig port.
Den borde varda ett konstvärk af första ordningen, och gudarne ämnade därom vidtala underjordssmederna eller Ivaldes söner.
Porten var icke färdig, när jätten Rungner, såsom sedan skall berättas, kom till Asgard.
Men den kom snart därefter till stånd och är ett underbart värk.
TÄFLINGEN MELLAN URTIDSKONSTNÄRERNA.
Loke utfunderade en plan, som såg mycket förmånlig ut för asarne, men skulle draga de största olyckor öfver dem och världen.
Valand, Ivaldes son, hade nyligen smidt utomordentliga konstvärk och skänkt dem till asarne: det ena var spjutet Gungner, som han förärade Oden; det andra var skeppet Skidbladner, som han gaf åt sin fosterson Fröj, Njords son och alffurstarnes höfding.
Skeppet
Skidbladner har alltid medvind; det kan hopvecklas som en duk och hållas i handen, ehuru det annars är så stort, att det kan bära samtliga asar, med allt hvad de behöfva för ett ledungståg, genom lufthafvet.
Valand hade gjort än ett konstvärk som beundrades.
Loke hade af kitslighet klippt af håret på Ivaldedottern Sif, Valands halfsyster, som sedan blef gift med Tor.
Valand gjorde henne af guld lockar, som fastnade och växte som annat hår.
Loke träffade någon tid därefter underjordssmeden Brock och ville slå vad om sitt hufvud med honom, att hans broder Sindre, Mimers konstskickligaste son, icke kunde göra tre kostbarheter lika goda som dessa.
Sindre antog vadet och gick med Brock till sin smedja.
Han lade ett vildsvinsskinn i ässjan och smidde däraf galten Gullenborste.
Därefter lade han guld i ässjan och smidde däraf ringen Draupner.
Slutligen lade han järn i ässjan och smidde däraf den yngre Mjölner, järnhammaren.
Brock skötte blåsbälgen, medan dessa saker tillvärkades, och han oroades då hela tiden af en geting, som surrade kring honom och stack honom på hand och hals.
Värst blef getingen, då järnet var lagdt i ässjan.
Då stack han Brock mellan ögonen, så att blod rann och han släppte bälgen.
Däraf fick hammaren det fel, att skaftet vardt något för kort.
Getingen var den okynnige Loke.
I öfverenskommelsen ingick, att underjordssmederna skulle, i likhet med Valand, förära asarne de smidda klenoderna.
Oden fick ringen Draupner, som har den egenskapen, att han hvar nionde natt framföder åtta ringar lika tunga som han själf.
Fröj fick Gullenborste, som är af största gagn för växtlighet och åkerbruk.
Tor fick järnhammaren, som försäkrades hafva den äldre hammarens goda egenskaper och dessutom den ovärderliga, att den icke kunde förloras, ty den återkomme i sin egares hand, när hälst han ville det, antingen han kastat till måls med den eller tappat den eller bestulits på den.
Äfventyret med jätten Trym hade nyligen bevisat, huru vigtig den egenskapen var.
Sindres gåfvor öfverlämnades till gudarne genom Brock, som begärde deras dom i det med Loke föreliggande vadet.
Loke skröt med, att han, för att skaffa gudarne dessa dyrbarheter, satt sitt hufvud på spel.
Vore det nu så, att Sindres smiden förklarades vara bättre än Valands, så hade han, Loke, förlorat vad och hufvud.
Eftersom gudarne voro klenodernas egare och de ende, som kunde pröfva deras värde, måste de åtaga sig domen och låta veta, att de efter fullgjord pröfning skulle afkunna den.
Loke var glad åt sitt påhitt.
För sitt hufvud hyste han ingen rädsla.
Men hvad han var säker på var, att huru än domen utfölle, skulle den väcka hätskhet mellan de täflande konstnärerna inbördes, samt fiendskap åtminstone hos den tappande sidan mot gudarne.
Ditintills hade asarne och de store smederna varit vänner och de senare uppbjudit hela sin skicklighet för att gifva Asgard världsskyddande konstvärk och sköna smycken.
Hädanefter skulle förhållandet efter Lokes uträkning varda ett helt annat.
Alldeles viss var han om att ifall Valand tappade, skulle det stå gudarne dyrt.
Han hade noga iakttagit denne Ivaldesons skaplynne.
Valand var trofast och hängifven, så länge hans rättskänsla eller stolthet icke sårats, men annars oblidkelig och hänsynslöst hämdgirig.
JÄRNHAMMAREN PRÖFVAS.
Oden, iklädd guldhjälm, for ut att profrida Sleipner, den åttafotade hästen.
Sleipner simmade med ditintills icke sedd snabbhet i lufthafvet.
Han var uppenbarligen den bäste hästen i Asgard.
Oden tog vägen öfver Jotunheim och såg ned på jättarnes bygder.
Då hörde han där nedifrån en röst, som ropade: »Hvem är du med guldhjälmen?
Det är en god häst du har.»
Den som ropade så var Rungner, som ansågs vara Jotunheims väldigaste kämpe, en jättarnes Tor.
