Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En vigtig del af » förningen » var den så kallade » barnsängsgröten », som modern nöd- vändigt måste smaka på.
I gröten hade man stuckit tre pinnar, hvilka kanske skulle hän- tyda på de tre nornorna, ödets gudinnor.
På Färöarna kallas denna gröt för » nornegröt ».
Seden att den nyblifna modern skulle smaka på den var urgammal, och lär ännu före- komma hos lapparne.
Men innan denna förning anlände, hade qvinnorna tagit sig till bästa.
» Det ser ut », yttrar Troels Lund i sin kulturhistoria, » som om starka drycker spelat en väsentlig roll.
I förra århundradet var det ännu sedvana i Telemarken, att modern strax efter förlossnin- gen fick sig ett rus.
I norra Jylland fick hon kaffepunsch.
I södra Jylland skulle alla de hjelpande qvinnorna ha bränvin. » För dessa damer anrättades ett formligt gille med många rätter mat — och detta i sjelfva födelserummet, som qvinonorna på inga vilkor fingo lemna.
Det hände till och med, att man dansade efter måltiden.
Nya förningar kommo, den ena efter den andra, hvarpå alla skulle smaka, och nya gäster, som skulle tackas för det de haft med sig.
Munterheten var allmän.
Modem måste taga så mycken del deri hon kunde.
Ett bevis, på hvad folk i » den gamla goda tiden » kunde tåla, lemnar en beskrifning från vestra Jylland, ej hundra år gammal.
lyder sålunda: Den » När det förkunnas, att ett barn kommit till verlden, sändes till barnsängshustrun vofffor, sötsoppa och annat från slägtingar, vänner och grannar, och hon skall smaka på allt, som kommer, antingen hon kan tåla det eller ej.
Det är ej så underligt, att läkare och barnmorskor, ehuru oftast fruktlöst, ifra mot detta bruk, då hustrun det ena ögonblicket kan få ålsoppa med ett tumstjockt lager fett ofvanpå och i nästa ögonblick sötsoppa med sirap i, och då de insända barnsängsskålarne hos bönder kunna uppgå till öfver femtio ».
De besökande voro så godt som uteslutande qvinnor; männen tåldes ej vid ett dylikt till- fälle, och till och med fadern var öfverflödig.
Han nytjades emellertid till att gå ärenden åt damerna.
Hvarje man, som vågade sig in i rummet — så var seden både i Skandinavien och Tyskland — måste lemna hatten i sticket och fick den igen endast mot kontant veder- gällning.
Hatten var frihetens symbol, her- skaretecknet.
Men här var mannen ej herre.
Då natten kom, måste så många som möj- ligt af de hjelpande qvinnorna stanna qvar i rummet - för att försvara moder och barn mot mörkrets makter.
Rummet måste vara upplyst, eld brinna i spiseln dag och natt, så länge det var ett hedniskt barn i huset.
Det var många förhållningsregler att iakt- taga.
Man fick till exempel ej sätta en handqvarn eller ett spinnrockshjul i rörelse under dessa dagar, liksom ej heller i julhelgen, och detta af en och samma orsak, ty mellan jul och nyår, Kristi födelse och omskärelse, var vår herre sjelf hedning.
Om barnet var adligt, funnos många för- sigtighetsmått att iakttaga.
Det kraftigaste läkemedlet var att låta det » födas på nytt » genom att naket draga det igenom en prest- krage, genom gärdet vid en korsväg e t c, medan man bad Fader vår.
Hjelpte inte det, så ansågs den lille vara en bortbyting.
Det behöfdes endast, att de vakande qvinnorna föllo i sömn för ett ögon- blick, och till och med om de vakade, kunde trollet smyga sig in, krypa fram i en slagskugga, skjuta undan psalmboken och byta bort barnet.
Hade man orsak tro att detta händt, så gälde det att få trollbarnet hemsändt och ut- bytt mot det rätta barnet.
Först måste man likväl ha klart för sig, att det verkligen var en bortbyting.
