Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en helig tanke, all en så vigtig förrättning som ett ting börjas med gudstjenst, men det vore högst ensidigt all en sådan alltid förrättades å ställe, der ej mindre domare, nämnd, åklagare och tingsmenighet måste församlas, nemligen på tingsstället och att icke, såsom nu ofta är fället, domaren kanske reser en fjerdedels mil från samma ställe, för att ensam med prest och klockare öfvervara den heliga förrättningen.
Det hörer till undantagen att linna personer, som redan gått långa vägar till tingsstaden, begifva sig derifrån ännu längre bort för alt bevista gudsljensten och ingen eger magt att tvinga dem dertill.
Deremot, om gudsljensten linge förrättas å tings stället, der hundratals menniskor allmänneligen äro vid ett tings början församlade, eller i kyrka, som ligger inom en sextondedels mil nära tingsstället, skulle gudstjensten bevistas af så många som utrymmet medgåfve, och ändamålet med densamma vinnas genom predikantens förmaningar, råd, varningar och upplysningar till en rättskaffens och kristlig sammanlefnad, hvilket allt merendels nu går förloradt, då presten nära nog saknar åhörare i en aflägsen kyrka.
Jag föreslår alltså: ali ofvannämnde nådiga Resolution måtte sålunda förändras: att, derest kyrka icke är belägen inom en sextondedels mil från tingsstaden, tings predikan skall å tingsstaden förrättas.
Nils Olsson, Malmöhus län.
N:o 33. 45 N:o 33, Af Nils Olsson från Malmöhus län, om upphäfvande af Kongl, Förordningen den 20 November 1845 om lösöreköp.
Af alla de författningar, som på sednare tider utkommit, torde kanhända ingen hafva ledi till större missbruk, än den, i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, den 20 November 1845 utfärdade Kongl.
Det är nemligen allom bekant, hurusom de i berörde Kongl. Förordning omförmäldn lösöreköp ofta under falskt sken ingås och afslutas, för alt derigenom betaga ford ängsegare ali utsigt att få sin rättmätiga fordran gulden, ett missbruk, numera så allmänt kändt och erkändt, alt dylika köp gemenligen betecknas med benämningen ”tjufköp”, hvilka vid sedermera skeende utmätningsförrättningar alltid äro tillhands alt för exekutor presenteras.
Till förekommande af dylikt missbruk för framtiden, och då nvssberörde Kongl.
Förordning hufvudsakligen afser beredande af tillfälle för säljaren att få det afyttrade lösöreboet i sin vård bebåda, men det just är förekommande af sådan bandel om lösören, jag med denna min motion åsyftar, vågar jag alltså hos Rikets Högloll.
Ständer föreslå: alt ofvanberörde Kongl.
Förordning af den 20 November 1845 måtte, såsom endast ledande till missbruk, utan att medföra någon egentlig nytta, till gällande kraft upphäfvas:
Utskott af denna min motion anhålles ödmjukeligen.
Nils Olsson. 46 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 34 och 35.
N:o 34, Af Håkan Nilsson fran Kristianstads län, om utsträckning af skyldighet ad deltaga i byggandet af tingshus och häradshäkten.
Under flera riksmöten har fråga blifvit väckt derom, att alla hemman inom härad skalle åläggas att deltaga uti byggandet af tings- och fånghus samt deras underhållande, med undantag af prest och klockarebohl, men det oaktadt har ingen åtgärd följt.
Orsaken dertill är mig obekant.
Som man vet har hittills endast krono, kronoskatte, och utsockne frälsehemman fått vidkännas denna skyldighet, hvilket härleder sig från äldre tider, då ingen ofrälse man var berättigad ega elier egde säterier eller insockne frälsehemman, och frälsemannen icke begagnade sig af häradets tigshus, men nu, sedan en stor del af sistberörde hemman egas af ofrälse män, samt domstolar och häkten äro af allmänt gagn, vågar jag vördsamt föreslå: ali, med upphäfvande af gamla lagstadgandet härutinnan, en förordning må blifva utfärdad, som stadgar, det alla hemman efter förmedladt mantal, med undantag af prest- och klockareboställen, må blifva ålagde deltaga uti uppförandet och underhållandet af härads gemensamma tings- och fånghus, der det sednare kan blifva eller vara af behofvet påkalladt.
Häkan Nilsson.
