Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Rrdr bildas dels af de 500,000 Rrdr, hvarmed fonden för belåning af publika papper, blifvit vid innevarande riksdag förminskad, dels af äldre odisponerade vinstmedel, samt dels af den från och med detta års början till och med 1853 års slut inflytande behållna vinst, under iakttagande, att det bestämda maximum för sedelstock härigenom icke öfverskrides; kommande de från fonden för publika pappers belåning anvisade 500,000 Rrdr, att härtill begagnas, intilldess desamma erfordras i och för Filialbanker.
Banko-Utskollets Utlåtande, JM 65. 11 Reservationer:
Af herr Nordenfelt, J■ A.
»Val hade jag hoppats att, efter återremissen af höglofl.
Banko-Utskottets Betänkande AfS 43, kunna undgå att reservera mig emot det förnyade förslag, hvilket i samma ämne från Banko-Utskottet skulle afgifvas, synnerligast när af de anmärkningar, som från Stånden ingått, det ville synas, som Utskottet icke saknat ledning för de förändringar, hvilka Stånden funnit nödvändiga att iakttaga; men då Utskottet icke ansett sig böra härtill lyssna och icke heller gifvit gilltiga skäl, hvarföre de af Stånden önskade förändringar ej kunnat af Utskottet antagas, vill jag icke underlåta att uttrycka mitt ogillande af det förslag, som nu äter af Banko-Utskottet förelägges Rikets Ständer, och skall jag, jemte hänvisning till den reservation, hvilken uti höglofl. Banko-Utskottets Betänkande As 43, pag. 26, finnes upptagen, bjuda till att ytterligare utveckla de skäl, som grunda min, af ingen öfvertygande bevisning ännu rubbade tro, att ifrågavarande förslag till supplerande af privatbanker och bildande af nya sådane lånerörelser icke bör af Rikets Ständer antagas.
För att kunna, i mera sammanhang, lemna öfversigt af ämnet i sin helhet, vili jag fästa mig: l:o vid Utskottets formella behandling af ämuet; 2:o vid mo tiverna för Utskottets förslag och olägenheterne af detsammas tillämpning, under jemförelse af de fördelar, jag trott vara förenade med det af mig inom höglofl.
Ridderskapet och Adeln afgifue, men af höglofl.
Banko-Utskottet ej upptagna förslag lill lånerörelsens bedrifvande af Riksbanken, i förening med enskilde aktie - egare; samt 3:o framställa förslag till reglemente, under förutsättning af Riksbankens och enskilde aktie-egares förening uti lånerörelsen.
Oaktadt alla de anmärkningar, som vid Utskottets förslag blifvit gjorde från Adel, Preste- och Borgarestånden, har Utskottet hufvudsakligast, med stöd deraf, att omförmäldta förslag blifvit af Bondeståndet anlaget, ansett sig kunna undgå, att åt dem gifva annat afseende, än att Utskottet ökat antalet af aktie-egare frän 20 till minst 30, och förändrat formen af Riksbankens medels-förstärkning från helt lån till , en femtedels kreditiv och fyra femtedels lån, men att inom Presteståndet med stor pluralitet, äfvensom inom Adeln med öfverlägsna röster, den åsigt gjort sig gällande, att Riksbanken gemensamt med enskilde aktie-egare borde bestrida lånerörelsen, har Utskottet icke velat uppfatta, ehuruväl samma mening äfven yttrats af talare inom Borgare-Ståndet, då desse åberopat den af mig af - 12 Banko-Utskottets Utlåtande, M 63. gifne reservation.
Då likväl en sammanjemkning af de olika åsigterna med största lättfiet kunnat verkställas, med mera säkerhet för Riksbanken kunnat beredas, under tillstyrkande af större fördelar för ej mindre enskilde trafikerande, än den stora allmänheten, synes det mig, att Utskottet icke bordt, eller, med iakttagande af sin pligt, icke kunnat, utan grundlige skäl, underlåta att öfverväga de, uti de trenne första Stånden yttrade meningar, så mycket mindre, som Utskottet, i saknad af den inom Bondeståndet förda öfverläggning i ämnet, ej kunnat bedöma hvilka skiljda meningar, der blifvit uttalade.
