Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tror du, tror du jag hade rest, om gossen HILMA (sam knäböjt, reser sig
Han hade ju kunnat bli sämre.
Visserligen, visserligen.
PROFESSORN.
Eljest hade Ivar fått gå ut redan för ett par dagar sedan.
Kikhostan går, derför är doktorn så försigtig.
för all er vänlighet mot min lilla gosse under hans illamående!
Olof har sqvallrat.
Hur ska' jag nog kunna tacka fröken Lindén
truds egen lilla älskling! (kysser Ivar flera gånger).
God afton, fröken Valborg.
God dag, GerOLOF (i tamburen till stadsbud, fertar).
som komma med kof-
Nå, nå, akta dörrarna (betalar stadsbuden).
Se så, Gertrud, nu kan det vara nog.
Det GERTRUD.
passar inte för gossar att pussas.
rustibuss.
Men jag är ingen gosse, du lilla otacksamma IVAR.
heller.
Jag är ingen rustibuss, och inte är jag liten PROFESSORN.
Af stora barn bli ofta små människor, glöm, glöm inte det, min gosse.
Så, -- så blir du kanske om du får lefva.
tarne med ens.
Den bruna till mig.
Den grå
Det blir kanske så godt att flytta in koffer-
till Gertrud.
Fast den borde ha tagits upp köks(Stadsbud bära in koffertar.
En grå till höger 1, en brun till venster).
vägen, så att karlarne sluppit gå genom salongen.
19 colli, utom koffertarna.
Är det rätt? 19?
Nej, då hafva vi visserligen begått stöld.
OLOF (i tamburen).
Jag anser det vara både ologiskt och begreppsvidrigt att belasta platser, ämnade för menniför vi också beslöto att inskränka antalet colli HILMA.
skors beqvämlighet, med gods och effekter, hvartill 12, ehuru redan det visserligen var för mycket.
Min vän, det var 12, men det blef 19.
är omöjligt att beräkna temperaturen i kupén.
Jag hade klädt mig alldeles för väl.
ett ovanligt omfång. --
Visserligen tyckte jag, att din corpus hade OLOF (kommer in).
Se så ja, nu ändtligen är då allting klart.
Men hvad är då moster Lisen?
att --
Ja -- hvar är Lisen --?
Ivar säg åt moster, _________
LISEN (från höger 1 med mössan på sned).
(rättar mössan. inte sitta rak.
God afton och välkomna; välkomna allihopa
Ödmjukt).
Söta Hilma, den vill GERTRUD (omfamnar Lisen).
Dady?
Kära lilla moster Lisen! (Hviskar).
Hur mår LISEN (hviskar).
Du ser lika frisk ut som när du for; ja, det gör du.
Han är mycket sjuk, han har kolik.
(Högt).
Hå, mycket friskare.
Tycker inte Hillner det?
Visserligen, visserligen, fast jag aldrig kan OLOF (sakta till Gertrud).
PROFESSORN (tankspridd).
påminna mig att -- --
har händt?
Gertrud, hvad vill denna köld säga!
Hvad PROFESSORN.
till mitt skrifbord.
Undrar om ljus är tändt i mitt rum; längtar
straxt (går till höger 2).
Ljus! -- Ja ha -- ja visst!
Jag ska' tända
sätter dig och arbetar?
Behagar du inga förfriskningar, innan du PROFESSORN.
HILMA (till professorn).
kaffe (går till höger 2).
Nej tack, nej tack -- drack nyss en kopp VALBORG.
Kan jag på något vis vara till tjenst?
Ni kan hjelpa mig att packa upp.
Säg, vill
ni det?
Och jag med!
Nej -- tack -- jag menar -- -- Att herrar bara äro till besvär vid sådana Olof får hålla mig
tillfällen.
sällskap i stället.
Jag är alldeles för trött, för att börja med några uppackningsbestyr.
Men -- OLOF.
snäckor.
(Gertrud, Valborg, Ivar gå till höger 1).
Kom och sätt dig här, Olof. Jag har någonOLOF.
Jag följer med Gertrud: hon har lofvat mig
Någonting särskildt?
Jaså, du Lisen.
Vill du vara snäll och se till så att packningsvecken gå ur.
Ja, någonting särskildt.
(Lisen kommer från höger
att Gertrud hänger upp sin blå sidenklädning, LISEN. OLOF.
