Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De stodo i en lång, blekt violett linie, alldeles invid kanal- kanten; och vattnet, genomblixtradt af strål- knippen, återgaf den fina, bleka, i rödt g å - ende lilafärgen.
Luften var stilla, doftfylld, sommarvarm.
Ur hvarje löfsmyg hördes foglarnes drillande locktoner.
Det unggröna löfverket gick i skiftningar från rosa till klargrönt; hälft out- slaget, låg det som skira, luftiga högar af gaz öfver trädens kronor.
Ännu såg man teckningen p å hvarje träd, den runda, spritiga, eller den kärfvelika teckningen, hvarigenom den kommande, yppiga fullgångna sommar- prakten antyddes.
Midt p å dagen liknade det en skimrande dröm.
Obestämda tankar och känslor, som följa med allt omedvetet lif, trängde sig med den veka vårluften in i kroppen och satte fart i det tröga, frusna vinterblodet.
Folket gick raskare, spänstigare p å gator- na, ögonen strålade utan anledning och man tog hvarandra i hand med en hjärtligare tryckning.
Siri hade sutit en lång stund och sett p å syrenerna: de voro verkligen underbart vackra.
Plötsligen suckade hon djupt, utan att hon visste det, eller hörde det.
Det var en be- gynnande längtan nere i själen, som icke hade något annat uttrycksmedel; en bunden, sorg- bunden stumhets uppror emot sitt eget lyte.
Men det blef liksom lättare efter sucken — som det blir ibland efter outtalade böner.
Hvarför var hon s å tom, så ointelligent, när systern var s å begåfvad?
Ack, hvad hon längtade efter sol och öm- het, den enda form för lifs- och vårglädje, hennes instängda, tillbakasatta ungdom vå- gade drömma.
Och hon såg bort till syre- nerna igen.
Solen låg öfver dem, bakom dem, fram- för dem, trängde sig ned i deras bild och blandade sig med den.
Och i sin omedvetna, vårlika poesi tycktes de bära inom sig hela vårens saga: lefva och älska några timmar i ljus, — ge lif och dö.
Det låg en sådan oemotståndlig lifsförnim- melse öfver dem, att Siri, drömmande, som hade hon talat till dem, hviskade: » hvad de måtte vara lyckliga! » Hon kände sig så underlig till mods!
so- len, som baddade på hennes obetäckta huf- vud, gjorde henne nästan yr, som efter en sjukdom, första gången man får åka ut.
Den starka luften gjorde henne mattare och tröt- tare än vanligt.
I det bleka, gulbleka an- siktet syntes då och då en verkligt röd fläck, som hade det funnits någonstans en källa rödt blod, hvars vågor kvällde fram vid de snabbare hjärtslagen.
Hon påminde sig några strofer naturpoesi, hon lärt sig utantill i somras på landet.
Sakta repade hon upp dem — gång på gång: » Att ditt lif är en dikt, visst då du har rönt, Men en dikt om ett stort, en dröm om ett skönt ».
Hon tyckte orden lisade den där längtan djupt nere, som nästan kändes likt smärta.
Tårar trängde sig upp i massa — runno stilla, plågfritt utför kinderna.
Hon visste inte, hvad hon ville, inte hvad hon bestämdt längtade efter — annat än hjärtliga ord, mjuka smekningar och goda ögon, som skulle se på henne, henne ensamt.
Någon slags befrielse, — från hvad eller från hvem hade hon ej ännu fått klart.
Och syrenerna?
tion började dunkelt ana, att de hade något att säga, blott hon kunde förstå deras doftande, strålande språk!
Och sedan tolka det.
Då hörde hon moderns röst inifrån rum- met — den lät så gäll, så tillgjord i denna harmoniska vårstämning, att Siri rent af spratt till, förskräckt.
Så kan man hoppa till, när man glömt sig kvar i någon dröm, en ljuflig sommarkväll, vid ett kraxande korpskri.
