Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
"Vid ett sådant förevetande, skulle jag, för min enskilda del, icke draga i betänkande, att tillstyrka ett totalt afskaifande af denna procedure, som ifrån en välgörande åtgärd öfvergå» till ett verldsligt straff, oftast för delinqventen mera vanhedrande och mindre till förbättring verkande, än det, som å hans brott varit i Lagarne stadgadt, derest motionen blifvit så vida sträckt, samt en sådan förändring icke förutsatte en fullkomlig omarbetning af de nu gällande Straff-Lagar, som här icke kan komma i fråga, utan endast blifva föremål för den Kongl. Lag-Committéens åtgärder och befattning.
Jag inskränker mig således derhän, att med bibehållande af den offenteliga prostitutionen, som nu mera skall utgöra det hufvudsakliga i Kyrkoplikten, dess verkställande på ett rum, som al leir ig borde vanhelgas genom en affällig, men också derföre af Verdsliga Magten redan straffad Samhälls-Medlems ytterligare vanheder och förödmjukelse, tillstyrka en sådan förändring att det religeusa helt och hållet skiljes från det poenala, att absolutionen icke offenteligen af Pre - -Lag-Utskottets Betänk anden.
333 sten förrättas, utan enskildt, och efter det Deliquenten blifvit af honom behörigen undervisad, hvarvid, i händelse af treska eller okunnighet å den brottsliges sida, denne lika litet borde kunna tvingas till en låtsad eller falsk ånger öfver sitt brott, som det, efter min öfvertygelse vore olämpligt att till den Heliga Natt^ värdens begående tvinga en person, hvilken saknade allt begrepp om ändamålet och följderna deraf.
Verldsliga
Magten kan och bör ej upphäfva sig till mästare öfver individuernes hjertan och samveten; hvad icke här vinnes genom undervisning och förmaningar, alldrig vinnes det genom skräckmedel.
Om, då Presterskapet enligt sin pligt sökt återföra en brottsling på
Dygdens väg och förmå honom till ett ångerfullt erkännande af sitt brott, denne icke dessrnindre fortfar i sin förhärdelse, må sådant blifva hans ensak.
Man undviker åtmindstone den förar-, gelsen, att höra honom inför en oftast talrik folk.: samling drifva gäck med en inrättning, till sin syftning så ädel, så välgörande.
Af detta tillstyrkande blifver en följd, att, 10 och 11 Momenten i Kongl. Förklaringen den ?3 Mars 1807 borde till ali verkan upphäfvas, hvilket jag således, i sammanhang härmed, ödmjukast föreslår.
För öfrigt, och sorn den princip af många lärer vara antagen och följd, att en person, som undergått uppenbar Kyrko-plikt, icke skall kunna förvägras att begå Nattvarden, äfven om han icke tillförene varit dertill admitterad, men denna princip synes mig desto mera förvänd och origtig, som ingen genom 9 Lag-Utskottens Betiinkanden.
Kyrkoplikten, lärer vanligtvis kunna förvärfva rättigheter, dem han förut icke ägt, eller stal. las i annat förhållande till Församlingen, än det, hvaruti han före brottets föröfvande sitt befann, hvarigenom lätteligen skulle kunna hända, att en vanfräjdad och i Salighets - Faran okunnig person, som, oagtadt hunnen till en mognare ålder, icke kunnat tillåtas att begagna Nådemedlen, genom ett verdsligt brott , hvarå Kyrkoplikt följde, beredde sig tillfälle till delagtighet af en förmon, från hvilken han med rätta varit utesluten; Altså vågar jag för min del ödmjukast tillstyrka utfärdandet af en sådan förklaring i detta ämne, hvarigenom alla tvifvelsmål kunde för framtiden undanrödjas.” Och Af Herr Förste Expeditions-Sekreteraren Stråle: ’’Vid öfvervägande af den väckte frågan om förändring uti de nu gällande föreskrifter örn Kyrkopliktens värkställande, mäste Tran otvifvelaktigt först tillse, i hvad ändamål densamma blifvit inrättad för att derefter bedöma, huruvida den nu handhafves på ett sätt, att ett sådant ändamål dermed kan vinnas.