En sådan kändes igen på sitt stora hufvud och sin orimliga matlust.
Men som äfven menniskobarn kunde ha dessa egenskaper, måste man pröfva den lilla.
Ett godt sätt var att på påskdagens morgon hålla barnet naket emot solen.
Var det en troll- byting, så remnade det då i bitar.
Ett lin- drigare medel var att locka det att tala och röja sin ålder, — ty bortbytingen var ju en gammal menniska och det var endast af elakhet, som han 3 åratal kunde låtsa sig hvarken tala eller förstå, endast äta.
Fick man visshet om, att barnet var en bortbyting, så gälde det att misshandla det så i grundligt, att dess rätta föräldrar bragtes till medlidande och förmåddes att afhemta det.
Man slog det lilla vidundret, spottade på det, lät det svälta, låtsade vilja bränna det i den heta ugnen o. s. v. Ibland trött- nade ungen på en dylik behandling, rullade ihop sig till en boll och trillade bort öfver berg och backar.
Eller också visade sig helt plötsligt en gammal gubbe eller gumma, tog bortbytingen och lade fram det rätta barnet.
Många dylika historier berättas från olika länder.
Fick man ej igen det rätta barnet något så när snart efter dess bortröfvande, så an- sågs det förloradt.
Många historier berätta, om huru trollungen, som i långa tider plågat sin omgifning, helt plötsligt försvann utan att det rätta barnet återkom.
Trollen ansågs vara goda mot de barn, de tagit, och tacksamma, när deras egna behand- lades väl.
» Här har du ditt barn igen; jag har varit mera god mot det än du mot mitt », sade de ofta, då de på grund af misshandel återtogo sina barn.
Öfver de barns öde, som bortröfvats och ej återkommit, hvilade en hemlighetsfull slöja.
Man visste om dem endast, att de uppföddes under jorden och som vuxna gifte sig in i trollens slägt.
Deras afkomma utgjorde en olycklig slägt, de tillhörde mörkrets rike och voro evigt fördömda.
Dunkla minnen från deras första barndom förföljde dem och väckte längtan efter något obestämdt bättre än deras eget öde ..
Dylik öfvertro var förr så utbredd, att för- äldrarne ej kunde vara lugna, förr än deras barn blifvit döpta.
I dopet ansågos de små få en ny natur.
Det är ett betecknande ut- tryck, då man i Skåne ännu i vårt århundrade kallade det att döpa ett barn: » att härda det ».
1 Ur småskolelärarinnans lif.
| ö j i o m jag nu en längre tid haft min bo- stad i närheten af en småskola i en småstad, har jag dagligen det nöjet att se, huru de små 6 — 7-åringarne komma tultände till skolan; med taflan hängande på brö- stet i en segelgarnståt kring halsen se de helt glada och förnöjda ut.
Jag har alltid tyckt om barn och har ej nekat mig det nöjet att ofta besöka denna skola och göra mig underrättad om åtskilligt derinom.
Det första, som möter ögat i tamburen, är den lilla » vakten », som går och hänger upp de mössor, som händelsevis fallit ned, och som ser till att allt är snyggt och or- dentligt vid ställningen för dricksvattnet.
Derpå kommer man in i skolsalen.
Barnen se litet förvånade ut, ty fruntimmersbesök äro der så sällsynta; men så småningom ha vi lärt känna hvar andra, och dessa skolbesök hafva varit ganska helsosamma för den ogifta gamla da- men, som icke kunnat göra sig en föreställ- ning om, hvad arbete de lärarinnor hafva, som skola undervisa en sådan massa barn af båda könen vid detta ålders- och kun- skapsstadium.
Med hvilken mildhet, med hvilket tålamod bibringa de dem ej de allra för- sta begreppen!
Att få dessa 4 0 — 5 0 par små otympliga händer att hålla griffeln rätt; att få deras unga innehafvare att sitta stilla, att gå ordentligt, att begagna näsduken i rat- tan tid m. m.
