Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Så angelägen man måste vara, för Statens egen skull, att icke verklig oskicklighet och grofva uraktlåtenheter i tjensten undgå lagens stränghet, så rättvist måste man å andra sidan tillse, att icke embetsmännen för felaktigheter, som berott af öfverilning eller misstag, straffas hårdare och öfver all billig jemförelse med andra medborgare.
Man har i detta kapitel vid flera tillfällen t. ex. »då förman i uppbördsverk lånar medel af underordnad uppbördsman, ändock de medel ej till uppbörden hörde», varit nog snar att hota med afsättning elier embetets mistning för alltid, utan att, såsom mig synes, dervid besinna att, när man afsätter en Statens tjensteman från sitt embete, möjligen det enda yrke hvarpå han studerat, så kastar man honom i ett tillstånd af yttersta torftighet ofta vid den ålder då den af år och lidanden redan nedtyngde mannen ej mer kan lära ett handtverk eller något nytt medel till sin fortkomst, under det att idkaren af något borgerligt handtverk eller näring, sedan han undergått frihetsstraffet, återgår till sitt yrke och kan ånyo vinna förmögenhet.
Fängelselagen. 1 kap. 16 §.
Uti lagen om verkställighet af frihetsstraff, såsom i hvarje väl ordnadt penitentiärsystem, intager det af lagen ålagda straffarbetet ett utmärkt rum, det må nu fullgöras i ensligt eller gemensamt häkte.
Det måste derföre af lagstiftaren så inrättas, att på det förra stället det utgör fångens tröstande sysselsättning och en nyttig öfning för hans krafter, och på det senare en skola för hans arbetsflit, lydnad, ordningssinne och fridsamhet i umgänge med andra, samt i bägge fallen lemnar en afkomst till ersättning för Statens kostnader.
Men skall fängelsearbetet medföra denna uppfostrande verkan, så måste det till en del vara fritt och i afseende på arbetsförtjensten graderas efter fångens visade förbättring, så måste tid och uppmuntran gifvas för öfverarbete, hvilket, om det beräknas fången till godo, skall bereda honom ett nyttigt understöd, då han utgår ur fängelset.
Jag kan derföre ej gilla föreskriften i denna §, att ingen betalning för arbete skall tillkomma fånge i straffinrättning.
Ty utom orättvisan och hårdheten i ett stadgande, som af arbetsfånge antingen utkräfver för mycket eller lemnar hans arbete på lediga stunder alldeles obelönt, upphäfves derigenom all täflan mellan fångarne och förökas svårigheterna vid bevakningen.
I de delar af dessa anmärkningar, deruti jag varit af lika mening med en eller annan af öfrige herrar reservanter, torde repetitionen ursäktas, emedan jag, 96 Reservationer vid Lag-Utskottets Belänkandi, N:o 58. före det påskyndade nedskrifvandet af dessa rader, ej varit i tillfälle att se reservationerna.
Af Herr Prosten Odelberg.: 2 Kap. 7 §.
Lika med Herr Doktor Säve, anser jag, att
Utskottet bort vidblifva det föreslagna tillägget om ensamhetsfängelsets användande företrädesvis på dem, som första gången, eller på kortare tid, till straffarbete dömas.
Med iakttagande af denna regel, skulle man ej endast kunna göra den kortare tidens bestraffning mera allvarlig, utan äfven äga säkrare hopp om vissa förbrytares förbättring. 9 §.
Af de skäl, Herr
Säve anfört, hade jag önskat, att denna g fått behålla sin inom Utskottet ifrågasatta, men genom votering underkända, lydelse: »Enkelt fängelse ådömes på minst sexton och högst etthundraåttatio dagar, derest ej, för särskilda fall, längre tid i lagen stadgad är, och fängelse vid vatten och bröd — — — — — — räknad.» 7 Kap. 5 §.
Jag hade ej trott, att någon lag, såsom här likväl skett, bort befatta sig med att urskulda det sjelfviska, fega, oädla, okristliga, som ligger der uti, att, i gemensam fara, den starkare olycksbrodren, för egen räddning, uppoffrar den svagare.
Jag hade föreställt mig, att för sådana bedröfliga fall öfverhetens benådningsrätt varit tillräcklig.
Hela paragrafen hade kunnat utgå.
Skulle emellertid något i förevarande hänseende stadgas, vore det vida lämpligare, att behålla Lagkommittéens uppställning: »Har någon, för att afvärja trängande fara för lif eller helsa, såsom i hungers- eller annan svår nöd, tillgripit annans egendom eller derå skada gjort, enär räddning ty förutan ej ur den fara möjlig var; derföre skall han ej till straff fällas.» 9 Kap. 3 §.