Ja ha, jaha, genast.. (går till höger 1).
Hvad har moster att säga mig?
Du vet, Olof, att vi alltid betraktat dig som Också är jag öfvertygad, att du som HILMA.
vår son.
son med glädje skall emottaga den nyhet jag har att meddela dig.
Hvilken. nyhet?
Gertrud är förlofvad.
Gertrud!
Det är -- det får inte vara sant!
Det vet moster mer än väl.
HILMA (lugnt). OLOF.
jag älska hvarandra och att hon lofvat blifva min?
Min kära gosse, sådana der barnsligheter HILMA.
Jaså, moster vet således inte, att Gertrud och
förekomma ju ofta emellan kusiner, som äro uppfostrade tillsammans.
Barnsligheter! OLOF.
ton år.
Ja, hvad annat?
Du är tjugufyra, hon sjutOLOF.
förhoppningar, gjorde moster mig den äran att HILMA.
När jag i våras talade med moster om mina
anse dem för någonting mer än -- barnsligheter.
Det är möjligt -- men nu är inte då.
Tror inte moster att jag förstår!
länge jag ansågs som rik, blundade moster för mitt tycke.
Men nu, nu, när hela mitt kapital är jag sjelf, när mina räntor endast utgöras af
»barnsligheten», ja, till och med uppmuntrade
min heder, min varma kärlek, min arbetskraft
och möjliga duglighet, då ämnar moster kasta ligt stängsel!
undan mig, som man kastar undan ett besvärHILMA.
räkning af öfverdrifterna -- vore sanning.
-- Hvad eger du numera att erbjuda Gertrud?
Och om nu allt det der -- alltid med af-
så unga -- som moster nyss sade -- och det
Ingenting ännu, det är sant.
Men vi äro ju
skulle inte ha dröjt länge förr än jag skapat mig ett enkelt hem.
dig in på en bana, som är dig främmande; af-
Och för att nå det målet, skulle du kasta
säga dig njutningen af ett förädlande tankeutbyte med liktänkande; bryta med vanor; se din hustru kanske nödsakad att förrätta sysslor, som äro henne motbjudande.
gör mig olycklig.
Det är således af ren »ömhet», som moster HILMA.
Ett äktenskap, grundadt på uppoffring, vare sig på ena eller andra sidan, blir i de allra flesta fall olyckligt.
Tro mig, min gosse -- jag känner verlden.
den man älskar.
Det är ingen uppoffring att uppoffra sig för HILMA.
ännu min systerdotters parti i färskt minne.
Hon trotsade sig till att få följa sin »böjelse», som död i nöd». det heter.
Resultatet blef »ett lif i sorg, och en
Möjligen inte först, men sedan.
Hennes man var en drinkare, en odåga!
Tror du inte, att jag känner gången af ett HILMA.
sådant der äktenskap?
Först kommer berusningen, så energiska bemödanden att inbilla sig bråelser, så utelifvet -- och -- så olyckan.
OLOF. vara lycklig, så trötthet, så liknöjdhet, så före-
Ung, stark kärlek kan bära tyngre bördor än så utan att gå under.
Den målningen är falsk -- falsk säger jag!
Och illa handlar den mor, som inte söker ska' bli' olycklig.
Jag har lofvat mig sjelf, att
Det må vara din åsigt -- men det är inte
skydda sitt barn från en framtid, som hon anser Gertrud inte ska' gå samma sorgliga öde till mitt ord.
mötes som hennes kusin, och jag ämnar hålla OLOF.
att bryta sin tro?
Det är således moster, som tvungit Gertrud HILMA.
valt sjelf.
Du misstar dig fullkomligt.
tvinga mitt barn; allra minst i ett fall som detta.
Det skulle aldrig falla mig in att
Gertrud har
jag tror inte! jag tror inte!
Ack, nu förstår jag hvarför badresan blef så nödvändig.
Det fins många sorts tvång, moster.
gestaltade sig, ansåg jag det vara skäl att låta Gertrud komma ut och se sig om i verlden.
Resultatet visade, att jag hade rätt.
Ingenting skärper blicken så som jemförelser.
Ja, när jag såg hur -- oförmodadt allt
säger jag! --
Jag tror inte -- nej -- jag tror inte.
Nej, HILMA.
tar det så oförståndigt; men nu har jag gjort min pligt och väntar att du ska' göra din.
Hvad är då min pligt?
