Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna skuggsida af föreningsväsendet blir ännu djupare därigenom, att det i allra flesta fall är personer af samma klass samt med ungefär samma bildning och intressen, som sammansluta sig i olika grupper, och söndringen blir så mycket svårare, som den största lifaktighet utvecklas just inom före- ningar, hvilkas medlemmar haft minst till- fälle att taga en klar allmän öfverblick öfver samfundslifvet och därvid fått blicken öppnad för samhällsfrågornas inbördes sam- band.
Onskligt hade det varit, om kvinnan, när hon i sinom tid kallades att göra sin in- sats i det allmänna kulturlifvet, haft en klarare blick, än som i allmänhet var fallet, för faran af att isolera sig från mannen och afskilja kvinnosaken från det allmänna kulturarbetet.
Som det nu är, må vi noga vakta oss för att göra söndringen värre och att stå i led med grupper, hvilkas sträf- vanden, kanske ej alltid fullt medvetet, hafva något af » allas krig mot alla ».
Kvinnans arbete för allmänt väl, måste, om hon ej vill förfela sin kallelse och åter sjunka tillbaka i sin gamla ställning, gå i utjämnande och förmedlande riktning.
Med sin hittills hopsparade fond af intelligens, i förening med hennes varmare känslolif, skall hon bidraga till, att klyftan emellan de olika samhällsklasserna fylles och strids- frågorna dem emellan blifva lösta i ömse- sidig kärlek och förtroende.
Hade kvinnan genast förstått detta, skulle aldrig den s. k. kvinnofrågan blifvit ett stridsäpple mellan könen.
Så som nu denna fråga i allmänhet uppfattas, blir hvarje ur denna fråga framsprunget förslag, som kan rubriceras som en demonstration, en ny sten i muren, hvilken isolerar oss från män- nen.
Den röst, som på mötet i Kvinno- klubben i Stockholm varnade föreningen för att sammansluta sig till agitation för den uppkastade planen att uppföra ett » Kvin- nornas palats », förtjänar att blifva hörd, ty detta uttalande röjde en kvinna, som ännu ej fått blick och känsla för det all- männas väl förslöade af något slags före- ningsväsen.
Men äfven under förutsättning, att en dylik plan ej verkade i af söndrande anda, är det föga troligt att den skulle förmå elda sinnena till en framgångsrik nationalsub- skription bland hela landets kvinnor.
Ecce ego, » först j a g!
», har j u nästan blifvit tidens lösen, och af de många tusental svenska kvinnor, som icke ens våga drömma om att få se vår hufvudstad, kan man då knap- past fordra offergåfvor på ett sådant altare.
» Kvinnornas palats » torde, då det ses från Stockholms horisont, tilltala såväl fantasien som fåfängan, men i provinserna ter sig föreställningen därom säkerligen helt annor- lunda, ter sig såsom ett företag, af hvilket på sin höjd endast kvinnor i hufvudstaden och dess närmaste omnejd möjligen kunde hafva någon nytta.
I Danmark, från hvilket land denna pro- blematiska tanke blifvit importerad, möjlig- göres kanske en sådan plan genom de ringa afstånden, ty en färd på en tredje klass järnvägsbiljett från tyska gränsen till Köpen- hamn kostar endast omkring 9 (säger nio) kronor och samma befordran dit från andra punkter på Jylland eller de danska öarna belöper sig ej heller till någon summa, som kan jämföras t. ex. m e d en resa från Hel- singborg till Stockholm.
Det är därför ganska troligt, att Danmarks kvinnor komma att samlas kring planen att genom upp- förandet af » Kvindernes bygning » (benäm- ningen är mera anspråkslös än » Kvinnornas palats ») » väcka aktning för det kvinnliga arbetet och tro på dess nödvändighet och lycka », men därmed är det icke sagdt, att denna byggnad blir lyckobringande för kvin- nornas sträfvan efter större medborgerliga rättigheter.
Planen är i grunden af demonstrativ na- tur och föddes under segerfröjden, då den från männens sida beledda kvinnoutställ- ning, som under förberedelserna tecknade sig illa nog, lämnade ett betydligt ekono- miskt öfverskott, och den har till dels burits vidare fram genom det lilla landet af den harm och ovilja, som blifvit väckta i så mången dansk kvinnas sinne, då hon sett hvarje ny förhoppning om en bättre lag- stiftning till hennes förmån gång på gång förintas.