I stället för den här befintliga hänvisningen till kyrkolagen, hade Utskottet en gång antagit följande: 3 §.
Faller någon af från vår rätta evangeliska lära och träder till en främmande, och låter han sig ej rätta; håfve förverkat rättighet att i riket vistas. 4 §.
Lag samma vare, der någon utsprider villfarande lärosats, och, efter varning, dermed ej afstår.
Är dess mening sådan, att lärare af den rätta trosbekännelsen derom icke äro enige; gånge dermed, som särskildt stadgas.
Vid Reservationer vid Lag-Ulskollets Betänkande, N:o 58. 97
Vid slutliga handläggningen af lagförslaget, blef, genom votering, alltsammans inskränkt till något, som möjligen skulle komma att sakna betydelse.
Visserligen gäller ännu med full kraft och verkan 2 g i kyrkolagens 1 kap. som innefattar nämnde stadganden.
Men vi hafva att motse en ny lagstiftning i denna väg.
Till grund för densamma lärer väl läggas det af kyrkolags-kommittéen utarbetade och nästlidet år tryckta förslag.
I dess 1 kap. hvilket motsvarar det med samma nummer i kyrkolagen af år 1686, äro ifrågavarande förbrytelser icke ens vidrörda.
Påtagligen har man ansett dem höra under kriminallagen.
Utskottets pluralitet resonnerade tvärtom.
Jag fruktar, att tidsandan, begagnande sig af detta ömsesidiga frånskjutande, skall förmå så bedrifva, att ej blott utspridandet af villomeningar i läran, utan äfven det uppenbara affallet från våra fäders tro, omsider blifva strafflösa.
Jag ser häri de största vådor för mitt fädernesland, och måste, för att ej dela ansvaret, förklara det jag icke med min röst bidragit till uteslutande af omförmälde lagstadganden, hvilkas återupptagande jag på det innerligaste önskar.
Man må ej säga, att de äro hårda.
Det lindrigaste, samhället kan företaga mot den, som genom efterdömet väcker förargelse, och den, som genom irrläror fräckt och ihärdigt sprider oro och söndring, måtte väl vara att honom från samhället aflägsna, och såmedelst göra honom oskadlig.
Affällingen, hvilken inom landet svårligen undgår att bära detta föga hedrande namn, åtminstone så länge den sanna evangeliska kristendomen ännu ej blifvit utrotad, måste betrakta såsom en välgerning att kunna förflyttas till sina nya trosförvanter, helst då man ej, i likhet med 1686 års kyrkolag och 1734 års allmänna lag, vill betaga honom arf, eller annan borgerlig rättighet, som med förbudet att beträda fädernejorden är förenlig.
Jag kan, i denna fråga, ej afhålla mig ifrån att, äfven för min del, erinra om de tänkvärda sanningar, en af Lagberedningens ledamöter, Herr Professor Schlyter, framlagt uti sin reservation vid 12:te (numera det 9:de) kapitlet af det kriminallagförslag, Utskottet haft att granska. « 17 Kap. Ilär hade både kunnat och bort intagas en <§ om sjelfmördares begrafning.
Det är sannt, att desse, sedan gerningen är gjord, icke, i egentlig mening, kunna underkastas den menskliga straffrätten.
Främmande för denna rätt är det likväl icke, att stadga en påföljd i behandlingen af sjelfspillingens jordiska qvarlefva, så länge allmänna tänkesättet vill uti begrafningsceremonien finna också ett uttryck af omdömet om den hädangångne.
Att genom förbigående af allt hvad svensk Tlih. lill It.
Fröt. 1847 och 1848. 7 Sami. 1 Afd. 22 Baft. *3 98 Reservationer vid Lag-Ulskollets Betänkande, N:o S8. lag, sedan mer än ett århundrade tillbaka, härutinnan förmår, söka ombilda folkopinionen i förevarande fråga, är ej allenast af intet behof påkalladt, utan äfven betänkligt, helst med exempel kan styrkas, att tillämnade sjelfmord blifvit derigenom afböjda, att man fästat uppmärksamheten på den mindre hederliga begrafning, som skulle följa.
Att bibehålla 1 § af 13 kap.
Missgerningsbalken i hela dess stränghet, torde väl ej med en nyare tids mildrade seder vara förenligt.
