Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade förr tyckt, att det var barnsligt godt och oskyldigt, då hon läste sina böner för de små; men nu insåg han plötsligt o c h klart, att det ej endast var barnslig- bet, att ett verkligt behof drifvit henne därtill, att hennes af naturen eldiga, lifliga själ kännt sig tom, att den blifvit ett rof för en ångest, som hon ägde hvarken kraft eller klarhet att bekämpa, och han — hennes man — presten, han s o m var själasörjare för hundratals människor, han hade ej förstått, hvad som rörde sig sig inom den, han högst älskade, han hade ej räckt henne en hjäl- pande hand.
Själasörjare — hvilket hån i det ordet!
Nej, han var ovärdig därtill — hennes hjälplösa, ångestfyllda blick, hennes mekaniska frammumlande af osammanhängande böner och Svenska Monster for Konstväfnader och Broderier (Omkring 200 mönstermotiv) i färgtryck.
För subskrihenter 7:50 för hela verket.
salmvers, allt var en enda fruktansvärd förebrå- else emot honom.
Ty detta, att hennes själ ej fått något fäste, detta var det, som nu lagt henne ned här på sjuk- bädden — kanske dödsbädden, henne, hans vack- ra, älskade unga hustru.
Och han gömde ansiktet i täcket till hennes säng o c h kved af tårlös sorg och förtviflan.
Och när han en stund därefter inne i det an- dra rummet böjde sig öfver den svårast angripna äldsta lilla dottern och såg, att döden redan tryckt sin stämpel på det fina, af sjukdomen härjade lilla ansiktet, då hon än en sista gång slog upp de stora ögonen — hans hustrus ögon — o c h nu i dödsminuten, just innan de brusto, med samma uttryck, som han tyckt sig läsa i dennas, då föll ban på knä vid den lilla bädden, utan hvarken tanke eller känsla af något annat än den stora förtviflan och eländighet, som kommit öfver h o - nom, o c h som helt förlamade honom.
» En straffdom, en straffdom, » mumlade han för sig själf, » straffet öfver mig, som så vårdslösat de själar, jag fått i mitt hägn, » sade han hastigt och entonigt » drabbe mig din vrede, Gud, som alltid är så kärleksfull, jag ensam är den skyldige i detta hus — skona henne o c h de andra båda späda I Mig — mig allena —!
» Härmed hade han rest sig o c h vacklat ut.
Nu hade han endast en tanke; huru skulle han kunna dölja barnets död för modern?
Hon skulle nu ej kunna bära det, det skulle döda äfven henne.
Lyckligtvis hade hon förut gifvit sig till tåls med den förklaringen, att barnen af fruktan för smitta höllos undan.
Men då hon efter ett par dagar liksom uppvaknade ur den dvala, hvari hon legat försänkt, tyckte han sig i hennes blick läsa en fråga — o c h • o m hon uttalade den, huru skulle han då kunna beherska sig!
— Han kunde det ej heller mera än till hälften — något i hans ögon och halfkväfda röst hade väckt hennes upp- märksamhet och oro.
Och då han åter lemnat henne, kallade hon pigan till sin säng o c h sade med en plötslig kraftansträngning, och i det hon tycktes vilja se tvärs igenom henne: » Hur är det med barnen? » Frågan kom oväntadt, den förskräckta flickan fann sig ej, blef förvirrad o c h svarade osäkert och undvikande: säga en ren osanning inför dessa ögon — det kunde hon ej.