Men j u skarpare striden mellan könen tillspetsas genom utmanande företag från kvinnornas sida, dess längre fördröjas dylika reformer, och det kan möjligen hända både de kvinnor, som resa » Kvindernes bygning », som dem, hvilka möjligen komma att svärma för » Kvinnornas palats », att de till de två landens lagstiftare se sig försatta i samma ställning som hänsynslösa strejkare till arbetsgifvarne, så att — lock-out proklameras utefter hela linien mot oss kvinnor.
Vända vi så tanken från kvinnopalatset till ett » folkets palats », ter sig en sådan plan, sedd från annan horisont än Stock- holms, föga ägnad att väcka allmänt in- tresse.
T y fråga vi oss hvad där, i sam- band med en sådan benämning, menas med folket, framställer sig genast en hel grupp ord, sådana som folk-skola, folk-läsning, folk- kok, / btt-riksdag, folk-nöjen, / o / fc-park o. s. v. hänvisande till blott och bart en samhälls- klass, hvilken opåtaldt fått tillvälla sig rättig- heten att kallas folket, liksom den också tillägnat sig titeln arbetare, med uteslutande af alla andra verksamma medborgare i landet.
Erfarenheten i landsorten har redan visat, att föreningar, byggnader, parker o. s. v., vid hvilka häfta något af nämnda skefva uppfattning, ha under de senare åren i icke ringa grad bidragit till att söndra samhälls- klasserna och än ytterligare vidga klyftan mellan dem.
I de flesta fall ha personer, som erhållit den kuriösa titeln » folkvänner », skapat sådana » folkliga » ting, men antingen snart nog funnit, att icke allt var godt i en dylik skapelse och därför lämnat den åt dess öde, eller ock ha vissa krafter där- inom underminerat folkvännens ställning, så att han nödgats vika för » folkledare »; men hur som helst ha dessa skapelser under- gått » förvandlingens stora lag » till föga fromma för samhället.
På den ståndpunkt arbetare- och kvinno- frågan just nu befinner sig, torde det vara mindre välbetänkt att föra tanken på upp- byggande af ett kvinno- eller folkets palats vidare.
Först när landets inbyggare hun- nit så långt i verklig upplysning, att de många grupperna sammansmälta och be- greppet folket innefattar oss alla, män som kvinnor, och vi alfa erkänna hvarandra såsom arbetskamrater från skilda fält, först då kan ett folkets palats med heder resas, ty då ha vi alla hunnit så långt i bildning och hyfsning, att vi få ömsesidigt gagn och glädje i hvarandras sällskap.
Detta är hvad jag, som under de senast förflutna årtiondena noga aktgifvit på de skiftande företeelserna i samhället, känner som en medborgerlig plikt att uttala i den fråga, som nu blifvit framställd till dis- kussion i Idun.
Det är j u endast en en- skild persons åsikter, hvilka möjligen kunna gifva annorlunda tänkande anledning till motsägelse.
Det enda jag härvidlag för min person önskar, är att icke blifva allt för illa missförstådd, och för frågans skull, att de som vidare känna sig manade att diskutera densamma, måtte strängt hålla sig till sak samt räkna med gifna fakta, så att ett ordskifte o m » Kvinnornas palats » eller » Folkets palats » ej kommer någon att tänka på, hvad som inträffade, då Babels torn skulle byggas.
: — - * — En fråga af vikt för alla mödrar.
Inbjudning till pristäflan.
dessa tider, då moderligheten särskildt r blifvit framhållen såsom den kvinnliga naturens grundväsen och för så vidt vi fat- tat saken rätt, i afsikt att visa tillbaka på hemmet, hvarifrån nutidskvinnan mer och mer synes aflägsna mot en för långt drifven täflan med man- sig, samt att reagera nen på alla arbetsfält — en täflan, som torde innebära en fara, att äktenskapens an- tal minskas och följaktligen ytterst hotar familjen — vilja vi till våra läsarinnors be- grundande fråga, och besvarande framställa en som, ehuru outtalad, säkerligen rör sig i mången moders hjärta, den nämligen, om föräldrarna, om modern har några plik- ter i fråga om sina döttrars bortgiftande,
eller om hon bör anse hvarje omtänksamt försök att skaffa dottern en passande man med sin kvinnliga värdighet oförenligt.
— Att här alls icke är " Svenska kvinnornas national- förbund " fråga om att införa och forntida tvång, förstås väl af sig själft.
— miss Teresa Inom societetslifvet sammanföras nnge män och unga Frances Wilson.
flickor på baler om vintern och brunnssejourer om sommaren.