— hvar sak för sig är ett helt, stort och mödosamt stycke arbete!
J§§j!
Helt annorlunda ter det sig i våra s. k. bättre skolor, der de små vid en bildad fa- ders eller moders ledning tagit åtminstone de första stegen på vetandets väg.
Jag frågade en gång den äldsta lärarin- nan, om hon ej blefve trött och utledsen vid sitt kall.
» Åhjo », svarade hon, » trött blir jag nog mången gång, men utledsen — al- drig.
Jag älskar mina små och vill ej byta lott med någon ».
Helt naturligt kom jag in på den så myc- ket omtalade lönefrågan, och hon berättade med tårar i ögonen, att hon i början haft det mycket svårt att få lönen, 250 (säger tvåhundrafemtio) kronor, att räcka till, då hon tillika måste bispringa en oförsörjd sy- ster; men nu på senare tider hade den ökats till dubbla beloppet med vilkor, att hon skulle vid hufvudstadens seminarium genom- gå en kurs uti nyare metoder och undervis- ningssätt.
» Skolråd och inspektörer hafva alltid va- rit snälla mot mig; men jag känner mig, i synnerhet om söndagarne, grufligt ensam.
Då jag går från kyrkan, nog skulle det kännas bra skönt, om någon vänlig familj inbjöde mig till en middag eller någon gång på 20 år att tillbringa en afton uti något uppfri- skande samqväm bland glada och hjertliga menniskor; men aldrig — » » Nej », slutade hon, » vi småskolelärarinnor äro så ensamma, så isolerade från verlden, att det ej är underligt, om vi bli litet ensi- diga och tafatta.
Man klandrar oss, för det vi äro så tysta på våra distriktmöten, att vi så sällan yttra oss, och att småskolelärarin- nan är i saknad af bildning, af intelligens och Gud vet icke allt hvad.
— Men hvad tjenar det till, att vi säga något.
Alla tycka ju, att vi ha det så bra.
Och när vi bli gamla — ja, jag hoppas, att jag ej behöfver sörja öfver, att ej få någon pension » Detta sades med en sådan resignation, med en så hopplös undergifvenhet, att det skar mig in i själen.
D å tänkte jag: borde ej vi, de s. k. bättre lottade, i någon mån omhulda, det vill säga i all vänlighet någon gång in- bjuda våra ensamma småskolelärarinnor till våra hem, vid högtider eller annars under årets lopp, till något uppfriskande samqväm och nöje.
Jag är viss uppå, att de skulle känna sig mycket tacksamma och deras lott förefalla dem mindre tung, om de ej såge sig så tillbakasatta, som nu på många ställen är fallet.
D å I, societetens unga damer, mån- gen gång se surmulna och tråkiga ut, när I ej fån edra minsta önskningar uppfylda — veten då, att mången ung, intelligent flicka egnar sig åt lärarinnans mödosamma kall af kärlek till barnen och till ett verksamt lif; i stället för att gå stolt förbi och kanske rynka på näsan dertill, då dessa edra systrar våga nalkas eder, borden I i all vänlighet umgås med dem.
I skullen deraf få lära eder mycken undergifvenhet, mycket kristligt tålamod, som väl höfves alla unga qvinnor.
Fröken Margareta.
e r r T a n m a n En gourmand.
Kung!, operan återupptager i nästa vecka Andreas Hallens opera » Harald Viking », b vilken här ej varit gifven på flere år.
I dag fredag gifves » Oberon ».
Nästa abonnementsföreställning framflyttas till ons- dagen.
K. dramatiska teatern gifver i afton fredag för första gången Ibsens med så mycken spänning mot- sedda stycke » Frun från hafvet ».
Detta stycke torde måhända varda säsongens märkligaste nyhet å denna scen.
Gastronomiska kåserier.
MlwB * får kalkonen vid anrättningen ett mindre aptitligt utseende, och man beröfvar den dess bästa skydd för den befintliga saftigheten.