Af Håkan Nilsson från Kristianstads län, om upphörande af qvarnoch sägräntan.
Vid sistlidne riksdag föreslog Stats-Utskottet, att såg- och mjöbjvarnsråntorne, såsom olämpliga, skulle försvinna, på sätt dess utlåtande N:o 101, i fjerde samlingen Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 36. 47 första afdelningen af Bihanget till Riks-Ståndens Prntokoller utvisar; men ehuru samina utlåtande var fotadl på rällsenliga grunder och Kongl.
Maj:ts nådiga Proposition i ämnet, hiel' detsamma då icke af Rikets' Ständer antaget; skälen dertill äro mig icke bekanta; jag vågar derföre förnya detta förslag, synnerligas t sedan vi fåll en förändrad bevillningsförordning, som stadgar att alla verk och inrättningar skola erlägga bevillning, dertill äfven såg-och mjölkvarnar räknas, hvaraf kommer att följa dubbel beskattning.
Åtminstone är förhållandet så i den ort, som jag representerar, der det finnes små, enbladiga sågar, lydande under de hemman, på hvilkas egor de äro belägna, hvilka såga hufvudsakligen egen skog.
Af dessa sågar hafva icke fullt hälften blifvit belagde med grundränta, hvilken först utbetalades 1820, och den andra hälften, eller något deröfver, som tillkommit sedan uudersökningarne eller då icke ansågos af något värde och blefvo uteslutne, hafva sedan dess nybyggts, så alt flertalet af dem äro lika goda och till och med bättre samt gifva mera afkastning eller vinst äu de, hvilka fått grundränta sig påförd, till följd hvaraf några af de sednare måst nedläggas, då de icke förmått bära den dryga ränta, som dem varit åsatt.
Samma förhållande må det vara med mjölqvarnar.
Flera komma säkerligen af båda slagen att utläggas, om de nu skola draga dubbel beskattning; hvadan jag vågar föreslå: alt all grundränta å såg- och mjölqvarnar må försvinna, och dessa verk i mån af bättre och sämre beskaffenhet vidkännas bevillning.
Af Håkan Missou från Kristianstads län, om ändring i lagens stadgande om morgongdfva.
Ehuru lagen nu stadgar, att man och qvinna hafva lika giftorätt, qvarstår dock gamla lagstadgandet, det enka, då inga bröstarfvingar äro, skall tillgodonjuta i morgongåfva 20:de penningen af arfvingarnes hälft; men enkling tillkommer icke en sådan förmån.
Med anledning häraf vågar jag föreslå: 48 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 37.] att antingen nämnda lagstadgande må helt och hållet utgå, så att enka ingen morgongåfva tillkommer eller ock tillägg sken, så att enkling erhåller samma förmån.
Att detta anförande må blifva remitleradt tili vederbörligt Utskott, anhållcs.
Af Johan Nilsson från Göteborgs och Bohus län, angående ändring i föreskrifterna om ogift qvinnas myndighet.
Maj:ts nådiga Förordning af den 15 Juni 1858, angående ogift qvinnas rått att vid viss ålder vara myndig, föreskrifver att qvinna, som uppnått tjugufem års ålder och vill myndigheten sjelf utöfva, skall derom göra anmälan hos den domstol, hvarunder hon i förmvndaremål lyder.
Denna nådiga Förordning är, hvad den omständigheten vidkommer, alt en ogift qvinna kan vid tjugufem års ålder blifva myndig och således få råda öfver sitt gods, mycket välgörande och nyttig; men det vilkoret, att hon derom bör göra anmälan hos den domstol hvarunder hon i förmyndaremål lyder, anser jag nu mera alldeles öfverflödigt.
Då denna lag stillades var ett sådant stadgande nödvändigt, på det den ogifta qvinnan icke skulle blifva så att säga öfverrumplad med ett myndighetstillstånd, som hon då icke kände.
Annorlunda är förhållandet nu, ty nu känna alla ogifta qvinnor, att de kunna blifva myndiga, och nästan alla, som ega någon förmögenhet, begagna sig af denna rättighet.
Emedan denna anmälan är förenad med en icke så obetydlig kostnad synnerligast för dem, som bo långt ifrån tingsstället, och då många andra svårigheter uppstå, hvilka ltikets Ständers Justitie-ombudsman i sin sednaste berättelse (sid. 428) fullkomligt utvecklat och visat, så, för alt undvika både kostnad och svårigheter, lår jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville för sin del besluta en förordning, som, med uteslutande af föreskriften om förenämnda anmälan, stadgade: att ogilt Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
49 att ogift qvinna skall, då hon uppnått tjugufem års ålder, vara myndig och råda öfver sitt gods.
