Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvartill skulle denna omgång tjena, som tillika skulle sätta Ståndet i ovisshet att någonsin erhålla en decision, äfven sedan ett tillstyrkande af Constitutions-Utskottet vore gifvet; ty det beror af förfrågaren och möjeligen af det interesse, han tager i saken, om han vill deraf lemna Ståndet del, eller ej.
Och när del deraf är lemnad, huru skulle Ståndet begagna den? 128 Riksdagen 1810.
Vid denne
Riksdag hafva redan flere sådane frågor förevarit.
Om Magistrats-Personer i Stockholm böra ovilkorligen i trenne år hafva varit det, för att kunna väljas till Riksdagsmän; om Stockholms och de öfrige större Städernes
Riksdags -Fullmägtige må vara berättigade att äfven tillika åtaga sig Riksdags-Fullmägtigskap för de smärre Städerne; om Banco- och RiksgäldsContoirs-Fullmägtige kunna väljas till Riksdagsmän eller vara Riksdagsmän, då Riksdag hålles på annan ort än i Hufvudstaden.
Då nu tillika 84 § af Regerings-Formen synes frikänna Constitutions-Utskottet ifrån all skyldighet att till , enskilte Personer, uppå gjorde förfrågningar, lemna någon I förklaring öfver Grundlagens rätta förstånd, enär dess | mening synes tvetydig, eller tillstyrka någon decision emellan 2:ne eller flere deröfver framstälde olika förklaringar, samt endast synes ålägga Utskottet att gilla eller ogilla de af enskilte Personer yrkade och föreslagne förklaringar, så skulle häraf uppkomma en ny svårighet att äfven igenom enskilte
Personers bemedlande erhålla ett afgörande emellan de i sådane ämnen i ett Riks-Stånd uppstegno och fortfarande olika meningar.
Endast då en förklaring är föreslagen, och densamma af Constitutions-Utskottet är antagen och gillad, skulle med säkerhet någon underrättelse derom kunna till
Stånden ankomma och någon verkan deraf uppstå; emedan densamma då i föreskrefven ordning måste sedan af Konung och Ständer granskas och gillas.
Jag kan således, i anledning af hvad anfördt är, icke föreställa mig Lagens verkeliga mening på de anlonia ställen hafva varit att ända till den grad hindra Grundlagsfrågors väckande och vidrörande i Ståndens Plena, att Stånden icke en gång skulle kunna låta dem, utan någon slags föregången ventilation, till ConstitutionsUtskottet remitteras; och jag hoppas hafva visat olägenheterne af en sådan uttydning.
Jag styrkes äfven vidare i min mening af den motsats, som 81 § sätter emot frågors väckande, nemligen deras anmälan hos ConstitutionsUtskottet, som således synes vara författningens egenteliga och hufvud-ändamål.
Att dessutom Grundlagen ej ovilkorligt och allmänneligen förbjuder Grundlagsfrågors remitterande ifrån Ståndens Plena till Constitutions-Utskottet, visar Riksdags - Bilaga H till Mern.
N:o 8. 129 Ordningens 55 §.
Om all remittering ifrån Plena till Utskottet i annan väg skulle vara förbjuden, kunde man ledas att till ett resultats erhållande, då ingen annan utväg fanns, genom ett slags missbruk använda denna till hvilka (som) hälst förefallande frågors afgörande, hvarigenom dock intet till mera nytta vore vunnit.
I anledning häraf vågar jag till detta ämnes vidare förtydligande föreslå följande förändringar i de båda anförde §§:s Redaction.
Uti 81 § i stället för orden »Ej må frågor derom i Ståndens Plena väckas, utan anmälas de»:
Ej må frågor derom till någon slags öfverläggning i Ståndens Elena väckas och upptagas, utan anmälas de etc.
Och i stället för 83 §:
Frågor rörande
Grundlagarnes förklaring eller tillämpning må icke heller någonsin kunna till öfverläggning i Ståndens Elena upptagas, utan anmälas de hos Riksens Ständers Constitutions-Utskott och behandlas i samma ordning, som båda näst föregående §§ föreskrifva.
