Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tillika har dagbokens uppvisande blifvit föreskrifvet såsom en ytterligare kontroll å befälhafvarens uppgifter i sjöförklaringen; och der detta af ett eller annat skäl ej kan ske, har man ålagt honom att inkomma med andra uppgifter till att bekräfta sjöförklaringens riktighet (<§ 37).
Det vanliga har hittills varit att endast besättningen beedigat sjöförklaringen; jnen förslaget har, för att åt detta temligen ofullständiga, men ofia enda tillgängliga bevisningsmedel, gifva så stor pålitlighet som möjligt, i öfverensstämmelse med den utländska lagstiftningen, ålagt befälhafvaren att sjelf med ed styr ka sjöförklaringens innehåll.
Då någon del af besättningen alltid måste finnas å fartyget för tillsynen af detsamma, m har man ej kunnat såsom en allmän föreskrift stadga att sjöförklaringen skal! af hela besättningen beedigas, utan öfverlemnat detta åt domstolens pröfning of omständigheterna vid de af befälhafvaren medhafde vittnens berättelser, likasom man, ifall domstolen så aktar nödigt, medgifvit den rätt att höra andra personer, som om olyckan kunnat hafva något att upplysa.
Emedan sjöförklaringen ej är annat, än en instruktion af processen, ett af tillfället påkalladt upptagande af vittnesmål, hvilket ofta sker i frånvaro af den andra parten, kan man naturligtvis ej låta saken afgöras efter den bevisning, som vid detta tillfälle ävägabragts; och ehura detta är i sig sjelf klart, har man dock, lör att aflägsna allt tvifvel, infört en ut trycklig tillåtelse af motbevisniugs åstadkommande (<§ 38).
En stor del af sjöförklaringens vigt såsom bevisningsmedei beior deraf att den sker någorlunda snart efter olyckstillfället, så att omständigheterna dervid äro i friskt minne hos dem, som afgifva eller bestyrka denna förklaring.
När olycka skett å utrikes ort, måste således förklaringen afgifvas inför utländsk domstol och då enligt utländsk rättegångsordning, enär svensk lag ej kan föreskrifva regel för utländsk domstol.
Förslaget bar dock, för sådant tillfälle, infört några bestämmelser, syftande att göra den i utlandet afgifna sjöförklaringen så pålitlig som möjligt [§ 39).
Befälhafvarens ställning till rederiet är ett sammansatt förhållande af locatio conductio operarum och mandatum.
Så har den af ålder varit ansedd och jemväl blifvit i förevarande förslag uppfattad.
Hans rättigheter och skyldigheter såsom rederiets tjenare b stämmas någorlunda af sakens natur; om vidden af hans befogenhet såsom rederiets ombudsman kunna olika meningar uppstå.
Klart är härvid för det första att han ej, der hufvudmannen är tillstädes, d. v s. i den hamn, der rederiet sjelft förbehållit sig att besörja fartygets angelägenheter, utan särskildt uppdrag, bör ega rätt att ingå rederiet förbindande aftal, en grundsats från hvilken undantag är medgifvet endast i afseende på besättningens förhyrande af skäl, som ofvan blifvit anförda.
Af hans ställning såsom rederiets ombudsman följer att han eljest bör ege rätt att ingå alla sådana aftal, som för utförande af haus tjenst äro nödiga, till hvilka förslaget, i enlighet med franska (C. C. 232), holländska (art. 371), tyska (art.
496) och norska (§ 41) lagar ne, fört rättigheten att bortfrakta fartyget
Men huru vidt han genom dessa aftal förbinder rederiet, antingen personligen eller blott till fartyg och frakt, derutinnan herrskar olikhet emellan särskilda länders lagstiftningar.
Öfverensstämmande förbinda dessa rederiet blott till den inskränktare ansvarigheten för ersättningar, som emot detta kunna göras gällande till följd af ett brottsligt eller vårdslöst förfarande å befälhafvarens sida; men i afseende pä andra förbindelser ålägger den engelska praxis (Lees a. st. sid. 78 fF.) och sannolikt äfven den norska lagen (§ 98) redarne personlig ansvarighet; då deremot franska (C. C. 216), holländska (art. 321) och tyska (art. 498, 502) lagarne låta dem för dylika aftal häfta endast med fartyg och frakt.
Den 87 engelska rätten förbinder dock långifvaren att bevisa såväl lånets nödvändighet som ock dess verkliga användning för fartygets behof )Lees a. st. sid. 79).
