Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
* Kommer man däremot i något större för- bindelse till honom, hafva ett par, tre kronor efter ett par veckors åtnjuten gästfrihet i hans husbondefolks hem visat sig vara ett förträffligt sesam till hans högaktning och bevågenhet.
Af alkohol, påverkad af varm svafvelsyra, bil- das vanlig eter (etyleter), en färglös, lätt, lättrör- lig, flyktig, vätska med brännande smak.
Etern är eldfarlig, framkallar stark köld, då den a£- dunstar, samt bedöfning och känslolöshet, om den tillräckligt länge inandas, hvarför den, i syn nerhet förr, användes som bedöfningsmedel.
Af alkohol framställda ämnen äro vidare de viktiga läkemedlen kloralhyärat, Moroform och jodoform.
Kloralhydrat, som äfven kallas kloral, utgöres af färglösa, i vatten lättlösliga kristaller och brukas mycket som sömnmedel.
Kloroformen är en färglös flyktig, tung och stark, sötaktigt luktande vätska, som framkallar känslolöshet och brukas som bedöfningsmedel.
Använd i för stora kvan- * För att ej läsaren af ofvansagda möjligen skall få den uppfattningen, att omnämnda tjäna- re i mina vänners och bekantas hem är ' blot til lyst ', ser jag mig tvungen lyfta något på min anonymitets slöja och bekänna, att jag tillhör genus femininum, med hvars uppassning det ju i allmänhet ej åligger betjänten att taga del.
383 titeter, orsakar den döden.
Jodoformen är ett citrongult kristallpulver, som luktar starkt saff- ran.
Som antiseptiskt (bakteriedödande) medel anlitas det med fördel vid sårbehandling.
Med metylalkoholen eller träspriten, som fås af torr- destilleradt trä, denatureras sprit.
Amylalkoholen utgör en hufvudbeståndsdel af finkeloljan.
Glycerin är en viktig alkohol.
Det utgör en hufvudbeståndsdel af alla fettarter, hvilka med lätthet kunna uppdeias i en fettsyra och glyce- rin.
Fett är således detsamma som fettsyrad glycerin, och dess olikhet beror på fettsyrornas beskaffenhet eller proportioner.
Glycerin är en färglös, vattenklar, tjock, klibbig, starkt sötaktig vätska, som brukas vid beredningen af blank- smörja, stämpelsvärta och andra fabrikat, som ej få torka.
Det användes äfven till att upp- mjuka sträf hud, och förr, innan sockret blef så billigt, sötades safter därmed.
Det är vidare ut- gångsmaterial för tillverkningen af sprängmedlet dynamit, en gul, degaktig massa, bestående af kiseljord, dränkt med nilroglycerin, hvilken explo- siva olja fås af glycerin, behandlad med salpeter- syra.
Fettet indelas i: I.
Flytande fettarter
Torkande.
Icke torkande.
Fasta fettarter: ister, smör och talg.
Ister är det lösa- ste, med smör menas mjölkens fett, talg är det hårda och fasta djurfettet.
Svinets och män- niskans fett är isterartadt.
De feta torkande oljorna hårdna i luften och bilda, strukna i tunna lager, ett hartz eller fer- nissartadt öfverdrag.
Viktigast bland dem äro lin- och hampfröoljan.
De icke torkande hålla sig längre flytande och brukas till smörjning af ma- skiner, men härskna i motsats mot de af kol- väten bildade smörjoljorna.
Främst märkas oliv- oljan och mandeloljan.
Mindre ren olivolja kallas bomolja, den renaste matolja.
Den senare brukas i södra Europa som födoämne.
På grund häraf talar man om oljeländer och smörländer.
Laxa- tivet ricinolja hör äfven hit.
Växternas fettarter äro vanligen flytande; ett undantag därifrån utgör kakaosmöret i kakaobö- nan.
Djurfettet är öfvervägande fast, men tran- arterna äro flytande.