Det gör mig ondt, min käre gosse, att du
lycka.
Hon gör nu ett i alla afseenden utmärkt systerliga känsla för dig, kan med lätthet ledas uppröres.
Att inte ställa dig i vägen för Gertruds
parti, och hennes halfvakna, mer än till hälften in i en annan fåra, endast den inte oförståndigt
Ja, jag!
kärlek till de oundvikliga barnsjukdomarna.
Du ska', likt mig, inom kort klassificera din
inåt och medföra döden.
Moster borde veta det.
Ah, -- det var ju inte mer än en timme sedan jag sade, att man, för att tro på hela mensklig-
Men det fins vissa barnsjukdomar, som gå
heten, bara behöfde riktigt varmt och fast tro på beröfvar mig hopp, framtid, tro och talar ändå inte vara falsk!
en enda menniska -- --.
Och nu -- --!
Moster om barnsligheter.
Nej, Gertrud är inte, hon fårHILMA.
en qvinnas alla instinkter för lyx och prakt.
Gertrud säljer sig inte.
Du glömmer, att Gertrud är qvinna och eger
Min kära gosse, hvarföre använda sådana
öfverdrifna uttryck?
Gertrud har varit klok nog att inse skilnaden mellan säpbubblan och juvelen.
-- Nej -- inte om hela verlden reste sig får höra det af hennes egen mun.
Vore det så! -- -- Nej, jag tror inte, säger
upp och sade, att det var sant.
Inte förr än jag HILMA (reser sig upp). _________
Nåväl, fråga henne, hon kommer der.
Sjette scenen, DE FÖRRA.
-- sade -- --
Mamma, jag kan inte vänta längre -- -- hvad OLOF.
GERTRUD (utan att se Olof).
Är det sant, Gertrud, att du är förlofvad?
Är det också sant?
Att du öfvergifvit mig för min fattigdoms skull.
Ja, Olof, det är också sant.
Falsk! (går mot fonden ).
GERTRUD (långsamt).
(Olof går).
GERTRUD (sänker hufvudet).
HILMA (omfamnar Gertrud).
svårare än så.
Så ja, min lilla modiga flicka, det var inte GERTRUD.
firad, lycklig!
Just nu ska' du börja ditt lif, barn.
Älskad, GERTRUD.
Åh, jag ville mycket hellre -- Bo i tre små rum, gå på torget sjelf, be-
gagna vända klädningar och smutsiga handskar.
Inte kunna hjelpa Ivar, om pappa faller ifrån; och se Olof blek och utarbetad.
Tyst, mamma, tyst! GERTRUD.
vidare -- den är nu lyckligen afgjord, och du
Ja, nu skola vi inte tala om den här saken
den lilla mest afundsvärda fästmö i Stockholm. du troligen kommer att presenteras på hofvet i vinter.
Din fästman nämde någonting om att
kungen!
Ack, så roligt!
Jag, som är så förtjust i HILMA.
Göteborg lemnade mig, fast jag af en slump etui).
Och se här, hvad han vid sin afresa från
kommit att fördröja framlemnandet. (lemnar ett GERTRUD.
ett eget armband förut -- -- jag menar af något värde.
HILMA (leende).
Åt mig!
O, så vackert!
Jag som aldrig haft
Det kommer att passa bra till hofdrägten.
LISEN (sticker in hufvudet i
Söta Hilma, kokerskan frågar --
dörren till höger 2, ödmjukt).
du inte klä om dig, ifall vi få besök?
(går till
Jag kommer genast (Lisen drar sig tillbaka).
höger 1 --. Gertrud ser på armbandet, sätter det som diadem i håret -- speglar sig -- knäpper det sedan i en stol). kring handleden, men kastar sig till sist gråtande ned _________
stora kofferten.
Ska' jag nu -- -- Men hvad fattas er, fröken Gertrud?
Ja, nu har jag slutat uppackningen af den
VALBORG (från höger 2).
-- Vill ni säga honom, att jag är en dålig, en
Olof har sagt mig, att ni är god och snäll.
fåfäng flicka, inte värd att sakna, att -- att jag bror, att han inte får öfverge sina studier, hör ni, glöm inte det, och att jag valt frivilligt.
Är ni förlofvad!
aldrig älskat honom annat än -- som -- som en
Säg, vill ni säga honom allt det der?
Gerna, men -- -- VALBORG.
