Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På dessa skäl, hvartill kunde läggas anmärkningar emot sjelfva uppställningen af Rikets Ständers förslag, har Kongl Maj:t, efter Stats-Rådets och Högsta Domstolens hörande, funnit Sig icke kunna till ifrågavarande förslag lemna bifall.
I underdånig skrifvelse den 21 Oktober 1863 hafva Rikets Ständer erinrat, hurusom genom Kongl. Cirkuläret den 2 April 1833 stadgats, att de i Kongl. Maj:ts namn eller i följd af Kongl. Maj:ts nådiga befallning genom Hof-rätterna, Kollegierna eller andra publika verk utfärdade författningar, i hvilka icke någon viss tid blifvit utsatt, hvarifrån de komma att gälla, skola från den dag deras uppläsning blifvit börjad i socknens kyrka eller uti någon kyrka af sådana gäll, der, enligt stadgad ordning, gudstjenst icke hvarje
Söndag i alla dithörande kyrkor hålles, inom samma socken eller gäll vara ländande till efterrättelse, äfvensom att å alla författningar af vederbörande presterskap borde antecknas dagen, då författningen blifvit uppläst, eller, då sådant icke å en dag skett, när uppläsningen deraf blifvit börjad.
Och ehuru, genom Kongl. Kungörelsen den 14 December 1833 derjemte blifvit föreskrifvet, att författningars uppläsande från predikstolen skulle fullgöras eller, om det icke medhunnes, åtminstone börjas nästa Söndag efter deras ankomst till vederbörande prest, hade likväl i anseende dertill att utfärdade författningar icke på en gång kunde komma rikets samtliga pastorsembeten tillhanda, den olägenhet af ofvanberörde föreskrifter följt, att författningarna på olika tider trädt i verksamhet inom de särskilda socknarne eller gällen, hvaraf vållats osäkerhet i rättstillståndet och stundom äfven misstag i lagskipningen.
Rikets Ständer hade derföre för sin del beslutat, »att författningar, tillhörande allmän civil-, kriminal- och kyrkolag, skola, der icke annorlunda i särskilta fall stadgas, blifva gällande efter tre månader från den dag, då de utfärdats»; hvarjemte Rikets Ständer i underdånighet anhållit, det Kongl. Maj:t, med upphäfvande af ofvanberörda föreskrift i Kongl. Cirkuläret den 2 April 1833, mätte i öfverensstämmelse 16 Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. med de af Rikets Ständer angifna grunder bestämma, från hvilken tid de allmänna författningar, som utfärdas rörande rikets allmänna hushållning, komma att lända till efterrättelse.
Vid granskning af Rikets Ständers omförmälda förslag har dock blifvit erinradt, att ehuru Rikets Ständers motiver utmärkte, att med det i förslaget använda uttrycket »utfärdats» afsåges den dag, då en författning blifvit beslutad, eller, såsom det i öfverskriften till de å sednare tider offentliggjorda författningar gemenligen hette, gifven, uttrycket likväl icke vore så bestämdt att antagas kunde, det en sådan tolkning deraf skulle göra sig i lagskipningen gällande, så mycket mindre som ordet »utfärda» i femte punkten af 87 § Regeringsformen icke ansetts ega den betydelse, förslaget nu velat deråt gifva.
Men äfven om berörde tvetydighet i uttrycket icke förefunnes, utan förslaget tolkades på det sätt Rikets Ständer åsyftat, så synes dock den tid, som, med afseende ej mindre å särskilta författningars omfång, än äfven å andra omständigheter, kan antagas förflyta från den dag en författning blifvit beslutad, intilldess beslutet kan hinna expedieras och författningen offentliggöras, i särskilta fall så vexlande, att det icke torde vara lämpligt att lägga förstberörde tidpunkt till grund för en allmän regel i fråga om tiden för en författnings trädande i kraft.
Maj:t har derföre, efter inhemtande af Stats-Rådets och Högsta Domstolens yttrande, hvarken kunnat gilla den af Rikets Ständer för deras del beslutade författning i ämnet, eller funnit någon åtgärd i anledning af hvad Rikets Ständers skrifvelse i öfrigt innehåller böra, vid berörde förhållande, nu vidtagas.
