Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan 1877 är fru Hennings gift med hof- musikhandlaren Henrik Hennings i K ö b e n h a v n.
* Den egenskap, hvarmed fru Hennings först öfverraskade stockholmspubliken, var hennes mångsidighet.
E n a kvällen spelade hon » En liten förmyndare » — den barnsliga yrhättan, som sluppit lös ur klosterpensionen — andra kvällen den 80-åriga gumman i asylen, en af- ton den taniga och bortkomna lilla Hedvig, lefvande i sin barnsliga drömvärld i sällskap med sin vildand, den andra den lefnadsglada och världsvana unga köpenhamnsfrun i baga- tellen » E n middagsbjudning », en kväll den o b e - skrifligt förnäma och nackstyfva prinsessdockan i Drachmans sagospel, andra kvällen Nora, sång- lärkan som vet så föga o m lifvet o c h så föga om sig själf.
Men den egenskap hos fru Hennings, som vann stockholmspuMiken, det var den stora förmåga af individualisering, hvarmed hon gaf dem lif, alla dessa sinsemellan sä olika per- soner.
D e t var djupet i hennes konst, som lärde oss ej blott att skatta den högt, utan också att hålla af den.
Fru Hennings prestationer hvila på omfat- tande och djupa studier.
D e t skulle ej falla henne in att lita på inspirationen, att spela — så att säga — på Guds försyn.
Hennes roller äro med ytterlig omsorg genomarbetade; hvarje detalj — om än aldrig så obetydlig — noggrant öfvertänkt o c h pröfvad.
Framställ- ningen i dess helhet och i dess enskildheter är aldrig ett utkast utan ett gediget o c h helt konstverk, ofta nog — exempelvis hos den 80-åriga gumman — till den grad gediget att där ej kan uppspåras ett drag för mycket eller för litet.
* * * Konsten — har man sagt — måste alltid i viss mån verka genom öfverdrifter.
För den sceniska konstnärens verk gäller detta i ännu högre grad än uti målarens eller skulptörens arbete.
Skådespelaren gifver en kraftig bild a f den person, han framställer, just genom att med full afsikt framhålla vissa drag i denna persons skaplynne och hålla un- dan andra, mindre väsentliga drag.
Därigenom inskärper han hos åskädarne det, som han an- ser utgöra det centrala, det dominerande hos personen.
Natur och osökt sanning måste fin- nas i skildringen, men för att nyttja ett lite- rärt slagord måste denna natur vara » s e d d ge- nom ett temperament », uppfattad ej af foto- grafens själlösa objektiv, utan af den konstnär- liga personlighetens egen individuella b l i c k.
Fru Hennings har sin styrka just i den in- tensitet, hvarmed hon förstår att sammansmälta personens skaplynne med sitt eget — eller snarare öfverföra sitt eget temperament till de personer, hon tolkar — i den intelligens, med hvilken hon uppspårar o c h fasthåller det cen- trala hos personen och skarpt och konsekvent framhåller dess hufvuddrag, efter hvilka hon sedan rättar enskildheterna, så att de alla, hvar i sin mån, bidraga till totalintrycket, men aldrig störa detsamma.
Hon karaktäriserar personens yttre med samma skärpa o.; h samma smidighet som hon använder på klargörandet af karaktären.
Hen- nes figurer bli så utprägladt individualiserade, så att vi minnas dem — H e d v i g, Nora, den 80-åriga asyldamen — som lifs lefvande männi- skor, o c h därtill som olika människor, som ha föga eller intet gemensamt, annat än röstens smidighet o c h sympatiska timbre.
Intelligensen är sålunda den dominerande egenskapen i Betty Hennings konstnärskap.
Hon har tillräckligt af fantasi och inspiration, men fantasien hålles med strama tyglar af för- ståndet, af reflektionen, och tyglarna släppas aldrig.
D e t är just därför hennes konst är så stark, så fast, så säker på sig själf.
A t t hennes spelsätt är fritt från all u p p - styltning, torde ej behöfva sägas.