Johan Nilsson, från Göteborgs och Bohus län. N:o 38.
Af Anders Pehrsson från Christianstads län, om inskränkning i liden för tillverkning af bränvin och att tillverkning saf giften, dä sä önskas, må erläggas först sedan tillverkningen försiggått.
De förändringar, som under sednare åren vidtagits i bränvinsbrännings-lagstiftningen, hafva blifvit gjorda i afsigt att minska produktionen och i följd deraf äfven konsumtionen af denna vara.
Så har det åtminstone uppgifvits; men erfarenheten har visat egentliga målet vara att småningom, men säkert draga denna näringsgren från jordbrukaren lill kapitalisten.
Sålunda har för större lirännerier lemnats först större valfrihet i afseende på tiden än för de smärre, och ändtligen sedan de sistnämnde helt och hållet måst vika, har tillverkningstiden blifvit utsträckt för de större.
Della jemte stadgandet, att skatten skall i förskott erläggas, visar icke någon afsigt alt minska tillverkningen, utan temligen oförtydbart den, att föranstalta så, att endast de, som äro i tillfälle att disponera kapital för dess drifvande i största omfång, må kunna göra det med fördel.
Bränvinstillverknings-rältigheten har sålunda, i stället för att vara ett privilegium för jorden, blifvit ett sådant för kapitalet.
Om ett privilegium någonsin kunde vara berältigadt, så skulle det otvifvelaktig! vara då den af så otaliga och dryga onera betungade jorden hade företrädesrätt lill någon handling, som kunde bidraga till lättnad i utgörandet af dessa onera; men att lagstifta så, att en näringsgren skall uteslutande liligodokomma kapitalister, de der för sitt kapital till Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 7 50 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 38. statsutgifterna icke bidraga mera än med bevillning, som jorden jemväl, efter sitt värde, får vidkännas, det anser jag vara hvarken rättvist eller klokt.
Jag önskar visst icke någon återgång lill vår gamla bränvinslagstiIlning, utan endast alt tiden för tillverkningen något inskränkes, emedan jag anser att den utsträckta tiden är till gagn endast för kapitalisten, som då kan drifva tillverkningen i största skala, men till skada för den mindre bemedlade jordbrukaren, som endast afser att dertill använda sina och närmaste grannars produkter, hvilka, förvandlade lill bränvin, — sage hvad man vill — blifva lättare både alt transportera och att afsätta.
Att tillverkningsafgiften skall erläggas i förskott, är någonting så eget för brånvinsbränningen, at jag ej har kännedom om att förhållandet är eller varit sådant med någon annan näringsgren, och kan jag ingalunda finna det vara hvarken rätt eller nyttigt, alt så är stadgadt.
I förra afseendet vill jag förmoda alt ingen skall finna rältsenligt, alt en handtering beskallas i förtid, då idkarne af alla andra betala skatt först sedan de antagas kunna hafva deraf förvärfvat något att erlägga; och, beträffande nyttan, hemställer jag om det ej är raka motsatsen deraf, alt i vårt fattiga land, så som nu sker med bränvinsskatten, skrinlägga betydliga kapitaler.
Jag vågar alltså vördsammast föreslå: att liden, under hvilken bränvinstillverkning tillätes, inskränkes till två månader hvarje år; alt tillverkaren får valfrihet på tre månader, nemligen: från den 45 Januari, lill den 15 Februari, från den 15 Oktober tillden 15 November och från sistnämnde dag lill den 15 December; alt tillverkning lillåles antingen en, en och en half eller två månader, likväl ingen termin understigande en månad, och alt bränvinslillverkaren, derest han ej vill erlägga afgiften i förskott, må derföre ställa af Konungens Befallningshafvande, domaren eber kronofogden i orten godkänd borgen af minst två personer, de der en för begge och begge för en, borga, såsom för egen skuld, att afgiften inom tre månader elter tillverkningstidens slut varder lill vederbörande uppbördsman erlagd.
Motioner i B onde-Ståndet 1S62.
N:o 39. 51 N:o 39.
Af Sven MISSOU från Christianstads län, om ändringar i §§ 2 och 3 af Kongl.