Med anmärkning att det lagstadgande, hvarigenom oäkta barn beröfvades all arfsrätt och således 1 visst afseende blifvit ställda utom lagen, icke nu mera uppbures af folkets allmänna mening, hafva Rikets Ständer i underdånig skrifvelse den 6
December 1863 anmält, det Rikets Ständer för sin del beslutat en författning angående oäkta barns arfsrätt, af följande innehåll: »Med ändring af hvad i 8 kap. 7 § Ärfda Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, eller i förbudna leder, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn jemväl må taga arf efter sin moder lika med äkta barn.»
Vid pröfning af detta förslag har Kongl.
Maj:t tagit i öfvervägande, hurusom arfsrätten, hvilken icke kan hänföras till de medfödda rättigheter, som äro grundade i sjelfva den menskliga naturen, hittills i den Svenska lagstiftningen hufvudsakligen ingått såsom en familjerätt, ehuru den visserligen i väsendtlig mån begränsats och gjorts vilkorlig genom testainentsrätten.
Att, på sätt som skett i Rikets Ständers förslag, utsträcka den ovilkorliga familjerätten till oäkta barn genom - Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. 17 norn att tillägga dem arfsrätt efter moder, lika med äkta barn, jemväl i bröstarfvinges laglott, vore att erkänna en annan grund för familjen än det lagliga äktenskapet, hvartill Kongl. Majit icke kan gifva
Emot Rikets Ständers förslag, enligt hvilket för barnets arfsrätt ej erfordrades att detsamma blifvit af modren i lifstiden erkändt, har vidare blifvit erinradt, att ett sådant erkännande af modren likväl vore ett vilkor för den presumtion af den aflidnes ej tillkännagifna yttersta vilja, som skulle kunna antagas såsom grund för ifrågavarande arfsrätt.
Saknaden af ett sådant vilkor skulle dessutom medföra åtskilliga andra olägenheter.
Så skulle ett af modren förhemligadt barn endast i sällsynta undantagsfall kunna genom en fullständig maternitetsbevisning lyckas tillvinna sig den rätt, som det genom lagen tillförsäkrats, men ändock skulle vid en qvinnas frånfälle hennes arfvingar hafva att befara, att någon okänd pretendent förr eller sednare kunde framstå och, under uppgift att han vore barn till den aflidna, bestrida arfvingarnes rätt till hennes efterlemnade egendom, hvarigenom en alltid menlig otrygghet i besittningen af eganderätten till denna egendom skulle under en längre tid uppstå.
Efter inhemtande af Stats-Rådets och Högsta Domstolens yttrande, har Kongl. Majit således funnit
Sig icke kunna godkänna Rikets Ständers ifrågavarande förslag.
Sedan vid granskning af nu gällande expropriationslag Rikets Ständer funnit, att det ofta icke utan skäl öfverklagade förhållandet att, vid afhändande af jord eller lägenhet för allmänt behof, derför merändels måste erläggas en i jemförelse med det verkliga värdet alltför hög löseskilling, hade sin förnämsta grund i sjelfva författningen, så hafva Rikets Ständer, i underdånig skrifvelse den 7 November 1863, anmält, det Rikets Ständer för sin del beslutat, att 1, 13, 14 och 25 §§ i Kongl. Förordningen om jords eller lägenhets afstående för allmänt behof den 20 November 1845, sådan denna förordning blifvit förändrad genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854, skulle erhålla den förändrade lydelse, Rikets Ständers omförmälda skrifvelse utvisar.
Om än den ersättning, som enligt gällande lag bör för exproprierad fast egendom utgöras, kan anses för hög och en nedsättning deraf således må vara af behofvet påkallad, så synes det dock vara af yttersta vigt att denna nedsättning ej göres så stor att någon, som för allmänt behof nödgas afträda sin jord, kunde komma att gå miste om full godtgörelse för den förlust, honom derigenom tillskyndas.
Så skulle likväl lätt kunna blifva förhållandet, om Rikets Ständers ifrågavarande förslag antoges.
Enligt detsamma skulle nemligen, der endast del af jord eller lägenhet afträddes och för återstoden synnerlig vinst af den afsedda anläggningen Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 1 Sami. 1 Afd. 12 Haft. 3 18 Kongl. May.ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. uppkomme, sådant vid ersättningens bestämmande tagas i beräkning.
