Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lilla Inga stirrade på dessa blommor, så mycket rummets » Den vill inte, » klagade Inga och tog plats mel- lan pappas knän.
» Fåj Inga en kajamell, » bad hon därpå, utan alt mera ägna en tanke åt solen, » en kajamell, en kajamell, » o c h hon följde glad o c h sjungande, med handen sluten om pappas ena rockskört, till den stora hemlighetsfulla bruna chiffoniern med de många små, söta lådorna, som voro så lagom stora åt Inga, och som gömde de förunderligaste saker.
Inga hade de mest högtrafvande begrepp om allt det märkvärdiga, som nog låge och slumrade därinom.
Nu höjde hon sig på tåspetsarne och stack kvickt ned handen i den låda, som öppnades inne i klaffen.
» Bara se, men inte röra, » sade Henriette för- manande, » Inga kan inte se, feffanjen ä ' föj sloj å Inga föj liten. » Pappa hade nu fått upp en grann, röd, genom skinlig karamell.
Stoofcfio im, Iduns Tryckeri Aktiebolag, F r e d a g e n d e n 13 september 1895.
N:r 37 (404) Prenumerationspris pr Idun ensam _ Iduns Modet., fjortondagsuppl.
Barngarderoben _ år: kr.
5 » 5: » 3: » 3: Byrå: Klara Södra KyrSog.
Utgifningstid: bvarje helgfri fredag.
Lösnummerpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar) 8:de årg.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje p&amp;börjadt tiotal stafv.
Lotten von Kraemer.
En * Und hab ' ieb nicht errungen wonacb mein Geist go- strebt, so hab ' ich docli ge- sungu \, geliebt und gelebt. » Hoffmann von Fallcrslcben.
i jag häromdagen hade nöjet person- ligen öfverlänma till Iduns ärade redaktion ett bidrag, passade artigast på att jag icke snart uppfylla man fråga, o m s j ä l f b i o g r a f i. tade re- till gamla kära met Upsala Stockholm i fädernehem- vid Fyris strand, där » så vänliga rös- ter hviska ».
Jag hade brännt mina skepp b a k o m mig, som vännen profes- sor Josephson betydelsefull med en b l i c k yttra- de till mig, sant nog, då lian vid detta tillfälle såg mig rusta till uppbrott.
När j a g ser tillbaka på ämnade redaktionens hit och lämnade på allvar det dc olika skeden af min dan för länge sedan utta- lifstid, lade önskan att få af m i n den nämnda märkliga till- hand motse f ö r tidningen som ligga bortom dragelsen, är det som att några biografiska medde- rikta blicken m o t en gam- landen o m mig själf.
mal skall ken.
» — » Jag valplats med om sa- minnesvårdar, » I så fall får de öfverlägga så väl öfverläggningen ej bli lång- kämpat varig, » förklarade lyckligen m e d ett leende.
» Hm, » man hvad j a g till- mig, livad jag ägt, som ock livad j a g — f ö r l o r a t.
B l a n d tänkte jag.
dessa minnesvärdar » A l l t s å har j a g att välja där mellan rask underkastelse tankar oftast eller att faran utsätta m i g föl- att många betecknan- min bild icke blir införlifvad m e d I d u n s finnes en, till hvilken mina återkomma, och hvilken jag alltid sän- der ning.
min varmaste häls- E n fläkt af v e m o d E j under- kringsväfvade redan i min ligt då, o m jag ögonblick- ungdom allt mitt görande kvinnogalleri. » ligen fick mod underkasta att — m i g o c h låta och låtande.
» m a k t e r n a », som det he- fatta, ter mare i de politiska frågorna, min bestämma tviste- öfver föreligger härmed.
Det är nu redan Att som k o m m i t i när- beröring m e d m i g.
jag detta oaktadt städse kunnat behålla mitt » intressesfär ».