Hvad serskildt angår hufvudfrågan eller den, om lånerörelsen borde öfverlåtas helt och hållet till enskilda bolag, eller bedrifvas af sådane gemensamt med Riksbanken, hade Utskottet haft så mycket mera skäl att understödja den sednare grundsatsen, som Rikets Ständer under denna riksdag förordnat om ett nytt lånekontors inrättande på Gottland, hvarest penniuge-rörelsen skulle uteslutande besörjas af Riksbanken.
Detta beslut har äfven af Bondeståndet blifvit understödt, och derigenom af Riksstånden, med oförtydbara ord, den princip blifvit gillad, alt Riksbanken ej borde från lånerörelsen skiljas.
Man borde svårligen vilja påbörda Rikets Ständer en sådan inkonseqvens, att under en sednare månad af riksdagen besluta något, som lemnar tydlig bevisning alt en under samma riksdag vidtagen åtgärd varit ett förhastande, och för min del måste jag bekänna, att äfven genom den mångsidiga behandling af ämnet, som inom Utskottet egt rum, jag icke kunnat öfvertygas, att hvarken Rikets Ständer eller Utskottet, som tillstyrkt lånekontoret i Wisby, haft skäl till en sådan öfvergång, som jag måste beklaga, om den blifver utförd, då inga vigtiga och förut okända omständigheter dertill föranledt.
Af hvad jag tagit mig friheten anföra, vill jag förmoda, man skall finna, att jag icke saknat skäl för den öfvertygelse, att Bondeståndets antagande af Utskottets förslag icke utgjort hinder för Utskottet att frånträda sitt första förslag, helst, med erkännande af dess flere fördelar, det likväl skulle kunna vara en tänkbarhet, att något mera ändamålsenligt kunde genomföras, och, i sådant fall, ett Stånds antagande af ett förslag, hvilket synes dem godt, ej skäligen borde lägga hinder för samma hufvudsakliga ändamåls vinnande genom förmånligare medel, hvaremot, om Utskottets grundsats antoges, ett Riksstånds beslut skulle blifva äfven i de vigtigaste frågor afgörande.
Ett ytterligare stöd för min mening, att Utskottet bordt taga uti närmare betraktande, huruvida icke Riksbankens och enskilde aktie-egares intresse, genom gemensamt bedrifvande af lånerörelsen, förmånligast borde hafva egt rum, hemtar jag af innehållet af 213 §, der Utskottet föreslår, såsom alternativer, de båda ytterligheterna, att företrädesvis öfverlåta lånerörelsen till enskilda bolag helt och hållet, eller ock, om detta ej lyckas, låta Banken uteslutande besörja densamma.
Banko-Utskottets Utlåtande, JU 63. 13 Jag hemställer till Rikets Ständers bepröfvande, huruvida ett sådant vacklande uti bestämmelser kan vara förenligt med ett förtroendegifvande finans-system, och huruvida icke just detta bäst ådagalägger Höglofl.
Banko-Utskottets obeslutsamhet uti afgörande om hvad som är för Riksbanken och det allmänna ändamålsenligast att tillgöra.