Om man härvid ville antaga ett blott bemödande å Statens sida, att genom användande af Religionens kraft söka återföra den brottslige till förbättrade grundsattser, så skulle jag för min del ej blott medgifva, att det nu gällande sättet till verkställigheten är olämpeligt och föga verkande till ett sådant ändamål; jag skulle äfven yrka, att det vore ett misstag att genom Fagens och Domarens åtgärd vilja påtruga brottslingen en moralisk förbättring, då Staten icke äger Lag-Utskottets Eetiinkanden. 335 makt olver Medborgares samveten, endast öfver deras yttre handlingar; men jag för min del anser, att ursprunget' till Kyrkoplikten hufvudsakligast måste sökas uti begreppet om SarnliällsInrättningen.
Den, sorn begått ett brott af den grofva egenskap, att det samma stört den säkerhet, som genom föreningen till ett Samhälle bör förvaras, har derigenom sjelf brutit det samband, sorn fästade honom vid öfrige Medborgare, lian har frånträdt Lagar, gifne för att befordra Sarnhälls - Inrättningens ändamål, och detta förhållande måste vara verkande orsaken till den fö* reskrift, att brottslingen ej blott bör undergå det straff Lagen utstakar, han måste, såsom ett villkor för rättigheten, att vidare vara Medborgare i Staten, afgifva en högtidlig försäkring om förbättring och att dädanefter ej vidare störa Samhällets lugn, hvilken försäkran således äfven måste föregås af ett erkännande utaf begångna fel.
Det är för att affordra brottslingen en sådan försäkran, sorn jag tror, att Kyrkoplikten blifvit inrättad, och, om man härvid betjenat sig af Religionens medverkan, för att derigenom söka hos brottslingen väcka en alfvarlig föresatts att fullgöra hvad han vid Kyrkoplikten utlofvar och gifva denna försäkran en Större högtidlighet, är denna medverkan likväl endast medlet, icke ändamålet.
Om man utur denna synpunct betragtar Kyrkoplikten , linner man lätt, att det icke bör lemnäs den brottslige frihet att undandraga sig fullgörandet af den föreskrift, som Lagen härom meddelar, att han ingalunda må kunna inför Församlingen 336 dLng-Utskottets Betänkandert. neka till sitt brott, oeh, utan att afgifva någon försäkran om förbättring, åter inträda i sine Medborgerliga rättigheter.
Det är visserligen sant, att en aftvungen försäkran om förbättring är så godt som ingen, än mer, den som brottsligen frivilligt afgifver, är sällan pålitelig ; men antingen mäste inrättningen af Kyrkoplikt upphöra, eller ork fordrar Statens värdighet, att brottslingen fullgör hvad honom blifvit föreskrifvet, och motsatsen skulle i annat fall blifva ett uteslutande utur Samhället och straffet af landsflyckt vore då kan hända det mest passande.
Den förödmjukelse inför Församlingen, som Kyrkoplikten medför, har naturligtvis orsakat, att det nu mera i allmänhet egenteligen anses såsom ett skamstraff; men att genom borttagande af det, efter min tanka, hufvudsakliga i denna handling, förbrytarens erkännande af sitt fel och betygande af dess föresatts’ till förbättring, i sjelfva verket förändra Kyrkoplikten till en blott skampåle, det anser jag för min del ganska betänkligt, och kan för en sådan förändring ej finna någon gällande grund.
