Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inga allegoriska figurer förekomma och blott i en scen mytologiska, men det allegoriska uppfattningssättet röjer sig dock i teckningen af personerna: de äro alla scener utan kött och blod.
Här som i ”Surge” sticker lärdomsskrytet bjert fram, och personerna tala ofta för att visa författarens litteraturhistoriska vetande.
Karaktersteckningen består i några abstrakta drag, och motiveringen är merendels klen, så bland annat motiveringen af Acolasti omvändelse.
Men på samma gång röjer detta stycke, i likhet med det förra, sinne för det komiska samt en ej ringa förmåga att uppfinna exempel till belysande af de moraliska satserna, om än denna uppfinning icke alltid är synnerligen sinnrik, såsom när äktenskapsföraktaren straffas med att nödtvungen äkta en sköka med 6 barn.
Språk- och vers-behandlingen är lika underhaltig som i ”Surge;” och ”nyheten” att i tre scener hålla dialogen på prosa är ej mycket värd, då intet rimligt skäl kan uppletas för prosans användande just i dessa scener mera än i andra.
Lyckligare äro då de prosaiska scenerna motiverade hos Prytz.
Den andre kände dramatiske skriftställaren i Finland är likaledes en svensk, vid namn Erik Kolmodin.
Han synes hafva gjort sina studier i Upsala eller åtminstone der påbörjat dem, så vida man får tro Hammarskölds uppgifter i Teater Almanach för 1821500, hvarest säges, att en södermanlänning, Ericus Kolmodinus vid namn, år 1652, i spetsen för åtskilliga af sina kamrater, hos Rector och Consistorium
Academicum anhöll om tillåtelse att roa sig med teatraliska öfningar, hvilket dock blef dem förnekadt.
Sju år derefter finna vi Erik Kolmodin i Åbo, der han med biträde af kamrater d. 9 Jan. uppförde en af honom sjelf skrifven komedi ”i höga Herrars och förnemligt Folckz Frequens.”
Man har sålunda vid denna tid i fråga om teaternöjen haft vida liberalare åsigter uti Åbo än i Upsala.
Dock synes Kolmodin hafva haft sina gynnare snarare inom Åbo magistrat än inom det akademiska konsistorium derstädes.
Ty visserligen har filosofiska fakultetens dekanus, Eloq. Prof. Enevoldus Svenonius, gifvit sin Censura hvari han intygar, att komedien ”nil continet quod Ortodoxiæ Lutheranæ reclamet;” men denna Censura är dat. d. 28 Jan. 1659, således 19 dagar efter styckets uppförande och gäller derföre endast tryckningen.
Deremot är stycket tillegnadt stadens tre borgmästare, Nic. Litzen, Henr.
Schepper och Laur.
Brochius, samt hela den lofliga rätten, och ej blott i dedikationen utan äfven i prolog och epilog vänder han sig till borgmästare och råd, då åter professorer och akademistat icke med ett ord omnämnas.
Kolmodins öfriga lefnadsöden äro oss obekanta.
Stycket, som behandlar det vanliga ämnet för trettondagsspelen, har till titel ”Genesis Ætherea eller Jesu Christi Födelse, hvilken sigh tilldrogh effter Wärdenes Skapelse 3970.
Vthi keyser Augusti 31 Regementz-Åhr, som nu aff osz Christne, Christo til Ewigh åminnelse åhrligen begås, den 25 dagh vthi December månad; Vthi en enfaldigh Comoedia fattat hvilken innevarande åhr 1659 d. 9 Jan. publice celebrerades i Åbo stad vthi höge Herrars närvaro oc förnembligit Folckz frequens, med särdeles personer, och den qvalitet man aff Historiens grund hempta kunde, aff Erico Kolmodino.
Tryckt i Åbo aff Petro Hansonio.
Stycket har prolog, epilog och 6 akter.