Bland de i 34 § Riksdags-Ordningen uppräknade föremål för Oeconomise-Utskottets befattning förekomma »grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, ehvad de röra Uppfostrings- och Undervisningsverken, Allmänna Fattigvården, Landthushållningen, Bergverken» m. m.
Detta stadgande blef föreslagit och antagit i en tid, då man tvekade, huruvida någonsin andra Utskott borde få sättas, än de som i Regerings-Formen finnas uppräknade.
Det lärer ej behöfvas andra bevis än erfarenhetens, att svårligen någon kan anses skicklig till ledamot i Oeconomise-Utskottet, om det skall vara skyldigt att upptaga alla de frågor, af så olika natur som de, hvilka kunna komma under ofvannämnda titlar.
Detta är ock utan tvifvel orsaken, att Oeconomise-Utskottet icke alltid haft den lyckan att aflemna arbeten svarande mot Riksens Ständers önskan.
Hela saken synes mig hulpen, om i 34 § Riksdags-Ordningen Oeconomim-Utskottet får behålla den caracter, det fått i Regerings-Formens 53 § »att anmärka brister i de allmänna Hushålls-anstalterne och förändringar deruti föreslå», och att till 36 § efter orden »Skulle Riksens Ständer finna flera Utskott vara af nöden» tillädes: såsom till upptagande af frågor om grunderna för allmänna Inrättningar af alla slag, ehvad de röra Uppfostrings- och Undervisningsverken etc. 130 Riksdagen 1810.
Riksdags-Ordningens 61 §.
Då der anföres: »Falla dervid rösterne till mer än hälften af de röstandes antal» etc., äro orden af de röstandes antal öfverflödige, och icke alldeles noggranne, emedan en af de röstandes Voterings-sedlar är afiagd.
Då längre ned anföres: »Inträffar den händelse att 2 eller 3 Personer undfå de fleste och lika många röster» etc., göra orden de fleste en förvillelse och äro alldeles öfverflödige.
Ty fastän de lika många rösterne ej äro de fleste, måste likafullt en särskild
Votering först anställas öfver den ordning Personerne emellan, hvarutinnan öfver dem röstas bör.
Riksdags-Ordningens 65 §.
Den i 53 § af Riksdags-Ordningen lemnade föreskrift, att till undvikande af Paria Vota, innan Voteringssedlarues öppnande, en deraf bör uttagas och förseglad afläggas, hörer vid Valförrättningar endast till de Val, der en enda Person skall utses.
Då flere Personer skola väljas, såsom Ledamöter till Utskott, Banco- och Riksgälds-ContoirsFullmägtige och Ledamöter till Tryckfrihets-Committéen, tjenar den till intet, utan kan tvärt om gifva Voteringen, igenom en rösts uteslutande, ett orätt Utslag emot de väljandes verkeliga pluralitets mening.
Jag tillstyrker derföre, att den här anförde
Citation af 53 § samt den af den här ännu mera otjenligt anförde 61 § må alldeles utgå; och att i stället 2:ne särskilda Voteringar må föreskrifvas, en för de fyra Litteratörerne och en för de 2:ne Lagfarne.
Då det blir af Ständerne beslutet, att af de fyra förstnämnde Ledamöterne en alltid bör vara Prestman, bör rätteligen 3:ne Voteringar anställas.
Riksdags-Ordningens 64 § och Regerings-Formens 103 §.
Den här föreskrifne första Voteringen med Ja och
Nej synes vara alldeles öfverflödig och böra uteslutas; och underställes tillika, om icke Utslaget af Voteringen endast i allmänhet, nemligen om någon af Högsta Domstolens Ledamöter blifvit af Nämnden ogillad eller icke, må kungöras Ständerne, men alldeles icke detailler deraf.