Tack! (springer ut till höger 1 ).
Hur går det nu med hans VALBORG.
tro..
Och dock vet han sitt öde, medan deremot drifver mig till förtviflan!
jag --. O, denna ovisshet, denna väntan -- den _________
VALBORG. BJÖRNKLO.
Tack, jag anmäler mig sjelf.
BJÖRNKLO (i tamburen).
Tyst! (Björnklo kommer).
Du här!
BJÖRNKLO (för sig).
brefvet med min adress åtminstone kommit fram!
Jag trodde att du aldrig, aldrig skulle komma!
Björnklo fram till en soffa).
Kom, sätt dig här, helt nära mig.
Låt mig nu dö, o Gud!
Min egen älskling --. O, så lycklig jag är!
(Drar
Gud ske pris, att jag har dig åter, -- att
Dixi. (Högt).
Min vän -- --
Hädanefter kommer jag att läsa alla bref.
BJÖRNKLO (afsides).
ursäkta dig.
Det fins skäl, naturligtvis fins det
Nej, du får inte säga ett ord.
Du får inte
skäl, fullgoda skäl, till din tystnad, men dem får jag höra sedan; Jag har ju så mycket, så ofantligt mycket att säga dig.
BJÖRNKLO.
en öfversvämning än en qvinna, som vill tala.
Tala således, fast -- -- VALBORG.
Österländningen påstår, att man förr kan hejda
underrättelser, hur jag lidit, hur jag -- förlåt
Om du visste hur jag längtat, väntat efter
mig! tviflat.
Men nu är allt glömdt.
Jag har dig bröst).
åter, åter! (Gömmer gråtande hufvudet vid Björnklos BJÖRNKLO (afsides).
Valborg, upphör då.
Du plågar mig mer än du kan ana.
En minst sagdt originel betägenhet!
det är af glädje, glädje.
Du ska' inte tro att jag gråter af sorg, nej,
Men du hade ju någonting att säga mig?
Det är mycket naturligare att gråta af sorg.
BJÖRNKLO (med tonvigt).
ha naturligtvis aldrig kommit fram.
Bref förkomma ju så ofta på resor.
Dessutom var jag inte huru någon mår -- --?
Någonting?
Det är ju allting.
Mina, bref
så oviss på adresserna.. (blygt)..
Men du frågar BJÖRNKLO.
mycket föredraga, att det vore ingen.
Sixten!
Någon? -- Jaså -- ja! -- Jag skulle bra
Se så, lugn!
Du känner mitt sätt.
Han är så förtjusande, så lik dig och så förVALBORG.
ståndig.
Ingen känner ditt namn, inte ens presten.
Det föreföll mig som en profanation att nämna det.
mamma, hvars enda glädje jag är.
Ingen, utom mamma, min stackars blinda
ring?
Det är tid på.
Skulle du nu tillåta mig att göra en förklaVALBORG.
att säga.
När jag lemnade -- när jag blef tvungen att lemna Sigridsberg -- så kärt för mig, derför, att jag der lärt känna dig, for jag,
Nej, nej, nej, inte ännu!
enligt vår öfverenskommelse, hem till min mor.
Jag kunde inte bedra henne.
Det föreföll mig, som om jag bedrog henne dubbelt, derför att hon var blind.
Jag sade henne allt.
O, om
du visste, hur hennes tårar ökade mina samvetsqval!
Men när jag då sade henne, hur god, hur storsinnad, hur ädel du var, hur du ämnade göra så snart dina arfsanspråk voro ordnade -- då
mig, den fattiga komministerdottern, till din maka, torkade hennes tårar och så småningom lärde
hon sig att älska dig, lika varmt som hon älskar
Jag menar inte att förebrå dig -- nej, nej! --
-- Så kommo dina två korta bref. -- -- men sedan, när du inte skref alls. -- O, om du nat äfven för mig.
Mamma frågade dagligen och så skref jag långa bref till mig sjelf från
visste hur jag led!
Det var som om ljuset slockefter underrättelser. -- Jag ville inte oroa henne, dig: bref fulla af ömhet och kärlek, sådana jag visste att dina skulle ha varit, om du bara haft tid att skrifva dem.
BJÖRNKLO (halft för sig).
Så löjliga qvinnorna äro!
När de älska,
uppresa de ett tempel åt sin afgud och falla ned och tillbedja den. -- VALBORG (ömt).
ute på landet olidlig.