Prologen förklarar sig ”kortligen på en stund med personlig gestalt vilja repetera Christi födelse,” vänder sig derpå till borgmästare och råd med nyårsönskan och talar sedan om det stora undret, Kristi födelse, och den hjelp den lidande menskligheten derigenom erhöll, utvecklar den dagens fröjdefullhet samt inbjuder åskådarna att komma och se krubban samt ”den stora frun” med hennes sköna son, den skönaste som finnes.
Prologen afslutas med tillkännagifvande, att Josef timmermannen ”med käpp och staf” nalkas.
Josef har trött af den långa och besvärliga resan anländt till Bethlehem; han vill nu uppsöka ett qvarter för sin trolofvade mö och skaffa strå och hö åt sina hästar.
”Min kropp af ålder är så svagh Ther til och trött blifven i dagh:
Gud migh nåde gamble man At klaga nödgas jagh försann:
Aff thenna resa långh och svår
Nu wärkia ochså mine lår, Mitt heela lijff thet darrar alt, Så är nu medh och myckit kalt:
Oi, Oi! min rygg han wärcker så, Att jagh knapt kan gå eller stå.
Oc hu! den hostan är så svår, At jagh, oc hu! må fälla thår.
De plågor all, oc hu! ey nembna kan.
Gudh nåd’, oc hu! migh fattig man, Den fara, som migh hafver händt
På denna resa, är försendt Förtälja, oc, hu! en vandringzman Bär fara både til watn och land
För röfvare och skielmar andra
Som allestädes nu kring vandra.
Ja, jagh aldrigh kunnat troo En resa giöra störr’ oroo Än denne.
Ty thet är beswär Med qvinfolk resa här och thär.
Som jagh medh min kärst’ har gjort, Then nu är worden tiock så fort.
Migh undrar hwart hon hafver gått, Efter hon är så swagh och trått.
See, See! hon kommer nu rätt där.
Aff sijda jagh migh ställer här.”
Maria tackar Gud, som hållit henne frisk och sund, ehuru hon lidit mycket af resan.
Då Josef visar sig, frågar hon, om han fått herberge; men han har förgäfves gått från hus till hus,
”Den ena lådds, som han ej hörde,
Den andre migh ur gården kiörde,
Den tredje lånte aldrigh huus,
Den fjerde swoor i fullan duus
Den fempte wijste migh sitt stall
Eij weet jagh hvadh jagh giöra skall.”
Båda makarna komma öfverens derom, att de rika förakta de fattiga; och Maria förklarar sig snart behöfva hvila,
”Ty jagh är heel igenom kall,
Befruchtar och för annat fall.”
Hospes har huset fullt upp af gäster; helst emottager han de rika, ty de kunna betala, men någongång upptager han äfven ”en arm gestalt.”
Josef kommer och ber om herberge; värden skulle för köldens skull gerna hysa dem, men kan endast erbjuda stallet, dock ber han dem akta sig för oxen, som med sina ben kan skada dem, ”åsnan är ock mycket gram.”
Josef tycker det förfärligt, att Gud, som i höjden bor, icke kan få en plats att luta sitt hufvud till; och Maria utropar: ”Iagh arma eländiga möö, Skall iagh nu ligga uti höö.”
Men värden kan ej hjelpa det.
Förgäfves förklarar
Josef att de äro af förnäm ätt; på värden gör det icke något intryck, han ber dem gå till någon annan, der de kunna få det bättre, om de ej vilja nöjas med stallet; sjelf aflägsnar han sig, under det han mumlar något om, att sådant folk alltid så käckt tala om sin förnäma slägt.
Maria och Josef beklaga sig; hon tycker det vara tungt att lefva, men han tröstar sig dermed, att allt stort i denna verlden endast är flärd inför Gud.
Derpå gå de in i stallet.
Maria berättar, att Jesus Kristus, gud och menniska i en person, nu är född.
Hon och Josef prisa Gud, som håller sina löften.
Josef vill lofsjunga
Herran, men afbryter sig med att bedja Maria sätta sig, emedan hon är mycket svag.
Maria säger sig väl vara trött, men än mera glad öfver den henne vederfarna ära.
