Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständers behjertande af nödvändigheten att bereda äfven sådana lärare tillfälle att, då krafterna tryta, erhålla afsked med bibehållande af innehafvande löneförmåner.
För do prebendarier, sorn uppbära sin aflöning efter nya läroverks-staten finnes visserligen, oaktadt nämnda förbehåll, en utväg att utan minskning i sin lön erhålla afsked, nemligen genom att frånträda prebendet och begära att blifva uppförda på indragningsstat, i hvilket fall de efter afskedstagande! komma i åtnjutande af samma löneförmåner, som de under sin tjenstgöring innehaft, men förhållandet är helt annorlunda med de lärare, som icke ingått på nämnde stat utan fortfarande åtnjuta do löneförmåner, hvaraf de förr än denna stat uppgjordes voro i besittning och hvartill deras innehafvande fullmagter berättiga dem.
Ty för dessa skulle på sådant sätt en icke obetydlig minskning i inkomster uppstå, och jag kan icke föreställa mig att Rikets
Ständer skulle vilja ställa nämnda lärare i det svåra valet, att antingen, till stor skada för läroverket, in i sena ålderdomen qvarstå vid sina lärarebefattningar eller ock för erhållandet af afsked underkasta sig en icke obetydlig nedsättning i sina visserligen icke stora löneförmåner.
Det är sannerligen fara värdt, att omtankan för familjens utkomst kunde tvinga någon till det förra alternativet och det är detta jag ville förebygga, Om Rikets Ständer icke ansett rättvist och billigt att tvinga dessa lärare att ingå på nya läroverks-staten, synes det ock vara billigt att de vid afskedstagandet blifva hugnade med samma förmåner, som på den tid, då de erhöllo sina fullmagter, i allmänhet beviljades afskedssökande.
Antalet af sådane lärare är för närvarande icke större än att det öfver hela riket uppgår till 3 å 4, och det vore mindre välbetänkt att låta de läroverk, vid hvilka de äro anställde, blottställas för de menliga följderna af ett sådant undan tagsförhållande.
Jag kan så mycket 44 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 25. mindre föreställa mig, att någon betänklighet bör uppstå för att bevilja dem den förmån, hvartill de, till följd af innehafvande fullmagter, synas vara berättigade, som det, derigenom att de erhålla afsked på ifrågasatta vilkor, icko skulle tillskyndas
Statsverket någon större, utan fastmer en mindre utgift, än om de uppfördes på allmänna indragningsstaten.
I sednare fallet skulle nemligen de prebenden, som de innehafva, till följd af Rikets Ständers vid omförmälda riksdag fattade beslut blifva sjelfständiga pastorater och sålunda upphöra att lemua bidrag till lärarnes aflöning, hvaremot inkomsten af samma prcbenden, om deras innehafvare finge vid afskedstagandet behålla dem, fortfarande komme läroverks-staten till godo.
Någon annan olägenhet synes mig icke vara förenad med beviljandet af en dylik förmån för ifrågavarande 3 å 4 lärare, än att pastoratet komme att intill deras afgång fortfara som prebende, men samma olägenhet skulle ju också ega rum, derest de icke erhölle afsked på för dem antagliga vilkor, utan tvunges att fortfara med sina lärarebefattningar, i hvilket fall en vida betänkligare olägenhet dessutom tillkomme, nemligen att de qvarstå såsom ordinarie lärare vid läroverket.
Min vördsamma hemställan är fördenskull, att Rikets Höglofliga Ständer måtte medgifva de få lärare, som innehafva prebenden och icke ingått på nya läroverks-staten, rättighet att, om Kongl. Maj.t finner dem deraf vara förtjente, erhålla afsked under samma vilkor, som före 1856—1858 årens riksdag förunnades lärarne vid elementar-läroverken och att utgifterna på Riks-statens 8:de eller 9:de Hufvudtitel i öfverensstämmelse härmed beräknas.
