Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
och säkert var det ingen af vår tids högt bildade män och kvinnor, i en senare tid hörande till hennes umgängeskrets i huf- vudstaden, som någonsin fann henne okun- nig eller trång i sin uppfattning.
Tvärt- om voro de mycket intresserade af hennes sakkunniga samtal, hvarunder hon ådaga- lade en öfverraskande insikt och klart om- döme i frågor af de mest olikartade slag, dock helst praktiska.
Vid 17 års ålder sammanträffade Sofie Malmberg första gången med sin blifvande make, Carl Lundström, som tillsammans m e d sin broder, den märklige industriman- nen Johan Lundström, då nyligen grundat Jönköpings världsbekanta tändsticksfabrik.
Det gick, som det står i romanerna: » Han friade, fick ja, och så fingo de hvarandra och lef de lyckliga till sina dagars ända. » Men bakom dessa hvardagliga ord låg för henne ett helt människolifs utveckling i plikttrohet, ett hjärtats vidgande midt i lyckans och medgangens solsken till att i allt större omfång och i allt mera nitisk kärlek omfatta den stora syskonringen af lidande medmänniskor.
De unga makarne flyttade in i ett litet enkelt hem vid Vetterns strand strax utan- för Jönköpings västra stadsdel.
De började så anspråklöst med en bestämd föresats att rätta munnen efter matsäcken, och arbe- tade på hvar sitt område med oförtruten flit och ospard möda.
Den unga hustrun var i sanning en » hjälp » för sin man, icke blott såsom klok rådgifvare vid hans större företag, utan äfven såsom arbetande m e d - hjälpare i små anspråklösa affärer, som han vid sidan af fabriksrörelsen idkade de första åren.
Så t. ex. var hon o m höstarne uppe hvar morgon före kl. 4 för att uppköpa och uppmäta de stora kvantiteter lingon, som hennes man sedan med god avance utskeppade till England.
Munter och mor- gonfrisk stod hon där på sin post, visande sin man att hon njöt af hans förtroende och förstod arbetets heder.
Och det lilla hemmet förkofrades och byggdes till, fick blomsterrum och veranda, bibliotek och små konstverk.
Och de unga makarne gladdes åt hvar liten sak, som de visste att de hade gemensamt, vällyckadt arbete att tacka för.
Det låg något så starkt och stödjande redan i den unga kvinnans väsen, att hen- nes make kände, det han kunde vända sig i allt till henne och finna förståelse och råd såsom hos ingen annan.
Deras inbör- des förhållande var sådant, som håller fär- gen lifvet igenom och ej försvinner som en ungdomsillusion.
Vid tillfällen då be- kymmer och oro i en eller annan form up- penbarade sig, stod hon stark och till det yttre lugn och förtröstansfull.
De strider hon kunde ha att utkämpa inom sig, visste hennes omgifning ej o m; dem ville hon ensam bära.
Det låg något af romarinna hos henne, en behärskad och bärkraftig na- tur, fri från vår tids kräfta — njutnings- lystnaden.
År 1863 lämnade hennes man sin fa- briksverksamhet i Jönköping och flyttade till Stockholm, där han öfvertagit disponent- skåpet för dåvarande Karlsviks aktiebolags styrelse.
Denna flyttning från den krets och de förhållanden, hvari Sofie Lundström hittills lefvat, kostade mycket på henne, men hon talade under tiden ej härom, först långt senare yttrade hon till en vän med afseende härpå: » Jag undvek att sätta mig ned och grubbla, aktade mig att vårda och omhulda min saknad efter allt hvad jag lämnat.
Må vi komma ihåg att aldrig klema med våra större eller mindre be- kymmer, utan i stället tacka Gud för allt det goda vi fått och så friskna till i ar- betet.
» Hennes klokhet och duglighet hade gjort henne tidigt bemärkt, hvarför hon ofta an- modades att deltaga i allehanda yttre väl- görenhet.