Jag ville inskränka åtgärden dertill, att sjelfmördaren skulle varda i tysthet begrafven, och, derest utröntes, att gerningen varit öfverlagd, med den qualifikation, att lägerstaden tilllika blefve afsides å kyrkogård.
I hvarje fall erfordras domarens pröfning.
Ett ytterligare skäl att här äga lag. 21 Kap. 9 §.
I sina motiver till detta kapitel har Lagberedningen »ansett lönskaläge icke egentligen kunna, ehuru i moraliskt afseende ganska lastbart, blifva föremål för bestraffning efter allmän brottmålslag.»
Lag-utskottets pluralitet har delat samma åsigt, och derföre, lika med Lagberedningen, borttagit det ansvar, Missgerningsbalkens 33 kap. och Kongl, förordningen den 10 April 1810 för qvinnan i ty fall stadga.
Om jag skulle medgifva, att qvinna för den första förseelsen af detta slag tillräckligt straffas genom ångren, som då sällan uteblifver, och genom bördan af barnets försörjning, som hon ofta nog får ensam bära; kan jag likväl ej gilla, att lagen frikänner äfven återfallet.
Detta afklädande af blygsamhet, denna fräcka lättsinnighet, som, utan att verklig skörlefnad ännu inträdt, merendels karakterisera iterationen, lära ej, så vida sedlighetens helgd skall upprätthållas, böra undgå lagens näpst.
Jag ser således intet skäl, hvarföre den ingalunda hårda tillrättavisning, nu gällande författningar bjuda, icke skulle kunna här bibehållas.
Beträffande den enskilda skriften för qvinna, som sig med lägersmål försett, fattar jag icke, huru den skall kunna helt och hållet utmönstras, då intet af de öfriga, hittills fastställda kyrkointagningsformulärer på ifrågavarande personer är tillämpligt.
Om hvad jag nu tillåtit mig yrka blefve i den nya lagen infördt, ägde man ock deruti det af Herr Professor Schlyter, uti dess reservation vid 9 § af 21 kap. uti Lagberedningens förslag, åsyftade, högst nödvändiga, korrektiv mot konkubinatet, hvilket inom vårt fädernesland, ty värr, ej kan räknas bland obekanta oordningar.
Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 38. 99 Af Herr Prosten Cnattingius:
Då jag i medlet af förl.
April månad blef ledamot af Lag-utskottet, var dess första granskning af strafflag-förslaget nära fulländad, och som jag kort derefter måste begagna den mig af högv.
Presteståndet redan förut beviljade permisson på 3:ne veckor samt vid återkomsten fann Utskottets ifrågavarande arbete redan slutadt, så har jag egentligen icke vidare än vid den förnyade granskningen eller justeringen deltagit deruti, hviket jag ansett mig böra tillkännagifva, emedan jag lika litet vill tillegna mig någon del i förtjensterna af den omarbetning, lagförslaget undergått, sorn jag kan ikläda mig ansvaret för de brister, hvilka deri torde upptäckas.
Yid nämnda justering hafva flera ändringar skett, och i öfverläggningarne derom har jag deltagit; men då några bland dessa ändringar strida mot min öfvertygelse bar jag nödgats att deremot, äfvensom emot hvad till försvar derföre i betänkandet förekommer, reservera mig.
Dessa ställen äro isynnerhet följande: l:o 2 kap. 7 §, som jag anser alltför mycket utsträcka den godtyckliga makt, hvilken detta lagförslag i öfrigt tillägger domaren.
2:o 9 kap. om religionsbrott:
Yid justeringen uteslötos, efter votering med en rösts öfvervigt, de förut antagna, i enlighet med M. B. 1: 3, 4 redigerade <§§, som i Herr Prosten Oclelbergs reservation finnas anförda.
Till stöd för min från pluralitetens afvikande mening, åberopar jag Herr Professor Schlgters till Lagberedningens protokoll (sid. 63) d. 25 Nov. 1844 afgifna reservation, i hvilken jag till det hufvudsakligaste instämmer, och hvaraf ett utdrag här meddelas: »Bibehållandet af de nu gällande stadganden i M. B. 1: 3, 4 är, efter min fasta öfvertygelse, så vigtigt, att jag skulle anse det såsom en af de största olyckor, som kunde drabba mitt fädernesland, om med antagandet af närvarande lagförslag såsom lag skulle följa upphäfvandet af den bom ifrågavarande stadganden innefatta emot katolicismens inträngande.