Det mindre bestämda i detta stadgande skulle dock lätt kunna föranleda en mera vidsträckt tillämpning deraf än sannolikt varit åsyftad, hvarjemte alla garantier saknas derför, att den vinst, hvarför afdrag å ersättningsbeloppet skulle ske, verkligen komme ersättningstaganden tillgodo; och då med sannolikhet lärer kunna förutsättas, att månget företag, derför expropriation sker, sedermera aldrig eller åtminstone ej förr än efter en längre tid kommer till fullbordan och att mången gång de deraf väntade förmåner ej i verkligheten inträffa, skulle således, om med afseende just å dessa förmåner nedsättning i ersättningssumman egt rum, den, som fått afstå sin jord, komma att utan eget förvållande få vidkännas ett kanske ganska kännbart lidande, som hvarken med rättvisa eller billighet låter sig förena.
Icke heller synes det, med bibehållande af nödig konseqvens, kunna försvaras att, då af två personer, från hvilka jord till samma anläggning exproprieras, båda, ehuru i olika mån, af anläggningen tillskyndas vinst, den, som har den största fördelen, skall vidkännas ett deremot fullt svarande afdrag å löseskillingen, under det den andra är från allt sådant afdrag frikallad.
Uti 1 § af nu gällande författning stadgas uttryckligen att, då jord eller lägenhet för allmänt behof afstås, skall en hvar, som deraf skada lider, njuta ersättning derför, och enligt 13 § skall den för ersättningens bestämmande utsedda Nämnd i penningar uppskatta dels jorden eller lägenheten efter dess rätta värde för egaren och dels särskildt den skada, annan än egaren genom jordens eller lägenhetens afstående lider, allt med afseende på tiden för afträdandet.
Af dessa stadganden framgår klart att, om nyttjanderätten till jorden vid dess afträdande innehafves af någon annan än jordegaren, Nämnden skall tillse om genom jordens afstående någon förlust innehafvaren af ny ttj anderätten tillskyndas och i sådant fall särskildt bestämma den andel i ersättningsbeloppet, som bör honom tillfalla, och någon tvist härom emellan jordegaren och nyttjanderättsinnehafvaren kan således ej vidare uppstå i annat fall än då, såsom i 25 § sägs, jordegaren underlåtit att till instämning uppgifva den, som i anseende till nyttjanderätt i saken del häfver, och denne ej heller sjelfmant sig infunnit.
Rikets Ständers förslag omtalar deremot i dess 1 § endast egaren till den jord eller lägenhet, hvilken afstås skall, såsom berättigad att derför erhålla lösen, och i 13 § heter det att Nämnden skall i penningar uppskatta dels jorden eller lägenheten efter hvad egendom af samma slag och godhet enligt allmänt pris i orten högst gäller, dels ock den särskilda skada, som genom jordens eller lägenhetens afträdande eller användande för afsedda ändamålet för egaren eller annan uppstå kan.
Då nu till sådan särskild skada ej, med afseende å ordställningen, lärer kunna hänföras sådan, för egaren eller annan, uppkommande förlust, derför den förut omtalade för jorden bestämda löseskilling innefattar godtgörelse, samt denna löseskilling, hvilken skall beräknas efter jordens fulla värde, således måste omfatta så väl egande- som nyttjande-rätten dertill, utan att, för det fall då dessa båda rätter af Kongl. Maj:ts Nåd.
19 olika personer innehafvas, någon föreskrift finnes om skyldighet för Nämnden att »'särskildt bestämma, huru stor del af löseskillingen bör den ena eller andra af dem tillkomma, synes det särdeles tvifvelaktigt, om, på grund af det sålunda ändrade stadgandet, Nämnden skulle såsom hittills kunna anse sig berättigad eller pligtig att angående ersättningsbeloppets fördelning emellan egaren och ny ttj ander ättsinnehafvaren sig utlåta, eller om ej denna fråga alltid, i brist af åsämjande, skulle komma att blifva föremål för särskild tvist dessa båda emellan, hvaraf många och svårlösta tvister vore att befara, särdeles i de fall, då afdrag å löseskillingen för beräknad vinst skett och stridighet uppstode, om och i hvad mån detta afdrag jemväl borde komma nyttjanderättsinnehafvaren till last.
På grund af hvad sålunda blifvit erinradt och med afseende jemväl å de flere oegentligheter i redaktionen, som inom Högsta Domstolen, vid granskning af Rikets Ständers förslag, blifvit anmärkta, har Kongl. Maj:t, efter det jemväl StatsRådet blifvit hördt, funnit Sig förhindrad att å ifrågavarande förslag meddela sanktion.