När koleraepidemien rasade i Jönköping 1853, var hon en af de modiga kvinnor, som icke drogo i betänkande att besöka fattiga hem, tillse snyggheten där och ordna för de sjukes skötsel, hvarvid det sjukhus, som bröderna Lundström u n - der farsoten inrättat för tändsticksfabrikens arbetare, naturligtvis särskildt intresserade henne.
När sedan » Skyddsföreningens små- barnsskola » inrättades i Jönköping, invaldes hon genast till styrelseledamot och kvarstod såsom en verksam sådan till sin flyttning till hufvudstaden.
I det nya samhälle hon nu kom att till- höra verkade hon ock såsom nitisk skydds- fru i Kungsholms församling under en lång följd af år.
På äldre dagar drog hon sig emellertid undan den yttre verksamheten, och hennes deltagande i en mängd välgö- renhetsbazarer begränsades till en frikostig köpares: hvad ingen annan ville ha, köpte hon till högsta pris, alltid solig och förnöjd, såsom om hon fört hem det bästa.
Sin största insats i välgörenhetens tjänst gjorde hon dock i det tysta med en aldrig svikande trohet.
Allt som välståndet under årens lopp växte och med tiden öfvergick till en afsevärd förmögenhet, kom hon i allt rikare tillfälle att dela med sig af sitt öfverflöd.
Huru upptagen hon än kunde vara, hade hon alltid tid att själf emot- taga de hjälpsökande och skänka dem trö- sten af sitt deltagande, då hon lyssnade till deras bekymmer och med verkligt in- tresse gick in i deras svårigheter, följande skaldens gyllne uppmaning: » Tryck själf va den valkiga handen, Ej blott en penning i den. » Hon hörde till de få, som förstå rikedo- mens stora ansvar och mottaga den som en Guds gåfva, icke för att uppamma vår njutningslystnad, utan för att gagna våra medmänniskor, och icke många af dem, som lefvat i rikedomens frestelser, torde ha gått så flärdfria och oberörda däraf som hon.
I sin ungdom hade hon väl, som de flesta af sitt kön, varit road af smycken och prydnader, och då hennes man fick råd att skänka henne ett och annat juvelsmycke, gladde det henne barnsligt, men sedan hon lärt sig se lifvet i högre ljus, afböjde hon alla sådana gåfvor.
» Numera skulle de bara glittra för mig som de fattigas tårar, » sade hon.
» Den summa de skulle kosta vill jag hellre förvandla till glädje för de glädjelösa. » För sina tmderhafvande på de egendo- mar, som tid efter annan inköptes af hen- nes man, var hon en mor.
I alla sina bekymmer gingo de till henne.
Ä n var det ett par orkeslösa gamla, som hon beredde en sorgfri ålderdom, än var det en ung flicka, hvars undervisning i en hushållsskola hon bekostade för att sedan skaffa henne en god plats, där hon blef en präktig tjä- narinna.
Åter en annan gång var det en sjuk torparhustru, som behöfde läkarvård och underhåll.
Själf vandrade hon omkring i stugorna medförande medicin åt de sjuka, stärkande soppor åt konvalescenterna, goda råd åt en hvar och deltagande i allas sorg eller glädje.
Då hon fann, huru dyrt hennes under- hafvande betalte sina klädesplagg i staden, köpte hon själf upp stora förråd af väfna- der och lät dem sedan efter behof öfver- taga af henne sina små partier till inköps- pris och på afbetalning, glad att sålunda äfven kunna bespara dem stadsresan med dess särskilda frestelser.
Gärna hade hon gifvit dem dessa förnödenheter, men hon ville stärka och icke slappa deras själfkänsla, och därför ordnade hon på samma gång så klokt och kärleksfullt för dem.
Vid jularne fingo alla underhafvande på de olika egendomarne både i närheten af Stockholm och långt bort i landsorten, jul- klappar, som hon själf uppköpte och ord- nade, dels matvaror och klädespersedlar åt de äldre, dels leksaker och nämnarn åt de små.
