Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
-- Du gjorde mig faderlös; -- i morgon har du inte mer något barn! -- Må gerna verlden beundra de skimrande färgerna på snäckans skal, allenast jag vet, att snäckan sjelf derinne långsamt lider och tynar af! -- Sköna Ingeborg! inom klostercellens fuktiga väggar blommar ingen ros hvarken för jorden eller himmelen! (med låg röst) Du måste bli min -- med eller utan hjerta min! -- Det är väl inte så svårt att fånga en motsträfvig flickas hjerta, när man i den ringa glasskifvan kan fånga sjelfva solens stråle. -- Trånande måna! du blänker så silfverhvit och leker med Wetterns vågor, liksom den längtande nunnan med silfverkulorna på sitt radband. (vildt)
Lågorne af min hämd skola färga dig blodröd, innan du slocknar på ditt fäste! -- SJETTE SCENEN. MÅNS BENGTSSON. ERIK.
ERIK (klädd som tiggarmunk utkommande ur klostret).
Vår heliga Abedissa förgrymmades svårligen när jag anhöll om husrum öfver natten för mig och ett hederligt sällskap tiggarmunkar.
Jag lofvade henne, å mina och mina kamraters vägnar, Guds välsignelse, men det hjelpte inte.
-- Då visade jag henne
72 ett guldmynt och genast vaknade hennes menniskokärlek.
Man har anvisat oss köket till herberge, och det är min sann inte det sämsta rummet i ett kloster.
MÅNS BENGTSSON. Nå, har du fått reda på flickans rum?
Ja, herre; -- men, det var sant, hennes mor, som följt sin man hit till Wadstena, är på besök hos henne och dröjer säkert qvar öfver natten.
Hennes mor?
Vi nödgas då taga dem båda på samma gång, ty annars ljuder modrens röst som en brandklocka kring nejden -- och föröfrigt hvad ska' den med hustru och barn, som har rikets angelägenheter att vårda! -- Äro dina kamrater pålitliga?
Ja, herre, de härstamma alla från Hättebrödernas vidtberömda slägt, och ha redan befordrat otaligt med folk i skärselden.
För resten ganska ordentliga menniskor.
Vid sista aflatsmarknaden köpte de sig syndernas förlåtelse för tre år, och tiden är ännu inte ute.
En fattig satan, som jag, lär väl aldrig någonsin få råd att ligga i förlag.
Hvar äro de?
ERIK. I grannskapet, herre! (skyndar till andra sidan och slår tre slag med händerna.)
(Sex karlar, klädda som tiggarmunkar, inkomma långsamt två och två, med nedböjda hufvuden och korslagda händer.) ERIK.
Der äro de -- sex äkta skurkar, utan att man behöfver se det på klädedrägten.
Och båtarne klara vid strand?
73 ERIK.
Ja, herre, och ostlig vind till på köpet.
Inom tre timmar äro vi i Westergöthland, så framt
Wettern är det minsta medgörlig af sig.
Raskt till verket!
(Erik ställer sig i spetsen för munkarne, hvarefter de närma sig klosterporten, utanför hvilken de uppstämma en latinsk munksång, vid slutet hvaraf porten öppnas och de inträda. -- Måns Bengtsson närmar sig derefter porten, som blifvit igenläst, och lyssnar några ögonblick.)
MÅNS BENGTSSON (hånskrattande).
Roffoglarne i dufslaget! förträffligt! -- Att stöta svärdet i sin oväns bröst, det förmår hvilken träl som helst.
-- Men träffa hjertat inifrån, det är att härma Gudars makt -- det är att höja sig från jorden -- vingarna må tillhöra erkeengeln Michael, eller den eldsprutande draken! (går hastigt.) _______
(Förändras till ett rum i klostret med fond- och sidodörrar.
Ett mindre bord på ena sidan och en tarflig säng på den andra.
På bordet står en trearmad ljusstake.
Ofvanför hänger ett krusifix.)
SJUNDE SCENEN. INGEBORG (häftigt och förskräckt inkommande från fonden).
INGRID (följande henne).
Mitt barn! hvarför blef du så skrämd?
74 INGEBORG.
Låt oss stänga dörren! (skyndar till dörren och igenläser den med omsorg, hvarefter hon skyndar till Ingrid.)