Från hennes ansikte ströks skimret bort, glansen slocknade i ögonen, som om en kall, grå skugga strukit däröfver.
Hennes drag återtogo det vanliga bleksotströtta, tunga, tarfliga uttrycket.
Med motvilja reste hon sig upp och gick in, för att fråga, hvad modern ville.
Ah, hon var så trött på allt, detta evigt enahanda; hvad möblerna voro stela och prunkande simpla.
De där röda schaggmöb- lerna i salongen med sina hvita öfverdrag — hvad de plågade henne just nu!
Och alltid stodo de på samma sätt, i samma grupper eller rader — och där satt fadern i samma stol hvar kväll, med samma tidning och ta- lade om samma saker: torgpris och börsno- tiser.
Och modern talade om samma män- niskor och samma historier, hon kunde dem alla utantill, kunde hela deras lif utantill, från första timmen till sista.
Och samma uttryckssätt hade de alla, från den yngsta, upp till fadern, och samma uttryck — sam- ma fraser, samma omdömen, samma tankar, — åh, det var så grått, så tungt, så tarfligt alltsammans.
Hon begrep icke, hvad som fat- tades af dessa yttre lyftningsmedel, hon be- grep blott att det fattades något.
Men till och med en ytligt granskare skulle genast märkt t. ex. frånvaron af böcker — där stodo några paradband i ett skåp, gamla ^historier och resebeskrifningar, förlegade auktionsrester, som hittat vägen hit som andra möbler.
- Och för resten kunde man slutit sig till nivån af konversationen: om teatern eller kon- serterna visste man ingenting, ty där satte man icke foten en gång.
Att gå och se de nya taflor, som anlände då och då, hade fa- dern rent af förbjudit barnen, ty » målare voro bara ena odågor och lättingar ».
Intet umgänge hade man, jo, afskrädet af andra kotterier: gamla skvallersjuka, argsinta fröknar isynnerhet — någon ungdom sågs heller aldrig till, barnen hade inga vänner, det tåldes ej, att de » drefvo på gatorna ».
Samtalsämnena voro oföränderligen de sam- ma: affärer, pangar och skvaller — eller skvaller, pangar och affärer.
Ingen läste högt om kvällarne; — - de små dunkade igenom sina lexor, oeh de stora halfsofvo på sina stolar, och öfver dem alla kröp hvardaglighe- tecs tunga enformighet, ett välståndslif utan bildning, men med bildningens fernissa, ett parvenylif med schaggmöbler och fina toalet- ter och simpla känslor.
Ett hälft lif, med half förnöjsamhet, med half glädje, med hälft allvar.
Poesien fanns blott i inbundna prakt- band på bordet — idéer fick man ur tid- ningarna — och öfver och genom allt kröp detta småsinta lifs andetomma tröghet, lade sig i högar af damm öfver unga hjärtan och gamla hjärtan, öfver unga viljor och gamla viljor.
Hon specificerade icke, hon kunde visst ej utreda, ej klargöra alla dessa sammanlänkade orsaker till den tyngd, som föll öfver henne i hemmet.
Ej heller begrep hon, att hon trycktes under omständigheter, i hvilka hon också hade del — ty hittills åtminstone hade hon varit lika medelmåttig som de andra; mera genom sin passiva, negativa del uti tarfligheten i själslifvet omkring henne än genom någon positiv.
Men själen låg där, som hos alla unga varelser, som hafva mer eller mindre rika möjligheter till utveckling, och väntade på förlossning.
Nu hade en första vårstråle gli- dit ner på djupet och en första vårdoft sti- git henne åt hufvudet.
Därför var det, som de gamla schaggmöb- lerna och bataljstyckena i sina förgyllda ra- mar plötsligt plågade henne, och som mo- derns gälla rop kommit henne att formli- gen spritta till.
Hon skulle gå efter band till sin bruna klädning, som sömmerskan höll på att af- sluta.