Slutligen hafva Rikets Ständer, med anmärkning att det i 2 kap. 3 § Kyrkolagen meddelade stadgande om morgon- och aftonböner på söcknedagarne i de stora städernas kyrkor icke passade in med nu varande förhållanden, i följd hvaraf dessa bönestunder, i den form, under hvilken de ännu funnes qvar från en längesedan förfluten tid, icke vidare tj enade till att uppfylla det ändamål, man med dem afsett, i underdånig skrifvelse den 21 November 1863, tillkännagifvit, det Rikets Ständer, med upphäfvande för sin del af det i 2 kap. 3 § Kyrkolagen förekommande ovilkorliga stadgande, att i de stora städer bön skall hållas morgon och afton alla dagar, då icke veckopredikan eger rum, funnit sig böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t måtte täckas förordna, det må Konsistorierne i riket i fråga om de hittills för de större städerna påbudna bönestunder om hvardagarna, ega att, der så af behofvet påkallas, uppå derom gjord ansökning och efter församlingarnas hörande och medgifvande, vidtaga sådane anordningar och förändringar, som äro behöfiiga, för att det med dessa andaktsstunder afsedda ändamål må vinnas och befordras.
I anledning af detta förslag hafva yttranden afgifvits ej mindre af Stats-Rådet och Högsta Domstolen än äfven af samtlige
Domkapitlen i riket, hvarvid olika meningar inom Högsta Domstolen och af Domkapitlen blifvit uttalade angående dels lämpligheten af att ändra ifrågavarande lagrum och dels beskaffenheten af de föreskrifter, hvarmed detsamma borde ersättas.
I betraktande häraf och då hinder i nu gällande lag icke möter emot sådana anordningar med de påbjudna böne - 20 » Kongl. Maj:ts Nåd.
Skrifvelse N:o 23. stunderna om hvardagarne, som finnas bäst befrämja det med dessa andaktsstunder afsedda ändamål, har Kongl.
Sig icke böra medgifva det vilkorli-
P ga upphäfvandet af ett stadgande, hvarigenom i de större städerna af ålder är beredt tillfälle för en hvar att i kyrkan deltaga i en kort bön äfven på de tider, som eljest äro upptagna af verldsliga bestyr.
Majit förblifver Kikets Ständer med all Kongl, nåd och ynnest städse välbevågen.
CARL Louis De Geer.
Skrifvelse N:o 23. 21 Transsumt af Protokollet öfver Justitie-departements-Är enden, hållet inför Hans Majit Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott Tisdagen den 31 Oktober 1865.
Hana Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena Grefve Manderström.
Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld, Carlson.
Hans Excellens ^Herr Justitie-Statsministern uppläste till justering följande, i öfverensstämmelse med förut, på Stats-Rådets enhälliga tillstyrkande, fattade nådiga beslut, uppsatta förslag till: Skrifvelse till Rikets Ständer i anledning af åtskilliga utaf Rikets Ständer vid sistförflutna riksmöte beslutade lagförändringar.
Hans Maj:t Konungen täcktes, enligt Statsrådets tillstyrkande, i nåder gilla berörda förslag, och befallde att — — — Skrifvelse skulle, i öfverensstämmelse dermed, till Rikets Ständer i nåder aflåtas.
Ex protocollo G. W. Westberg. 22 Kongl. Majis Nåd.
Proposition N:o 24. IV: o 24, Ank. till Exp.-Utsk. den 10 Nov. 1865, kl. 11 f. m. Kongl Majts Nådiga Proposition till Rikets Ständer, angående öfverlåtande till Westerbottens läns innevånare af gamla länsfängelsebygnaden i Umeå med tomt; Gifven Stockholms Slott den 31 Oktober 1865.
