Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H o c är — i detta ord ligger ej någon öfverdrift — en tjänande engel i dessa sjuk- salar, och då hennes fina gestalt glider stilla fram genom korridoren, tyckes hvarje stac- kars soldats ansikte antaga ett mildt och tacksamt uttryck hvar gång han ser henne. » Florence hade icke den ringaste fruktan för smitta eller för döden, och hon kunde ofta tillbringa hela timmar vid bädden hos soldater, döende af kolera eller feber.
Öfverallt, där det var farligast, öfvertog hon själf vården, och i synnerhet ho3 de döende stannade hon gärna kvar med out- tröttlig kärlek och tjänstvillighet, till dess döden befriade dem.
Och ehuru hon själf angreps af en farlig feber och troligen här grundlade den svåra sjuklighet, hvaraf hon sedan, efter sin åter- komst till England, länge led, återtog hon, så snart hon det kunde, sitt arbete och kunde ej förmås att lämna hären förrän efter två års tjänst, då de sista engelska soldaterna lämnade Krim.
Efter sin återkomst till England tillbrin- gade hon hela sitt lif med arbete för sjuk- vården och andra människovänliga verk.
Den engelska nationen hade, som ett bevis på sin högaktning, insamlat en summa af öfver en million kronor, som öfverlämnades åt henne.
Denna summa använde hon såsom en fond för sjukvårdens förbättrande genom uppfostran af dugliga sjuksköterskor m. m.
Denna fond skall föreviga namnet af henne, som dock dessutom alltid skall nämnas såsom en af det 19 århundradets ädlaste, kristna kvinnor.
Nyligen hölls i Stockholm en föreläsning om Florence Nightingale och sjukvården un- der Krimkriget af Gustaf von Bergen, som afslutades med en af föreläsaren författad längre minnessång, hvarur vi anföra följande verser: Det var så hemskt i dystra sjukhussalar, Förr ' n Florence kom med kärlek, hjälp och tröst.
Men kraftens ord hon till de arma talar, Hon hoppets gnista tändt i tusen bröst.
De sjuka kände midt i sitt elände, Att ännu icke allt förloradt var, Att ännu män ' skohjärtan kärlek kände, Att sviker allt finns dock Guds kärlek kvar.
Hon talade med dem som modigt stridit, Men fått till lön blott sår och sjukdomsnöd, Om Kristus, huru han oskyldigt lidit Och gått förrådd, förnekad till sin död; Hur han till slut, af alla öfvergifven, Gaf röfvaren i döden nåd och frid, Och att han nu vår Frälsare är blifven, Som ger oss salighet i evig tid.
Så talade hon utan lärda funder, Mildt som en mor det sjuka barnet lär; Och kärleken, som alltid har gjort under, Sin makt bevisade dä äfven här.
Det blef så fridfullt tyst som i en kyrka, Då Florence bad i dyster sjukhussal, De lidande då fingo himmelsk styrka Att bära kroppens liksom själens kval.
Och fast hon icke talade med alla, De voro nöjda med att skåda få En stråle blott från hennes lampa falla På bädden, när hon syntes sakta gå Från rum till rum — o, de så ljufligt kände, Att hon dem med sin kärlek nära var.
När kroppens sår och själens hetast brände, De sökte tröst hos Gud, som lärt hon har.
De voro nöjda med att få betrakta, När hennes skuggbild öfver väggen gled, Då sågs soldaten ömt på henne akta Och kyssa skuggan, förrän bort den skred.
Så nöjd som om han sett en engel vakta Vid bädden, gamle krigarn gladde sig, Och bleka läppar hördes hviska sakta I döden än: » Må Gud välsigna dig! »
I D U N 1893 Telefonförhållanden.
På Capri.
Några sidor ur våra arbetande systrars lif tror bestämdt jag drömmer bara, och alt det ej är verklighet — kan jag väl nu på ~Gapri vara?
— hur kom jag hit?
— ja, säg mig det!