Hvad åter angår frågan om Vördige Presterskapets medvärkan att genom föreställning och Eeligionens föreskrifter bereda brottslingens förbättring, och huruvida Presterskapet må äga att för detta ändamål fördröja Kyrkopliktens verkställande, så, ehuru sådant i manga enskildta fall utan tvifvel skulle medföra nytta, anser Jag dock för min del en allmän föreskrift härom, ej kunna härledas af den grund, hvarå, enligt hvad jag förut yttrat, Kyrkopliktens inrättande stödjer Lag-Utskottets Betänkanden. 337 sig, och frugtar äfven, att en sadan föreskrift möjligen skulle kunna leda till betänklige följder.
Annu mindre kunde någon rättighet för Presterskapet, att vägra brottslingen den föreskrifna absolutionen, äga rum.
På desse skäl, tillstyrker jag för min del, att de nu gällande föreskrifter om Kyrkoplikten måtte för det närvarande förblifva oförändrade. ” Herr Lagmannen Palmborg yttrade: '.Deliquenten bör af Presten förut behörigen undervisas och till bättring förmanas och med ledning af Formulairet i nya Kyrko-Handboken finner jag således mig ej böra fasta någon uppmärksamhet derpå, om deliqventen äger iner elier mindre Christendoins-kunskap; hvarföre jag ock anser, det bör han på vanligt sätt undergå uppenbara Kyrkoplikten, skriften och aflösningen, och dertill, i händelse af motvilja, tvingas enligt nu gällande författningar.” Herr Advokat-Fiskalen Cramér anförde: ”Jag anser Kyrkoplikten, i det skick den nu är, nyttig till sine följder och derföre nöd. vändig att bibehålla utan annan förändring, än att meddelandet af absolutionen bör vara blott villkorligt, så vida nemligen med Prestens öfvertygelse instämmer, att den brottslige äger erforderlig
Christendoms-kunskap i förening med botfärdighet och ånger Öfver sin förbrytelse.
- — Saknas hos honom desse egenskaper, till hvilkas bibringande bestraffning och tvång icke må användas, vare han än vidare, och Intill dess han uti desse afseenden sig förbättrat, från FörBihang till Riks.St.
Prat. r$ij . isig. y.de Sami, N:r 43, 44, 338 Rcg"
Utskottets Eetänkanden. o samlingen utesluten.
Återförening med den och åtnjutande af den dermed förknippade rättighet, den Heliga Nattvardens begående, må likväl alltid vara honom öppen, sedan han inför Prest visat sig vara försatt i den kunskapsoch sinries-författning, som för återupptagandet i Församlingen mäste ligga till grund.
— Vid det tillfälle, då Prest finnér sig icke böra aflösning meddela, vare hans åtgärd inskränkt till passande varningars föreställande åt den brottslige.
Herr Assessoren Danckwardt förklarade, att han i det hufvudsakligaste instämde i Herr Borgmästaren Alins mening, men ansåg likväl det icke böra ankomma på Presten att för bristande insigter i salighetsläran hos den, som vore till Kyrkopligt dömd, innehålla 'absolution, för meddelande hvaraf endast erfordras, att den brottslige borde oifentligen i Församlingen erkänna och afbedja sitt fel; Hvaremot, om han, vid Kyrkopliktens undergående, det samma förnekade, det skulle tillhöra Presten, att med uteslutande af det som rörde absolution, lemna brottslingen en lämplig och alfvarsam föreställning, att genom bekännelse af sitt brott åter söka Församlingens gemenskap och de dermed förenade fördelar, deraf han icke kunde komma i åtnjutande, förr än han inför Församlingen upprigtigt erkänt och ångrat sitt brott.
Uti denna mening instämde till alla delar Riksdags - Fullmäktigerne Jacob Jacobsson, Olof Nilsson och Assar Kirstinsson.
Riksdags - Fullmäktigen Sven Svensson åter förklarade sig instämma i Herr Förste Expedi - Lag- och Besvärs-Utskottens Betänk anden. 33 g tions-Sekreteraren Sträles tanka.
Herr Borgmästaren Alin förblef vid den, som hans skrifteliga yttrande innehåller, och instämde för öfrigt i de af Herr Assessoren Danckwardt föreslagne tillägg.