Jag vet nog, att den, som i våra dagar vågar allvarsamt försvara den sak, för hvilken Luther med anda och kraft kämpade, för hvilken våra förfäder till Europas räddning vågat lif och blod, — den skall beskyllas för oför dragsamhet och fanatiskt religionshat — den skall stämplas såsom den der sträfva r att återföra vårt upplysta tidehvarf till medeltidens mörker; under det att de, sorn föra den mest öppna strid mot vår besvurna heliga troslära, och, i det de mena sig kämpa för en, efter deras inbillning, förnuftig religionslära, gå, utan alt veta det, katolicismens ärender och arbeta på att, med utsläckande af det af Luther upptända ljuset, föra den kristna verlden i ett mörker och ett samvetstvång, sådant kalholicismen ännu aldrig hunnit att fullkomligt utbreda öfver jorden — sådane belsås såsom ljusets kämpar, kallade att fullborda reformationens hittills endast halfgjorda verk.
Jag fruktar ej sådana omdömen; men jag beklagar dem,som 100 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. äro nog blinde att så döma.
Jag afskyr religionshat och samvetstvång; jag högaktar hvar och en, som för egen räkning uppriktigt håller sig vid det han tror vara sannt och rätt; men jag beklagar den, som är fången i villfarelser, och jag vill, så vidt på mig ankommer, med allvar sätta mig emot den, som söker att genom vill farelsers utbredande göra andra lika olyckliga som han är sjelf.
Jag kan derföre icke taga på milt samvete, att hjelpa till att öppna dörren för kalholicismens återinförande i mitt fädernesland.
Ilar är icke fråga om något slags samvetstvång eller förföljelse emot katholska trosförvandter, som här i riket vistas eller hit inkomma, då de med sina religionsangelägenheter sköta sig sjelfva och ej »störa samhällets lugn,» såsom det heter i regeringsformens 16 frågan är endast om att, så som vår nu gällande lag gjort det, mota proselytmakeriet, och aflägsna dem, som söka att draga öfver vårt fädernesland den största af alla olyckor — — — — för att kunna, om möjligt vore, väcka rikets lagstiftares uppmärksamhet på angelä genheten deraf, att inom mitt fädernesland en gräns måtte blifva satt för detta sträfvande, har jag måst i denna fråga höja min röst hvilken, ehuru ringa den är, skall — jag är viss derpå — finna gensvar hos många tusende bland svenska folket; och om äfven härmed ingenting uträttas till att hejda strömmen, så kan jag åtminstone säga: dixi & salvavi animam.» 21 kap. om sedlighetsbrott:
Lag-utskottet har, genom tillägg till della kap. af 15 och 16 <§§ i lagförslaget adopterat det af Herr Expeditionssekreteraren Richert i dess reservation (ill Lagberedningens protokoll (sid. 149) yrkade lagstadgande, hvilket äfven jag ansett riktigt och nödvändigt, men deremot förbigått den af Herr Expeditionssekreteraren föreslagna §, som mellan de förenämnda bort såsom den 16 införas, så lydande: »Beträdes någon med fylleri, i ty att han sä öf~ verlastar sig af drycker, att af hans åtbörder eller orediga sinnesförfattning synbarligen märkas kan, det han drucken är, och träffas han i sådant tillstånd å väg, gata eller annat allmänt ställe; straffes med böter till 25 r:dr.
Sker det 3:dje gången, eller oftare; vare straffet böter eller fängelse — — (enl, 2 kap. 18 §).
Emot uteslutandet af denna § bar jag reserverat mig, emedan jag, lika med Herr Expeditionssekreteraren, anser, att »lagstiftningen skulle illa vårda sin egen värdighet och folkets allmänna säkerhet, om den icke, äfven genom strafflagen, sökte motverka detta vederstyggliga sedlighetsbrott, i samma mån förfärligare, än en stor del andra, som både frestelsen dertill, och möjligheten att få begäret tillfredsställdt, stundeligen äro för handen.»
Hvad invänningen angår, att detta brott bör upptagas icke i strafflagen, utan i polisförfattningarna, erinras, att af samma skäl skulle ock till dessa kunna hänföras andra brott, som i detta kapitel omtalas, samt att »i Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, lS:o S8.
101 strafflagen måste man upptaga äfven de gerningar, som man, för upprätthållandet af hvad man förstår med allmän sedlighet, aktar nödigt att med straff belägga» Af Herr Agrell, C> Th.:
Uti följande hufvudsakliga punkter af förestående betänkande är jag från Utskottets beslut af skiljaktig mening:
Strafflagen, 2 kap. 1 §■ Utskottet har antagit en särskild straffart under namn af »straffarbete.»