» Kalkon är så torrt », hör man ofta sägas.
Jag undrar just, hur den annorlunda sktille kunna bli, då man först rifver en hel mängd små bål i dess skinn och så sätter in den i en af våra brännheta jernspiselugnar utan något skydd emot värmen.
Det är ett ädelt djur och måste behandlas vida var- sammare.
När kalkonen är plockad, öppnas den försigtigt.
Snitten göras på längden och ej större, än hvad nödvändigt behöfves för att få kalkonens inre och kräfva tömda och rena.
När den är öppnad, sköljes den.
Aftonen innan den skall användas, lägges den i kallt vatten, och detta förnyas följande morgon.
Ett par timmar före stekningen tages den upp ur vattnet och torkas omsorgsfullt både utan och innan.
En kalkon kan fyllas med åtskilliga saker såsom tryffel, kastanjer, köttfärs och franskt bröd.
Begag- nas fyllningen endast för att gifva djuret vackrare form, användes franskt bröd, som försigtigt tages ut igen före anrättningen.
Formen har dock alltid vunnit deraf.
De franska bröden blötas i mjölk, in- strös med litet ingefära och brukas till en deg.
Innan kräfvan ifylles, tätas dess nedra öppning med torrt franskt bröd, och när degen är ifyld, täckes kräfvan väl igen.
Till stekningen af en kalkon åtgå allt efter djurets storlek 2J å 3 timmar.
I en varm stekpanna lägges till en större kalkon vid pass | " 8 smör.
När detta är smält, icke brynt, lägges kalkonen deri med ryggen nedåt och sättes i ugnen, som till en början ej får vara för varm.
Litet salt löses upp- i en kopp varmt vatten, och med en tesked öser man häraf öfver djuret 2 — 3 gånger under loppet af 10 minuters tid.
Man har emellertid smort 1 eller, om nödigt, 2 stora stycken hvitt papper med ett lager af smör som till smörgås, och bärmed täckes nu hela kal- konen s bröst och sidor.
Detta skall likt ett täcke skydda köttet mot den starka hettan och hindra saf- ten att fördunsta.
Ugnens värme kan nu så småning- om ökas till vanlig höjd, och blir papperet härunder för brunt, kan man täcka det med ännu ett papper; detta smörjes icke.
Blir af ett missöde papperet förbrändt, får man ersätta det med ett nytt, men detta behöfver icke inträffa.
Under stekningen lyfter man några gånger af papperet och dryper öfver kal- konen med den i pannan nedrunna saften; i öfrigt är intet särskildt att iakttaga.
När kalkonen är färdigstekt, tages den i kräfvan fylda, degen försigtigt ut.
Det öfverflodiga fettet i pannan afskummas, såsen tillsättes med Liebigs kött- extrakt och salt.
Den bör ej vara för fet.
Om en så tillredd kalkon skares väl upp och tall- rikar, fät och såsskål äro ordentligt uppvärmda, är denna stora hönsfogel med sitt fina, hvita kött en delikat spis och allt annat än » torr ».
e s e r * ^ ' ^ ® ^S ' &gt; på f t j ^ ö ^ trakteras med » maltraiterade » kalkoner, kanske det ej kunde vara så olämpligt att här närmare omnämna ett tillredningssätt, som kan begagnas och begagnas med godt resultat.
Följer man det, blir kalkonen mör, äfven om den ej precis är af sista sommarens kull.
A r den allt för gammal och mager, hjelper naturligtvis intet tillvägagående; man måste då åtminstone, i stället för att steka den, anrätta den kokad och i hvit sås — en rätt för öfrigt som näppeligen skattas så högt, som den förtjenar.
Ja, i det hela intaga här hemma i Sverge kokta kött- rätter icke den plats i köket, de på grund både af sin smak och helsosamhet borde göra.
En kalkon bör, sedan den slagtats, hänga ett par dagar, innan den användes.
