Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är en vettskrämmande framtidstafia!
Men ära vare en erfaren hushållerska, som på en skottdag förskaffade sig avancement till fru, har jag i g o d tid rustat mig och valt ett förträffligt håll, där jag inväntar mitt byte.
Högtärade feminina kamrater på äkten- skapets j.aktrevier!
Vissheten om, att jag nu skall träffa pricken, gör mig ädelmodig; ni skola här få recept på en laddning, som aldrig klickar: » Man utväljer ett mört stycke kött af af en — » A c k nej, detta är ju fru hushållerskans recept på rostbiff!
— Så här lyder det rätta: » Minst ett hälft år före en skottdag utser man sitt föremål, som helst bör vara en äldre, något intor- kad ungkarl eller, i brist däraf, en välgödd änkling.
I ett portativt is-skåp efter egen konstruktion hänger man in sina medförda » allvarliga afsikter », så att de ej för tidigt blifva utsatta för dagsljuset.
Ar man nu väl installerad som husföreståndarinna, el- dar man försiktigt i hemtrefnadens ugn, så att en behaglig husvärme ujjpstår.
Under tiden fylles ungkarlen eller änklingen med mångahanda goda saker, efter smak, råd och lägenhet, samt hålles vid jämn tempe- ratur medels hela strumpor och pålitliga skjortknappar.
Är han nu någorlunda pre- parerad, vändes och vrides han varsamt och jämnt öfver sakta eld, tills hans hjärta kän- nes så mört, att det tidtals simmar i sitt eget spad, något som snart märkes af hvarje erfaren hushållerska.
På en sådan stund — • den plägar mest inträffa efter en g o d mid- dag på tu man hand, och härtill kan man ju, för att göra smaken mera pikant, välja skottdagen, — tager man till kaffet likör, — icke munk för all del!
— och sina nu uppvärmda » hederliga afsikter », hvilka han då, genom en behändig servering, tager för att vara sina egna.
Detta senare är ett af de främsta villkoren för att träffa målet. » Öfversättande den erfarna kvinnans köks- symbolik på min jägarelatin, sade jag till mig själf: Kära du, när man först börjar hoppas på skottdagens lyckträff, så bör man vara en nog erfaren jägarinna att ej lägga an på högt flygande unga karlar med hjärtat på rätta stället, utan sikta stadigt på sådana, som uppnått den ålder, då hjär- tat glidit ned i magen, hvilken senare där då skall tagas korn på!
Och så valde jag mig för sex månader sedan — icke mera en spinkig skottafla, utan en solid skottkärra, på hvilken jag snart hoppas blifva skjuten in i äktenskapets lustgård.
I allt öfrigt har jag äfven följt den er- farna kvinnans recept, och min » husbon- de » är nu vorden så mör, att jag på skottdagens första eftermiddagstimme knappt behöfver snudda vid hans nedersta västknapp, förrän han, insmord med hederliga åsikter, faller för mina fötter.
— Måtte han bara hålla ihop vid denna katastrof!
När då ett jubelskri går ut öfver jorden, är det jag som blåser: Hallali!
Och en kvinnlig jägarskara Hörs på sin pipa svara: Hallali!
' - — — * — — Jikkwnaé, bal Ett skottårsminne • •: /.
; • •: W ' 1896 Och blödningen utaf barége, den skära, Med ny garnering, allt till, dagens ära.
Kring harel, som jag jåird, i lockar bar.
Ett band af hetta pärlor viradt car.
Sist, nuin ej minst, af heta toaletten.
Det oumbär / igaste kom.
— lorgneticn!
Tg — läsarinnan, re ' n det gissat har — - Jag, storliars barn, olycKUgt närsynt car.
Jag kände ingen uppå promenaden, Och det berättades om mig i staden, Att jag ej skönjde, om i fönstret, satt En människa, blomkmka eller — kull!
Ja, närsgnthetcn car mitt lifs eläiulc!
Och ni, få se, hcad därigenom hände.
Ml, när nu loaletten slutad, car, Jag måste ta farväl af söta far.
Han satt i gungstotn, lik en gud i skyar, Dem han, ur pipan ideligt jorngar.
lin iobakspuss jag fick.