INGRID (leder Ingeborg till en stol).
Din oro förskräcker mig! (böjer hennes hufvud mot sitt bröst) Hvad har du väl att frukta på detta ställe?
Jag vet det inte, men allt förefaller mig här så hemskt; allt som omger mig väcker min fruktan.
Jag hörde att några tiggarmunkar anländt till klostret och skyndade ut, för att ge dem allmosor.
När en af dem framräckte sin hand, såg jag fästet af ett svärd blixtra fram under kåpan.
En synvilla, mitt barn! du tog radbandet eller det heliga krusifixet för ett svärdfäste.
Det är möjligt -- men -- -- INGRID.
Fyra af din fars tappraste krigare ligga ju här i klostret, att vaka för din säkerhet.
Slå bort din fruktan och låt oss endast njuta det korta återseendets glädje!
Ack, om jag fått följa dig och min far! hvarföre någonsin vara åtskiljda!
INGRID (småleende).
Den stackars dufvan, som rädes för ett svärdfäste, skulle dö vid stridens buller.
En hustru måste följa sin man och hon gör det af hela sitt hjerta, ty hon följer ju sitt hela lif; men, i farans stunder, Ingeborg, får ingen fruktan bo i hennes blick.
En enda tår i hennes öga skulle försvaga hans mod.
Om också bergen föllo öfver honom, så skall hon stå bredvid och le med honom!
Men när han återvänder i spetsen för sina segrande kämpar -- att då få falla till hans bröst och gråta ut af glädje och veta, att ingen lage@ skymmer bort hans kärlek.
75 hvilken rik ersättning för hjertats oro! -- Ja -- med honom älskad och välsignad af verlden -- Med honom misskänd och förbannad! -- Ah! -- det är lika skönt! -- lika lycksaligt! -- INGEBORG (som derunder följt sin moders hänförelse).
Och denna glädje, denna lycksalighet skola aldrig skänkas mig!
Ingeborg! en gång blir äfven du maka.
Nej, aldrig! (fattar sin moders hand och för henne närmare avantscenen)
Ingen underrättelse om honom? -- du tiger! -- På hela denna tid ingenting om honom! -- -- han är död! -- Ja! -- du såg inte du, när han gick bort, hur blek hans kind var, hur slocknande hans öga! -- Han lefver icke mer!
Abilgard lefver.
Med några andra, trogna tjenare följde han Drottning
Philippa till det aflägsna slott i Danmark, der hon ännu vistas, för alltid skiljd från sin gemål och hofvet.
Men hvarför tänka mer på honom?
-- Här i denna fridens boning har du ju Gud!
En gång när kriget slutat, komma dina föräldrar och förenade återvända vi till våra landsbygder.
I denna fridens boning har jag Gud! -- -- det var ju så du sade? -- O, du känner inte du! -- -- Tyst. (för sin mor åt andra sidan) Dessa tunga murar, kalla hjertan, brinnande rökelsekar -- allt tecknar grafvens dysterhet, men icke lifvets högtid!
Och när jag här skall bedja, fryser jag och förmår ej bedja mer.
-- Hur annorlunda der oppe bland våra fjell!
Om somrarna -- dessa doftande fält, dessa brusande forsar, dessa nätter, för hvilka Guds öga aldrig slöt sig; -- om vintrarna -- då hvarje
76 stjerna var en engels blick och hvarje norrsken var en engels vinge, som flägtade beskyddande kring landet -- var det inte nog för att lära mig känna och tacka Gud! -- O, för mig bort långt härifrån! -- moder! -- gif mig igen min barndoms sköna dalar! (kastar sig till modrens bröst.)
(Klockan slår tolf slag.)
INGRID (tager ljuset från bordet).
Låt oss gå till hvila, mitt stackars barn! -- vi få tillbringa natten i nästa rum, ty abedissan sade mig, att det här skall inredas för begrafningen i morgon -- låt oss gå.
INGEBORG. Ja, låt oss hvila!
Vid din famn vill jag slumra in och der drömma mig det flydda åter.
(De gå in i ena sidorummet, omslingrande med sina armar hvarandra.
Det är mörkt i rummet.)
ÅTTONDE SCENEN. ABEDISSAN (inträder från fonden).