Resultatet Skälet där- till torde hvar o c h en lätt åt- skilliga år sedan jag flyt- goda lynne o c h min liflig- het, därtill allt annat framgång, har mer bidragit den än den eröfring,
IDUN 290 Det ligger sannerligen mera v i k t på, huru människan 1895 bär sitt öde, än hurudant det W. som för mitt hjärta den nämnda minnesvården utmärker, en framgång som haft ett högst betyd- ligt inflytande på mig äfven i alla andra afse- cnden, på samma gång som den blifvit min kraftigaste hjälp i bemödandet att motstå ned- slagenheten.
Vinnandet af en ädel, karaktärsfast mans varma genkärlek, därtill en nian med stor världsvana, fin humor o c h m y c k e n klarhet i omdömet, utgjorde för min personlighet denna kraftiga hjälp.
Ja, nu är det sagdtl Så snart det skall bli tal om min inre människa, är det oundvikligt att också vända talet på ho- nom, som förstod sig på konst o c h poesi, ut- om allt annat, och till hvilken den som skrif- ver detta väl en gång kunnat höja den blyga fråga, som antagligen ett ungt flickhjärta bik- tat för Runeberg, innan han skänkte oss sin sköna dikt: » H v e n i styrde hit - din v ä g?
» Redan vid vår första bekantskap — jag hade då nyss fyllt 22 år — var det för mig som hade det i allting legat en ny mening, en mening som lifvet hittills icke tydt m i g.
A t t se h o n o m o c h vara med h o n o m hade blifvit det förnämsta af allt.
Dessförinnan hade mitt hjärta, så att säga, befolkats med många » spridda bilder » — jag hade j u varit o c h var då som bäst ett kanske ej oviktigt komplement uti mina föräldrars gästfria hem i den gamla Vasaborgen under den tid min far där residerade, och hvarest ofta ungdomsglädjen tog sig ut- tryck i sång o c h dans, äfvensom i sceniska och flere andra ganska spirituella o c h lyckade framställningar, hvarvid ej sällan kungliga o c h furstliga b e s ö k förhöjde feststämningen o c h den hänryckande studentsången skänkte åt alla närvarande verkliga högtidsstunder af ädel njut- ning.
F ö r öfrigt hade jag, som man säger, » lefvat m e d i soeieteten » o c h haft mina beaux jours de fetes under tvänne vintrar, då v i samtliga voro bosatta i hufvudstaden — vid tidpunkten för bland annat de oförgätliga Jenny L i n d ' s k a operaföreställningarna — eller vid badorter, så inom som utomlands, o c h på mina föräldrars vackra landtgods Stenhammar och Taxnäs samt dessutom gästat åtskilliga bland de skånska o c h halländska herresätena — flere bland kontinentens romantiskt sköna trakter o c h hufvudstäder icke att förglömma.
Men, kan man möjligen fråga, v o r o då under denna tid för vår landshöfdingedotter inga andra partier diskuterade?
A h j o, o c h bland dessa, om hon skall tillstå det, har fäst sig i hennes minne ett tillbud till ett synnerligen godt parti, ett för hennes känsla verkligen till- talande, o c h som likaledes af hennes föräldrar hälsades med glädje.
D e t stod dock skrifvet i stjärnorna, att först inom en annan miliö, nämligen i ungdomsstadens då celebra literära societet, skulle hon få känna makten af en verklig böjelse, för hvars skull så moders som faders önskningar, där de gingo i annan rikt- ning, naturligtvis måste vika.
Emellertid drog det om några år, innan den nämnda förbindelsen blef befäst, o c h med denna för mig så lyckliga o c h betydelsefulla tilldragelse inträdde i mitt lif liksom en lång paus.
O c h » U n d e r pausen ».
Ja, därun- der föreföll alls intet, som i minsta mån kun- nat väcka tanken på unga flickors ostadighet.
Men man plägar j u tycka, att allt liksom står stilla i naturens rika lif, just då dess blomst- ring nått sin fulla utveckling.