När hon kom ut i porten, var det första, som åter mötte henne, de härliga syrenerna, hon stod stilla och tänkte, Och hon undrade plötsligt, ifall någon af hennes familj någonsin drömt om nyutslagna syrener, vårtiden?
, » Nej, se Siri! » hörde hon plötsligt, alldeles intill sitt öra.
Det var hennes äldste brors f. d. klass- kamrat, nu välbeställd student i Upsala, där han läste på graden.
Hans stämma lät så frisk, så manligt jub- lande, och hans öppna, vackra ansikte med sitt skälmska uttryck verkade som en sång.
De skakade händer, och Siri hade glömt alltihop, tyngden hemma och syrenerna, vid denna omedelbara beröring med ett ungdoms- kraftigt handslag.
» Det var hyggligt, att du kom ut, så slapp jag gå upp — annars skulle jag frågat från mor och Hulda, om du inte vill dricka te med oss i parken, här midt emot? » Siris ansikte bokstafligeu lyste — » men vi ha sömmerska hemma! » » Strunta i » Majsa Jons! » Ä h, kom nu bara, Siri, och bråka inte.
Ni ä ' då aldrig
annat än konstiga, hemma hos er, — aldrig kan ni vara som annat folk, ute lite och roa er. » Nej, gunås — det visste nog hennes sjut- ton år.
» Men så skulle jag också skrifva en kria. » » Om hvad? » » Om syrenerna därborta. » » Kors så jolmigt och sentimentalt!
Det är någon gammal blåstrumpa, som lider af » veka » tankar nu på våren — hvad ger du mig, om vi hålla vad om det? » Siri smittades af hans klingande, muntra skratt, och kunde ej hjälpa, att hon skrattade med för sällskaps skuld.
Men så blef hon allvarsam.
» Det är inte sannt, för fröken Hjälm är ung och vacker — » » Men oförlofvad? » » Det vet jag inte. » » N u sitter du fast.
Det gör ingenting, vi ska ' koka ihop krian tillsammans, bara du kommer. » » Skall försöka. » » Hand på det! » Och så skildes de åt.
Men Siri tyckte, att det var t. o. m. roligt i bodarne i dag, och då hon kom hem, glömde hon att se på möblerna — eller också låg det något gladt öfver hemmet, nu i e. m., som hon kände så uppfriskande.
draga ut i den dagliga striden, medan klan- gen af hennes ord ljuder som en segersång för hans öra.
Ja, till och med den ostyrige skolgossen, som, plågad af elaka kamrater, drar sig undan från lekplatsen, känner in- stinktmässigt, att i hans moders armar är hans tryggaste hamn.
Det finns ingen sorg, som icke kan lindras, ingen smärta, som icke kan stillas, genom att du anförtror dig åt den ädla och varmhjärtade kvinna, en kärleksfull försyn gifvit dig till moder eller hustru, syster eller väninna.
Låt hennes själsadel styrka dig, hemta tröst af hennes hjärtas renhet och sök råd oeh väg- ledning i hennes ord, om du icke genom egen hjälp kan finna vägen till själfva källan för allt ädelt och godt.
Herrskapet u Petterssons skämt.
Frun slog ånyo sin knyck på nacken och menade, att han verkligen kunde förskona henne från sina dåliga kvickheter.
Han borde väl veta, om han intresserade sig en smula för sitt hus, att småbröd nu inte kunde fås för pengar.
Och när då hon, fru Pettersson, försökte att baka själf, så hade degen blif- vit varmjäst i det heta köket och stekugnen hade gräddat dåligt.
Kunde hon rå för det?
Och var det rätt, att hennes egen man kom med sådana speglosor i närvaro af barnen och tjänstfolket?
» Kära Emilia, snälla rara Lillan, inte visste jag det.
D u kan väl inte tro, att det var min mening att såra dig.
Förlåt, söta Lillan! » Och herr Pettersson började äta snarjästa och halfgräddade småbröd, tills han kände sig omfångsrik som kapten Rollas balong, fastän icke fullt så lätt.
* * pingsthelg.