Lägger man härtill, att, uti samma paragraf, Utskottet till och med tillstyrker, att utvidga rörelsen vid nu existerande Låne-kontor, ehuru Utskottet, uti Betänkandet J\s 43, pag. 3—14, förklarat, att en allmän Låne-inrättning icke kan organiseras med den besparing i förvaltningskostnad, som vid en enskild sådan inrättning; och erkännas måste, att
Banken ej kan undgå vidkännas förluster af sin nuvarande rörelse vid Låne-kontoren, då eget intresse ej bidrager att, efter omständigheternas kraf, allvarligare pröfva förekommande omständigheters inverkande til! rörelsens fördel och säkerhet, så synes denna bekännelse, i förening med förutnämnde skäl, bordt förmå Utskottet, att uti sitt förslag antaga en medelväg, som, så vidt möjligt varit, aflägsnat det onda man öfverklagat, och hvilken lemnat utvägen öppen, att beträda hvilken bana, en framtida vunnen erfarenhet kunnat angifva såsom säkrast och i allo fördelaktigast, och icke, såsom nu skett, stifta för samma ändamål lagar, grundade på motsatta principer och medförande dessutom den olägenhet, att om Utskottets förslag antoges och ej befunnes i en framtid godt, återgången skulle vara förenad med lika stora svårigheter, som den, att nu skilja Privat-Bankerne från sin rörelse.
Då Riksbanken, enligt Utskottets förslag, skall förskjuta 3/4:delar af rörelsekapitalet, har Riksbanken icke styrka att lemna erforderlig summa, om meningen är, såsom Utskottet afser, att bilda ett nät af Banker öfver hela landet, och en orättvisa blifver derigenom begången mot de delar af Riket, som icke först anlitat Riksbanken om understöd.
Naturligtvis bildas sådane Banker först i de delar af Riket, der industrien är högst uppdrifven och följden blifver den, att de norra provinserne ginge förlustige den afsedda fördelen af Låne-inrättningen, som dock blifvit yrkad af flere olika motionärer och äfven nu inom Riksstånden.
Delade åter Riksbanken med enskildte rörelsekapitalet, blelve tillgången betydligen förstärkt, och med de medel, som nu äro afsedde, och dem, som framdeles kunde blifva tillgänglige från nuvarande Lånekontor, skulle kapitalet förslå för landets rörelse och medföra en jemnare fördelning och säkrare upptagande af nu ofruktbara kapitaler.
Då jag tillåtit mig detta företrädande resonnement, i afsigt att ådagalägga Utskottets behörighet att upptaga det förslag till Filialbanks bildning, hvilket jag tagit mig friheten framställa, såväl hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, som äfven inom Utskottet, med några förändringar, tillkommer mig, att lill närmare granskning taga under skärskådning, såväl de motiver, som legat till grund för 14 Banko-Utskottets Utlåtande, M 63.
Utskottets afgifne förslag, som äfven sjelfva förslaget, till den del, jag fiuner det anmärkningsvärdt, och dervid göra jemförelser med de fördelar, jag trott mig finna af Riksbankens delaktighet i Lånerörelsen.
Motiverne återfinnas hufvudsakligast uti Betänkandet JV2 43, hvadan jag måste återföra uppmärksamheten till detta, pag. 3—14, äfvensom jag, till undvikande af vidlyftigt upprepande och omskrifningar af skillnads-benämningar emellan de båda förslagen, upptager Utskottets förslag under M I och mitt under M 2.
Uti Betänkandet M 43, sid. 3, yttrar Utskottet, såsom skäl, hvarföre Lånerörelsen borde öfverlåtas till enskilde, »att Filial-afdelningar af Riksbanken, äfven »förutsatt, att sådane äro på ett ändamålsenligare sätt organiserade, än nuvarande »Låne-kontoren, icke kunna åt allmänna rörelsen gifva det lif och den utveckling, »som enskilde Bolag, hvilka bedrifva Lånerörelser, alltid måste lemna, enär, utom »annat, dessa sednare icke i sina operationer behöfva att bindas genom ett detal»jeradt reglemente, utan kunna verka i det interesse, hvilket för tillfället närmast »anses befrämja både allmän och enskild fördel, hvartill ytterligare kommer, att »anspråket på låneunderstöd från enskild Låneinrättning aldrig kan blifva så »ovilkorlig, som från afdelning utaf Riksbanken, hvarest alla anse sig fullt berät»tigade till undfående af lån, äfven om desse äro afsedde till improduktiva föremål.»