D e t är m o - dernt o c h nervöst, och fastän alltgenom beher- skadt, likväl på samma gång bredt o c h hållet i stor stil, så som den danska traditionen vill ha det, o c h så som en stor scen och en stor salong fordrar.
Må man ej missförstå mig, om jag äfven vågar nyttja det uttryck, att hennes spelsätt är gladlynt.
Jag menar därmed, att det upp- bäres af en uppenbar och genomskinlig konst- närsglädje — glädje öfver att kunna gifva ut- tryck för skaldens tankar, för samtidens jäsande idéer, för brytningarna inom själslifvet.
Denna konstnärsglädje har också fått sitt uttryck i de otaliga små präktigt belysande drag, hon skän- ker sina personer, små ljusglimtar öfver en eller annan del af personligheten, drag, som visa en sällsynt och för en scenisk konstnär- inna oskattbar spänstighet, rörlighet, ung- domlighet i lynnet.
* * Det är denna uppfattning, stockholmspu- bliken fått a f de roller, hvari den danska konst- närinnan hittills visat sig för oss.
I sitt fädernesland är ingen profet, och den, som — trots ordspråket — lyckas komma därhän, får åtminstone ej hvar dag glädja sig åt sin gloria.
Fru Hennings, i två årtionden köbenhav- narnes kälbarn, har i längden ej gått fri från den lott, som drabbar flertalet sceniska förmå- gor, då de år efter år uppträda för en och samma publik och därunder naturligtvis ofta tvingas att utföra roller af föga intresse o c h som föga stämma öfverens m e d deras indivi- j ^OLMGREN.
dualitet.
D e k o m m a in i ett maner, de börja upprepa sig själfva, hvarje ny figur i deras omfattande galleri blir ej på samma gång en ny lefvande personlighet — o c h så har publi- ken sitt o m d ö m e färdigt — » hon är enformig, affekterad, hon jagar efter effekt » — o c h så öfverflyttar man sitt intresse till de unga kraf- terna, som man ej ännu lärt sig utantill och hunnit tröttna på.
D e t är tidens gång.
Det är ej länge sedan fru Hennings i K ö - benhavn väckte stormande hänförelse genom det sätt, hvarpå hon utförde A n n a Hjälms roll i » K u n g M i d a s ».
Åskådarne funno knappt ord för sin förtjusning.
Men så k o m Didi H e i b e r g — en frisk fjäll- vind — och gaf samma roll, sedd genom ett helt annat temperament och förklarad med an- dra uttrycksmedel.
O c h då blåste flöjeln från vestan till ostan, då r e f man ögonblickligen ned den gamla guden, hvars ärestod man själf rest.
D y l i k t tillhör opinionens vindkast, som äf- ven andra än scenens förmågor få uthärda.
Det är i alla fall icke dagens vexlande tycke, som uttalar sista ordet i fråga om en männi- skas verk och betydelse.
öch det faller bestrida den stora i nordens moderna ställningar tillhöra på scenen.
väl ej häller någon in att insats, Betty Hennings gjort konst.
Hennes bästa fram- det bästa, som blifvit sedt Georg Nordensvan.
A l f dansen.
f " * ig stod en kväll i barndomsdar Vid säfomkransad sjö, När månen, trolsk och underbar, Steg upp bak lummig ö.
Som silfver glänste hvarje våg, Hvari strå som pärlemor, Och öfver ängens tufvor låg Ett stilla töckenflor.
Bland näckrosblad vid djupets En kull af änder gled, Och lyst, så tyst var allt på Det är det djupaste allvar i Betty Hennings konst, men där är också så m y c k e n lefnads- glädje, skalkaktighet, ungdom.
* härden, världen.
Och kvällen led och rand land, led.
Då sänkes sakta säfvens topp, Då sväller vattnets bryn, Och fagra älfvor dyka opp, Så luftiga som skyn.
Kring bröst och skuldror håret I långa lockars svall, Som, ringlande på vågen göt, En glans lik stjärnefall.