Det kändes, som om du
Du hedning!
Slutligen blef mig väntan der-
gled allt längre och längre bort ifrån mig.
Ibland trodde jag att du var sjuk, död.
Och ingen till rättelser!
Jag trodde jag skulle bli vansinnig. hvilken jag kunde vända mig för att få underSlutligen förmådde jag inte uthärda längre.
Jag anförtrodde mina två käraste i en gammal trotjenarinnas vård och for hit.
BJÖRNKLO. VALBORG.
afsked från regimentet, för att egna dig åt skötandet af ditt fideikommiss.
Jag skref dit ned,
När jag kom hit, fick jag höra, att du tagit
men fick brefvet tillbaka, med ett par påtecknade adresser.
-- Du hade rest utrikes. -- Jag skref ånyo -- -- men -- ja, nu skola vi inte tala om pengar på att ta' slut.
Jag hade ju lemnat nä-
det der vidare. -- -- Efter en tid började mina stan allt jag egde hos mina hjelplösa kära.
Hem ville, kunde jag inte fara.
Jag skref ju dagligen glada bref till mamma -- -- det var det allra svåraste -- men så hade jag tur.
Guver-
nanten här i huset sjuknade; man annonserade
efter någon, villig att fylla hennes plats.
Lyck-
ligtvis hade jag mina betyg med mig; en skol-
kamrat, med hvilken jag händelsevis sammanOch nu, nu är all sorg öfver!
träffade, rekommenderade mig.
Jag hlef antagen.
BJÖRNKLO (nästan sorgset).
VALBORG (springer upp).
Vet ni inte, att sorgen är oändlig?
skulle skänka bort ena hälfvan af sitt lif för gjordt är.
Att det fins tillfällen, när en man villigt
att kunna återköpa den andra.
Men gjordt som VALBORG.
Felet är inte mitt; det är verldens.
Felet!
fordrar för mycket af dem, andra derför, att af dem fordras ingenting alls.
Jag hör till dessa sednare.
VALBORG. BJÖRNKLO (lidelsefullt).
Somliga menniskor gå under för att man
penningtillbedjande verld!
Ah! hvad jag föraktar denna rangafgudande,
Nästan lika mycket
som jag föraktar mig sjelf, och det vill inte säga så litet.
af dåligt humör öfver min oduglighet.
Men medge, att det är bra litet att inte ens duga till skurk. vara så långa.
Hör således -- -- Lyckligtvis bruka smärtsamma operationer inte _________
Åh, blif inte rädd!
Det var bara ett anfall
BJÖRNKLO (lugnare).
men felet var tjenstflickans, som glömt anmäla er.
Nej, felet var mitt eget.
Men det var mig BJÖRNKLO.
Förlåt, bästa kapten, att jag låtit er vänta,
HILMA (fråm höger 1).
omöjligt att betvinga min längtan att erfara hur resan bekommit er alla.
Jag var ju förbjuden att komma ned till tåget och taga emot.
Lindén, lilla Ivars guvernant.
Men herrskapet äro visst bekanta förut?
Men, det var sant!
Kapten Björnklo, fröken
VALBORG (ser från den ena till Ja, kapten Björnklo och jag äro gamla beHILMA. den andra).
sin snälla sagoberätterska.
Ödet var oss i san-
Men Ivar längtar så mycket efter
ning gynsamt, som lät oss få en så älskvärd er-
sättning för den stackars fröken Hellgren.
(Valhjertligt välkommen i vårt hem, ehuru det alls inte presenterar sig till sin fördel i qväll.
Gertrud mår inte riktigt bra.
Är Gertrud sjuk! BJÖRNKLO (ifrigt).
VALBORG. HILMA.
borg drar sig uppåt).
Och nu, min kära Björnklo,
(Nalkas småningom).
Endast litet trötthet efter resan.
Min man har fördjupat sig i sitt stora arbete om honom, och Olof har sin svåra hufvudvärk.
Ja som du hör, äro vi en tråkig familj.
idealerna, och då kan ingenting på jorden rubba
Också ska' jag inte längre falla besvärlig.
Jag får väl helsa din fästmö?
minuterna till dess jag får återse henne.
Helsa henne att jag räknar
BJÖRNKLO (får se Valborg.
Betydelsefullt:)
Farväl, fröken Lindén! (Går i fonden).