— ååh! » gäspade hr Pettersson.
w&amp;sst » Jaså-åh, pingst hän.
hän- ryckningens dag. » — Och så reste han på sig i sängen.
» Ja det är verkligen hänryckande, » sade fru Pettersson, som redan var klädd i mor- gondräkt och slog sin mest karaktäristiska knyck på nacken.
Hon var inte blid till lynnet, när den där knycken kom fram, det visste herr Pettersson, och därför stirrade han med sina små, omorg- nade ögon frågande på sin hustru.
Kvinnans inflytande i det » Se själf! » sade hon med en betecknande handrörelse åt fönstret och försvann ur säng- dagliga lifvet.
kammaren.
Herr Pettersson sprang upp och gläntade allmänhet skall en man känna sig myc- ket tilltalad af ett vackert ansikte, af på gardinen, och hans jovialiska ansikte för- ett behagligt uppträdande och af den yttre längdes högst betydligt.
älskvärdheten hos de kvinnor, med hvilka Regnet stod som spön i backen, och gatan han umgås i det dagliga lifvet.
Men det var nästan folktom.
En genomvåt mjölkflicka finns likväl andra egenskaper hos kvinnans stannade med sin kärra i hörnet och spände karaktär, som gifva henne ett långt större remmen kring frambenen på sin häst,- som inflytande på hennes dagliga umgängeskrets.
såg ut, som om han kommit simmande från Drott- En förståndig man, som tilltalas af kvinnans ningholm.
En sjaskig pigfiicka med en grädd- skönhet, skall förstå att värdera denna rik- snipa i hand, sjal öfver hufvudet och tofflor tigt och snart upptäcka den ihålighet i ka- på fötterna gjorde förtviflade ansträngningar raktären, som brist på själens adel oeh skön- att hoppa, öfver de värsta vattenpussarna.
het alltid medför.
Desto mera skall han Det var de enda lefvande varelser, som syn- sätta värde på den rättänkande, godhjärtade tes på gatan.
och älskvärda kvinna, som icke blifvit be- Jo, det var verkligen morgonfriskt!
Och gåfvad med kroppslig fägring, men hvars själs herr Pettersson som bedt sin svägerska, kas- skönhet strålar ut af hela hennes väsen.
sörskan, komma dit vid 4-tiden, ty han ville En sådan kvinnas inflytande i det dagliga i lämplig tid, just när middagsstöket skulle lifvet är stort och välsignelserikt för alla börja, öfverraska sin fru med inbjudning till omkring henne.
Det är till henne husets en liten middag på Hasselbackens veranda!
vänner komma med sina bekymmer oeh hemta Hasselbacksmiddag i ösande regn!
Nej pa3s, råd under sjukdom och nöd.
Det är från då fick man allt stanna hemma.
hennes läppar tröstens ord hviskas till den, Herr Pettersson började göra toalett och för hvilken sorgen är tryckande tung.
Det försökte slå ifrån sig sina ledsamma funde- är hennes mjuka hand, som torkar tårarne ringar genom att hvissla Azucenas aria ur från det gråtande sjuka barnet oeh liksom Trubaduren — han hade naturligtvis varit stryker febern från dess kind.
Det är hen- på Bötel — men embouchyren var inte rik- nes vänliga förmaningar och råd, som.förmå tigt i ordning, och han hvisslade falskt.
Frun de vuxna sönerna att besinna sig midt under kom oeh frågade, om han inte kunde sluta sitt vilda lif, och det är hon, som hos dött- med den där musiken.
Hon blef så nervös.
rarna befordrar den karaktärsstyrka och hjär- Så blef kaffebordet i ordning.
Herr Pet- tats renhet, som äro samhällets prydnad oeh tersson tittade forskande på småbröden, som deras eget värn.
hade en underlig form.
Han bröt ett.
