Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1 ~ 1 sjelfnioi-d, som förekomna inom den daglip pressen, ?.cAiigt.n äro skildringar af ett förtvifladt brott, beginget af ' lefvar,tle, liciailcie riiciiiii- skor, blott emedan sjelfnlord nuföriiden biifi-it ett imli!
; t ticlriirigs- ämne; så har, inom literaturen, syedei?
i (Itss vidrigasit: gestalter blifvit ett sa vanligt roman- eller tcateriimxc, att ds: tcrit~i-ixsök: iritk eller rornaiil5saiide publiken endast finner sir.
rontl och iin~lei-h5llc.
: i .. deraf, glöminande, att fnstiin skalct Er dikt: O.
I; t; i. !iz; i tlocli tir er1 ail- varlig, förskräckligt allvarlig sanniiig.
Et: L.: ' ~C !S; &lt;C c; T I.
i s @ ~ -: ~~;: faniiliarity breeds conteniptl; och jag trcr.
a t t c !c.tta ii:) ckct i; iiniliiii.r~ satt att handskas med framstallnirigur af s; - rz:: oii c~cl: ties f6ljdc.r.
ltsr den ringaktande rerkan, soni ordsprrikct fi.; i !illiaIler.
De som skrifvit i denna genre hahn ju velat draga uiitI: iiistucki-in sanningar fram i ljiiset, och att tlerus m ö r h i: il (lcr h &amp;.
a !llt) i: .j \ ~ r ~ n ~ l t '
verkligheter i verlden bekräftas af personer som kanna verlden; men de h a h a skildrat endast halfva sanningen; och halfva sanningen, on1 den an lyckas verka något godt åt ett håll, miste dock verka skadligt och vilseledande åt ett annat.
Thadeus, af Elise Orzeszko.
(Ofversatt för Dagny med förf: s tillstand.)
p wedora, hustru till Clemens, drängen på bondgården, hade just t g s l ~ ~ t sopa a t sin koja.
Sedan hon, utan minsta tanke p8 att kasta ut dein, sanilat i ett hörn de sopor, som Iigo och skrapade p&amp; lergolfvet, kastade hon potatisskalen i en balja, full med diskvatten, och efter att oförmärkt ha stuckit detta, för kon afsedda förråd, under en bank, tilltäppte hon med en briidlapp öppningen i ugnen, der tvenne lerkrukor iimeslöto middagsinnten, som hon redan lagat åt sig och de sina.
I den ena af dessa krukor fans en barszez af jästa hstbetor och bodwina, i den andra korngryn, blandade med p o k i s, d. v. s. enligt bruket hos bönderna i dessa trakter, en syrlig och en söt ratt.
De skulle ätas först till middagen, ty ännu var det allt för tidigt på morgonen för ett sådant mål.
Men Chwedora fick icke stadna hemma.
Hon skulle helk dagen rensa i köksträdgirdarne på herrgarden, och Clemens, hennes man, hade redan en tiinine varit i arbete, med att plöja fälten, för höst- siddeil.
Det var en stor och stark ung bondqvinna.
De harda landt- görom8len hade brynt och förtorkat hennes hy och hiinder, som ännu vid denna tiinine på dagen vor0 rena, ty hon hade tvättat sig i brunnen, d3 hon hemtade vatten der.
1 % kindernas tjocka och sol- brända ytterhud lyste varina och rosiga toner igenom.
Med sin låga panna, uppnäsan och de tjocka läpparne, med sina breda skuldror och stora, platta fötter, var hon visserligen icke vacker, men strålande af helsa, kraft och friskhet.
Heimes dragt bestod af en kort brokig kjortel, ett lintyg af groft lärft och ett stort, randigt förkläde, fästadt med ett l h g t, stelt bälte, som gick flera gånger om lifvet, och hvars M i n e Urzeszko är Polens förnämsta nuvarande skriftställarinna.
Dagny, som 1Krt kHnna henne dels genom hennes författarskap och dels äfven genoin personliga meddelanden, vill nied den har införda, fint tecknade s k i n e n från dct polska folklifvet göra den begafvade författarinnan kand af den svenska publikec, och hoppas i niista häfte kunna meddela ocksa en kort teckning af hennes lif och verksamhet.
täta, inangfdrgade vafnad var husmoderns eget arbete.