» Farväl, nätt gud, Haf mgekel roligt oeh fall ej omkull! » » Omkull. '
Del sktdle fattas bara!
Nej, kära pappa, del har ingen fara. » Så sade jag.
Men högmod går för fall, Och före kcäll man dag ej prisa s / tull.
— Men jag får skynda, ty nu ropar mamma, Att klockan, slagit sju just i detsamma.
På, balen allting gick.
sin gilla gång — Jag dansade, men fann dock tiden lång, Ty fastän hjärtat Jlög mig upp i halsen Vid blotta tanken uppå fjärde valsen, Jag fattat likafullt ett djärft beslut, Som borde, måste, skulle föras ut.
Till, fjärde vals ci, flickor, hade valet, Och för att dansa få med, » idealet » Jag hade uttänkt denna djärfca kupp: Den eftersökte själf att bjuda upp.
När dansen speltes upp, det gick, en susning, Ett sorl bland damerna, som af förljusning Att cn gång kavaljerer välja få.
Och, herrarne, som i en klunga stå, Rak liknöjdhetens sköld sig stolt förskansa, Fast löjligt ängsliga att ej få dansa.
I sista stunden nästan svek mitt mod; Jag tyckte golf cet gunga, där jag stod.
För mina ögon såg jag, som i dimma, Bland scarta fr-ackar hetta skjortbröst glimma.
Jag cågade ej nyttja min, lorgnett, Och utan den car calet icke lätt.
Dock, misstag car omöjligt '.
Ingen annan Såg ut som han.
» På gången och j&gt;å panna,n Känns Torstens son igen. » Jag hastigt gick Toärs öfver golfcel och med nedsänkt blick, Jag neg och hviskade: &gt;Fär jag den äran? » Min herre bugar sig.
Vi dansa ut.
Men, ack!
Det dröjer knappast en minut, Förrän jag carscblir, med djup förfäran, Alt ej i rätter man jag har fått fatt!
Mig närsyntheten åter spett ett spratt.
0 cc, lam någon otur tänkas värre; Jag har ja bjudit upp — en galen herre! ..
- af.
Xenia.
' i^ljfär hämmiUCn jag kom alt länka p ",} fäf Att, nittisexan mätte skottår ca / v, För själens öga nU färger klara KU minne frän min.
ungdom sä; / jäg sta.
Man cet, att ålderdomen gärna dröjer t cårsoln från sin ungdoms paradis.
Del är min ursäkt, all min röst jag höjer, Ty pratsjuk; är jag uppå gummors cis.
s Del var i hörjan utaf sexiilalel, Som skottår car, och i rår lilla siad, Där ungdomen car tefnad,sfrisk och (j / att, Man cille dansa, jämt.
Del car för galet. '
Vi llickor slällile till, en skottårsbal, Vår sladd, till herrarne all lionorcra.
flicka fick, en herre invitera, Och mannen korn Också i cal och l:cal.
Jag cissle nog, hrem helst jag vela /, bjuda, Men torde * ej.
Jag car så blgg och un; /, Och han car balens hjälte, dansens kun; /, Samt, bar ett namn, som ståtligt månde ljudit.
(Mitt car lielt larlligl, slutade på — lin.)
Som lydig dotter lät ja; / mamma råda, l ' ' icl: nöja mig på ajslånd, honom skåda, Och bjöd på buTn procisorn, min kusin.
Nå, ändicligcn kom den stora dagen, Och utaf hopp och längtan ljuji betagen, Jag satte på min största krinolin, Som nyttjades när man car rikligt fin, Men blott på dansen kan jag tänka nu.
Min Kavaljer far fram som ett jehu.
Ej som en män ' ska, som en björn han, luffar.
Vi också många stötar få och knuffar.
Man ropar jämt: » Ur vägen *!
och » Se opp »!
Men intet han det vilda topp, Med, hvilket ci emot fördärfcet hasta.
Till slut ett par vi öfver ända, kasta.
Tillsamman bilda, vi en pgramid — Den stunden minnes jag i, all min tid.