.7 fonden ser jag nu ' Vesuven och Jvledelhafvet, llåkortsllått — på gatan dra hvarann i lufven två pojkar, som en soldi fått.
3 bref jag hor från mina vänner, att hemma ännu faller snö — den enda snö, som " Hapri känner, är den som mandelträden strö.
Jiär sommarn leker paradiset — allt blommar, doftar, sjunger här.
{Ja, vore världen på det viset — ej någon annan jag begär.
oranger och citroner finner du öfverallt, hvarthän du ser, och som en sol falernern brinner, om i ditt glas du tittar ner.
•Och när som månens skära skiner på Uviedélhafvets dunkla blå, till sangen klinga mandoliner, som bruna sjömansfingrar slå.
CHen Xeresinas läppar röda, dem får du icke röra vid — se, hennes gosses ögon glöda, och knifven färdig är till strid.
Jvlen vill du se, hur höfter runda i tarantellan vagga sig, lehöfver du ej alls att blunda — då Xeresina ler mot dig.
~Och detta leende, det sitter för alltid i ditt hjärta kvar som böljesång och solskensglitter i några lugna " Gapri-dar.
Den JO maj.
' ^51 dun, som alltid vill främja hvad som gag-, pj| nar svenska kvinnor, vill äfven i sin mån söka hjälpa de små snälla » telefonfrök- narna », som så samvetsgrannt sköta sina plikter mot allmänheten.
Redan länge har Iduns redaktion tänkt härpå och anser nu att tiden därför är sär- deles lämplig, emedan i dagarne en liten bro- schyr utdelats till riksdagsmännen, och denna broschyr på det närmaste berör de nuvarande telefonförhållandenas » vara eller icke vara ».
Och som det äfven torde intressera Iduns läsarinnor att närmare lära känna, huru hela den » här » af unga damer, som kallas » tele- fonister », har det, så skola vi lämna nå- gra korta upplysningar om telefonisterna.
D e för abonnenterna osynliga små tjänsteandarna, måste alltid med spänd uppmärksamhet passa på, när dessa vilja samtala med hvarandra, och ve dem om ej expeditionen är ferm, då låta abonnenterna » sin vredes åska ljunga ».
Det finns knappt något, som så ingått i våra dagliga behof, som just telefonen, men därför missbruka vi den äfven så mycket och trötta då i onödan de stackars tele- fonisterna.
Det hände t. o. m. i en aflägsen lands- bygd, att fruarna så flitigt begagnade sig af den nyanlagda telefonledningen för att tala om sina små kafferep och dagens bestyr, att deras respektive männer alldrig kunde få samtala om sina affärer, för hvilket ändamål telefonledningen egentligen kommit till stånd.
Och så går det till äfven här i hufvud- staden; det händer ofta att moster Sara t. ex. ringer på till tant Lotta och säger: » Söta lilla rara du, säg mig hur många ägg det skall vara till tårtan, du lärde mig, det har jag glömt? » — Och tant Lotta svarar ge- nast pr telefon, huru många som gå åt.
En annan gång är det unga fröken B.
, som vill tala vid unga fröken C. och fråga, om han var på balen i går, och om hon dan- sade med honom.
Så en annan gång kanske några små skol- flickor ringa på för att få veta sina läxor, som de ej tagit reda på i skolan.
Och dessa alldeles onödiga telefonsamtal öka på ett högst väsentligt sätt telefonister- nas redan så dryga arbetsbörda.
Som regel borde härvidlag gälla, att blott bruka tele- fonen vid affärssamtal eller med dem lik- ställda samtal, men om detta lönar det sig nog ej att tala, ty vi äro alla så vana vid att missbruka telefonen.
Med den enorma utsträckning, som tele- fonväsendet nu har här i landet, det sträc- ker sig j u från Ystad nära på till Haparan- da, så är det sannerligen ej något ringa an- tal telefonister, som äro anställda vid de re- spektive telefon verken, ty deras antal uppgår troligen till några tusenden.
