Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derjemte hafva Kammarskrifvare i Kammar-rätten och andre första gradens tjenstemän vida bättre utsigter till befordran och sålunda förbättrade inkomster, än Kammar-kollegii Kammarskrifvare, derigenom att antalet tjenster i första och andra lönegraden merendels är lika, då deremot i Kammar-kollegium finnas 10 Kammarskrifvare, men endast 4 tjenster i andra lönegraden.
Icke bör det således förundra någon, om Kammar-kollegii Kammarskrifvare, med allt detta för ögonen, finna sig mindre väl lottade?
Slutligen gjordes också en framställning från deras sida, att Kollegium måtte bereda dem något bättre vilkor; och erkännande befogenheten af deras begäran, hemställde Kollegium uti underdånig skrifvelse den 15 nästlidne Augusti hos Motioner i Preste-Ståndet 1862.
259 Kongl. Maj:t, att de feni äldste måtte undfå samma lön, som åtnjutes af de äldste inom kammarskrifvaregraden i Kammar-rätten, eller 1,600 R:dr R:mt.
Men Kongl. Maj:ts till Stats-Utskottet aflåtna nådiga Proposition af den 24 påföljde Oktober, angående Statsverkets tillstånd och behof, utvisar, att denna Kollegii underdåniga anhållan lemnades utan afseende.
Orsaken till denna för de ifrågavarande tjenstemännen lika oväntade, som nedslående utgång är mig obekant.
Möjligen befarades att genom bifall föranleda flera ansökningar af enahanda beskaffenhet, men Kammar-kollegium, för att genom måttliga anspråk ha större hopp att dock vinna något, önskade ju endast, att dess Kammarskrifvare måtte, i afseende på lön, komma i likställighet med, icke i bättre ställning än, Kammar-rättens Kammarskrifvare, hvilka i andra afseenden, såsom befordran och rätt till anmärknings-procent m. m., åtnjuta stora fördelar i jemförelse med Kammar-skrifvarne i Kammar-kollegium.
Sedan jag vunnit kännedom om dessa förhållanden, har jag icke dragit i betänkande att, såsom rätt och billigt föreslå: att årliga aflöningen för de fem Kammarskrifvare, hvilka äro äldst i tjensten inom Kammar-kollegium, måtte varda bestämd till 1,600 R:dr R:mt för hvardera.
Om remiss till Stats-Utskottet af denna min motion får jag i ödmjukhet anhålla.
Stockholm den 29 November 1862. J. Ternström.
Mso 1 £§.
Om embetsexamen för inträdet i de förvaltande verken.
Embetsmannabildningen i vårt land, så vigtig, så inflytelserik den är, har länge lidit af ett kännbart missförhållande.
Insigten i de positiva rättsreglornas betydelse och sammanhang, kännedomen om samhällets ekonomiska utveckling och om de inre lagars natur, af hvilka den bestämmes, måste för dem, som skola handhafva Statens förvaltning vara af väsendtlig betydelse, och likväl finnes ingen säkerhet derför, att icke den blifvande embetsmannen, när han begynner sin ansvarsfulla verksamhet, är främmande för all kunskap om dessa vigtiga ämnen.
I den lagstiftning, som utvecklat sig hos oss angående pröfningarne för inträdet i Statens tjenst, förefinnes i sjelfva verket en betydlig lucka.
Om en yngling, som fullbordat sin kurs vid universitetet, vill tjena det allmänna såsom 260 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 128. doman, så måste han undergå en pröfning, som utvisar hans kännedom ai landets lagar, och företrädesvis af den civila och kriminela lagstiftningen samt rättegångsordningen; men om han vill egna sig åt den administrativa embetsmannabanan och söka inträde i Konungens Kansli eller i något af de förvaltande verken, så behöfver han icke känna något af den lagstiftning, han blir kallad att tillämpa.
Den så kallade Kansliexamen, hvilken gifver rättighet att anställas inom alla grenar af den egentliga statsförvaltningen, är endast en pröfning i vissa allmänt humanistiska kunskapsämnen.
Denna examen, hvilken i förra århundradet inrättades, egentligen för att utgöra en pröfning för inträdet på den diplomatiska banan fordrar ingen kännedom af lagstiftningen, hvarken den borgerliga eller den ekonomiska.
De kunskapsämnen, den omtattar, utgöra — så att säga — en humanistisk förberedelse till den embetsexamen, som vore af behofvet påkallad; men de kunna ingalunda vara hufvudämnen för denna, embetsexamen sjelf.