— Ett fall, det vet man, väcker, alltid, löje, Oeli, falla på cn bal är intet nöje, 1 synnerhet när man liar krinolin!
Jag måtta också Haft en ömklig min, Med.
päiiesnodden ifrån håjvl lossad, Och min lorgnett i tusen bilar krosscul.
Som vanligt bar jag mig rätt sjåpigt ål: Min herre skrattade; jag brast i gråt.
hejda Då, blef han, genast allcarsam och kule Sin, hand på min och rikligt cänligt sade: » Förlåt!
Jag stört, ert nöje visst i hxäll.
Men car nu glad igen, så är ni snäll, Eli, missta; / på person, är ju jörldarligi, Men, car ej ledsen, del är inie farligt.
Jag vet, jag dansar som en riklig björn Och därför Jingo vi oss nu en töm.
Jag ber så vackert, hö / ' nu upp att gråta, Till, tecken på att ni vill mig förlåta. » Igenom tårurnc jag genast ler, Och som, jag inte cille dansa mer, Vi.
satte oss att tala helt jöi-troligi.
Besynnerligt, jäg hade riktigt röUgt "!
Och när cid balens slut det blef supé Af bredda smörgåsar och blancnuinger, Så kände ci oss båda riktigt Jlaia Att halfca aftonen ci kunnat prata.
Och när jag sedan hem med mamma gick, En duktig skrapa jag af henne fick.
ii * Ja, nu ni höra fåll, min lilla saga, Och scns-moral ' n, som man diiraf kan draga, Är den: Man bör ej galna herrar la, Fast del emellanåt kan sluta bra.
Det är ej sägdt, att endast mitt car felet, Den blinde guden car oissi med.
i spelet.
Den jag i blindo log för någon ann ' Han blef — det kun ni nog förstå, — min man.
* - Att fria.
Ett s k o t t å r s å p r o p o s.
och tog postmästaren-fanjunkaren med de nio.
— Det vill säga, gjorde ett nytt val!
— sade hon triumferande oeh satte sin lilla pikanta trubbnos i vädret och sköt fram den runda hakan.
Hvad hon var förtjusande att se på just nu, och ändå så hjärtans komisk.
— Han brast i skratt.
— Er advokatyr är glänsande, rent af bedårande.
— Ja-a, där ser ni!
Jag vill väl också hoppas.
— Att jag är bedårad.
Men om jag nu också kan medge, att hon väljer — ibland, så är det väl ändå inte alldeles detsamma som att fria.
— Nej, det slipper hon då lyckligtvis!
Under det den stackars förälskade han går i undran och suckan och vånda och kval, med sitt rödglödgade hjärta på presenter- bricka, sitter den tillbedda hon och öfver- väger i allsköns lugn, om hon skall antaga eller förkasta.
T y, ser ni, i regeln vet en kvinna alltid, om en man tänker fria.
— Ni menar, om han älskar — sade han och böjde sig litet fram emot henne.
— Inte det just.
Ni vet väl, att det inte är så alldeles detsamma — svarade hon med halfsänkta ögonlock.
Hvad han gärna ville veta, om det var drömblått under ögonfransens mörka skugga.
— Nej, det är sant, en man kan vara djupt fästad vid en kvinna och ändå kan- ske aldrig komma att uttala det afgörande ordet.
Det finns kvinnor, som äro som vå- gens skum, solprismans mångskiftande färg- lek.
det kan hända, att mannen före- drar att inte &gt;lägga sitt hjärta på presenter- brickan » för en sådan kvinna.
Hon satt och slog med tåspetsen mot den lilla broderade plyschpallen.
— Ja, där ser ni, hur obehagligt det är att fria!
Ett privilegium!
Tänk bara, hur det gick till förr i världen!
Jag har hört riktigt gammalt folk berätta, hur det var på deras mammors tid.
Då kom friaren i frack och hvit halsduk till sin utkorade, kanske också med en stor blomkvast i han- den, föll på knä, upplät sin mun, talade och sade: » Dygdädla mamsell, dyrkans- värda flicka ».
Tycker ni den där situa- tionen var af un ds värd?
— Ett privilegium, säger ni!
