Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men om Regeringen, utan tvingande nödvändighet, begagnar denna rätt; om ! egeringen i tider af lugn öppnar perspektivet till denna rätts begagnande och dermed framkallar en feber-spänning i sinnena; om Regeringen .>ä ordnar rikets stat, att det blir en nödvändighet att begagna denna rätt; dä stå vi äter på den farliga gränsen af hvad som kan vara rigtigt elier rigtigast, då ligger deruti den farliga anvisningen för Rikets Ständer, att sammaledes så förfara att den urtima riksdagen blir en oafvislig nödvändighet.
Det kan anses ”rigtigast” ur en viss synpunkt att så förfara, efter som det icke är mot grundlagens bokstaf stridande; men rigtigt är det icke, eftersom det icke är af grundlagens anda päkalladt, ej heller af dess bokstaf anbefaldt.
Jag säger icke, jag upprepar det, jag säger icke att förslaget om den ett-årign s. k. extra statsregleringen är grundlagsvidrigt, men jag säger det vara farligt, och icke minst för Regeringen, att med grundlagen i hand visa en väg, på hvilken man endast under vissa, icke under alla förhållanden vill framgå.
Folket är läraktigt då det gäller att för vissa syften göra hvad som vid sidan af lagens bokstaf kan ”anses rigtigast” för dessa vissa syften.
Men en Regering, som är mån om framtiden, kan icke hafva skäl att sätta denna läraktighet på prof.
Jag tror mig alltså icke hafva sagt för mycket, då jag förklarat Regeringens åtgärd i fråga om den s. k. extra statsregleringen egnad att väcka bekymmer hos vännerna af värt nuvarande statsskick.
Dervid kan jag dock icke stadna.
Det är Regeringen, sorn beträdt en ny väg; Regeringen måste ock vara beredd på konseqvenserna.
Det är dessa konseqvenser, som föranledt mig att kalla åtgärden farlig.
Det är ock sådana faror, som framkallas, då man begynner att sätta sina äsigter om grundlagen i superlativus, i stället för att nöja sig med den blygsamma positivus, eller med andra ord, då man begynner anse en åsigt rigtigast vid sidan af den, som är rigtig.
Prot. 1865 & 1866. 11 Sami. 2 Afd. 5 34 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
Anmärkningsvärdt är, att Regeringen vid uppgörande af den eft-åriga statsregleringen skiljer emellan en ordinarie oell en s. k. extra.
Det anmärkningsvärda i en sådan åtskilnad har icke förefunnits, så länge man uppgjort den extra regleringen för hela den tid, sorn förflutit emellan de lagtima riksdagarne.
Det ligger i sakens natur, att man under vanliga förhållanden gör en åtskilnad emellan hvad som fortfarande är ett Statens behof och hvad som endast för en viss tid är af behofvet påkalladt.
Regeringen gör upp rikets stat med blicken fästad på ett representationsförslag, som ännu icke kan räknas bland rikets grundlagar, när Regeringen af vördnad för en ännu icke befintlig riksdags rättigheter nalkas intill gränsen af hvad aktningen för den bestående riksdagen fordrar och när Regeringen af sådana grunder afklipper tvänne år af statsregleringsperioden för de s. k. extra anslagen; hvarföre har man då bäfvat att taga steget ut och icke låtit den kommande riksdagens rätt bevakas jemväl i fråga om de ordinarie anslagen?
Sådan fråga är fullt befogad, eftersom Chefen för Kongl. Finans-departementet uti den ofta åberopade nådiga Propositionen sjelf begagnar uttrycket: ”den s. k. extra statsregleringen.”
Den extra statsregleringen är alltså enligt bemälde Chefs yttrande endast så kallad.
Och Chefen har rätt; den är allenast så kallad.
Grundlagen känner ingenting om en sådan åtskilnad emellan ordinarie och extra statsreglering.