Herr Borgmästaren J jockman förenade sig med Herr Advocat-Fiskalen Cramér, och båda instämde i Herr Hector Fellenii tillstyrkande, att den, som vid Kyrkopliktens undergående förnekar brottet, bör af1 Presten , efter erhållen varning och förmaning, från Församlingen uteslutas, intill dess han visat ånger och botfärdighet.
Herr Doctor Eurén samt Herr Professoren Doctor Hagberg instämde i Herr Prosten Säves yttrande; Men Herr Baron och Ordföranden biträdde Herr Förste Expeditions - Secreteraren Sträles tanka.
Ständers Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottens Betänkande öfver de flere hos Högloft.
Ridderskapet och Adeln samt Hedervärda Bonde - Ståndet väckte förslag om en mera allmän och utvidgad näringsfrihet f samt, i sammanhang dermed, öfver den uti Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr Edelberg gjorde motion om gränsors bestämmande emellan Stads - och Landtmanna - Handtering ar. 340 Lag- och Besvurs-TJtshottens Betiinhändcn.
T~ ill Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotten hafva blifvit remitterade i:mo från Höglollige Ridderskapet och Adeln, ett af Herr Friherre Jacob Cederström ingifvit Memorial, hvaruti, med antagande af den grundsatts, att frihet i lollige näringsfång befrämjar ett Samhälles samt hvar och en af dess medlemmars välstånd, och utvicklar samt fördkar dess productiva krafter, men att deremot det Samhälls-Contract, som utesluter någon af dem , hvilka deruti ingått, fran lättigheten att utöfva det Samhället gagnande yrke, hvartill han känner eller tror sig äga fallenhet och förmåga, skall vara felagtigt och följagteligen hindra den täflan, sorn är det verkliga medlet, att åstadkomma ymnoghet af varor och att bestämma deras rätta värde, Herr Friherren yrkar, att, med ändring af hvad 3 och 4:de Capitlen Handels-Balken föreskrifva, samt med upp» hafvande af de band, sorn genom Skråordningen och flere Författningar äro lagde, det må blifva livar och en fritt, att, på landet eller i Stad, idka hvilket lofligt handtverk eller näringsfång han behagar, enär denne, endast hos Styrelsen i orten sig anmäler, samt, i förhållande till sin rörelse och förtjenst, skattar till Staten, och dessutom den, som bor i Stad, deltager med de öfrige'
Innevånarne derstädes i utskylder till Staden och dess Embetsmäns underhåll; och 2:do från Hedervärda BondeStåndet, ej mindre ett
Utdrag af det uti bemifite Riks-Stånd den 3o:de sistvekne December förde Protocoli, hvarigenom Ståndet förkla» Lag- och Besvars-Utskottens Betänkanden.
341' ra t sig deltaga uti Högloflige Ridderskapets och Adelns Remiss af Herr Friherre Ccderströms omförmäldte Memorial, än äfven ett af Riksdags-Fullmägtigen Pehr Johnsson frän Kronobergs
Län den 2 Januarii detta år inlämnadt Memorial, deruji han, på andragne skäl, föreslagit, att, med fastställande af en fullkomlig och oinskränkt näringsfrihet, Riksens Högloflige Ständer måtte besluta samt till Kongl. Majus
Nådiga pröfning och sanction i underdånighet hemställa ett Lagproject, hvarigenom alla hittills gällande Skrå-Författningar, Monopolier, Närings-Privilegier och Handels-Reglementen , af livad namn och beskaffenhet de vara kunde, må dödas och upphäfvas, samt hvar och en Rikets Undersåte sålunda tillåtas, att fritt och obehindradt få utveckla sine arbetsförmögenheter, och att få utvälja och idka, i Städer eller på Landet, det yrke, handtverk, eller handel hvartill hans håg och anlag, kropps- och själskrafter föranleda, saint han för sig och de sina bäst och nyttigast finner.