Misstag, herr häradshöfding!
— - Ni menar, att damerna sällan eller aldrig begagna sig af den där rättigheten?
— Nej, det menar jag inte.
— Men då förstår jag inte.
— Heliga enfald!
— Som ingenting högre önskar än att upplysas af ers vishet.
— Svara mig på samvete då: Har ni nånsin friat?
— Ja, strax innan jag tog studenten, till vår gamla hushållerska där hemma.
Hon slog upp ett skratt, som hoppade fram och åter i små lustiga, mjukt klin- gande trimulanter.
Aldrig tyckte han sig ha hört ett vack- rare skratt.
— Och ni fick korgen, förstås?
— Inte precis, hon sade bara, att vi borde vänta.
— Och s e n då?
— Se ' n har jag aldrig friat.
— Nej, en vis man som ni utsätter sig aldrig, förstås, för ett afslag.
Ty, för att återkomma till vår utgångspunkt — • det är alltid kvinnan, som väljer, det var bara det jag menade, när ni utbredde er om det där storståtliga, nådiga privilegiet.
— Kvinnan, som väljer!
I hvilket land då, om man törs fråga?
— För henne var det antagligen särdeles — I alla länder, där mannen är herre på täppan, o c h det är just ett af kvinnans angenämt.
— Ni män med er så kallade kvinno- få privilegier.
— Kanske ni önskar min kännedom!
Om ni bara hade en aning sats illustrerad?
— Det skulle onekligen vara mycket in- om, hvad en stackars flicka kan få utstå med en efterhängsen friare!
tressant.
— Fastän hon får välja?
Hon satte sig upprätt i hvilstolen, hvari — Det oaktadt.
Jag skulle kunna tala hon legat tillbakasjunken, och såg på ho- nom med en kisande, godmodigt öfverläg- om för er en riktigt uppbygglig historia i den vägen.
Men ni är kanske trött.
sen blick.
— Jag ber.
berätta blott!
Jag är Aldrig hade han sett ögon kunna bli så smala som hennes — en glindrande strimma i särdeles intresserad af uppbyggliga histo- af smaragd och opal under fina, bågiga rier.
Hon satte sig bekvämt till rätta, lade bryn.
Men han hade också sett dem stora hufvudet tillbaka mot karmen och började och djupa, i mörkaste drömblått.
— Säg mig — började hon — när ni efter några ögonblicks tystnad: — Jo, ser ni, jag hade en liten väninna, fråssade på er första, stora, heliga kärlek, den där enda gången ni vågade fria, var som var mycket ung och mycket oerfaren ni verkligen viss då • — jag menar på henne?
och mycket svärmisk — ja, det är nu en — Inte riktigt.
Jag hade en mycket åtta, nio år se ' n, och för så länge se ' n bru- fruktad och gräsligt hatad rival — fanjun- kade sjutton-adertonåringar ännu vara svär- karn, ja, han var postmästare också och miska, nu äro de kritikussar i stället.
Nå änkling och pappa till nio barn.
ja, den här lilla flickan, hon var då en rik- — Men hon valde er ändå?
tig hyperidealist — trodde, att kärleken — Ja, det vill säga först, men se ' n jag kom som ett svindlande stjärnskott och att rest tillbaka till Upsala, ångrade hon sig de två själarna bara med en lång, lång blick genast skulle smälta samman.
Utan ord, utan så mycket som en handtryckning skulle de känna och förstå, att de hörde hvarandra till för tid och evighet — — Ja, så där vackert drömde min lilla vän- inna om kärleken, ser ni.
Så en sommar var hon på besök på ett romantiskt landtgods, som ägdes af en röd- skäggig patron.
Men det var inte patronen hon hälsade på, utan hans syster, som före- stod hans hus, för de båda flickorna voro två besläktade själar, ser ni, men patronen han var min väninna hjärtligt led, för allt hvad han krusade och fjäskade.
Efter middagen, då de små flickorna bru- kade försvinna i de mest undangömda ber- såer och poetiska grottor för att riktigt ostörda få diskutera sina » stora idéer », snusade han alltid upp dem, och på deras promenader trafvade han jämt efter dem och fortsatte med trafvandet på sitt rum till långt ut på nätterna, så att de inte ens fingo sof va i fred för honom.
