Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det gröna omhänget ger en angenäm skugga och i ett sådant rum träder det stilla lugnets bild den inkommande liksom till mötes.
Måste flera sängar stå i detta rum, så är bäst ställa dem så, att de vetta med örngottet mot hufvudväggen.
Mellan två sängar är ett rundt, ända till golfvet öfvertäckt bord, på behörigt ställe.
Derpå kan stå en toilettspegel eller en studsare.
Några bilder och familjeporträtter pryda rummet.
Öfverhufvud bör allting här vara i ytterst enkel smak, och af mörk, icke skärande färg.
Låter det sig göra, så vilja smak och helsa, att sängkammaren ej är för liten, att den har ren luft och solsken, med utsigt åt trädgården.
Studerkammaren är grön samt bäst prydd med antika byster, porträtter af lärde och konstnärer, jord- och himmelsglober m. m.
Borden äro öfverdragna med grön eller brun vaxduk.
En pendyl afbryter med sina slag den högtidliga tystnaden i sånggudinnornas tempel.
Tjenstfolkets rum äro hvitmenade, ytterst enkelt möblerade, rena och ljusa.
Yttre egenskaper, som pryda menniskan i särskilda förhållanden af sällskapslifvet.
FÖRHÅLLNINGSREGLOR VID FRUKOSTEN.
Det gifves fall, då man antingen sjelf anställer en frukost, eller dertill bjudes på ett främmande ställe.
I båda fallen föreskrifver ett godt lefnadssätt lagar, dem jag omöjligt kan förbigå med tystnad.
Jag sammansätter dem i följande punkter:
Man mottager gästerna icke i full statsdrägt, men ej heller i blott huslig klädnad.
Man är nätt och fint klädd, dock alltid så, att man ser det vara en morgondrägt.
Frun i huset, eller äldsta dottren, eller, der dessa felas, något derom anmodadt fruntimmer, åtager sig att servera gästerna.
Hon kringbär dock ej kopparne sjelf.
Hon fyller dem med morgondrycken och låter dem kringbjudas af domestiker.
Bordet är fint och modernt dukadt; kopparne &c. valda med den mest bildade smak.
Består sällskapet blott af karlar, så slå dessa antingen sjelfve uti, eller ock sker detta af någon betjent vid ett bord afsides.
Äro damer tillstädes, så taga karlarne, om uppassarne icke gifva akt derpå, de tömda kopparne ur deras händer, och ställa dem undan.
Fruntimren sitta; karlarne stå vanligen.
Först efter frukosten sätta sig äfven dessa, och underhålla sällskapsron.
Då frukosten är mindre omständlig, än middagsmåltiden, så strider det ej här mot goda tonen att gå fram och tillbaka, helst om man frukosterar i trädgården, eller i en trädgårdssalong.
Bjudes man till frukost, så infinner man sig i en nätt morgondrägt, passande för årstiden.
Så mycket man än må älska kaffe, chokolad, thé, glödgadt vin, m. m., fordrar dock höfligheten att man iakttager måtta, och ej dricker mer än två koppar.
Det är oanständigt att taga för sig mycket hvetbröd och bakelser, eller doppa och förtära stora stycken, fylla kopparne eller munnen dermed, och sålunda egentligen mer äta än dricka.
Koppen får icke sättas på det dukade bordet, eller på en dertill icke bestämd plats.
Man håller kopp och fat i händerna tills man druckit ut.
Bäst är, när man låter koppen stå på fatet, tages detta i venstra handen, medan den högra fattar grepen, och småningom gång efter annan för koppen till munnen.
På många ställen förbjuder modet att hälla drycken, den må vara af hvad slag som helst, på fatet, för att svalas; i fråga om chokolad och dylika stadigare drycker sker detta tillochmed aldrig.
Man dricke ej ut alltsammans intill sista droppan, eller begagne skeden för att renskafva bräddarne.
Försigtighet är nödig, för att ej slamra med kopp och sked, eller tillochmed släppa dem.
Skulle sådant ske, så beder man anständigt om ursäkt, utan att råka i förvirring.
Är fråga om porselänet och silfret, så prisar man blygsamt egarens smak; men beundrar intet med högljudd förtjusning.
Egaren sjelf talar aldrig om servisens skönhet eller värde.
Frukosttiden får icke länge räcka.
Förmiddagens göromål äro vanligen de förnämsta: den tillbörliga tiden får dem således ej betagas.
UPPFÖRANDE VID BORDET.