Förordningen den 20 November i845 om lösöreköp.
Sällan har någon lag blifvit mera missbrukad eller använd lill motsatsen af hvad dermed varit åsyfladt, än Kongl.
Förordningen den 20 November 1845, i afseende på lösören, som köparen lalér i säljarens värd qvarblifva.
I stället att blifva ett medel för den redlige alt, under benämningen köp, ehuru i egenskap af pant, få afhända sig och likväl bruka lösören, hvilkas värde lian behöfver disponera och hvilkas bruk han ej kan undvara, har den blifvit en hjelp för en allt för stor mängd personer, alt bedraga rätta fordringsegare på deras lagliga rätt.
Alt en sådan lag är skadlig, ej endast för dem, som genom dess missbruk blifva lidande, ulan ock för det allmänna, derom torde meningarne ej vara synnerligen delade; särdeles bland dem, som gifvit akt på verkningarne af sådana lösöreköpsförfaltningar sedan 4835, då, efter hvad jag vill erinra mig, den första utkom, verkningar, som förorsakat, att förtroendet i penningeväg, man och man emellan, i allmänhet är helt annorlunda nu, än det var före den tiden.
Jag tror ej det vara välbetänkt att helt och hållet upphäfva ofvannämnda nådiga Förordning; men jag anser alt dervid kunna och böra göras några tillägg, som försvåra missbruken af densamma och underlätta deras rättande, ifall de ändock skulle ega rum.
Sålunda vill jag vördsammast framställa följande förslag: till § 4: att deri nämnda skriftliga afhandling skall upptaga priset på hvarje persedel särskildt, hvilket antingen bör bestämmas af gode män, eller af dem vitsordas vara rätt åsatt.
Desse gode män tagas på landet i HäradsDämnden och i stad af dem Rätten dertill utser. till § 3: att tiden för det jäf, fordringsegare, mot vid utmätningsförrättning företedd köpeafhandling, eger anställa, beräknas från den dag del af förrättningen blifvit honom lenmad, hvilket al vederbörande förrättningsman bör verkställas. 52 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
Emot dessa förslag torde invändas, alt derigenom skulle tillskapas inskränkningar i den enskildes eganderält, som ej böra finnas i ett Iritt folks lagstiftning, och ökade besvär för exsekutorer; men jag anser ej omöjligt alt gendrifva dessa invändningar.
I afseende på tillökningen af göromålen för exsekutorer, torde det, i betraktande deraf att de hafva kronobrefbäring och fjerdingsman till sin disposition, oell att deras befattning med utmätningar ej är så litet lönande, alt den ej kan tåla en så obetydlig tillökning i besvär, icke böra verka till afslag på min framställning, som åsyftar att förhjelpa redliga fordringsegare till sin rätt hos oredliga gäldenärer.
Emot befarade inkast om inskränkning i eganderält genom förslagets antagande vill jag endast erinra, hurusom allmänna erfarenheten visat, alt, nästan utan undantag, sådana handlingar ej upprättas förr än säljarens ekonomiska ställning är sådan, att lians lösören mera kunna anses som lians kreditorers, än lians egen tillhörighet, så alt det egentligen är deras eganderält, som behöfver betryggas, hvilket jag anser kunna ske endast derigenom, att hinder läggas i vägen för fortfarandet af det nu vanliga bruket, alt, medelst lösöreköp emot pris, som oftast utgöra endast en liten del af värdet, antingen godtgöra en fordringsegare på öfriges bekostnad, eller ock bedraga dem alla.
Scen Nilsson, N:o 40.
Af Sven Nilsson från Christianstads län, om ändring i 2, 4 och 5 §§ af Kongl. Förordningen den 24 September 186i, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom.
Genom Kongl. Majlis nådiga Förordning den 24 September 186i, angående tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, hafva stadganden blifvit gjorda, åsyftande en länge saknad och högst nödig kontroll öfver förvaltningen af sådan egendom.