Här i Stockholm äro nog telefonlokalerna bra, ja t. o. m. ytterst eleganta, och mycket har blifvit gjordt för telefonisternas välbefin- nande, men i landsorten tycks det vara si och så, att döma efter följande skildring af rikstelefonens lokal nere i Helsingborg: » I ett jämförelsevis litet, lågt, dystert och mörkt rum med ett inåt gården vettan- de fönster sitta tre unga damer samman- klämda vid ett 1,3 meter långt vexelbord.
Hvar och en dam har sålunda till sitt för- fogande ett utrymme af ej fullt 2 fot.
Och 171 i denna tvungna ställning måste de sitta sex långa timmar hvarje dag ulan afbrott eller uppehåll, hvarje ögonblick med spänd upp- märksamhet lyssnande till anrop och för- frågningar, gifvande akt på klaffarnes ned- fallande och antecknande tidslängden af riks- telefonsamtalen.
Och för hvarje dag eller månad som går ökas den redan förut out- härdliga arbetsbördan.
Medeltalet samtal un- der oktober månad var öfver 8,000 om da- gen, hvarjämte rikstelefonsamtal, för hvilka noga tidsbestämmelser måste tagas och bok- föras, inträffa hvar femte minut och nästan helt och hållet upptaga den ena expeditri- sens tid. » När man så till denna skildring lägger det att rikstelefonisterna i lägsta lönegraden hafva cirka 30 kr.
pr månad och i högsta 4 5, där arbetet är betydligt mera ansträngande, så är det åtminstone förklarligt, om de klaga från » östan och västan, norr och sunnan » och att det goda förhållandet mellan » riks- telefon » som arbetsgifvare och » rikstelefo- nisterna » som arbetstagare på ett betänkligt sätt blifvit stördt.
Och om telefonisterna klaga, kunna vi ej instämma med den glade skalden Elias Sehlstedt och säga: » D u kla- gar, men du klagar dumt », ty vi anse deras klagan ganska berättigad.
Staten brukar annars på det mest humana sätt behandla sina kvinnliga » tjänstemän », såväl vid posten som vid järnvägarne och telegrafen, men de stackars telefonisterna få ej åtnjuta samma välvilja.
Det är likväl ej nog att » rikstelefonisterna » få lida, utan denna statens uppfattning af telefonistyrkets värde har äfven haft en ytterst menlig inverkan på de öfriga telefonisternas ställning vid Allmänna telefonbolaget härstädes.
Där hade telefonisterna förut 26 öre pr tim- me, som sedan nedsattes till 2 5, men när rikstelefon ej betalade sina mer än 30 kr.
pr månad, sänktes ytterligare till 20 öre pr timme hvilket gör omkring 38 å 40 kr.
Dock var telefonbolaget nog hu- mant att låta sina gamla telefonister behålla den högre aflöningen och blott gifva den lägre åt de nyantagna.
Denna aflöning är likväl ej så litet högre, än hvad rikstelefon betalar sina biträden.
Telefonisterna vid Allmänna telefonbolaget ha det i allmänhet vida bättre.
Dels nöd- gas de ej lära sig namnen på abonnenterna, hvilket lär vara ganska ansträngande, utan de ha nu endast nummer, dels ha de sina » vakter », delade i tvänne hälfter: 3Vä tim- me på för- och lika länge på eftermiddagen, under det de andra ha sex timmars tjänst- göring » en suite ».
Men äfven de » klaga », öfver att de aldrig erhålla någon fridag, utan året om, helgdag och hvardag, måste arbeta likadant.
Nej, det är sannt, om de tvänne år tjänstgjort som » ordinarie », erhålla de 14 dagars ledighet på sommaren, med bibehållande af sin lön, men annars kunna de visserligen få ledigt någon enda gång, men mot afdrag af betal- ningen.
