Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då likväl de fördelar, som uppkomma genom decimal-systemets införande, äro, i min tanka, af den mest betydande vigt, ej blott för lättnad i alla räkenskaper, utan hufvudsakligen derför, att, då de theoretiska kunskaper, som kunna bibringas den större allmänheten alltid måste blifva af obetydlig omfattning, bör man för att dessa ej skola blifva utan gagn, vidtaga alla medel att underlätta tillämpningen af de praktiska vetenskapernas resultater äfven af de mindre kunnige, hvilken fördel, enligt min åsigt, i hög grad befordras genom den enkelhet, decimal-systernets användande tillåter vid all sådan praktisk tillämpning, deri räkning förekommer; så anser jag
Utskottet ej bordt förkasta motionerne i hvad principen att införa decimal-systemet för mått, mål, vigt och mynt beträffar, helst Konung och Ständer redan för 28 år sedan denna princip antagit och nu pj finnes något skäl taga detta steg tillbaka, sedan, under den tid derifrån förflutit, de praktiska vetenskaperna fått en mycket större och isynnerhet mera populär utsträckning.
Det förslag, Utskottet afgifvit, medför visserligen borttagande af den mängd olika slags mått, mål och vigt för närvarande finnes, men då äfven dennna öfvergång till ett nytt förhållande, enligt mitt förmenande, korame att medföra i det närmaste samma svårigheter, som öfvergången till hvarje annat nytt system, torde långt mera skäl vara att på samma gång vinna enhet i systemet och decimal-indelningens fördelar.
Att Rikets Ständer skulle uppgöra ett fullt detaljeradt förslag till ett nytt system för mått, mål, vigt och mynt torde dock mötas af stora svårigheter, hvarföre jag, för min del, anser, att Utskottet bör tillstyrka Rikets Ständer, att aflåta en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit, uttryckande att:
Rikets Ständer, öfvertygade om nyttan att i afseende på ej mindre rikets mynt, än mått, mål och vigt införa ett enklare system, grundadt på decimal-indelningens konseqventa och vetenskapliga tillämpning, anhålla, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta och vid nästa riksdag i nåder förelägga Rikets
Ständer ett fullständigt förslag i berörde afseende, dels och framställande följande bestämmelser, såsom varande, enligt Bih. till II.
Prot. 1850 <$• 1851. 8 Sami. 27 Haft. 2 10 Allm.
Utlåtande, N:o 119.
Ilikets Ständers åsigt, nödvändiga vilkor derför, att ett nytt system för mynt, matt, mål och vigt må kunna antagas och utan allt för mycken svårighet i landet införas. 1:0.
Att de nya enheterna skola så litet, som möjligt, afvika från de nu brukliga, i hvilket afseende förslagsvis uppgifves 1 r:dr rgs såsom enhet för myntet, foten för längdmåttet, qvadratfoten för ytmåttet, kubikfoten för alla rymdmått och viktualie-skålpundet för vigt, allt med erforderliga öfver- och underafdelningar efter decimal-indelningen; 2:o att nya namn gifvas åt de nya måtten, för att undvika den oreda, som uppkomme om två olika qvantiteter skulle benämnas lika; 3:o att behörigen lång tid utsättes emellan det nya systemets antagande och det gamlas slutliga aflvsande, lör att under denna tid dels genom folkskolorna, dels genom jemförelsetabellers spridande och dels genom båda systemernas samtida bruk, kunna bibringa landets innevånare en, så vidt möjligt är, allmän kännedom om det nya systemet och dess användande; samt 4:o att för underlättande af det nya systemets slutliga införande i sin helhet, de delar deraf, som angå mynt eller vigt såsom bäst egnade ått inöfva allmänheten i det nya systemets begagnande, böra allmänt påbjudas ett eller annat år förr än de nya indelningarne för mått och mål.” Häruti instämde herr grefve Taube, H. E., herr friherre Stedingk, Styrbjörn, herr Hjärne, H., herr prosten Arrhenius, samt herrar Lundh och Hesselgren. 1:0 119.
Anis. till Exp.-Utsk. d. 10 Juli 1851, kl. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om revision af Kongl. Förordningen om mått, mål och vigt samt utfärdande af Reglemente för spanmålsmätning.
Uti en från Hedervärda Bonde-slåndet lill Utskottets behandling öfverlemnad motion, har Riksdagsfullmäktigen Josef Holm från Stockholms län fästat uppmärksamheten på åtskillige missbruk, som förmenats ega rum vid tillämpning af de i Kongl. Förordningen, Allm.
