Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om härvid händer, att den sakfällde, för att trotsa Konungens myndighet Lag-Utskottets Utlåtande N.-O rj6. 3 elfer såra Hans milda sinnelag, nekar att emottaga nåden och yrkar straffets verkställande, så ansåg Lars Larsson domen måga gå i fullbordan, och vere viss, att nationen, eller åtminstone den upplysta och sansade delen deraf, icke skulle, i nyssnämnde fall, visa något obehörigt deltagande för den brottslige, eller någon obefogad missbelåtenhet med den straffande myndighetens åtgärd.
— Med afseende härå trodde Lars Larsson den ifrågavarande Lagförändringen icke böra komma i fråga förr, än man blefve i tillfälle att öfverse och omarbeta Criminal-Lagen i dess helhet.
Uti dessa yttranden hafva för öfrigt åtskilliga Ledamöter inom Bonde-Ståndet instämt.
Dermot hafva andra af samma Stånds Ledamöter yttrat sig för bifall till Betänkandet, såsom Johan Bengtsson från Westernorrlands
Län, vice Talman Jon Jonsson, Nils Larsson från Upsala Län, Olof Månsson från Blekinge, Lars Olsson, Eric Hansson, Daniel Danielsson och Eric Olsson från Örebro Län, Olof Olsson från Wermland, Anders Mårtensson och Sven Jonsson från Jemtland, Nils Ersson från Gefleborgs Län, Eric Svanberga från Westernorrland, Nils Insulin och Jan Peter Jansson från Stockholms Län, Nils Strindlund från Westernorrland, Botvid Jonsson och Olof Olsson från Östergöthland och Ola Jeppsson från Blekinge, med flere.
Att Utskottets befattning med detta ärende icke bör anses hafva varit så inskränkt, att Utskottet endast skulle egt yttra sig för bifall eller afslag å den Kongl. Propositionen, förmodar Utskottet finnas nog uppenbart, då man erinrar sig, att de lill Utskottet ankomna remisser i ämnet omfattat icke blott samma Proposition, utan jemväl åtskilliga dels hos Ridderskapet och Adeln, dels hos Bonde-Ståndet väckta motioner, de der lenanat ali möjlig latitud för Utskottets pröfning, och bland hvilka Herr Friherre Poijes framställning ganska nära öfverensstämmer med Utskottets egen yttrade åsigt, samt dess härpå grundade förslag..
I sjelfva saken hafva flere, såsom skäl för förslagets: ogillande,, anmärkt, att de ansågo* dödsstraff vara olämpligt för det brott, hvarom här är fråga.
Dessa talare hafva likväl derjemte påyrkat bibehållande af den lydelse i §. i 5 Cap; Missgernings-Bälken nu eger.
Det synes följaktligen, såsom hade de förbisett, att berörde lagrum redan innefattar dödsstraff, och det för alla gradationer af brottet, utan undantag, och Utskottet lärer således, för bemötande af nämnde erinran, endast behöfva fästa uppmärksamheten derpå, alt Utskottets afgifna förslag, långt ifrån att införa dödstraffet, tvärtom åsyftar att afskaffa detsamma, för alla de händelser, då ej brottets synnerligen svåra egenskap påkallar Lagens nuvarande stränghet. 4 Lag-Utskottets Utlåtande N;0 1j6. * öfrige anmärkningar utgå förnämligast från det förmenande, att åtal för majestätsbrott skulle komma att oftare anställas efter lagförändringen, än före densamma.
Men all fruktan i delta hänseende är, efter Utskottets öfvertygelse, helt och hållet ogrundad.
Det finnes ej ringaste sannolikhet, att Konungamagten skulle varda mera benägen att låta beifra dylika brott, efter det Straff-Lagen blifvit mildrad, än förut.
Majestätets helgd vidinagthållfcs och främjes lika litet genom en större mängd rättegångar af ifrågavarande beskaffenhet, som den enskildes existimation ökas genom många belackares eller smädares framdragande inför Domstol.