Min lilla väninna vardt allt ledare och ledare åt honom och undvek skickligt ett på-tu-man-hand, då hon väl förstod, hvad det skulle föra med sig.
Men så sista da- gen, då hon gick omkring och » tog af sked » af sina favoritplatser, under det patronen var ute på ägorna — trodde hon — dök han upp bakom ett buskage, förde henne till en bänk under en skuggrik kastanj, suckade och fick sockerlag i ögonen, bör- jade så orda om, att han märkt, hur för- tjust hon var i hans Blommedal, och hur innerligt detta fröjdade honom.
Hon satt så tyst som en liten råtta, när katten nalkas.
Det hon erfor var en bland- ning af den yttersta leda, rädsla och obe- hag, men också en liten gnista medlidande.
Hon tyckte det skulle vara omöjligt att säga ett tvärt nej, men ändå omöjligare att ge den minsta lilla skymt af hopp.
— Fröken svärmar för naturen — bör- jade han igen, sedan han fåfängt väntat på ett svar — - men när man är ensam.
det blir nog tomt efter Agnes — systern skulle snart lämna honom — men — jag vet en.
som det blir ändå tom- mare efter.
Men hvar var då Agnes, som inte kom till undsättning!
Hon hade aldrig svikit i stunder, mindre kritiska än denna.
Skulle de möjligen vara i komplott?
Men räddningen var likväl nära i en gam- mal smutsig torpargubbes gestalt, som styrde rakt på dem.
En himmelens ängel hade visst aldrig kunnat vara henne en skönare syn!
Men patronen, han spände ögonen så mordiskt i den fattige gubben, så det var grufligt att skåda.
Torparu- ängeln, han hade nu många klagomål att anföra, bad om lättnad i dagsverken och mera och tänkte väl, att han valt rätta stunden, ty nu skulle väl husbonden, om inte för annat så för skams skull; visa sig mild för fröken, de skulle få till matmor, ty det pratades allmänt om som alldeles afgjordt.
— Nå det lyckades?
— För gubben eller för friaren, menar ni?
— För båda?
— Ha-ha!
Den olycklige friarns ena öga tittade hat och det andra kärlek — han hostade och fnös och slog ursinnigt med käppen i sanden, men den utkorade pas- sade nu på och kilade sin väg, och därmed så lyktades det frieriet.
— Nå, och hvad se ' n då?
70 — Ingenting alls.
Hon lotsade sig skick- ligt igenom dagen, och på kvällen reste hon, utan att det » ödesdigra ordet » blifvit uttaladt, och den fråga, som systern hade fått i uppdrag att framställa, bad hon henne för all del vara snäll och låta för- bi ifva outtalad.
— Och nästa gång de träffades?
— Det vardt aldrig någon nästa gång.
— Do ha inte träffats vidare?
— Jo, kan ni tänka er, härom dagen, då jag och min väninna kommo ut från konditoriet, svängde ett ståtligt ekipage med de sötaste, noblaste hästar — ni vet, att jag förstår mig en smula på hästar — om hörnet, och ur släden stack en röd- skäggig herre upp ur pösande björnfäll och sobelpäls.
Han vred sig som en spiral ef- ter oss och beskref två stora cirkelbågar med hatten.
— Patronen — min gamle friare, du!
— skrattade min väninna.
— Han var sig all- deles lik, bara att skägget blifvit ännu rö- dare.
— Och han har väl redan gjort sin upp- vaktning?
— Ja clå!
I går var han uppe och läm- nade sitt kort, efter ingen för tillfället var hemma.
Han har köpt sig en annan egen- dom här i närheten, ett riktigt gammalt slott, ni!
— Jag gissar ni snart får taga härlig- heten i skärskådande, då — er väninna blir slottsfru där.
Han slog igen planschverket, hvari han bläddrat, med en liten smäll och reste sig för att taga afsked.
----- Går ni redan?
Ja, jag har alldeles tråkat ut er med min dumma historia.
— Jag ber, den var mycket intressant, och som ni sade, särdeles uppbygglig — högst lärorik.