Att en sanning innefattas uti första delen af detta anförande, vill jag icke bestrida, utan erkänner villigt den förmånen, som tillskyndas förvaltningen, genom enskilde interessenters medverkan deruti, men deremot finner jag en stor olägenhet just uti de enskilde Bank-Bolagens uteslutande rättighet, att godtyckligt dirigera penningerörelsen, hvilket gifvit anledning till väl grundade anmärkningar mot Privat-Bankernes sätt att röra sig, då det icke torde höra till undantagen, utan åtminstone förr hört lill bestämmelserne inom vissa Banker, att ansökningar om större lån hafva företräde till bifall framför dem å mindre summor, äfvensom att ansökningar om lån, ställde att inom kortare tid betalas, beviljats framför dem, som sökas å längre tid.
Att enskilde Bank-Bolags-Direktioner kunna bilda en penninge-aristokrati, uti en framtid vådlig för samhällets bestånd, torde ingen kunna förneka; de äro oförhindrade att omättligt utvidga sin utlåning, samt åter indraga den, eller att förneka lånesökande omsättning af redan innehafvande lån, helst den sednare utvägen ofta länder till vinst, genom öfverräntor, och den förra utan tvifvel skulle hafva mäktigt inflytande på opinionerne, då en förmånsrätt kunde beviljas dem, som ställde sig Bolags-Direktionens önskningar till efterrättelse.
Det är icke utan, att man redan kunnat märka ett inflytande, som lagligt, Banko-Utskottets Utlåtande, J\f 63.
15 vidare utsträckt, kunde blifva svårare att motverka, än alla de öfrige olägenheter, man hitintills påbördat Privat-Bankerne.
Utskottet har uttalat sitt medgifvande till Filial-Bank-Bolagens berättigande att handla godtyckligt, då Utskottet velat på förhand inrymma rättigheten för förvaltningen att bedömma föremålet för de lånte medlens användande och fruktar banden af en reglementering eller kontroll.
Genom Riksbankens inträde lill någon del, enligt förslaget JV2 2, vore ett hinder lagdt för en godtycklig maktutöfning, och om Bank-Bolagen på detta sätt bildades, så föreställer jag mig, att Rikets Ständer skulle gifva sine Fullmäktige, och desse sina ombud i Filial-kontoren, fri- och rättigheter att handla efter det, på ändamålsenlig grund upprättade, reglementet, hvilket alldeles icke behöfde vara småaktigt, enär aktieegare alltid hade fördel af en säker och vinstgifvande rörelse, men olägenhet af en oförnuftig förvaltning, och just häruti låge den vigtigaste garanti för banken, ej blott i afseende å säkerheten för dess medel, utan äfven för revenyen deraf.
Godtycket vore äfven då bannlyst, och fluktuationer uti rörelsekapitalet nästan omöjliga, åtminstone skulle dessa alltid vara utan våda, hvilket nu ej, såsom Utskottet föreställt sig, är häudelsen, enligt förslaget JV2 4, ty Filialbanker kunna bildasmed 10,000 R:dr och röra sig med en million, samt indraga sin rörelse åter till primitiva kapitalet, oberoende af Riksbanken.
A pag. 15, belänkandet M 43 framställer Utskottet den förmodan, att om desse enskilde banker, enligt förslaget M 1, kunde utbredas till de flesta städer inom landet »skulle åter betydliga penningesummor, hvilka för närvarande äro »dragne ur nämnde rörelse derigenom, att de dels ligga uti allmänna och enskilda »kassor, dels äro under afsändning med posterne, gifvas lif, emedan tillfälle att »insätta dem på upp- och afskrifningsräkning samt att verkställa liqvider förme»delst transport på räkning Bolagsbankerne emellan, gjorde det obehöfligt att hålla »kassa och att per posto afsända kontanta penningar.»