Ett invigdt skademynt af brons hiingde kring hennes hals, och på hufvudet bar hon en röd, blommig duk.
Som den satt mycket l h g t bakut, syntes ett bredt stycke af det svarta, öfver hjessan benade haret, tätt och tjockt, men glanslöst och brunbrandt af solen.
Då hon redan hade iordningstallt allt i sitt hushlll för sin fran- varo, lutade hon sig ncd öfver lersklilarna, soin stodo i en rad p i golfvet, och under det hon hiillde mjölk i en liten spilkum, började hon ropa: - Thadeus, Thadeus!
Man skulle icke kunnat ana hvein detta tillrop galde, t) - hon tycktes rara alldeles elisain i kojan.
Men skenet bedrog; inoni ett ögonblick, började p3 en af de breda bankar, som tjena till säng- stallen i dessa boningar, en lefvanrie varelse att röra 115 sig tinder en stor hög af brunaktigt larft, som betäckte en hslin1,iicid och en hufvudkudde, stoppad med hö.
Hans niirvaro gaf sig först icke till- kanna annat iin genom ljudet af det prasslande höet och geiiom rörelsen i de stora vecken l) &amp; skynket, so111 omvexlande sviilde och föllo ihop.
Derefter höjde sig öfver banken och skynket en svart sky af otaliga, surrande flugor, och under skynket började d sm % bruna fötter och tv5 knubbiga barnhtinder att sticka fram.
I den smala ljusstrimman, soiii solen kastade p i brinken, syntes slutligen ett barn, hvars första rörelse var att köra bHda hiiiiderna i dct till- tofvade håret, och stras derefter hördes en, till hälften klagande, till hälften skrattande röst ropa: - Manma!
- .- On1 han icke genast hade varseblifrit motlern hedrid sig, skulle han siikerligen ha brustit ut i griit; men som hon just närmade sig honom med mjölkskilen i hand, beslöt lian sig för att upphiifva ett glädtigt skratt.
- Ge mej, inainma, ge mej, ge incj.
- Ni skulle ha sett honom, sittande 11ri den tiieil halni stolytade huftudkudden, nedsjunken i de tunga ~cckcii af skynket, iXrergj: jiiteii af det varma solljuset och omgifven af de surrande tlugorna, som all- deles betäckte honom, i det de svarmade i tiitn kretsar oriikring honom.
Det linfargacie, tofviga hhret stod ut i t alla sidor; i) goiien, ännu fuktiga af sömnen, glänste som turkoser, och liipparne p3 hans lilla rosenröda mun vor0 svarta som p&amp; en neger, likasa hakan och nästippen.
Dagen föriit hade han naniligeii iintler lek stiiort in sig med fet och klibbig lera, som ingen aftrattat.
Gt * nc; \ m en sallsaiii tillfallighet hade kinderna förblifvit orörda, och lyste nu runda och fylliga, med morgonrodnadens skara farg, under solbraiinnn, som 1) e- täckte dem.
Han var född vid kyndelsinessan och \ .ar nu tvi &amp; r och tjugo- två veckor gammal.
Afvänd f r k moc1ersl) röstet sedan mer an ett; r tillbaka, hiingde han sig hvarje dag med alla sinn.
krafter fast vid skalen, som modern förde till hans iiiun, och sirskildt i dag drack han sin mjölk langsamt, med viilbehag, i det han spärrade ut sina sin8 korta, tjocka fingrar, och ifrigt rörde p i s i t t bara kna, som stack.
fram under lakanets veck, sanit utstötte dofva grymtningar, vitnande om en fullkomlig tillfredstallelse och en djupt kand sällhet.
Detta var Thadeus.
Sedan han druckit sin mjölk, var det tydligen hans afsigt att åter sjunka ned i bäddens djup; men Chwedora befalde honom att stiga upp på ögonblicket, hvarom icke så skulle han få kanna p % slangarile fran c di ah am.