Man äter med dubbel njutning, om sällskapet eger en städad ton och om värden röjer lefnadsvett och gladlynthet.
Vid bordet gifvas många tillfällen att visa bildning.
Man kan der göra sig ganska omtyckt, men äfven löjlig och anstötlig.
Här alltså några reglor för välförhållandet:
Är man bjuden till bords, så infinner man sig noga på utsatt tid, likväl ej för bittida, helst detta besvärar värden, men ej heller för sent, emedan det är högst oanständigt att låta vänta på sig i ett sällskap.
Man visar sig, enligt sitt stånd, väl och med smak klädd; man betygar härigenom sin aktning för de närvarande.
Det strider mot god ton att göra invändningar mot en anvisad plats.
Man kan på sin höjd fint, men kort, låta förstå, att man vet värdera en synnerlig utmärkelse, om en dylik skulle blifva oss visad.
Man sätter sig icke först, utan blott då, när den förnämste, eller värdinnan, eller den dame, bredvid hvilken man kommer att sitta, intagit sin plats.
Servetten lägges, till hälften uppslagen, vårdslöst på knäet, dock så, att den ej kan falla under bordet.
Att fästa den i knapphålet, eller under hakan i halsduken, strider numera alldeles mot bruket.
Man låte ej länge bedja sig att taga något, som bjudes vid bordet.
Det är nog, om vi öfverlemne åt båda de oss närmast sittande damerna äran att först förse sig.
Att låta faten alltför ofta gå sig förbi, är oloflig blygsamhet och opassande.
Man sätter värden i förlägenhet genom att torka skeden eller tallricken med servetten.
Sådant utvisar misstroende till dennes domestikers renlighet.
Oanständigt vore det att vara den första, som börjar äta.
Anmodas man att lägga före af rätter, som stå framför oss, så gör man det aktsamt och efter förskärarekonstens reglor.
Den bredvid oss sittande damen vill samtala.
En stum granne är odräglig, och hon har enligt bruket rättighet att först blifva tilltalad af mannen.
Man bjuder henne först af det kringräckta fatet, och ser till, att hon, om icke betjenten går omkring, får de bästa styckena.
Att utsöka dem åt sig sjelf är tadelvärdt.
Man tage för sig lagom och utan tankspriddhet; men är det motsatta felet begånget, så får det öfverflödiga icke läggas tillbaka på fatet.
Öfverhufvud bör man söka att ej för mycket nedsöla knif, gaffel och sked.
Salt tages med knifven, ej med skeden.
Sås-skålar o. a. d. ställas så, att handtaget eller grepen vetter mot min närmsta granne.
Man behöfver icke taga för sig af allt, som kringbjudes; sådant skulle röja glupskhet, begär efter slisk och brist på godt lefnadsvett.
Man äte och dricke med måtta, tage aldrig munnen för full, gnage aldrig på ben, skäre hvad som ligger på tallricken aldrig på en gång i munsbitar, emedan denna osed röjer en oanständig maklighet eller glupsk matlust.
Man tage icke flera salater, sylter, o. s. v. om hvarandra.
-- Dock bör man ej heller vara för blyg; den goda tonen fordrar aldrig, att man plågas af hunger och törst.
Man vise aldrig en synnerlig längtan efter en egen rätt.
Dylika småsaker få icke aftvinga oss någon önskan.
Många rätter erfordra ett eget handlag, t. ex. ärtschockor, kräftor.
Är man dermed obekant, så ser man först på andra och följer deras exempel.
Man läre sig att stundom bruka venstra handen liksom den högra, särdeles för att icke falla sin granne besvärlig.
Saker, som ej kunna styckas, låter man ligga odelade på tallricken.
Att afgnaga ben o. d. är för mången en vidrig syn.
Man äter äfven så till vida med försigtighet, att intet faller på golfvet, halkar af tallricken, sprättes, spilles eller kullstötes.
Om något kringbjudes af en utsökt rätt, som icke i stor myckenhet ligger på fatet, eller är mycket sällsynt, så måste man taga helt litet eller intet deraf, och lemna det åt andra, för hvilka det kanske har synnerligt värde.
Serveras en anrättning, den man ännu icke ätit, så låter man icke märka detta, utan ställer sig så bekant dermed, som hade man redan ofta njutit densamma.
Är man i tillfälle att visa sig som kännare, så välje man af såser, salater, konfiturer alltid det ädlaste och sällsyntaste.
För en bildad man är det nödvändigt att äta förnämt och hafva en utsökt smak.