EN YNGRE NUNNA (följande henne och bärande en lampa).
ABEDISSAN (går lyssnande ifrån den ena dörren till den andra).
Allt är tyst! -- ställ lampan der på golfvet. (visar på ett ställe midt på golfvet, der nunnan äfven ställer lampan.)
Ingen skall störa oss i vårt nattliga värf. (för sig sjelf) Aha! min vördige fader! på morgonen kommer du hit, för att i kyrkans och statens namn plundra mitt kloster!
Kopparmyntet finner du i behåll för din och statens räkning; men guldet och det öfriga drager jag försorg om för min och kyrkans skull.
-- Inte anade jag i går, att min gamla plan skulle så fort verkställas -- -- men ju förr dess bättre; -- i dessa tider
77 rädde sig den som rädda kan!
Biskoparne ha mer än nog af denna verldens goda! (närmar sig det ställe der lampan står)
Min dotter, lys mig, så att jag får reda på rigeln. (böjer sig ned och trefvar på golfvet)
Så ja -- (en lucka öppnar sig) Hu! hvad det flägtar kallt från sancta Brigittas graf! (korsar sig)
Förklarade helgon! skåda med milda ögon ner till din dotter, som skall helga årliga messor till din ära. -- -- Der är stegen -- följ mig, min dotter, och, i alla helgons namn, släck inte ut lampan.
(går ner genom luckan, följd af nunnan.)
NIONDE SCENEN. DE FÖRRA (i sancta Brigittas graf).
ERIK (insmygande genom andra sidodörren).
ERIK (för sig).
Att affärda de fyra sofvande klosterknektarne, gick i en handvänning.
Jag tycker så förvånade de ska bli när de vakna bland helgonen i Paradiset, i stället för bland nunnorna i Wadstena kloster; -- stor skilnad på sällskap det! -- Här är då flickans rum -- allt är tyst -- de sofva säkert! (spritter till) Hvad var det! -- jag är något underlig till mods -- men jag vet också, att på så'na här heliga ställen har hin håle alltid mest att beställa!
Om jag ändå tagit absolution förut! -- -- För min husbondes skull glömmer jag helt och hållet bort min egen salighet -- -- och fortfar det länge på det sättet, blir jag slutligen en ogudaktig menniska -- men friskt mod! -- jag undrar just hvar sängen står.
(skrider famlande åt fonden, men studsar förskräckt tillbaka för luckan, hvarigenom lampskenet tränger.)
78 Hu!! -- -- se så! -- nu är det färdigt! -- -- nu kommer väl det ena benranglet sättande efter der andra och börjar dansa med mig.
De äro alltid lätta på foten de och inte plågade af andtäppa som jag! -- (abedissan och nunnan börja uppstiga.)
Der äro de! (korsande sig) Sancte Petrus -- sancte -- sancte -- sancte -- (slår sig för pannan) förbanna mej, har jag icke glömt bort namnen på alla helgonen!
ABEDISSAN (som uppstigit och har en stor penningpmg i handen).
Se så, stäng nu igen grafven.
(luckan far igen.)
Ska' de stänga mig i grafven! hvad ska' jag der att göra!
ABEDISSAN (väger pungen i sin hand).
Den var tung! -- Låt oss nu bringa penningarna och oss sjelfva i säkerhet!
Pengarna! uppstå pengar ur grafvarna också! det vore min själ inte så dumma spöken det! (lyssnar uppmärksamt.) ABEDISSAN (till nunnan).
Får inte biskopen slag i morgon, när han får veta, att jag och hela klosterkassan äro borta, så vore det besynnerligt.
Tag det här knytet, min dotter.
ERIK (skrikande).
ABEDISSAN (förskräckt).
Sancta Maria! hvad var det!
ERIK (sakta).
Min dotter! -- klosterkassan! -- Hvar hade jag då mina sinnen! -- der ha vi ju skön Ingeborg och söta mor! -- men hvad ha de med klosterkassan att göra?
(smyger till sidodörren.)
ABEDISSAN (till nunnan).
Tyckte du inte det var någon som ropade? (gör korstecknet.)
79 (Erik slår tre slag med händerna, hvarvid fyra af tiggarmunkarne störta fram från sidokammaren och gripa abedissan och nunnan, hvarunder dessa tappa penningpungen och knytet, så att en mängd guldstycken och smycken spridas kring golfvet.) ERIK (högt).