Detta ökade den sjukas misstanke; hon låg en stund tyst och låtsade sofva, men då hon blifvit ensam, satte hon sig med möda upp i sängen; hennes tinningar bultade o c h hennes tänder skallrade; hon var torr i munnen; hon kunde ej tänka redigt; hon kunde inte riktigt minnas, när och hvar hon sist sett dessa dyra barnaögon, som från det de första gången logo emot henne i hen- nes armar, varit hennes lust o c h stolthet — hennes lilla flickas ögon — den förstas — det var, som o m de andra båda liksom sammansmält med denna, som o m hon mindes dem alla tre i dennas gestalt; — ett ögonblick tvekade hon, hvilket an- sikte af dessa tre var det rätta; dragen af hennes hjärtebarn liksom utplånades ett ögonblick för att nästa sekund se emot henne igen, men nu med de andra barnens blå ögon —; förvirrad kämpade hon med febern, vaggade fram och tillbaka, där hon satt med knäna uppdragna o c h händerna hop- knäppta omkring dem, skakande af hetta o c h köid på en gång.
Plötsligt stack hon fötterna ut ur sängen, hon ryste till, då de vidrörde golfvet; ett ögonblick stod hon stilla o c h vacklade, med händerna fam- lande framför sig, därefter trefvade hon sig fram till dörren o c h öppnade denna ljudlöst.
Rummet innanför — salen — var tomt; man hade trott, att hon somnat; kyrkoherden satt i sitt rum, försjunken i sorg, och sköterskan, som skulle vaka öfver henne, var ute.
Med ögonen vidt uppspärrade, men utan att riktigt uppfatta, hvad hon såg, gick hon som i en dröm genom rummet, alltjämt på bara fötter och trefvande framför sig med händerna.
Också nästa rum var tomt — hon såg sin egen bild i den stora spegeln, spöklik i den hvita dräkten o c h med det kortklippta svarta håret.
Nu var hon i gången — en underlig lukt af granris nådde henne — hon studsade, tog med båda händerna o m hufvudet o c h gled ljudlöst framåt; instinktlikt öppnade hon dörren till det yttersta rummet; där inne var granlukten starkare; gardinen var nedfälld, o c h midt på golfvet stod en säng — så konstig idé — hon stirrade hälft fånigt på den, utan att förstå något; hon stod stilla i dörren med hufvudet framsträckt och ögonen vidt uppspärrade; slutligen gled hon ljudlöst när- mare, oemotståndligt drogs hon bort till denna underbara bädd, öfver hvilken ett hvitt lakan var utbredt; de hvassa grankvistarne på golfvet stucko FörloJEJo.1 hennes fötter — hon kände det e j; febern rasade i hennes ådror, köldskakningar genomforo hennes kropp — hon gaf ej akt därpå; hon endast böjde sig ned, djupare och djupare ned öfver bädden, hennes heta andedräkt nästan hväste fram, hennes hand fattade i lakanet, drog det undan — ett ögonblick stirrade hon andlös på det vaxbleka lilla ansiktet, hvars stjärnögon aldrig mera skulle le emot henne — o c h ett gällt, vansinnigt skri ljöd i rummet, ut i gången och gaf genljud genom dödstystnaden: huset.
1 III.
Då de alla förskräckta ilade dit, funno de henne liggande på golfvet bredvid kistan.
Strax trodde de henne vara död, men läkaren som skyndsamt anlände, förklarade, att det endast vore en djup svimning, men tillade han, o m upp- vaknandet blefve till lif eller död, det vore ovisst.
N:r 35 (245) Prenumerationspris Fredagen den 26 augusti 1892. pr B y r å: Klara v. K y r k o g a t a (Aftonbladets nya är: Idun med Modetidning och kolorerade planscher ir.
I d u n m.
• Idun ensam » 8 B i 50 Redaktör och 7, 2 tr, hus.)
sker i landsorten å post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
född t HELLBERG.
Träffas ä, b y r å n kl. 1 2 — 1.
Fredrique en bild, på hvilken Idun i dag bjuder, ' 1 skall — hoppas vi — göra många af våra läsarinnor glädje.
Vi föreställa oss, att den skall föra till deras min- ne den ljusa, luftiga, rymliga våningen i » Brun- kebergs hotell », där de under ledningen af, icke en amper skolfru, utan en moderlig vän, fingo en lefvande undervisning, bvilkens betydelse, om den ej fullt kunde vara det då, efter band blifvit dem allt mera klar.