— Ni glömmor väl inte vår bal om mån- dag, den 24.
— Själfva skottda ' n!
Men ni glömmer väl ej, att ni lofvat mig kotiljongen?
— Nej, då — - min roligaste dans!
De skakade händer och logo hvarandra in i ögonen.
Men så blef han åter myc- ket högtidlig, bockade sig stelt och gick.
Balaftonen var hon så upptagen af sina värdinneplikter, att han blott fick växla några ord med henne.
Och bäst det var såg han henne hvirfla om i en vals med en rödskäggig herre, som såg lycksalig ut, och hon såg inte ledsen ut, hon heller.
Efter dansen kom hon till honom.
— - Friarn är här — patronen!
— sade hon lifligt — pappa har gått och bjudit honom, utan att jag visste det.
Det var med honom jag dansade.
Jag såg det, det går visst bättre för honom nu?
— Han afslutar bestämd!
sitt frieri i kväll.
— Men då griper han j u in i andras rättigheter — log hon maliciöst.
Äter fördes hon bort i dansen.
Man hade hunnit till slutet af kotil- jongen.
Borta i en vrå stod friarn och såg be- tänkligt hemskt attentatsaktig ut.
På hans ena frackuppslag dinglade den allra näp- naste korg, som behändiga små fingrar nyss 18SW fäst dit.
Från en annan vrå fråssade ett par skadeglada ögon på honom.
Nästan alla de dansande voro uppe.
Me- dan hans dam gått att bjuda upp, hade häradshöfdingen dragit sig in i ett sidorum för att slippa bli » tagen ».
Nu stod hon framför honom och höll något doldt i handen.
— Får man lof att dekorera er?
— frå- gade hon, inte fullt så frankt som vanligt.
Och ett par små tafatta händer fumlade på frackuppslaget med en liten tingest, som skimrade i solprismans förvirrande färglek.
Men innan hon fått den fast, hade han gripit om hennes hand och gömt den lilla vingade gossen med koger och båge iune vid sitt bröst, i det han kysste henne på den krusiga tupén och de två små kär- lekskrokarna i pannan.
— Välsignade skottdag!
— hviskade han, då de dansade ut, och tryckte henne fast intill sig.
— Välsigna hellre patronen, annars hade du väl aldrig.
— Men det var ju du!
— Var det jag.
" Under signatur. "
.-, Odins dom » En bön jag har till dig, min konungslige f rände!
— » Mig älskogskranka ungmor till dig sände, » Ty vet, det gifves massor utaf unge män, » Som gå igenom lifvet utan någon vän, » Emedan ofta alltför blyg är ungersvennen » Att föra talan inför hjärtevännen.
» Men att för den skull öda bort den lycka, » Som gifs i äktenskapets tabernakel, » Det är ju — medgif det — ett rent spektakel!
&gt;Hvad glädje skulle icke lifvet smycka, » Om det i nåder biefve tärnan umiadt » Att tala så, som ungersvennen icke kunnat!
» Sin rätt att fria önskar ungmön vinna, » Med henne sig förenar kärlekens präsfanna!
Men tingets längd och Februari gnat Förmått åt Odin dåligt lynne skänka, Af Frejas prat blir gubben desperat, Och hårda ord han talar till sin franka: » Hör Freja, din propos är allt en smula dum, » Jag tror, att vi ha kvar vårt privilegium.
» Tänk om hvar ungmö finge rätt till frieri!
» Hur gick det då med mitt briljanta världsma- skineri!
» Hvart skulle väl den unge mannen fly?
» Hvar finns den plats, där han sig kunde gömma » För kvinnlig suckan, gammal och dock stän- digt ny, » För ordkaskader, glödande ocli ömma?
&gt;I öfrigt glunkas, män emellan, redan nu » Att tärnan väl förstår att göra sig till fru — » Det går förstås med kvinnolist och ögonkast!
» Ej vill jag lägga hyende inunder last!
» Din bön är alltför löjlig, den beviljas ej, » Till dina skyddslingar för fram ett bieklagdl nej.