Visserligen äro de ej få, som fördöma dessa nöjen och anse, att kärleken, den heliga, där drifves som sport, och att ett ovärdigt utbjudan- de och köpslagande därvid förekommer.
Men, tänka hvad man vill om saken, de unga få dock på detta sätt tillfälle att se och lära känna hvarandra, och de i denna sfär lefvande kulturmänniskorna göra dock något för att hjälpa sina barn i nu ifråga- varande viktiga lifsangelägenhet.
Däremot i andra kretsar, där man antin- gen anser det nu antydda tillvägagåendet af moraliska skäl förkastligt, eller af ekono- nomiska skäl ej kan » lefva m e d », eller där man lefver myrans lif, hvad gör man där för att befrämja de ungas bekantskap med hvarandra?
flickorna Är det rätt att hålla de unga utestängda från umgänget med unga män, förlitande sig på, att en vacker dag underverket skall inträffa och från him- len nedregna dem en passande följeslagare genom lifvet?
Ä r det intrigmakeri, om modern med klok förtänksamhet ligt leder de hemliga trådarna?
ej rent af åt förpliktelser osyn- Har hon härvidlag?
Och hvilka?
Den då tid är lyckligtvis längesedan förbi, flickan blott gick hemma och väntade på att bli gift, och bevare oss Gud från att få igen den!
Flickans intresse bör ej kon- centreras på giftermålstanken, ej ens riktas på den.
lif, Må hon lefva ett sundt verksamt må hon lära sig förtjäna sin utkomst och aldrig behöfva förnedra sig därhän att gifta sig för bröd I med Men modern, skall ej hon sin erfarenhet och sin » framsynthet » i någon mån tänka och leda i förhållanden, där den unga ej förstår eller ens bör förstå?
Frågan är ganska behjärtansvärd, föreställa oss, att och vi den med intresse skall omfattas af våra läsarinnor, och önska, att de ville uttala sig i densamma.
ändamål utfästa vi ett pris För detta af 50 kronor för den bästa utredning af ämnet: Moderns plikter mot sina döttrar giftermåls Täflingsskrifterna, beträffande ingående.
innehållande förseglad namnsedel, böra vara inlämnade till Iduns Redaktion senast den 30 november, och förbehålla vi oss att, mot vår vanliga hono- rarberäkning, prisbelönta möjligen använda äfven icke uppsatser, som däraf kunna synas oss förtjänta.
$ M iss Teresa Frances Wilson, hvilkens sympatiska- bild Idun i dag är i till- fälle att återgifva, har tvänne gånger gästat vårt land, nu senast under innevarande må- nad, och har här vunnit varma sympatier dels för sin egen person och dels för den sak, hvars förespråkare hon är, nämligen en sammanslutning af för allmännyttiga mål arbetande kvinnor till ett gemensamt för- bund.
Vid kvinnokongressen i Chicago 1893 ut- sågs, som bekant, lady Aberdeen till ord- förande i Internationella kvinnoförbundet (International Gouncil of Women).
Då likväl svårigheter möta för lady Aberdeen själf, på grund af hennes ställning som maka till vicekonungen af Kanada, att utom sitt eget land direkt verka för denna sak, har hon uppdragit åt sin privatsekreterare, miss Wilson, att uppsöka de ledande personlig- heterna inom kvinnoarbetet i olika länder och för dem utveckla den stora tanken, huru- som internationella kvinnoförbundet borde vara en föreningslänk mellan alla världens arbe- tande kvinnor, samt hurusom de i hvarje land verksamma föreningarna, i hvilkas led- ning och arbete kvinnor taga del, borde sammansluta sig till nationalförbund.
Orga- nisationsplanen är denna: Som medlemmar af Internationella kvinnoförbundet ingå natio- nalförbunden och som medlemmar af natio- nalförbunden ingå föreningarna inom ett land, vare sig dessa föreningar arbeta för filan- tropiska, sociala eller andra frågor, med ett ord — för främjande af det goda för hem och samhälle.
Hvart 5:te år anordnar Inter- nationella kvinnoförbundet en stor kvinno- kongress, hvarvid endast de länder, som representeras af delegerade, valda af natio- nalförbunden, äga rösträtt.
Härigenom vin- nes den beaktansvärda fördelen att.
ingen själfvald representant får tillfälle att föra talan för sitt land.
Att också andra stora för- delar vinnas genom en sådan konsolidering är klart — samarbete främjas och sympati uppstår, icke endast mellan de olika före- ningarna, utan äfven mellan de enskilda föreningsmedlemmarna i skilda delar af världen.