Sär- skildt skola de minnas religionsundervisningen i detta hem — hem sna- rare än skola — under hvilken i deras unga hjärtan såddes ett utsäde, som varit deras styrka och tröst i pröfvande skiften af deras lif.
Det var i Stockholm en tid, om hvilken det blifvit sagdt, att endast en af stadens prester, den gam- le Fuchs i Kungsholmen, predikade verklig kristen- dom; efter denna tid af så till sågandes andlig lågkultur rådde här länge en djup misstro mot allt allvar i lifvets allvarli- gaste frågor, oeh äfven fru Hammarstedts pen- sion fick af denna miss- tro sin beskärda del.
För mången besökande var utgifvare: T J t g i f n i n g s t i d: hvarje helgfri fredag L ö s n u m m e r s p r i s 1 5 ö r e (vid k o m p l e t t e r i n g a r) Gernandts Boktr.-Akticb, 5:te årg.
Auiionspris: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a p l a t s e r.
25 öre för h v a r j e p&amp;börjadt tiotal stafv.
Hammarstedt, Unge.
det därför en öfverrask- ning att förnimma det frimod, den lifslust och glädtighet, som rådde i skolan; allvaret fanns nog, och det sökte ej dölja sig, men det » huf- vudhängeri », som, ej säl- lan med framgång, här- mar det, fanns där icke.
Härtill kan tilläggas, att den omsorg om hygienen, som rådde i skolan, hade sin andel i de unga ele- vernas hurtiga väsende; om föreståndarinnan i något fall var » svärmisk », så var det för frisk luft och bad.
Något annat » svärmeri » fanns det icke i skolan.
Fru Hammarstedt var lutheran och ville ej vara annat; schismatiska drag- ningar hade hon icke, om hon ock i yngre dagar hyste mera optimistiska föreställningar om en del andliga rörelser i vårt land, än hon sedermera ansåg sig hafva anled- ning till.
De gamla, svenska plägsederna meå gemensam morgon- och aftonbön ville hon för sin del upplifva; bibeln, som i en del hem nu åt- minstone avancerat till ett slags möbel, hvilken anständigtvis bör vara med, var i hennes bus i dagligt bruk, och af kristendomstimmarne för-
™ ______ IDUN Sådant äktenskapet 1892 är, s å d a n ä r f a m i l j e n; s å d a n f a m i l j e n är, s å d a n t l i f v e t.
stod hon göra mera än förhör öfver väl me- morerade lexor.
Ett i sitt slag eget erkän- nande för sin undervisning mottog hon af en af Sveriges allra mest praktiske män, som i något ärende sökt henne och osedd från ett rum bredvid råkat afhöra en lektion; med tårade ögon tackade han henne och prisade de barn lyckliga, som fingo en sådan undervisning.
Under fransk-tyska kriget talades om en osynlig fältherre, den tyske skolmästaren, som ledde bataljonerna till seger.
En ännu osyn- ligare fältmarskalk — eller marskalkinna — som lika mycket eller mera inverkat på de segrande, hade också kunnat blifva nämnd: det var lärarinnan, som medelbart genom de unga, hvilka en gång skulle blifva mödrar, verkat på ett ännu större antal män.
Lära- rinnans kall — vi undvika att säga yrke — är vida betydelsefullare, långt mera ingri- pande, än den bullrande världen på mycket länge velat erkänna.
I litteraturen har » skol- frun » ofta varit ett elakt stycke, och guver- nanten har till och med på en vår scen va- rit föremål för ett rått förlöjligande, så att det var hög tid på att erkännandets tid infann sig, och den form af odlingsarbete eller till och med själavård, som nu är i fråga, fick komma till heders.
Med all aktning för konst- närliga talenter, men virtuosen, som på skå- debanan eller i konsertsalen hänför oss, kan, hvad angår vikten af hennes verk, svårligen mäta sig med den enkla, lätt förbisedda lä- rarinnan.