Då likväl detta senare icke innefattar annat än fängelse, förenadt med arbete, och således faller under den allmänna straffarten »fängelse», inser jag icke något giltigt skäl att gifva särskilda benämningar åt olika grader af en och samma straffart.
Den skilnad i brottens grofhet man velat utmärka genom att påtrycka straffet en i allmänna omdömet neslig stämpel, försvårar blott möjligheten för den straffade af framtida upprättelse och förbättring.
Dessutom bör ju vanhedern åtfölja brottet och icke straffet.
Sjelfva benämningen straffarbete förekommer ock mindre lämplig i en lag, som handlar om straff.
Lika med Lagberedningen anser jag derföre frihetsstraffen böra hänföras under en gemensam rubrik: »fängelse.» 8 §.
Under straffarten fängelse har Utskottet deremot återupptagit fängelse vid vatten och bröd.
Detta straff, hemladt från den Kanoniska lagen och uppkommet på en tid, då kroppens späkningar ansågos innefatta en tjenlig botgörelse för begångna synder, är redan af allmänna opinionen utdömdt såsom olämpligt, emedan det icke uppfyller de ändamål, som skola sökas med straff, nemligen att på samma gång innefatta ett tillbörligt afskräckelsehot och i verkställigheten afse brottslingens förbättring, hvartill kommer, att detta straff kan blifva högst olika för lika brottslingar, i anseende dels till deras skiljaktiga kroppsbeskaffenhet och dels till den större eller mindre stränghet, hvarmed det verkställes, deröfver i allmänhet någon säker kontroll ej är möjlig.
Då Rikets Ständer redan vid sista riksmöte godkänt de af Lagberedningen hyllade och jemväl af dåvarande Lag-utskott antagne grundsatser, enligt hvilka fysiskt affliktiv bestraffning i allmänhet blifvit förkastad, synes Utskottet deraf bort hemta ett ytterligare skäl att icke i den nya lagen inrymma ett straff, som med dessa grundsatser står i uppenbar strid. 21 §.
Både Lagkommiltéen och Lagberedningen hafva bland straff för embetsmäns förseelser uteslutit mistning af embete på viss tid eller så kallad suspension, och det på följande grunder: att suspensionsstraffet nedsätter embetsmannens anseende i deras omdöme, inom hvilkas krets han, efter någon tids förlopp, åter skall förvalta sitt embete; att den förödmjukelse, straffet medför, måste snarare nedtrycka än väcka håg och nit för embetsgöromålen, saint att böter böra ådömas när förseelsen ej är af så svår beskaffenhet, att embetets mistning må derå följa.
Dessa 102 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. skäl äro för mig tillräckligt talande mot införandet af suspensionsstraffet, och de vunno äfven gehör inför Rikets senast församlade Ständer.
De redaktionsförändringar, hvilka blifva en följd af min här ofvan yttrade mening, äfvensom några mindre vigtiga anmärkningar vid de speciella straffbestämmelserna, har den inskränkta tiden för reservationens afgifvande icke tillåtit mig att särskildt framställa.
Häruti instämde Herrar Eklund och Wetterberg.
Af Riksdagsfullmäktige Per Sahlström från Stockholms län, Carl Ersson från Westmanlands län, Olof Pehrsson från Gefleborgs län och Joh. Johansson från Östergöthland:
Vid det nu behandlade förslaget till ny kriminallag hafva vi, af aktning för pluralitetens beslut och med den öfvertygelse, att de principer, som i lagförslaget uttalas, äro för en ändamålsenlig kriminallagstiftning ganska lämpliga och tidsenliga, trott oss endast böra anföra vår reservation mot de i allmänhet ganska högt bestämda bötesbeloppen.
Verkan häraf torde blifva, att bötesstraffets tillämpning för lika förseelser, utfaller högst ojemnt för personer i olika förmögenhetsomständigheter, emedan den enes belägenhet kan tillåta att med lätthet erlägga det belopp, som kan blifva ruinerande för en annan, särdeles då förvandling till fängelse ifrågakommer, hvilket straff således af den mera förmögne kan undvikas, under det att den fattigare måste underkasta sig detsamma, med alla dess vådliga och ofta moraliskt förstörande följder.