När mannen, trött af dagens arbete och » Hvad är det för ett nytt hembageri, som sträfvan, om aftonen kommer hem, kanske Lillan har uppmuntrat den här gången » — vresig till följd af förtretligheter och ned- herr Pettersson kallade alltid sitt vif för Lil- stämd af motgångar, är det denna kvinna, lan, när han ville visa sig älskvärd.
— » Det som kysser bekymren från sin mans panna här är visst hvad man inom industrien kal- och gifver honom hvila i ett behagligt hem, lar för halffabrikat. » från hvilket han åter kan stark och modig Herr Petterson kunde ha sparat sig detta Så gick förmiddagen.
Regnet strömmade fortfarande ned.
Ibland lemnade störtsku- rarna rum för ett intensivt, genomträngande duggregn, och då kikade herr Pettersson ut på den lilla flik af himmelen, som han kunde se från sitt fönster, och trodde, att det skulle » lätta på ».
Men så kom det strax en ny störtskur igen.
Klockan half 3 ringde det på tamburkloc- kan.
Det var farbror Gustaf och tant Lova, som kommit på lustresa med Vesteråsbåten.
D e hade tänkt äta middag på Strömsborg, och nu i detta grufiiga hällregn var ju det absolut omöjligt.
Farbror Gustaf och tant Lova brukade alltid vid sina sommarbesök äta middag på Strömsborg, såframt de ej voro bjudna till släktingar.
Det var det enda ställe de visste af, där det kunde komma i fråga att äta en sommarmiddag.
Och nu såg den beskedlige farbror Gustaf alldeles hjälplös ut, medan faster Lova hade en bister min på sig och skrockade på ett hotande sätt.
Fru Pettersson lyckades oförmärkt få in sin man i en fönstersmyg och tillsade honom hviskande, att han inte skulle understa sig att bjuda dem på middag, hemma åtminstone, ty hvarken gösen eller deserten räckte till åt tre opåräknade middagsgäster, allra minst när faster Lova var med, som hade en så förskräcklig aptit.
Faster Lova lät emellertid ganska tydligt förstå, att hon ämnade äta sin middag just här hos Petterssons, när hon inte kunde få den på Strömsborg.
Hon begagnade just inga krokvägar, utan frågade tämligen direkt efter herrskapet Petterssons middagstid och förfa- sade sig, när hon hörde, att det var så sent som klockan half fem.
Herr Pettersson fick finna sig i sitt öde och bjöd hela sällskapet på table- d ' hötemid- dag i Berns.
Och så snart kassörskan kom- mit och landån kört fram, gaf man sig af.
Men i Berns voro alla platser upptagna, och folk stod i kö bakom de andras stolar, väntande på att i sin tur få hugga deras plats.
Faster Lova gaf till ett fruktansvärdt skrockande och såg ut, som om hon ville svälja en hel kokt lax jämte medföljande kypare i en munsbit.
Nå — så fick man då fara till Hassel- backen i alla fall.
Där var, trots regnet, inte heller något öf- verflöd på platser inom hus, men man fick sig i alla fall ett bord.
Och snart blänkte
vinet i de slipade glasen, och hela sällska- pet pratade i muntraste stämning, utom tant Lova.
Hon gjorde som salig Didrik: teg och drack; men framför allt åt hon.
Hur man dinerade, glammade, drack kaffe med arracpunsch e t c, så blef klockan myc- ket.
Och herr Pettersson hade glömt att telefonera efter vagn.
Tant Lova skulle ovilkorligen hem genast.
Gustaf tålde inte vid att vara ute så länge.
Farbror Gustaf plirade på ett misstänkt sätt och såg ut, som han inte skulle ha något alls éinot att stanna kvar.
» Här ä ' j u så-så-så trefligt, » stammade han.
Herr Pettersson måste ut på slätten i regnvädret och leta upp en ledig vagn eller i nödfall droska.
Ja, en droska fanns det verkligen — en enda.
Där stufvades de tre damerna och farbror Gustaf in.
När det var gjordt, stack herr Pettersson in hufvudet och sa ': » Jag sitter inte på kuskbocken i detta hundväder.