Regeringsformens 89 § skiljer emellan ”hvad
Staten kan tarfva utöfver de ordinarie inkomster och hvilka behof genom bevillningen böra fyllas”; men fastän, den kallar vissa inkomster ”ordinarie”, gifver den dock icke en sådan benämning ät vissa af ”behofven.”
Den hvarje riksdag läte uppvisa statsverkets tillstånd i alla dess delar till inkomster och utgifter, fordringar och skulder”; likasom ock den 62:dra § gifver Ständerna rätt att ”fastställa, huru särskilda summor deraf (af bevillningen) skola till särskilda ändamål användas”; men hvarken uti dessa eller andra §§ af grundlagarne finnes något hinder för Rikets Ständer, att vid beviljande af hvarje anslag göra detsamma till ett tillfälligt, eller för Regeringen, att vid förslag om anslag äska allenast tillfälliga.
Inkonseqvent och tillika oförklarligt måste det derföre synas, att Regeringen, med blicken fästad på den förändring, som skall inträda genom det förmodade antagandet af ett nytt representationssätt, föreslår på samma gäng en statsreglering, den ordinarie, hvilken skall gälla för obegränsad tid, och tillika en annan statsreglering, den ”s. k. extra”, hvilken skall ”icke sträckas utöfver 1867.”
Månne icke uti en sådan ordinarie reglering ligger ett större förnärmande af kommande riksdags rätt än uti en s. k. extra statsreglering, hviken, enligt all hittills gällande praxis, skulle gälla till slutet af år 1869 eller till slutet af den enligt nu gällande grundlagar bestämda statsregleringsperioden?
Med godkännande af hvad Regeringen ”ansett rigtigast” i fråga om de extra anslagen, kunna, enligt mitt förmenande, Rikets Ständer icke godkänna inkonseqvensen af Regeringens förfarande Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 49. 35 i fråga om de ordinarie.
Den föreslagna tillökningen i den ordinarie statsregleringen utgör dock på samtlige
Hufvudtitlarne icke någon obetydlighet hvarken i och för sig eller i förhållande till den s. k. extra.
Två millioners ordinarie anslag är för ett fattigt land ganska mycket; det är ock mer än fjerdedelen af de i den Kongl.
Propositionen begärda s. k. extra anslagen.
Skola de begärda 7,204,874 R:dr till extra anslag utgå allenast till slutet af år 1867, då förefinnas inga. skäl att låta 2,068,104 R:dr till ordinarie anslag utgå för längre tid.
— Ehuru jag således icke vill förneka, att Regeringens begäran af ordinarie anslag för obegränsad tid kan enligt grundlagen vara rigtigt, måste jag dock, med tillämpning af Regeringens egen uttalade grundsats, anse “rigtigast», att samma beslut fattas i afseende på den ordinarie, som i afseende på den s. k. extra statsregleringen.
Annu återstår likväl den största svårigheten, nemligen svårigheten för Regeringen att iakttaga konséqvensen inom sjelfva den ettåriga extra statsregleringen.
Propositionen förekomma, äfven vid det ytligaste skärskådande af densamma, så många reminiscenser ifrån den treåriga statsregleringsperioden, att man känner sig frestad till det antagande, att Regeringen i de flesta delar endast till namnet föreslagit den ettåriga statsregleringen, under det att la force des choses fört samma Regering in på den hittills öfliga, treåriga.
Eller hvad häfver sådant att betyda, att för år 1867 begäres till en arkiv-byggnad för Göta Hofrätt 40,000 R:dr, då detta anslag utgör allenast | af kostnadssumman; till kyrko- och skolbyggnad för garnisons-församlingarne 40,000 R:dr, dä hela omkostnaden är beräknad till 144,000 R:dr; till kasern-byggning för Svea Artilleri-regemente 250,000 R:dr, då till byggnadens fullbordande fordras 880,000
R:dr; till kasernbyggnad för Ingeniör-korpsen 55,000 R:dr af behöfliga 165,000 R:dr; till flottans nybyggnad 943,000 R:dr, då de för ändamålet behöfliga medel äro beräknade till 3,000,000 R:dr; till uppförande i Jönköping af ett landshöfdinge-residens 70,000 R:dr, då det färdigt beräknas att kosta 130,000 R:dr; m. m. hvad betyder allt detta annat än att anslagen för år 1867 till dessa behof måste anses förspillda, så framt icke den blifvande riksdagen beviljar hvad som återstår af behofvet?