N:o 8. 131 Riksdags-Ordningens 41, 66, 67 §§.
Uti någon af desse §§ synes böra stadgas om Banco- och RiksgäldsContoirs-Fullmägtiges rättighet - att väljas eller icke till Riksdagsmän, då Riksdag hålles å annan ort än i Hufvudstaden.
Herr Grefven och Ordföranden uppläste ett Memorial innehållande anmärkningar vid Rikets Grundlagar så lydande:
Vid den granskning af Grundlagarne, som Constitutions-Utskottet tillkommer, har jag för min del trott uppmärksamheten böra fästas, ej allenast på närvarande förhållanden emellan den Styrande och Lagstiftande Magten, men äfven på sannolikheten för dessa förhållandens framtida bestånd.
Efter det begrepp jag kunnat göra mig om Samhällsinrättningens ändamål och om hvad som i följe deraf erfordras för Styrelsemagtens förmåga att uppfylla sina åligganden, tror jag mig kunna yttra den oförgripeliga öfvertygelse, att den Lagstiftande Magten icke bör söka att utvidga sitt inflytande, att den endast hör söka att bestämma det och att sörja för dess stadgande och bevarande i en framtid.
Till vinnande af detta ändamål är det lika angeläget att förekomma missbruk eller öfverdrift vid de rättigheters utöfning, hvilka man äger, som att bevara dessa rättigheter ifrån intrång eller att försäkra sig deras obehindrade åtnjutande.
Vid öfvervägande af de omständigheter, som kunna föranleda till det förra, finner man snart, att de kunna hänföras till 2:ne allmänna Synpunkter, nemligen den Lagstiftande Magtens collectiva rättigheter såsom sådan och individuens såsom medlem af densamma.
I anseende till de förra har jag redan yttrat den öfvertygelse, att de synas mig i närvarande Stats-Författning så temmeligen väl afmätte, att jag ej skulle deruti önska någon betydelig förändring; men i anseende till de senare bekänner jag, att de synas mig tåla jemkning och bestämmande.
För att förklara detta, måste man återgå till begreppen om borgerlig och politisk frihet och undersöka, huruvida för den förras fullkomliga åtnjutande är nödigt, att den senare skall för individuen äga all den omfattning, som våra Grundlagar nu synas meddela.
Då man förstår med borgerlig frihet, den säkerhet Samhällsinrättningen ger hvarje enskild att utan annan 132 Riksdagen 1810. inskränkning än, den Lagen föreskrifver, på det sätt han finner tjenligast, söka sin egen fördel, och med politisk frihet, medborgarens rätt att såsom medlem i ett visst Samhälle i en stadgad ordning deltaga i Lagstiftningen och i controllen af Regeringsmagtens verkningssätt; lär man också medgifva, att det är utöfningen af den förra, som egenteligen rörer hvarje enskild, att den senare i synnerhet derföre är af vigt, att den skall tjena till garantie för åtnjutandet af den förstnämnde.
Deraf följer åter, att gränsorne för den politiska friheten bestämmas igenom detta dess ändamål, och att deruti igenfinnes den måttstock, efter hvilken man kan dömma, huruvida den enskildes inflytande uppå Lagstiftningen är för litet eller för mycket inskränkt.
Likasom vid Lagens verkställighet eller tillämpning det är angeläget, att icke Domarens eller Regentens vilja sättes i stället för Lagens föreskrifter, likaså är det vid sjelfva Lagstiftningen af vigt, att icke dess gång hindras eller förvirras af enskilde viljors obehöriga inflytande, att alltid Lagen måtte vara ett uttryck af allmän vilja öfver ett allmänt kändt behof och att den enskildes rättigheter eller verkningssätt såsom medlem af Lagstiftningen icke måtte rubba de allmänna förhållanden, hvilka, för Samhällsordningens bestånd och dess öfriga medborgares säkerhet, äro stadgade och införde.