Jag anser likväl att denna kontroll kunde både förbättras och förenklas om, medelst några få tillägg och ändringar i berörde nådiga Förordning, före - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
53 skrift gåfves, att den i 2 § omnämnda förteckning skulle, utom hvad förut bestämdt är, jemväl innehålla uppgift om tiden, då förmyndare förordnades och en kort anteckning öfver den omyndiges behållning i löst och fast; om den i 4 § föreskrifna skyldighet för förmyndare att, till den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, lemna summariskt utdrag af förmyndareräkning, öfverflyttades på god man eller socknenämnd, med skyldighet för dem alt föra enahanda förteckning, som i 2 § föreskrifvits öfver inkomue och granskade förmyndareräkningar, samt alt, inom i 4 § föreskrifven tid, lemna del af denna sin förteckning till Rättens ordförande eller domhafvande!), och om det i sista mom. af 4 § gjorda stadgande om anmärkning uti den i 2 § omnämnda förteckning öfverflyltades till slutet af 5 §, så att det innefattade jemväl de åtgärder, som der äro föreskrifna.
Man torde anmärka mot dessa förslag, alt deras antagande skulle föröka göromålen för domare och gode män, men mig vill synas som domarens göromål skulle i betydlig mån blifva lättade och alt den obetydliga tillökningen för gode män skulle mer än uppvägas, derigenom att förmyndarne undgiuge besväret med aflemnandet af summariska utdraget.
Domaren lärer väl icke underlåta, att uti sin förteckning upptaga tiden, då förmyndaren förordnades, så att ett stadgande derom kan synas öfverflödigt, men någongång torde det ändock finnas behöfligt och hör således icke uteblifva.
Vidkommande anteckningen om myndlingens behållning i löst och fast, så ökas väl dermed göromålen något; men jag anser denna anteckning högst nödvändig, både derföre att det är endast derigenom, som domaren kan erhålla en lätt öfversigt öfver förmynderskapets omfattning, till ledning för sitt omdöme, huruvida förmyndaren, ifall han blir föreslagen att emottaga flera förmynderskap, kan vara vederhäftig dertill, och derföre att det, i statistiskt hänseende, kunde vara aT intresse att veta, huru mycken egendom i landet tillhör omyndiga, hvilken kännedom säkerligen ej lättare kan vinnas på annan väg, än den af mig nu föreslagna.
I afseende på föreläggandet för gode män eiler socknenämnd att föra förteckning och deraf lemna del åt domaren elier Rättens ordförande, så lära de gode män, 1 som vilja med nit fullgöra sill ifrågavarande vigtiga uppdrag, icke underlåta alt, för egen lättnad och reda, uppställa en sä beskaffad förteckning, hvadan det endast för de försumlige elier mindre ordentlige blefve en, under sådana förhållanden, högst nödig tillökning i deras göromål.
Resväret för gode män eller socknenämnd att insända ett exemplar af denna förteckning öfver granskade förmyndareräkningar är jemförelsevis så obetydligt, emot det derigenom öfverflödigt hiifna besväret för en mängd aflägse boende förmyndare att lemna hvar sitt summariska utdrag, alt någon tvekan alt antaga det föreslagna i stället för det nu gällande, ej borde förutsättas, äfven om man icke tager i beräkning den ofantliga lättnad, som beredes domaren, om han, i stället för att jemföra sin förteckning med mångfaldiga och efter olika metoder uppsatta summariska utdrag, 54 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 40. finge endast från hvarje god man eller socknenämnd förteckningar, hvilka alla ganska väl kunde upprättas efter ett formulär.
En annan omständighet, som ensam borde vara tillräcklig för antagande af mitt förslag, är den, att man hört domare yttra starkt benägenhet att, emot lösen, gifva förmyndare bevis öfver emottagande! af summariska utdraget och att det. til! och med redan inträffat, att sådana bevis blifvit utfärdade och lösta.
Ehuru jag ingalunda anser domaren vara i sin goda rätt till denna lösen, utom då beviset begäres, så, med den kännedom jag har om förhållandena på landet, drager jag icke mycket i tvifvelsmål, att det snart blir en allmän praxis alt utfärda sådana.
Som förmyndaren ej kan hafva skyldighet hvarken alt aflemna summariska sammandrag eller lösa bevis utan ersättning af den omyndiges medel, så kan den händelsen inträffa, ifall dessa äro små, hvilket oftast är förhållandet, alt deras förvaltning helt och hållet medtager dem, om den icke verkställes med alirastörsta sparsamhet.
Emot förflyttandet af sista mom. i 4 § till slutet af 5 § väntar jag inga anmärkningar, som på förhand böra upptagas till besvarande.
Jag vill alltså föreslå följande förändrade lydelse för: § 2.