Dagen före julafton for hon ut till sitt kära Antuna, den egendom, där hon under många år hade sitt sommarhem, och där var det hennes stora glädje att per- sonligen utdela sina gåfvor.
När hon åter- vände från denna färd, såg man den inne- boende julfröjden tindra ur hennes ögon, under det hon yttrade: » Nu har jag haft min jul. » Denna glädje att gifva och att offra sig, slog liksom ut i blomning efter en närgående sorg, som midt under de soliga dagarne i hemmet drabbat henne.
Från den stunden fick ljuset af Guds kärlek allt rikare ström- ma in öfver henne.
Men det gick så stilla, så utan ord och åthäfvor, att blott de, som stodo henne närmast, visste att hon likt den törstande hjorten ropade efter vatten och länge blott droppvis mottog det flöde, som porlar fram från lifskällan.
Icke hvad hon kunnat göra för andra, utan hvad en annan gjort för henne, gaf henne den ro hon sökte.
Det led emellertid mot slutet af detta lif i verksamhet och kärlek.
Sedan måuga år hade hon lidit af oroväckande sjukdoms- symptomer, men burit sina tidtals mycket svåra plågor så tyst och tåligt, att ingen mer än hennes närmaste visste därom.
Hon hörde ej till dem som älska att tala om sig själfva och sina krämpor.
Det var lä- rorikt att se, hur hon bar sin sjuklighet med gladt mod, hur de friska gingo till henne, den lidande, för att hämta råd och kraft i sina svårigheter, hur det alltid var sol kring sjukbädden, och hur hon använde
1897 hvarje period af skenbar förbättring till fördubblad kärlekstjänst åt nödställda likar.
Men nu var hennes kraft slut, och i medlet af juli detta år nedlades hon på sjuksän- gen, ett rof för så våldsamma smärtor, att det blef tydligt för alla, att det var dödens förstörelseverk, som pågick.
Under det krafterna sjönko dag efter dag och plågorna marterade henne, låg hon dock stilla och ljuflig med ett vänligt ord åt alla, hänty- dande på att hon förstod det hennes lef- nadsdagar voro räknade.
En operation an- sågs slutligen af läkare nödvändig såsom sista försöket att rädda lifvet.
Då detta meddelades henne, svarade hon lugnt: » Jag lägger mitt lif i Guds händer. » Utan klagan och bäfvan inför den redan dagen därpå stundande operationen, till- bragte hon stilla undergifven den sista nat- ten i sitt kära sommarhem för att redan nästa morgon förflyttas till Sofiahemmet.
Det var en gripande färd bort från allt, som var henne kärt, medan i stugorna rundt omkring på ägorna fälldes heta tårar.
Det var j u deras goda moder, som fördes bort från dem.
Operationen medförde ej det önskade re- sultatet, och efter ännu några dagars svåra lidanden slutade fru Sofie Lundström den 13 augusti sitt välsignelserika lif.
Under sin hälsas dagar plägade hon stun- dom inom den förtroliga kretsen kalla sig » Beata Hvardagslag », därför att hennes lif mest förflöt i praktiskt ordnande verksam- het.
Men hvar och en, som kände hen- nes klara intelligens och rika hjärta, vet att sådana naturer höra icke hvardagligheten till.
Säkert är dock, att om sådana kvinnor som hon hörde till det svenska folkets » hvardagslag », vore vårt land ett välsignadt land och våra » tusen hem » förverkligade då sin sköna bestämmelse.
Å t e r g l a n s.
ramför mig ett höstligt landskap, af o k t o b e r - sol och i tankarna den kvinna, forgyldt, som sorg Nu är hennes ungdom i sina drag lif med fyllt faren, borta liksom marn men mitt har som- är, hon ä n n u höstens hela s k ö n h e t bär.