Utlåtande, N:o 119. \ 1 angående mått, mål och vigt af den 29 Maj 1739, meddelade föreskrifter, i afseende å uppmätning- af spanmål och hvarigenom nästan hvar och en landtbrukare skulle fått vidkännas förluster och obehag vid leverans af sådan vara.
Till de mest gängse obehöriga mätningssätt ansåg motionären kunna räknas: att säden från skofvel icke, såsom sig borde, tätt öfver tunnbrädden, sakta östes öfver ändan af skofvelbladet, utan störtades i tunnan, hvarigenom säden sammanpackades; att det sällan tilläts leverantören att, i enlighet med förordningens föreskrift, sakta hälla säden från säcken i tunnan; att vid sådane tillfällen kapparne vanligen togos från den ifyllda tunnan, då, så vidt mjöligt vore, den i tunnan varande säden sammantrycktes med kappmåttet, allt efter den mätandes färdighet och öfning i dylika värf; samt alt kapparne rågades, i stället för att strykas, med flere obehöriga mätnings-åtgärder.
Dessa oredor trodde motionären till någon del härleda sig derifrån, att ifrågavarande Kongl.
Förordning, öfver 100 år gammal, dels kommit i förgätenhet, dels för den del af allmänheten, som icke har tillgångar eller behof att förskaffa sig serskilda lagsamlingar, icke kunde genom köp erhållas, och dels för den större allmänheten icke vore nog fattlig.
För de omförmälde olägenheternes afhjelpande har motionären föreslagit “en revision af högstberörde nådiga Författning, rörande mått, mål och vigt, och att, på grund af de deri uttryckta förhållanden och bestämmande!) , ett serskildt reglemente för spanmåls mätning, kort^och tydligt upprättas, med stadgande, att sådant på hvarje ställe, der spanmål levereras och emottages, skall, vid bestämdt ansenligt vite, finnas för hvars och ens rättelse anslaget; hvarjemte och till förekommande of det underslef, som vid sädens in skylTlande i målkärilet kan uppkomma, och hvilket aldrig kan afböjas, så länge säden af mätaren omedelbarligen skyfflas i måttet“, motionären jemväl föreslog, “att till begagnande vid spamnåls-mätningen införes en fotställning, öfverst innehållande ett rum eller tratt, deri säden inskyfilas och hvarifrån, medelst en ränna, slutande sig tätt öfver målkärlets brädd, sädén på så sätt komirie rinnande i målkärlet, utan att den mätande kunde hafva någon inverkan på sädens sammanpackning deri’’.
Jemväl vid 1840 och 1841 årens riksmöte väcktes förslag i enahanda syftning, som nu förevarande, men afstvrktes af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-utskottet (i Betänkande K:o 33) på den grund, att det ifrågaställa nya mätnings-sättet skulle, bland andra olägenheter, medföra allt för stor tidsutdrägt; och blef Utskottets betänkande af samtliga Riksstånden bifallet. 12 Allm.
Besvärs• och Ekon.-Ulsk.
Utskottet har tagit förevarande motion i öfvervägande; men då Utskottet anser nyss omförmälde, med det föreslagna nya sättet att mäta spanmål förenade, olägenhet vara af stor vigt, samt å andra sidan det nuvarande mätningssättet icke, Utskottet veterligen, gifvit anledning till några allmännare klagomål, finnér Utskottet sig böra afstyrka all åtgärd för införande af det uti motionen föreslagna sätt för mätning af spanmål; men då Utskottet delar motionärens åsigt om angelägenheten deraf, att de föreskrifter, som i afseende å mätning af spanmål äro gällande, må blifva mera allmänt kände, än de nu äro, får Utskottet hemställa, huruvida icke Rikets Ständer må finna skäl till Kongl. Majit ingå med underdånig anhållan, att ett sammandrag af de sladganden, som äro gällande i afseende på mätning af spanmål, måtte varda utarbetadt och genom Kongl.
Maj:ts nådiga försorg kungjordt, jemte nådig föreskrift, att detsamma, vid bestämdt vite, skall finnas anslaget å hvarje spanmåls-magasin i städer och köpingar, samt i öfrigt å de ställen, der sådant kan finnas af nöden, hvarom Konungens Befallningshafvande skulle ega meddela föreskrift.
Allm. Bcsv.- o. Ekon.-Utsk. Utlåtande, M 120, 1 m 120.