Hvilka dagar, h vilka ljusa våraftnar från denna tid, då vi började blifva för hvarandra, livad vi sedan blefvo, stråla ej min inre blick till mötes, om jag låter den vandra tillbaka till — • ja, hur skall jag väl säga — till Karolinapar- kens lummiga promenadplats eller de angrän- sande höjderna o c h däldsluttningarna, när t. e x.
öfver nejden hördes ljuda slottsklockans silfver- toner i » stilla k v ä l l », eller till det idylliska Taxnäs ' skogsdungar o c h ängar, klädda i maj-, juni- eller augustidräkt 1 Ja, ty där begynte först sinnet stämmas till vekhet, där började jag kvittra min vårsång, därinom var svärme- riets trollkrets, o c h däröfver seglade de lyck- liga drömmarnas rosensky.
D e t torde just icke tjäna till någonting att fördölja, att den man, som sålunda blef hela min tillvaros ljus o c h luft, var en snillrik, framstående docent i äsfetik vid Upsala uni- versitet — så skref jag för nära ett decenni- u m sedan vid ett med detta liknande tillfälle, ehuru jag då fann det i sin ordning att orda o m mig själf i en annan grammatisk personform.
Han var — han är icke mer — han var en trettiotvå års man, var af en reslig gestalt, o c h hans djupa stämmas tonfall o c h hans säkra lugn påminde m y c k e t o m hans trogne umgän- gesbroders, skalden Bernhard E l i s '.
B å d a voro de inbundna naturer, o c h i bådas väsen spå- rades karaktärens adel.
V å r bekantskap knöts, som redan är sagdt, i 1850-talets så m y c k e t omtalade literära kretsar i Upsala.
H ä r kunde man i mina föräldrars salonger i en vald sam- ling åhörare af båda könen få höra A t t e r b o m m e d sin gripande siarstämma tolka hjältens roll i Martyrerna af Stagnelius, vid hvilket tillfälle jag själf hade det stora nöjet att få recitera Perpétuas r o l l; här — eller detta var, erinrar jag mig nu, i domkyrkopastorn, seder- mera biskop Rundgrens o c h hans älskvärda fa- miljs h e m vid Slottsparken — firade T e k l a K n ö s triumfer i sin namnes roll i Schillers Wallenstein o. s. v.
Efter den nämnda väckel- sen till ett mångdubbladt djupare o c h inner- ligare själslif lånade dettas uppenbarelser för mig åt allt sitt rosenskimmer.
Ja, åt allt: från skaldens hymn till kvällsolens dalande, från fridfullt kor i Flens o c h Fröjeslunda gamla kyrkor till dea lilla täcka Grindstugan vid skogs- brynet b o r t o m Upsala slottspark eller det na- tursköna, furukransade L u r b o, m e d sina efter sommarregnet smältande taltrasttoner — hvil- ken upsaliensare har ej sina ljufva minnen från platser sådana som dessa senare!
Denna min erotiska stämning o c h det höga allvar, som karaktäriserade den, ingaf mig dock ingen okänslighet för allt det individuella och lefvan- de omkring mig.
N e j, att få träffa den vän, hvars hand man just längtade att få trycka, att ur hjärtats tysta djup få sända h o n o m en suck, innebar för mig tvärtom att med kär- lek omfatta allt mänskligt, allt stort, skönt o c h godt.
O c h likväl skulle händelserna sedermera i denna idyll, som börjar så genomträngd af den renaste lifsglädje och sympati, utveckla sig på ett sätt, som snarast har sin motbild i dessa sagor eller myther, hvari de handlande stå un- der inflytande af en eller annan obetvinglig naturmakt, och som sällan pläga, som man säger, sluta lyckligt.
v. är.
Detta kunde synas osannolikt, om jag ej själf sade att så var.
M e n det får sin för- klaring, därigenom att denna utveckling samman- faller med den här i landet (omkring 1858) begynnande kvinnorörelsen.