Vår i skogen!
doft af Ljufva saga — fågelsång och svärmeri, hägg och bäck, som sjunger, trotsig: Höst i skogen!
Inga sånger, stilla ting liksom stelnadt hjärtblod jag lyser ung är och fri!
vemod, dödt all- — lönnens blad så dunkelrödt.
Men ändå, hur du kan stråla, u n d e r b a r a, gyllne höst, tända minnen ifrån våren i ett stackars bröst!
fattigt I ditt ljus, liksom IDUN förklaradt, 343 stiger hela lifvet årens sorg fram, och till marken, jämte bladen, och Mot den med ett bleka aftonhimlen skam.
tecknar sig då, klar och stänk falla mild, af g u l d från hösten utan s k u g g o r hennes Daniel bild.
Fallström. '
* Öron i vår tid.
et är ett af alla väl kändt faktum, att nervsystemet hos vår tids kulturmän- niska är irriteradt, ömtåligt, sjukt.
Natur- människan, » vilden », vet ej af några ner- ver, hvaraf ju ock hans grymhet såväl som hans egen förmåga att i förvånande grad uthärda kroppssmärta får en förklaring.
I all synnerhet är det den för högtryck gående storstadsinbyggaren af de bildade klasserna, som besväras af sjuka nerver, och sedan nu äfven kvinnan ryckt fram och ställt sig i kulturarméns led, sedan hon jämte mannen arbetar för den ekonomiska utkomsten, också hon.
Till dessa kvinnliga, mer eller mindre hårdt angripna nervpatien- ter ville jag här komma.
Mången gång torde det nog hända, att dessa mellan så till sagandes yttre och inre plikter slitna kvinnor — mellan dem mot samhället direkt, såsom välgörenhet, folk- upplysning m. m., och dem hemmet åläg- ger — eller dessa kvinnor, som jäktas af arbetet för det dagliga brödet, att de, säger jag, önska sig tillbaka i eller åtminstone med en känsla af hvila och välbehag låta tanken dröja vid den lugna tid, hvarom de gamle berätta.
Den tid, mena vi, då man visserligen steg upp kl. 5 om morgo- nen, men fick gå till sängs redan kl. 9 på kvällen, då man i ostörd ro satt i väfstolen eller skötte baket under morgontimmarna och om eftermiddagarna slog sig ned med sitt handarbete vid det med ett par talgljus upplysta salsbordet, där samtliga familje- medlemmar församlades och där skönlitte- rära arbeten i många delar förelästes högt (man hade tid till sådan läsning då); då man fick nöja sig med den salta maten och enformigheten hela långa vintern, men i stället ägde lugnet, sinnesron; då hjärtklapp- ning var något okändt, o m man undan- tager ungmöns känslor, när kornettens sabel hördes skramla i förstugan, och då man lika litet visste af sömnlöshet som sulfonal och morfinspruta.
Men månne väl en nutidskvinna, äfven af de icke mest avancerade, på allvar skulle vilja blifva försatt tillbaka i tiden?
Var det verkligen bättre förr än n u?
Vi tveka ej att därpå svara ett bestämdt nej.
Var man i våra mödrars och mormödrars tid mindre nervös, hade man antagligen till följd af den mindre hygieniska dieten mera magkatarr (magsyra), för att nu ej upp- draga andra jämförelser.
Och börjar man önska sig tillbaia, hvar skall man egentli- gen stanna?
Vid 1830-talet eller vid den obekväma tid, hvarpå vi nyss i » Gamla Stockholm » sett en profbit, eller vid den, då våra förfäder lefde i jordkulor, närde sig med jakt och fiske och klädde sig i djurhudar?
Det sistnämnda vore ju det mest konsekventa.
A h n e j, vi äro nog, den ena med den andra, i grund och botten så glada att lef va i det nittonde århundradets slut, trots tidens uppfordrande till det yttersta af vår kraft, trots sammanträden, möten och enerverande telefonringningar, trots det måhända onatur- ligt forcerade kvinnoarbete, som är rådande.