Härförutap har ock, hos Högloflige, Ridderskapet och Adeln, Herr Grefve Kalling, uti ingifvit Memorial, andragit, att, till näringsflitens uppmuntr.ande och befordrande af en nyttig täflan i alla lofliga yrken mellan Rikets samtlige Inbyggare, och en deraf uppkommande mera allmän välmåga, vore nödigt, att det tvång af Monopolier och Skrå-Författningar, som nu hämma idogheten, blefvo upphäfne, hvilket Herr Grefven således föreslagit, samt att i stället en oinskränkt arbets- och försäljningsfrihet må en. hvar förunnas.
Likasom, hos 542 Lag- och Besvärs-Utskottens Betänkanden.
Hedervärda Bonde-Ståndet, Riksdags-Fullmät* tigen Johan Larsson Wiklund fran Vesterbotten anfort, att då det nu vore Allmogen endast tillåtit, att få antaga visse sockne-handtverkare, såsom Skräddare, Skomakare och Smeder, men andre handtverkare jemväl skulle å Landet behöfvas, såsom Murmästare, Snickare, Svarfvare, Repslagare, Garfvare, Urmakare, Färgare, Sadelmakare, Borstbindare med flere, det måtte hvarje Socken förklaras berättigad, att af nämnde handtverkare antaga så mångå, sorn nödige funnos, samt i öfrigt hvar och en , hvilken lärt något handtverk, äga att fritt, och utan hinder af nu gällande Författningar, få begagna sin arbetsförmåga, dock utan att inrätta ordentliga verkstäder eller Fabriker; Hvaremot åter, hos Vällofliga Borgare-Ståndet, Riksdags-Fullmägtigen för Landskrona Stad, Herr L.
Edelberg, med anförande af de olägenheter, som däraf skulle uppkomma, att Landtmannen inblandade sig i de yrken, hvilka egentligen tillhörde skattdragande Borgare, föreslagit, att billiga och rättvisa gränsor må utstakas emellan Stads- och Landtmanna-handteringar, Ehuru desse frenne sistornförmäldte Memorialer blifvit endast till Allmänna Besvärsoch Ekonomi - Utskottet remitterade, hafva dock Utskotten ansett nödigt, att, då desse innefatta så beskaffade förslag, som dels äro aldeles enahanda, dels äga en nära och oskiljagtig gemenskap med dem, som äro framstälde uti de tvänne föregående till Utskottens gemensamma behandling hänskjutne, alla desse i ett sammanhang till pröfning företaga.
Lag- och Besvärs-Utskottens Betänkanden.
Vid öfvervägande af hvad således blifvit yrkadt, hafva Utskotten ansett det vara en sanning, som ej mindre är grundad på hvad Alla Författare uti de till Siats.jEkonomien hörande ämnen antagit, än äfven blifvit vitsordad af de Nationers efterdöme och vundne erfaren, liet, hvilka till befordrande af närings-industrien och för allmänna välståndets förkofran vidtagit anstalter, att, så länge näringsfliten är bunden och inskränkt, ett sådant förhållande ©fördelaktigt skall verka på handelns och all. inanna rörelsens liflighet, likasom Utskotten tillika funnit, att den grundsatts icke bör kunna bestridas, det näririgarne säkrast äga bestånd genom deras blott af ordningen begränsade frihet.
I följd häraf ock då vid allmänna tänkesättens nu varande syftning till beredande af allt hvad sorn kan lifva National-verksamheten, det blifver nödvändigt att öppna och befrämja alla de utvägar, hvilka till detta ändamål på ett med Sarnhälls-ordningen förenligt sätt föranleda, tro ock Utskotten det väl vara ounigängeligt, att å ena sidan tillse hvarje Svensk mans rätt, att fritt, uti en pa rättsgrunder fotad ordning, få använda och utveckla sin arbetsförmåga till de yrken, hvilka för honom sjelf och för det allmänna kunna'vara gagnande, men att det derjemte är lika nödigt, att, å andra sidan, bevara hvarje Medborgares och hvarje
Corporations rätt och säkerhet till framtida bestånd.