Är det han, som är förlofvad med Gertrud!
HILMA (något högdraget).
derna öfver hufvudet och faller afsvimmad till golfvet).
(Valborg vacklar, uppger ett skri, slår samman hän-
PROFESSORN (går fram och åter på golfvet).
mig mot naturen stridande att fira en sådan fest med pukor och trumpeter.
Visserligen, visserligen, men det förefaller
heller inte fråga om pukor och trumpeter.
Jag fruktar bara, att vi komma att stöta hela vår enkelt sända förlofningskort.
Hvarför? slägt för hufvudet, om vi nöja oss med att helt PROFESSORN. HILMA.
Du har rätt, nu som alltid.
gas för en brist på förtroende, som ju måste kännas sårande.
Det skulle ju, och inte utan skäl, kunna ta-
Förtroende?
Ja, visserligen, förtroende.
Min vän, jag sade brist på förtroende.
HILMA (mildt).
var för mitt minne, att vi som förlofvade sträf-
Brist, jaha, visserligen.
Det sväf-
vade trappa upp och trappa ned, drucko oädelt ningar.
vin och fingo emottaga onaturligt med handtryckHILMA.
ste Björnklo redan i öfvermorgon återvända till saken.
Hvad tror du, till exempel, att din bror
Du menar, att göra visiter.
Men dels må-
Småland, och dels skulle visiter föga hjelpa upp och svägerska skulle säga, om Gertrud kom och helt oförmodadt presenterade sin fästman?
De skulle aldrig förlåta oss den öfverraskningen. sjelf.
Farmor kommer jag naturligtvis att underrätta PROFESSORN.
vare sig att den meddelas enskildt eller allmänneligen.
Men öfverraskningen blir de facto den samma,
Om du gillar mitt förslag, sam-
manbjuda vi slägtingarne en stund före de andra gästerna, och meddela dem sålunda, som i ett ju inte komma i fråga, dertill är tiden allt för slägtråd, nyheten.
Någon egentlig bjudning kan knapp, och dessutom fins det ju inte något folk i staden ännu.
Vi räkna ju bara medio af Sepden är dig motbjudande. tember.
Men -- naturligtvis förfaller frågan, om PROFESSORN.
Nå, som du vill, som du vill.
I så fall anse vi saken vara afgjord.
Men HILMA (mjukt).
hur befinner du dig i dag?
Jag tycker att du ser litet blek ut.
Förflyttandet från den ena orten till den andra tioner, åtminstone för den vid resor ovane.
Känner mig endast litet yr och trött.
medför alltid en viss nedsättning i kroppens funk-
öfver din fullkomligt oväntade ankomst, ehuru mycket angenämt öfverraskad, förstås.
Jag medger, att jag blef i hög grad förvånad
jag höll på att glömma något -- och pligt är pligt.
Och du blef belåten?
Ja, jag reste...
Det föreföll mig, som om
hans lof i chorus; Gertrud sade, att hon valt utan all påtryckning --.
Ja ha, visserligen.
Slägtingarne sjöngo ju
Påtryckning, min vän!
HILMA (mildt förebrående).
Jag hade ingen orsak att opponera, ehuru jag
Ja ja, -- jag menar, att hon valt sjelf --.
fruktar, att hans kunskap i humaniora är mycliga, i sanning förderfliga, naturalismen.
Men visserligen inte.
ket ytlig, och att han starkt lutar åt den förderfnär Gertrud älskar honom, kan det inte hjelpas, HILMA.
sin kunde hoppas för vår lilla blyga Gertrud.
Han är rik, adelsman, fideikommissarie...
Partiet är briljant, mer briljant än vi någon-
glömt att försäkra dig om den saken, du?
...och, och hederlig karl.
Ja, kanske att du
intet skäl att tro motsatsen.
Naturligtvis är han hederlig karl.
Det fins PROFESSORN.
Hvarje skäl måste vara grundat på kunskap,
eljest blir det inte ett skäl, utan endast en indiförskaffat mig denna kunskap.
viduel förnimmelse.
Det förefaller mig, som jag HILMA.
idealerna ännu en stund --.
Försök, min vän, att slita dina tankar från
ker i fickorna).
Jo! se här!
(Lemnar Hilma ett bref).
Ett bref!
Jo, nu mins jag --!
Men hvar är det? (sö-
Från sqvadronchefen.