Jag stod så tyst med fjättrad Jag höll hvar t andetag.
Ett sus igenom säfven gick, Så ljuft som harposlag.
flöt blick,
mal att söka sig en plats, och hon får den tunga lotten att lefva på andras bekostnad.
Men att kvinnan ej ännu kan tänka på att taga upp konkurrensen med männen an- nat än genom mindre löneanspråk, är helt naturligt, ty ännu är det knappt nog andra än de helt unga kvinnorna, hvilka kunna tala om en så grundlig skolbildning som den, hvilken beståtts äfven den dummaste pojke från till och med ganska fattiga hem.
Och alla älfvor, ring vid ring, Där lyfte sig till dans.
De sväfvade som fläktar I kedjor och i krans.
kring De gungade i böljor Jiän Utöfver ängens strå, De viftade mot skogens trän Med silkesslöjor blå.
Därför må det vara fullt berättigadt, att hon söker erhålla en plats äfven genom att fordra mindre lön, om ändamålet är att där- igenom skaffa sig en oberoende existens.
Och en, som allra ljufvast var Och som en drottning krönt, Hon såg på mig med blick så klar, Hon log så underskönt.
Då ljöd ett hanegäll i byn, Då kom en vind så kall; Då — flög hon bort, då sjönk I mörka vågors svall.
C. V. min syn Modin.
(Med anledning af » Aves » artikel: » Sådana segrar göra vår ruin ».)
kär sitta vi nu åter kring ditt trefliga kaffebord, och i dag har du riktigt beredt oss en » extra förplägning » med bref- ven från vännerna i Stockholm.
J a g säger nu också vännerna, ty, ehuru barnen helt beskedligt hållit mig inom hemkanterna, är j a g dock, tack vare edra beskrifningar, lika god vän med dem som ni. » » Nu skall j a g till på köpet visa er Pers häst och höna, som han i senaste bref teck- nade åt mig. » » Åh, det hjälper ej, Mathilda, att dm sö- ker skryta med Per.
Elma håller nog ändå mera på Sven, som röjer så tidiga anlag för aritmetik, att han redan kan räkna tretton bär på stickelbärsbusken. » » Tvärtom borde j a g j u då i honom frukta en konkurrent till mina små flickor, som ej heller hafva så dåliga anlag.
Men, åpropos konkurrens!
Sågo ni, att en namne till mig för någon tid sedan i Idun uppmanade någon att bemöta Aves artikel: » Sådana segrar göra vår ruin ».
J a g måste medgifva, att jag verkligen, tack vare influensa och sjukdom, för öfrigt blott flyktigt ögnade igenom den; men nu borde vi verkligen ordentligt läsa igenom den. » » Nå, inte tycker j a g att någon af oss pre- cis har ordet i sin makt; men » hvar fågel sjunger efter sin näbb », och då vi j u alla äro varmt intresserade för saken, kunna vi kanske äfven draga ett litet strå till stacken ».
» Vi läsa således igenom hela artikeln och säga vår tanke om saken, öfverlemnande åt skickligare pennor att bemöta den bit för bit.
A v e menar, att dé mera lyckligt lottade arbetssökande kvinnorna borde göra front mot prejerisystemet.
Men hvari består dessa sä kallade lyckligt lottades lycka.
Kanske i att äga ett välburget hem eller rika släktin- gar.
E t t välburget hem har hon visserligen, så länge föräldrarna lefva, men, då dessa dö, delas förmögenheten, och det kommer kan- ske ganska litet på hennes lott, åtminstone ej tillräckligt att lefva af på räntorna.
E l - ler har välståndet berott af faderns goda lön; då han fallit undan, är hon kanske för gam- Annat är det, om hon tager en plats blott för att skaffa sig en sysselsättning, af nyck eller för att hafva litet mera nålpenningar.
Äfven då ville j a g ej säga det vore någon- ting orätt, men bättre och mänskligare vore då att ej taga arbetet för allt för liten lön.