Alla fettarter framkalla på papper genomskinliga flottfläekar, som ej för- svinna vid uppvärmning; de äro lättare än vat- ten (därför flyter grädden på mjölkens yta), lösas ej i vatten (på buljong flyter fettet upp som större eller mindre droppar, &gt;fettögon »,) men väl i eter, benzol o. d.
(benzol borttager fettfläckar) samt äro värderika närings- och lysämnen.
Fettarterna alstra mera kroppsvärme än och hafva 2 ' / ä 3 gånger så stort absolut näringsvärde som kolhy- draterna.
Man bör omväxla med dessa ämnen.
I de kalla länderna, där förbränningen måste vara starkare, förtäras mest feta, i de varma mest kolhydrathaltiga födoämnen.
Fettet är äfven dugligt till lyse.
I stället för talgljus tillverkas nu af fria fasta fettsyror de vida bättre stearinljusen.
Dr den råa fettsyre- blandningen pressas olein, en flytande fettsyra.
Den fasta återstoden, stearin- och palmitinsyra, en kristallinisk massa, stöpes.
Tvål är fettsyradt natrium, såpa fettss^radt ka- lium.
Vatten i tillräcklig kvantitet sönderdelar tvålen i fritt natriumhydrat och fettsyra; det förra renar, det senare löddrar sig.
Hårdt vat- ten, t. ex. källvatten, innehåller kolsyrad kalk, mjukt vatten, såsom regnvatten, är fritt från icke flytande ämnen.
Tvål i hårdt vatten lödd- rar sig ej, utan bildar kalktvål (fettsyrad kalk) i form af hvita, gryniga flockar.
Härskningen består däri, att en del af fettet af sig själft sönderdelas i glycerin och fri fett- syra.
Den vidriga lukten härrör från flytande flyktiga fettsyror, bland hvilka smörsyran luktar värst.
I kemisk förening med glycerin har smör- syran ej samma lukt.
Margarin är till sammansättningen mycket likt smör.
Förnämsta skillnaden utgör smörsyrehal- ten.
Smör innehåller i medeltal: vatten 12 % palmitin 17, stearin 85,5, olein 23, smörsyra, gly- cerin etc. 7,6, salt 5; margarin: vatten 1 2 %, palmitin 18,5, stearin 38,5, olein 25, smörsyra, glycerin etc. 0 (saknas så godt som), salt 5.
Margarin beredes af färsk oxtalg, som skiras och pressas.
Den hårda presstalgen användes vid stearinfabrikationen.
Den återstående massan, oleinmargarin, blandas med oljor, tills den blir smidig, och kärnas vanligen med mjölk.
Marga- rin anses lika hälsosamt och närande som smör.
Lanolin (renadt ullfett), som innehåller kolesterin i stället för glycerin, härsknar ej, är smidigt och brukas med fördel till beredning af salvor.
Besläktadt med de vanliga fettarterna är binas V ä g g o h y r a, M a l och B a k t e r i e r Kronprinsessans resa.
Kronprinsessan, som icke vill lämna prins Gustaf Adolf, förr än denne är fullt återställd från sitt öronlidande, har ytter- ligare uppskjutit sin afresa till utlandet på obe- stämd tid.
- Fröken Anna Söderberg från Stockholm har i veckan af rest från Göteborg till London för att i England studera därvarande arbeterskors förhållanden under ett par års tid.
Fröken Söder- berg ämnar taga anställning vid någon fabrik, så fort hon är fullt mäktig språket.
För studiere- san har hon erhållit ett anslag på 1,000 kr.
ur Lorénska fonden.
* Sjuksköterskor erhålla nedsatt biljett- pris vid resor å statens järnvägar, därest de äro medlemmar af Svenska sjuksköterskornas all- männa pensionsinrättning samt i utöfvandet af sjukvård.
Vid företeende af vederbörligt intyg härom äga de färdas i andra klass mot half af- gift och i tredje klass på s. k. truppbiljett, en- ligt beslut som järnvägsstyrelsen i dagarna fattat.