Äfven Sverige har under namn af Sven- ska kvinnornas nationalförbund anslutit sig till Internationella kvinnoförbundet: V i d den ofvan nämnda kongressen i Chicago utsagos nämligen ombud att hvar och en i sitt hem- land söka befordra bildandet af national- förbund.
doktor Ellen Fries och genom hennes initiativ var redan, då miss Wilson första gången, hösten 1895, besökte vårt land, arbetet för denna sak i full gång.
Sedan delegerade för olika föreningar flere gånger sammanträdt och rådplägat, konstituerades på nyåret 1896 Svenska kvinnornas nationalförbund *, f. n. be- stående af följande föreningar: Fredrika- Bremer förbundet, Föreningen för välgören- hetens ordnande, Föreningen handarbetets vänner, Göteborgs flickskoleförening, Kvinno- klubben, Stockholms läsesalong, Svenska allmänna kvinnoföreningen till djurens skydd och Sällskapet nya Idun.
Det Svenska Nationalförbundet har ännu icke haft anledning eller tillfälle att pröfva sina krafter.
Helt annat är det i Kanada, där idén först slagit rot och redan burit rik frukt.
För att med ett exempel visa, på hvad sätt ett sådant förbund vill och kan verka, berättar miss Wilson, huru förra året Kanadas nationalförbund lät anställa undersökningar rörande spridningen af den osedliga litteraturen i landet samt inläm- nade en petition till parlamentet med den påföljd, att lagen förändrades därhän, ätt det numera är belagdt med straff såväl att distribuera som försälja osedliga tryckalster.
Den förenade rösten af landets kvinnor har visat sig vara en verklig makt; där den höjts, ha viktiga reformer genomförts: kvin- nor hafva invalts i skolstyrelser, anställts som inspektriser af fabriker och bodar m.
Miss Wilsöns intryck från sina samtal med ledande personer inom kvinnoarbetet är, att tidpunkten just nu är inne för en sammanslutning.
Öfverallt har hon mötts med sympati och förstående.
o. m. Kina lär, enligt Li Hung Changs uttalande, blifva represenferadt vid Internationella kvinnoförbundets kongress i London 1898.
Älskvärd, intelligent och m e d stark tro på » det stora systerskapets » framtid, är miss Wilson särdeles väl utrustad för sin ansvars- fulla mission.
Till börden skotska, kan hon dock i ordets vackraste bemärkelse kallas kosmopolit, dels på grund af den varma sympati hon hyser för sina medsystrar i hela världen, dels på grund af de vidsträckta kunskaper och den erfarenhet, hon inhämtat under sina resor.
Tio gånger har hon öfver- farit Atlanten och fem gånger har hon rest halfva jorden rundt, » tyvärr alltid samma halfva, » säger hon själf skämtsamt.
- —! — Ett 1 praktexemplar.
Skiss för Idun af Amalia Fahlstedt.
et var i en spårvagn i Stockholm jag fick.
syn på henne, och den synen har ofta återkommit för mig.
För att vara kvinna hade hon en kolos- sal gestalt, mer groflagd än fet.
Hon satt * En redogörelse för detsamma förekommer i Dagny I, 1896.
midt emot mig i samlad kraft m e d de stora händerna hvilande på knäna, men ej stö- dande på dem, utan med handens inner- sida vänd uppåt.
Hennes ansiktsdrag voro äfven högst kraftiga, i synnerhet den böjda näsan och den breda hakan.
Men de voro välskurna, och genom sitt utpräglade ut- tryck af mildhet och blygsamhet blef ansiktet äkta kvinnligt.
Öfver den väl- diga gestaltens linier låg en mjukhet, som äfven uppenbarade sig i hennes stilla rö- relser.
Godhet och redbarhet karaktäriserade för öfrigt hennes utseende och en viss barna- from enfald.
Men äfven något andligt mognadt.
Där hon satt i sin enkla landt- liga dräkt, stor, stilla, from och sluten, ver- kade, hon symboliskt som en bild af » mo- derligheten ».
Ingen kvinna, hur högt hon än älskade sitt barn, skulle ha tvekat att anförtro det helt och hållet i denna kvin- nas vård.
En annan landtkvinna, som var i hennes följe, och som i talfrihet, lifligt väsen och brokig dräkt var hennes motsats, anhöll att passagerarne måtte säga dem, hvar de skulle stiga ur för att träffa en annan spår- vagn, hvilken skulle föra båda kvinnorna till ett sjukhus.