Sedan hon satt sig, beder hon Josef litet ”syta”(?) barnet:
”I måstet hårt ej fatta an;” Josef svarar: ”Jagh giör det bästa, som jagh kan.”
Men Maria är ej nöjd dermed, hon återtager barnet och ber Josef se till att soppan är varm; men då hon smakat den, finner hon den kall, och befaller Josef slå ut den och i stället koka mjölksoppa i silfverskålen.
Josef kokar.
Maria prisar sitt barns skönhet och skyndar på Josef. Denne ursäktar sig med att veden är sur.
Maria ber Josef om barnskeden, smakar på och berömmer soppan.
Josef märker, att hon sitter för högt, och i brist på en pall erbjuder han henne en stock.
Maria:
”thet är alldeles nock;” derpå sjunger hon;
”Ack min hiertans Jesu lill Tigh en säng jagh bädda will — — — — — — — — — — Min hiertans son, soff nu, soff! soff! Ställer in medh eder röst Josef, ty jagh har tungt bröst.”
Men Josef ursakar sig; han är för gammal för att sjunga.
Lasse och Hans, två herdar, plågas svårliga af kölden; Lasses fötter ”tjäla” vid hans skor och hans halfva pels är itu; Hans har aldrig upplefvat kallare natt, och ryggen är styf af kölden.
Sedan de en stund samtalat om vargen och yttrat sitt förtroende för hunden ’Turck,” höra de ”Stygger” skälla och förmoda, att det är på en svart ko, men varseblifva då ett klart sken.
Förskräckta falla de på sina knän, och englen Gabriel tilltalar dem.
Sedan han farit upp igen, slå de sina hufvuden samman för att utgrunda betydelsen af synen.
Den ene erinrar sig, att presten talat om Messias, och menar det vara honom englen ”glammade” om; englen sjelf ”var så klaar och wiss i taal, och skeen rätt som wår husbond saal;” derföre besluta de tro på honom och gå till Bethlehem.
Men då de tycka det vara ”skam att gå tomhända till Guds son,” så funderar Lars på att medtaga ett lam, men Hans föreställer honom, att han skall gå och brytas med det så lång väg, hvarföre det är bättre att taga mjölk och ägg, ty det tycka små barn om.
Lars tar då mjölk, blötost och godt färskt smör, ”så få de äggakaka giöra”.
De göra sig redo, men Lars äter sig först fullt mätt, innan han beger sig åstad.
De komma genast fram, knäfalla och lofsjunga:
”Tu ädle Herre, Jesu Christ, Vår ende frälserman for wist, Lätt migh förstå och för hvad skull Tu äst worden oss så hull!
Ack:
Jesu, hjertans lilla barn, Fräls oss alltid från syndens garn.”
De frambära sina skänker; Josef och Maria tacka och önska, att Gud måtte göra dem godt.
Vid afskedet säger
Lars. ”Joseph täckes eder en bit toback?
Ännu aldrigh jagh thet nånsin drack.
Lijka gott, jagh frågar man.”
Herdarna fröjda sig öfver den dem betedda nåd; hvarken Augustus, Herodes, Sadduceerna eller Fariseerna hafva som de fått se englen.
De återgå till sina får, men sjunga först en sång.
Melchior, som ledd af en stjerna ¾ år varit på väg från Persien till denna by, får se sina kamrater Balthasar och Caspar.
— Sc. 2. De tre visa män samtala om stjernan.
Balthasar, som känner alla andra stjernors ”operation” och ”revolution,” känner dock icke denna.
Caspar erkänner sig äfven förvirrad af denna stjerna, som ”omslår all fundament”:
”Berömder var Copernicus, Thertil och så Origanus, Then sinrijke Herlitius, Tycho Brahe, Ptolomæus, Höglärde männer alle slätt, Dock skulle the bekienna rätt, Om the then stiernan finge se, Förundra sigh skulle wist the.”
De finna, att profetiorna om Messias gått i uppfyllelse, men då de vilja fortsätta resan, se de en ”hofslunt,” mena honom vara en Herodis utskickade och mana hvarandra till försigtighet.