Då jag med desse allmänna fordringar jemför de uti 56 och 110 §§ RegeringsFormen och 49, 57 och 78 §§ Riksdags-Ordningen innefattade stadganden, bekänner jag, att jag finner deruti, dels en sådan utvidgning af individuens verkningssätt uppå det hela af Lagstiftande Corpsen, som synes mig öfverskrida gränsorne af dess billiga fordringar, dels en öfver verkeliga hehofvet utsträckt frihet för dess åtgärder, hvilken då den går öfver ändamålet, betager möjligheten af den controll, hvilken individuen, ehuru väl en del af Lagstiftande Magten, icke mindre bör vara underkastad än individuen såsom Embetsman.
Grunden till det förra af dessa anföranden finner jag uti den tolkning, man gifvit åt 56 § i RegeringsFormen, och hvilken genom 49 § af Riksdags-Ordningen blifvit ännu närmare bestämd.
Det var visserligen en lika så klok som billig föreskrift, det stadgande uti 56 § af Regerings-Formen, aftinga mål skulle afgöras, innan de blifvit remitterade till behörigt Utskott.
Bilaga H till Mein. N:o 8. 133 Derigenom förekommes allt förhastande uti de Respective Ståndens beslut och man förskaffade sig en utväg att till Ståndens öfverläggningar alltid återfå ärenderne utredde och till fullständig pröfning närmare mognade.
Jag är således långt ifrån att häruti önska någon ändring.
Men då man utsträckt begreppet om en frågas afgörande derhän, att hvilken fråga som blifvit väckt, så beror det icke mera af Ståndet att pröfva, huruvida den bör upptagas eller ej, då ovilkorliga nödvändigheten af en remiss uti 49 § af Riksdags-Ordningen i följe häraf blifvit bestämdt uttryckt; då synes mig, att man gått längre än ett billigt afseende på den enskildes rätt och ett lika skäligt på fortgången af ärenderne synes med skäl kunna fordra.
Den enskildes rätt såsom medlem af den Lagstiftande Magten synes mig aldrig kunna blifva annan än att granska de ämnen, som under öfverläggningarne förekomma, att till gjorda Förslag lemna sitt bifall eller afslag och att till en dylik granskning framställa hvad han finner höra utgöra ett föremål för Lagstiftningens omsorger.
Sättet af denna granskning är ovilkorligen den Corps’ rätt att bestämma, hvilken pröfningen deraf tillkommer.
Om nu en Corps beslutat att ej fälla ett definitift omdöme om en sak, förr än den af någon dess afdelning blifvit närmare pröfvad och utredd, är det väl derföre en oundviklig följd, att samma Corps skall finna värdt uppmärksamhet allt hvad som inom dess sköte af enskilda framställes, att den bör betaga sig rättigheten att ej upptaga, hvad den ej skulle anse värdt någon pröfning?
Jag kan för min del ej finna en sådan följd enlig hvarken med naturlig rättvisa eller med försigtighetens skäliga fordringar.
Den förra kan ej fordra, att den enskilte ovilkorligen åtnjuter ett vidsträcktare inflytande, än som dess rätt kräfver; den senare kan ej medgifva, att den Lagstiftande Corpsens värdighet, att dess tid förloras, att onödigtvis oro och missnöjen beredas igenom öfverläggningar om ämnen, som ej förtjena någon öfverläggning.
Så är likväl följden, då, enligt närvarande tolkning af 56 § Regerings-Formen och dess närmare Förklaring i Riksdags-Ordningens 49 §, hvarje Stånd är nödsakadt att utan vidare omväg sist i det påföljande Plenum, då en 134 Riksdagen 1810. fråga blifvit väckt, så snart den kan komma under rubrik af allmän, d. v. s. angående alla Stånden, remittera den till något Utskott.