Det måste alltid blifva Konungamagtens eget interesse, lika visst som det måste instämma med det Konungsliga hjertats böjelse, att minska men icke att fika åtalen af injuriebrott, hvilka röra Konungens Höga person.
Att, på sätt den Kongl. Propositionen antyder, Kongl. Maj:t äfven hädanefter, då sådane fall blifva anmälde, der brottet tillkommit af obetänksamhet eller okunuighet, hvilket i synnerhet lärer få gälla såsom ursäkt för personer af allmogen, skall täckas anbefalla sakens nedläggande, är intet tvifvelsmål underkasladt; och hvem inser ej, att Straff-Lagens stränghet härvid föga eller intet kan inverka på Konungens beslut, enär Honom är öppet att, genom Nåderättens ntöfvande, mildra straffet.
Den fifverdrifna strängheten i nuvarande
Lag skulle blott i ett fall möjligen kunna utgöra motiv för åtalets åsidosättande, nemligen om Konungen föreställde
Sig, att den brottslige hade nog djerfhet att, sedan dom fallit honom emot, vägra emottagande af dödstraffets mildring genom
Nåd, för att såmedelst förmå Konungen att antingen låta menskolif spillas, eller och lemna domen utan all verkställighet.
Men det kan ej vara representationens önskan, att se Konungen, såsom rättvisans högste vårdare, handla efter dylika beräkningar.
Om det skedde, vore det visserligeu icke till samhällets båtnad.
Må man då ej heller sätta Konungen i nödvändighet, att antingen låta verkställa en dödsdom, som ogillas af hans mildhet och den allmänna rättskänslan, eller ock gifva Lagens anseende till spillo och erkänna dess vanmagt.
Uppå dessa skäl, och med åberopande för öfrigt af hvad Utskottet i förra Betänkandet redan anfört, får Utskottet dess i samma Betänkande intagna Lagförslag å nyo öfverlemna till det Riks-Stånds pröfning, som återförvisningen meddelt.
Stockholm den 31 December 1834- Reservation af Herr Holm, som åberopat sitt vid förra Betänkandet i ämnet bifogade yttrande.
STOCKHOLM, Ecksteihska Tryckeriet, i335.
Lng-151 skottets Utlåtande N:o 177.
I N:o 177.
Ankom till Exped.-Utsk. den 3o Jan.
Utlåtande, i anledning af återremissen å Utskottets Betänkande, JS:o 162, öfver Herr N. TV.
Stråles motion, om meddelande af bestämdt stadgande, huruvida serskildt ansvar skall ega rum för förnyande af förbrytelse, hvarföre man ännu icke undergått bestraffning, m. m.
Ridderskapet och Adeln, Ilögvördige Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet, hvilka Biks-Slånd återremitterat ofvannämnde, olaf VälloH.
Borgare-Ståndet afslagna Betänkande, äro följande anmärkningar emot detsamma framställda:
V id r.sta punkten af Utskottets förslag: af Herr Doctor Björkman; att utaf 9 §• i Kongl.
Förklaringen den a3 Mars 1807 Domstolarne allmänneligen dragit den slutsats, att hvarje brott, som begås å nyo, innan det förra brottet af samma art blifvit åtaladt, undersökt, dömdt och straffadt, skulle beläggas med samma ansvar, sorn det första.
Enär nämnde Kongl. Förklaring antyder, att förhöjning i ansvaret icke eger rum, förr än första förbrytelsen blifvit bestraffad, följde deraf, att samma ansvar borde ega rum för hvarje serskildt förnyad förbrytelse, som begås innan den första åtalas eller bestraffas.
Annars skulle den orimlighet uppstå, att flere förbrytelser af samma art, före första anklagelsen , finge ansvarslöst utöfvas.
Herr Doctorn förenade sig uti Herr Holms emot denna punkt afgifna reservation och trodde någon ny Lagbestämmelse i ämnet icke erfordras; och af Herr Doctor Grenander samt Hans Jansson och Anders Danielsson från Elfsborgs
Län, hvilka åberopat nyssnämnde reservation; Vid 2:dra.