Ty kännedomen af rikets administrativa och ekonomiska lagstiftning i dess särskilda grenar är utan tvifvel så väsendtlig för en embetsman, att han bör hafva förvärf vat denna kännedom, innan han begynner utöfningen af sin verksamhet.
Kunskapen om nationalekonomiens grundsanningar — om de läror, som gifva upplysning i de stora frågorna om rätta grundvalarne för ett folks välstånd —• en kunskap, hos oss på långt när icke så allmänt spridd som önskligt och behörigt vore —- borde väl ock vara af synnerligt gagn för dem, som äro kallade att hafva inflytande på landets ekonomiska förhållanden och deras utveckling.
Och en allmän juridisk bildning — en uppöfvad förmåga att uppfatta och urskilja rättsbegrepp lärer slutligen knappast kunna umbäras af en embetsman äfven på den administrativa banan.
Staten sålunda sörjt för en lämplig embetsmannabildning i en gren af offentlig verksamhet, men alldeles icke i en annan, kan ej annat än medföra ganska menliga följder.
En helt annan uppfattning af de förhållanden, som beröras af lagstiftningen, en klarare öfversigt af sammanhanget i densamma, en större säkerhet vid dess tillämpning skulle otvifvelaktigt vinnas af den unge embetsmanUen och ledsaga honom genom lifvet, om han egde grundläggande studier, lämpade för hans framtida kallelse.
Ett utfördt förslag huru den pröfning skulle ordnas, genom hvilken frukterna af dessa studier skulle ådagaläggas, lärer jag icke här behöfva framställa.
Det torde icke vara Ständernas sak att ingå i pröfning af sådana enskilda bestämmelser.
Jag bör dock nämna, att denna pröfning i min tanke skulle omfatta:
Statsrätten, den administrativa rätten, den ekonomiska lagstiftningen, nationalekonomien samt grunddragen af civilrätten.
Men huru än bestämmelserna i det enskilda må ordnas —- hufvudsaken är, att hos den blifvande embetsmannen må finnas en grundlig kännedom af den lagstiftning, han blir ålagd att handhafva och tillämpa.
För vinnande af detta vigtiga ändamål får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl.
Majit i underdånighet ^hemställa om meddelande af sådana föreskrifter, som för inträdet i Konungens kansli och de förvaltande verken stadgade såsom vilkor en pröfning i kännedomen af lagstiftningens särskilda grenar samt af nationalekonomiens grundläror.
Stockholm den 29 November 1862. F. F. Carlson.
N:o 129. 261 Af Professor F. F.
Om inlösen aj 100 exemplar aj Projessor Stephens’ samling af forn-nordiska run-inskrifter.
Den i Sverige väl bekante och om Sveriges litteratur högt förtjente Profes sor G.
Stephens i Köpenhamn har till subskription anmält ett verk under titel: “The old-northern runio inscriptions of Scandinavia and England, now first collected and deciphered with translations, introduction, remarks, glossary etc. etc.
With about 70 facsimiles, tables of runic alphabets etc“.
Särskildt för Sveriges historia och för Svensk språkforskning är detta arbete af stor vigt.
Länge förtrogen med våra runor, har Herr
Stephens under de sednare åren rigtat sina studier i synnerhet åt sådana forntida minnesmärken, hvilkas inskrifter äro utförda i den äldsta runeskrift, det fornnordiska runealfabetet.
Dessa runeskrifter äro af största märkvärdighet emedan de innehålla lemningar af vårt språk i dess äldsta kända gestalt.
Dessa runeskrifter hafva hittills aldrig blifvit nöjaktigt tolkade.
De härröra från en långt aflägsen tid; och man antager, att de gå tillbaka ända till omkring tredje århundradet; — detta samma runalfabetet var i fortfarande bruk tills det mot slutet af det första årtusendet efter vår nuvarande tideräkning gaf vika för enklare former.
Till England infördes bruket af denna runeskrift från Skandinavien, troligen under tiden från 4 till 6 århundradet, och fortfor i bruk der, intill dess hon utträngdes af latinska alfabetet.
Deremot hafva dessa runeskrifter ej funnits i andra länder än Skandinavien och Britannien, med undantag af högst få stycken, som sannolikt genom resande blifvit förda till andra länder.
Det har, efter ihärdiga forskningar, lyckats Herr Stephens att finna nyckeln till dessa värdefulla inskrifter och bestämma hvarje använd runebokstaf.