På detta sätt föranlåtes en Riksens Ständers gemensamma afdelning att sysselsätta sig, och dem alla, med hvad kanhända ingen mer än Författaren funnit värdt uppmärksamhet, och all möjelig beräkning af försigtigt uppförande, af måtta och urskillning i valet af öfverläggnings-ämnen är äfven, oaktadt den stora pluralitetens goda vilja, hvarje gren af Lagstiftningen betagen, och hvar och en således inom sig beröfvad all controll öfver sina medlemmar.
Då jag finner detta skadeligt igenom den tidsutdrägt sådant möjligen kan förorsaka, igenom det mindre anseende, som en oftare sysselsättning med mindre betydande eller små-aktiga ämnen nödvändigt måste ådraga en Lagstiftande Corps, igenom de oredor och de söndringar, som ett obetänksamt eller uppsåtligen illvilligt bruk af motionsrätten möjligtvis i en framtid kan förorsaka, finner jag derjemte denna rättighets närvarande utvidgning stridande emot espriten af en god Lagstiftning, som bör lika mycket hafva till föremål, att ingen onödig
Lag blir gjord, som att hvarje af behofvet och omständigheterne påkallad blir påtänkt och kommer till verkställighet.
Men för det senare ändamålet är alldeles nog, om den Corps, inom hvilken en motion göres, äger rättighet låta den komma till vidare pröfning; då deremot missbruket i det förra afseendet är nästan oundvikligt, då man nödgas gifva uppmärksamhet åt ämnen, som ej skulle förtjena den.
Om det tillåtes mig att yttra min tanka utan förbehåll, tror jag, det är af ett föregående tvång, som man blifvit bragt till öfverdrift i närvarande System.
Derföre att man under Säkerhets-Acten hade känt olägenheterne af det tvång, som betog Ständerne rättigheten att väcka någon ny fråga, har man sedermera af en i min tanka öfverdrifven liberalitets-esprit utsträckt denna rättighet för hvarje enskild utöfver dess naturliga gränsor.
Jag tycker dessa utstakas helt enkelt utaf dess förhållanden till den Corps, hvaraf han är medlem.
Det är inom den, som dess rätt bör vara oförkränkt att väcka hvilken fråga som hälst; men det bör vara denna Corpsens rätt att säga, huruvida den vill upptaga samma fråga.
Han afgör den ej derföre, han betager sig ej en gång rättigheten att efter närmare granskning afslå den; men han Bilaga H till Mern.
N:o 8. 135 förbehåller sig att afgöra, huruvida han anser saken värd uppmärksamhet eller ej.
Beslutet om remiss bör således ej betyda annat, än att det Stånd, från hvilken den kommer, funnit saken värd uppmärksamhet; men den bör också betyda det, och ett sådant beslut bör icke kunna ett Stånd aftvingas.
Frågans upptagande måste derföre bero af Ståndets pröfning.
I de flesta fall kommer remiss alltid att beviljas; men möjligheten att vägra den blir ett band på upphofsmannen, både att iakttaga mera varsamhet vid valet af ämnen och att göra sig mera möda med framställningssättet.
Intetdera är utan nytta, men intetdera bör anses som något obilligt tvång för framställaren.
Efter min tanka borde i detta afseende 56 § i Regerings-Formen och 49 § i Riksdags-Ordningen förändras på följande sätt:
Nemligen 56 § således:
Allmänna frågor, som i Ståndens Plena väckas, må ej till omedelbarligt afgörande der upptagas, utan skola, enär Ståndet finner dem värda uppmärksamhet, till behörigt Utskott öfverlemnas, sorn äge att dem utreda och deröfver sig yttra.
Och 49 § i Riksdags-Ordningen i enlighet dermed erhålla följande tilläggning efter orden »ligga på bordet till nästa Plenum»: då Ståndet äger att pröfva, huruvida saken är värd ■uppmärksamhet eller ej, och i följe deraf bevilja eller afslå den remiss till Utskott, hvilken såsom för ett måls sluteliga afgörande oumgängeligen nödvändig alltid mäst detsamma föregå.