Men befinner man sig i förtroliga kretsar, så förstås, att man äter det, som smakar väl, och ej vidare ålägger sig något tvång.
I mindre sällskaper, der värden noga öfverser sina gäster, låter man icke märka, att man icke gerna äter en eller annan rätt.
Man sätter honom i förlägenhet, och lätt händer, att han dervid förlorar sitt glada lynne.
I sällskaper, der det tillgår med stel formlighet, utbeder man sig aldrig för andra gången af en rätt; i större och mer otvungna kan man vara något dristigare, och gör det då genom betjenten.
Men bjuder denne på nytt omkring, så behöfver man icke hysa någon betänklighet, utan taga för sig.
Önskar man något vid bordet, t. ex. bröd, vatten, vin, salt, så vänder man sig till betjeningen; man gör det sakta, eller genom ett tecken, och bäst då, när de bjuda oss något.
Man må icke begära af någon rätt förr, än mer ansedda och äldre personer tagit för sig deraf.
-- Vid en måltid, der ingen uppassare är till hands, vänder man sig till den, som sitter närmast fatet och lämpar höfligheten af sin begäran efter den grad af aktning, man är skyldig den person, till hvilken man vänder sig.
Aldrig lägger man före med sin egen knif, sked eller gaffel för andra, utan utbeder sig härtill antingen gaffeln &c. af den, som bör få, eller hviskar åt betjenten att skaffa en ren.
Vid bordet visar man sig väl såsom förekommande sällskapsman, men spelar aldrig rolen af betjent; man borttager icke tallrickarna, och uppstiger ännu mindre sjelf.
Så ofta man räcker oss en tallrick, mottager man den och afböjer den icke, emedan vår egen ännu är nog ren; ej heller tackar man betjenten, som ömsar tallrickarne.
Öfverhufvud borde den sed allmänt införas, att efter hvarje rätt ombyta knifvar och gafflar, och lemna andra, rena, i stället.
Man kommer någon gång till bord, der drickandet ännu hörer till den rådande tonen, heldst på landet, och i vissa borgarfamiljer.
Saken är i hvarje fall kinkig, då omsorgen för helsa och nykterhet är någonting väsentligt; men å andra sidan sällskapsron kan störas, om gästerna märka, att man ej vill göra såsom de sjelfva.
Man tager sin tillflykt till en annan oskyldig list; man uppspäder vinet omärkligt med vatten; man dricker åtminstone ej af alla sorter, som bjudas; man lofvar att framdeles göra bättre besked; man undskyller sig med en ögonblicklig opasslighet o. s. v.
Det är oartigt af värden och gästerna att uppmana en hvar till drickande; det borde således icke förtreta dem, att man håller sig inom anständighetens gräns.
I värsta fallet kan man hålla något åtlöje till godo, icke ursäkta sig, utan sjelf instämma i skämtet.
Ty här, hvarest vi tala om uppförandet i städade samqväm, kan fråga ej vara om sällskaper, der det kunde illa upptagas, om man ginge hem utan ett rus.
Opassande är det att fylla glasen ända till brädden; det ser osmakligt ut och gör, att bordduk och kläder lätt kunna fläckas.
När skålar drickas, gör man alltid besked, men dricker föga dervid.
Här fordras att gifva akt på sällskapstonen.
En förnäm person uppmanar man ej att klinga med glasen; man vänte fastmer tills det sker; i sådant fall, är man alltid med artighet dertill beredd.
Mest är detta bruk gängse i förtroliga kretsar; men bör äfven der begagnas med måtta.
Aldrig må man såsom gäst tillåta sig att dricka den första skålen.
Detta är värdens sak.
Att besvara den, är förnämare personer förbehållet. -- Rätteligen dricker man icke sjelf, när sällskapet tömmer en skål för vår välgång; men väl tackar man omedelbart derpå för den bevisade hedern, och dricker sedan för sällskapets välgång allena.
Men allt detta drickande af skålar och klingande med glasen är någonting så tadelvärdt, att redan temligen allmänt den bättre plägseden börjat göra sig gällande att alldeles underlåta detsamma.
Det nödgar att dricka mer, än man vill; det nödgar till qvicka infall och snabba genmälen, hvilket ej är hvar mans sak, och derföre ofta väcker obehag.
Vid bordet kunna flera små vedermälen af höflighet och förekommande uppmärksamhet anbringas, dem man ej får försumma.