Man måste plocka den försigtigt, fjäder för fjäder — och ändock hålla igen med venstra handen, ty fjädrarna sitta fast och huden är synnerligen lös.
Kifver man hål på den, En radikalkur.
ugn såg hon ut, och stilla, nästan kallt kom hennes svar, men icke såg hon ut som en qvinna lycklig i och genom sin kär- lek.
Han visste ej, hvad han skulle tro, der bodde ännu en misstanke på djupet af hans hjerta, som smekt och smickrat honom.
Psyko- log, som han ansåg sig vara, kände han Annie tillräckligt för att veta, att när hon slöt sig in i sin ogenomtränglighets skal, kunde ingen hitta vägen till hennes inre väsen.
» Men det första, ni har att göra är att bli frisk igen », fortfor doktorn i förändrad ton.
» Jag känner mig bättre.
Jag tror, jag kan stiga upp i morgon, och sedan reser jag bort under resten af semestern. » » Till högfjellen? » » Nej, det vet ni ju, jag ej har råd till.
Jag far till en moster på landet i Östergöt- land.
» Hon hade ej tänkt derpå förrän just i det ögonblicket, men hon fick en plötslig ingif- velse att sätta den tanken i verket så fort som möjligt.
- » Det är bra, det kommer att göra er godt.
Emellertid skall jag skrifva ut en ny sorts piller, som jag tror skall vara nyttig. ».
Han skref receptet, reste sig derefter och räckte henne handen med ett leende, hälft vemodigt, hälft förläget.
» Allt är j u klart emellan oss nu, och vi missförstå ej hvar andra? » sade han.
H o n lade sin hand i hans och såg lugnt på honom, men svarade ingen ting.
Han gaf hennes hand en fast, kamratlik tryck- ning.
Derefter tog han hastigt på sig ytter- rock och hatt.
» Farväl, fröken, och lycka till att snart bli bättre! » » Tack, doktor! » Hon hörde honom fort afiägsna sig genom trädgården, men nu hvisslade han ej.
Länge låg hon alldeles stilla, med hufvu- det lutadt mot ena armen.
Hur länge visste hon ej, ej heller att den lilla tjenstflickan ett par gånger tittat i dörren, men dragit sig till baka, då hon trodde, att hennes fröken sof.
Men när aftonen hade förbytts till en mid- sommarnatts underbara, mystiska halfdager, vågade hon sig tätt intill sängen med brickan, på hvilken hon satt qvällsmaten.
» Ska ' fröken inte äta nu, det är så sent? » Annie spratt till och vände sitt bleka an- sigte mot sin trogna lilla vårdarinna.
Denna var ett fjorton års föräldralöst barn, som Annie gifvit hem och bröd hos sig, och som i gen- gäld egnade henne sin tjenst och under sjuk- domen all den vård, hon förmådde.
» Tack, Kerstin; men hvarför kom du inte in förr, när det är så sent? » » Fröken sof, trodde jag. » » Kanske det.
Men nu vill jag äta upp allt det du gjort i ordning åt mig, Kerstin, för nu vill jag bli frisk och stark. » Kerstins ögon tindrade, medan hon serve- rade sin matmor.
Om fröken bara ville äta, skulle hon nog bli bättre.
Kerstin, som visste hvad hunger ville säga och som, sedan hon kom till fröken njutit af mättnadens väl- måga, ansåg en väl fyld mage för jordens högsta lycka.
» Ska ' fröken ha bud till ap ' teket, innan fröken somnar? » frågade flickan, i det hennes blickar föllo på receptet på bordet.
Annie såg också dit.
Kerstin hade rullat ner gar- dinen och tändt ett ljus.
Annie såg de stora, tydliga bokstäfverna och der under hans namn med en släng efter g.
» Nej, tack, jag har intet bud på apoteket. » När Kerstin tagit godnatt af henne och gått, och hon var ensam, tog hon receptet, ref det i små bitar och kastade bort dem.