Ank. lill Exp.-Utsk. d. 10 Juli 1881, kl. 7 e. ni.
Utlåtande, i anledning af vackt motion om Oresundska lullaf giftens upphörande för Svenska fartyg.
Till Utskottets behandling har från Välloll. Borgare-Ståndet blifvit öfverlemnåd en af herr J. G. Schwan väckt motion om vidtagande af åtgärder till svenska handelns befriande från den afgift, som tili Danmark erlägges för genomfarten af Öresund.
Att denna svenska undersåters skyldighet att till danska kronan erlägga skatt för rättigheten att segla i ett farvatten, som löper midt emellan Skåne och Seeland, och sköljer bådas strander, icke har sin grund i billighet och sakens natur, utan endast vore en följd af krigsolyckor, har motionären ansett ovedersägligt och af historien ådagalagdt.
Under det Sverige egde framgång i krig, till och med då
Danmark ännu herrskade öfver båda de kustländer, som innesluta Öresund, tillerkändes Sverige, genom freden i Brömsebro 1645, fullkomlig tullliihet i sundet och Balterna för handelsvaror af alla slag.
När sedermera, genom fredssluten i Roeskilde 1658 och i Köpenhamn 1660, Sverige blef egare af östra stranden vid sundet, ansågo båda nationernes regeringar och statsmän icke allenast att tullfriheten i sundet utgjorde en obestridlig följd af Skånes besittning, utan jemväl att dermed ytterligare vore förknippad rättigheten, att med strandens egare på gensidan dela de umgälder, hvilka af främmande nationers skepp lör sundets genomfart erlades.
Endast genom en bestämd afsägelse å svenska sidan uti Köpenhamnska fördraget, fann Danmark sig fortfarande tryggad t vid rättigheten att ensamt åtnjuta tullintraden i Sundet.
Hvad sålunda blifvit öfverenskommet och afhandladt iakttogs till adertonde seklets början, då Sverige, i följd af de för landet olyckliga krig, som nära 20 år, utan afbrott, fortfarit, nödgades underkasta sig att genom 9:de artikeln i fredstraktaten af den 3 Juni 1720, afsäga sig rättigheten till tullfrihet i Öresund.
Blidare skiften hade visserligen sedermera inträffat, men Sundska tullafgiften fortfar icke destomindre att betunga svenska handeln.
Beloppet af den skatt, sorn årligen utgår till danska kronan för skeppslaBih. till K.
Prat 1850 & 1851. 8 Sami., 28 Haft. 1 Allm.
Besv. o. Ekon.-Utsk. Ullålande, M 120. ster, hvilka passera Sundet till och ifrån svensk hamn, har motionären ansett utan öfverdrift kunna beräknas till 110,000 Riksbankdaler eller 146,666
R:dr 32 sk. svenskt banko, helst rättigheten till afgiftens uppbärande med den stränghet begagnades, att till och med fartyg, som gingo med varor emellan Landskrona och Engelholm, mäste betala tullumgälder i Helsingör; varande i nämnde totalbelopp icke beräknad den Sundska tull, som drabbade varor, hvilka under främmande flagga föras från eller till Sverige.
Icke mindre väsendtliga och betungande än omförmalde direkta kostnader, voro, efter motionärens tanka, de indirekta utgifter, hvilka, så länge svenska fartyg måste för klarering anlöpa danska kusten, belastade Sveriges handel, enär våra sjöfarande härigenom nödgades, till mehn för afsättningen af hvarjehanda produkter inom fäderneslandet, under uppehållet på danska sidan, inköpa åtskilliga förnödenheter tili ett pris, som ej alltid kunde af svenska rederierna kontrolleras; och har motionären antagit, att hela den summa, hvilken, i följd af Helsingörs nödtvungna anlöpande, af svenska handeln utginge, årligen utgjorde ett belopp af omkring 266,666
Härtill kommo andra olägenheter och förluster, hvilka icke kunde på förhand uppskattas i penningar, men voro af högsta vigt och ofta kännbarare, til! och med för handeln mera förstörande, än de i siffror utförda direkta och indirekta omkostnaderne, såsom: förspilld tid, fördröjd ankomst tili destinationsorten, äfventyr för last och lif, då Helsingör under storm måste anlöpas o. s. v. Varande af motionären erinradt, att någon tuliklarering i Helsingör icke, under hvad årstid som helst, kau påfordras från kl. 10 om aftonen till kl. 4 på morgonen.