Fecialis söker utforska dem; de säga sig söka den nyfödde Judakonungen och fråga, hvad han vet om honom.
Fecialis känner ingen annan konung än Herodes, men om honom veta åter de ej stort.
På sändebudets frågor kunna de blott svara, att Messias är redan född.
Fecialis går, de visa uppmana hvarandra ytterligare till försigtighet och låta leda åsnan i stallet.
Härolden rödjar plats för Herodes, som säger:
”I månghe åhr med frid har jagh roligt regerat,
Och aldrigh på min stool aff någon kung turberat,
Nu säges wara född en konung ny i Juda,
Then oss fördrijfva skall;
Men upå hvad maner han Cronan ärfva må
Sampt folck med land och lähn, må jagh och veeta få;
Ty skall jagh laga så, at jagh med frid och roo
Her effter som her til för fienden må boo.”
Han låter kalla presterna; de tala om
Messias, hvilket han förklarar för ”lutter pludderi”.
Väl söka de bekräfta sin utsago med profetiorna, men Herodes frågar, om ej han är konung i Juda, och då de svara ja, afskedar han dem och skickar efter de visa män.
De visa männen, som för tredje gången uppmanat hvarandra att vara på sin vakt mot den räfven Herodes, bestyrka, att Messias är född.
Herodes ber dem återvända, då de funnit honom.
Herodes förklarar för härolden, att
”Then nya konungh skal wara försäkrat på,
Kommer han i mina kloor, ej skal honom wäl gå,
Then rööda swet wil jagh honom låta aflöpa
Och såleds til konungh kröna prechtigt och döpa.”
Derpå låter han kalla Traso och befaller honom förgöra alla svennbarn i Bethlehem.
De visa männen, talande om den räfven Herodes, som ”såg så milder uth, men hjertat brann af mordh,” finna stjernan, än mera strålande och klar, stanna öfver huset; de gå in med skänkerna.
(Gardinet ryckes upp).
Melchior.
”Tigh skee ähra, tu Jesu Christ, At tu Meenniskia worden äst, Gudz Aldrahögstes egen Son San Gudh och Man i en person.
Nu har sigh himlen öpnat widt, Och målnen sigh omkring uth spridt At rägna ned rättfärdigheet, Gunst, nåde och barmhertigheet.
Balthasar.
Aff Dawidz stam och Jacobz slächt Ästu san man boren och klächt, At tu all werlden frälsa skal Frå synd och dödh och fara all.
Ty seer man at all saligheet Aff Gudh är oss nu här beredt.
Caspar.
Ach Jesu lill’ min högsta tröst, Som migh af all nöd hafver löst.
Styrck oss efter titt behagh, Som kommo Hedningar i dag.
Oss stadigt lätt upå tigh troo Och sedan ewigt hoos tigh boo.”
Derpå frambära de skänkerna.
Melchior ger guld, Caspar rökelse, hvilken växer allestädes i hans land ”bland sten och strand,” Balthasar ger myrrha, som ock i hans land ymnigt vanckar.
Maria och Josef tacka, de vise bjuda farväl och taga barnets föräldrar i hand.
(Gardinet ryckes igen).
De visa män besluta att icke fara hem om Jerusalem.
Thraso.
”Befallning har jagh här.
Expresse med gevär Anretta ett Collas Medh hugg, medh slag och baas.
— — — — — — — — — The späda barnen jagh Wil efter mitt behagh
Så tukta denna gång
Med spjut, yxe och stång, At theras faar och moor Sku darra i sin skoor, Ty jagh will alle barn Söndersmåla som flarn Och träda på mitt spjut, At tarmarna gå uth.
Theras hjerne som drägg Stryka upå hvar vägg” m. m.
Derpå uppmuntrar han sina medhjelpare, Truls och Tool, och dessa söka öfverbjuda honom i vilda uttryck.
— Sc. 2. Herdarna, Lasse och Hans, uttala sin afsky öfver Herodis handlingssätt.