Dessa fall äro väl för öfrigt ganska sällsynta och verka ej nämnvärdt på det stora hela.
Nedprutning af arbetslönerna beror, skulle jag vilja påstå, ej utaf att kvinnorna åtnöja sig med så litet, utan helt enkelt på en fruktansvärd arbetsbrist och en ojämn fördel- ning af arbetslönerna på olika arbetsfält.
Så till exempel är kroppsarbetet oproportionerligt litet lönadt, jämfördt med arbetet på andliga områden. » » Men, Gerda, visst måste du medgifva, att lönerna betydligt nedtryckts, sedan kvin- norna erhållit tillfälle att bestrida åtskilliga tjänster! » » Visserligen, men hvarigenom hafva lö- nerna förut kunnat hållas högre.
på kvinnans bekostnad!
Dessa hafva hittills hållits ifrån arbetsfältet och fått åtnöja sig med den mest sorgliga existens som nådehjon eller med det usla uppehälle, arbetet med nålen (äfven detta svårt hotadt af maskinerna) kunnat skaffa dem.
D å nu äfven kvinnorna få tillträde på flere arbetsområden, ökas tillgången på ar- betssökande, och den naturliga följden blir att lönerna tryckas ned.
J a g tror ej häller det hjälper, att där söka arbeta emot, utan måste det väl på naturlig väg småningom ut- jämnas genom att nya arbetsfält öppnas eller illa lönade arbeten betinga sig bättre lön.
A t t kvinnan har mindre lefnadsbehof är sannt, men det kunde, som » Elma » anmär- ker, ej skada, om äfven männen inskränkte sina.
Och till en del beror det väl äfven på en sedan urminnes tider ärfd fördom.
Hvarföre ej mannen likasåväl som kvinnan kan bädda sin säng, sopa sitt golf, sy en knapp i sin skjorta, kan j a g ej fatta, och att han har andra drömmar än flickan, kom- mer väl äfven till stor del däraf, att han från vaggan blifvit annorlunda uppfostrad. » » Ja då!
det kan j a g intyga.
Ehuru fast besluten att uppfostra våra gossar och flickor lika, ertappar j a g mig mer än en gång med: » Evi är en liten flicka, inte skall hon springa med gossarna », och aldrig kom jag mig före att rusta ut ett ordentligt syskrin åt gossarna som åt E v i.
F ö r öfrigt tror j a g nog, att äfven kvinnornas fordringar skola stiga med de större tillgångarna och med den trygg- het, utsikten att kunna försörja sig själf gifver. » » Det tror j a g äfven, så att nog utjämnar det sig så småningom, ehuru det nu i bryt- ningstiden kan vara litet krångligt. » » Men det finnes ett annat långt giltigare skäl än det större lefnadsbehofvet, som gör att mannen måste betinga sig en högre lön, och det är det, att han måste tänka på att försörja familj.
Här utjämnas likväl äfven förhållandet något därigenom, att hustrun äf- ven kan skaffa sig något litet arbete, därtill hon nog har tid, så länge stoppning, lapp- ning m. m. betalas så illa, att man med ett par timmars skrifarbete eller genom att gifva ett par lektioner kan hålla en sömmerska två dagar.
F ö r öfrigt beror väl hela kon- kurrensen här som i hela naturens rike på kampen för tillvaron, och här liksom öfver- allt tränga de bäst utrustade sig fram och de andra gå under.
Må vi därföre hvar och en inom sin lilla krets se till att hjälpa de svaga i kampen genom att så vidt möjligt rättvist betala hvarje arbete och lindra nöden så mycket och så grannlaga vi kunna. » » Men nu hafva vi pratat så mycket, att Idun ej har lust att taga in en så lång ar- tikel. » » Nu blir det också på tiden att gå hem.
Glöm ej de hjärtligaste häls- ningar, då du skrifver till vännerna i Stock- holm. » M.
Nummer trettioåtta, Triumf.
(Foits.
och slut fr. n:r 17.)