Huru förderfligt alla dessa missförhållanden inverkade på Sveriges handel och sjöfart, insåges af hvarje tänkande fosterlandsvän, under önskan, att desamma, så fort ske kunde, måtte upphöra, och motionären vore öfvertygad derom, att en vis, för landets ära och undersåtarnas intressen vaksam, regering skulle från nationens ombud med välbehag emottaga en framställning i syftning att afskudda ett främmande, lika tryckande, som vanhedrande ok.
Konjunkturen syntes äfven just nu vara serdeles lämplig för delta ändamål, enär Kongl. Maj:t uti Sitt helsningstal till Ständerne tillkännagifvit, att Sveriges förhållanden till utrikes makter bära prägeln af upprigtig vänskap; att de förenade rikenas styrelse lyckats under de beklagansvärda stridigheter, som yppats i norden, att från skiljda häll tillvinna sig de mest ojäfaktiga bevis af förtroende och att Kongl. Maj:t aldrig upphört, att, i förening med allierade makter, bidraga till fredens återupprättande i grannriket på ett med denna stats värdighet och sjelfbestånd förenligt sätt.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har motionären föreslagit; att Rikets Ständer måtte i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes, med de ut - Allm liesv. o. Ekon.-Disk.
Ullålande, Jt» 120. 3 vägar, som äro i Kongl. Maj:ts makt och pä det sätt, Kongl. Maj:t lämpligast pröfvar, i näder »utverka upphörande en gång för alla och så snart omständigheterna medgifva, af de tullafgifter till danska kronan, hvilka blifvit, genom 9:de artikeln i fredstraktaten emcdlan Sverige och Danmark den 3 Juni 1720, ålagde svenska undersåter för deras fartyg, persedlar och handelsvaror, som försändas genom Öresund».
Innan Utskottet ingår i närmare pröfning af hvad motionären sålunda föreslagit, samt uttalar sina åsigter, rörande möjligheten för närvarande af den gamla tvistefrågans om Öresundstullen lösning på ett tillfredsställande sätt, har Utskottet ansett det ej vara oväsendtligt, att i minnet återkalla, under hvilken tid Sverige varit tillförsäkradt tullfrihet i Öresund samt då denna upphörde.
Efter upplösningen af Kalmar-unionen blef allmän tullfrihet för de tre nordiska rikena bestämd, äfvensom genom freden i Stettin år 1570, samt i ännu uttryckligare ordalag genom freden i Knäred år 1613. stadfästadt, att svenska skepp och svenskt gods skulle ega tullfrihet i Öresund.
Tid efter annan gjordes väl å danska sidan försök till rubbning i hvad som genom nämnda fredstraktater blifvit med Sverige öfverenskommet, och mångfaldiga förevändningar till pålagor-i Öresund på svenska sjöfarten begagnades, men alla härigenom uppkomna tvistigheter afslutades genom freden i Brömsebro den 13 Augusti 1645, då Sveriges tullfrihet i Öresund och Bälterna erkändes för alla varor, utan någon undersökning, hvarefter densamma ytterligare stadfästades genom fredstraktaterne i Roeskilde och Köpenhamn åren 1658 och 1660.
Sverige bibehöll den sedermera till 1720, men måste i sitt af krigen då utmattade tillstånd, för att köpa fred af Danmark, afstå derifrån, hvilket förhållande alltsedan fortfarit och serskildt bekräftats genom frederna i Jönköping år 1809 och äfven i Kiel år 1814.
Sverige förband sig uti 1720 års traktat att erlägga tull till »Konungen af Danmark och dess efterträdare» för sina skepp, gods och ■ varor, i allt på samma sätt, som engländarne och hoiländarne eller någon annan nation, som då eller framdeles i detta mål af Konungen i Danmark lindrigast ansåges; och bestämdes, i följd häraf, att tullafgifterna för svenska fartyg skulle utgå efter den s. k.
Christianopels/ca, är 1645 upprättade och år 1701 förnyade tarifen, enligt hvilken tullumgälderna för Holland beräknades.
Då missbruk likväl å danska sidan, i afseende å tulluppbörden, alltjemt egde rum, och slutligen framkallade bittra klagomål från svenska handlande och skeppsredare, så fann Kongl.
Maj:t sig häraf föranlåten, att år 1839 i ministeriel väg söka vinna rättelse uti uppbörds- och beräkningssättet af ifrågavarande tullumgalder, om hvilken nådiga åtgärd Rikets Ständer vid 1840—1841 årens riksdag 4 Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulsic, Utlåtande, JYi 120. underrättades.