Punkten: af Herr P. G. Cederschjöld:
Utskottets förslag, att den svårare bestraffning, Lagen för återfall i vissa brott utsätter, först då skulle ega ruin, Bihang till R.
Fröt, 1334 och i835. 7 Sami. 1 Af A. a Bondel.
Side Häftet, 1 Lag-Uti ko t tets Utlåtande /Vw 177. när, på sätt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 i prde punkten innehåller, det för förra resan ådragna straffet blifvit i alla delar fullbordadt* innan samma brottslighet å nyo föröfvades, syntes i så måtto origtigt, som Lagens befattning med det första brottet borde anses slutad, så snart målet blifvit afgjordt med kraftegande dom.
Straffets undergående vore på visst sätt främmande för Lagen, och det berodde ej sällan på brottslingen sjelf, att fördröja någon del deraf.
Så t. ex., när i straffet ingår uppenbar kyrkoplikt, kunde brottslingen vägra att underkasta sig den, i hopp om tillfälle att rymma och begå ännu ett brott, utan att straffas mera än såsom för forsta resan.
Herr Cederschjöld trodde derföre, att det brott, som begås, sedan ett föregående af samma slag blifvit med kraftegande dom skiljdt från domare-magtens befallning, borde anses såsom itererad förbrytelse, om än det först ådömda straffet icke blifvit till fullo verkställd t; och utaf Herr Doctor Bjorkman: alt 2alra punkten syntes vara en obehöflig förklaring öfver hvad redan finnes stadgadt i g §. af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807; Vid 3:dje punktenr af Herr C. Stuart: att han visserligen medgåfve, att skäl icke sakna-* des. fån: den Lagförklaring, i afseende på ådömda böters gäldande, som Utskottets pluralitet tillstyrkt, men trodde dock öfvervägande skäl tala för den mening, Herr Professor Grubbes reservation innefattar, och ansåg sig,, vid delta tillfälle, böra fästa så mycket mera afseend e på den af Professorn t Rättslära»- vid Upsala Universitet yttrade åsigt, sorn densamma är öfverensstämmande med Lag-Comiteens Ledamöters tanka, i ämnet; och af Herr von Hartmansdorff Herr Prosten Astrand', Herr Doctor Björkman, Herr Doctor Elfström, Herr Doctor Grenander m, fl., hvilka aila instämt uti Herr Professor Grubbes reservation;.
Vid /pde punkten :: af Herr von Hartmansdorff, Herr Doctor Björkman och Herr Doctor Grenander samt Anders Danielsson från Elfsborgs Län,, hvilka åberopat Herr Linderholms emot denna punkt afgifna reservation;: af Hans Jönsson frän Elfsborgs
Län: att stadgandet f nyssnämnde punkt vöre,, efter hans tanka, alldeles olämpligt.
Den ersättningsskyldighet, sorn uppkommer genom ett begånget brott,, borde anses och: bedö - Lag-Ht skotte; i Utlåtande N:o> \ ff. 3 mas i likhet med annan skuld; och en stor inconseqvence i Lagen uppstod, om berörde stadgande blefve antaget; af Nils Pehrsson från Södermanlands Län: att han], lika med Hans Jansson, ansåge 4;de punkten af Betänkandet icke kunna gillas» Om t. ex. någon vore saker till mordbrand, men afled innan dom fallit, så vore det väl orimligt, att den lidande skulle gå miste om ersättning, oaktadt full tillgång dertill i den brottsliges bo funnes; af Ola Jeppsson från Blekinge: att man borde undyika stifta sådane Lagar, som uppmanade brottslingen till sjelfmord; af Nils Månsson från Malmöhus
Län: att han vore alldeles ense med Ola Jeppsson.