D e n värld, en tän- kande o c h kännande kvinna då för tiden hade att kämpa uti, var, som det står i » P å Guds v e j e », ännu » f o r r å », för att o.
Vare därmed huru som helst, så är detta ett kapi- tel, som det här icke torde vara med en kvin- nas finkänslighet förenligt att närmare inlåta sig på.
A l l t beror dock på sättet.
Eros b o r j u jämt ibland oss.
Ehuru jag aldrig rört härvid, vill jag därför ej underlåta att här med några ord belysa denna, möjligen ur psykolo- gisk synpunkt mera märkliga del af mitt lifs historia.
H v a d framtiden för mig förde med sig, var nämligen långt ifrån att vara något intetsägande.
Min tvekan är dock lätt för- klarlig, då jag rörande detta, som sagdt, hit- tills iakttagit fullständig tystnad äfven för mina närskylda, icke räknande mig till dem, hvilka, som det heter i det turkiska ordspråket, bära hjärtat på tungan.
Offentliggörandet af några lyriska stämningar m e d mera dylikt utgör dock ett undantag härifrån.
E n inblick i dessa då för tiden mindre van- liga förhållanden kan emellertid, såsom nyss blifvit antydt, knappast vinnas, utan att man på samma gång pejlar djupet af frågan o m kvinnans — object of life, d. v.
s. frågan om förenligheten af hennes familjeuppgift med hennes anspråk på en friare samhällsställning, eller m e d andra ord, den välbekanta frågan o m förlikandet af hennes kärleks o c h hennes själf ständighets for- dringar, ett lifsproblem, hvilket, tillika m e d de genom detta uppstående konflikter, framhål- les o c h beröres i några af mina senare dikter, såsom i Ungdomsminnen (Sånger o c h Bilder), och äfven ligger till grund för skådespelet Farna (en omarbetning af Felicia), hvarest åt den som vill torde kunna skänkas en liten ledtråd vid bedömandet af nyssnämnda förvecklingars räckvidd.
H ä r torde det därför vara m e d syfte- målet förenligt att endast antyda frågans, så att säga, hjärtpunkt.
F ö r att göra början därmed, är det nog att » fastslå », att en väsentlig del af det nya idé- innehåll, som på 1860-talet efter hand allt mer genomträngde mitt medvetande — » sensomma- r e n » var då k o m m e n!
— betraktades med af- gjordt ogillande af den man, som stod mitt hjärta närmast, af just den, hvars bifall hit- tills utgjort min högsta stolthet.
Förlusten af hans deltagande gjorde mig otröstlig.
Utan de yttre bevisen på hans manliga, kärleksfulla ömhet, som aldrig k o m m a att förlora för mig sin betydelse, skulle jag visst tycka mig i lif- vet stå tomhändt.
O c h då, i min ungdom, be- härskades jag naturligtvis helt o c h hållet af denna kärleks upphöjda inflytelser.
H u r u hade jag ej i ord som i bild, i uppoffringar som i konstnärliga sträfvanden, oaflåtligt — under jag vet ej huru lång tidrymd, ty allt som då upp- tog mig, stod till sin betydelse för mig öfver tiden — • sökt gifva ett, o m än aldrig så svagt uttryck åt de rörelser o c h de hjärtats egen- skaper, som hans — ring,, likt en ny Aladins lampa, framtrollat, under det jag lefvat i tan- karne m e d h o n o m.
F ö r en ogillande blick af h o n o m tyckte jag att själfva blommorna på mar- ken skulle vissna.
O c h nu detta, som ville upp i
IDUN 1895 dagen, dessa idéer, denna min nya tankeriktning, oaktadt öfver hans ansikte därvid lägrade sig ett stilla missmod.
H a n förmenade, o c h detta långt ifrån oriktigt, att mina poetiska arbeten på den senaste tiden låtit min penna glida öfver på ett fridlyst område.