Mälllt detta följdes af intresserade åskådare, d ä * H e d d a hade funnit sig föranlåten att lemna bagarstugan och väfven, när Trumfen var i närheten, och nu stodo hon, Sjungar-Anna och båda småflickorna vid fönstret åt backen o c h följde med en viss ängslan den druckne kar- lens rörelser.
Ä n vacklade han åt ena, än åt andra sidan, och stundom var han så nära kanten af berget, att det föreföll obegripligt, huru han kunde hålla sig kvar.
Tinnie sprang efter sin mamma, som hon trodde o m att råda bot på allt i världen, men hon, som bättre än de andra förstod faran, blott ökade deras ängslan.
Slutligen fann Trumfen sig besvärad af äfven andra klädesplagg, han r e f af sig västen och slängde den långt bort — någon rock hade han ej, så här i sommarvärmen — ännu några minuter och mössan gick samma väg, men när så Trumfen började göra ansatser att äfven vränga skjortan öfver hufvudet, då gick ett fasans skri öfver tre par läppar, och H e d d a, som var en praktisk människa, for upp och ryckte bort öglan från spiken, så att gardinen i en blink rullade ned och dolde frispektaklet för de innevarandes blickar.
Lyckligtvis k o m m o ungefär samtidigt pastorn o c h mästerlotsen hem, och som de båda två voro fyndiga och resolverade karlar, uppgjorde de i blinken sin plan.
Lotsen gick in till sig efter glas och butelj, och pastorn uppsökte i » farstuskåpet » en liten flaska, hvarmed han skyndade öfver till lotsen.
D e n n e gick nu ut på berget och visade Trumfen, huru han var rustad.
B l o t t en blick på buteljen var nog.
Barfotad o c h barhufvad med skjortan hängande på ena armen skyndade Trumfen glädjestrå- lande honom till mötes.
Lotsen bjöd h o n o m in i sin » b o d » o c h slog i en konjak, som han sade — brunt var det i alla fall och starkt var det också — och Trumfen tömde sitt glas
med glädje i botten, begärde o c h erhöll ännu ett, hvarefter han kände sig något svag i be- nen, satte sig på en hög af nät, som låg i ett hörn, sjönk ihop o c h — somnade.
Det var en g o d dosis R o s é n s bröstdroppar han fått, o c h Trumfen s o f godt till påföljande dag, insvept i ett lakan o c h en filt, på en madrass på golfvet, dit han utan svårighet vältades ned från näthögen.
H a n var betyd- ligt » s k a m s e n », när han sedan fick veta sina bedrifter o c h lofvade b o t o c h bättring, hvilket löfte han samvetsgrannt höll i — fjorton dagar.
1 Pastorn, s o m, ehuru icke absolutist — så- dana hade man på den tiden ej hört talas o m, och hade någon talat därom, skulle man helt enkelt ha skrattat däråt — o c h utan minsta tanke på nykterhetssträfvande, dock afskydde superiet, var märkvärdigt mild i sina omdö- men o m T r u m f e n; han snarare beklagade än bestraffade honom, hvilket m y c k e t retade pa- storskan, i hvars ögon det icke fanns något uslare djur än en drucken människa.
Pastorn sade alltid helt saktmodigt: » man vet j u icke, huru han blifvit sådan, den stackarn! » Men hans fru, som var litet häftig af sig, menade alltid, att det icke fanns någon ursäkt för en drinkare.
Kanske fanns det d o c k.
E n stormig höstdag lade &gt;-stora slupen » från fästningen till vid broarmen midtför prest- gården, o c h snart kom en artillerist stöflande uppför » s m e d b a c k e n » med ett b r e f i handen.
» S e s å », fräste den lilla vackra frun, » h v a d är det nu för upptager i g e n?
Skall du kan- ske ut till fästningen i detta Herrans v ä d e r?
» » L u g n a dig, mor lilla », sade pastorn, » åt- minstone tills vi få se, hvad det är fråga o m!
Sedan kan du j u.