I anledning af berörde nådiga tillkännagivande väcktes en motion vid samma riksdag, innehållande önskan, att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit begära, att alla möjliga medel måtte varda begagnade för ernående af ifrågavarande rättelser, samt remitterades till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som deröfver afgaf utlåtande den 19 Maj 1840 [JM 51) och, efter detsammas återremitterande, nytt betänkande i ämnet den 6 Oktober samma år [JM 112).
Med gillande af det sednare, alläto Rikets Ständer en underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 30 December 1840, (JM 178), hvaruti de förklarade sig beredde att, i allt hvad på dem ankomme, understödja de kraftigaste och mest ändamålsenliga åtgärder, som Kongl.
Majit härvid kunde pröfva nödigt besluta.
Uti Ekonomi-Utskottets nämnde utlåtande och betänkande lemnades en utförlig redogörelse för hvad uti denna fråga sig tilldragit, äfvensom rörande det skick, hvari den sig då befann; och får Utskottet nu inskränka sig att desamma, till upplysning i berörde afseenden, åberopa, enär det tilläfventyrs ledde till för stor vidlyftighet att dem här intaga.
Deremot har Utskottet ansett sig böra, med ledning af de upplysningar i ämnet, som Utskottet meddelats, nogare redogöra för hvad från nämnde tid, eller Ar 1840, blifvit frågan om Öresuridstullen vidgjordt, och således ej mindre beträffande fortgången och afslutandet af ofvanomförmälda år 1839 med Danmark öppnade underhandlingar, äfvensom resultaterna deraf, än ock rörande en utaf Preussen år 1846 utverkad nedsättning af nämnde tull m. m., som till ämnet hörer.
Uti den från Kongl, svenska till danska regeringen år 1839, rörande denna fråga, afgifna memoire, framställdes, efter utveckling af för handen varande förhållanden, begäran om rättelse af de missbruk, som under längre tid förelupit och fortfarande egde rum vid Öresundska tullkammarens beräknande af tullumgälderna, serdeles för de flera varuartiklar, som icke funnos uti Christianopelska tarifen upptagna, och hvilka missbruk uppkommit genom afvikelser från principen och ordalydelsen i de äldre traktaterna om ifrågavarande tull.
Danska regeringen gaf härå ett dels undvikande och dels afslående svar, som framkallade från svenska sidan en ny memoire, på hvilken dock icke ens försök till vederläggning följde.
En officiel och formlig protest afgafs då, på svenska regeringens befallning, emot alla umgälder, som uppburos i Sundet och Bälterna utöfver hvad de i kralt varande traktater stadgade och godkände, hvilken protest, äfvensom berörde memoirer, delgafs de i frågan intresserade makters regeringar.
Af dessa fann sig engelska regeringen likväl ensam föranlåten, att efter någon tid biträda de gjorda fordringarne, och straxt derefter ingick
Danmark i underhandling med engelska och svenska regeriugarne.
Till en början afsändes tvänne tullembetsmän i Maj må - Allm.
Besv. o. Ekon.-Utsk. Utlåtande, JM 120. 5 nåd 1841 till London, der de, i förening med engelska general-konsuln i Danmark, uppgjorde en preliminär öfverenskommelse, hvarigenom tullsatserna på en del i?a~ ruartiklar, som icke äro i Christianopelska tarifen specificerade, nedsattes ganska betydligt, efter principen af 1 procent i tull af varornas värde på aflastningsorien.
Dessa nedsättningar godkändes af svenska och danska regeringarne uti en den 19 Juni samma år i Stockholm utväxlad deklaration, hvarigenom de antogos att för de förenade rikena vara gällande för en tid af 10 år, räknad från och med den 15 Juni 1841 och framgent, intilldess 12 månader förflutit från och med den dag, då en af respektive regeringarne för den andra tillkännagifvit sin afsigt, att låta denna öfverenskommelse till sin kraft och verkan upphöra.
Härvid blef äfven beramadt, att öfriga med ämnet sammanhängande frågor skulle afhandlas vid en allmän konferens, deruti för andra makter jemväl stöde öppet att deltaga.