För den, hvilken redan begått ett brott, hvarigenom han gjort sig saker lill döden, vöre det kanske mindre svårt, alt, genom ett sjelfmord, undandraga sin famille ersuttningspålÖljden af brottet; och hafva dessutom med Ola Jeppsson förenat sig:
Tufve■ Månsson från Malmöhus Län, Pehr Jönsson, Pehr Nilsson och Thomas Nilsson från Christianstads Liin, Anders Ericsson från Örebro Län, Gustaf Apelqvist från Blekinge m, fl» Utskottet, sorn, i anledning af återremissen, å nyo öfvervägt dess» ämnen, har icke funnit skäl att sitt i förra Betänkandet framställda Lagförslag i något hänseende frånträda.
Hvad anmärkningarne emot r::sta punkten vidkommer, så kan Utskottet icke medgifva, att, pä sätt Herr Doctor Björkman förmenat, Kongl.
Förklaringen den a3
Mars 1807 utgör tillräcklig föreskrift eller vägledning för Domaren, i den händelse, hvarom här är fråga; och Utskottet tror så mycket mindre serskildt ansvar böra åläggas för hvarje förnyande af enahanda brottslighet, änskönt åtal under mellantiden icke följt, som, i nämnde fall, på sätt Molionairen redan anmärkt, åklagaren kunde finna sin räkning dervid, att låta förseelsen flere gånger förnyas, innan åtal skeY.
Andra punkten af Utskottets förslag innefattar icke något nytt lagbud, utan allenast ett, efter Utskottets omdöme, behöfiigt och nyttigt förtydligande af första punkten, gifvet i fullkomlig öfverensstämmelse med hvad redan för det närvarande är stadgadt.
Beträffande de gjorda framställningarne emot 3:dje punkten, förekom-- att, om man än vill anse böter såsom skuld till Staten, de { allt fall1 utgöra eli. så egen art deraf, att man från lagstiftningen om- skuldfordran, i 4 Lag-U skotteis Utlåtande N:o 177, allmänhet icke lärer hunna hemta något synnerligt stöd för den mening, att böter bora uttagas ur förbrytarens sterbhus.
Sålunda instämmer det t. ex. med Lagens bud, och med den tolkning Högsta
Domaremagten deråt gifvit, att, vid conflict med borgenärs betalningsrätt, böterne alltid måste vika; att följaktligen inteckning i den pliktfälldes fasla egendom, till säkerhet för böter, icke bör eller får meddelas; och att, änskönt bevakning af böter i concurs icke skett, de likafullt skola gäldas, eller ock böra förvandlas i motsvarande kroppsplikt.
Äfven i andra hänseenden skilja sig böter från skuld i allmänhet, och frågan, huruvida de kunna sägas utgöra skuld, innefattar följaktligen, eftei Utskottets tanka, en tvist snarare om benämning, än om sak.
Men ostridigt måste det deremot erkännas, att böter utgöra bestraffning; och detta begrepp lemnar således en säker utgångspunkt för undersökningen af ämnet.
Hvarföre nu denna,.mera än andra straffarter, skulle påkalla eller medgifva verkställighet efter förbrytarens död, synes Utskottet ej kunna nöjaktigt förklaras.
Emot Utskottets yttrande i förra Betänkandet, att bestraffningens ändamål icke uppfylles genom en verkställighetsåtgärd, sora sker efter förbrytarens död, har blifvit invändt, ”att då man i fullständig betydelse uppfattar afskräckandet frän brott, såsom utgörande det ena af straffets yttre ändamål, man lätt måste inse, att, ehuru böters uttagande ur en afliden förbrytares sterbhus icke tjenar att afskräcka honom från nya brott, måste det likväl, såsom en erinring om lielgden och verksamheten af Statens straffande rättvisa, bidraga att afhålla Statens öfrige medlemmar ifrån brott af samma art. ”Efter Utskottets tanka kan likväl straffet icke anses tjena att afskräcka de sistnämnda annorlunda, än medelst föreställningen om det lidande, som brottet ådrager ■ förbrytaren sjelf; och när man medger omöjligheten att tillfoga denne något lidande, genom böternas' uttagande efter hans död , tyckes ock frågan om en sådan verkställighels-åtgärd böra förfalla, Den kan icke dämera hafva betydelse i annan måtto, än såsom uttryck af en hämnd, hvilken förföljer den oskjddige ai fvingen.