Men medan hon s8luncla hotade hononi med sträng röst, lyste en oandlig ömhet i hennes gråa ögon, och ett leende kriisade hennes lappar.
Icke desto mindre gled Thadeus hastigt ned för banken och stod inom ett ögonblick midt i ruiiimet, ty wdiahanw var den enda vedervärdigheten i hans jordiska tillvaro.
Detta straffredskap hade ett ganska behagligt utseende, det var näin- ligen ingenting annat an det styfva, brokiga bälte, som gick flera ganger rundt om modrens kraftiga midja; men så snart Chwedora började att lösa upp och veckla ut det, var Thadeiis färdig att göra allt, hvad inan ville.
Han sprang alltså nu omkring i runiniet, barfotad och i sin lilla korta skjorta, lurfvig och nedsmord, skingrade flugmolnet och hängde oupphörligt i hälarne på modern, nieda11 hon sorgfälligt täckte öfver injölkkrukorna och skar ett stycke bröd af den tjocka kakan.
I det hon stack detta bröd innanför sitt lifstycke, sade hon: - Kom, liten, nu ska vi gå!
- Till pappa?
frågade han - Till köksträdgården, svarade hon.
Hon tog honom alltid med sig, när hon gick att skörda eller rensa.
Hvar skulle hon ha gjort af honom?
Lemna honom i kojan?
Dörren inåste jii låsas, och det ar svart att h %lla ett barn instangdt.
Att lenina honom ensam på gården vid bondgården, för att låta honom krypa omkring bland nässlorna som en liten hund, skulle gjort hennes hjerta ondt.
Hon tog honom allts8 med, meii utan att ens tanka på att förut snygga honom.
Thadeiis gjorde toalett p8 det mest regelbundna sätt i verlden, en gång i veckan, p i söndags morgon, och denna för- rättning utfördes då med mycken omsorg och viljekraft med tillhjelp af en .full vattenbalja och en väldig svamp, beledsagade af moderns och barnets skrik och stundom också under wdiahans~ bemedling.
Men som det nu var fredag, hade ocks % snyggheten af Thadeus ' skjorta och hela lilla person hunnit sjette dagen af sin tillvaro, eller snarare fans icke alls mera till.
Detta rörde honom föga.
Hängande fast vid moderns kjortlar sprang han ut på gården, rörde sina sm % fötter på det allra lustigaste satt för att kunna hålla jenin takt med sin ledsagarinnas stora, ut- sträckta steg, .. och fröjdade sig under vägen öfver allt, som mötte hans ögon.
An var det den stora tuppen, som uppstämde sin galla niorgonsång, i det han slog sina eldfargade vingar mot hvarandra, an var det katten, som hangaf sig åt sina lindaiisarkonster på tak- listen, s % ankorna, som sakta vankade förbi i en l %ng rad, med de breda nabben sankta mot marken, eller dufvorna, som flaxade kring i rundel, eller kalkonhönan, som skrockande kallade p i sina ungar i a.
ett buskage af syrener och vilda törnrosor, 211 den gamle Riil~iii, en pudel med yfvig svans, so111 efter att viinskapsfullt ha strukit sig mot Chwdoras kjortel, 13ngsamt följdc efter nioderii och barnet, med hufvudet sankt, samt med ~albch: ig litande pojkbytingen med sin lilla hand,.smeka hans ulliga pels, soni var alldeles fuktig af daggen.
Annu lyste liciiiligen morgoiidaggen som perlor p i buskarne och gräset vid den stora girden, hvilken eljest var s5 uppfyld af folk och kreatur, men nu syntes alldeles tom och tyst.
Alla menniskor hade redan begifvit sig p&amp; arbete.
Knapt att har och der en af solen förgyld rökpelare uppsteg öfver ett tak, medan någon heliinia- blifven husmor slog ut en balja nied slaskvatten eller sap~atteii p i det fuktiga.
griiset, i det hon kallade p8 sinn höns för att kasta till dem en handfull gammalt korn, som hon hittat i en vr5.