Vaktmästare, spänn kattorna för ekipaget, » Och hjälp se ' n Freja in med allt bagaget! » eller Huruledes skottdagen tillkommit.
(Fri bearbetning effcr ett af forskningen hittills förnisedl kapitel i Scemumls Edda) n gång i töcknig forntids svunna dagar, Då Odin, härskaren bin gamle, léfde än Oeh skref åt världens släkten visa lagar Och skipte rätt i krets af gudaborna nämdemän, Det hände sig, att mycket folk var samladt, Af känd budkafle kalladt till Allshärjarting.
Vid hvarje Odins domslut blef med vapen skram- lad t, Och sorl af bifall hördes vida kring.
I många tvister re ' n var Odins vishet pröfvad, Deu gamle längtar hem, af dagens möda trött.
Då stiger fram en yngling, djupt bedröfvad, I lifvets vår han redan sorger mött.
Otålig blickar Odin upp och talar: » Min vän, hvad för dig hit till tingets salar, » livad är ditt namn, hvad är din klagan? » » Jag gamla anor har, så maler sagan, — » Af jättemö jag fått mitt namn, — jag beter Göje.
» Mitt namn mc namnes likväl blott med löje.
» Man kallar mig i dagligt tal blott — Februari, » Och mina aktier stå lågt, långt under pari.
— » Som väl du vet, ha mina syskon fått » I nåder trötta dagar eller mer.
» Men emot mig ej Nornan lika nådigt, ler.
— » Hvarnied har jag mig då så svårt förgått, » Att jag allén ' fått endast tjuguåtta dagar?
» Kan detta stämma med din vishets lagar?
» Jag ber dig, låt nu rätten ha sin gång » Och gör mig med min syskonskara lika lång! » Med vrede höjer Odin då sin stämma: » Din sorg ej sätter mig i svår dilemma!
» Mer än tillräckligt lång du är förut, » Jag alltid längtat efter Februari slut.
» Du städse varit kall och mäkta dyster, » Och — att förlänga tråket mig ej lyster.
» Så efter vårens månad längta alle man, — » Det framgår klart af » bondepraktikan ».
— » Mimis väl den satsen: — högmod går för fall — » Och därför — dina tjuguåtta dagar du behålla skall! » Nu tycks sessionen ändtligt vara slut, Befallning ges att blåsa tinget ut.
— Då maler Heimdall, väktaren: » Din sköna franka » Ber dig åt henne blott ett ögonblick att skänka! » Och kärlekens gudinna Freja stiger Till Odin vördsamt fram och niger: Men se, då börja Odins korpar flaxa Och visdoms ord i gubbens öron kraxa: » Vi ofta hört och sett på vår tournée, » Att verkligt hotande är tärnans hjärtcve.
» En explosion man lätt sig tänka kan, — » Bäst därför, om en bot i tid du fann.
— » Sätt in en liten säkerhetsventil » I ditt briljanta världsmaskineri!
» Mot tärnan syns du vara då gentil, » Men egen fördel liar du mest däri.
- Tänk ock på Göje — liten stackare - » Näps något litet hans belackare!
» Vi tro det vara klokt att länka samma a •Två milda domar!
Var ej alltför bård!
•Sä uti ljuflig fröjd och gamman » Det hela ändar i ett härligt slutackord!)
En ljusglimt iifvar Odins trötta öga.
För kära korpars krax hans vrede Ml (ill föga, Och Freja, fränkan, får en blick förstulen.
När Odin ropar: » Ar han kvar i vestibuleu, » Den yngling, som ej var tillräckligt läng, » Om så, låt honom komma in ännu en gång! » Jo, mycket riktigt, han var ännu kvar, Häll kommer in och plats vid skrauket jämte Freja ta ' r.
Sig reste Odin och hans öga Ijufligt log, När sä till orda nu han tog: » Kom hvar man vet, det alltid varit, gudars nöje » Att glädjens eld i mänskors bröst ha tändt.
Alen, sköna Freja, ocli du, afundsjuke Göje, » I ha ' n dock alltför tiögt er båge spänt.
» f ba ' n för mycket pratat här persilja, » Att jag er hön till fullo kan bevilja.