Det var ej endast som föreståndarinna för en skola, som plägade räkna 100 elever, af hvilka ett icke litet antal » inackorderade », som fru Hammarstedt gjorde sig känd; hon hade äfven ett namn som många bekymrades och nödställdas jordiska försyn och tillflykt.
Till följd af hennes inackorderingar måste hennes hushåll gå i något större skala än vanliga: men däraf visste man ock begagna sig; hennes bord stod öppet för dagliga gäster, som i åratal förblefvo det, och i hennes kök trängdes behöfvande, som aldrig hungriga lämnade det.
Därtill de många, som begärde » en tia », » litet bjälp till hyran » o. s. v, och ej minst gratiseleverna; korteligen, bon var ständigt anlitad, och det var med rent mä- sterskap hon höll de oberäkneliga, för allt an- nat än hennes bjärta » onödiga » utgifterna stången.
Likväl lydde vid hennes mans bort- gång, som äfven på sitt håll idkade en be- tydande välgörenhet, de efterdömligt förda räkenskaperna på «icke ett öres skuld ».
V i veta alla, hvilken det är, som tar när njugg spar; men rle, som göra insättningar i den osynliga bank, hvilkens räntor heta välsignelser, få erfara, att dessa » räntor » understundom kunna komma till dem i merajordisk form.
Un- dret enkans oljekruka har uppenbarat sig äfven för den gamla hjälparinnan.
Fru Fredrique Hammarstedt, född Unge, är född den 29 november 1823 och tillbragte sina första år på Rosersbergs lustslott, där hennes mor efter sin mans tidiga död blifvit oldtfru.
Den sköna natur, som under upp- växtåren omgaf henne, och den smak och ordning, som blomstrade i och kring slottet, gåfvo henno för lifstiden bestämmande intryck.
Tidigt vaknade hennes lust för undervisning,.
och under ferierna samlade hon kring sig en DE liten krets af kungsgårdens barn, b vilkas lä- rarinna hon blef.
Sedan hon genomgått Wallin ' ska flickskolan, förestods af den utmärkta Carolina Limnell, kom hon vid 17 års ålder ut i världen som enskild lära- rinna oeh undervisade i fem år lika många elever, flere äldre än hon själf.
I två år vistades hon därefter hos den bekante orien- talisten Lindgren i Tierp som lärarinna för hans döttrar, sedermera i 8 år i öfverste Tu- nés hus, hvarefter hon i ett år var lärarinna hos grefve Lewenhaupt på Carlslund.
Fröken Cecilia Fryxell hade i grefvens hus en större helpension, där den unga guvernanten fick tillfälle att sätta sig in i fordringarna på en sådan, som efter hand börjat hägra för henne som ett mål.
Det dröjde ej länge, förrän hon skulle vinna detta mål.
D å fröken Sofi Posse 1 855 afled, kallade hennes bror, baron J.
Posse, den bekante utgifvaren af Väktaren, fröken Unge till efterträdarinna, oeh i 26 år förestod bon sedermera läroverket.
Nyss nämnda år ingick hon äktenskap med sedermera kyrkoherden i Danviks församling, Gustaf Hammarstedt, med hvilken hon i ett 2 9-årigt lyckligt äktenskap hade 5 döttrar.
I sin allmänt älskade, fiu- bildade make hade fru Hammarstedt liksom hennes skola haft ett fast stöd, då han äf- ven bland de dugande lärarkrafter — en Rohtlieb, May m. fl.
— hon fäst vid sin skola, framstod med sin förmåga att binda elevernas uppmärksamhet och väcka deras in- tresse.
» Hammarstedt ' ska skolan » hade så- lunda många förutsättningar för det anseende den vann, trots frånvaron af all reklam, allt prål med suveräna metoder o. s. v., och dess åldrande föreståndarinna kan nu med till- fredsställelse blicka tillbaka på en hedrande lifsgärning.