Det tycktes af samtalet, som hade den lifliga kvinnan närmast med sjukbesöket att göra och som vore den an- dra henne följaktig som god vän.
Då de lämnat vagnen och jag förlorat dem ur sikte, följde mig minnet af den stora kvin- n a n; och ' osökt som fågelns sång kommer till oss vid en vandring utom staden berät- tade mig detta minne hennes historia.
Jag såg henne växa upp i landsbygden, sina fattiga föräldrars enda barn.
Hennes kraft hade tidigt tagits i anspråk för ar- bete, och j u mer produktiv den blef, dess mer slaknade hennes föräldrars arbetsifver.
Hon var lik en öfversvallande frisk telning, hvars moderstam efter detta kraftprof viss- nar ned.
Så lärde hon tidigt bära för sig och andra.
Hon arbetade inom hus, hon skötte kreaturen och hon bearbetade mar- ken och skördade dess frukt.
Till nöjen fick hon ej mycken tid, och när hon någon gång k o m till logen, där dansen gick i dunklet efter handklaverets rytmiskt lockande toner, bjöd sällan någon upp henne.
Karlarne tyckte, att hennes kraftfulla utseende likasom tryckte ned de- ras eget.
Och så var hon ej pratsam och skrattlysten som de andra flickorna.
Hur väl hon än, då hon stod och såg på, tyckte sig kunna taga dansstegen och kände med sig, att hon skulle kunna svänga om spän- stigt och lätt, blef hon så blyg, då man bjöd upp henne, att hon hufvudyr trass- lade in sig och öfvergafs af kavaljeren.
Då lämnade hon tyst och modstulen dan- sen och gick vägen framåt med detta drag af lätt vemod, som karaktäriserade henne.
Låg solen öfver bygden, vandrade hon irr- stigar, njutande af naturens fägring, af himlen, fälten, skogarne.
Särskildt älskade hon blads och blommors knopp och stan- nade ofta för att smeksamt beröra dem med sina stora händer, men nändes aldrig bryta vare sig spädt eller utsprunget.
Hon hade en stark känsla af att där det satt var dess plats, där var det vackrast, och där borde det blomstra och dö på sin kvist.
Jag föreställer mig, att kärleken föll öfver henne en midsommar, då folk samlades från olika håll i bygden för att med dans, skämt och spel blanda sig i den allmänna naturglädjen.
Jag ser henne långsamt gå till dansen, betraktande den rikedom af grönska och blomster, som kransar vägarne.
Där står brudträdet i gulhvit skrud med sina purpurröda knoppar i toppen.
Vild- rosen, som hänger öfver den grå gärdes- gården, bär skära strimmor, knopparnes små barnakinder, som blicka fram ur den gröna hufvan.
På ängarne lysa breda fläc- kar af prästkragar och förgät mig-ej; och här och där längs vägen vagga björkens mjukt hängande grenar för en lätt fläkt.
Jag ser henne komma fram till planen, där man samlats, och där hon tyst slår sig ned i närheten af de gamla, delande sin del af trakteringen, en kringla, mellan två knubbiga linhåringar, som förtroende- fullt luta sig mot hennes knän, och hvil- kas hufvud hon smeker med den mjukhet och lätthet, som utmärka hennes handlag.
Det var en sådan afton ett af dessa landsbygdens lejon, den vandrande gesäl- len, som skulle störa hennes hitintills lugnt flytande lif, uppträdde.
Det skulle ett skarpare öga till än hennes för att i hans blonda, finskurna ansikte upptäcka det cy- niska draget.
Det låg skönhet och vekhet öfver honom, två ting, som drogo henne mot honom.
Han dansade en stund om med flickorna, som allt mer äflades om hans uppmärk- samhet.
Han hade sitt särskilda, mer för- näma sätt att dansa, som han lärt i stä- derna.
Då han såg sig eftersökt, gjorde han sig rar och- ställde sig att spela.
Nej, det var » stiliga låtar », sade flickorna och slängde ögon åt honom, då de dansade förbi.
Den där, han kunde allt litet af hvarje, han.
Hur bra han än spelade, tyckte de allt mer om, då han dansade med dem, och de gåfvo honom tydliga vinkar.
Nu hade han dock ej så vaket öga som nyss för det.
Han hade fått syn på en, som inga vinkar hade gett honom, ehuru hen- nes blickar lågo öfver honom, men med ett barns renhjärtade och något af en mo- ders ömma uttryck.
En storväxt kvinna, from som ett barn, stark som en jättinna.