Den vidsträcktare ansvarigheten kunde visserligen medföra den fördel att, när befälhafvaren vore i behof af penningar, dessa kunde på lindrigare vilkor erhållas, om långifvaren egde alt såsom säkerhet för lånet påräkna ej allenast fartyg och frakt utan afven redarnes öfriga förmögenhet; men man har dock ansett att det icke vore rådligt att utsträcka redarnes ansvarighet för befälhafvaren utöfver hvad för närvarande eger rum (Skiplego B. 12, 15 och 16), aldrahelst som deraf ingen olägenhet försports, hvarföre förslaget i denna punkt (§§ 42, 43 och 49) full ständigt bibehållit nu gällande lagstiftning, och blott stadgat några kontroller till att förekomma missbruk af befälhafvarens rätt att ingå förbindelser för rederiets räkning (§ 42).
De öfriga befälhafvaren rörande stadganden (§§ 45—48, 50) torde förklara sig sjelfva.
Förslaget låter det kontraktmessigu förhållandet mellan besättningen och re deriet börja med påmönstringen, den handling hvarmed aftalet blifvit formligen inför vederbörlig myndighet afslutet, och fortfara till dess afmönstring skett, emedan afmönstringens ändamål är att tillse det parterne uppfyllt sina förbindelser till hvarandra.
Då det emellertid lärer vara vanligt att rederier låta pårnönstra besättningar tidigare än de använda dem på fartygen, har man stadgat att sjömannens rätt till hyra skall börja först med den dag, han för tjenstgöring kommit ombord (§ 51).
Föreskriften att rederiet är skyldigt betala hyran till dess afmönstring skett, kan ej vara betungande för detsamma, enär det eger rättighet att när som helst efter hemkomsten låta afmönstra besättningen; men på det att denna rederiets rätt ej måtte missbrukas att alltför länge hålla besättningarne qvar å lärtygen, innehåller förslaget en föreskrift om den tid, inom hvilken afmönstringen bör ske (§ 71).
Nu gällande stadganden om sjömannens skyldighet att qvarblifva i tjenst, äfven när resan förändras eller förlänges, äro hufvudsakligen bibehållna (§ 55), likväl med rättighet för honom att i vissa fall blifva från tjensten ledig, en rättighet den nyare tiders mildare åsigt af sjömannens ställning till rederiet allmänt inlört (§ 70).
Likasom nu gällande sjölag medger befälhafvaren ovilkor lig rätt att, emot godtgörelse, olika bestämd efter olika förhållanden, afskeda be sättningen (Skipmanna B. kap. 5), så har ock samma rätt blifvit i förslaget upptagen (§§ 56, 57, 58); deri olika ersättning som i det ena eller andra fallet tiller kännes besättningen, när den före tiden ur tjensten entledigas, har sin naturliga grund i den större eller mindre nödvändigheten för rederiet att afskeda sitt folk.
För en nyhet har förslaget deremot att redovisa i stadgandet i § 59, hvilket tillägger den skeppsbrutne sjömannen rätt till hyra för hela den tid han å fartyget tjenstgjort, då deremot nuvarande lag (Sjösk.
B kap. 2) frånkänner den skeppsbrutne sjömannen all rätt till innestående hyra, såvida ej sä mycket af 88 skrppsrcdskapen bergås, alt det svarar i varde emot hyran; en nyhet, hvars enda, men också desto mera talande, grund är billigheten, och som derföre återfinnes i alla sednare euiopeiska sjölagar (Merch.
Shipp.
Act. 183, tyska lagen art. 542, norska lagen 33).
Skyldigheten alt hemförskaffa skeppsbrutet sjöfolk är rederierna fortfa mule ålagd, (§ 60) emedan man ansett denna skyldighet följa af den rätt till begagnande af sjömannens tjenst er, som aftalet tillägger rederiet; deremot har, i öfverensstämmelse med norska lagen (§ 32), rederiets skyldighet att draga försorg om insjuknad eller skadad sjöman blifvit till en viss bestämd tid inskränkt (§ 64), utom i det fall atl han blifvit qvarlemnad sjuk å utrikes ort, i hvilken händelse det måste åligga rederiet att om sjömannen draga försorg, emedan man i utlandet ej kati påräkna något understöd för honom af allmän fattigvård.