Men, som sagdt, nervpatienter se- vi rundt omkring oss, o m vi ock äro nog lyckliga att möjligen själfva ej höra till deras tal, och hvar och hur finna boten för dessa?
Ja, den som tillfredsställande kan be- svara den frågan, den är en mänsklighetens välgörare, värdig ett hedersrum bland dess stormän, men ännu är han icke kom- men.
Ä n d å mycket mindre tro vi oss i lycklig besittning af något arcanum mot den tidssjukdom, vi här påpekat, mot denna oreflekterade sinnesoro, denna ljudkänslig- het, denna feberaktighet och otålighet.
Af- sikten med dessa rader var blott att fram- hålla ett och annat, som törhända kunde blifva någon till hjälp och gifva ämne till eftertanke.
En noggrann tidsindelning har ofta och med rätta i Idun nämnts som en viktig faktor i fråga om medhinnande af olikartade plikter och göromål.
Utan att i minsta mån vilja rubba denna förträffliga regel, utan hvilken ingen verkligt gagnande verksamhet är tänk- bar, måste det dock sägas, att den icke alltid och allestädes är fullt genomförbar.
I synnerhet är detta förhållandet inom hemmets värld, på den grund att vi där hafva att göra med lefvande, oberäkneliga människovarelser, som ej vilja finna sig i att gå så säkert som kronometrar.
Vi för- söka nog att draga upp dem och sköta dem så ordentligt som möjligt, men ett, tu, tre ha de små urverken dragit sig, och vi dra- gas med dem ur den uppgjorda ordningen.
Är du därför mor, så vet du, huru oak- tadt det bästa arbetsschema göromålen stun- dom hopa sig så, att du med en gammal känd prästman och andlig skriftställare är färdig.att slå dig för pannan och utbrista: » Oj, o j, o j, hvar skall jag börja och hvar skall jag sluta? » Du känner dig ej situa- tionen vuxen, blir nervös och irriterad och följaktligen mindre duglig till det du har att utföra.
Jag vet därvid intet bättre råd att gifva än detta: lämna så vidt möjligt tanken på det hela och tag dig lugnt en detalj före!
Du kan ändock ej uträtta allt- sammans på en gång, du blott sliter ut dig med tanken på detta myckna, som borde göras, som kanske till och med redan borde vara gjordt.
Tag en timme, en sak i sen- der, ej hela veckans, hela dagens arbete på dina axlar i denna stund!
Det är den bördan du ej rår med, som nöter ut dig i onödan.
Var » ganz bei der Sache », inte till hälften, till två tredjedelar, med en del af hjärnan sysslande med annat.
Du skall då få se, huru härfvan småningom reder ut sig, huru denna först utförda detalj lik- nar den först lösta knuten; den nästa blir lättare och till sist har du lyckats nysta upp det trassliga garnet, som att börja med föreföll dig nära nog omöjligt.
Tiden är verkligen så dryg, så tänjbar.
Den räcker till märkvärdigt mycket, när den användes troget och i lugn.
Betvinga därför ditt sjukliga jäktande, och skona på detta sätt ditt nervsystem!
IDUN 3U Orsaken till den myckna oron är nog emellertid äfven att söka djupare än i ner- verna.
Den sitter i hjärtat.
Liksom kvin- nan i socialt hänseende lämnat omyndig- hetsåldern, barnaåldern så att säga, och härigenom fått sig ökadt arbete, ökade plik- ter pålagda, plikter dem mannen förr en- sam bar, har hon äfven öfvergifvit det barnsliga förhållandet till Gud.
Hon inta- ger ej längre i religiöst afseende barnets ståndpunkt.
Hon hänger sig åt spekulatio- ner och tror ej på Fadern i himmelen, som styr hennes lefnadsöden.
Hon beder e j, hon har förlorat fäste och » di if ves hit och dit af vädret ».