Också äro klagomålen vida mindre där, och i allmänhet äro » Allmänna telefonbola- gets » telefonister belåtna, om än ett och an- nat litet missljud ibland förnimmes, sådant t. ex. som att de s. k.
» 20-öres-flickorna » ej få någon sjukhjälp, ifall de bli sjuka, hvilket de andra få, men detta är j u af mindre vikt, ehuru de nog behöfva detta lilla » extra till- skott », när sjukdom inträffar.
När man bara har högst 4 0 kr.
pr månad och skall sörja för sig själf, behöfs det så väl, ty en den
172 enklaste inackordering kan ej erhållas under 3 5 kr.
pr månad, och då är det ej mycket tillöfvers för kläder och andra smärre utgif- ter såsom apoteksräkningar och läkarevård.
Det har visserligen blifvit sagdt, » att flic- kor, som behöfva lefva uteslutande af sitt arbete, ej skulle bli telefonister », men det kan ej förnekas att många af dem just måste lita på sig själfva, ehuru en och annan li- ten telefonfröken är nog lycklig att ha en pappa och mamma, som hålla henne om ryggen, så att hon får använda sin arbets- förtjänst såsom en tillökning i sina nålpen- gar, men deras antal är nog ej så stort.
Nu sedan vi talat om löneförhållanden m.m. skola vi lämna ett utdrag ur redogörelsen för statens telefonverksamhet under åren 1881-92 för att se, huru de där anse, att telefonister- na böra vara.
Denna skrift utdelades till alla riksdagsmän och torde, om grundsatser- na däri komma att tillämpas, blifva ytterst ödesdiger för alla de unga flickor, som hafva anställning vid telefonbolagen.
» I allmänhet » - — heter det — » hafva här i landet telefonisterna tagits ur de högre samhälls- klasserna, hufvudsakligen af det skäl, att man ansåg det vara nödvändigt, att vexelpersonalen var i besittning af en viss bildning i och för den konversation med abonnenterna, som i en del fall eger rum.
- — — — — Som emellertid det arbete, telefonisten har att utföra, icke er- fordrar någon högre bildningsgrad, utan en- dast vanligt godt förstånd, ett lugnt tempe- rament och friska kroppskrafter samt fram- för allt goda nerver, så synes det, som om man kommit att söka utöfvarne af telefonist- yrket inom en högre samhällsklass än be- höfligt varit i och för göromålen.
» D å därtill kommer, att damerna ur de bättre samhällsklasserna nog icke alltid haf- va den vana vid arbete, som erfordras för så pass ihållande göromål som ett större vexel- bord kräfver, där intill ett hundratal linier skola skötas af en och samma telefonist, sy- nes man åtminstone till en början väl myc- ket underskattat arbetsvana och ihållighet såsom nödvändiga förutsättningar för en tele- fonist.
» Starka nerver råda ej heller nutidens unga damer öfver i den grad, som vexeltjänsten kräfver.
Följden har också blifvit, att tele- fonistens göromål fått namn om sig att vara öfvermåttan ansträngande, hvilket dock inga- lunda behöfde vara fallet, därest endast för tjänsten lämpliga personer användes.
» En annan olägenhet af att vexelpersonalen i socialt hänseende stått på ett högre trapp- steg än göromålen kräfva är, att aflöningen blifvit för hög i förhållande till arbetets na- tur.
Så hög, att den bereder fullständig ut- komst för en person i bättre samhällsställ- ning, är den dock icke.
Häraf har åter al- strats en viss missbelåtenhet, som tagit sig uttryck i en ofta hörd klagan öfver för låg betalning.
» Detta missförhållande kan endast på det sätt häfvas, att personer med mindre anspråk på samhällsställning och lefvebröd antagas i dylik tjänst.
Arbetet skulle i alla fall blif- va ersatt efter sitt verkliga värde.
I stället för en, oro jag så får säga, svagt aflönad och i följd däraf missbelåten telefonistklass i tjänstemannagraden, skulle man erhålla en fullt tillräckligt aflönad med betjäningsgrad, tillfreds med både sina göromål och sin sam- hällsställning.