Att lindra denna rederiernas tunga har man infört ett stadgande, som ålägger sjömannen alt, der ban kan, sjelf bekosta sin vård, eli stadgande för hvilket man funnit stöd i Tjen stehjons-stadgans likartade föreskrift, när tjenstehjon insjuknar.
Bestämmandet af befälhafvarens disciplinära straffrätt utgör en högst väsentlig del af sjölagen, emedan ordning och säkerhet i sjöfarten äro deraf til! en stor de! beroende.
All en sådan rätt borde, till följd af de särskilda omständigheter i hvilka ett fartygs befälhafvare befinner sig, tillkomma honom, bar man ansett utom t v i f v el (§ 68); och då man uppfattat sjömannens ställning till befälbafvaren i all mänhet vara densamma, som tjenarens till husbonden, har man från de disciplinära straff, hvilkas åläggande är befälhafvare!! medgifvet, uteslutit aga, utom för sådana personer, hvilka, enligt lagen för tjenstehjon, äro dylik tillrättavisning underkastade, i förhoppning att de öfriga medel lagen tillåter befälhafvaren att till ordningens upprätthållande begagna, skola visa sig för det åsyftade ändamålets uppnående verksamma.
Enligt nu gällande sjölag skall certepartie upprättas öfver alla frakter, som slutas (Skipl. B. i.).
Denna bestämmelse efterlefves dock ej längre; ty åtminstone styckegods befraktas numera endast genom konnossement.
En oller annan utländsk lag (t. ex. dm holländska art.
454) fordrar väl att certepartie skall upprättas, men inskränker detta till de fall då fartyget är helt och hållet eller till bestämd del befraktadt; och lyska lagen (art 558), hvilken, i likhet med den holländska, omtalar certepartie endast när fartyg är helt och hållet eller till viss del befraktadt, gör upprättandet af denna handling beroende af endera partens fordran derom.
Norska lagen känner ingen viss form för fraktaftalet; och då detta torde vara det, som närmast motsvarar handelns och rörelsens behof, har förslaget öfverlemnat åt parterna att sjelfva välja den ferm för aftalet, de finna lämpligast, och endast meddelat den föreskrift att det skall skriftligen afiattas om endera det yrkar (<§ 73).
Af hvad som i det föregående blifvit stadgadt om rederiets inskränkta ansvarighet för befälhafvarens förseelser, kunde visserligen anses tydligt att dylik ansva - 89 ansvarighet bör ega rum äfven i den händelse, då rederiet sjelft bortfraktat fartyget.
För alt likväl undanrödja hvarje tvifvel i detta hänseende och tillika befria rederiet från all ansvarighet utöfver fartyg och frakt när ett fraktaftal, det sjelft afslutit, genom någon omständighet utan dess förvållande går om intet, har det ansetts rådligt att införa ett uttryckligt stadgande derom (§ 74).
I rederiernas interesse och för att befordra skeppsfartens regelinessiga gång är öfverallt genom usance eller lag en viss tid stadgad, utöfver hvilken befraktare, aflastare eller lastemottagare ej eger att uppehålla lastning och lossning.
Men då befraktare eller aflastare, till följd af handelns osäkra förhållanden, ofta kan, utan sitt förvållande, blifva salt ur stånd att inom denna tid fullgöra denna del af aftalets förbindelser, har, i hans interesse, en ytterligare lid, under benämning af öfverliggedagar, för lastningens verkställande blifvit honom medgifven, dock under förpligtelse att för detta uppehåll särskildt godtgöra redaren.
Samma förmån emot samma förpligtelse är äfven, i afseende på lossningen, lastemottagaren medgifven.
Sättet, hvarpå tiden för ligge- och öfverliggedagar skall beräknas, är olika i olika länder; än beräknas den efter på stället gällande usance, än efter derom i lagen fastställd tid.
Hvad sålunda genom bruk och lag redan är stadgadt, har förslaget upptagit (§§ 77, 78, 79) och, för fullständighets skull, infört bestämmelser, såväl om tiden för ligge- och öfverliggedagarne, som om ersättningen för de sednare, dock med uttrycklig tillåtelse för parlerne att annorlunda härom öfverenskomma.