Sedan för Westerbottens län nytt cellfängelse blifvit i Umeå uppfördt och till begagnande upplåtet, samt, i anledning af derefter väckt fråga om försäljning för kronans räkning af det derstädes befintliga gamla länshäktet, Fångvårds-Styrelsen begärt Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes i länet yttrande och förslag i fråga] om och på hvad sätt nämnda byggnad kunde på förmånligaste vilkor föryttras och att, efter behörig utredning om eganderätten till gamla länshäktets tomt, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande måtte rörande densammas användande sig utlåta; så har Kongl. Maj:ts Befallningshafvande dels hos Fångvårds-Styrelsen föreslagit, att byggnaden, som befunnits vara i mycket bristfälligt skick samt enligt deröfver upprättadt besigtningsinstrument ansetts, äfven om den finge på sin nuvarande plats qvarstå, icke kunna jemte tillhörande uthus och plank i värde uppskattas högre än till 948 R:dr Runt, måtte å auktion försäljas, med skyldighet för köparen att bortflytta byggnaden, äfvensom att tomten, enär om eganderätten till densamma utredning icke kunnat vinnas, måtte återfalla till staden, af hvars mark den vore omgifven, dels ock uti underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t änhållit, att som Westerbottens läns innevånare bidragit med mer än halfva kostnaden till uppförande af ifrågavarande gamla häkte, den blifvande köpeskillingen, i händelse byggnaden komme att försäljas, mätte varda öfverlemnad till och få användas af länets hushållningssällskap för ändamål, som med dess verksamhet vore afsedda.
Med anledning häraf har Fångvårds-Styrelsen upplyst dels i afseende på eganderätten till sjelfva tomten, att den år 1840 upprättade och från Kammarkollegium till Styrelsen öfverlemnade s. k.
Liggare öfver Kongl. Maj:ts och Kronans hus och byggnader innehölle, att köpebref om tomten den 26 Juni 1818 blifvit upprättadt med Landskamreraren C. M. Thalin, men att Magistraten i Umeå Kongl. Maj:t$ Nåd.
Proposition N:o 24. 23 förklarat sig hvarken kunna lemna afskrift af nämnda köpebref ellef uppgifva tiden när uppbud och fasta å tomten må hafva meddelats, emedan intet derom förekomme i Rådstufvu-rättens ofullständiga protokoll för åren 1818—1824, äfvensom att icke heller någon upplysning i detta hänseende kunnat inhemtas af de hos Svea Hofrätt befintliga lagfartsprotokoll från Umeå Rådstufvu-rätt, hvilka jemväl befunnits ofullständiga, men att dock ingen anledning syntes förefinnas dertill att sjelfva tomten skulle tillhöra Kronan, dels i afseende på förhållandet med eganderätten till gamla fängelsebyggnaden, att, sedan innevånarne i Westerbottens län, hvilka från längre tider tillbaka, och innan länsindelningen verkställdes, gemensamt med innevånarne i Norrbottens län uppbyggt ett länshäkte i Piteå, i anseende till detta fängelses aflägsenhet från Umeå af icke mindre än 23 mil öfverenskommit att på egen bekostnad låta uti Umeå uppbygga ett nytt länshäkte, men detta genom en i Februari månad år 1818 uppkommen eldsvåda alldeles nedbrunnit, och Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i länet, med anmälan att länsinnevånarne saknade medel till uppförande af nytt länshäkte, hos Kongl.
Maj:t anhållit om anslag af allmänna medel till ny fängelsebyggnads uppförande, så hade Kongl. Maj:t genom nådigt Bref den 23 Januari 1819 förklarat, att, ehuru genom Kongl. Bref den 29 Juni 1814, i anledning af länets innevånares då gjorda erbjudande att vid Landshöfdinge-residenset i Umeå låta uppföra ett nytt fängelse, samma erbjudande blifvit antaget och faststäldt, och Kongl Maj:t genom Bref den 9 Juli 1816 yttrat, att vid denna åtagna och fastställda skyldighet, som innevånarne äfven ditills uppfyllt, borde förblifva, med iaktagande af hvad förrberörda nådiga bref stadgade och föreskrefve, nemligen att innevånarne vore förbundne att det tillämnade nya fängelset äfven framgent underhålla, Kongl. Maj:t likväl i anseende till de särskilda omständigheter, som härvid förekomme, att nemligen länets i allmänhet mindre bemedlade innevånare varit föranlåtne att så nyligen uppföra ett alldeles nytt länshäkte, som genom olyckshändelse gått förloradt, och då åter skulle bestå kostnaden till en annan fängelsebyggnad, fann skäligt i nåder bevilja dem såsom bidrag till kostnadens bestridande hälften af den summa, som i upprättadt kostnadsförslag funnes upptagen, att med 1,514 Ridr 7 sk. 5 rst.