E t t publicerande af dylika diktalster — o c h ditåt lutade det — vore (frånsedt livad värde de kunde hafva ur ästetisk synpunkt) ett angrepp m o t hvad lifvet bjuder bäst o c h dyrbarast, ett profanerande.
D e t var för oss ett ovillkorligt upprepande af Kirkegaards » enten — eller ».
J a g lefde i en ständigt tillväxande ångest, så m y c k e t smärtsammare som mitt eget hjärta härvid både var min bittra anklagare o c h ur viss synpunkt på samma gång hans försvarare.
O m han blott, i stället för att då endast vilja se en begyn- nande fåfänga eller ett öfverskridande af he- liga råmärken i de väckelser jag fått mottaga, sett litet » genom fingrarne » m e d min — hur skall jag säga — nya kallelse; om blott kring hans läppar i betraktande däraf spelat någon- ting liknande ett l e e n d e; då skulle hans ogil- lande helt säkert ej stött mig tillbaka, såsom n u var fallet.
H a n visste j u, att diktargåfvan låg i släkten.
J a g var j u dotter till en man, som hade det vitsordet o m sig att vara vilje- kraftig o c h nitälskande för allt godt samt att kunna skaka vers ur rockärmen, när det så föll h o n o m in; o c h därtill syster till en då nyligen framträdande skald o c h författare.
O c h jag ägde j u af h o n o m så heliga löften.
Hvarför stod han då ej nu i pröfningarna vid min sida som en stödjande vän, betänkande, att tiden var ansvarsfull, o c h behjärtande påståendet, att den som icke går framåt, han går tillbaka, samt att i viss mening j u kan sägas: Å t världen ingen gåfva är för god, ett bläck det gifves blott, vårt hjärtas blod.
Framför allt kunde han j u underlåtit att för yttre omständigheters skull, genom en för långt drifven hänsyn till de hinder, som rest sig på hans lefnadsbana, år efter år uppskjuta att äfven inför världen besegla vårt förbund, så mycket mer som det aldrig satts i fråga, att ej här förefanns allt, s o m har karaktären af att vara för äktenskapet konstituerande, o c h hvarigenom jag j u blifvit iklädd andra dyra plikter.
D e t är min öfvcrtygelse, att detta skulle ha fyllt vårt lif med så många behag, att stötestenarna därunder lätt kunnat aflägsnas o c h han själf kanhända en vacker dag ställt dörren på glänt för — de sköna tvillingsyst- rarna dikt o c h verklighet, så att de kunnat erhålla ljus från höjden.
M e n han gaf d e m i stället en törnekrans.
I alla andra afseenden hade S. frisinnade åsikter, men i den ifrågavarande riktningen in- tog han, till min sorg, ingen afvikande ställ- ning till det på den tiden rådande åskådnings- sättet, snarare tvärtom, som ju framgår af det ofvan sagda.
Under dessa skiftningar i mitt inre lif er- for jag ett tilltagande behof af själfständig verksamhet, som kunde utveckla de nya krafter jag kände vakna i min själ.
Särskildt minnes jag från denna tid, med hvilken ifver jag — själf då ett rof för tusen stridiga känslor, hvil- kas natur jag ännu ej fullt förstod — under en sommarvistelse vid Sätra brunn omfattade det därstädes sig erbjudande tillfället att göra godt, att efter förmåga söka bibringa hjälp o c h tröst åt de lidande o c h betryckta.
D e t gafs dock äfven stunder för mig, då denna ifver släcktes o c h jag helt o c h hållet gick upp i den sorgbundenhet, som väl flertalet någon gång i sitt lif fått känna — hvilken funnit sitt ut- tryck i ett ädelt skaldehjärtas liksom fram- snyftade bekännelse: » I can not feel for others woe, I dare not dream my own. » E n afledare för disharmonien i mitt sinne bereddes mig också, o c h detta på tillrådan af S. själf, genom att i svensk dräkt kläda flere af mina älsklingsskalders gems of poetry, däri- bland Longfellow ' s Sång till lifvet (» T e l l me not, in mournful n u m b e r s », o. s. v.)