Dit hörer, att man skyndsamt anskaffar vatten, vin, bröd &c. åt damerna, eller att man förekommer den, som gerna skulle vilja hafva något mer af en rätt, som står framför oss, men är för blyg att yttra denna sin åstundan, samt bjuder honom deraf.
Man vare högst uppmärksam på allt, som man med anständighet och godt skick kan göra och förbättra.
Man bjuder åt en dame, som senare än vi skulle få en tallrick, sin egen.
Dock bör man deremot ej vara besvärlig med dylika uppmärksamheter.
Har t. ex. damen en eller två gånger tackat för en sådan artighet, så måste man icke ånyo göra försöket dermed.
Det är oartigt, att under ätandet gifva sig något att syssla med håret och klädseln, att nysa eller hosta så, att det märkes, luta hufvudet öfver en annans tallrick, smula något i soppan, aftorka tallricken, liksom spadet stänkt, sticka bakelser i fickan, språka förtroligt med okända grannar, o. d. m.
Äfven att nyttja desse sistnämnda, ser icke väl ut.
Vore det rentaf nödigt, så måste man skynda sig dermed och skickligt dölja det.
En hyfsad person tillsluter vid tuggningen munnen, sörplar ej soppan hörbart, samt talar och dricker ej så länge han ännu har mat i munnen.
Kärnor af plommon och körsbär samt små ben o. a. d. läggas på brädden af tallricken, icke på duken.
Man säger icke sin mening om matens beskaffenhet, så framt icke värdfolket har den svagheten att höra rätterna eller vinet gerna berömmas.
Formligt tillspord derom, håller man sig till sanningen, på den sidan der den helst höres.
En glad och vänlig min måste åtfölja oss till bordet.
Man vare språksam, utan talträngdhet, och söke att gifva åt det man säger ett allmänt intresse.
Man fälle vid bordet aldrig yttranden, som, om äfven blott aflägset, kunna häntydas på någon.
Man kan härutinnan icke vara nog försigtig, helst ens utlåtelser vanligen höras af alla gästerna.
Såsom värd är man förpligtad att mottaga sina gäster.
En person af betydande rang går man tillmötes ned på trappan; mindre höga personer mottager man i förmaket; gäster af lägre rang vid dörren till rummet.
Har man en för sällskapet obekant gäst, så bör man presentera honom.
Man uppgifver hans rang och namn, och är han slägting, så nämnes äfven detta.
Man vare såsom värd fryntlig och förekommande samt uppföre sig så, att man ser, det sällskapet är oss angenämt.
Hvilka de första platserna äro vid bordet, derom råda i olika länder skiljaktiga meningar.
I förnäma hus äro de ostridigt der, hvarest värden och värdinnan sitta.
Enligt andra plägseder anses de medlersta mot hvarann befintliga platserna vid bordet såsom de förnämsta.
Stundom intager värden, stundom värdinnan den förnämare platsen; stundom måste denna inrymmas åt den förnämsta gästen.
Här afgör vanan på stället.
Kunna gästerna placeras vid ett rundt bord, så uppkomma mindre betänkligheter härvid.
Dock gälla i en matsal temligen allmänt de platser såsom de första, der man sitter midt emot ingångsdörren, äfvensom i salongen de, hvilka äro soffan närmast.
Hela bordservisen bör vara fin och efter ny smak.
Värden åligger det att sörja för sällskapets förströelser, dels i det han vet att bringa å bane allmänt interessanta ämnen och samtal; dels då han placerar personer nära hvarann, som kunna bidraga till konversationsnöjet.
Det är mot all anständighet att truga gästerna till att äta och dricka.
Att en enda gång i allmänhet uppmuntra dertill, är det högsta som får ske, och äfven detta sker i fina sällskaper aldrig; det går blott an i förtroligare samqväm.
Deremot böra gästerne aldrig märka, att man gerna ser, om mycket af maten blir öfrigt.
För värden sjelf är uppmärksamhet i dubbelt hänseende nödig.
Han måste hafva ögonen öfverallt, sörja för hvarje gäst, om nödigt är, och aldrig låta samtalet afstadna; dock bör han äfven akta sig, att ensam vilja föra ordet.
Förseelser af domestikerne under måltiden rättas af värdfolket lugnt och utan uppseende.
Man sätter alltid det bästa i sitt slag framför gästerna, och aktar sig för skenet af all karghet.
Att man såsom värd vid bordet är den sista, förstås af sig sjelf; den ringaste bland gästerna bör man då lemna företrädet.