Jag » spårar ».
Adjös så länge.
Kör! » skrek han åt kusken.
» D u skulle aldrig ha släppt honom, Emi- lie, » sade faster Lova.
» Han är en spele- vink, när han kommer ut.
Jag såg, hur fas- ligt han drack, fastän han tål mera än min Gustaf.
Sitt rak, Gustaf! » * Herr Pettersson gick nedför stora uppgån- gen för att genskjuta spårvagnen.
Den vat öfverfull, och folk stod i kö i Allmänna gränd för att vänta på nästa.
Herr Pettersson blef arg, men räddades nästa minut af ett par herrbekanta, som svängde om hörnet i sin landa.
Räddarne drogo honom med in på Opera- kaféet.
En enda sängfösare i ruskvädret — bara en enda.
Se ' n skulle de skjutsa bror Pettersson hem.
När fru Emilie Pettersson sofvit en god stund, väcktes hon af osäkra steg inne i säng- kammaren.
Hon tände på ljus och såg på klockan.
Den var en kvart öfver två.
» Du måtte ha fått vänta länge på spår- vagnen, » sade hon.
Tonen lät inte mjuk.
» Käraste, snälla Li-lillan!
Det är j u pingst, pingst, hänry-hyckningens dag! » Sccevola.
m Några svenska nationalrätter.
H e d e r s o m n ä m n d t svar å prisfrågan X V I I I.
J § £ \ e t ges ä n n u på landet månget ställe, där den franska kokkonsten icke undanträngt den •~ svenska, utan maten fortfarande lagas på g a m m a l t svenskt vis.
Undertecknad, som j u s t växt upp i en sådan där u n d a n g ö m d vrå, där g a m l a seder och bruk iakttagas, tar sig därför fri- heten lemna beskrifning på några svenska rätter från sin h e m b y g d, och börjar då m e d sötosten, hvilken vid större festligheter i fina och förmögna b o n d e h e m aldrig fick saknas på middagsbordet.
fj0 Sötost.
Beståndsdelar: 12 liter nysilad mjölk, 4 liter söt grädde, 8 deciliter löpesvatten, 4 vis- pade äggulor.
Mjölken och grädden slås i en gryta, s o m sättes på elden, där den får stå, tills mjölken blifvit litet mer än ljum, då löpesvattnet slås i.
D å m j ö l k e n riktigt skurit sig och osten fått s a m l a sig, tages han upp ur v a s s l a n m e d ett durkslag, lägges i ett stort lerfat och röres sönder, hvarefter den åter lägges i grytan, sedan m a n först öst upp en tredjedel af v a s s l a n för att ha till påspädning vid kokningen.
Sötosten får nu stå och koka på sakta eld, hvarunder m a n ofta rör i den, så att den ej bränner vid.
Efter sex timmars j ä m n kokning brukar den vara färdig och liknar då till färgen delikatessmesost.
Några minuter innan grytan tages af elden, slår m a n de vispade äggulorna tillika m e d 4 deciliter tjock söt grädde i sötosten för att få såsen simtnig.
Den hälles upp m e d sin sås i karott och ätes kall.
Kokt fårkött med rofvor.
Beståndsdelar: 1 får- stek, 2 liter skalade och i klyftor skurna hvita rofvor, 2 hönsägg smör, 1 tesked stött hvitpeppar, \ tesked rifven muskot, 7 deciliter god gräddmjölk, socker, salt.
Fårsteken lägges i en gryta m e d kokande vatten tillika m e d rofvorna och saltet.
Så snart rofvorna kännas m j u k a, tagas de upp och stötas till m o s, s o m sättes öfver elden i en panna, i hvilken läg- ges socker och salt efter smak samt musköten och pepparn, hvarefter mjölken under ständig o m r ö - ring hälles på moset, hvilket efter en stunds kok- ning hälles upp på karott och serveras till fårkött.
Till denna rätt har m a n antingen sötsur dillsås eller kaprissås.
Stekt ål.