P2 de stora, t a n g d a byggnaderna, p i gr+iuattnn, som var fuktig och har och der strödd med tiifvor af skrynkliga nasslor, riittiks1) lac-l och tistlar, 112 de tiita hackame af utblomiii~dc sfrencr och Irlommande vilda törnrosor, p i gingstigarne, som slingrade sig i det gröna, p i inhägnadens 13ga staket, nedföll fran höjden den ofantliga, af solen kastade gyllene slöjan, glindrande af myriader ljuspunkter; och i luftens djupa stillhet s~isn (ie och sorlndc, lik en obestiimd melodi, de af en omärklig skalfning rijrda Lladeil och rijsterna af de i dessa blad dolda f8glarna och insekterna.
Allt under det hon gick frniiiit med stora steg, sade C h ~ e d o r n till barnet: Den gode Guden har gifvit oss ett skijilt vader i dag!
Thadeus svarade ingenting p3 h i n n iiiodenis anm5rkriing, ty han tänkte icke alls p&amp; att viidret var vackert.
Han eiidast liiinde det.
Det sköna viidret gjorde att hela halis lilla \ - arelse gcnoni- strömmades af valbcfiniiande och &amp; ltIcs, if s \ - ä1Ianctc lifskrnft och rörelse.
Han slappte nu ociksd niotlcnis kjortlar och biirjacle att sparka bakut soni en ung h l c och rulla sig i graset; nar hon dcrpa afliigsnade sig n5got litet, rusade lian i q q ~ och tog fatt h m i e igcii nied häftiga skrattande rop, medan tlcn lilla blontla: iiaiirn reste sig pH anda i alla vaderstreck och ögonen strilxlc af lycka och ljus.
Under några minuter följde de hiida en iiiecl popplar kantad \ - ag, som myiinadc ut vid gArdeii p&amp; I,oiidgttrtleii, ticrl~a stactnarle de, helt plötsligt vordna allvarsamnia.
På Thadeus ansigte visade sig (leniin förandring gcnoiii vidt uppspärrade ögon och den öppnade munnens svarta gap.
Men anletet uttryckte en djup ödnijukhet och fromhet.
De befunno sig framför ett litet kapell, bildadt af en teiiiligcn hög, murad byggnadsfot, som u p h r en nisch af tra.
I ' ri kanten at denna nisch, bland buketter af friska och konstgjorda i) lonitiior, reste sig en gammal bild af den heliga Jungfrun, groft snidad i trä och med ansigtet miladt i granna firgcr.
Hiideii l w pa hufwdet en krona af förgyld metall och var f r h topp till t i insvept i en mantel af röd sammet, kantad med guldlister.
]) et lilla kapellet var högt och lagdt på sa sätt, att, medan det viinde friiisidan $t vägen, vette framsidan åt herrgirden, h d k e n det Leherskade genoni sitt höga
läge, och hvarifrån man bäst kimde se det.
Med hufvudet andakts- fullt nedböjdt, gjorde Chwedora tre gånger korstecknet på sig sjelf och mumlade iiågonting med låg röst, sedan lutade hon sig ned till Thadeus och tog honom i sina armar samt lyfte ' upp honom mot nischen.
- Den gode Guden, sade barnet med något litet af fruktan.
- Ja, svarade modern, gör ditt korstecken, liten!
Men som han ännu icke kunde göra det ensam, fattade hon hans hand, och i det hon förde den från barnets svettiga panna till dess obetäckta bröst, sade hon med högtidlig och rörd stämma: - I Faderns och Sonens namn.
Båda stodo de ett ögonblick orörliga och betraktade bilden.
I barnets ögon afmålade sig förvåning och nyfikenhet; Chwedoras solbrända ansigte hade fått ett uttryck af ödmjuk och brinnande bön, och under det att hon, med blicken riktad mot höjden, också upp- lyfte barnet det högsta hon förniådde, bad hon, utan att tala, kanske till och med utan att tydligt ge form åt sin tanke, den heliga Jungfrun att taga hennes gosse under sitt mäktiga beskydd.
Det var hennes enda barn.