Men rättvisan och ändamålsenligheten af sistnämnde medel att ingifva fruktan för brott synas
Utskottet vara starka tvifvelsmål underkastade.
För att göra intryck .på andras sinnen, vore det kanske ofta mera verksamt, att, så vidt ske kan, låta kroppsstraff gå i fullbordan efter den brottsliges död, än att dåmera uttaga ådömde böter; men i båda fallen vinnes straffets ändamål alltför ofullkomligt, och samhället kan utan äfventyr nedlägga sin hämnd vid lifvets gräns.
För öfrigt torde det äfven böra tagas i betraktande, att, enligt 5 Cap. 7 §. Straff-Balken, Lag-iS t skot te ti Utlåtande Nio 177. 5 slen pliklfällde, som ej förmår fullt gälda böterna , skall stå kroppsplikt för allt; alt samma grundsats icke synes kunna erhålla tillämpning i fråga om böters uttagande ur sterbhus; men alt, om således qvarlåtenskapen skulle användas så långt den förslår, oansedt bötessumman icke fylles, den brottsliges familles vilkor kunde komma att i betydlig mon försämras genom inträffande uppskof i straffets fullbordan.
Hvad slutligen angår anmärkningarne vid 4;de punkten, får Utskottet, under åberopande af de skäl, förra Betänkandet innehåller, fästa uppmärksamheten derpå, att målseganden i många fall kan yrka skadestånd af delomannens sterbhus, utan alt behöfva rubricera sin sak såsom brottmål, och att, om detta iakttages, Utskottets förslag ej hindrar pröfningen af bans talan.
I följd häraf får Utskottet dess redan afgifna förslag å nyo vördsamligen underställa dc Riks-Stånds pröfning, hvilka ärendet återremitterat.
T vänne Ledamöters serskilda mening bifogas..
Stockholm den 23 Jan. i835.
Reservationer: 1:0 af Herr C. A.
Gyllenhammar, som instämt i Herr Professor Grubbes vid Betänkandet N:o 162 fogade reservation, i afseende å 3:dje punkten; och 2:0 af Herr Holm, som åberopat den reservation han emot samma Betänkande afgifyit.
B i/ning till R St.
Prat. i834 aeh i835. t Sami. 1 Åfd. 1 Bandet. 8ule HäJ tet. 2 STOCKHOLM, i835; hos J. A. Wali-dÖh. Lag-Utskottets Betänkande N:o 178. t N:o 178.
Antom till Exp.-Utsk. den 9 Mar», Betänkande, öfver Herr W. F.
Dalmans motion , att häktande på grund af anklagelse för brott emot 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken ej måtte ega ram förr, än Konungen yttrat sig, huruvida saken skall nedläggas eller icke, samt Domaren der-, efter pröfvat om skäl till häktande förefinnes.
Uti elt från Högloflige Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterad t memorial, har Iderr W. F.
Dalman, med hemtad anledning af den lagförändring Rikets Ilöglofl.
Ständer vid denna Riksdag beslutat, i afseende på 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Bnlken, samt under åberopande a£ 56 §.
Riksdags-Onlningen framställt den motion: att ingen för brott emot 5 Cap. 1 ,§'•
Missgernings-Balken anklagad medborgare må kunna i häktet inmanas förr, än Kongl. Ma: it, efter tagen kännedom af första ransakningsprotocollet, enligt Kongl. Brefvet den 2.5 September 1JJJ> utlåtit
Sig, huruvida saken må nedläggas, eller om med ransakningen vidare bör fortfaras, samt Domaren derefter pröfvat, om häkte bör ega rum eller icke.