Kasten bindlarne kring deras ansigten! -- fort ner till stranden!
(Munkarne lyda Eriks tillsägelse och skynda bort med de båda qvinnorna, som icke förmå uppgifva något rop.)
TIONDE SCENEN. ERIK (allena).
Lofvad vare den heliga jungfrun! det gick som en dans! (kastar sig öfver penningpungen och knytet)
Det här hör till mitt kapitel! -- (trefvar på golfvet och lyser sig med lampan)
Se hvad det, blixtrar! guld! juveler! -- Engelbrekt, det här var säkert ämnadt för krigskassan, din upprorsstiftare! -- Allt för folket! allt för folket! det förstås! (springer ut med skatten.)
ELFTE SCENEN. INGRID. INGEBORG (båda utkommande från sitt rum, den förra med ett ljus).
MÅNS BENGTSSON (straxt derefter).
ABILGARD (slutligen).
INGRID (ställer ljuset på bordet).
Heliga Guds moder! det var någon som jemrade sig.
(Starkt bultande på klosterporten.)
80 INGEBORG (fattar sin mors hand).
Tyst! hvem kommer så sent! (tittar i fönstret)
Se -- facklors sken genomtränger natten!
MÅNS BENGTSSON (utanför scenen).
Hitåt, knektar! man har bedragit er, säger jag!
(rusar in från sidorummet, åtföljd af några handtlangare.)
Ha! der äro de! (till Ingrid och Ingeborg)
Inte ett ord, eller ären j dödens! (fattar uti Ingeborg.) (det ringer i klosterklockan.)
INGRID (omfattar sin dotter).
Niding! hvad vill du mitt barn!
MÅNS BENGTSSON (stöter undan Ingrid).
Undan, qvinna! -- skyndom! hela trakten är i rörelse! ingen tid att förlora! (släpar Ingeborg med sig ut, biträdd af munkarna.) mor!
INGEBORG (i det hon bortsläpas).
Min mor! min
INGRID (förvirrad).
Det svindlar för mina ögon! -- Nidingar, som trängde in i klostret! -- Var det inte så?
-- Mitt barn borta! -- Gud! finns det då ingen blixt i din himmel, intet vapen för en moders arm! -- Ha! de vilddjuren! -- de känna inte en moders krafter! (störtar ut efter Ingeborg.) ABILGARD (hastande in från fonden, jemte några soldater, alla med dragna svärd).
Besätten portarne! -- följen mig! (skyndar med soldaterna in genom sidodörren.)
(Strid och buller utanför.)
TOLFTE SCENEN. INGRID.
ABILGARD (bärande Ingeborg).
ABILGARD (sätter Ingeborg på en stol).
Ingeborg! min Ingeborg! (faller på knä framför henne.)
81 INGEBORG (sansar sig).
Min mor! (stirrar på Abilgard) Abilgard! -- du! -- ja nu minns jag allt! (tager med båda händer om hans hufvud och skådar länge in i hans ögon)
Abilgard! -- långvariga sorger upplösas i ett enda ögonblicks fröjd! -- det var för mycken glädje! (lutar sitt hufvud mot hans.)
TRETTONDE SCENEN. DE FÖRRE.
MÅNS BENGTSSON (instörtande med draget svärd genom sidodörren).
MÅNS BENGTSSON (ropande ute i kulissen).
Död och afgrund! porten är spärrad! låt oss spränga upp den andra! (vänder sig om) Abilgard!
ABILGARD (som sprungit upp).
Måns Bengtsson! -- lemna ditt svärd!
Ja mot ditt lif!
FJORTONDE SCENEN. DE FÖRRE.
FLERA SOLDATER (några inkommande genom sidodörren, hvilka genast afväpna och gripa Måns Bengtsson och Erik, som, förföljd af dem, äfven skyndat in.
De öfrige från fonden, bärande brinnande facklor, inkomma på två led, hvilka dela sig åt hvar sin sida af teatern).
DROTTNING PHILIPPA (straxt derefter, klädd såsom nunna).
NÅGRA NUNNOR (följande henne).
INGRID OCH INGEBORG (skyndande mot drottningen).