Enär nu Utskotten insett att de serskildte frågor, som vid bestämmande af de åtgärder, hvilka till vinnande af nyssnämnde dubbla fö - 344:
Lag- och Besvärs-Uisiottens Betänkandtn. remål behöfva vidtagas och begagnas, äro både af den synnerliga vigt och jemväl de vidsträckta och grannlaga följder, att, utan en större omfattning af alla de dervid sig företeende, till skiljaktige åsigter ledande omständigheter, det allmännas väl icke kan med erforderlig noggrannhet beredas, finna Utskotten sig deraf äga anledning, att föreslå och till Riksens Högloflige Ständer vördsamt hemställa, om icke Riksens Högloflige
Ständer skulle anse lämpeligast, att till Kongl. Majit i underdånighet öfverlämna, att, til! förenande af både allmänt och enskildt gagn, i Nåder meddela sådane rättelser och förbättringar af de rörande handeln och näTingarne nu gällande Författningar, som tiden oumgängligen kräfver, utan att dervid hvarken rättvisa eller något .Stånds privilegier förnärmas, samt att Riksens Högloflige Ständer må tillika frambära den underdåniga önskan, det Kongl. Majit i nåder täcktes med första låta sådant till verkställighet befordra.
Detta, tillika med de serskildte meningar, hvilka dels af samtelige Uedamöteme i Utskotten af Välloflige Borgare-Ståndet, dels af någre ^Ledamöter utaf Högvördiga Präste-Ståndet blifvit yttrade, varder till Riksens Högloflige Ständers vidare granskning vördsamt understäldt.
Stockholm den 18 Martti i'8iS.
Transumt af Protocollet, hållit i Riksens Högloft.
Ständers Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotts Plenum^ åen 18 Martii 18I8, Lag- och Besvärs-ZJtskottens Betänk and en, 34.5 D.
Herr Prosten Rabe inlemnade ett sä lydande anförande till Protocollet: ’’I den åter väckta frågan om Allmän Näringsfrihet har jag, såsom Ledamot af Sammansatta Höglofl.
Lag- och Ekonomi-Utskottet, redan gifvit mitt yttrande till att icke böra beviljas.
Jag anhåller nu, att få den äran utveckla mina grunder.
Huruvida allmän Näringsfrihet är stridande emot Borgare-Ståndets Privilegier ingår icke uti min bevisning.
Jag har i den punkten nog, att Sammansatta Lag- och Ekonomi-Utskotten vid 1815 års
Riksdag ansågo detta skäl för giltigt, att då låta samma Motion förfalla.
Men att den är stridande mot Borgare - Ståndets naturliga rättigheter, mot Städers bestånd och Landets bästa, det synes mig ögonskenligt.
Att Borgare - Ståndets år 1809 gjorda Concessioner likså väl skola tydas efter bokstafven, som de, hvilka af de andra Stånden blifvit gjorda, det predikar all naturlig rätt.
Och när uti dessa Conssesioner Ridderskapet och Adeln afstod rättigheten, att exclusive besitta Säterier, och Borgare - Ståndet sin, att på samma sätt innehafva
Hus och Tomter i Städer, så tyckas dessa Concessioner tämligen motsvara hvarandra, utan att flera uppoffringar böra äskas, innan motsvarande Concessioner erbjudas.
Man kan väl icke eller säga, att de andra Stånden för dessa just äga så stor förbindelse: helst bägge 346 Lag- och Besviirs-Utsiottens Bctänkanden.
Stånden derigenom vunno, att fä sina Egendomar betalta.
De fördelar man vantar sig af allmän Näringsfrihet äro, såsom jag af förefallna discussioner kunnat fatta saken: 1:0
Frihet att använda sina krafter och arbets-förmåga, hvartill man säger hvarje menniska har rättighet.