Resultatet af dessa forskningar kommer att framläggas i det förut omtalda arbetet.
Då detta anmäldes till subskription med utsatt subskriptionspris af 1 guinée exemplaret, voro endast omkring 50 inskrifter och minnesmärken aftecknade, och hela antalet beräknades ej blifva mer än 70; men den nitiske samlaren och forskaren har nu omkring 150, och oaktadt den derigenom uppkommande högre kostnaden ämnar han lemna dem alla i noggranna facsimiles af orginalerna, omsorgsfullt graverade efter fotografier, afklatschningar i gips eller pappmateria, eller från de noggrannaste afteckniugar, i de fall, då sjelfva orginalerna ej varit tillgängliga för artisten.
En utförlig inledning, med tillhörande alfabet, skall gifva förklaring öfver denna ur-äldsta nordiska skrift; hvarje monument skall blifva öfversatt och uttydt, hvarje ord förklaradt i en åtföljande ordbok.
Vi skola sålunda lära känna ett fornspråk, nära nog enahanda i Skandinavien och i England, före utvecklingen af de särskilda Skandinaviska och särskilda Anglosaxiska språkegenheterna.
262 Motionei- i Preste-Ståndet 1862.
Mera än fyra femtedelar af alla dessa monumenter äro funna i Skandinavien, deraf ettj stort antal i Sverige, bland hvilka må nämnas de ryktbara Blekings tenarne.
Men ej blott för språkforskning och historia är företaget af betydenhet: enär hvarje stycke kommer att lemnäs i hel efterbildning, skall man här finna mången upplysning för vår äldsta kulturhistoria, mången upplysning om fornnordisk konst i olika åldrar.
Författarens mångåriga verksamhet i Sverige och det förtjenstfulla i hans bemödanden gifva mig full anledning till deu vördsamma hemställan, att för Statsverkets räkning måtte till subskriptionspriset inlösas 100 exemplar af nämnda verk för att utdelas till offentliga bibliotheker och större läroverk.
Ett anslag af 2.000 R:dr Pont blifver således tillräckligt för det dubbla ändamålet, att befrämja ett storartadt litterärt arbete, som kommer att upplysa ett hittills dunkelt område af Nordens äldsta minnen, och att tillika sprida kännedomen af detta arbete bland landets uppvexande ungdom.
x.o iso. Af Doktor J. A. Säve:
Om ett årligt anslag till lönejiirbättringar ät de svagast aflönade Komministrarne och Kapell-predikanterne i riket.
Under förra riksdagen väcktes i detta Stånd motion, att ett årligt anslag af 141,000 R:dr interimsvis och till dess den nya regleringen af presterskapets löner kunde komma till stånd, skulle anvisas till ett sådant understöd åt de svagast aflönade Komministrarne och Kapell-predikan terne i riket — de voro enligt officiella uppgifter till antalet 571 — att hvarje Komministe)', hvars behållna löneinkomst icke uppgår till 1000 R:dr årligen, får denna ökad till nämnda belopp, samt de Kapell-predikanter, hvilkas löneinkomster understiga 700 R:dr, tilldelas en fyllnad i aflöningen, så att den uppgår till detta belopp.
Denna motion, som understöddes af hela Preste-Ståudet, afslogs först af Höglofliga Stats-Utskottet på uppgifven grund, att Komministrarnes och Kapell-predikanternes aflöning vore ett Motioner i Preste-Ståndet 1862.
263 församlingarnes åliggande samt att den nya regleringen skulle af sig sjelf bereda hjelp, och denna åsigt delades af de öfriga Stånden.
För det Högvördiga PresteStåndet, som likväl fortfor att anse den väckta frågan i högsta grad förtjent af afseende, återstod då ej annan åtgärd, än att i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla om församlingarnes tillfrågande, huruvida genom dem nöjaktig hjelp skulle kunna vinnas, men i motsatt fall om nådig Proposition till Rikets härnäst församlade
Ständer om statsanslag till nödig löneförbättring åt dessa lärare, men med vilkor att statsanslaget skulle indragas i den mån ifrågavarande lärare genom den blifvande regleringen komme i åtnjutande af nöjaktig lön.
Det af Kongl. Maj:t anbefallda vädjandet till församlingarne har, såsom bekant är, blifvit v or lysfäldt, men med få undantag blifvit utan resultat, oell någon Kongl. Proposition till Rikets nu församlade Ständer om anslag har ej afhörts.