En litterär mystifikation af ganska enastå- enda natur i våra bokförhållanden har i dagarna blifvit uppdagad.
I våras utkom en bok med ti- tel » Nordanifrån » af en författare, som benämnde sig Stig Stigson.
Det var en samling noveller från det nordliga Sverige, genomandade af äkta stämning och i ett språk, som antydde den vane författarens öfvade penna.
Också var det ett rätt allmänt frågande inom litterära kretsar, hvar man skulle söka denne Pelle Molins själfständige efterbildare och efter- följare, som af kritiken enstämmigt hälsades med ovanliga loford.
Man gissade allmänt på att sig- naturen dolde en manlig författare.
Nu har det emellertid röjts att den, som döljer sig under denna signatur, är fru Alfhild Agrell, Iduns po- pulära fru » Lovisa Petterkvist. » Romanarket för denna vecka 2 har till följd af den stora julbrådskan på tryckeriet måst uteslutas, och följa i stäl- let 2 ark med nästa veckas nummer.
När M lider moÉ aftonen, Skiss för Idun af Sophie Linge.
» F a r m o r » nej så underligt!
Hvem är det Helga? » Helga gaf till ett litet friskt skratt: » Gissa, farmor — gissa! » » Jag kan inte — hur skulle jag kunna det!
Men hvar finnas mina tändstickor? » Majorskan trefvade bland småsakerna på bordet, men kunde ej finna tändsticksasken.
» Jag har stickor » — svarades det ur mörkret — det blixtrade till — » hvar är nu lampan? » Helga lyfte på kupan och glaset — så blef den tänd.
Det lilla rummet framträdde i all sin en- kelhet, men hemtrefligt var där ändå.
Öf- ver soffan satt Helgas porträtt i en ram af tallkottar.
Helgas kamrat lade nu sina öfver kläder på en stol vid dörren och k o m därefter höf- viskt fram till majorskan.
» Förlåt oss, » sade han, med skalken glimmande i sina mörka ögon — » vi kom- ma så burdus, men det är Helgas påhitt, och hon får nu till straff förklara alltsam- mans.
»; utrotas af A k t i e b o l a g e t Desinfectloxa.
i rum, fartyg och loostäder, allt på stället — utan bortförande ai möbler.
Tel. 7494
1DUN 384 » Hjärtans gjlrna » — sade flickan — » det är snart g j o r d t!
Ser du, min rara farmor, detta är min fästman, och nu skall du sä- ga, om han ej ser präktig ut! » Majorskan räckte, med glädjetårar i ögo- nen, sina båda händer emot d e m: » Gud välsigne er! » — sade hon varmt.
» Kan du tänka dig, » — fortsatte Helga — » att kan kunnat fästa sig vid en så obe- tydlig liten flicka, som j a g är, och att han häller af mig — • riktigt. » Det kunde farmodern godt förstå, ty hvem skulle ej kunna hålla af hennes vackra, intelligenta sondotter.
Men det fanns så mycket annat att fråga o m och taga reda på — först och främst hvad fästmannen hette, och hvem han var, ty det hade Hel- ga i sin ifver och lycka glömt att tala o m.
» Nej, så löjligt — hade hon verkligen glömt det! » Jo, han hade ett vackert adligt namn och dessutom ett gods, där han var envälds- härskare.
Och när han nu åter kallade majorskan » farmor » och därvid såg så innerligt pojkaktig ut, tyckte gumman, att hon känt honom, från det han låg i linda, och måste moderligt klappa honom på axeln med sin gamla skrynkliga hand.
När majorskans spritigflicka kom upp med den vanliga mjölkransonen, blef hon sänd att i stället köpa grädde och bröd och Hel- ga värmde tevatten på spritlampan.
Det var så nytt och roligt alltsammans och af- tonen gick som en dans.
Majorskan hade nu också fått veta, att de unga skulle gifta sig redan om ett par månader, samt att bröllopet skulle firas i den familj, där Helga vistats ett par år som guvernant.