Hvad beträffar de enskilde medlen, är det sannt, att ju mera tillfälle, som erbjudes att upptaga dem uti rörelsen, ju sannolikare är det, att de skola till disposition af desse penningeinrättningar ingå och genom dem fördelas till fruktbarhet uti allmänna rörelsen, och härutinnan hafva förslagen M i och 2 samma fördelar, men hvad åter angår de allmänna medlen och möjligheten att, genom disposition å en plats göra liqvid å en annan, så lärer det höra till de fromma önskningarne att sådant, genom förslaget M 1, kan åstadkommas, ty huru skulle man väl kunna begära, att statens medel eller andra af allmän natur skulle anförtros åt sådana Filialbank-Bolag, som de förevarande, som kunna uppstå uti hvarje stad, och skulle det ens vara med god ordning förenligt, att öfverlemna allmänna medel till sådana inrättningar, hvars solidité måste blifva alltid okänd, 16 Banka-Utskoltels Utlåtande, M 6S. då de sköta sina affärer godtyckligt, och hvilkas säkerhet hvilar endast uti förtroendet för bolagsmännen, för allt, hvad som på deposition samt upp- och afskrifningsräkning till sådan bank ingår.
Kan man val tro, att dessa banker skulle med hvarannan komma uti en sådan förening, att de allmänt accepterade hvarandras invisningar eller qvitteringar?
Förslaget M 2 deremot erbjuder dessa fördelar.
Med Riksbankens delaktighet i Filialbanken, med dess kontroll vid rörelsen, med denna mellanlänk gemensamt för alla de blifvande Filialbankerna, har man skäl att tro, att, tid efter annan, det vigtiga ändamålet kari uppnås, och att affärslifvet derigenom vinner den lättnad, som tarfvas, då möjligheten beredes en hvar, att utan omgångar och tidsutdrägt uppgöra liqvider genom de medel, som således frigöras och komma rörelsen till godo.
Då tvifvel hos en och annan låter sig förmärka, huruvida någonsin allmänna medel skulle kunna insättas uti sådana banker, ehvad sammansättning de än hade, tager jag mig friheten erinra, att mångfaldiga kapitaler äro af den natur, att de hela året om hvila räntelösa uti riinteriernas hvalf, andra uppbäras under en tid af menigheterne, ligga flere månader under och efter uppbördstiden ofruktbara, samt återgå sedan till kommunerna.
Hvad dessa angår, kunde ingen fråga vara att de ej, uti en bank, hvaruti Riksbanken inginge såsom interessent, kunde göras fruktbara; bland dessa äro indelta arméens beklädnadsmedel, och alla sådana, som uppbäras af menigheten, lör att dit återgå, men jag inser icke heller, hvarföre icke kronoskatter m. fl. uppbördsposter skulle kunna tid efter annan insättas; då uppbörden vanligen börjar uti Januari och kronofogdarnes redovisning inträffar uti Maj, ville det synas, som om en ej ringa lättnad bereddes allmänheten, i förening med fördel för staten, om under en tid, då all afsättning af landtmannaprodukter saknas, likväl olägenheten af skattemedlens frånvaro ur rörelsen kunde undvikas, och man hade derigenom, efter min mening, tagit första steget för en skatteförmildring, samt i betydlig mån underlättat möjligheten för skatteuppbörden på olika tider af året.
Kronouppbörden förefaller nu på den för landtmannen olägligaste tid, så snart den skall med penningar utgöras.
Hela affären vore, som det förefaller mig, en öppnad upp- och afskrifningsräkning emellan ränteriet och banken.
Pag. 17, betänk.
M 43, förordar Utskottet lån framför kreditiv, under förebärande, att det förra vore för Riksbanken fördelaktigare, och det sednare kunde föranleda till de missbruk, som egt rum vid Götha Kanal-Rolags och Malmö f. d.