Men vårt hjärta är skapadt för Gud, därför är det oroligt till dess det fått sin hvila i Gud, säger Augustinus.
Denna hvila vinnes ej på tänkandets väg, genom förståndets öfvertygande — den vin- nes genom hjärtats besegrande.
Här är således ett fall, där vi böra gå tillbaka.
T y för alla tider gälla den store Mästarens egna ord: » Hvilken som icke ta- ger Guds rike som ett barn, han skall icke komma därin. » Jag läste härom dagen en liten anekdot, som jag här finner vara ett så godt å propos, att jag tillåter mig återgifva densamma: Den berömde filosofen Fichte kom en gång i samtal med den fromme baron v. Kottwitz.
Samtalet rörde sig om religiösa frågor.
Fichte förklarade härvid, att han icke kunde tillmäta bönen någon betydelse.
Ett barn kunde det möjligen anstå att bedja, men alldeles icke den tänkande mannen: han hade att lita till sin vilja.
Tillspord om sin mening i denna fråga, sade v. Kott- witz: » Herr professor, när jag vaknar om morgonen och tänker på de många plikter, som den nya dagen ställer mig inför, och när jag i samband härmed tänker på min ringa kraft och mitt behof af tålamod och kärlek, kan jag ej annat än utbedja mig min himmelske Faders hjälp.
Och om aftonen när jag går till hvila och erinrar mig så mycket, som försummats och felats under den gångna dagen, kan jag icke somna lugnt, förrän jag bedt o m tillgift för det felade. » — » Herr baron, » sade då Fichte, » jag önskar, att jag befunne mig på eder ståndpunkt. » — Icke långt därefter insjuk- nade Fichte och dog.
Det befanns då, att han genom testamente insatt v. Kottwitz, som han denna enda gång talat vid, till förmyndare för sin ende son.
Ellen Bergström.
* I m n i barnkammare.
är är soligt och skönt i min barnkam- mare om morgnarne, och det är en ljuflig syn som möter en mammas öga, när hon tittar dit in.
Tre små korta sängar, klädda med skärt, stå i rad vid den ena väggen och tre små ljuslockiga töser residera därinne.
Vakna äro de med solen och allra piggast just på morgonkvisten.
Den äldsta, 5-åringen, Brunöga som hon kallas, står där upprätt i sängen med det ljusa håret ringlande sig kring ansiktet och den långa hvita nattdräkten en smula uppdragen, färdig att utföra det första lilla tjufpojkstrecket för dagen.
Blåöga, 4-åringen, har nyss satt sig upp, gnuggar sina stora blå ögon och har ännu inte riktigt kommit ur drömvärlden, där vargen och rödlufvan säkert spelat en stor rol.
Och så Lillan, som är allra näpnast, — hon har förstås befriat sig från täcke och andra sängens tillbehör — står ömsom på fötterna och ömsom på hufvudet — sätter sin lilla näsa i vädret och ser lustig ut.
Mamma gläntar på dörren — genast skrika tre små barnaröster: » K o m m a in till m a m m a!
» och så i en fart upp ur sängarna!
Lillan blir förstås buren på mammas arm.
Så bär det af in i sängkammaren och upp i mammas stor säng, ner under täc- ket, — där bor vargen i mörkret — h u!
- men roligt är det.
— Tre ungar och en mamma i samma säng — trångt är det ju, men hvad gör det '?
— Nu måste pappa plågas litet.
» Pappa haver, » säger Lillan och drager honom i skägget.
Pappa slår upp det ena ögat, säger sömnigt: » mina älsklin- gar », vänder sig o m och » haver » igen lika godt.
— Så skall mamma tala om kos- sorna, fåren och alla de andra lustigheter- na ute ifrån landet i somras.
Ögonen lysa och små barnamunnar stå halföppna af för- tjusning.
— Men allt roligt tar fort slut!