Efter flera års äktenskap hade han kommit soni en fridens engel; ty Clemens hade börjat att visa und- seende för sin hustru, då han såg henne vara mor.
Efter sonens födelse hade det aldrig mer förefallit någon tvist emellan dem, och all oro för framtiden var försvunnen.
Af kärlek till barnet, hade fadern svurit att aldrig mer smaka bränvin, och han hade hållit ord.
T y vara bönder älska vanligen mycket sina barn, i synnerhet gossarne.
Plötsligen lät en mansröst höra sig helt nära: - Hah, gå på, håh!
Denna basröst genljöd med sitt långt utdragna tillrop dallrande i den stilla luften.
Chwedora vande sina ögon från nischen och såg ut åt falten.
Icke långt från häcken, som skiljde dessa fafi från kökstriidgården, gick bakom sin plog, något franiåtlutad, en stor kraft- full bonddräng och manade på sina hastar, i det han ined djup röst höjde sitt dystra och entoniga tillrop: - Håh, gå par håh!
Modern och barnet igenkände Clemens.
Thadeus började att fäkta med armarne och störta sig fram mot hacken, i det han ropade; - Till pappa, till pappa, till pappa!
- - Det g %r inte för sig, barnet mitt.
Vi måste gå till köks- trädgården.
Hon hade ännu icke slutat uttala dessa ord, förrän redan barnets anlete var öfversköljdt med en ström af tårar.
Nyss förut lycklig och glad som en ung fåle, som hoppar på ängen, gret han nu bittra tårar och uppgaf sådana tjut, att sparfvarne blefvo skrämda deraf och togo sig för att pipa och qvittra i popplarne liksoin ursinniga.
Det var ett häftigt, lidelsefullt begär att ffi se fadern.
Denna g %ng anlitade icke Chwedora det talande skalet nied ~diahanw för att lugna sitt barn; tvärtom öppnade sig hennes tjocka läppar till ett lycksaligt leende, och hon tryckte hårdare till sitt bröst barnet, som skrek och slog ikring sig med armarne.
- Så, så, det ar bra, det ar bra, sade hon.
- ih, ditt lilla krak!
Jag skall ropa pappa åt dig.
Vänta, skall jag ropa honom, sa kommer han kanske till sin lille gosse!
Och i det hon stadnade nära hacken kring kökstriidgarden, ropade hon med klangfull röst: - Clemens, Clemens, hör hit!
Knapt ett dussin plogfaror skilde henne frhn arbetaren, soin upplyft hufvudet och svarade i samma ton: - Chwedora, hvad vill du ': - Kom, koni hit fort, ropade hon, under det hon nied ena armen höll qvar barnet och med andra handen vinkade i t mannen att komma.
Han höll inne sina hastar midt i c11 fara, gick inecl langa, tunga steg tvärs öfver det lilla stycke mark, soin skilde dem dt och stsdnade p8 andra sidan häcken.
fragade han.
Men Chwedora hade icke hunnit svara, förrän Thadeus redan slitit sig ur hennes armar, och i det han inecl fötterna hakade sig fast vid hacken, hade han med bada händerna fattat tag i faderns skjorta.
Detta försök i liiidansarkonsten kunde icke annat än åstad- komma en svflr oordning i pojkens mycket primitiva drägt, och hans lilla nakna kropp lystc ett ögonl~lick i solskenet, inellaii dessa tv9 kraftfulla bondgestalter, som en liten bild af förgyltf hons.
Cleniens lyfte honom från hacken, tog honom i sina seniga armar, sankte hufvudet och såg honom in i ögonen.
Thadeus jollrade och pratade med lifiiga åtbörder af gladjc, och beriittade för fadern, om kon Blanka, som gått ut p i betet medan han iinnu sof, om hunden, Robin, som skalt så p i en tiggare, att ghdsriittarn,.
gards- riittarn.
; sen, d8 han alls icke visste, hmd han hade velat saga om rättarn, tog han sig för att frága om fadern skulle vilja siitta honom upp p % sin hast, som han hade gjort &gt;i morgon, nej, inte i morgon, i går., Allt under det han fortfor att betrakta sin gosse, fragadc Cleiiiens hustrun: - Hvarför har du kallat pi.