Inga flere af hans radikalkurer för henne — hvarken kroppens eller själens!
Derute från köket hördes Kerstin med halfhög röst sjunga en strof af en folkvisa, hon snappat upp någonstädes.
Hon kunde
Manuskript, som ej antages till införande, återsändes, så vida porto bl- fogas.
ej mera än de samma två raderna, och och om igen gnolade hon det samma: om Hvar skall man plocka rosor, der inga rosor gror, hvar skall man finna kärleken, der kärlek icke b o r.
Tyst, lilla Kerstin, sluta upp att sjunga de orden — din matmor gråter, gråter af förödmjukelse, af blygsel, af smärta!
En vecka senare hade Annie återfått så mycket krafter, att hon kunde åka ner till ångbåten, som skulle föra henne till hennes moster.
Bland dem, som voro nere för att säga henne farväl, voro äfven doktor Ljung och rektor Bergman.
Doktorn svepte själar och filtar om henne, ifrigt och icke utan en viss melankolisk ömhet.
Gång på gång bad han henne » akta sig väl, taga flitigt in af pillerna och komma kry till baka ».
Hon tackade honom stilla, litet kyligt.
Derpå tog han hastigt farväl och skyndade bort, ty vag- nen väntade honom, och han skulle på ett angeläget sjukbesök.
D å kom rektorn fram, som förut hållit sig på afstånd.
Han frågade, om han fick helsa på henne hos hennes slägtingar, när hon blifvit litet bättre.
Hon svarade sakta, flämtande: » Kanske litet längre fram — jag skall skrifva. » Han tog det som mera än ett hälft löfte, nästan som ett visst hopp för framtiden, och det glimmade till i de allvarliga ögonen bakom glasögonen, på samma gång som ett lyckligt leende upplyste hans drag.
Hon räckte ho- nom sin hand, som han ridderligt förde till sina läppar.
Så ljöd afgångsklockan, och han måste skynda bort, innan landgången drogs in.
Hvar och en, som i en eller annan egenskap har sig anförtrodt att hand- leda barnen, bör ihågkomma att icke » gnata » på dem beständigt för både likt och olikt, icke ständigt och jemt gifva dem anmärkningar — sådan be- handling verkar rent af förslöande och utsläcker all ambition.
Gif tillrätta- visningar sparsamt, men med kraft; uppmuntra dem med några gillande ord, då de gjort sig förtjenta deraf!
Barnens arbete.
För de små barnen, som skola sysselsättas med hand- arbete i hemmet, lämpar sig, utom de vanliga lägg- och flätarbetena af pap- per eller spån, utstickning af enkla figurer, uppritade på stadigt papper eller karton.
Mest omtyckta äro små teckningar ur djurverlden.
Kitningen lägges på en tjock klädesremsa och uppstickes med en nål, som istickes med en half cent.
I dessa hål syr man nu med kulört tråd för- stygn, som trädas upp och ned; när figuren är färdig, sys tillbaka i samma linier, så att dessa bli helt utförda i kulört.
Om teckningen följes nog- grant, blir arbetet lika på båda sidor.
Så snart barnen kunna föra nå- len med någon säkerhet, kan man låta dem sy en liten bård i vingåkerssöm, som sys på samma sätt, med förstygn som fullständigas först med andra sy- ningen.
Arbetet blir äfven nu lika på båda sidor.
Dessa bårder äro mycket treniga på små dukar att lägga i bröd- korgar o. d.
D e vanliga bilderarken att ut- klippa och med gummi sammansätta små fästningar, qvarnar o. d.
äro ett för barnen mycket passande arbete, emedan det både roar dem, skärper eftertanken och fordrar en viss händig- i r \ I I K I I L » U IN Annonser mottagas endast mot kontant llqvld I förskott af 2 6 öre pr bi- spalt, petitrad (
På sensommaren drog en annan lärarinna in i de rum, der Annie Birger försökt att börja ett ensamt lif af arbete utan kärlek och — misslyckats.