Hans menar:
”Barnen ä the wijga på, Som intet kunna them motstå, Men wille the en ärligh slängh Wåga på en bondedrängh, Noch will jagh säkra them upå, At the sku intet oslickta gå.”
Englen bjuder Josef resa till Egypten.
Maria och Josef besluta lyda befallningen och begifva sig i väg.
Rafael slutar stycket med den anmärkning, att Guds godhet är stor, och att liksom han nu hjelpt Josef, Maria och det lilla barnet, skall han äfven hjelpa hvarjom än i dag, som lefver efter Guds behag.
Epilogen skildrar ånyo Christi födelses mysterium.
”Hjernan, all sinnenas hus, en värkstadh til all tanckar,
Blifve nu ganska tyst och intet meer omvanckar,
Wil ej tillåta meer; här måste jagh och stå,
Bekienna mitt förnuft kan intet högre gå.
De sinnerijke folk må widar’ här om skrifwa,
Ty thet är theras del, jagh will thet låta blifwa.
Thess jagh min skröpligheet en gång afkläda kan,
Och med mijn ögon sjelff rätt skåda honom ahn.”
Derpå vänder sig epilogen till damerna och sedan till borgmästare och råd med anhållan, att de måtte väl taga upp detta spel.
En jemförelse emellan Åbostudentens och Linköpingsborgmästarens dramatiska bearbetning af samma ämne utfaller obetingadt till förmån för den förre.
Ej blott att hos Kolmodin den yttre formen är bättre, aktindelningen förståndigare och versbehandlingen lyckligare, utan dertill kommer att han, såsom utdragen visa, rörer sig i olika metrer och är icke så strängt bunden af den ängsligt fromma ton, som utmärker Oloffsons ”Tragoedia.”
Kolmodins stycke har en starkare realistisk prägel, han sluter sig närmare till det verkliga lifvet och vinner derigenom åt sin skildring en större rikedom och fyllighet.
Ämnet är äfven vidsträcktare fattadt; Kolmodin upptager äfven ankomsten till Bethlehem och svårigheterna derstädes, herdarnas tillbedjan m. m.
Den starkt framträdande sträfvan efter natursanning ger åt hela stycket en genreartad hållning och förklarar äfven, hvarföre vi här mer än vanligt finna ansatser till karaktersteckning, hvilket skildringen af Josef, Maria, herdarna och Herodes bestyrker, om än många ojemnheter kunna upptäckas, och, som vanligt i de gamla dramerna, karakteren får rätta sig efter situationen.
Josef icke i sista akterna densamme som i de första.
Men det, som skänker detta stycke dess förnämsta intresse, är den mängd der förekommande enskilta drag, hvilka påminna om de gamla bearbetningarna af trettondedagens evangelium.
Några af dem må vi framhålla501.
Teckningen af Josef, synnerligen som han framträder i de två första akterna, är hållen i full öfverensstämmelse med den nordiska medeltidskonstens uppfattning af timmermannen från Nazareth.
Det råder nemligen en olikhet emellan de italienska och tyska målareskolorna i framställningen af honom.
Den italienska konsten med sin idealiserande rigtning visar oss Jesu fader som en fullmogen ädel gestalt i mannaåldrens herrligaste utveckling, sålunda bildande en skön motsats till barnet och den jungfruliga modren.
Den realistiska tyska konsten med sin sträfvan efter natursanning och sin djupare fromhet anser sig deremot böra rätt påtagligt visa, att Josef med det gudomliga barnet ingenting annat har att skaffa, än att han lånar sig till dess far.
Han blifver derföre, för att aflägsna alla misstankar om faderskapet, framställd som en utlefvad, gråhårig gubbe; vanligen synes han som en enfaldig, men beskedlig bonde, och hans egendomliga ställning som äkta man kastar öfver honom en strimma af löjlighet, hvaraf målarna begagna sig för att än ytterligare vidga klyftan emellan honom och Gudasonen.