Det torde sålunda vara skäl, att det Högvördiga Ståndet tager de förra skälen till afslag i betraktande och ånyo framställer detta ärende såväl till Med-Ståndens behjertande som till Höglofliga Stats-Utskottets pröfning.
Förra riksdagens Stats-Utskott ansåg “en stor del af dessa tjenstemäns aflöningsförinåner ganska ringa och i många fall för en tjenstemannafamiljs nödtorftiga bergning otillräckliga" — men fann likväl icke tillräcklig anledning för Rikets Ständer att frånträda don grundsats, som hittills varit gällande och som Kongl. Maj:t i nådig
Proposition om presterskapets allmänna lönereglering sjelf framställt, “att Kommiuistrarnes aflöning, lika med Pastorernas, framgent torde böra utgöra ett församlingarnes åliggande."
Men då här icke är fråga om, huru presterskapets löner för framtiden skola jernnäs eller från" hvem de skola utgå, och uppenbart är, att den allmänna regleringen, ehuru redan anbefalld, på mångå ställen icke förr än efter decennier kan komma till stånd, dels derföre att den ej allestädes kan genat företagas, men isynnerhet derföre, att tillämpningen deraf är beroende af nuvarande löneinnehafvares samtycke eller afgång; så synes tillräckligt, att för det närvarande och från detta håll är för de nödställde Komministrarne och Kapell-predikanterne ingen löneförbättring att vänta.
Men hvar och en, som närmare känner dessa tjenstemäns belägenhet och ansträngande tjenstgöring, som dem ofta åligger, måste, i likhet med hvad Preste-Ståndet i sin underdåninga skrifvelse uttryckt, anse “det närvarande behofvet så ömmande och det närvarande förhållandet till sina följder så betänkligt, att en snar hjelp synes icke blott vara i hög grad önsklig, utan snart sagdt af nödvändigheten påkallad."
Det är nemligen icke nog dermed, att under mellantiden en stor del af de nu tjenstgörande Komministrarne och Kapell-predikanterne gifvas till spillo åt sin hopplöshet och sitt armod, tills de digna under sin börda, utan unge män och till och medPastors-adjunkter, som i många fäll äro bättre lottade, skola akta sig att efterträda dem på platser, der de ännu en lång tid ej hafva annat att vänta än arbete och umbäranden, och hvad blifver det då af församlingarnes själavård, om hvilken man synes så örn, och som åtminstone i vidsträcktare pastorater ej kan väl skötas af Pastorerna allena?
Men Staten vill ej frånträda sin grundsats, att
Komministrarnes aflöning tillhör kommunerna allena.
Man utsade detsamma om understöd för folkskolorna och deras examinerade lärare, om uppförande af läroverkshus i städerna m. m., och likväl hafva Rikets
Ständer frånträdt denna grundsats och anordnat betydliga anslag i både det ena och andra afseendet.
Här, i afseende på presterskapets aflöning, behöfver man ej frukta, att en ny grundsats skulle uppställas och en gammal våldföras, ty Staten har af ålder varit van att genom den s. k. “behaglig tids förläningen" lemna 264 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 130. små och fattiga församlingar all den hjelp för sine lärares aflöning, som behöfts.
Förmå således icke församlingarne, ej heller vederbörande Pastorer, som i flere stift sjelfve äro svagt aflönade, att bereda en nödig löneförbättring åt de nu så illa lottade 571 Komministrarne och Kapell-predikanterne, så kan jag ej inse annat, än att det är Statens pligt, att genom ett motsvarande anslag ju förr dess heldre fylla denna brist, ehuru naturligtvis ej längre, än tills behofvet på annat sätt och genom den nya regleringen kan afhjolpas.
Sker detta icke, så uppkommer deraf ett svårare ondt, än mången nu föreställer sig, ty den rådande prestbristen botas sannerligen icke dermed, att man anslår, om också dubbelt så många stipendier åt theologie studiosi vid Universiteterna, såvida man icke för de blifvande prestmäunens ögon och framtidsutsigter aflägsnar den uppenbara orättvisa, brist och vanvård från det allmännas sida, som vid en mängd mindre lägenheter nu nedtrycker i stoftet en ej ringa del af läroståndets medlemmar.
Samtlige civila och militära tjenstemännen hafva nyligen fått sina löner förbättrade.