1898 » Men, farmor lilla, kan du nu också her- bergera mig några dagar, så vore det bra?
Jag har att göra åtskilliga uppköp för vår bosättning.
Nils har tagit in på ett hotell ej långt härifrån och vi skola tillsammans företaga härnadståg genom Stockholms alla butiker.
Nej, blif- inte så förskräckt, far- mor, » — tillade hon skrattande, då hon såg, att majorskan såg betänksam ut — » vi skola vara mycket förståndiga och inte alls extravagera.
Men nu först, farmor — har du rum för m i g?
» » O m jag har?
Ja både rum och hjärte- rum!
är ännu så öfverväldigad af denna oförmodade glädje, att jag visst är litet yr i hufvudet.
Tänk, att få rå om dig flere dagar, men — sedan.
» / Det darrade ett drag af vemod kring gummans läppar, men hon började att syssla med tekopparne, för att de unga ej skulle märka det.
Men Nils hade redan snabbt uppfattat, hvad detta » sedan » innebar.
Han såg sig omkring i det lilla rummet, på de gamla nötta möblerna och på den lilla gumman, som såg så blid ut, där hon stod och syss- lade med kopparne — på gungstolen, som ännu stod vänd emot fönstret, och under hvars medar golfvet glänste mera nött än på andra ställen i rummet.
Han såg henne sitta där, dag efter dag, ensam och sorg- sen.
En annan bild framträdde också för honom, blek och dimmig — det var hans döda moders.
Han hade förlorat henne ti- digt och ej sedan haft någon kvinnlig an- förvandt, som stått honom nära.
Han fat- tade hastigt sitt beslut.
Gumman såg upp, frågande med blick och hållning, ty det hade legat så mycken dold rörelse i det lilla ordet.
» Hemma hos oss kommer det också att finnas godt om rum — hjärterum.
K o m och dela vårt hem — fritt, oberoende.
Både Helga och jag skola känna det godt att där ha en snäll farmor, som delar vår glädje och — kanske äfven våra bekymmer, ty hvem går fri från sådana. » » Barn, barn! » — snyftade majorskan, öfverlycklig — » är det möjligt att ni skulle vilja.
? » Helga hade sprungit fram till sin fäst- man och fattat hans båda händer, som hon duktigt ruskade.
Med tårade ögon såg hon därvid på farmodern och sade: » Ja, sådan är han, farmor, han har nu sökt fram min käraste önskan och lagt den i ljuset » Fick därpå farmodern i famn och kramade henne duktigt.
Sedan hon sett sig omkring i rummet, tillade hon: » Gungstolen ta vi med, och allt det öf- riga, så att du kan känna dig hemmastadd med ens.
Endast de sorgsna minnena läm- na vi kvar här, ty nu skola vi börja en ny tidräkning. » * Innehållsförteckning: Jane Hading.
— Svanlärd; af Emil Lin- ders.
— Familjeband och familjeplikter; af Tea.
— Dä man är guvernant; af S — m.
— Astrids törsta bal; af Vera Vinge.
— Tvä diskussionsaftnar.
— Donationer; af Steffen.
— Ur skuggornas värld; några minnesblad för Idun af W. Bäckman.
VII: Två storgubbar.
För Idun af Beså.
— Huslig eko- nomi; d:r Cleves föreläsningar VII — Dr notisboken.
— När det lider mot aftonen; skiss för Idun af Sophie Linge.
Tidningen kostar B yra: Klara.bergssa.tan 54, en tr.
Redaktör och endast 1 krona för qvartalei.
25 öre pr petitrad (
FRITHIOF Träffas £ byrån kl. 10 — 11 och 4 — 5.
Hanna jfelt visst torde det vara fallet, att den qvinna, med hvilkens bild Idurj för SI dagen prydt sin första sida, för mån- gen af våra läsarinnor bär ett okändt namn.