Där kommer Gagga — barnjungfrun — och en liten tös om sender tages in i barn- kammaren fram till de små tvättställena med blommiga omhangen, där tvål och vat- ten användas i riklig mängd — ej alltid till oblandad tillfredsställelse.
Sist kommer turen till Lillan.
» Hvems Gullebarn är Lillan, » säger mamma.
» Mam- mas dullebarn, » blir svaret — så en kyss och en famn af små mjuka armar till af- sked.
Dörren stänges till barnkammaren på en stund.
— Där jollras och skrattas, och då och då höres äfven ett litet tjut, när ett motsträfvigt öra måste gnuggas riktigt rent och fint.
Snart äro de färdiga, och tre par små trippande fötter gånga utför trappan ner i salen.
Barnkammaren står öfvergifven för en stund.
Under dagens lopp blir den dock skådeplats för mången fröjd och mången sorg.
Det lider mot kvällen — klockan blir 6, brasan nere i pappas rum är nästan ut- brunnen och sagorna börja taga slut för mamma.
Då ljuder Gaggas r o p: » Barn, maten är uppe! » och så bär det af uppför trappan, där chokolad och skorpor vänta.
Det sma- kar utmärkt!
» Mamma, får Gud också sådant här godt, eller hvad äter G u d?
» frågar Brunöga.
» Gud behöfver ingen mat, » säger mamma.
Brunöga tar sig en liten funderare.
» Men mamma, när vi komma till Gud och bli hungriga, så har han nog litet mat att ge oss ändå. » Blåöga har inte fått så många tankar i sin lill hjärna ännu, hon är först afklädd och spatserar omkring i paradiskostym, tills hon blir fångad af Gagga, behörigen tva- gen och iklädd natthabit.
Mamma får skynda sig, om bönen skall hinna läsas, ty Blåöga sluter sina stora ögon få minuter sedan det lilla lockiga hufvu- det kommit ner på kudden — och sofver så sin ljufva barnasömn.
Snart ligga där tre små töser i en rad.
Det är tyst och stilla i barnkammaren.
1897 Sof sött, mina älsklingar, må Gud hålla sin skyddande hand öfver eder nu och alltid!
* J tjänarinnefrågan.
» Spänn ej b å g e n f ö r högt. » åvida Iduns redaktion tillåter, skulle äfven jag vilja säga min mening i saken.
Det är djärft af mig, ty jag vet att jag kommer att begå en hel hop fel både i stilistiskt hänseende och med mina mindre förnäma uttryckssätt, men som » förmildrande omständighet » skall jag be att få förutskicka några » biografiska uppgifter » om mitt tilltagsna jag.
Som en fattig änkas fattiga barn har jag ej åtnjutit annan skolundervisning än den folkskolan på landet bestod sina lär- jungar för 25 år sedan, och då jag slutat skolan och blifvit konfirmerad vid 14 års ålder, kom jag omedelbart ut som rätt och slätt tjänste- flicka.
Med detta » yrke » fortsatte jag, omby- tande husbönder med längre eller kortare mel- lanrum, tills jag blef förlofvad och gift med en man, hans ställning är sådan att jag nu i 10 år själf haft tjänare och varit husmor.
Om jag med detta mitt » föregående » ej är kompetent att skrifva tidningsartiklar, så borde jag vara desto mera kompetent att skilja och bedöma den olika ställning, som matmodern och tjänarinnan inta till hvarandra.
Jag har ej kommit så upp i välmåga, att jag glömt mina tjänande systrar och deras många svårigheter, men då nästan alla insändarinnor och E.
K. isynnerhet tyckas fast beslutna att anse och behanda dem som martyrer, så fordrar rättvisan att någon ställer sig på husmödrarnas sida och försöker visa, att dessa verkligen ej äro sådana oresonliga styg- gelser, som allmänheten nu fått anledning att tro dem vara.
K:s artikel genomgås ju visserligen af en god och human anda, men litet af välviljan bor- de E.
K. låtit tillfalla äfven matmödrarna.