- Hvarför?
För det att han envisades att vilja till sin pappa.
Det var inte möjligt, hvarken att billa honom eller att lita Imnoin komma ner p$ marken, ty han skulle d i genast ha sl~riingit sin vag till gärdena.
D % måste jag ju ropa dig, eller hrad vill du att jag skall taga mig till med den stygge pojken, en sarlail skrikhals och rustibuss .son1 han är?
- Ar det så fatt, så far man lita honom smaka p i riset,.
muttrade bonden; men med en miirkvardig sjelfmotsagelse, sigs han samtidigt med sin seniga arm ömt trycka barnet mot sitt ludna bröst, som syntes genom den halföppna skjortan, och i det han log ett bredt leende, framlyste tv5 rader elfenbenshvita tander i det med ett tätt, borstigt skägg bevuxna anletet.
På andra sidan hacken gled samma ljusa leende ÖfVer till hustruns fylliga, rosiga kinder.
Båda två hade beundraiisvärdt hvita och friska tänder.
Ofver det sniåprataiide och stretande barnet utbytte deras ögon gladtiga och vänskapsfulla blickar.
Dock hade Clemens vanligen ett snarare bekymradt utseende.
Det var honom en granielse att ingenting ega under solen, utan vara tvungen att tjenstgöra på herrgirdarne soni bonddräng.
I hans förflutna lif hade det ock gifvits både olyckor och fel- steg; när detta kom honom i hågen, så suckade han eller vredgades i sitt sirin '.
Bränviiiet, det olycksaliga branvinet hade kostat honom mycket pengar, och dertill hade han förlorat en process mot sin kusin om tre lotter jord.
Nu skulle likväl ingen ha kunnat ana dessa hans tillvaros bördor och sorger.
sträckande armarne öfver hacken för att återleinna barnet till hustrun, smålog han oafbrutet under sina täta mustacher, i det han med låtsad vrede munilade: - Jag skulle just vilja veta hvarför ni kommit, ni två, för att störa en ordentlig karl i hans arbete.
Tror ni jag skall roa niig med er hela dagen lång?
Seså, tag bort den der od %gan till pojke och begif dig till ditt arbete Chwedora!
I detsanima smälde öfver häcken en kyss, lika ljiidelig som ett skott af en salongspistol, på pojkbytingens solbrända och knubbiga nacke; tätt under det blonda hårfastet utvisade en röd flack märket efter de faderliga läpparnes kraftiga tryck.
Clemens vande sig lång- samt bort och gick med tunga steg tillbaka till den öfvergifna plogen.
Halfvags vande han sig om, och urskilde ännu den röda hufvud- duken p % Chwedora, som allt mer och mer fördjupade sig bland trädens.
täta stammar.
Thadeus var icke mera synlig, ty han stultade vid moderns sida i det höga gräset, men öfver grönskan höjde sig och framträngde till bondens öra barnets galla, genomträngande röst, qvittrande utan %tervando lik en oafbriiteii fogelsång.
Den för sin fruktbarhet berömda, vidsträckta köksträdgården gränsade med tv % sidor till gardena och till vägen, der kapellet var uppfördt.
Det öfriga af inhägnaden var kantadt med langa rader af lindar, vid denna tid på året öfversållade af viilluktande blommor, kring hvilka svärmar af bin surrade, ined ett ljud likt beslöjade harpor.
Der borta, der lindariies grenar glesnade, syntes den i regelbundna qvarter anlagda fruktträdgården, fullsatt nied trad, tyngda af mognaiide frukter, och med buskar, som voro alldeles röda af vinbär och hallon.
På andra sidan öppnade sig ett stort niellaiirum utan trad, och der lag fri och öppen den för promenad afsedda trädgården nied sina friska griisinattor och sitt nät af slingrande gangar, korsade af små hvita bryggor, hvilka förenade de båda stränderna af en smal kanal, hvars vattenyta lyste fram har och der mellan gräset, liksom kristallspeglar.