Ingalunda hörde hon heller till de verldens lysande och store, hvilkas dåd ligga på hvar mans läppar, och hvilkas gö- rande och låtande vid sig binda de stora hoparnes nyfikna intresse; men i det tysta har hon genom ett långt arbetslif full- följt en berömvärd ger- ning och skapat ett efter- följansvärdt föredöme.
Som den första och yp- persta representanten för den nutida svenska qvin- nan på det praktiska ar- betets och den praktiska välgörenhetens område har Hanna Lindberg fått sin plats i Iduns porträttgal- leri.
D e dagliga tidnin- garna innehöllo för kort tid sedan meddelandet om hennes frånfälle, då hon den 22 sistlidne februari efter ett verksamt lif slöt sina ögon till den stora hvilan.
Hanna Lindberg föddes på Tullgarns kungsgård den 26 december 1823.
Kedan vid 18 års ålder lemnade hon emellertid hemmets lugna vrå, då hon ansåg att detsamma — ett välbergadt, men enkelt handtverkshem — icke lemnade tillräckligt tillfälle till nyttig verk- samhet för tvänne hemma- varande döttrar.
Med utgifvare: HELLBERG.
,, Utg ifning - stid: Prenumeration sker: h v a r j e h e l g f r i fredag.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren.
tomma händer, utan det ringaste understöd från föräldrarne, begaf hon sig på vinst och förlust upp till hufvudstaden för att der söka sig sjelfständigt arbete och bergning.
Till en början antäldes hon som hushåller- ska i ett af Stockholms mest ansedda prest- hus, der hon snart med sitt gedigna och fiärd- lösa väsen förvärfvade allas förtroende och vänskap.
Efter fyra år lemnade hon dock denna plats, lockad af ett anbud att som handelsbiträde vinna anställning vid det så kallade » Almedahlska magasinet », den stora linneaffären, som än i dag florerar och säker- ligen torde vara flertalet af våra läsarinnor äfven i landsorten välbe- kant.
Denna anspråks- lösa anställning gaf upp- slaget för hela hennes kommande lif.
A f den kända signatu- ren S.
L — d, hvilkens innehafvarinna stått den nu aflidna personligen nära, förekom i en af huf- vudstadens dagliga tid- ningar en sympatisk min- nesruna, hvari det angå- ende Hanna Lindbergs verksamhet vid det Alme- dahlska magasinet heter: » Hannas ovanliga ord- ningssinne, hennes skarp- synthet och omutliga red- barhet, hennes vaksamhet för hvarje äfven det min- sta tillfälle till förvärf, och hennes varsamhet att vid dess begagnande icke öfverskrida den sunda ut- vecklingens gräns, samt, sist men icke minst, den sällsynta finkänslighet hvarmed hon afvägde säl- jarens och köparens ömse- sidiga fördelar, denna säll- sporda förening af äkta köpmansegenskaper, kom- mo här småningom till sin rätt och satte henne i stånd att uppbringa den affär, i hvars tjenst hon
— trädt, till en aldrig förut uppnådd trygghet, på samma gång hon grundlade en sjelfstän- dig verksamhet för egen del.
Knappast inträdd i medelåldern hade hon nått det mål, » tillräckligt göra » för tanke och hand samt en oberoende utkomst, för hvars vinnande hon lemnat fädernehemmet.
I mån som arbetet vidgades, stego också fördelarne, och med åren befann sig Hanna Lindberg i spetsen för en betydande, sjelfständig affär, på samma gång hon såsom delegare i Alme- dahls bolag verkade för förbättring och för- ädling af dess tillverkningar, på ett sätt som kan förklaras endast deraf, att en qvinna med hennes egenskaper bättre än männen kan bedöma arten och värdet af varor, som före- trädesvis afse qvinnornas och hemmens behof.
Dertill kom, att Hanna af naturen egde ett fint konstsinne, som i umgänget med konst- närer och under deltagande i konstindustri- ella sträfvanden allt mera förädlades. » Äfven sedan Hanna Lindberg genom de fruktbringande resultaten af sin idoga verk- samhet förvärfvat sig en relativt lysande eko- nomisk ställning, förhindrades hon af sin enkla och anspråkslösa natur att på sig sjelf slösa af denna verldens beqvämlighet och goda.