Rungner var Jotunheims-åskans herre vid denna tid – Farbaute, Lokes fader, hade varit det före honom – och hade en skinande häst, Gullfaxe, med hvilken han var i stånd att rida bland stormmolnen, och en till vigg formad hen (brynsten), som var ett farligt kastvapen.
Egils träffande pilar fruktade han icke, och vakten vid Elivågor hejdade honom svårligen, ty han red så högt han ville öfver Egils borg.
Dock hade Egil, likasom äfven Valand, i någon mån förmågan att med galdersång tillbakadrifva stormmolnen, som kommo från Jotunheim; men att städse passa på, när Rungner kom, var icke lätt.
Hitintills hade dock Rungner aktat sig för att sammandrabba med Asator.
Men i Jotunheim gick det rykte, att han var Tor vuxen.
Oden ropade ned till Rungner, som stod bredvid sin häst:
»Så god häst som min finns icke i Jotunheim; det håller jag mitt hufvud på.» »Det skola vi fresta», svarade Rungner och hoppade upp på Gullfaxe.
Oden svängde om åt Asgard till, och det vardt nu en kapplöpning mellan Sleipner och Gullfaxe, och så ifrig var Rungner, att han knappast märkte, hvar han var, när han, strax bakom Oden, sprängde in i Asgard genom den öppning i borgvallen, som var lämnad för den ännu icke insatta porten.
Ryttarne häjdade sig utanför Vallhallsdörrarna, och Rungner kände nog sin ställning betänklig; men när asarne gingo fram och bjödo den oväntade gästen in att dricka, och när han ej såg
Tor ibland dem, blef han käck till lynnet, som vanligt, och steg in och satte sig på anvisad plats vid dryckesbordet.
Här ställdes Tors stora dryckeshorn framför honom, och han tömde det i ett andedrag gång på gång.
Ju mer han drack, dess stormodigare och skrytsammare vardt han.
Han kunde dricka ut så mycket mjöd som fanns i Asgard, sade han; och man borde tacka honom, om han icke bröte ned Asgardssalarne och sloge ihjäl asarne och toge Fröja med sig till Jotunheim.
Asarne hade länge roligt af hans skryt, och Fröja sjelf ifyllde hornet åt honom; men när de ledsnat vid det, kallade de på Tor, som varit på en utfärd och nu hemkom.
Tor steg in och frågade, huru det kom sig, att en jätte satt inne i Valhall och hvem som gifvit Rungner säkerhet att vara där.
Rungner antog då en annan ton och sade, att
Oden själf inbjudit honom, och att han stod under hans beskydd; men, tillade han, är det så, att du vill strida i ärlig kamp med mig, så svarar jag icke nej.
Här saknar jag min sköld och min hen, och du vill nog icke dräpa vapenlös man.
Men möt mig på min egen mark, i Griotunagard, om du har lust.
Tor antog utmaningen, dag för tvekampen bestämdes, och det vardt öfverenskommet, att hvardera fick hafva en man med sig.
Rungner red därefter hem på sin Gullfaxe.
Hans kappridt med Oden och äfventyr i Valhall och det beslutade mötet omtalades mycket i Jotunheim, och alla jättar voro ense om, att det var dem af stor vigt hvem som blefve segraren.
Det borde nu afgöras hvem
Rungner skulle ha till stridsbroder i det beramade mötet.
Man väntade, att Tor skulle utvälja någon af de allra starkaste asagudarne eller också Egil till sin.
Jättarne kommo på den tanken, att de mot denne skulle uppställa en gestalt, som genom sin oerhörda storlek och sitt förskräckande utseende kunde redan på afstånd ådraga sig asarnes akt och sänka deras mod.
Fördenskull gjorde de af ler ett otäckt beläte, som reste sig till en otrolig höjd, och för att gifva det själ och lif, insatte de hjärtat af ett sto i dess bröst och sjöngo trollsånger öfver det, tills det fick sinnen, medvetande och makt öfver sina lemmar.
Lerjätten kallade de Mockerkalve och väntade stort gagn af honom.
Tor for till Egils borg vid Elivågor och satte in sitt bockspann där, såsom hans vana var.
Tor var ensam, och det är sannolikt, att han räknat på att få Egil med till stridsmötet.
Men Egil var ute på sin vakttjenst å Elivågor och kom icke hem den kvällen.
Groa hade han skickat till Asgard.
Tjalve erbjöd sig att i Egils ställe följa Tor, som tyckte om hans anbud och antog det, ehuru Tjalve ännu var väl ung för en tvekamp, sådan som här kunde väntas.
Följande morgon satte de öfver Elivågor.
Där stormade hårdt och rådde hisklig köld.
Regn och hagel piskade ned genom vägförvillande töcken, som drefvo öfver vattnet, och Tor tyckte, medan han vadade och hade den å skidor gående Tjalve vid sin sida, att Egil, i det väder som rådde, hade en hård tjänst att förrätta.
Han sågs icke till, och långt kunde man ej häller se framför sig.