Igenom dessa modificationer skulle efter min tanka den öfverdrift i utvidgningen af individuens verkningssätt uppå det hela af Lagstiftningen förekommas, hvilken annars, jag fruktar det, förr eller senare skall sönderbryta Stats-Författningen eller bereda dess undergång.
Det återstår nu att rättfärdiga, hvad jag anfört angående en öfver verkeliga behofvet utsträckt frihet för individuens åtgärder, hvarvid jag i synnerhet haft afseende på de uti 110 § af Regerings-Formen och 78 § af Riksdags-Ordningen innefattade stadganden angående möjligheten af tilltal.
Onekeligen är dessa §§:rs syftning och afsigt högsta måtton enlig med hvad den bör vara, men jag tror de fordra ett närmare bestämmande för att uppfylla sitt ändamål.
Detta kan icke vara annat än att individuen, 136 Riksdagen 1810. såsom Nationens ombud, må äga fullkomlig säkerhet för tilltal för allt, hvad han gör i denna egenskap och i kraft af detta uppdrag; men detta senare utmärker äfven gränsorne för dess åtgärder.
Lika litet som ett rättstillstånd vore möjligt, om Lagen annorlunda än i laglig väg kunde omskapas, lika litet kan individuen anses frikallad från de förbindelser, han såsom Nationens representant är skyldig
Grundlagen och såsom enskild man hvarje af sine medborgare.
Då han bryter dessa, har han öfverträdt gränsorne af det uppdrag, Nationen honom ombetrodt, och han bör då kunna ställas till ansvar för att i laglig väg dömmas.
Svårigheten ligger endast deruti att bestämma Casus, när öfverträdelsen inträffar.
Uti de nyss nämnde §§ af Regerings-Formen har Lagstiftaren trott, att dertill borde erfordras minst ä/6-delar af det Stånd, hvars medlem den anklagade skulle vara.
För min del skulle jag tro detta antal erfordras, då frågan vore om blott förolämpande uttryck eller i anseende till allt, som ej vore af natur att igenom Lagens bokstafliga mening bestämmas.
Men då tydeliga förbrytelser emot Grundlagen eller obevista tillmålen emot enskilta skulle inträffa, då har den Riksdagsman, som tillåtit sig dem, i det förra fallet afklädt sig allt anspråk på den Lags beskydd, hvilken han brutit, och i det senare ifrån egenskapen af Nationens ombud nedstigit till den af belackare af enskild mans goda namn och rykte.
Intetdera bör blifva ostraffadt.
Intetdera kan vara tvetydigt.
Uti Lagen bör således möjligheten af tilltal för båda igenfinnas.
Jag skulle derföre vilja föreslå, att i 110 § RegeringsFormen efter orden »sin frihet beröfvas för dess» tillädes:
Laglihnätiga »gerningai’» etc., och att antalet af den pluralitet, som fordrades till dess ställande under tilltal, förändrades ifrån ä/6-delar till 2/s-delar af Ståndets in Pleno närvarande Ledamöter.
Uti 78 § (Riksdags-Ordningen) borde utsättas, att med »Laglikmätiga gerningar och yttranden» förstås sådane, som icke äro tydeligen stridande emot Grundlagens eller Allmänna Lagens af den förstnämnde ej förändrade föreskrifters bokstafliga mening, och uti 2 Morn. af 78 § borde tilläggas efter orden »Riksdags-Ordning utsätta»:
Vare en hvar, sorn utan sitt Stånds begäran på egen kostnad låter särskildt trycka ett i något Stånd eller Utskott ingifvet Memorial, Bilaga H till Mern.
N:o 8. 137 enahanda Författare-ansvar underkastad.
Genom dessa stadganden skulle efter min tanka 78 § af Riksdagsordningen vinna mera enlighet med sig sjelf, då den i början talar om frihet för tilltal för gerningar och yttranden i allmänhet och i det följande uppger sådane, hvilka utan Ståndets vidare pröfning fordra ansvar.