Man underlåter dock ej, der bruket så fordrar, att räcka sin arm åt en af damerna i sällskapet, för att ledsaga henne till salongen.
I rätternas antal, tillredning och följd på hvarandra rättar man sig dels efter bruket i bekanta hus af god ton, dels efter ortens och landets sed öfverhufvud, dels ock med skäl efter årstid och helsa.
Man står icke förr upp från bordet, än de, hvilka det åligger, gifvit tecken att stiga upp.
Vanligen gör värdinnan början.
FÖRHÅLLANDET I SÄLLSKAPER.
I sällskap äro allas ögon vända på oss.
Man utsätter sig för hvarje dess medlems bedömande.
Huru nödvändigt är derföre icke, att här uppträda och förhålla sig så, att man icke misshagar!
I den mån sällskapet, der man inträder, är förnämare, eller ringare, måste äfven vår drägt och vårt uppförande derefter afpassas.
I förnäma sällskaper visar man sig, efter omständigheterna, präktigt klädd; mindre praktfullt, men dock med smak, i ringare.
I de förra herrske mer högtidlighet och värdighet i våra miner; i de senare äro vi friare, meddelsammare, utan att dock någonsin förnärma anständighet och värdighet.
Man låte sällskapet icke länge vänta på sig.
Man synes utan omständlighet, och aflägsnar sig, om sällskapet är mycket talrikt, utan att taga afsked.
Man stör då icke ordningen; man sätter ingen i förlägenhet att särskildt gifva akt och helsa, och man besparar värdfolket onödan att tacka oss för vårt besök.
Dock säger man helt oförmärkt åt en vän, att man går, i fall man skulle efterfrågas.
Åt fruntimren och ålderdomen tillerkännas ovilkorligt företräde, äfven om personerna äro oss underlägsna i rang och anseende.
När man presenterar två för hvarandra ännu obekanta personer, så nämnes först den ringares namn och sedermera göras den förnämare bekant med denne.
I fråga om en person af hög rang uteblifver det sednare.
Värd och gäster böra visa fryntlighet, glädtighet och godt lynne; de måste hafva interesse för allt, som göres eller säges, och karlarne i synnerhet draga försorg, att fruntimrens önskningar städse förekommas.
Man vare språksam i sällskap; men akte sig att ställa någon viss i för mycket ljus, enär man derigenom kunde omärkligt kasta skugga på de öfrige.
Man tillskynde ingen den förtret, att se sig fördunklad eller tillbakasatt i ting, hvari han tror sig ega företräden, äfven om dessa icke hade något egentligt värde, eller vore nog grundade.
I fruntimmerssällskap tale man aldrig eller högst sällan och högst försigtigt om skönhet och fulhet hos personer af andra könet.
Man söke att utmärka sig mer genom artighet, än att glänsa med kunskaper och förstånd.
Man gifve hellre andra tillfälle att tala, än att man talar sjelf, och undvike särdeles att visa sig som granskare och menniskokännare.
Man måste se på den, med hvilken man vexlar ord, och af höflighet visa sjelfve pratmakaren uppmärksamhet.
Man tale ej om frånvarande, såframt man ej kan säga godt om dem; men väl tage man frånvarande personer, då ovänliga omdömen om dem fällas, så mycket i försvar, som står tillsammans med sanningen och med umgängets reglor, hvilka förbjuder stark och lång motsägelse.
Äfven berömme man dem ej öfverdrifvet, emedan sådant kunde förolämpa sällskapet.
Man vise vid allt hvad som säges uppmärksamhet; men särdeles när man talar med vissa personer, och mest då, när andra undandraga någon en i början visad uppmärksamhet.
Också förgäte man icke, att i samqväm är själsnärvaro en oundgänglig egenskap, på det man ej må råka i den högst obehagliga förlägenheten, att vid svar, som måste gifvas, blifva villrådig, begå misstag, eller göra sig löjlig.
Talar man till hela sällskapet, så fästar man icke blickarne på någon viss person, utan man vexlar med dem; längst kan man dermed dröja vid hufvudpersonen, eller den, som föranledt samtalet.
Talar någon till oss, så vare man endast öra; man får icke se bort, eller dervid taga sig något att syssla med.
Förefaller helt nära oss en löjlighet, som den med oss talande icke märker, så låter man dock ej störa sig, och antager ej någon leende min, helst den talande lätt kunde tro, att vi funne honom eller hans tal löjligt.
Man hviske aldrig någon i örat, minst på en dame.