Det är redan illa, att så kan ske, efter lagstiftningen för förslaget 32 I, och så mycket vådligare, som sådant af Banko-fullmäktigen först kan upptäckas vid årets slut, så vida icke under tiden öfverassigneringen blifvit uppdagad uti Riksbanken.
Uti lianko-Utskotlets Utlåtande, Jt/i 63. 17 Uti förslaget M 2 har man antagit, att aktie-egares försträckning till det belopp, hvarföre af dem säkerhet blifvit satt, från Riksbanken skulle utgå till %:delar såsom lån, och Va-del såsom kreditiv sålanda, att Riksbanken skulle utlemna blanketter till dessa assignationer till hela det belopp, som på kreditiv vore be-? viljadt, men aktieägare endast vidkännas räntan i den mån, som dessa assignationer till Ranken åter inginge.
Något missbruk kunde således aldrig ske, hvilket dessutom så mycket mindre vore tänkbart, som en Bankens tjensteman alltid såsom revisor vore närvarande kontrollant af förvaltningen.
Om man verkligen tänker sig, att af upp- och afskrifnings-räkning draga fördel, och på sådant sätt göra medel fruktbara, är det oundgängligt, att Filialbanken har kreditiv på Riksbanken, såsom en reserv för att honorera sina förbindelser vid förefallande behof, hvadan jag finnér nu bestämde l/5:dei af medels-försträckningen vara allt för ringa såsom kreditiv.
Den obetydliga fördel, som tillskyndades aktie-egare genom räntevinsten på utelöpande sådane assignationer, vore så mycket mindre afundsvärd, som Riks?- banken deraf äfven delade vinsten.
Uti det nu ingående Betänkandet har Utskottet visserligen gjort en väsendtlig förbättring, i jemförelse med bestämmelsen uti Betänkandet JV& 43, pag. 18, då uti sistnämnde förslag antalet af aktie-egare var bestämdt till endast 20 personer, utan hinder att detta antal fick förminskas, hvaremot antalet nu är ökadfc till 30 olika personer, som alltid skola vara aktie-egare, men äfven detta antal anser jag för ringa.
Huru lätt skulle man icke kunna tänka sig, att ett förbigår ende af låneinrättningens ändamål skulle kunna ske, om man äfven icke vill antaga, att rent bedrägeri skulle vara att befara, hvilket dock skulle möta ringa binder för den, som i öfrigt ville låna sig till en sådan handling?
Jag föreställer mig, att en person, med vidlyftiga affärer, behöfde penningar och, såsom innehafvare af possessioner, frigjorde en eller flere från sannolikt egande inteckningar — begagnade dessa säkerheter såsom hypotheker för en liten bank uti någon småstad, samt engagerade sin beroende förvaltnings-betjening och i öfrigt underordnade personal till intressenter.
Banken öppnades, sköttes väl, vunne stort förtroende; trotsade några års revision; — den driflige affärsmannen prisades för sin verksamhet och omtanka för ortens bästa; man kände till och med väl, att det var egentligen honom man hade att lita sig till, men den lilla banken hade ju lemnat sådan säkerhet, att Riksbanken vore belåten — hvarföre då frukta?
Hufvudaktören försvinner, cessionen är gifven, Riksbanken förlorar intet, men alla de, som insatt medel på upp- och afskrifning, hafva ingen säkerhet, och förlora största delen af sina insättningar.
Sådant kan hända, ehuru otroligt.
Inom Borgare Bih. lill R.
Prol. 1830 & 1831. (i Sami., 1 Afd., 24 Haft. 3 18 Banko-Ulskeltets Utlåtande, JY$ 63. ståndet har en talare visat, att uti de mindre sjöstäderne en menlig inverkan kunde åstadkommas vid försäljningar af varulaster, derigenom att på sådane platser en egennyttig
Bank-direktion kunde trycka penninge-tillgången, och derigenom försvåra försäljningen eller vid godsegarens behof af ett låneunderstöd för att uppehålla priset å sina varor, neka sådan försträckning.