Men om så är; månne icke Regeringens förslag varit vida värdigare, om de nu förutsedda anslagen äskats för den vanliga treåriga statsregleringsperioden ?
Men ännu märkligare visa sig åtskilliga andra företeelser i den åberopade Kongl.
Propositionen, då man nemligen der finnér, att för sjöarne Vestra och Östra Siléns förening medelst kanal »Kongl.
Maj:t äskar, att Rikets Ständer må bevilja ett belopp af 63,950 R:dr, deraf 12,750 36 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
R:dr såsom anslag och 51,200 R:dr såsom lån, af hvilka belopp under år 1867 skulle utgå anslag 7,000 R:dr. lån 28,000 Ridrr; för hamnens vid Ystad utvidgande äskas ett anslag af 63,000 R:dr, deraf under är 1867 skulle utgå 25,000 R:dr; för hamnen vid Uddevalla äskas ett anslag af 79,000 R:dr, deraf under år 1867 skulle utgå 25.000
Ridr; för uppförande af ny byggnad för högre elementarläroverket i Upsala ett anslag af 100,000 Ri.dr samt ett amorteringslån af 140,000 R:dr, af hvilket anslag för är 1867 är beräknadt att utgå 40,000 R:dr, m. m.
Sådana exempel visa, att åtminstone i dessa delar den ett-åriga s. k. extra statsregleringen är allenast ett sken, eftersom innevarande riksdag skall bevilja hela anslagsbeloppen, men dock icke synas bevilja mera än en del, eller med andra ord, eftersom nu församlade Rikets Ständer skola så till vida gä den blifvande riksdagen i förväg, att anslagen beviljas och penningarne fast,läsas i Riksgälds-kontoret, men på samma gäng noga akta sig att vid anvisningen af dessa medel gä utöfver det märkliga året 1867.
I sanning, uti dessa förhållanden ligga stora anledningar till bekymmer.
Regeringen hade, enligt mitt förmenande, icke behöft tillgripa denna våldsamma utväg, för att ådagalägga sitt intresse för det hvilande representationsförslaget.
Enklast och med grundlagens anda öfverensstämmande hade utaii tvifvel varit, att i vanlig ordning upprätta äfven den s. k. extra statsregleringen för trenne år, men'tillika fästa Rikets Ständers uppmärksamhet derpå, att Kongl. Majit, så framt representationsförslaget antages, äskar Rikets Ständers bifall till samma reglering endast för år 1867.
Då emellertid sådant icke skett, måste ett botemedel sökas.
Vägarne dertill äro trenne.
Den första är den, att, då Konungen i sitt tal till Rikets Ständer vid riksdagens början förklarat, att om den förutsättning, under hvilken detta förslag blifvit gjordt, icke går i fullbordan, utväg alltid är öppen för Kongl. Majit att i behörig tid för Rikets Ständer framlägga kommande års behof, söka rättelse i missförhållandet genom Regeringens egen åtgärd.
Den andra är den, att Rikets Ständer sjelfva åtaga sig detta vigtiga värf, och den tredje, att grundsatsen om den ettåriga statsregleringen konseqvent genomföres i afseende pä alla de anslag, vare sig ordinarie eller extra-ordinarie, sorn vid denna riksdag komma att beviljas; hvilken sista utväg, om någon af de båda andra icke användes, är så mycket lämpligare, sorn derigenom Rikets Ständer efterfölja Regeringens höga exempel, att under pågående lagtima riksdag framkalla förhållanden, som göra en urtima riksdag nödvändig och oundvi lig. lag får alltså vördsamt föreslå, l:o) att Rikets Ständer hos Kongl. Majit underdånigst anhålla, att, enär Kongl. Majit uti Sin nådiga Proposition angående Statsverkets Motioner i Preste-Slåndel 4865.