Tor och Tjalve stego i land å Jotunheimsstranden och gingo fram mot det öfverenskomna stället för mötet.
Innan de hunnit fram till Griotunagard, skönjde de Mockerkalves ofantliga skepnad resa sig mot synranden.
Slik jätte hade
Tor dittills hvarken sett eller hört omtalas, och han var bekymrad för huru det skulle gå med fostersonen.
Hunne Tor i god tid att fälla Rungner, kunde han komma Tjalve till hjälp.
Annars såge det illa ut.
De gingo vidare och funno nu Rungner med sköld och hen stå vid Mockerkalves sida.
Rungners sköld var af sten och omtalad som mycket hård.
Hård som sten var äfven Rungner själf.
Så snart de fått godt sigte på hvarandra, lyfte Rungner henen och Tor järnhammaren.
Båda sigtade väl, den ene mot den andres panna.
Hammaren och henen möttes med blixt och brak, och henen brast i stycken.
Ett af styckena for med sådan kraft i hufvudet på Tor, att han föll till jorden med hensplinten fastsittande i pannan.
Järnhammaren träffade Rungner i hufvudskålen, krossade hans hjärna och återvände mellan den å marken utsträckte Tors fingrar.
Mockerkalve och Tjalve stodo ensamme kvar å stridsplatsen.
Detta var icke så farligt för Tjalve som det såg ut, ty blotta åsynen af Tor hade försatt lerjätten i sådan skrämsel, att han icke mäktade lyfta arm och vapen, utan skedde det med honom något, som ej gärna kan omtalas, men stundom sker med skrämda barn.
En pil från Tjalves båge genomborrade hans stohjärta, och lerbelätet störtade tillsammans.
Mockerkalve var fallen, och det kan sägas: med föga heder.
Tor var icke värre sårad, än att han snart stod på fötter igen, men henen var kvar i såret.
Så ändade tvekampen å Griotunagard.
På återvägen funno de Egil, men i ett bedröfligt tillstånd.
Han var så medtagen af sin långa färd i köld och oväder, att
Tor kom just lagom för att bispringa den vanmäktige.
Tor satte honom i den korgsäck, hvari han på ryggen plägade bära sin vägkost, och på det sättet bar han sin vän öfver Elivågor genom töcken och snöstorm till Egils borg, där han omvårdade honom, så att han åter kom till krafter.
Men en tå hade Egil ohjälpligt förfrusit.
Tor afbröt den och kastade den upp mot himlahvalfvet med önskan, att den skulle bli en vacker stjärna till heder för bågskytten.
Och tån vardt till den stjärna, som sedan kallats »Örvandils tå» och lyser som vore den en stråle af solen.
När Tor återkommit till Trudvang, fann han Groa där.
Denna växtlighetsdis var mer än de flesta kunnig i de läkande runornas konst och sjöng nu goda galdersånger öfver Tors panna.
När denne märkte, att henen började lossna, blef han glad och berättade hvad som händt Egil: att han var hemkommen i godt behåll, fast han mist en tå, som nu lyste bland himmelens klaraste stjärnor, samt att han snart vore att vänta i Trudvang, för att hämta Groa.
Då vardt Groa så glad, att hon glömde galdersångens fortsättning.
Henen är därför kvar i Tors panna, men märkes ej och är ej till vanprydnad.
Att stjärnan kallas Örvandils tå beror därpå, att Egil, såsom redan är nämdt, bär binamnet Örvandil (»den med pilen skickligt sysslande»).
Den af Sindre smidde järnhammaren hade nu visat hvad den dugde till.
Efterhand pröfvades också de andra klenoderna och jämfördes med hvarandra.
Asarne ville hafva rundlig tid att göra flere rön, innan de fällde den vanskliga domen i det af Loke gjorda vadet.
De började väl också tycka, att domen, huru den utfölle, vore en betänklig gärning.
Emellertid inträffade något, som här nedan skall förtäljas och gjorde saken än vanskligare.
MJÖDET I BYRGERS KÄLLA.
ODEN HOS FJALAR.
Det är förut sagdt, att det rena oblandade mjödet i skaparkraftens och visdomens källa ursprungligen innehades af Mimer allena.
Det är den dyrbaraste saften och den mäst efterträdda i världen, och, som omtaladt är, var det endast med själfuppoffring, böner och tårar som Oden i sin ungdom fick en dryck däraf.
Men det inträffade en dag, att uppe i Svitiod det kalla, som var Ivaldes rike, upptäcktes i skogen, ej långt från hans egen borg, en källa, kallad Byrger, hvars källsprång vid hennes uppkomst och under hennes första dagar måtte haft någon gemenskap med Mimers, ty ehuru hon ej förlänade visdom, skänkte hon dock diktkonst och glädje.
Ivalde hemlighöll upptäckten och skickade, när natten inbrutit, två af sina hemmavarande yngsta barn, flickan Bil och gossen Hjuke, med en så till Byrger, för att ösa och hemföra dess mjöd.
Men barnen återkommo icke.