I de skuggrika lunderna blandade sig om hvartannat löfverk af de inest olika slags träd, med fargskiftningarne af de
blonimande buskarne, och öfver griisiiiattoriia och ~attnet fladdradc otaliga skaror af gula och hvita fjkilar.
I bakgrunden af denna sköna trädgard rcste sig boningshiiset, som var ganska högt, ehuru det icke bestod af mer 511 en vaning, och så hvitt att det i solskenet s3g fOrsilfrac1t ut; dess stora, breda fönster stodo öppna, och den luftiga erand dan var skuggad af yppiga slingervaster.
Xischen i kapellet och denna stora trappa stodo midt emot hvarandra p2 hvar sin sida oni niellanrumniet, som skiljde dem at, och tycktes betrakta hvarandra genom (len breda öppningen mellan lindarnes rader.
Det var icke mer iin en timme igen tills tolfslaget skiilie slri, och all en juli-dags hetta hvilade tung och br5nnsnde öfver köks- tradgirden.
Men lifvet der utvecklade sig icke ciestomindre ifrigt och driftigt hos menniskorna som hos vasterna.
Ett tjogtal qvinnor, hvilkas hufvuden i dukar med lysande färger sL$go ut soni lika m h g a jättestora pioner, utspruckna i solen, voro lutade öfvcr grönsaks- sängarne.
Mellan hvitbetornas breda blad, mellan morötternas fina grönska och gurkornas krypande refvor rensade de bort nässlorna, vagrirdan, rödarfven och myntan: och sedan de samlat ihop detta ogras i sina randiga förkläden, buro de det bort till ett hörn i trad- gården, der det redan fans en stor hög (leraf.
Kensningen och bortbarandet af ograset fortgick mud stor Ait och under en niistan fullkonilig tystnad; likv31 stod der p i en liten höjd, i liiidarnes skugga, en ung karl med vaksam uppsyn, soni bar namn af herr uppsyningsniannen, och som trodde sig af sin pligt iilagd att griila på arbeterskorna och att uppmana deiii till flit.
Han gjorde det utan vrede, ty der var ingenting att förarga sig öfver: 111eii s i snart han fick se tv5 hufviideii, som iihnacle sig intill hvarandra, i afsigt att prata en sinula, eller tvi händer, som sjönko ned 1 6 ett randigt förkliide, höjde han arnien och ropadc med skallaiidc stiininia: Töser, hör ni töser, inte latas!
S i öder tiden, och det ar en stor synd!
- Eller ocksil: gumnior der.
hollah, guiiliiior, h511 cra tungor i styr!
S i tar betaldt för ingenting!
Det ar en stor synd!
Man skulle ha trott att dessa qvinnors fr3ciiii1g vore livad soiii mest lag honom om hjcrtat, ty han nnvii~ide oiipptiijrligt saiiinia bevekelsegrund för att egga dem till arlwte.
Och detta skal gjorde synbarligen intryck p i alla dessa pionlikn iiiifvuden.
som rörde sig i solskenet.
Arbeterskornas anleten La&lt;lritle i svett, deras hrotisfirgadtt, äiida till kniiiia bara ben rörde sig ifrigt 1) land köksviisieriia.
och ogräset glesnade ögonskenligen p i grönsakssIiiigariie, under rlct dc11 bruna myllan triidde i dagen.
Chwedora arbetade som de antlra, inera iiii de andra kanske, ty hon egdc incr an vanlig kraft och arbetstlit.
T.ik \ - ii1 nfi~röt Iion flera gånger sitt arbete.
Först tycktes henne det hvita huset nied clen skuggiga verandan, lysandc som ett si1fverp: ilnts i solstrilarne, vara ett under öfver alla under, soin hon ej kiinde neka sig nöjet att tid efter annan hanryckt betrakta.
Kil timme fiiriit lindtt tre qvinnor koniinit till verandan och stadnat der.
Man friindc icke urskilja deras drag pi det stora afstindet, ej hellcr se hvad de \ - oro syssel-
satta med; inen i denna ram af grönska, mot hvilkeii deras ljusa klädningar aftecknade sig, påininde de Chwedora om helgonabilder.