M. Segelfärd.
4- ugustinatt och fullmånsglans på hafvet ... hvart dagens ljud i slummerro ^Då reder jag min låt legrafvet ... och seglar hån med dig, dar månens strimma glimmar " jEj märks en fläkt, och utan vågor framfor men mörker fast låten framåt lugnt och slrålllankt oss hafvet, fjärden c X&gt;a sitter tyst i fören, och i din Hick jag spanar under 3 vattnet Hickar i ytans glas, ^ag ilar, oss.
ögonfransen.
du, och hand, som med dig på månlyst ej våg jag lloss, glansen af silfvcrdroppar ville styra så min där fram jag lakom ilar, hvilar lyst af månens höljer vän.
lefnads sänks stänks.
segel sommar-vattenspegel, men ej vind jag hör, ser, som häfves mot min för; pASPARIN.
där drömmande lakom vi två i snälla vår stråt framför hänglida de vida slupen — mörka djupen, oss en oändlig skimmerlan öfver nattlig ocean.
Bernhard J i e m m e t — o c h Risberg.
s k o l a r].
F ö r Idun af D:r J. Hulting.
» I c k e h o s u n g d o m e n o c h våra barn l i g g e r f r a m t i d e n, utan h o s o s s själfva. » L. Eellner.
E j \ e t finnes hos oss många ordspråk, som [i ' &lt;3f säga, att våra barn äro det förnämsta vi äga.
» Barnen äro ej för många, » heter det, » då de arta sig väl, » och » barn äro fattigmans rikedom » o. s. v. A r det nu så, så är det ock en oafvislig plikt för föräldrar och målsmän att med kärlek och verklig om- tanke vårda de små och att med tillbörlig omsorg leda deras uppfostran ej blott i psy- kiskt, Utan äfven i fysiskt hänseende.
Allt för ofta försummas dock det senare.
Föräl- drarne placera sina barn i skolan, och där- med tro de sig ha uppfyllt allan rättfärdig- het.
Och likväl återstår mycket i den vä- gen.
Man får eller har ej rätt att for- dra allt af skolan.
Hem och skola måste samverka med hvarandra.
Först och främst bör hemmet se till, att barnen få lefva under så gynnsamma hygie- niska villkor som möjligt, och att de ej allt för tidigt få börja sin skolgång.
Hvad det förstnämnda beträffar, måste föräldrar och målsmän noga tänka på, att det erfordras fysisk kraft för ett kommande intellektuelt arbete, de böra besinna sanningen af följande ord af W.
Mathews: » Det första villkoret för framgång i lifvet är att vara så att sä- ga ett sundt kreatur » och » ett stort förstånd i en svag kropp liknar guld i en utmattad simmares ficka ».
Och i och med detsamma som ett barn får börja sin skolgång för tidigt, har ett svårt fel begåtts mot barnet.
Det är då inne på mångläseriets vidsträckta fält, där så mån- ga duka under till följd af öfveranstränguing, där så många frön till nervförslappning ut- sås, och där slutligen mången gång ej annat än ett ruineradt nervsystem blir viQsten af alla ansträngningar.
Men när bör då barnet sättas i skolan?
Som allmän regel må följas, att ett barn ej må börja sin skolgång förr än vid fyllda 7 års ålder.
Föga eller intet bör göras förut i fråga om läsning.
På andra håll, t. ex. i England, höjas många röster för den åsik- ten, att skolgången bör begynna ännu senare.
Dock finnes det hos oss många föräldrar, som ej vilja tillåta sina barn att få denna behöfliga hvilotid.
Det är ej ovanligt, att de stackars småttingarna få börja vid 5 å 6 års ålder.
Mödrarnas vanliga visa är denna: barnen äro så tidigt utvecklade, de äro så ostyriga, de
1892 ha inga händer med dem i hemmet o. s. v. Därför går det, som det går.
Många af de små drifhusplantorna duka under.
De kun- na ej hålla stånd mot det stränga själsarbe- tet och den ofta öfverdrifna skolexercisen.
Faran är visserligen stor när som helst under skoltiden, dock störst för de barn, som bör- jat sin skolgång så tidigt.