När hon ändtligen förmåddes att lemna det föga komfortabla inackorderingshem, der hon under en lång följd af år haft sin bostad, och åt sig sjelf inredde ett eget litet bo, in- skränkte hon sig äfven der till den solida enkelhet, som var ett utmärkande drag i hennes karaktär.
» Det starkaste intryck, man fick af Hannas personlighet i hennes krafts dagar, » säger S.
L — d, » var det af en i alla rikningar genom- förd sjelfständighet.
Allt hvad hon egde och allt hvad hon var, så i fråga om affärsdug- lighet, rikedom och samhällsställning, som till karaktär och bildning, var så att säga sjelf- förvärfvadt.
Hon var icke heller lik någon annan, hade sitt hufvud för sig och sitt lynne för sig.
H o n stälde höga kraf på menni- skorna, men alltid främst på sig sjelf.
Hon skydde icke kampen mot konkurrenter och andra motståndare, och hon segrade ofta, kanske derför att hon aldrig begagnade oädla vapen.
Den harmfulla motvilja, hennes för- sta framgångar väckte bland män af hennes yrke, lade sig småningom och lemnade rum för erkännande och högaktning. » A f sina rika tillgångar använde Hanna Lindberg en stor del till en vidsträckt och praktisk välgörenhet.
Otaliga hjelpbehöf- vande, hvilkas namn och antal ingen skall räkna, gingo i tysthet hulpna från hennes dörr; missionshyddor, sjukhem, barnhem, en mängd af välgörande barmhertighetsstiftelser ära minnet af hennes frikostighet och varma hjerta.
» Handarbetets vänner » rönte bestän- digt hennes lifligaste intresse och kraftigaste understöd.
Nu är Hanna Lindbergs plats på det A l - medahlska magasinet tom, sedan ett långva- rigt lidande slutligen fört henne i grafven; men i svenska qvinnors hågkomst må hon länge lefva som ett ädelt exempel, en värdig representant för allt hvad sundt och dugligt heter inom deras kön.
ett Tidningen nnehåller nästan uteslutande originalbidrag.
— Uppgif å närmaste postanstalt namn och adress samt erlägg en krona, så er- Vi och våra tjenarinnor.
(I s k a f f e r i n y e k e l f r å g a n.)
j-j tan att på något sätt vilja förringa det goda och tänkvärda i fru H.
Kamkes Y uppsats om » sparsamhet i det lilla », torde det dock kunna sägas, att hennes åsigter säkerligen stödja sig på en mera enskild än allmän grundlag, såsom t. ex. sträng hus- hållsaktighet med särskildt afseende fäst vid matlagningen, inga barn i familjen, möjligen inackorderingar o. s. v. Ty, såsom redan i denna tidning blifvit anmärkt af Albert ... (in a?
), en husmoder har mycket annat att sköta än just matvarorna.
Vårdar hon sjelf sina barn, så kan hon icke, om hon ej skall fördubbla sin person, springa och läsa upp och igen om hvarje bit, som blir öfver eller skall tagas fram.
Äfven om hon har hjelp med barnens skötsel och uppfostran, är det dock så myc- ket, som en moder, en öm moder nämligen, hvarken kan eller vill lemna i andras hän- der, om det nödiga sambandet mellan moder och barn skall kunna fullkomligt fast sam- manknytas och bestå.
Och då är det fråga om, hvilket som är farligast, att låta jung- frun skära sig extra skifva af steken eller lemna barnet i det ögonblick, det som bäst behöfver sin mor.
Det är nu icke fråga om att en eller annan gång försumma barnet — det skulle j u föga betyda.
Men då man all- tid måste läsa upp hvad man läst igen, så blir det rätt ofta att springa från det ena till det andra.