Såsom utveckling af denna motion, har Herr
Dalman vidare anfört: det han ansåge mera än sannolikt, att den i afseende på 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken af Rikets Ständer antagne lagförändringen komme att esomoftast föranleda åtal för yttranden af missbelåtenhet, rörande Konungens, under Stats-Secreterarnes och Stals-Rådets ansvarighet, vidtagne regeringsåtgärder, de der kunde, af en kitslig eller afvogt sinnad åklagare, rubriceras såsom ”Konungens gerningar;” att det af Motionairen föreslagna stadgandet vore ett medel all till någon del förekomma allt för många ansvarslösa chicaner, förföljelser och magimissbruk af åklagare- och domare-myndigheter; alt motionen öfverensstämde med all sund lagstiflningsprincip, och redan innefattades i meningen af det amendement lill Lagen, som 1777 års ofvanberörde Kongl.
Bref stadgar, samt ledde till det vigtiga ändamål, att icke medborgares välfärd äfvenlyrades af blotta fiendtligheter eller måhända otillfredsställda anspråk hos en Länsman eller Lands-Fiscal, utan att Konungens höga rätt, att på förhand pröfva, om åtal bör ega rum, kunde, för hvarje fall, fullständigt utöfvas, och Konungens Rådgifvare blifva natioBihang till R.
Fröt. iÖ34 och iS35.
7 Simi. 1 Aid.
2 Bundet g:de Häftet. 1 2 Lag-Vt s kottets Betänkande N:o 178. nen ansvarige för allt det lidande, som genom högmåls-actioner tillfogas Svenske män, då deremot nu en utväg alltid funnes, att, genom ett på tillfälligheter lätteligen undanskyldt dröjsmål med Konungens svar, om åtalets upptagande, ansvarslöst utöfva hämd och förföljelse äfven emot sådane xnisshagelige medborgare, emot hvilka man icke tilltrodde sig att kunna använda Lagens hela stränghet; att Motionairen hört invändas, att om den anklagade ej häktades, kunde det hända, att, när Konungens svar, angående Stais anställande, ankomme, han vore borta, kanske rymd ur landet, men att Motionairen ej insåg hvad skada väl härigenom skedde, helst landsflykt Tore ett straff, närmast lifsstraff, och den politiska brottsling, som, för ett obetänksamt omdöme, frivilligt underkastade sig detta, syntes hafva gifvit samhället tillräcklig hämd, äfvensom
Konungen torde vara belåten att hafva derigenom sluppit en emot honom hatfull undersåte; alt man bordp ihogkomina, .att, om yttrandet tillika innefattade uppmaning till uppror och myteri, eller om någon förrädisk stämpling emot Riket, Konungen eller Stats-förjfattningen deruti innefattades, så sorterade brottet under helt andra lagställen än det ifrågavarande, såsom under 4 och 5 Capilfen MissgerningsBalken, i hvilket fall den brottslige kunde, utan inhemtande af Konungens befallning, lagforas och således äfven, på bestämda anledningar, häktas; att deremot tillåtelsen af en persons inkastande i ett nesligt fängelse, för ett förment brott, hvarom tilläfventyrs, i följd af Konungens ordres, hvarken laga ransakning komme att hållas, eller dom att utfördas, vore rättsstridig och möjligen ledande till de vådligaste missbruk; och att, då, hvad ett genom tryckpressen kringspridt lasteligt yttrande mot Konungen angår, icke blott en af Konugens constilutionela Rådgifvare, nemligen Herr HofCancelteren, skulle hafva anmält skriften till åtal, utan ock Juryn hafva pröfvat anklagelsen och förklarat skriften skyldig, innan Domaren lagligen lunde inmana författaren i häkte, det visserligen icke syntes vara skäl att, i andra likartade injuriemål, påskynda häktandet eller förfara strängare med en, som muntligen, oftast af förhastande, fällt ett lasteligt yttrande, än med den, som med berådt mod nedskrifvit och låtit trycka detsamma.
Hvad sålunda blifvit anfördt har Utskottet tagit i öfvervägande, men finner icke skäl att biträda motionen.
Enligt ej mindre Strafflagens allmänna grunder, än äfven de uttryckliga stadganden, sorn i 1 Cap. 2 §.
Straff-Balken, med flere hithörande Författningar, igenfinnas, skall den genast häktas, som ertappas å uppenbar missgerning, af sådan beskaffenhet, ”att saken går å lif eller kropp, då man Lag-Utskottets Eeiånkandee IV, o 178. 3 ej med penningar böta må.”