Men i samma mån som helsolärans berättigade kraf i detta hänseende inses och upplysningen härom vin- ner erkännande, i samma mån skola ock dessa missförhållanden vika.
Men när barnet en gång kommit på skol- bänken, får dock hemmet ej anse sig vara befriadt från en mera omfattande omsorg om de små.
Det är ej nog med, att de få klä- der oeh föda, tillbörlig sömn, lämpliga skol- rum, tidsenlig gymnastik och tillfälle till le- kar o. s. v. Äfven åtskilligt annat är af nöden.
Det är egentligen två saker, som en- ligt vårt förmenande allt för litet uppmärk- sammas i våra skolor, och som därför här skola beröras, nämligen de nu så ofta före- kommande ryggradskrökningarna och närsynt- heten.
Tyvärr förbises detta allt för mycket i våra skolor, och därför måste i stället hem- met vara på sin vakt.
Ja, man kan rent ut säga, att det är häpnadsväckande, att så- dant kan ocb får ske, då ändock de flesta skolor ha skolläkare.
För en 40 ä 50 år sedan var det ej ovan- ligt i flickpensioner i flere af vårt lands städer att skolföreståndarinnorna bundo stryk- lod i flätorna på eleverna, för att de skulle hålla sig raka i ryggen.
Denna åtgärd, som nu möjligen förefaller barbarisk, pekade dock åt rätta hållet.
Det var ett försök, som å- syftade att motverka snedhet.
Men hvad gö- res det i den vägen i våra dagars skolor?
Vanligtvis ingenting.
Och då detta är fallet, blir det hemmets plikt att handla.
Föräl- drar böra ofta undersöka sina barn i detta hänseende eller, om husläkare finnes, öfver- lämna det åt honom.
Ty i fråga om rygg- radssnedhet är det bättre att stämma i bäc- ken än i ån.
Ju förr man får reda på det onda, dess förr kan det botas.
Men allden- stund skolan i detta fall vanligen bär störata skulden, bör man ock, om skolläkare finnes, taga honom till råds.
Skolans möblering bör noga skärskådas.
Höjden hos bord, stolar och bänkar måste vara väl afpassad efter hvarje barns storlek.
Hvarje barn bör i skolan ha stol eller bänk med rj^ggstöd, sitt- platsen får ej vara för smal, bordskifvan skall vara något sluttande åt barnet till o. s. v. Dessutom bör allt göras från lärares och lä- rarinnors sida för att hindra barnen från att sitta vårdslöst.
Äfven måste de noga se upp med dem vid hvarje skrifning.
Barnet begår nämligen då vanligen det felet, att det låter kroppen sjunka framåt huru mycket som helst och huru snedt som helst.
En med- verkande faktor härvid är äfven den, att bar- nen väl ofta och för länge sysselsättas med skrifning.
Hvilostunder borde mera än nu förekomma, eller ock skulle skriftimmarne mera omväxla med ämnesläsning, än hvad nu är fallet.
Äfven är faran stor för snedhet under själfva läsningen, om man ej, som of- van sagts, ser noga till barnen.
Våra sko- lor ha i detta hänseende ett stort syndaregi- ster.
— Bland ryggradssc ed heter är sido- krökning eller s. k. snedrygg (skolios) van- ligast, och oftast är den dubbel eller S formig, d. v. s. att ryggradens bröst- del är krökt åt ett håll ocb länddelen åt det motsatta hållet.
— Ej sällan förorsaka trånga och oändamålsenliga kläder snedhet, (DUN något som rätt ofta är fallet hos flickor.
Detta kan ej tillräckligt framhållas.
Dylika kläder kunna ej blott bli källan till snedhet, utan ock inverka skadligt på bröstkorgen och andra organ.
Andhämtningen hämmas näm- ligen därigenom, och de muskler försvagas, som hålla kroppen upprätt.