Nej, icke drottningen -- endast nunnan. -- Längtande efter friden, mätt på lifvets oro, har jag inträdt inom dessa murar, för att aldrig (de fäkta.)
82 skiljas härifrån; -- -- Abilgard och j öfrige, som egnat mig er kärlek och trohet, hafven tack derför!
Ej drottningen kan er belöna, men systern, hon vill bedja jemt för er, och himlen skall nog höra hennes böner! (till Ingrid och Ingeborg, hvilkas händer hon fallar) En lycklig stjerna tindrade öfver mitt första steg på klostertrappan -- jag kom ju lagom till er räddning -- till oskuldens och dygdens räddning! -- Stråle denna stjerna alltid öfver mig, och mina kronors glans jag aldrig saknar! (faller på knä) Heliga Guds moder, jag prisar dig!
(Alla, utom soldaterna, fatta på knä bedjande.)
FEMTE AKTEN. Staden Stockholm.
I fonden kyrkan och det befästade slottet.
FÖRSTA SCENEN. (Svenska krigare, dels knektar, dels beväpnade Dalkarlar, äro i full marsch öfver teatern vid ridåns uppgång, förande hvarje truppafdelning ett baner med tre kronor på och sjungande samma march, som slutar tredje akten.)
ENGELBREKT. CARL KNUTSSON. ERIK PUKE.
RIDDARE OCH SVENNER.
KRIGSFOLK (alla inkomma efter marschens slut.
Krigsfolket, med Svenska hufvudbaneret, uti hvilkel är insydt en Jungfru Maria med barnet, grupperar sig både på sidorna och i bakgrunden).
Den heliga jungfrun har gifvit oss framgång och seger.
Stockholms stad är vår!
(Pukor och trumpeter.) ENGELBREKT.
Men ännu innehafva Danskarne slottet, och konung Eriks närvaro derstädes lifvar den talrika besättningens mod.
Segren är långt ifrån vunnen, så länge detta slott är i fiendens händer.
84 ERIK PUKE.
Hastom åstad att storma det!
Den som skall lifva andras mod, måste sjelf hafva mod.
Från Danmark inlöpa gynnsamma underrättelser.
Större delen af Danska adeln har sammanrotat sig emot konungen, och hans egen gunstling, Bengt Podebusk, står i spetsen för det hela.
-- Den stolte Dansken syftar sjelf åt kronan, ty kungablod flyter i hans ådror.
ERIK PUKE.
Detta är då orsaken till hans flitiga brefvexling med dig, Carl Knutsson! -- den ena kungliga blodsdroppen sammanflyter i den andra!
Erik kan således svårligen återvända till Danmark.
Så mycket kärare blir då Sverige för honom.
Fort att storma slottet!
Och hur låter det från Norrige?
Tyst och stilla som vanligt.
Ur Sveriges och Danmarks blodiga slagfält skjuter Norriges välstånd!
Norrige skall knappast behöfva draga svärdet ur slidan och ändå smaka stridens skönaste frukter.
Carl Knutsson, hvad är meningen med de trettio valherrarnes sammanträde i Svartbrödraklostret straxt efter stadens intagande?
De hafva samlat sig under anförande af erkebiskopen, som blott är Knut Bosons blinda verktyg.
Besynnerlig fråga af Erik Puke! -- Det blef ju beslutadt, att en riksföreståndare skulle väljas.
En enda måste hafva högsta makten.
Om flera händer gripa uti svärdets fäste, förfelar svärdets egg sitt mål.
Och hvem skall denne ende blifva?
85 CARL KNUTSSON.
Vi tre äro uppsatte på förslaget, och den af eder, som väljes, egnar jag mitt hjerta och min arm.
Om jag emot förmodan blefve vald, jag lemnade genast makten åt Engelbrekt.
Den som har räddat landet, bör äfven styra det.
Om du, Erik Puke, lemnade makten åt Engelbrekt, skulle jag beundra din klokhet.
En stam, som svigtar hit och dit för vinden, kan icke bära någon tyngre krona.
ERIK PUKE (häftigt).
Min stam har lika fasta rötter som din; men aldrig smög sig än en giftig mask in i dess kärna!
Om du nu sjelf blir vald?