N:o SO. 37 tillstånd och behof af den 27 sistlidne Oktober ansett rigtigast, att Rikets nu församlade
Ständers öfverläggningar och beslut rörande anslagsfrågor, som tilli öra den s. k. extra statsregleringen, icke böra sträckas utöfver 1867, men Rikets Ständer å sin sida under nuvarande förhållanden hysa betänkligheter tid en sådan reglering, Kongl.
Maj:t täcktes göra sådana tillägg till den nådiga Propositionen, att Rikets Ständer blifva i tillfälle uppgöra den s. k. extra statsregleringen för en statsregleringsperiod af tre år, räknad från och med år 1867; eller 2:o) att, för den händelse vare sig en sådan underdånig framställning från Rikets Ständers sida icke kommer att göras, eller Kongl. Majit icke täckes bifalla densamma, Rikets Ständer må anmoda sitt Stats-Utskott att, med ledning af den Kongl. Propositionen, i vanlig ordning förelägga Rikets Ständer förslag, jemväl tili s. k. extra statsreglering för åren 1867. 1868 och 1869; eller 3:o) att, om de i mora.
1 och 2 framställda alternativa förslagen icke vinna Rikets Ständers bifall, Rikets Ständer må besluta, att alla anslag, som vid innevarande riksdag beviljas, vare sig för den ordinarie eller s. k. extra ordinarie statsregleringen, icke beviljas för längre tid än till slutet af år 1867.
Stockholm den 8 November 1865. C. H.
Rundgren N:o 2©.
Af Kyrkoherden Ekellllldll!
Om utvidgning af Hudiksvalls högre elementarläroverk till fullständigt äfven på den klassiska bildningslinien.
Läroverket i Hudiksvall, som räknar sin upprinnelse från år 1650 och under 1700-talet intog en omfångsrik och aktningsbjudande ställning, blef i början af 1820-talet förvandladt till vanlig trivial-skola samt derefter vid riksdagen 1856 —1858 åter uppflyttadt till högre elementarläroverk på reala linien.
Redan vid sistnämnda tidpunkt utgjorde de ynglingar vid läroverket, som läste klassiska språk, ett betydligt större antal än de, som icke läste de - 38 Motioner i Pr este-Ståndet. 1865.
N:o 20. samma.
Och detta förhållande har sedan visat sig så konstant, att ingen med detsamma för ögonen och med någon kännedom om andra förhållanden i orten, kan betvifla detsammas fortfarande för en mycket lång framtid.
Antalet af lärjungar vid detta läroverk är för närvarande visst, icke så stort, men de aldra fleste ynglingar, som der inträda med bestämd föresats att genomgå läroverket till slut, utgöras af sådane, som vilja erhålla en möjligast fullständig elementarbildning, för att sedan vid universitetet fortsätta sina studier och bereda sig för inträde i Statens olika embeten och tjenster, bland hvilka de flesta ännu fordra någon kännedom af klassiska språk.
De ynglingar åter, sorn icke vilja förskaffa sig en så kallad lärd hildning, nöja sig antingen med att genomgå folkskolan, eller, om de verkligen söka inträde vid läroverket, qvarstanna de vanligen icke längre än till den tid, då de skola beredas till sin första nattvardsgång, til] följe hvaraf antalet lärjungar på real-linien, som företrädesvis begagnas af dessa lärjungar, både i allmänhet är obetydligt och särskildt i 6:te och 7:de klasserna högst ringa.