Det är för öfrigt principen, icke redactionen af de förändringar, jag vågat föreslå, vid hvilken jag fäster någon vigt.
Sedan således granskningen vore gjord af Lagstiftarens såsom individu i Grundlagen förvarade rättigheter, skulle ännu återstå att framställa en annan kanske vigtigare, säkerligen ej mindre grannlaga, af dess uti en annan Grundlag förvarade rättighet, såsom medborgare, att genom tryck meddela sina tankar.
Men då jag smickrar mig att -häruti af andra vara förekommen, skall jag endast utbedja mig att framdeles mera förtroligt få meddela Högloft.
Utskottet några anledningar till eftersinnande i dessa ämnen.
Jag skall sluta min utom dess nog långa framställning med att fästa Utskottets uppmärksamhet på en annan omständighet, som jag tror hufvudsakeligen vara af vigt för regeringssättets bestånd.
Den består uti att göra någon skillnad emellan Lagtima och Urtima Riksdagar samt att stadga, hvilka frågor som vid dessa senare ej böra kunna upptagas.
Ostridigt synes det af 81, 82 och 83 §§:s öfverenstämmande stadgande uti RegeringsFormen, att det ej varit
Lagstiftarens mening att häftiga förändringar uti Grundlagen skulle kunna äga rum, att det tvärtom varit dess afsigt att låta dem beredas af tiden och en med en stigande upplysning stadgad allmän opinion.
Likväl är, derigenom att ingen skillnad är gjord emellan hvad som vid en Urtima och en Lagtima Riksdag kan afgöras, en utväg gifven att inom ganska kort tid omskapa Grundlagen.
Jag ville derföre föreslå, att på alla de ställen, der sättet att göra förändringar i Grundlagen omtalas, alltid bör tilläggas ordet Lagtima framför orden »nästa Riksdag».
Det är en annan fråga, om, då Urtima Riksdagar alltid af något visst stort behof måste vara påkallade och då dess afhjelpande bör vara deras enda och hufvudsakeliga föremål, det icke kunde vara visligen stadgadt, 138 Riksdagen 1810. att intet annat än sådana ämnen, dem Konungen ägde att framställa, skulle vid dessa Riksdagar förekomma, och att deremot de Lagtima Riksdagarne i sin obehindrade ordning skulle blifva oförändrade.
Men, då jag tar mig friheten fästa Utskottets uppmärksamhet äfven på denna fråga, är ej min afsigt att någonting bestämdt i detta afseende våga föreslå.
Herr Grefven och Ordföranden gjorde deruppå proposition om antagandet af en särskild (andra) Beredning för granskningen af Regerings-Formon och öfrige Grundlagar, utom Tryckfrihets-Lagen, hvartill Utskottet lemuade sitt bifall, och skulle så väl de i dag upplästa som förut af enskilde Riksdagsmän ingifne men ännu oafgjorda anmärkningar till denna Berednings pröfning remitteras.*)
I till Mern.
Till Utskottet hade den 27 Sept. 1810 inkommit följande 2:e Memorial, hvilka öfverlemnades till Utskottets ofvannämnda 2:dra Beredning:
Vördsammaste Memorial.
Vid genomläsandet af Rikets Grundlagar har jag väl funnit utstakadt, huru förfaras bör med en Riksdagsman, som i någor måtto blifver tilltalad för felaktighet i ord eller handling; men som derstädes icke något finnes stadgadt, i händelse någon af de Respective Ståndens Talemän eller Ordförande möjeligen någon gång kunde gifva anledning att synas hafva begått felaktighet, medelst inskränkande af en Riksdagsmans lagliga rättighet, eller i hvad annor måtto som hälst: alltså, och då en Ordförandes felaktighet ofta bör anses vara af mera betydenhet än enskilde Riksdagsmäns, är min ödmjukaste anhållan, att Höglodiga Constitutions-Utskottet täcktes föreslå, huru en sådan brist i Grundlagarne mätte afhjelpas.
Örebro den 27 September 1810.