Har du skrifvit till sqvadronchefen?
Ja. (Går försjunken i grubblerier fram och åter).
Han är i sanning oberäknelig.
(Läser:) »Det gläder mig att på Er förfrågan kunna Herr professor!
HILMA (afsules).
gifva ett det mest tillfredställande svar.
något exentrisk och bortskämd, är kapten Sixten Björnklo en man, åt hvilken ingen far behöfver tveka att anförtro sin dotter.
Regementet sak-
nar i honom, icke allenast en god och hjelpsam tag herr professor etc.»
kamrat, utan också en verklig gentleman.
EmotNå, det var ju lugnande.
skjuta frågan å sido och egna mig åt mitt argot...
Jo jo, vänta! -- Det var ännu något...
Hvad var det...?
Ja, visserligen lugnande.
Nu kan jag få
bete, utan att störas af tanken att jag glömt nå-
Kanske något om Olof?
tala med Olof om hans förflugna förslag att öfvergifva sina studier.
Mycket riktigt, mycket riktigt.
-- Jag måste
ändra sig ännu en gång.
Förflugna förslag sakna ofta grund.
Han kan _________
(Ivar från fonden med ett par böcker under armen).
Ivar får inte gå genom tamburen, så länge
Ivar är klen, har ju mamma sagt.
och hon sa' att jag måste gå omkring. -- Jag får inte läsa i dag.
Valborg är sjuk.
Såå --!
Hvad fattas henne?
Anna håller på att städa i sängkammaren,
(Går fram och åter).
Hon är alldeles hvit i ansigtet, och bara går HILMA.
lider nu troligen af hufvudvärk, en vanlig följd af svindel.
Hon hade ett lätt anfall af svindel i går och
mig i dag?
Carl Warberg är här -- får han stanna hos HILMA.
mycket.
Det kan han väl få, bara ni inte stoja för IVAR.
professorn i rocken).
Nej, det ska' vi inte göra.
Pappa. -- (Rycker PROFESSORN.
Hvad vill du min gosse?
Hvarför får inte jag gå i skola?
het och demoralisation.
Men det der förstår du inte ännu.
När du blir större, skall pappa läsa med dig sjelf.
Derför att skolor äro en härd för osedlig-
sig att slåss.
Carl Warberg kan slåss; han sämorsgris, utan en gosse, som kan slåss...
Jag vill hellre gå i skola, der man kan lära
ger, att jag är en morsgris; jag vill inte vara en
lilla gosse.
Carls sällskap tycks inte vara nyttigt för min IVAR.
pojke!
Carl är en stilig och bussig PROFESSORN (tittar öfver glasögonen).
(För ut Ivar till höger 1).
Se så, gå nu, Ivar.
Vi få talas vid sedan.
inte till en gatans apostel.
Det smärtar mig
Min son skall uppfostras till en tankens och
nödgas säga, att -- att endast brist på tillsyn har kunnat lägga slika pöbeluttryck i hans mun.
varit nödsakad att i fjorton dagar öfverlemna honom i främmande vård -- och barn taga så lätt efter --.
Jag har ju två barn, och när min syster skref om den marke-
Du har fullkomligt rätt, fruktar jag.
rade uppmärksamhet, som Björnklo visade Gertrud, ansåg jag det vara min skyldighet att resa nu så återstäld, att hon redan om ett par dagar kan återtaga sina pligter.
PROFESSORN. HILMA. ned.
(Försåtligt:) Lyckligtvis är fröken Hellgren
Och Fröken Lindén?
Hon var ju endast antagen på obestämd tid.
Nej, min vän, det duger inte.
LinPROFESSORN.
dén har med skicklighet och nitälskan fyllt sin plats som lärarinna och kommer att stanna i plats. vårt hus, till dess hon hunnit skaffa sig en ny
din svaghet för ett vackert ansigte.
Måtte du bara inte få ångra PROFESSORN (häpen).
är...
Vackert ansigte!
Visserligen inte.
Skönhet HILMA.
oförsigtigt att anförtro sitt barn åt en person, om hvilkens förflutna lif vi känna så litet.
Skönhet, ja.
I hvad fall som helst, är det
ste jag skynda mig, om någonting ska' kunna
Ingenting -- ännu.
Men nu må-
hinna bli färdigt till i morgon.
(Går till höger 1).
Jag hinner ännu arbeta en stund.