För att med siffror visa rigtigheten af detta påstående, beder jag få här uppställa en jemförelse för de sista sex åren mellan antalet af latin-liniens och real-liniens lärjungar såväl från 3:djc klassen, der de båda linierna delat sig, som de båda liniernas olika lärjungeantal i 6:te och 7:de klasserna, hvilka klasser just konstituera läroverket såsom ett högre.
Latin-liniens lärjungar Real-liniens lärjungar från 3:dje klassen. från 3:die klassen.
Vårterminen 1860 37 Höstterminen 1860 36 9.
Vårterminen 1861 34 . . . . . 9.
Höstterminen 1861 43 . .... 12.
Höstterminen 1862 41. .... 11.
Höstterminen 1863 41 Vårterminen 1864 42 6.
Latin-liniens lärjungar Real-liniens lärjungar i 6:te och 7;de klasserna. i 6:te och 7:de klasserna.
Tpransort 6.
Motion i Preste-Ståndet 1865.
N:o SO. 39 Latin-liniens lärjungar Real-liniens lärjungar i 6:te och 7:de klasserna. i 6:te och 7:de klasserna Transport 6.
Vårterminen 1861 6 3, Höstterminen 1861 11 2.
Vårterminen 1862 1 1 2.
Vårterminen 1863 11. ... . 2.
Höstterminen 1863 13 1.
Höstterminen 1864 11 1.
Summa 18, samt Höstterminen 1865 12 1.
Och om det redan är tvifvelaktigt, huruvida de endast på real-linien fullständiga läroverken motsvara någon orts behof, så synes alldeles obestridligt, att ett sådant, läroverk åtminstone icke tillfredsställer den bär ifrågavarande ortens.
Faran för läroverkets fortfarande bestånd såsom ett högre, i händelse man icke på något sätt sökte gå det stora flertalets af lärjungar önskan och behof till mötes att erhålla fullständig undervisning i klassiska språk, förutsågs också redan på förhand af de med ortens förhållanden mera förtrogne, hvarföre genast vid läroverkets utvidgning till högre real-läroverk hösten 1858 en stor mängd af stadens och ortens innevånare ingingo till Kongl. Majit med underdånig ansökan, att läroverket, mot förbindelse för staden och orten att under en tid af sex år på egen bekostnad aflöna en extra lärare, måtte fä utvidga sin verksamhet derhän, att fullständig undervisning meddelades äfven pä den klassiska linien.
Majit synes ock till fullo hafva godkänt betydelsen af de i den underdåniga ansökan framlagda skäl, enär genom nådiga Brefvet af den 16 Juni 1859 till
Huru behöflig och anlitad densamma varit torde till fullo vara ådagalagdt genom de här ofvan anförda sifferuppgifterna, hvilka omfatta just de år, som sedan dess förflutit. 40 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
Det af ,«ex års erfarenhet, bevittnade behofvet bör vara tillräckligt, för att göra undantaget till regel.
De olägenheter, som äro förenade med nuvarande undantagsställning, och bland hvilka blott må nämnas lärjungarnes pä latinlinien försändande till annat läroverk för afläggande af maturitets-examen, svårigheten att bestämma lärarnes undervisningsskyldighet, då läroverket på papperet heter ett realläroverk, men i verkligheten är ett humanistiskt, den möjliga tveksamheten hos föräldrar och målsmän att insätta sina söner och myndlingar i en läroanstalt, om hvars fortfarande bestånd de icke eg a tryggad visshet, — dessa olägenheter kräfva alla ett billigt och skyndsamt afhjelpande.
— Motioner i syftning att fä läroverket fullständigt äfven på den klassiska bildningslinien hafva ock vid sist hållna riksdagar varit väckta men strandat förnämligast mot det ringa antalet af lärjungar, som då ännu icke uppgått till 100.