» Men frun väntade ej, tills han afslutade m e - ningen, utan snodde ut i köket, hvarifrån snart en ljuflig doft förkunnade, att någon varm fru- kost ställdes i ordning.
T y skall han dit, sade frun, så skall han ge sig af strax, så att artilleristema inte hinna upp till gästgifvare- gården o c h supa först.
Jo, pastorn måste resa till fästningen.
Trumfen låg på sitt yttersta o c h ville hafva nattvarden, o c h så var det något, som han ville tala med pastorn o m.
Naturligtvis måste han resa genast.
Men hans fru blidkades icke af detta.
L å g Trumfen på sitt yttersta?
A h, visst inte!
Ondt krut förgås inte så lätt!
D e t dröjer nog inte många veckor, förrän han är » i land » igen och super lika duktigt som vanligt!
O c h för ett infall af en sådan skulle nu presten kanske våga sitt lif!
Pastorn, som tillbad sin förtjusande hustru och vanligen tyckte, att allt, hvad hon sade o c h företog, klädde henne lika väl, såg dock nu litet allvarsam ut, då han sade: » I c k e för ett infall af någon människa o c h ej heller på någon människas bud vågar jag mitt lif, o m det nu kommer i fråga, utan på min Herres bud o c h för att fylla min p l i k t ».
H o n föll konom o m halsen o c h grät, förstås, o c h lofvade att vara lugn o c h var det också — till dess hans rest.
Tinnie, som för det mesta var, där föräl- drarne voro, när hon inte låg framstupa öfver någon stor b o k, som hon ej orkade hålla uti, såg o c h hörde det lilla uppträdet, o c h hennes barnahjärta b l e f så varmt, o c h tårar k o m m o i hennes ö g o n; hvarför visste hon ej.
M e n fa- drens ord stannade kvar i hennes sinne, o c h otaliga gånger under pröfningar o c h frestelser hafva de ljudit i hennes ö r o n: » i c k e på någon människas bud, utan på min Herres bud o c h för att fylla min plikt skall jag g å ».
Det var en lifskraftig stämma också, medve- ten om sin styrka och om omöjligheten att lägga sordin därpå, som svarade: » Men dina ögon? » » Jag kommer inte att behöfva dem. » » Säg inte så Lisen; du vet, att det plågar mig. » Det kom intet svar, men när Karin Kraft fått upp gardinerna, frapperades hon af det till hälften vemodsfulla, till hälften resigne- rade uttryck, som hvilade öfver Lisen Holms tärda drag.
» M e n hvad var det, han ville säga d i g?
» frågade prestfrun.
» Hurudant är vädret, » frågade denna och » Ja, nu kan det gärna talas o m.
I hans försökte lyfta på hufvudet.
kista låg på botten ett litet försegladt paket, » Vackert!
strålande! » som han bad mig bryta och gifva honom inne- En tung suck trängde öfver den sjukas hållet.
» läppar.
» Rimfrost — glitter som af silfver på träd » O c h det v a r?
» och buskar, » fortsatte Karin.
» E n plånbok med ett litet broderi inuti o c h » Ack!
Res mig upp! » ett gulnadt papper, hvarpå stod skrifvet: » T i l l juris studiosus E b e r h a r d v. Quarmardt, från Karin gjorde så, men Lisen såg ingenting.
A m e l i e, » o c h så ett d a t u m — j a g tror det var Den starka dagern bländade hennes ljus- 1808 — o c h därunder med annan stil: » N u m m e r skygga ögon, och hon sjönk tillbaka, slapp 38 Triumf, 1818. » D e t ligger en hel historia i och likgiltig för allt.
dessa få r a d e r ».
Efter en stund sade hon dock: » Jag ser alltsammans. » » S o m du kanske kände förut? » » Hvilket? » » T i l l en del gissade; jag såg hans prestbetyg.
— Men h v a d?
Ä r någon d ä r?
» Karin hade — förnöjd öfver att kunna » D e t är bara Tinnie.