Det olika sätt, hvarpå befraktningen afslutes, när den angår helt fartyg eller viss bestämd del af detsamma, eller när fartyget, som det kallas, lägger an på styckegods, göra stadgandena om ligge- och öfverliggedagar tillämpliga endast på befraktningar af förra slaget; vid styckegodsbefraktning ligger det i sakens natur1 att den befraktade varan skall på befälhafvarens tillsägelse aflemnas eller emottagas (§ 90)
Då det ligger stor vigt på att veta när befälhafvarens skyldigheter i afseeude på vården af laddningen börja och upphöra, har man sökt att angifva dem så be stämdt som möjligt (§ 81).
Gällande bruk har dervid tjenat till ledning.
I afseende på denna vård om inlastadt gods har en större frihet, än som för närvarande lagligen gäller, blifvit befälhafvaren medgifven, nemligen att å däcket få föra sådant gods, hvilket såsom däckslast anses efter hvarje orts bruk (§ 86), ett medgifvande, som har både sedvänja och billighet för sig.
Sjölagarne gifva i allmänhet, i afseende på fraktaftalets fullgörande, befraktareu en något friare ställning än bortfraktaren och tillåta derföre den förre att i visst fall bryta aftalet emot erläggande af endast half frakt.
Denna tillåtelse måste dock vara beroende deraf att den andre kontrahenten blir helt och hållet fri från de förpligtelser samma aftal ålägger honom och derigenom får tillfälle att se sig om efter ny frakt.
Ty denna lägenhet, som, när bortfraktaren helt och hållet befrias från 12 90 det förra nftalet, erbjudes honom att finna ny frakt, är just skälet, hvarföre den tillbakaträdande befraktaren i della fall kan slippa endast med half frakt.
I enlighet med dessa grunder medgifver förslaget denna rätt åt befraktare af helt fartyg, emedan endast en sådan, såsom varande den ende, tili hvilken bortfraktaren förbundit sig, kan medgifva denne full frihet från de förbindelser han åtagit sig, och med vilkor att detta sker, således icke när blott en del af laddningen aflemnas eller fartyget afgått från den ort, der befraktningen afslutits, att hemta last å en annan, emedan i dessa fall bortfraktaren fullgör en del af de förpligtelser, aftalet honom ålägger (§§ 87 och 88).
Är åter fartyget beiraktadt blott till en del, eller angår aftalet styckegods, så kan, då befälhafvaren i dessa fall åtagit sig förbindelser tili flere befraktare, en ende, genom sitt tillbakatradande, ej befria befälhafvaren från bans skyldigheter, hvilkas fullgörande hindrar honom att söka ny frakt, och derföre mäste den, som i detta fall vill häfva aftalet, betala full frakt (§§ 89 och 90).
Man kan til! och med ej obelingadt medgifva honom rätt att få sitt gods utlossadt, emedan delta kunde förorsaka uppehåll i afseglingen eller skada å redan inlastadt gods, således en kränkning af de skyldigheter, befälhafvaren till andra befraktare sig iklädt.
Att i delta fall medgifva uilossning af redan inlastadt gods har derföre blifvit stäidt i befälhafvarens skön (§ 91).
Den enda lindring, som kan befinnas billig för en sådan befraktare, är att på den frakt, han kännes skyl dig att betala, afräkna den frakt, som befälhafvaren erhåller för det gods han kan hafva intagit i stället för det gods, som blifvit utlossadt (§§ 89 och 90 ).
Skulle åter. vid partiel befraktning, samtlige befraktarne träda tillbaka, då blir bortfraktaren från sin förbindelse fri och får tillfälle att söka ny frakt.
Den förutsättning, under hvilken man låtit befraktare af helt fartyg komma ifrån sin förbindelse, med erläggande af half frakt, inträffar här vid den parliela befraktningen, och derföre finnes ej något skäl att i detta fall undandraga sådane befraktare den förmån, sorn blifvit en ende befraktare af helt fartyg medgifven.
Förslaget tillåter således att, när vid partiel befraktning samtlige befraktarne träda tillbaka, detta må ske på samma vilkor, som om fartyget vore blott af en ende befraktadt (§ 89).
Då godset i allmänhet tjenar till säkerhet för gäldande af frakt och andra befälhafvarens fordringar, har man ansett rättvist att, då äfven i dessa fall dylika fordringar uppkomma, medgifva befälhafvaren samma rätt till godset, som för fraktfordran i allmänhet eger rum (§§ 87, 88 och 91).
För den, som bortfraktat fartyget, medgifves deremot ingen lindring i aftalets fullgörande.
De stränga fordringarne på honom i detta hänseende äro angifna i § 93.