Något inom honom drog honom oemotstånd- ligt mot denna varelse, som han kände skulle kunna bära upp honom genom hela hans usla lif.
Med blicken trollad vid henne lämnade han instrumentet till närmaste man, skred fram till den unga kvinnan och bönföll med en ödmjuk bugning om en dans.
Afunden och det obarmhärtiga gäckeriet framlockade ett flatskratt af de omkring stående.
Skulle hon, den otympliga, dansa med den där kavaljeren?
Då böjde hon sitt hufvud, slog förklädet för ansiktet och brast i gråt, lämnande platsen samt sökande hagarnes ensamhet.
Då hon suttit en stund på en sten och gråtit, märkte hon att all bitterhet smält bort och att det var af glädje hennes tå- rar runno.
Hon hade väl märkt, att han ej gäckades med henne, men att han valt henne af hjärtats ingifvelse framför alla andra.
Med de andra hade han gäckats, men ej med henne.
Och midsommarsolen, hvilken liksom på lek sänkte sig mot ho- risonten i violetta skyar, syntes henne likt en klar morgonrodnad, hvilken kastade en större glans kring henne än hon hittills sett i himlens färgspel.
Bakom henne smyga par om par förbi mellan trädens stammar in åt den dunkla skogen.
Då stod han plötsligt framför henne igen med glödande blickar.
Han bad och loc- kade.
Äter var det som om sansen svikit henne.
Samlande all sin inre kraft reste hon sig och gick stum framför honom efter gång- stigen, som ledde till hennes hem.
Hon stängde behändigt grinden, som ledde till trädgårdstäppan, som omgaf stugan, och hållande fast klinkan, som han ville lyfta, .såg hon ned på honom med en blick, fylld af ömhet, och sade stilla, men bestämdt: » Vill du, så gå in till prästen om sön- dag. » Han stod sedan o c h knackade på hennes dörr, som förblef läst.
Härpå gick han bort, hälft vred, hälft nöjd.
Men på sön- dagen kom han tillbaka, svartklädd, och de följdes åt till prästen.
Och sedan ser jag henne bära och tåligt lida hans elakhet, hans dryckenskap, hans lättja, hans lättfärdighet.
Ser henne arbeta för dem båda, bära hans barn fram till heder i världen och med sin dygderika vandei hålla anseendet uppe öfver deras hus.
Allt förlåter hon för denna enda gång, då han valde henne framför andra i dan- sen och kom henne att gråta af glädje vid midsommarnattens sjunkande sol.
Hon hinner med mer än sitt eget hem.
För kvinnor i barnsnöd är hon en anlitad hjälp; svaga mödrars dibarn lägger hon vid sitt näringsrika bröst; sjuka lyfter och an- sar hon, fattiga arbetar hon åt, då deras krafter svika.
Man skrattar ej mer åt henne i byn.
Många solar ha gått ned, sedan jag såg henne.
Kanske har byns befolkning nu burit denna namnlösa kvinna under tårar till grafven.
Jag tviflar ej på, att jag i min konst- lösa skildring träffat grunddragen i hennes lif.
Den, som bättre berättar mig hennes hi- storia, skall göra mig ett mycket stort nöje.
* Planschen för oktober medföljer, i stället för det vanliga romanarket, detta nummer af Idun.
Då vi i den serie konstverk, hvilken genom dessa månadsplanscher bjudes våra läsarinnor, äfven gärna ville in- rymma något skulpturverk, en reproduktion efter ha vi därtill valt den franske konstnären Aristide Gr oisys förtjusande marmor grupp » L e Nid », » Fågelnästet », hvilken utgör en af det berömda Luxembourggalleriets i Paris högst uppskattade pärlor.
* " Smått folk ".
En pennteckning för Idun af E.
Det gick en lättnadens suck genom hela ledet, och alla instämde så öfverlägset ned- låtande, som när man uttalar sig om andras svaga sidor: » Naturligtvis. » Men hur det nu var, hade pojkarne mist smaken för sina fiskar och gingo inåt par- ken.
Där gingo de ett par slag omkring.
Någon föreslog lamt, att de skulle leka
» g ö m m a », men det blef inte af, utan man skildes och gick hem.
Följande förmiddag möttes alla fyra med sina metspön.
O m en stund kom Lisa.
Ingen af gossarne låtsade se henne, och när hon hälsade, bad Knut henne » hålla mun » och inte » skrämma fisken ».
Hon satte sig då ner invid gölen, där fisken var.
Om en stund steg hon upp och gick.