Alt häi ifrån göra ett undantag för det brott, hvilket 5 Gap. 1 §.
Missgernings-Balken bestraffar, eller för lasteligt yttrande emot Konungen, Drottningen eller Thronföljaren, skulle, efter Utskottets tanka, vara desto mindre rigtigt, som ifrågavarande brott, mera än månget annat, derå urbota straff följer, kan hafva menlig inverkan på samhället, och förthy påkalla Lagens stränghet.
Alt ett sådant undantag skulle instämma med meningen af Kongl. Brefvet den a5 September 1777, kan Utskottet icke heller medgifva.
Det Kongl. Brefvet förutsätter, att brottet redan blifvit hos domstol åtaladt, och finnes icke göra annan ändring uti Lagens allmänna bud om rättegångssältet i brottmål, än att Domaren bör, utan minsta tidsutdrägt, till Kongl. Majlis Justitiae-Revision inberätta målet, för alt inhemta Kongl. Maj:ts Nådiga Utlåtande, huruvida saken må nedläggas eller icke.
Den skyndsamhet, som här blifvit Domaren anbefalld, tyckes afse den tilltalades fördel; och för honom är skyndsam heten utaf vigt egentligen i det fall, att han redan blifvit inmanad i häkte.
Motionairen har förmält sig anse förbrytare af det slag, hvarom här är fråga, tillräckligen försona sitt brott med en frivillig landsflykt, och att man följaktligen icke hade serdeles orsak att försäkra sig om personen.
Men utom det, att stadgandet om brottslingars häktande under rättegången icke ensamt har för afsigt att förekomma deras flykt utur landet, utan äfven att hindra deras undanstickande samt utofvande af mera ondt inom detsamma, bör man ihågkomma, att lasteligt yttrande om Majestätet, enligt nu gällande Lag, alltid är lifssak, och kan, äfven om den mildare Lag, som Rikets Ständer vid denna Riksdag föreslagit, varder af Kongl. Maj:t antagen, likväl komma alt medföra lifvets förlust, i fall omständigheterna dertill föranleda; och vid sådant förhållande, torde man finna påtagligt, att den frivilliga landsflykten icke uppfyller Lagens kraf.
Det är också uppenbart , att det ena brottet kan fordra en helt olika art utaf bestraffning än det andra.
Vöre det nu så, att landsflykt utgjorde den mest tjenliga påföljd å ifrågavarande brott, så borde Lagstiltaren ålägga densamma; men i motsatt fall skulle ju Lagens ändamål motverkas, om man med afsigt lemnade förbrytaren tillfälle att undfly.
Den af Motionairen uppdragna jemförelse med Tryckfrihets-brott synes icke här vara på sitt ställe.
I Tryckfrihetsmål känner man ej med visshet förbrytaien förr, än antingen Boktryckaren blifvit hörd och fått tillfälle aflemna Författarens namnsedel, eller ock, hvad Dagblad och periodiska Skrifter angår, upplysning om den ansvarige utgifvaren deraf erhållits 4 Lag-Utskott-ts
Bit dukande N:o 178. från Hof-Cancellers-Embetet; och det ligger fördenskull i naturen af sådasa sak, att ett dröjsmål med häktandet måste ega rum.
På grund häraf hemställer Utskottet vördsamt, att Herr
Dalmans ofvanberörde motion icke md bifallas.
En del Ledamöters serskilda yttranden bifogas.
Stockholm den 6 Mars 1835.
Reservationer: af Herr Holm'.
"Enligt stadgandet i 1 Cap. 2 §.
Straff-Balken, skola de, hvilka begå brott, derå' urbota ansvar följer, å färsk gerning gripas och häktas; och kan alltså den, som förbryter sig emot 5 Cap. 1 §.
MissgerningsRaikeu i dess nuvarande eller föreslagna förundrade skick, på reqvisition af angifvare», genast i häkte inmanas.