Stundom ser man nemligen i krubbscenen eller vid konungarnas tillbedjan oxen så ställd, att hans horn skjuta fram öfver den stackars Josefs hufvud, så att de vid första ögonkastet synas som tvenne detta hufvud tillhöriga prydnader.
Samma uppfattning af Josef påträffas äfven i dramerna.
Der är det merendels vid frågan om Marias hafvandeskap, som Josef spelar en löjlig figur.
I Conventry Miracle Plays förekomma tvenne stycken, ett benämndt Joseph’s Jealousy, ett annat benämndt The trial of Mary and Joseph, behandlande Josefs misstankar och folkets förtal mot Maria.
Äfven i de franska mysterierna blir den heliga jungfruns hafvandeskap behandladt med stor råhet och det i den tydliga afsigt, att konceptionen och födelsen må synas så mycket underbarare502.
Kolmodin har sålunda följt en gammal tradition, då han i första scenen låter Josef uppträda som en af ålder och resans besvärligheter nedtyngd gubbe, pustande och suckande, med svår hackehosta och värkande rygg.
I förbigående uttalar Josef äfven sin förundran öfver Marias tidiga hafvandeskap.
Samma karakter af en gammal beskedlig, men något tafatt man har han äfven i de följande scenerna.
Då värden icke kan bjuda dem annan boning än stallet, är Josef den, som först finner sig i sitt öde och manar Maria att följa hans exempel; då de syssla med barnet i andra aktens första scen, beter Josef sig så tölpigt, när han skall hålla barnet, att Maria måste taga det ifrån honom; bättre lyckas det honom, då han skall koka mjölksoppan vid den sura veden, ehuru han dock får uppbära förebråelser för sitt dröjsmål.
Han är ytterst uppmärksam och artig mot Maria, villfarar hvarje hennes begäran, utom då hon ber honom sjunga, ty det går öfver hans förmåga.
Hvad Maria angår, så har förf. velat framställa henne som något vida mera, något högtidligare, heligare än Josef; hon är nemligen beslägtad med barnet.
Derföre söker han gifva henne en finare ton, hon har svårare för att finna sig vid qvarteret i stallet och behandlar Josef mera som uppassare än som man.
Den naturalism, som här förråder sig, kan nemligen endast på omvägar idealisera; den skildrar verkligheten i all dess torftighet, med alla dess behof och bekymmer för att genom dennas motsats till det öfverjordiska, hvilket skalden saknar förmåga att skildra, gifva åskådaren en föreställning om dettas upphöjdhet, om storheten af dess uppoffring, som sänkt sig ned i en dylik lumpen verklighet.
Derföre betrakta föräldrarna barnet redan före födelsen som Messias, och de tillbedja och lofsjunga honom efter födelsen, på samma gång de egna sina omsorger åt hans hjelplöshet; detta i full öfverensstämmelse med grunduppfattningen.503
Öfverhufvud taget är det, när man läser de två första akterna i detta stycke, som såge man en af de gamla tyska målarnas framställning af den heliga familjen, satt i handling.
Författarens starka sträfvan efter naturtrohet förer honom rätt ofta till ofrivilliga löjligheter, ehuru den på andra ställen just utgör grunden och bottnen för de afsigtligt komiska scenerna.
Ofrivilligt löjligt är till exempel, att Josef afbryter sin lofsång till Jesu ära med att fråga Maria, om hon är trött att stå; men fullt medvetet komiska äro herdescenerna.
Dessa scener tarfva några ögonblicks uppmärksamhet.
Å ena sidan afse de att fylla åskådarnes engång genom vanan inskärpta fordran på bondscener, å den andra äro de ett arf från det gamla dramat.
De skulle kunna anses härflyta från italienska eller spanska poesien; men enligt Gervinus äro i Tyskland dessa herdespel uppvuxna ur nationel grund, och från Tyskland hafva de kommit in i vår vitterhet.
I ett spel om Christi födelse af Knaust (1541) är i skildringen af förkunnandet för herdarne den ton af naturlighet sökt, hvilken förer med sig en komisk anstrykning åt det hela.