» Ja, detta är i sammandrag domen öfver rikstelefonisterna och af denna hårda dom drabbas äfven indirekt de öfriga telefonisterna.
IDUN 1893 I lönefrågan ha icke-rikstelefonister fått känning af » rikstelefonprisen », och om detta förslag från dem, » som makten hafva », vinner anklang, så blir nog inflytandet ännu känn- barare.
Att ersätta de nuvarande bildade telefo- nisterna med vanliga tjänsteflickor vore sä- kerligen till föga fromma för abonnenterna, äfven om det möjligtvis kunde vara till gagn för rikstelefonens kassakista.
Trettio å fyrtiofem kr.
pr månad äro ej mera än en vanlig tvätterska vid de i staden be- fintliga tvättinrättningarna vanligen förtjänar pr månad, och nog kräfves det mera uppöf- vad intelligens att sköta vexelborden med sitt komplicerade maskineri än att stå vid tvättbaljan, och arbetet är minst lika an- strängande för telefonisten som för tvätter- skan, ty den förras arbete tär mera på kraf- terna genom sin nervretande natur.
Det är t. o. m. föga troligt, att vanliga, obildade tjänsteflickor eller med dessa lik- ställda flickor skulle visa mera uthållighet vid vexelborden än de nuvarande telefonist- erna, emedan de troligen i lika hög grad skulle angripas af nervositet.
V ä l äro de vana vid kroppsliga ansträng- ningar, men icke vid arbete som irriterar nerverna, och troligt är att de alldeles skulle tappa hufvudet, när de fingo hand om » de där större vexelborden », som omtalas.
Idun har i denna för ett stort antal kvin- nor så viktiga fråga velat bistå de nuvarande telefonisternas rättmätiga intressen och på samma gång påpeka och göra allmännare kändt rikstelefonisternas mindre goda ställ- ning vid ett af statens största och troligen äfven i en snar framtid mest inkomstbrin- gande verk.
T y telefonen blir j u allt mer och mer oumbärlig, j u mera man vänjer sig vid den, och därför ökas äfven abonnenternas antal » dagligen och stundligen ».
Att vilja nedpruta telefonisternas löner är en orättvisa, som vi ej tigande kunnat höra talas om.
Äfven ifall en lägre klass af flickor skulle komma att användas, så är ej den nuvaran- de aflöningen för hög.
» K||o, ser n i.
ni hörde historien jag be- rättade om den där kavalkaden uppe i Värmland förra sommaren?
Nåväl, när vi kommo in i handelsboden, kom någon galen- panna på den idén, att vi alla skulle köpa giktringar, som funnos där, och så förlofvade vi oss på stående fot allesamman, midt för handelsmannens näsa, hvar ryttare med sin dam.
Aldrig glömmer jag bodpojkena häpna min — han förstod inte, han, i sin oskuld, att det var ett skämt.
Och när vi kommo hem till bruket, uppträdde vi vid middagsbor- det som fästfolk, och brukspatronen höll fest- talet, och förlofningsskålen dracks i champagne.
Och hvarje herre lofvade sin dam att bära ringen på högra handens ringfinger ända till den dag, då han upptäckte, att han var kär i en annan — riktigt kär, inte bara på lek. » » Och det har ni upptäckt i dag? » utbrast Fanny och blef så ifrig, att hon stannade midt på vägen.
Han blef alldeles mörkröd i ansiktet och kunde inte få fram ett ord.
Så hade han då aldrig pratat bredvid munnen som i dag!
Han måtte visst inte vara vid sina sinnen.
» Seså, lugna er, » sade hon, » nog vet ni, att ni kan lita på mig.
Jag skall inte för- råda er och inte bry er heller.
Vi kunna ju låtsa, som om den där ofrivilliga bekännelsen aldrig blifvit gjord. » » Åh, ni är en riktig hederspojke, fru Fanny, » sade Karsten, ännu med helt olycklig min, » och jag är ett nöt, ett ärkenöt!