Det oaktadt hafva, utom hvad som genom en Kongl. Proposition blifvit begärdt för hofrätternes ledamöter m. fl., starka röster vid denna riksdag höjt sig för en ytterligare löneförhöjning åt både elementar-läroverkens och folkskolornas herrar lärare.
Men så önskligt och behöfligt äfven allt detta kan vara, isynnerhet för de sistnämnda tjenstemännen, så inser jag likväl icke, huru åtminstone PresteStåndets ledamöter i Stats-Utskottet kunna gifva sitt bifall till en enda ny löneförhöjning, innan den mångfaldigt större nöden hos en stor del af religionens tjenare blir afhjelpt.
Ty här gäller det ej något sekulärt, intresse, utan helt enkelt frågan, om ett halft tusende lärare i församlingen skola, i väntan på den framtida regleringen, lemnäs åt sin närvarande hjelplöshet och förtviflan, och genom sitt exempel afskräcka andra att förr eller sednare intaga deras ställe och ingå på det andliga arbetsfält, der alltjemt säden är mycken, men arbetarne blifva allt färre.
I stället för våra embetsbroder®, Komministrarnes många representanter vid förra riksdagen räkna vi nu ibland oss blott en enda.
Hvad är orsaken till detta förhållande, om icke, att sedan Komministrarne genom sina egna ombud förgäfves framburo sin klagan vid förra riksdagen, de nu funnit tjenligare att helt enkelt anförtro sin välfärd i det Högvördiga Ståndets händer.
Må vi då söka att motsvara detta förtroende genom att åtminstone göra hvad vi förmå, nemligen att ånyo hemställa frågan till de respektive Med-Ståndens behjertande och pröfning.
Jag får i följd deraf vördsamt föreslå, att ett årligt anslag af 141,000 R:dr interimsvis och tills den i nåder anbefallda regleringen af presterskapets löner kan blifva verkställd, måtte anvisas till ett understöd åt de svagast aflönade Komministrarne och Kapell-predikanterna i riket, att hvarje Komminister hvars behållna löneinkomst ej uppgår till 1000
R:dr årligen, får sin lön ökad till detta för en tjenstemannafamilj oumbärliga belopp, samt att likaledes de Kapell-predikanter, hvilkas löneinkomster understiga 700 R:dr erhålla en lönefyllnad motsvarande hvad som brister i detta belopp.
Under vördsam anhållan om remiss häraf till det Höglofliga Stats-Utskottet får jag endast tillägga, att de för Stats-Utskottet nödiga upplysningarne i ämnet torde Motioner i Preste-Ståndet 1862.
265 torde kunna inhemtas af Proste-Ståndets underdåniga skrifvelse rörande denna fråga, upptagen i 14 § af Cleri Comitialis cirkulär för sistlidne riksdag.
Stockholm den 29 November 1862. J. A. Säve. ft.O lill. Af Doktor J. A. Säve»
Om anslag till en viigomläggning mellan Mariestad och Töreboda.
Det är en måhända oftare begagnad, men derföre icke origtig bild, att såsom blodomloppet i menniskokroppen underhålles ej blott genom artorerna och de större blodkärilen, utan äfven genom den mängd af mindre ådror, som i mångfaldiga rigtningar genomlöpa dess delar; så äro i ett land de af Staten bekostade större jernvägarne eller stambanorna icke för sig tillräckliga, att till alla landsdelar fortplanta trafiken och lifva rörelsen, om icke derjemte finnas förenande vägar eller bibanor, som sätta mellanliggande orter i gemenskap med de stora genomgångslinierna, och sålunda både till dem frambära och från dem afhemta odlingens frukter.
Westorgöthlands provins har af det allmänna blifvit hugnad med tvänne vigtiga kommunikationsmedel i norr och söder, nemligen med Sveriges blåa band, Götha kanal och med den vestra stambanan.
Men genom en oblid skickelse har vestra delen af länet med Mariestad till gränsort blifvit nästan afskild och oberörd af begge dessa kommunikationslinier.
Sedan en betydlig del af ortens spanmålshandel derföre flyttat sig åt andra håll, har Mariestad, oaktadt länsresidens och genom sitt gynnsamma läge vid Wenern och i en rikt befolkad del af Westergöthland ämnad att utgöra centralorten för länets rörelse, lidit en ej ringa afbräck och förminskning i sin handel, hvilken sätter hela dess tillvaro på det äfventyrligaste prof.