Rätten i stad och domaren å landet hålle öfver förmynderskap särskild förteckning, utvisande tiden då förordnande utfärdades, förmyndarens namn och hemvist, de omyndiges födelseår och namn samt deras behållning i fast och löst. 8 4.
Förmyndare skall för hvart år afsluta räkning öfver allt det han har om händer, med uppgift af den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar äro utsatte, och ingifve, vid början af följande år, den räkning jemte ett utdrag derur, innehållande summarisk uppgift på den omyndiges behållning så i fast som lös egendom til! gode männen elier socknenämnden.
Det utdrag, hvarom nu sagdt är, skali, försedt med gode männens eller socknenämndens intyg, att förmyndareräkning jemväl blifvit aflemnad, till förmyndaren återlemnas.
Öfver inkomne förmyndareräkningar hålle gode män eller socknenämnd sådan förteckning, som i 2 § föreskrifven är; och lemne af denna förteckning del, i stad till Rättens ordförande eller den, sorn å Rättens vägnar handlingar mottaga bör, före den 1 September oell å landet till dombafvanden före eiler sednast å första rättegångsdagen af sista tinget året näst efter det, då räkningen bort afslutas, eller, der allenast ett ting om året hålles, före slutet af samma ting.
N:o 41. 55 Sker det ej, eller har förmyndare icke lemnat räkning, förelägge Hatten god man, socknenämnd eller förmyndare, vid lämpligt vite, att sin omförmälda skyldighet fullgöra; och förfare i öfrigt efter omständigheterna. o. Ofver hvad sålunda förekommit, skall anmärkning göras uti den förteckning, hvarom ofvan i § 2 är stadgadt.
Af F. 4>.
Harnfeldt. om understöd af allmänna medel för en väg anläggning emellan Fredrika hyrka i Westerbottens och Björna kyrka i Westernorrlands län.
1 den mån folkmängden och odlingen inom de till Westernorrlands län stötande lappmarker fortskridit, har behofvet af kommunikationer, synnerligast emellan lappmarks-socknarne och kustlandet, låtit känna sig.
Mest i ögonen fallande är detta förhållande inom de kustlandet närmast tillgränsande Fredrika socken i Westerbottens och Björna socken i Westernorrlands län, hvilka, i afseende på jordmån och odlingstillfällen icke stå efter de till nedra landet hörande församlingar.
Att lapp— marksinnevånarne, som nästan uteslutande utgöras af nybyggare och obemedlade hemmansåboer icke mägta sjelfve bekosta första anläggningen af de erforderliga vägarne, torde väl kunna såsom obestridligt antagas, hvadan och då Staten uppoffrat så stora summor på jernvägar i rikets södra orter, något synes böra offras på vägkommunikationer för Lappmarken, hvilken otvifvelaktigt skulle vinna hastig utveckling och förkofran, om vägkommunikationer der befordrades.
I Lappmarken och fjellsocknarne i norra Ångermanland är klimatet hårdt, så att frostskador ofta inträffa, hvilket har till följd att spanmål från norra Ångermanlands 56 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
N;o 41. kuslsocknar måste upphemtas dels genom bärande oell dels genom klöfjande, i brist på banad väg.
Genom pågående afvittring blifva fjell— och lappmarks-socknarne hardt skattlagde, i förhållande till äldre skattläggningar inom Westernorrlands och Westerbottens län.
Vill Staten med tiden draga nytta af dessa skatter, bör den ock göra något för att desamma kunna fullgöras och ödeshemman ej uppstå.
Om den öfverklagade fullkomliga bristen på kommunikationer, som är för dessa i flera afseenden vanlottade orters uppodling och förkofran i hög grad hinderlig, skall kunna afhjelpa», är bidrag af allmänna medel dertill af behofvet oundgängligen påkalladt.
Under sommaren år 1859 blefvo, genom Länsstyrelsens försorg, plan och kostnadsförslag uppgjorda till väganläggning emellan Fredrika kyrka i Westerbottens och Björna kyrka i Westernorrlands län, en längd af 225,056 fot, hvarför anläggningskostnaden beräknats förslagsvis lill 148,850 Riksdaler Riksmynt, deraf 80,000 R:dr ansetts belöpa för vägsträckningen inom Westernorrlands samt återstoden, 68,850 R:dr, är afsedd för dess fullföljande från socknegränsen fram till Fredrika kyrka i Westerbottens län.