Dea sorn har en naturlig fallenhet, att blifva Urmakare, Repslagare, Garfvare 8cc., bör dertill utan tvång få öfverlemna sig, och Consumenten få vända sig till hvem han vill. 2:0 Jordbrukets uppkomst.
Randt man nen kan dermed sysselsätta lediga stunder, och 3 Städernas Torgdagar hafva en contant inkomst att påräkna. 3:0
Man får Handtverks arbeten för lindrigare pris o. s. v. Om man kallt och opartiskt öfverväger det ena med det andra, med Ögat alltid vändt på följderna, så torde man säkrast komma till riktigt resultat.
Frihet är ett ord, som bör mycket väl förstås, och mycket sällan brukas.
Att saklöst göra ingrepp i andra Medborgares rättigheter, att fritt intränga på Grannens gebiet, derföre att jag ser min fördel dervid, och icke beräknar hans skada, det är en mycket illa förstådd frihet.
Den kundé lätt äska, att Handtverkaren må bygga sig ett Hus på Säteriets jord och göra det fritt, emedan jorden är Herrans:
Han kunde släppa sin ko på Bondens äng, emedan Naturens product bör stå öppen för alla, som Naturen låtit födas.
Mea hvart skulle sådan fri - Log- och Bescärs-Utskottens Betänk anden.
347 het leda?
Man hör ej lägga vigt pä det skälet, att sådant är stridande mot ägande rätt, sorn är helig; när man ej behöfyer mer än ett öga till att se, att just det man fnrclrar är detsamma.
Ty när jag beröfvar min Medborgare hans Näring -— på hvilken han dock grundat sin hushållning, sitt inköp af Hus och sin ålderdoms bergning, så angriper jag hans Egendom.
Må man besinna, att när men niskor trädde i Samhälle, så måste de uppoffra vissa delar af sin frihet.
Thy förutan kan man ej tänka sig ett Samhälle, som förutsätter delning i Meborgare.
Classer, så vida allmän ordning skall -bibehållas.
I detta Samhälle bör alldrig någon hindras, att följa sina naturliga anlag i arbets-förmåga.
Jag känner ock ingen Lag*! vårt I^and, som gör det.
Men Samhället fordrar, att det sker i fastställd ordning.
Några undantag för Urmakare, Målare, Snickare rn. fl. hvilka antingen i ungdomen blifvit hindrade att följa sina anlag, eller hvilkas naturs-anlag ej utvecklat sig förr än i 'mognare år, äga lika litet rättighet att stadga en allmän Lag för Näringsfrihet —*• som för Embetsmäns befordran, hvaruti visserligen ofta den skicklige, den till sysslan fallne får stå tillbaka för den oduglige.
Att jordbrukets uppkomst genom Näringsfrihet skulle befrämjas, är visserligen en mycket förhastad calcul.
Utom det först måste betänkas, att om magen stoppas för full, blifva de andra lemmarne oduglige till arbete: att genom fortsättning häraf magen förderfvas och öfverlastas med cruditeter, och att det slutligen blir hela kroppens öde att få en tidig upplös - 348 Lag- och Besviirs-Utshottens Betänkanden. ring; Så ber jag få veta, hvad Jordbruket skulle vinna med att äfven omfatta Handtverkerierna i sin påstådda vidd.
Med den ringa kännedom jag har om Jordbruket, har jag fått den öfvertygelse!!, att det fordrar en hel Man.
Alldrig kan Bonden blifva någon timma syssellös, vid sitt Gårdsbruk, om han är rätt omtänksam.
— Jag kan icke undgå att i förbigående anmärka, huru rakt detta förslag om Allmän Näringsfrihet för Landtrriannen är stridande emot det nog allmänna påståendet, att Bonden skulle befrias från skjutsning, väghållning, öfverflödiga Helgdagar, Husförhör rn. in. för att ej bortspilla hans dyrbara tid, så att jag skall anse .den för en stor Mästare, som till en punkt kan förena Sveriges Bikes Höglofl.
Ständers serskildta tankar.