Den nya kom från ett tarfligt hem, en frisk själ i en sund kropp, hängifven sitt arbete och finnande det lilla hemmet ett paradis.
Kärleken man och qvinna emellan hade aldrig spelat någon roll i hennes lif och skulle antagligen aldrig göra det.
Hon var en praktisk natur, litet sträf och hård, men der var ingen fara, att hon skulle drömma bort en enda timma af sitt lif.
Den ideella lyckan, denna skimrande såpbubbla, som lyser så bedårande, som åtrås så brännande, men när den någon gång un- dantagsvis fångas, brister vid minsta vidrö- rande, den kunde dårar fantisera öfver, men ingen klok menniska!
Det var lycka nog, verklig, fattbar lycka, att när man lidit nöd från barndomen, nu ha fått sin goda berg- ning, och något annat ämnade hon ej begära till döddagar.
» T v å ruttna lingon ».
Två ruttna lingon!
ITvarför ej i toner dem beprisa; Min sångmö säger icke nej; se här om dem en visa!
Deras lott bör ingen menska klandra.
De ha ej in i sylten gått att ätas upp — som andra.
Ack, en gång mot vårens sol de myste!
Bland gröna blad dc dagen lång likt fina perlor lyste.
Ja, länk när de båda sutto skära och rodnande, som ett par bär, när frosten kom dem nära!
Ack hvem, vet, om icke de fått höra en bikt, en dröm, en hemlighet, som aldrig nått ditt öra!
Kanske dc, med vindens språk förtrogna, hört sagor ifrån Niniveh, förrän de hunno mogna.
Närslutna dikt, hvilken jag tager mig friheten fråga om Idun vill intaga mot ett honorar af 15 kr., är tillkommen genom ett vad.
Någon sade nämligen om en nyss utkommen förtjenstfull skrift: » jag vill inte ge två ruttna lin- gon för den. » Författarinnan till bifogade verser ut- brast då: » nå, det var ändå något!
Två ruttna lin- gon skall jag åtaga mig att göra något af, som jag får åtminstone femton kronor för. » Så skref jag det lilla stycket för ett välgörande ändamål.
Anna A. het.
Dessa bilderark borde derför mera uppmärksammas.
För större barn rekommenderas att låta dem få sysselsätta sig något med bokbinderi.
De kunna då sjelfva laga sina böcker och blifva äfven mer aktsamma om dem.
Detta arbete for- drar ej många verktyg och är lätt att lära, men tyvärr skulle en beskrifning därpå nu upptaga för mycket utrymme i Iduns spalter.
Att konservera buljong.
Mor Anna är en landtfru med 15 års erfarenhet, kanske kan en eller annan fru draga nytta af det sätt att konservera buljong, som jag härmed mycket rekommende- rar.
Någon insändarinna till Idun fram- höll, att buljong länge kunde förvaras på buteljer — jag har äfven försökt detta, men finner vida bättre vara, att då jag efter en slagt kokat buljong, lå- ta den koka så länge, att, då den blif- vit uppslagen i en form och kallnat, den är så hård, att den kan skifvas samt skäras i små rutor, hvilka sedan läggas på flata fat och ställas på lagom varmt ställe att torka.
Torra se bi- tarne ut som lim, men kunna förvaras hur länge som helst, och i ett hem på landet, der man ej alltid har tillgång på färskt kött att koka soppa på, äro de oersättliga, ty med tillsatt smak af morötter, palsternackor eller jordärt- skockor kan jag när som helst få en god och stark köttsoppa.
Jag uppma- nar Eder, mina fruar på landet, som hafva er slagt nu på våren och ej förr konserverat buljong på detta sätt, att försöka och säkert skola ni blifva lika belåtna dermed som mor Anna.
Pot-cheese.
Hopgömda » ostskalkar » afputsas och skäras i små bitar samt Två ruttna lingon!
Jag skall nu ej mer om dem berätta.
En gång blir både jag och du blott någonting » för detta ».