I en komedi om verldens början och slut af Crüger v.
Spernbergk (1580) samtala herdarna med hvarandra före englens ankomst om vargar och får, skänka hvarandra hundar, täfla med hvarandra i sång och blåsning på herdepipan.
I ”Jacob” af Göbel (1586) tala herdarna i folkspråket, blåsa tillsamman och tvista om företrädet af deras klubbor.
”Dessa herdar,” tillägger Gervinus, ”äro grofva tyska bönder och hafva ingenting af den italienska herdeadlen.”
Äfven i våra svenska skådespel äro herdarna så väl som bönderna nationela, och om äfven tyska mönster förelegat, äro dock dessa öfversatta på god svenska.
Lasse och Hans samtala om den förfärliga kölden och vargens befarade härjningar bland deras hjordar.
När englen försvunnit, öfverlägga de om de gåfvor, de böra medtaga till ”den lille Jesus,” och besluta då att jemte ost medföra ingredienserna till äggkaka, den så omtyckta högtidsrätten på svenska bondgillen.
Betecknande är, att Lasse äter sig först rätt mätt, innan han ger sig åstad.
Ett bland de löjligaste dragen är inlagdt mot slutet af scenen i stallet.
Lasse, gripen af ögonblickets högtidlighet och rörd öfver Josefs och Marias vänlighet vid afskedet, ger sitt af välvilja mot Gudabarnets föräldrar öfversvällande hjerta luft, i det han bjuder Josef det bästa, han kan uttänka: en bit tobak; men Josef afslår med förakt detta anbud, förklarande, att han ännu aldrig ”druckit” tobak.
Smått förlägen öfver sin enfald att hafva bjudit en så helig man på tobak, ursäktar sig Lasse med det gamla välkända, ”att frågan är fri.”
Man bör veta, att tobaksrökandet eller, som det då kallades, tobaksdrickandet betraktades ännu med misstänksamma ögon, och Lasses artighet var här lika litet på sin plats, som det vore att i våra dagar vilja bjuda en from och helig man på en sup finkel.
Tobaken hade i Sverige blifvit bekant genom de från Tyskland hemkommande soldaterna, och till Tyskland hade under 30-åriga kriget detta bruk blifvit fördt af de spanska och nederländska trupperna.
Hos oss synes tobakens begagnande hafva fort nog trängt ned till de arbetande klasserna: man finner t. ex. i Åbo domkapitels protokoller, att 1659 d. 19 Jan. hade Pastor i Nagu inför kapitlet klagat öfver sin dräng, som ”drack några pipor Toback, förr än han gick till Absolution samma morgon, mången till förargelse,” och domkapitlet resolverade, att drängen skulle antingen stå för kyrkodörren en söndag eller böta 1 Daler
Smt till kyrkan, samt att hans brott skulle afbedjas i församlingen.
— Slutligen må vi anmärka en rätt lycklig användning af herdarna, då förf. införer dem i sista scenen för att uttrycka folkets afsky öfver Herodis och hans bödlars grymheter.
Derigenom sättas de i en lifligare förbindelse med handlingen och inlägga från folkets sida en protest mot tyranniets våldsamhet, en protest, som vinner i kraft genom den hotelse, att tyrannens legohjon ej skulle gå oslickade, om de vågade sig på de vuxna drängarna.
Det är ett utbrott af det med den gamla svenska friheten sammanhängande hatet mot allt förtryck.
Då man tager i betraktande, huru mycket detta stycke bevarat af medeltidens trettondedagsspel, påtränger sig oss ovilkorligen föreställningen om ett, århundraden igenom fortlöpande, sammanhang emellan de gamla medeltidsdramerna och dessa dramatiska alster från 17:de århundradet, och hvad särskilt angår trettondedagsspelen, känner man sig på grund af deras stränga fasthållande vid traditionen böjd till att antaga, det sådana spel varit hos oss oftare brukade, än man af de få underrättelserna om dem skulle vilja tro.