Jag lyder ett beslut, som rikets prelater och förnämste ädlingar gått i författning om.
Och du, Engelbrekt?
Äfven jag skall hörsamma det, icke för det jag erkänner rättmätigheten deraf, utan derföre att dess bestridande skulle alstra ny tvedrägt och rycka segern utur våra händer.
Med himlens bistånd har jag sökt föra skeppet i hamn; men den som duger till lots, duger derför icke alltid till befälhafvare.
Jag har blott betraktat mig som en af de rötter, hvarutur Nordens frihetsträd skjutit.
En rot gör nytta i jorden; men söker den, att, liksom grenen, höja sig i luften, förtorkar han och ger döden åt det träd, hvars lif han borde vara.
KNUT BOSON. FLERA BISKOPAR OCH ÄDLINGAR (som följa Knut Boson).
Frid och helsning, riddare och svenner! -- Jag kommer från Svartbrödraklostret att för-
86 kunna eder utgången af valförrättningen.
Riksrådet Erik Puke erhöll 2 röster, rikshöfvitsmannen Engelbrekt 3 och riksmarsken Carl Knutsson 25 röster, i följd hvaraf Carl Knutsson Bonde är vorden utnämnd till Svea rikes Föreståndare, med den rätt honom, i kraft af detta höga embete, ensam tillkommande varder.
(Sorl af ovilja från alla håll.)
SVEN ULFSSDN (häftigt instörtande från motsatt sida, åtföljd af en talrik skara krigsfolk, beväpnade bönder och annat folk). SVEN (trängande sig fram till Engelbrekt).
Hör du Engelbrekt du! hin håle har lagt ut sina nät vid din strand; men vi ska' rensa stranden vi -- rätt ska' vara rätt, och den som lagt grunden till huset ska fäla med lägga takåsen på det, må j vetta! -- Riksföreståndare låter så släpigt, så tycka vi alla i gemen; -- kungen ä' vi mer vana vid, och vår kung ska' du bli, om vi också ska' till och samla ihop virke till tronen din från alla biskopsstolar i verlden! -- hejsan, gossar! (lyfter på hatten och hurrar.)
(De flesta instämma i hurraropet.) ERIK PUKE (ifrigt till Engelbrekt).
Lyd folkets röst, Engelbrekt!
Jag och de mina tillhöra dig med lif och blod!
ENGELBREKT (tankfull).
Är folkets röst alltid Guds! ERIK PUKE.
Är då hans röst prelaternas?
-- Din krona skall i ära och glans ej halva sin like!
KNUT BOSON (höjande biskopsstafven).
Hell Riksföreståndaren Carl Knutsson!
(Några få hurra, men de flesta nedtysta under starkt sorl hurraropen.)
87 ENGELBREKT.
Vapenbröder! -- En riksföreståndare är vald.
Uppfyller han sin pligt, stå vi honom bi, som ärlige Svenske män.
Gör han det ej, så är det inte svårare att bryta itu en riksföreståndares staf, än en konungs spira.
Hell den nyvalde riksföreståndaren!
(Djup tystnad.)
ENGELBREKT (med starkare stämma).
Är jag omgifven af vänner eller fiender! (drager svärdet och lyfter det mot höjden)
Lefve riksföreståndaren Carl Knutsson!
ALLA (hänförda), Lefve riksföreståndaren!
ENGELBREKT (till Carl Knutsson).
Och nu, riksföreståndare, invig din nya värdighet med eröfringen af Stockholms slott.
Må detta bli din egen ära.
Jag skyndar med mina krigare till landsbygden, för att intaga de få slott, som utlänningen ännu innehafver! (fattande Carl Knutssons och Erik Pukes händer) Ädlingar! utföra vi något godt här i lifvet, skall efterverlden med tacksamhet minnas våra namn; men den skall beklaga eller le åt våra inre strider! (till Carl Knutsson, hvilken han förer afsides) Carl Knutsson! om vi aldrig mer på jorden träffas -- ty i Guds hand ligga menniskans dagar -- då, då skall jag deroppe fordra räkenskap af dig för det folk, jag lemnat i din vård! (till sina krigare) Och nu, framåt! (går ut åt ena sidan med en del af krigsfolket.)
CARL KNUTSSON (seende efter Engelbrekt, för sig).