Men ni vet nog själf ... när hjärtat är f u l l t.
» » Så läcker det.
Ja, jag vet. » » Men det är i alla fall ingen ursäkt.
Hela detta förhållande.
nej, inte förhållande.
jag menar denna känsla, denna — ja, låt oss säga stämning, är ännu någonting så alldeles nytt och spädt och skört; den tål inte att man andas på den; skall det bli något mera af den, borde den ha fått växa osedd, djupt Men så illa skall det väl ej gå, att hela in i skuggan. » den massa af kvinnliga telefonister, som nu » Liksom n ä c k r o s e n.
» utbildats, helt hastigt utan vidare beröfvas Han såg på henne med en bedjande blick.
sitt lefvebröd, äfven om detta är knappt, ty » Nej, jag skall inte säga ett ord.
Men ni ett sådant bemötande ha de ingalunda gjort kan tro mig, då jag säger, att jag förstår er sig förtjänta utaf.
fullt, och att jag är er vän och vill handla som en vän.
Litar ni på min takt och min kvinnliga instinkt? » Han svarade ingenting, men han räckte henne handen i ett anfall af oemotståndlig rörelse.
» Ni kommer tillbaka nästa sommar, inte sant? » V i våga hoppas, att de många, för » Jag tror det. » hvilka Idun, haft lyckan bli en kär vän, » Hvem beror det på? » ej heller framdeles vilja sakna hennes vecko- » Kanske på er. » visit, och uppmana därför särskildt våra » Tack för det ordet.
Och nu ger ni mig kvartals- och halfårsprenumeranter att ju förr fullmakt in blanco att arbeta för er på mitt dess hellre förnya sin prenumeration till det sätt, efter mitt eget hufvud och hjärta, och med juli ingående andra halfåret, innan som- att tiga eller tala, hemlighålla eller förråda marens öfriga planer behöfva upptaga deras hvad jag kan finna för godt af det samtal vi uppmärksamhet.
På Idun och Iduns Mode- nu haft. » och Mönstertidning sker abonnement å hvarje » Ni begär mycket, » sade han dröjande.
postkontor efter nedanstående kända billiga pris: » För mycket? » » Nej, jag känner er j u.
säg hvad ni vill.
Idun med illustreradt ro- Vä år * / &lt; år Helst skulle jag ta saken helt och hållet i manbibliotek 2:50 1:50 mina egna händer, men allt detta kom ju så D:o d:o med Modetidn.
utan i sista stunden, och nu måste jag resa. » kol.
planscher 3:75 2: 1 5 » Kan ni inte stanna en vecka till? » D:o d:o jämte planscher 4: 50 2: 50 » Omöjligt.
Min mor väntar mig i Stock- holm i morgon med alla sina flyttsaker, hon kan inte undvara mig. » Att noga beakta!
I DU N 1893 » Nå, då blir det jag, som skall förfäkta edra intressen här.
Nej, tacka mig inte än — spar det till nästa sommar. » » Nästa sommar! » Han suckade, men hans ögon lyste som barnens, då de tänka på jul- aftonen, som ännu är så oändligt långt borta.
De hade nu hunnit upp det öfriga sällska- pet, som stannat utanför grinden till kommi- nistergården.
Lina och poeten hade redan sagt godnatt till de andra, man väntade blott på dem.
Det blef intet vidlyftigt afskedstagande, ty man skulle träffas vid stationen i morgon bit- tida, det var öfverenskommet.
Snart var den röda filthatten försvunnen inne på verandan, och den sammansmälta skaran fortsatte sin väg.
Fanny hade tagit sin mans arm; hon ville icke, att flickorna redan i kväll skulle få till- fälle att ansätta henne med frågor, hvad hon och Karsten talat om.
Utanför Glimsta grin- dar skildes hon från dem, och hon kunde ej annat än skratta i sitt sinne, så snäfva voro deras miner, då de sade godnatt.