Så snart befälhafvaren emottagit någon del af lasten bör han, såsom hvarje annan depositarie, gifva qvitto derå.
Ehuru lastqvittot är ett negociabelt papper, kan dock på grund deraf någon särskild ansvarighet befälhafvaren icke åläggas, utan måste lasiqvittot anses blott som ett vanligt depositionsbevis, emot hvilket bevis - 91 ning måste medgifvns depositarien, emedan befälhafvare*!, vid lastqvittots utfärdande' icke kan antagas kunnat hafva egnat en så noggrann uppinärksa het åt godsets mfingd, beskaffenhet etc., att någon ovilkorlig ansvarsskyldighet bör honom, på grund af denna handling, tilläggas.
Denna stränga och ovilkorliga ansvarsskyldighet gör förslaget, i enlighet med nu gällande sjölag och hela europeiska sjörätten, beroende af konnossementets utfärdande.
Genom konnossementet erkänner befälhafvare!) sig hafva emottagit godset och förbinder sig att i oskadt skick lemna det åt den, som i samma handling nämnes såsom lastemottagare.
Enligt allt handelsbruk är konnossementet ett negociabelt papper, hvars öfvergång från en band till en annan anses medföra eganderätt till det gods, hvarå det lyder, och med anledning af konnossementets innehafvande ikläder sig konsignatarien ofta förbindelser, hvilkas åtagande är beroende af godsets öfvergång i hans hand.
Derföre bör han ock erhålla en fullkomligt sjelfständig rätt till fullgörande af de förbindelser, konnossementet omförmäler, och befinner sig till konnossementets utfärdare i alldeles samma förhållande som, i vexelaftalet, indossaten till vexelgäldenären.
På grund af dessa, genom handelsbruket införda förhållanden, ålägger ock förslaget (§ 100) befälhafvaren emot laslemottagaren en ovilkorlig ansvarsskyldighet enligt konnossementet, hvilken skyldighet endast upphör, när befälhafvaren förmår visa, alt utan hans vållande, omständigheter inträffat, hvilka gjort det för honom omöjligt att fullgöra hvad han i konnosscmentet sig åtagit (§ 103).
Med fraktaftalet, som reglerar befälbafvarens förbindelsei' till befraktaren, har lastemottagaren naturligtvis ej det ringaste att skaffa, såvida ej detsamma gäller såsom ett supplement till konnossementet, hvartill dock erfordras att denna dess egenskap skall vara i konnossementet lillkännagifven.
På fraktaftalet grunda sig befälbafvarens och befraktareus ömsesidiga rättigheter och skyldigheter.
Men då konnossementet utgör ett fullsländigande af fraktaftalet, ja, understundom, såsom vid styckegodsbefraktningar, ersätter hvarje annat fraktaftal, så uppkommer på grund af denna handling ett rättsförhållande äfven emellan befälhafvare och befraktare.
Deraf följer att, der särskildt fraktaftal föregått, deltas bestämmelser skola kunna genom konnossementets innehåll ändras, då åt konnosse mentet, såsom den sednare handlingen, bör gifvas företräde.
Om detta allt hafva särskilda bestämmelser blifvit i förslaget intagna (§ 100).
Formen för konnossementet (§ 96) är den allmänt vedertagna.
För att så mycket som möjligt göra dessa papper rörliga, hvarigenom man trott sig tillgodose ett handelns verkliga behof, bar man, i öfverensstämmelse med franska och holländska lagarne (C, C. art. 281 ; holl. lagen art.
S08) tillåtit dem ställas äfven på innehafvaren.
Då man sålunda medgifvit en så stor konnossementernas rörlighet, har man ej heller, i afseende på laddningens utiemnande, kunnat ålägga befälhafvaren någon annan förpligtelse, än att tillse det den, som på grund af konnossementet, begär att utfå laddningen, är, enligt dettas lydelse, dertill berättigad (§97).
Dcirned är ock 92 utväg öppnad för en godsegare, hvilken utan erhållen betalning till konsignatarien afsändt varor och erfar att denne kommit på obestånd, att åter komina i besittning af sin egendom, (stoppage in transitu, droit de suite).
Är, vid sådan händelse, konnossementet striid t till innehafvaren, så afsänder konsignanten ett exemplar af detsamma till en affärsvän, med order att sätta sig i besittning af lasten, hvartill han alltid skall kunna blifva behörig, när konnossementet är stäldt tili innehafvaren Lyckas nu denne kommissionär att komma den förre, bankrutterade, kontrasignatarien i förväg, så är han på grund af detta stadgande, berättigad att erhålla laddningen, och afsändarens egendom är räddad.