, Resigna- tion m.
Bland hvilka öfversättningar några sedermera tillvunno sig bibliotekarien Ii.
Berg- ströms synnerliga bifall samt, när de utkommit på trycket i mina A c k o r d e r, jämte några bland dessa med hans vanliga älskvärdhet o c h sak- kännedom recenserades i P. o. I.
Efter hand framträdde nu min gryende för- fattarelust allt mera positiv, allt mera bestämd.
O c h följden häraf uteblef ej heller.
Jag kunde visserligen ännu då o c h då känna mig obeskrif- ligt nedstämd till m o d s, men på samma gång uppreste sig min naturliga stolthet m o t livad jag i vissa stunder vågade betrakta som en trångbröstad småaktighets skrankor eller för- åldrade fördomar.
O c h dessa stunder åter- k o m m o allt oftare.
J a g kände att detta var skrankor, som, o m d e.
ej öfversprunges, skulle komma att verka allvarsamt hämmande i ett som allt.
Jag lyssnade till de toner, vännen själf framtrollat, men nu ville nedtysta.
Det förekom mig också, som om jag en dag skulle bli förelagd — » uppgifter », plikter, med hvilka jag ej skulle kunna dagtinga, om de o c k vore stridande m o t hans känsla, tycke o c h önsknin- gar.
Skaldisk frihet hade j u redan blifvit satt i fråga.
Likväl är det j u för oss alla en nöd- vändighet att veta, att det finns en varelse, som älskar oss.
Utan att jag sålunda ville tillstå det ens för mig själf, smög sig den smärtsamma tanken på mig, att det var förbi med hvad som så länge föresväfvat så väl S. som mig såsom bilden af vår lefnadslycka, nämligen vårt bröllop o c h bröllopsresa; den grymma före- ställningen ingafs mig redan då, att våra pla- ner att gifta oss voro krossade.
H u r u, fråga- de jag mig i min förtvinan, var då drömmen blifven mig mera kär än lifvet?
H a d e min ungdomliga fantasi, trotsande på sin makt, pro- klamerat sin rätt att åt reflexionen bortpanta — för h v a d?
— mitt hjärtas kungarike?
Under denna höststämning flydde jag till mina gamla vänner — böckerna.
J a g fördju- pade mig i literära studier.
E n särskild l o c - kelse hade för mig nu den isländska sagolitera- turen m e d dess rikedom på stolta, lidelsefulla kvinnogestalter, hvarunder jag dock alltid som en talisman behöll hos mig ett litet häfte, en skänk af hans hand, innehållande hans gradu- alafhandling, som särskildt berörde Eddasån- gerna.
Ett af mig fullbordadt fornnordiskt drama blef frukten af dessa mina eldiga Is- landsfantasier, ett drama utveckladt under in- flytande af mitt eget nyss antydda tragiska öde.
D e t var förvisso ej småfåglar i de gröna häckarna, som på den tiden kvittrade för mig.
L i k t vilsna tankar utan ro såg jag i mina drömsyner stormens svarta svanar, be- lysta af den nedgående solens glöd, i flockar draga hädan m o t de höga kullar, o c h susningen af deras flykt tog form af ord.
Jag kunde ej mer låta mitt hjärtas vän oförbehållsamt, som så ofta förr skett, blicka in i detta hjärta.
Han hade en u p p h ö j d li- terär smak o c h var j u i så många afseenden min själsfrände.
M e n mina lidanden förstora- des genom min inbillningskraft, o c h hindret mellan oss, hvilket sannolikt icke varit o m ö j - ligt att öfvervinna, föreföll mig numera nära nog oöfverstigligt.
Först många år senare k o m det till ett slags farväl mellan h o n o m o c h mig, ty slutligen lämnade han mig en gång, o c h 291 jag hörde af hans tonfall, såg på hans blickar, att han aldrig, aldrig skulle komma åter.