Tvänne medel finnas att afhjelpa det onda och att åter lifva dess rörelse, nemligen att genom antingen en jernväg eller en bättre landsväg sätta den i närmare förbindelse med vestra stambanan.
För det första alternativet eller för en jernbana till Moholm äro undersökningar gjorda och Statens bidrag sökt med understöd till och med af en Kongl. Proposition vid 1856 års riksdag, men utan framgång.
Då staden och orten nu ansett sig böra förnya sin vördsamma anhållan, upptaga de äfven det andra alternativet till pröfning, och utbedja sig, att åtminstone på detta sätt erhålla hjelp till direkt förbindelse icke med Moholm, utan med Töreboda, som är vestra stambanans utgångspunkt vid Götha kanal.
Den nuvarande vägen dit är illa banad, krokig Bih. till E. St.
Prof. 1862 1863. 11 Sami. 2 Afd. 34 266 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 131. och derigenom onaturligt lång.
En blick på hithörande handlingar, hvilka skola meddelas Höglofliga Stats-Utskottet, nemligen på Topografiska korpsens stora karta jemte en nyligen på ortens föranstaltande verkställd besigtning gifva vid handen, att ringa hinder möta för anläggande af en jernvåg eller åtminstone god landsväg nästan i rät linea mellan Mariestad och Töreboda, hvilken farled skulle blifva föga mer än hälften så lång, som den nu begagnade.
Kommunikationen mellan Töreboda och sjön Wenern fordrar nu genom kanalen vid Sjötorp omkring 6 timmars tid och på den i flere bugter gående sockenvägen till Mariestad tre timmar, då den deremot på en någorlunda rak landsväg eller chaussé skulle gå för sig på vida kortare tid.
Det synes vara af stor vigt, att tvänne så betydande kommunikationssystemer, som å ena sidan sjön Wenern och dermed i samband stående farleder och å andra sidan vestra stambanan af Statens jernvägar sättas i samband med hvarandra på ett ställe, der de äro hvarandra så nära, som på D mils afstånd, och det behöfver ej närmare påpekas, huru en sådan förbindelse mellan två så stora farleder måste blifva nyttig och befordrande på en gång stambanans och ortens rörelse.
En särskild vigt har vägen mellan Töreboda och Mariestad såsom postväg och dess förkortande måste följaktligen vara af stort värde såväl för det enskilda, sorn för det allmänna.
Efter vestra stambanans öppnande, går snällposten nu mera mellan hufvudstaden och åtskilliga vestra orter sålunda, att den med jernvägsposten fortskaffas från Stockholm till Töreboda, derefter med diligens från Töreboda till Mariestad, hvarifrån snällpost utgår till Skara, Lidköping, Wenersborg och Uddevalla samt vidare till Norrige.
För alla dessa orter, för deras både embetsmyndigheter och affärsmän samt öfriga invånare skulle således snällposten komma vida tidigare, ja i Mariestad kunna utdelas samma afton i stället att den nu ej kan utdelas förr än följande morgon, om den under en del af sitt lopp finge en och en half mil rätlinig banad väg i stället för två och en half mil dålig landsväg.
Med den tyngd, som posten mellan Mariestad och Töreboda nu mera har, då den har att föra icke blott nästan all post till och ifrån Mariestad, utan ock snällposten till och ifrån ofvannämnda vestra orter, och då postföringen mellan dessa två postkontor nu mera sker medelst diligens och betalas efter miltal och postväskornas vigt, så skulle det för postverket helt visst blifva en icke obetydlig besparing, att få vägen mellan dessa två postkontor förkortad med inemot hälften.
För landtstatens tjenstemän och de många öfriga invånare i Skaraborgs län, som hafva angelägna resor till den ort, der länstyrelsen har sitt säte och snart landstingen sina årliga sammankomster, är det af ej ringa vigt, att kommunikationen mellan Mariestad och den midt igenom länet löpande stambanan, blir så lätt och så billig, som möjligt.
Äfven den omständigheten, att de förnämsta kontoren för privatbanks- och filialbanksrörelsen inom länet äro förlagda vid länsresidenset, torde här förtjena afseende.
Yid betraktande af allt detta, har det förekommit stadens och ortens invånare, som skulle den här ifrågaställa väganläggniugen vara icke blott möjlig och nyttig, utan äfven af så stor vigt för både det enskilda och allmänna, att få andra väglinier af samma begränsade längd och anläggningskostnad kunna dermed jemföras.