Lilla fru Fanny var tankspridd hela kväl- len och gick till sängs med samma grubblande min, som suttit på hennes ansikte alltsedan hon skildes från Karsten Törne.
Men då lju- set var släckt och det var mörkt omkring henne, arbetade hennes hjärna med dubbel kraft.
Och plötsligt kom den idé hon väntat på.
Hon blef så glad, att hon brast i skratt — men hon skrattade tyst, med hopbitna tän- der, för att ej väcka Allan, som redan sof.
» Nu vet jag, hvad jag skall säga, då de fråga mig hvad vi talade om!
Jag skall passa på, då de alla äro församlade, och anförtro dem, att Karsten är kär i någon här — namnet sade han inte —, och att han kommer igen nästa sommar.
På det sättet skall lilla pyrets brinnande låga ha olja och näring för hela den långa vintern, ända tills han kommer själf — och flickorna ska fä gå och undra och gissa och ångra sig, att de inte hållit sig väl med mig i sommar.
Jag skall inte säga det förr än samma dag jag reser härifrån; det skall bli min hämnd, min partiska pil!
— Å h, gud- skelof, nu kan man då ändtligen komma i jämnvikt igen! » Och innerligt belåten med sig själf och hela världen vände fru Fanny sig åt väggen och somnade som ett godt barn.
Och hon drömde, att hon satt hemma i sin trefliga salong i Stockholm och broderade en kudde till lys- ningspresent åt Maggie och Karsten, två ko- lossala hvita näckrososor pä sjögrön botten.
Bevingade vänner.
Om sällskapspapegojan.
För Idun af L.
E f Björkman.
nder de senaste årtiondena har kanariefågeln fått en konkurrent, som täflar med honom om fågelvännernas och isynnerhet damernas gunst.
Han har visserligen icke kanariefågelns musika- liska talang, men han har en praktfullare yta, och hur många äro icke de, som se mera på ytan än på talangen.
Han har dessutom andra egenskaper, som göra honom till ett behagligt sällskap.
Säll- skapspapegojan eller vattriga papegojan (på tyska wellensiltich), som här åsyftas, är ungefär så stor som en sparf, med långa spetsiga vingar och lång stjärt, vattrigt grön till färgen, mörkare ofvantill och gulaktigare på undersidan samt har vackra blåa fläckar på halsen och kinderna.
Här i Sverige är denna fågel ännu jämförelsevis sällsynt, men så- väl i England som på kontinenten har den hastigt fått en stor spridning dels genom införsel från dess hemland, Australien, och dels genom upp- födning i fångenskap.
En tysk författare beräk- nar, att i Tyskland uppfödas årligen bortåt 25,000 af dessa fåglar.
Och ändock är det icke mycket öfver 50 år sedan det första paret, såsom en rari- tet, infördes till England och köptes af en gross- handlare Jamrach i London för ett pris af 468 kr.
Numera köper man dessa fåglar för billi gare pris än finare kanariefåglar, nämligen för 8 å 12 kr.
Honan är dyrast, emedan ha- narna äro talrikare än honorna.
Hanar och honor kunna ej skiljas från hvarandra på fjäderskruden, men hanens vaxhud (den hud, som sitter vid näbbroten) är glänsande blå, medan däremot ho- nans är grågrön, gröngul eller gråbrun.
Ungarne skiljas, tills de hafva ruggat första gången, från gamla därigenom, att deras fjäderbeklädnad på pannan är grå, då de gamla däremot hafva gul panna.
Sällskapspapegojans hemvist är, såsom nämnts, Australien, där hon lefver ett sällskapligt lif.
Hen- nes flykt är lätt och vig, nästan påminnande om svalans.
Hon springer lätt på marken och klätt- rar på träd och buskar.
Äfven i fångenskapen tycker hon mycket om sällskap, och, om hon är van därvid, kan det medföra fara för hennes lif, om hon försättes i ensamhet.