Af Riksdagsfullmäktigen Johan Johansson från Örebro län:
Då jag, under den tid jag deltagit i detta Utskotts arbeten, haft tillräckligt tillfälle att öfvertyga mig om, att den nya strafflagen är ingenting mindre än ett fulländadt verk, så skulle jag känna mycken böjelse att förkasta den och tillstyrka den gamlas bibehållande intilldess något bättre hunne utarbetas.
Men jag har äfven genom en ännu längre erfarenhet hunnit öfvertyga mig om behofvet af en ny brottmålslag, och då den här förelagda är ett tredjedels århundrades verk af vårt lands, som det för säkras, yppersta rättslärde, då den likväl icke är annat än till sin största och bästa del en öfversättning från främmande lagar, hvilket jag visserligen medger böra anses som en förtjenst i sitt slag, då de egna insigterna brustit; men då denna brist i synnerhet tyckes hafva röjt sig vid dessa öfversättningars tillämpning på våra inhemska förhållanden; då det främmande lånet ej kunnat tillämpas helt och hållet i sin ursprungliga gestalt; då allt detta tyckes utvisa, att lagstiftningskonsten hos oss nära nog torde höra till de utdöda konsterna, sä lärer intet annat återstå, än att antaga den nu förelagda lagen, sådan den är, med de förändringar och modifikationer, som jag här nedan skall antyda och med förbehåll att under diskussionen i Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58. 103 Ståndet ytterligare få dervid göra de anmärkningar, hvartill jag kan finna mig föranlåten.
I 2:dra kap. är bland straff, som efter denna lag kunna ådömas, landsflykt för politiska brott utesluten.
Detta finner jag alldeles stridande mot den anda af mildhet, som lagen eljest synes vilja hylla.
Det är allmänt erkändt, att politiska brott, ehuru straffbara inför den bestående makten, likväl kunna vara moraliskt obrottsliga och krönta af framgång, möjligen skulle kunna ådraga den, nu såsom förbrytare stämplade, loford och utmärkelser, kanske till och med anseende och makt.
Det synes då både rättvist och menskligt, att man icke, såsom denna lag föreslår, beröfvar honom lifvet, — hvilket exempel af mildhet våra förebilder, fransmännen, nyligen gifvit — eller, hvad ännu värre är, dömer honom ända till lifstidsfängelse i fångdrägt och fångkost jemte alla de öfriga försakelser fängelselagen utstakar, utan helt enkelt skiljer honom ifrån det land, med hvars författning och styrelse han visat sig missnöjd, och som han bör sättas ur tillfälle att kunna skada. 4 §, som förordnar, att intet dödsstraff må verkställas innan Konungen befallt en sådan verkställighet, anser jag strida mot Regeringsformens 25 §.
15 §, som stadgar minsta bötesbeloppet till 1 r:dr silfver och det högsta till 100 r:dr, der det icke särskildt är bestämdt högre, anser jag alldeles för högt tilltaget.
Dessa dryga böter, som med lätthet kunna utgöras af den rike, gifva åtminstone honom lika mycken frihet, som nu att våldföra sig på den han vill skada; hvaremot de genom sitt höga belopp äro för den fattige omöjliga att utgöra och lemna honom lill pris för hela lagens och domaremaktens stränghet.
Jag finner det också olämpligt, att icke under hvarje § den högsta eller lägsta bötessumman är utsatt.
Jag yrkar derföre, att alla böter måtte nedsättas till halfva det nu föreslagna beloppet, och att om de ej kunna till fullo utgå, det vill säga, om de ej träffa den bättre lottade, de alls icke må utgå. 3 och 4 kap., om försök till brott och om vållande, tror jag böra helt och hållet utgå, emedan de, såsom allmänna föreskrifter, lemna allt för mycket utrymme åt domarens bepröfvande, hvilket så lätt kan blifva mannamån och godtycke, och i stället under hvarje lagrum utsättas de särskilda ansvarspåföljderna för brottet, för försöket dertill och för vållandet. 9 kap., om religionsbrott, stadgar för det temligen allmänna och för icke särdeles graverande ansedda brottet att förrätta arbete eller hålla bod öppen under sabbaten det ofantliga bötesbeloppet af 20 r:dr silfver eller 80 r:dr rgd.
Man har i mer än 100 år nöjt sig med att derföre fordra 5 r:dr rgd, och jag tror, att man hädanefter utan fara kan stanna dervid, om man icke vill taga det kanhända klokaste parti att låta hela föreskriften utgå. 104 Reservationer vid Lag-Utskottets Betänkande, N:o 58.