Infinna sig deremot samtidigt flera behörige innehafvare af konnossementer, så kan naturligtvis befälhafvaren ej ega rätt att afgöra, hvem som är berättigad att utfå laddningen; detta måste bero af domstols utslag och förslaget innehåller blott ett stadgande om det sätt, hvarpå befälhafvaren i sådant fall skall anses hafva uppfyllt sin skyldighet i afseende på laddningens utlemnande och vård (§ 98).
De särskilda exemplaren af konnossementet innehålla endast en och samma förbindelse; derföre, såsom nu gällande sjölag uttrycker det: »när det ena fullgöres, blifva de andra utan värde»
Denna naturliga konseqvens af den form, hvari aftalet affattas, har i förslaget blifvit uttryckligen erkänd (§ 99), och, till befälhafvarens rättelse, en regel angifven (§ 99, jfr § 88, mom. 2) huru han skall förhålla sig, när godsegaren vill å annat ställe än bestämmelseorten komma i besittning af laddningen, en rätt, hvars utöfning för denne ofta kan vara högst vigtig, men hvilken befälhafvaren, utan det förbehåll här omtalas, omöjligen kunde medgifva, emedan hans förbindelse just går ut på att i bestämmelseorten aflemna godset.
Blifva samtliga exemplaren af konnossementet återställda, så finnes ingen handling på grund af hvilken något anspråk på godsets aflemnande kan emot befälhafvare!) väckas, och han är således från sin förbindelse fri.
När befälhafvarens skyldigheter emot iastemottagaren bestämmas endast af konnossementets lydelse, följer ock att i alla de fall, der han ej kan eller vill åtaga sig full ansvarighet för detsamma, anteckning derom bör å konnossementet göras (§ 102).
En sådan inskränkning i befälhafvarens ansvar, hvilken på grund af särskilda omständigheter medgifves honom, kan dock ej frikalla honom från hans allmänna skyldighet att efter bästa förmåga vårda det gods, honom anförtros.
Han svarar sålunda fortfarande för den skada, som genom hans eller besättningens förvållande bevisligen tillkommit (§ 104).
Allenast den förändring inträder i parternes förhållande till hvarandra, att då befälhafvaren, i den händelse gods, hvarå ett rent konnossement är tecknadt, tagit skada, är förpligtad att bevisa sin oskuld, lastemottagaren, när konnossementet innehåller en sådan anmärkning, hvarom här är fråga, eger skyldigheten att öfverbevisa befälhafvaren om bristande tillsyn vid godsets vård.
Grunden till detta ombytta förhållande är att i förra händelsen presumtionen är emot, i den sednare för befälhafvaren. 93 Fastän befälbafvarens ansvarighet är i allmänhet beroende af konnossementets utfärdande, har inan dock ej ansett konnossemenlet höra vara den enda formen för en sådan förbindelse.
Man har trott att det vore, till handelns och omsättningens båtnad, rådligast, att så mycket som möjligt bibehålla de former, allmänna rörelsen redan antagit, aldrahelsl nar af dem ingen olägenhet blifvit förspoid.
En stor del af den inrikes sjöfarten, isynnerhet på de större insjöarne, bedrifva» med fraktsedlar, i stället för konnossementer.
Att genom ett ovilkoriigt stadgande örn utfärdande af konossement, så snart befälhafvaren inlastar något gods, betaga detta bruk all laglig betydelse, har man ansell betänkligt; derföre har man, da aflastaren medgifver det, tillåtit fraktsedels begagnande (§ 108).
Denna handling utfärdas i allmänhet icke af befälhafvaren, utan af aflastaren, och såsom en naturlig följd af denna form för dess affattande har man medgifvit befälhafvaren rätt att emot denna handling föra bevisning, hvilket deremot icke är honom emot det fullständiga konnosse mentet tillåtet (<§ 105).
Det är naturligtvis af vigt att, i den händelse godset under färden tagit skada, detta förhållande blir så tidigt som möjligt konstateradt, emedan derigenom kan utrönas, dels huruvida godset under resan blifvit skadadt, dels huruvida befälhafvaren genom bristande omsorg vid stufningen o. s. v. kan vara till skadan vållande.