Beståndsdelar: färsk ål, äggula, rifvebröd, smör eller flottyr. '
1 vispad A l e n flås, fläkes, hufvudet och ryggbenet bort- tagas, hvarefter den skares i tämligen stora bitar, hvilka doppas i äggulan och sedan i rifvebrödet och stekas i smöret.
Till ålen bjudas sockerlingon, uppblandade m e d vispad grädde.
Sillsås.
(Frukosträtt.)
Beståndsdelar: 3 urvatt- n a d e sillar, 4 hårdkokta, hackade ägg, 4 hektogram smör, hackad peisilja.
Sillen flås, fläkes, alla ben borttagas noga, hvar- efter sillhalfvorna läggas på rent linne för att dra ur vattnet, sedan skäras de i s m å tärningar, hvilka tillika m e d smöret och persiljan läggas i en p a n n a och få koka några minuter och upphällas sedan i en såsskål öfver de hackade äggen.
Såsen ser- veras till råskalad imkokt potatis.
Grytstufning.
Beståndsdelar: färskt i skifvor skuret fläsk och kött, 5 rödlökar, 1 bukett persilja, 1 matsked hel kryddpeppar, 3 lagerbärsblad, 1 glas konjak, 4 deciliter vatten, 3 anjovisar.
I en stekgryta läggas hvarftals fläsk- och kött- skifvorna, hvarvid m a n iakttager, att första hvarf- vet i grytan alltid består af fläskskifvor.
Mellan hvarje dubbelhvarf strör m a n hackad persilja, lök, peppar och lagerbärsblad.
Då allt kött, fläsk och anjovisarne blifvit nedlagda i grytan, slås konjaken och vattnet dit, hvarefter locket sättes på och s m e - tas väl till, och sedan får grytan stå och s m å - koka öfver j ä m n, m e n ej stark eld, tills stufningen blir färdig, hvartill brukar åtgå 2 timmar.
Ätes till potatismos.
litet salt.
Sedan blandningen blifvit nog tjock, formas vanliga paltar, hvilka nedläggas i kokande vatten.
M a n bör låta dem under vattnet få kvar- ligga några sekunder i slefven, s å att de hinna få litet stadga.
V ä l genomkokta, upptagas de och serveras m e d kallt s m ö r.
Under » potatis-upptagningen », användes denna rätt ofta, och behöfva skalen då ej borttagas från potatisen före rifningen.
, Behöfva Stockholms invånare vara be- roende af bagare, bagargesäller, hagar- lärlingar, bageriarbetare i allmänhet s a m t b r ö d u t k ö r a r e, b r ö d f ö r s ä l j a r e m.
brödomhänderhafvande medmänniskor?
I dag sträjka bagargesällerna oeh bagarlär- lingarna, härnäst sträjka väl brödutkörarne och brödförsäljarne!
Vore det icke skäl, att allmän- heten ock vore betänkt på att sträjka en dag?
Här ute på landet förvåna vi oss på det högsta, öfver att Stockholms frihetsälskande, intelligenta och i allt annat — till och med i teater och musik — så strängt fordrande befolkning ställer sig, uti en så viktig fråga som det dagliga brödet, beroende af andras nycker, slarf eller vinstbegär m. m. och nöjer sig med att betala det en, två, tre, ja ända till fyra gånger mera än det, i förhållande till spanmåls-, mjölk-, ved- och arbetspriser m. m. verkligen är värdt (hvarom hvar och en, som lärt sig de fyra räknesätten i enkla tal, med lätthet kan komma underfund), samt därtill finner sig uti, att detta bröd ändå, i regeln, alls icke tillfredsställer hvarken den sunda smakens eller properhetens fordringar.
Ja, invänder ni, detta må nu vara sannt, men huru få det annorlunda?
Jo, helt enkelt därigenom att I balcen edert bröd själfva.
Är det omöjligt!
Här på landet baka numera de flesta hushåll — från kojan Hvitkål kokt i mjölk.