Allt sådant är förekommet uti förslaget JM 2, dels genom Riksbankens delaktighet, dels ock genom den alltid närvarande revisorns uppmärksamhet, dels äfven genom aktiernas bestämmande till minst 500 R:dr banko hvardera, samt teckningssummans belopp till minst 500,000
B:dr banko.
Pag. 18 et 19.
Då Utskottet vidhåller sin mening, att inteckningar till Bankens“|säkerhet kunna antagas efter 1850 års taxeringsvärde för fastighet å landet, samt till 2/3:delar af brandförsäkrings-värdet af fastighet i stad, kan jag icke skilja mig frånfortsatt fruktan, att förlust härigenom för Banken kan uppkomma, äfvensom jag måste bestrida, att Filialbank må bildas annorstädes än uti läne-residensstad, men väl afdelnings-kontor öppnas uti andra städer, om hedlöf deraf göres.
Skälen derföre| äro redan angifue, i sammanhang med uppgifne vådorna af mindre bankers stiftelse, hvartill äfven nu bör läggas angelägenheten af Filialbankernas bildande i läne-residensstäderne, så vida allmänna medel någonsin kunna påräknas att blifva insatte, äfvensom man derigenom har mera visshet, att Filialbanker bildas öfver hela landet, och icke, såsom efter förslaget JM 1 är att befara, flere sådane kunde uppstå inom samma provins, under det andra deraf blefve i saknad.
Fördelen af båda förslagen är gemensam, att endast riksmynt blifver i rörelsen gångbart.
Ehuru jag således icke kan gilla Utskottets förslag, kan jag ej förneka min öfvertygelse, att det är af nöden, att Rikets Ständer vid denna riksdag vidtaga beslut om sättet för supplerande af privatbanker, i den händelse någon sådan före nästa riksdag skulle upphöra, äfvensom jag finnér af vigt, att denna lagstiftning utsträckes till bildande af nya sådane inrättningar, på det, äfven om ingen privatbank skulle före nästa riksdag upphöra, Rikets Ständer må innan dess kunna inhemta omdömet om utförbarheten af det förslag, som kan blifva gällande, huru vida det anses motsvara den stora allmänhetens rättvisa anspråk, och förtjena den uppmärksamhet af kapitalisters och affärsmäns förtroende, att man med visshet kari påräkna, att, då privatbankerne upphöra, eller indraga sin rörelse, penningetillgången underhålles af uppkommande sådane bankinrättningar, för hvilka man nu lagstiftat.
Genom ett sakrikt anförande inför högvördige Presteståndet har herr professor
Agardh meddelat förhållandet emellan rörelse-kapitalet och personalen Banko-UtsJcollels Utlåtande, JYs 63.
19 inom Danmark, Norrige och Sverige, och deraf funnit, alt detsamma pä hvarje person uti Danmark belöper sig till 16 R:dr, när det blott uppgår i Norrige till 12l/e R:dr och i Sverige inskränker sig till 8%
R:dr per person — man borde häraf kunna sluta, att ett större rörelse-kapital vore för Sverige af största nöden, men detta allt oaktadt torde denna bevisning ej kunna anses fullt öfvertygande, att bristen bör fyllas genom nya kapitalers bildande och utsläppande.
— Man skulle kunna föreställa sig, att förlägenheten i betydlig mån skulle afhjelpas derigenom, att befintlige kapitaler sattes uti behörig rörelse genom ändamålsenligare låneinrättningar, och genom beredandet af lagliga tillfällen att beqvämt och utan risk placera och liqvidera penningar, hvilkas rörlighet, från hand till hand, kunde representera ett mångdubbelt större kapital.