Man får icke, stående eller sittande, komma någon nära med sin andedrägt, och man tränge sig derföre aldrig in på andra.
Man tale aldrig, utom i högsta nödfall, på ett språk, hvilket ej en hvar i sällskapet förstår.
Detta väcker ledsnad, förtret och misstanka.
Man tale aldrig för högljudt; sådant är oanständigt samt ger en anstrykning af grofhet.
I bildade hus värderar man mildhet i ton och uppförande allmänt.
Men väl måste man, när man talar till ett helt sällskap, något höja rösten, för att tala utan ansträngning.
Att vara alltför lågmäldt och otydlig är jemväl ett fel mot ett godt umgängessätt.
Man falle ingen i talet, ännu mindre motsäge man någon rent af.
Ett blygsamt tvifvel bör yttras med artighet.
I högsta grad oanständigt är det att skratta högt och plötsligt.
Äfvenså undvike man skenet af att synas veta en sak bättre, än andra.
Förklare vi något för sällskapet, så måste alla anstötliga och inbilska yttranden undvikas.
Man uttrycke sig klart, tydligt och kort, utan stolthet eller sjelfberöm.
Man rätte sig noga efter den införda titulaturen, hvarpå de fleste menniskor sätta stort värde.
Man vare höflig med urskillning.
Man rätte sig härvid efter rang, börd och omständigheter.
Att bemöta en person lika höfligt som en annan, om båda äro af mycket olika rang, förolämpar den högre, och gör den ringare lätt öfvermodig.
Tankspriddhet i sällskap ger anledning till ofördelaktiga omdömen och anmärkningar.
Man sitte ej med vidöppna, utsträckta ben, samt undvike öfverhufvud hvarje oanständig ställning och all maklighet.
Vid kyssning, der denna måste förekomma, och vid omfamning, vare man ej för brådskande och oförsigtig, emedan en mängd löjliga och oangenäma händelser här kunna förefalla.
Kyssen bör endast ske med en lätt snuddning bredvid den andras mun, icke med våta eller öppna läppar.
Bland karlar och i sällskap borde detta dock afläggas; det har mycket emot sig.
Vid handkyssning följes det antagna bruket.
Medgifver detta frihet och val, så bör det sällan förefalla, ty det är den största artighet, som kan visas mot en dame; man bör derföre icke slösa dermed.
Man undvike noga, att i sällskap sysselsätta sig med sin egen och andras klädsel och grannlåt, eller vilja förbättra något derpå.
Befinner man sig vid dörren, och är en annan i begrepp att stiga in eller gå ut, så fordrar höfligheten, att man träder något tillbaka och väntar tills dörren åter är ledig.
Underhåller man ett samtal, och en tredje kommer dertill, så bör man i korthet underrätta honom om samtalsämnet, och sedan lugnt fortfara.
Man börje intet högt samtal, om det blott kan interessera några få, emedan dessa då ej kunna deltaga deri, men likväl hindras att tala om annat.
Har man att säga något i tysthet åt en annan, så begagne man ett ögonblick, då samtalet mellan de öfriga är lifligast; man undvike dervid en leende uppsyn, emedan de öfriga kunde tro att vi tala om dem.
Denna misstanka undviker man äfven, genom att dervid icke fästa ögonen på någon i sällskapet.
Man vare, äfven mot ringare, utmärkt höflig.
Vi nedsätte icke vår värdighet om vi tillbjude eller sjelfve framsatte en stol åt någon person af ringare stånd, än vi sjelfva, som besöker oss, eller, om ingen annan främmande är tillstädes, gifve honom första platsen vid bordet och den första tallricken.
Den första uppmärksamhet och höflighet tillkommer alltid gästen.
Man snusar blott i förtroligare kretsar, och äfven der sparsamt, med iakttagande af all möjlig snygghet.
Första bugningen tillhör värdinnan och värden.
Der handkyssning är bruklig, visar man värdinnan denna attention; men att gå runda laget omkring och kyssa handen på alla, är en löjlig småstadssed.
Man aktar sig att spotta på golfven, särdeles i rum med bonadt golf och der mattor äro utbredda.
REGLOR FÖR ETT HYFSADT UMGÄNGE VID AFLÄGGANDET AF VISITER.
Man iakttage noga de timmar, då visiter göras och emottagas på stället, der vi uppehålle oss, och underrättar sig om det rådande bruket dervid.
Åker man, så böra hästar och vagn vara utsökt goda.
Äfven bör klädseln då vara olik den, hvari man synes, när man kommer till fots.