Banko utgå af de till allmänna byggnader i landsorten på stat anslagne medel för samma år, hvilken summa Statskontoret erhållit bemyndigande att utbetala; och hade, efter användande af detta statsbidrag, återstoden af byggnadskostnaden, som på det hela utgjort 3,150 Ridr Banko, utgått från länet; hvarefter Kongl. Majit, sedan vid 1828—1829 årens Riksdag fråga blifvit väckt om länsfängelsernas i Wester-Norrlands samt Wester-och Norrbottens län öfvertagande af staten, emot befrielse för länets innevånare från byggnadernas framtida underhållande, genom Bref den 31 Oktober 1829, i enlighet med Rikets Ständers i ämnet gjorda hemställan, i nåder förordnat, att, under vilkor det allt anspråk på vidare ersättning för sjelfva fängelsebyggnaden förfölle och hvarken då eller framdeles linge väckas, Staten skulle underhållet af ifrågavarande fängelsebyggnad ensam bekosta; 24 Kongl.
Proposition N:o 24.
Och har Fångvårdsstyrelsen för egen del yttrat, att då anledning icke vore för handen att, efter det nuvarande nya läns-cellfängelse blifvit till begagnande upplåtet, gamla länshäktesbyggnaden i Umeå vidare kunde behöfva användas till förvarande af länets fångar, hvartill det dessutom vore olämpligt, och då Kongl. Majit i bref den 31 Januari 1860 medgifvit att gamla länshäktet i Piteå finge till Norrbottens länsj hushållningssällskap upplåtas, för att af detsamma användas på sätt, som för befrämjande af sällskapets ändamål lämpligast syntes, finge Styrelsen i underdånighet hemställa, huruvida ifrågavarande gamla länshäktesbyggnad måtte till Westerbottens läns innevånares disposition afträdas eller huru med samma byggnad eljest måtte förhållas.
Uti infordradt underdånigt utlåtande har derefter Justitie-kanslersembetet anfört, bland annat, att då båda Statsmakterna befriat de norra länens innevånare från den dem förut ålagda skyldighet att bygga och underhålla länshäkten, endast med uttryckligt vilkor, det något anspråk på ersättning för sjelfva fängelsebyggnaden hvarken då eller framdeles finge väckas; då, om äfven innevånarne i Westerbottens län icke veterligen genom något öppet förklarande ingått på detta vilkor, de likväl måste anses hafva lemnat ett tyst bifall dertill, enär de under en tidsföljd af öfver 30 år begagnat sig af den endast under berörda vilkor dem förunnade fördel, då statsmedel äfven blifvit använda för fängelsets uppförande och fullbordande, samt då det icke torde kunna medgifvas, att ett för allmänt ändamål, om ock genom tillskott eller biträde af innevånarne i orten uppfördt, hus borde helt och hållet, eller i mån af utgjordt biträde eller annat bidrag, anses tillhöra dem, som bidragen lemnat, funne Justi tie-kanslersembetet sig böra i underdånighet afstyrka bifall till ifrågavarande hemställanden och förslag; men med afseende derå att Westerbottens läns innevånare otvifvelaktig! sednare, än i de flesta län, lemnat ett ej obetydligt tillskott för uppförande af länsfängelse, hvilket nu vore för fångvården umbärligt, hemställde Justitie-kanslersembetet, om icke Kongl. Maj:t skulle täckas göra frågan om öfverlåtande till Westerbottens läns innevånare af nämnda byggnader och tomt, med den rätt Statsverket dertill eger, till föremål för nådig Proposition till Rikets Ständer.
Vid öfvervägande af hvad sålunda förekommit, har Kongl. Maj:t vid ärendets underdåniga föredragning den 17 Maj 1864, med afseende å hvad beträffande frågan om eganderätten till ifrågavarande fängelsebyggnad blifvit upplyst, väl förklarat den gjorda framställningen om afträdandet af samma byggnad jemte uthus och plank samt den tomt, hvarå dessa byggnader äro uppförda, icke kunna i ärendets nu varande skick bifallas; men på de af Justitie-kanslersembetet anförda skäl vill Kongl. Majit likväl härigenom föreslå Rikets Ständer att nämnda byggnader och tomt, med den rätt Statsverket dertill eger, måtte få öfverlåtas till Westerbottens läns innevånare; och har Kongl. Majit emellertid tillåtit länets Landsting att byggnaderna för länets innevånares räkning begagna tills vidare och intill dess Rikets Ständer i ämnet sig yttrat.
Proposition N:o 24 25 Kongl.'