Då nu jemväl denna stötesten så till vida bortfallit, att läroverket innevarande termin räknar 105 inskrifna lärjungar, hvaribland inom 6:te och 7:de k lasser ne 13, af hvilka blott en enda realist, och då den redan befintliga lärarestyrkan med afseende på det begränsade antalet af lärjungar, kräfver en högst ringa och obetydlig ytterligare uppoffring från Statens sida för läroverkets bringande i fullständigt skick, har en ny motion för ändamålet icke kunnat undertryckas.
Det skall ännu säkerligen invändas, att lärjungarnes antal är alltför ringa, för att kräfva läroverkets utvidgande till ett högre fullständigt, men deremot må först och främst anmärkas, att det ©tvifvelaktigt måste komma att utöfva ett än ofördelaktigare inflytande på tillvexten af lärjungarnes antal, om de flesta af dem i en så vigtig tidpunkt, som vid afgångsexamen, blifva betraktade såsom privatister, då naturligt är, att alla de, som hafva någon möjlighet att välja mellan olika läroverk, föredraga ett sådant, der de veta, att de äfven ega rättighet att aflägga sin afgångsexamen.
Lokala, temporära och provinciela förhållanden mäste ock dervidlag tagas i betraktande.
Hudiksvalls elementarläroverk har till sin uppgift att ät ungdomen inom hela den vidsträckta och starkt framåtskridande provinsen Helsingland, som redan räknar omkrig 90,000 innevånare, bereda ett lättadt tillfälle till erhållande af vetenskaplig bildning.
En s. k. real-bildning skulle icke här tillfredsställa behofvet, och det är för långt till något fullständigt läroverk, för att det skulle kunna ersätta, hvad som här fattas.
Afståndet från de två närmast belägna, pä båda linierna fullständiga läroverken i Gefle och Hernösand är, åt hvilketdera hållet man vänder sig, 14 mil, och ©tvifvelaktigt är, att ganska många af dem, som genom den nuvarande anordningen vid Hudiksvalls läroverk kunna erhålla en fullständig humanistisk skolbildning, skulle beröfvas denna fördel, om de för dess vinnande voro nödsakade att begifva sig till någon af omnämnda tvänne städer, med hvilka Hudiksvall under större delen af året blott eger en Motioner i Preste-Ståndet.
41 en besvärligocb. dyr landsvägsförbindelse.
Hvad ändtligen beträffar orsaken dertill, att läroverket ännu är jemförelsevis litet besökt, så är denna tvifvelsutan att söka deruti, att ortens befolkning till aldra största delen består af allmoge, hvilken, utom det att den ännu icke fullt kommit till insigt om värdet och betydelsen af en högre, vetenskaplig upplysning, finner äfven de omkostnader för barnens underhåll vid läroverket alltför kännbara, som kanske af många andra samhällsklasser skulle anses särdeles billiga.
För att emellertid i någon man underlätta möjligheten äfven för mindre bemedlade föräldrar att hålla sina barn vid läroverket hafva upplysta och för provinsens både materiela och andliga utveckling nitälskande personer på sista tiden visat en storartad frikostighet mot läroverket.
Det kan i detta hänseende vara tillräckligt att anföra, att, dä läroverkets stipendiimedel år 1863, förutom en årlig ränta på 112 R:dr 50 öre, utgjorde ett kapital af 2,700 R:dr, de för närvarande uppgå till 11,470 R;dr.
Men skall läroverket kunna hoppas, att hos allmogen väcka fullt förtroende, fordras såsom oeftergiflig! vilkor, att det inom sig sjelft skall kunna meddela en undervisning, som i framtiden tillåter lärjungarne fritt val af sitt vitae genus.
Den närvarande, på stat uppförda, lärarepersonalen vid läroverket utgöres af rektor, som med dertill fulltygad kompetens undervisar i latin och grekiska inom de högsta klasserna, tvänne lektorer, den ena i mathematik, den andra i lefvande språk, samt sju kolleger.
Med denna lärarestyrka har undervisningen under sednaste år nöjaktigt kunnat bedrifvas fullständigt på begge bildningslinierna, utan att någon öfveransträngning för lärarne behöft komma ifråga.