Denna konferens egde rum i påföljande Juli månad uti Helsingör, men endast emellan svenska och norrska, engelska samt danska kommissarier, hvilka, enligt den instruktion, som lemnades dem, det ålåg, dels att granska och bestämma de tullsatser å varor, som icke voro genom Christianopelska tarifen fastställda, eller blifvit bestämda genom den förenämnda konventionen i London, dels ock att reglera beloppet af tullsportlerna och andra extra afgifter på Sund-passerande fartyg, dels ändtligen att vidtaga lämpliga mått och steg, för att påskynda fartygens expedition vid tullkammaren och förebygga defraudationer af de stadgade tullafgifterna.
Till följe häraf företogo kommissarierne revision af tulltarifen samt genomgingo de reglementariska stadgarne, angående tullklareringen, expeditionstiden på tullkammaren, lastdokuroenternas form, bestämmelserna af mått, mål och vigt, hvarjemte de behandlade frågorna om de s. k. tullkammare-sportlerna och lyrafgifterna; och afslöts, efter fullbordande af detta arbete, den 23 Augusti 1841 i Helsiugör, till reglerande af berörde förhållanden, en konvention, att gälla lika länge och med samma uppsägningstid, sorn den af den 19 Juni.
Det hufvudsakligaste af denna konvention offentliggjordes genom nådig kungörelse den 22 December 1841 (Svensk Författningssamling
JVs 66), hvarmed följde förteckningar å de, dels genom förenämnde deklaration och dels genom konventionen fastställda tullnedsättningar.
Då vid underhandlingarne härom, Christianopelska tarifen skulle lemnäs orörd, men de flesta och väsendlligaste svenska och norrska export-produkter äro uti denna tarif tullbestämda, så kunde uågon nedsättning af Sundstullen för dessa artiklar i allmänhet icke åstadkommas, utan endast å några färre, såsom bräder af vissa dimensioner, stäfver, bränvin o. s. v., och följaktligen ingen synnerlig direkt fördel vinnas för våra produkters tullbehandling i Öresund.
Deremot kom de hand - G Allm.
Besv. o. Ekon.-Utsk, Utlåtande, JVS i20. lande och konsumenterrie i Östersjöhamnarne tillgodo deri tull-lindring, som besttfmdes på en mängd andra handelsvaror, såsom kaffe, kakao, en del specerier, socker, färgträd, bomullsgarn, flerfaldiga bomulls-manufakturvaror, allt efter den i Christianopelska tarifen följda princip af 1 procent utaf varuvärdet.
Tullkammare-sportlerna, som efter äldre traktaterna utgingo med 2 Sp:s för hvarje fartyg, men hvartill kommo i Sp:s i fattigpenningar för det fartyg, som ej hann att klarera inom ordinarie expeditions-tiden, eller II timmar dagligen om sommaren och 6 timmar på vintern, samt dessutom åtskilliga extra sporteialgifter, bestämdes uti konventionen till 3 Spis, under vilkor, att expeditionstiden ökades under sommaren till 15 timmar, och under vintern till 12 timmar dagligen, samt att alla extra sportler försvunne, äfvensom att sportelafgiften nedsattes efter en graderad skala för fartyg af mindre än 2G lästers drägtighet.
Vid underhandlingen om fyrafgifterna, hade engelska kommissarierne föreslagit, att danska regeringen måtte förbättra fyrarne i Sundet och Bälterna, samt ombesörja inrättandet af några nya sådana dels ä danska och dels å svenska sidan och deremot erbjudit att förhöja fyrpenningarne med '/> Spis för lastad t och % Spis för barlastadt fartyg af öfver 20 lästers drägtighet, hvilket antogs å danska sidan, men afstyrktes af svenska och norrska kommissarierne, hvarföre ock lyrafgifterne för de förenade rikena vid konventionen bibehöllos oförändrade.
Deremot uppstodo, efter konventionens afslutande, nya underhandlingar i detta ämne, då Sverige serskildt begärde, att det årliga bidrag af 5,500 Spis, som Danmark, efter 1660 års traktat, erlagt till Sverige, för underhåll af de svenska fyrarne vid sundet, måtte i betraktande af de långt större omkostnader, sora Sverige nu använde' på sitt fyrväsende vid denna segelled, ökas till 10,000 Spis årligen, hvarförutan serskildt för de norrska fyrarne vid Kattegat begärdes ett årligt bidrag af 3,500 Spis.
I förbindelse med denna underhandling, sattes af svenska kommissarierne begäran om tullfrihet i Sundet för den svenska kustfart, som idkas med mindre däcksfartyg och öppna båtar med varor af inhemsk produktion från en svensk hamn till en annan.