Och i och med detsamma som andhämtningen stores, lägges ej sällan grunden till framtida bröstsjukdo- mar, och hjärtats normala verksamhet blir ej sådan den bör vara.
Hjärtklappning ocb hufvudvärk gå snart hand i hand med hvar- andra.
Äfven matsmältningen lider af trångt åtsittande kläder, och underlifslidande fram- kallas.
På senare tider har det också af lä- karevetenskapen ådagalagts, att en normal re- spiration är nödvändig för ordentlig gallaf- söndricg.
Flickor böra därför ej uppfostras till modets slafvinnor.
H a de beträdt den stråten, stänga de oftast för sig själfva por- ten till hälsans och fägringens skattkammare.
I dessa här ofvan angifna fall har allså hem- met mycket att göra.
Öfvergå vi härefter till närsynthetens om- råde, beträda vi en föga solbelyst mark.
Här visa sig nämligen hem oeh skola i en allt annat än fördelaktig dager, ty båda be- gå stora fel och det oftast till följd af okun- nighet, likgiltighet eller försumlighet.
Sörjes det väl tillräckligt för barnen i fråga om lämplig belysning vid deras läsning?
Ä r det lämpliga stilar i skolböckerna?
Får barnet ordentlig tillsägelse om att hålla boken till- räckligt långt ifrån ögonen?
Det " är blott undantagsvis, som hem och skola kunna be- svara dessa frågor jakande.
Och aildenstund närsynthet (myopi) förekommer så ovanligt mycket ho3 våra dagars skolungdom, ocb enär människoögat endast undantagsvis är behäf- tadt med närsynthet, som är medfödd, något som vilda folk och nomadfolk visa, så ligger det i öppen dag, att skolan och hemmet få och måste taga skulden på sig.
Allt borde dock göras för att förekomma närsynthet.
Ögat är nämligen ett ytterst viktigt organ.
Man har ej rätt att låta det fara illa.
Olyck- lig är i många fall den närsynte.
Därför nödgas mången afbryta sina studier, eller ock hindras han däriegenom att beträda en bana, som år efter år varit föremål för hans kä- raste förhoppningar.
Det tråkigaste härvid är också det, att närsyntheten kan vara före- nad med svåra följdsjukdomar, hvilka till och med kunna förorsaka blindhet.
På hvad sätt kunna då hem och skola motverka närsyntheten hos barnen?
Följande råd torde i detta fall förtjäna vederböraudes uppmärksamhet.
Man bör först ocb främst se till, att be- lysningen är lämplig: ej för svag och ej för stark.
Härutinnan bär hemmet oftast största ansvaret.
I skolan förekommer nämligen nu- mera sällan eller åtminstone högst litet un- dervisning vid ljus, men däremot sker lex- öfverläsning i hemmet mycket ofta vid belys- ning.
Ocb det är ej nog härmed.
I hemmet få barnen vid öfverläsning af lexor vanligen sitta huru slarfvigt som helst, de få läsa i fullkomlig skymning o. s. v. Det som utan tvifvel mest bidrager till närsyntheten, är dock det att lärjungarne vid läsning eller skrifning hålla boken för nära ögonen.
Detta beror i de flesta fall på ren okunnighet, i andra åter på slarf eller vårdslöshet.
Och dock är det af omätlig vikt, att ett tillräckligt stort afstånd noga föreskrifves för barnet, och att denna före- skrift af detsamma noga följes.
Vid läs- ning af vanligt tryck och vid skrifning af 275 ordinär stil bör vid normal synförmåga af- ståndet mellan boken och ögat eller näsroten vara 40 centimeter.
Många ögonläkare for- dra till ock med 45 centimeter.
Denna åt- gärd kan ej nog betonas.
Ögonen få ej heller tröttas för länge hvarje gång.
Vanligtvis är det i hemmet, som den- na fara för ögonen är störst.
D e många lexorna och hemskrifningarna samt ofta läs- ning af böcker, som ligga utom skolans for- dringar, innebära ej ringa fara för denna nyss- nämnda ögats utmattning.