Visserligen kan man indela sin tid, så att allt skulle kunna medhinnas i rätt ordning, men rubbningar inträffa alltid, äfven i den bäst anlagda plan, kelst der små barn finnas, som man omöjligt kan tvinga att på gifna tider sofva och äta.
Likaså rubbas genom sjukdom, gästers ankomst o. d. den vanliga ordningen.
Ä r då tjenstflickan icke van att det ringaste reda sig på egen hand, blir det rätt obehagligt för värdinnan, oafsedt att jungfrun kanske just då, när hon kommer öfver något, passar på att taga sin skada igen.
Det skulle för öfrigt vara högst-obehagligt att hafva i sitt hus en tjenare, för hvilken man skulle behöfva läsa undan allt utom eld och vatten.
En sådan vore det bäst att så fort som möjligt göra sig af med.
Ganska ofta händer det, att ett vid bordet börjadt samtal omedelbart fortsattes; ofta nog har mannen kanske icke någon annan tid att egna sin hustru än några minuter strax efter maten.
Det blir då åter igen fråga om, hvilket som är farligast, antingen att den der extra stekskifvan, några bitar socker eller återstoden på syltassietten komma på villo- vägar, eller att mannen, som ständigt måste tala vid en hustru, hvars tankar äro i skaffe- riet, eller som rent af afbryter samtalet, eme- dan hon måste ut i köket för att rädda några öfverlefvor, att han ledsnar dervid och icke bryr sig om att tala vid en så ointresserad person.
Slutligen skulle ju en gift qvinna på detta sätt blifva en riktig slaf af sin hushållning.
Icke ett ögonblick skulle hon få för sig sjelf, knappast nog för man och barn.
Ty om hon icke kan hafva så mycket förtroende för sina tjenare, att hon vågar låta en kotlett, som skall sparas till frukosten, stå i oläst skåp, eller icke kan skicka jungfrun till tor- get med några kronor för att köpa några marker kött, då kan hon med skäl frukta för falska nycklar och alla möjliga andra bedrägerier.
Det är ju derför icke sagdt, att man skall lemna allt vind för våg.
Det vore väl märkvärdigt, om man ej skulle kunna säga åt en tjenarinna: » sätt undan detta eller detta tills i morgon; spar detta stycke till qvällen » o. s. v. och kunna vara viss på att bli åtlydd.
Min erfarenhet är den, att när man har en hederlig tjenarinna och visar henne förtroende, är hon lika sparsam och mån om husets bästa som någonsin matmo- dern sjelf.
Och om husmodern granskar upp- köpen — i fall hon skickar tjenarinnan till torget — och noga tager reda på prisen, bör hon väl, för så vidt hon sjelf något förstår, snart kunna se, om hon blir bedragen eller ej.
Men äfven i detta fall vinner tjenstflic- kan snart den öfning, att hon kan köpa lika godt och billigt som ' frun sjelf.
Rätt ofta ser man också vid den märkvärdiga torghan- deln förståndiga fruar rådfråga och rådgöra med den åtföljande tjenarinnan.
Och om man nu har blott en tjenarinna och flere barn, huru skall det då gå till?
Skall jag åt en person, som jag icke kan betro att redligt och förståndigt köpa en kotlettrad eller en stek, lemna vården om mina barn, medan jag sjelf går på torget?
Medan jag går der och tingar och prutar och förtjenar 5 0 — 6 0 öre, slår må hända en vårdslös jungfru en kastrull med kokhett vat- ten öfver den lille, som går henne i vägen, eller skuffar honom omildt i vrån, eller låter honom höra hårda ord, kanske farliga ord.
Summan af saken är, att i allt, som rör yttre forhållanden, är det omöjligt att strängt och oböjligt påyrka: » man skall alltid », och » man skall aldrig », ty en hvar måste rätta sig efter omständigheterna och böja sig för deras makt.
Deremot torde man kunna säga, att det alltid är riktigare att framkalla he- derskänsla hos menniskor och vända sig till deras bättre natur, än att taga för afgjordt, att de ingen sådan ega.