G å ut o c h be H e d d a göra sig dagsljuset till godo — tagit fram en liten barnklädning, på hvilken hon flitigt sätta på tevatten — pappa behöfver väl en k o p p sömmade, medan ett lyckligt leende spelade te nu i h ö s t k y l a n ».
kring de röda läpparna.
Skulle hon garnera O c h Tinnie gick.
M e n hennes tankar voro den med spetsar eller snörmakeri?
• — • Det där ute på den ödsliga skansen, där stormen är den stora frågan.
» Hvilket? » upprepade och hafvet brusade och regnet piskade de gamla murarne, o c h där i ett af » logementen » låg hon mekaniskt.
en d ö d man, med ett fridfullt leende öfver de » Ingenting! » kom det trumpet borta från stelnade läpparne o c h i kalla händer en liten sängen.
broderad plånbok, som innehöll hela hans lifs Karin tvingade sig att tiga, men kunde historia.
ej underlåta att göra en tyst jämförelse mel- lan den sjukas retlighet och sitt eget engla- lika tålamod.
Hur många timmar hade hon ej tagit från sin goda sömn, från glädjen att vara tillsammans med man och barn och Tillkännagifi / ande.
från arbetet sedan!
Klädningen kunde varit Undertecknad är bortrest från och färdig förra veckan redan — om inte!
Det med den 4 dennes, och förestås redak- var verkligen en bra stor uppoffring att sitta tionen under min bortovaro af hr Johan instängd — helst i så vackert väder — när Nordling samt expeditionen och eko- hon borde gått både hit och dit, uträttat nomien af hr Alexander Hellberg.
Hon behöfde Skrifvelser, som innehålla bidrag till ju också motion, den var rent af nödvändig tidningen eller på något sätt röra tid- för hennes starka, blodfulla fysik.
ningens innehåll, böra adresseras till Hon sträckte på sig, så att det knakade Iduns Redaktion, rekvisitioner, pen- i stolen och den sjuka for upp ur sin half- ningförsändelser och dglikt till Iduns slummer.
Det blef nästan outhärdligt; men Expedition, Stockholm.
Lisen hade ingen annan, som stod henne Stockholm den 1 maj 1890. nära, och hon höll af henne oaktadt hennes Frithiof Hellberg.
stillsamma, slutna väsen — - raka motsatsen till hennes eget.
— Dessutom satt hon här inte för intet, kanske?
Det var en stygg tanke, denna, och hon försökte jaga bort den, som så många gån- P å d ö d s b ä d d e n.
ger förut, men, bära sig åt hur hon ville, kom den igen i en annan form.
Skiss Om?
Om Lisen höll, hvad hon en gång af Wilma, Lindhé.
lofvat?
Hon hade aldrig talat om det se- f f l ^ u l l g a r d i n e r n a v o r o n e d f ä l l d a f ö r att ute- dan, och det var ingenting att lita på kan- Men om?
Ja, då skulle mycket bli p S * stänga dagsljuset, o c h föremålen i rum- ske.
Det skulle hon skaffa till hem- met framträdde endast o t y d l i g t ur dunklet.
met och det och ...
Nej, hon ville ej tänka L ä n g s t in i a l k o v e n stod en säng, o c h däri- från hördes flämtande o j ä m n a andetag.
F r a m - på det och började räkna stygnen, medan hon sydde med dubbel fart.
— Så öfverra- me v i d fönstret rasslade det a f strumpstickor, och p e n d y l e n p å den g a m m a l m o d i g a messings- skade hon sig med att förvandla dem i blanka kronor, som skulle bli hennes, då.
b e s l a g n a byrån t i c k a d e o c h tickade o a f b r u - tet, m e d a n timmarne skredo framåt.
Nu blef hon ond på sig själf, röek till sig en gammal tidning och försökte läsa.
» D r a g u p p g a r d i n e r n a, » h v i s k a d e en m a t t Solen steg allt högre och.
kastade strål- stämma.
knippor af ljus in i rummet.