Men då rektor är tillförordnad endast för en tid af fem år och hans plats icke alltid kan supponeras erhålla en för bibringa/ide af klassisk undervisning kompetent innehafvare, då dertill det nuvarande exceptionsförhällandet i afseende på undervisningen inom de begge högsta klasserna icke längre bör såsom ett sådant existera, får jag på ofvan utvecklade skäl och grunder anhålla, att Rikets Höglofliga Ständer måtte besluta, det Hudiksvalls högre elementarläroverk från och med början af nästkommande statsregleringsperiod utvidgas till ett högre fullständigt elementarläroverk och att för sådant ändamål anslag för en lektion i klassiska språk vid nämnda läroverk från och med samma tid varder af statsmedel beviljadl; anhållande jag vördsammast om remiss af denna min motion till Höglofliga Statsutskottet.
Stockholm den 10 November 1865, J. E. Ekelundh. Bih. till B.
Prot. 1S65 & 1866. 11 Sami 2 Afd. 6 42 Motioner i Preste-Ståndet.
N:o »1.
Af Kontraktsprosten Palmlund:
Om ändring i 1:sta och 2:dra §§ i Kongl. Förordningen den 18 December 1863, angående vdkoren för försäljning af bränvin.
Jag börjar med att anhålla om ursäkt för det att jag i och med denna min motion tager mig friheten att fata i riksförsamlingens öron åter ljuda ett ord, som har en mindre god klang, men beklagligen ännu går oeh gäller, icke som ett blott tomt ord, utan såsom en rätt bekymmersam verklighet.
Jag menar den på sednare tider lika väl bekanta som illa beryktade s. k. ”salningen” — ett ofog, som ofta onäpst kringgår gällande lag och med hvars stäfjande vår bränvinslagstiftning hittills förgäfves laborerat.
”Salningen” är af två slag: en i stort och rör sig hufvudsakligen omkring l:sta g af försäljningsförordningen; en i smått och är ett bihang till 2:dra §.
Vid den stora ”salningen” utminuterar olagligen parti-handlaren minst 15 kannor bränvin på en gäng; vid den lilla ”salningen” utskänker, lika olagligen, minut-handlaren J kanna.
I begge fallen blir så väl parti- som minuthandlaren tillika utskänkare, och det på oloflig väg och för godt pris, utan att erlägga den ringaste försäljningsafgift.
Nu är det väl en gifven sak, att det skall falla sig dubbelt svårare att tillvägabringa ”salning” af t. ex. 30 kannor, än af 15.
Och hvad nu minuthandeln med bränvin angår, så är den, då så litet qvantum som £ kanna får säljas, nästan intet annat än utskänkning.
Också föreslogo Rikets Ständer vid 1854 års riksdag bestämmandet af en hel kanna såsom minimum vid försäljning af bränvin i minut; men detta minimum nedsattes till en half kanna, hvarvid det alltsedermera förblifvit, och bränvinslagstiftningen har i detta fall icke visat sig pä raglande, utan på fullt stadig fot.
Då utskänkning å krogar är vederbörligen medgifven, får ju eho som vill der i laga ordning öfverlasta sig.
Och såvidt den lagligt lofliga vägen för tillfredsställandet af dryckenskapsbegäret, i sä fatta omständigheter, torde vara att föredraga framför en olaglig, genom den s. k. ”salningen”, dristar jag — delvis förnyande min vid förra riksdagen i ämnet väckta motion, hvarpå också endast delvis afseende då fästades — i sedlighetens namn föreslå följande förändrade lydelse i de två första §§ af Kongl. Förordningen den 18 December 1863: Motioner i Preste-Ståndel.
N:o 22. 43 § /.
Bränvin må ej till mindre belopp än tretio kannor säljas af annan än den, som, enligt § 2 eller 4, dertill berättigad är. § 2.