Han är en Gud! -- men i glansen af hans helgongloria försvinner skenet af min krona! -- Så får det icke vara! -- (högt till sitt krigsfolk) Till storm! (dra-
88 ger svärdet)
Innan qvällen måste slottet vara vårt! (går ut åt andra sidan med de öfrige, utom Knut Boson). (Trumhvirflar och trumpetstötar höras på afstånd.)
FJERDE SCENEN. KNUT BOSON. MÅNS BENGTSSON (häftigt framstörtande, klädd som munk, med vandringsstaf).
MÅNS BENGTSSON (till Knut Boson, som ämnar gå).
Vördige fader! (drager kapuchongen från sitt ansigte). är jag inte mer igenkänd? -- eller hafva ansigtsknotorna för mycket skjutit fram och söndersprängt de kända anletsdragen af Natt och Dags förföljda ätt! -- Om det så är, så (tager Knut Bosons hand och lägger den på sitt bröst) lägg din hand på detta hjerta -- låt våra pulsar mötas -- de förstå hvarandra -- de hviska samma språk, och detta språk är hämd!
Tyst, du rasar! hvad vill du här?
Frågar du det sårade lejonet, hvad det vill, när det störtar på sin fiende!
På Göksholm, der han håller sig dold.
KNUT BOSON. I sjelfva grannskapet af Örebro, der Engelbrekts anhöriga vistas! är han då från förståndet? -- och du?
Jag är galnare än han.
Dag och natt vädrar jag i min fiendes spår.
Men är jag då den enda grenen af min urgamla ätt, som sträcker sig stolt och fri mot höjden, medan alla de öfriga sloka mot jorden vid min fiendes fot!
89 KNUT BOSON. Obefogade äro dina klagomål.
Var det inte genom min och Carl Knutssons bemedling som fängelseportarna på Wadstena slott öppnades för dig?
Var det inte jag som afvärjde helgerånarens straff från ditt hufvud?
Är det slutligen inte jag som gjort Carl Knutsson till Riksföreståndare?
Hvad har du vunnit derpå?
Tillbjöd man inte nyss på detta ställe Engelbrekt en krona?
Djupe menniskokännare! har du aldrig hört talas om ödmjukhetens ärelystnad?
Vid Sanct Eriks hufvud! det ligger mera ära deruti att kunna få en krona och inte vilja bära den, än att verkligen sjelf vara konung!
MÅNS BENGTSON.
Att spränga denna ärelystnan's sköldborg; att slita i stycken högmodet, som tronar derinne och ler åt kronors glans och folkens jubel.
Hvarje ögonblick, som obegagnadt försvinner, är en ny klippa, som faller på mitt redan tryckta hufvud, och det ges stunder då jag fruktar att sjelf förtäras på det bål, jag rest åt en annan (böjer knä för Knut Boson).
Fader, din välsignelse.
KNUT BOSON (lägger sina händer på hans hufvud).
I den heliga kyrkans namn, meddelar jag dig dess välsignelse.
Den heliga jungfrun upplyse din själ och styrke din arm, till kyrkans ära och fromma!
MÅNS BENGTSSON. Amen.
(uppresande sig) Och nu -- bort till mitt mål! antingen blifve denna kåpa mitt eget bårtäcke, eller denna tiggarstaf ett hämdesvärd! (störtar ut.)
90 KNUT BOSON (skådande efter honom).
Flyg, vilda fogel! jag tvår mina händer. (går ut).
(Trumhvirflar och trumpetstötar höras.) _______
Förändring till ett rum på Stockholms Slott med fond och sidodörr samt ett fönster på ena sidan närmast avantscenen.
Under hela denna afdelning höres vapengny utifrån.
BENGT PODEBUSK (straxt derefter).
CECILIA (från ena sidorummet).
Han slumrar! att kunna sofva under stridens buller, hur trött till kropp och själ du måtte vara, arma konung!
BENGT PODEBUSK (inkommande häftigt från fonden).
Cecilia!
CECILIA (hejdar honom).
Gå inte för nära fönstret -- kulor och pilar flyga derigenom.
Hvar är kungen?
Han sofver derinne.
Är han ensam?
Ja -- endast oroliga, förfärliga drömmar äro hans sällskap.