Se- dan återsåg jag h o n o m icke mer.
D o c k visste vi så väl båda, att detta ej i innersta mening kunde innebära någon skilsmessa.
Något så- dant hade aldrig kunnat äga rum mellan o s s; det hade varit för sorgligt o c h onaturligt.
Icke heller har det sedan kunnat falla m i g in att ingå något konvenansparti — par dé- pit, som det plägar heta på världens språk, ehuruväl goda anbud därtill ej uteblefvo o c h ur synpunkten af världslig klokhet också giltiga anledningar därtill ej saknades.
Äfven han förblef under hela sin återstående lefnad sin första kärlek trogen.
F ö r något mer än sju år sedan nådde mig budskapet om hans död.
Han hade då hunnit stiga högt på ärans trappa.
O c h att min bild, såsom jag anat, ej hade utplånats ur hans hjärta, därpå har jag efter hans bortgång, genom en hans högt värderade vän, fått mottaga de klaraste bevis, hvilket all- tid skall af mig i tacksamt hjärta bevaras.
D e t ofvan omtalade dramat framträdde ej i tryck o c h har ännu ej heller gjort det.
M e n min numera aflidna väninna, Esseide, hade godheten ägna det en närmare granskning.
H o n hade särskildt fäst sig, påstod hon, vid det originella i kompositionen o c h vid den trogna tidsfärgen.
» M e n, » skref hon vidare — » låt stycket ligga några år, arbeta sedan om det. » Under Chicago-utställningen 1893 erhöll jag m e d posten en anhållan från mrs E d i t Clarke, förmodligen i likhet med alla andra skrift- ställarinnor, hvilka m e d något alster af sin penna deltagit på det literära området af världs- utställningen.
D e n nämnda amerikanskan, som utarbetade katalogen till T h e womans Library, uttryckte däri förhoppningen att kunna till katalogen foga några utmärkande drag med af- seende på hvarje skriftställarinna, för att däri- genom förläna denna publikation ett mera be- stående värde såsom bibliografi öfver kvinnans insats i världsliteraturen.
» Skulle ni icke godhetsfullt, » fortsätter hon, » vilja bistå oss i vårt förehafvande genom att tillställa oss några flyktiga detaljer med afseende på er personligen, såsom t. e x.
» o. s. v.
Ur konceptet till de kortfattade antecknin- gar, som jag då af gaf såsom svar på denna begäran, tror jag det ej vara olämpligt att i öfversättning här meddela några utdrag, för att sålunda komplettera denna min själfbiografi med några data, så m y c k e t mer som dessa an- sluta sig till uppgifterna o m mig i Svenskt biografiskt handlexikon.
Ordet lämnas nu således af mig tills vidare åt mitt — så att säga — eko.
Charlotta (Lotten) Lovisa v o n Krasmer föddes den 6 augusti 1828 i S t o c k h o l m (på ett idyl- liskt sommarboställe i hufvudstadens berömda park Djurgården, där hennes föräldrar bodde).
H o n uppfostrades sedermera i det gamla hi- storiskt ryktbara slottet i Upsala, där hennes fader, den varmhjärtade patrioten friherre R o - bert von Kraemer, snart skulle bekläda lands- höfdingestolen.
Hennes undervisning bestreds hufvudsakligen af privatlärare från universite- tet därstädes.
R e d a n tidigt begynte hon att göra det mesta möjliga af sin begåfning.
H e n - nes vetgirighet nöjde sig icke endast med de för unga damer i hennes ställning då för ti- den vanliga läroämnena, utan uppsökte sådana af ganska spekulativ art, hvarjämte hennes fantasi ofta tog sig uttryck i diktens form.
Efter att anonymt ha strött omkring sig dikt- försök o c h uppsatser, tog hon m o d till sig att uppträda mera offentligt o c h detta i tidens onekligen allvarligaste fråga, den religiösa, näm-