Stockholm den 15 November 1862. J. A Millén \:0 25.
Af Doktor J, E.
Forssell:
Om revision af Kongl. Förordningen den i Maj 1855, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande samt om Jörslag till författning rörande underställningsmål.
Ehuru Kongl. Maj:t uti den Skrifvelse, hvarmed förslaget till ny strafflag förliden Onsdag till Stånden öfverlemnades, i nåder förklarar sig “vilja vara betänkt derpå att under riksdagens lopp till Ständerna göra nådig Proposition om “särskild författning angåendo den nya strafflagens antagande och hvad i afseende “derpå iakttagas bör“, har jag dock, i ovisshet, huruvida en sådan Proposition kommer att afse de förhållanden, hvilka särskildt synts mig påkalla uppmärksamhet, i händelse nämnda förslag blifver såsom gällande lag antaget, ansett mig Motioner i Preste-Ståndet 1862.
45 böra framhålla tvänne lagstiftningsåtgärder, hvilka med den åsyftade strafflagsförändringen torde böra stå i sammanhang.
Förordningen den 4 Maj 1855 angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens uppehållande, blifver, sådan den nu lyder, genom den nya lagstiftningen till åtskilliga dess delar antiquerad.
Så t. ex. komma i den nya lagstiftningen hel och half mansbot ej vidare i fråga, till följd hvaraf de förbrytelser som i Förordningen varit med dessa straffbestämmelser åsyftade, måste hädanefter på annat sätt göras kände, såsom påkallande den slags kyrkotukt, sorn Förordningen åsyftar.
Likaledes måste ock, i anledning af den betydliga inskränkning i tillämpningen af dödsstraffet, som nya strafflagen vill göra gällande, åtskilliga bestämmelser i Förordningen förändras, — utom en del annat, som nu kan förbigås.
Dessutom lider ock Förordningen, sådan den nu är affattad, af en obestämdhet och oklarhet i föreskrifterna, som bör vinna den rättelse, hvarigenom hon i verkligheten må blifva, hvad hon uppgifver sig vara, — ett medel till kyrkotuktens uppehållande.
En annan omständighet är följande:
En hel mängd af de mål, som efter nya strafflagen komma att af Underrätterna i första hand afgöras, lära väl hädan efter som hitintills, till följd af sin natur och allmänna lagens stadganden, blifva af beskaffenhet att böra, före tillämpningen af det ådömda straffet, underställas högre rätt.
En Förordning, hvari på ett ställe noggrannt och bestämdt sammanföras alla föreskrifter i afseende på sådana underställningsmål, blifver väl hädanefter så mycket mera behöflig, som saknaden deraf hittills gjort sig menligt känd ej mindre för den allmänna brottmålslagskipningen, än ock särskildt, såsom vi alla af ett nyligen märkbart framstående mål veta, för den kyrkliga.
Dessutom torde den nya strafflagens bestämmelser i åtskilliga fall komma att föranleda dertill att hvad som nu, enligt allmänna lagens stadganden, skall behandlas såsom underställningsmål, ej vidare skäligen bör så anses, och tvärtom.
Af sådana anledningar får jag härmed föreslå, att Högvördiga
Ståndet för sin del anmodar och måhända inbjuder de andra Stånden anmoda Lag-Utskottet att, i förening med dess betänkande öfver nya strafflagsförslaget, inkomma till Ständerna med betänkanden, innehållande förslag till l.o. Nödig förändring af Kongl.
Förordningen af den 4 Maj 1855, angående vissa föreskrifter till kyrkotuktens upprätthållande. 2:o.
Förordning om underställningsmål.
Stockholm den 15 November 1862. J. E. Forssell 46 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Vo 26.
Af Doktor P. J. Emanuelsson:
Om rättighet, för ros t egande i Konst storida pastorat och sacellanier att halla fjerde profpredikant och sättet derför.
8 Redan 1856 väckte jag inom detta Högvördiga Stånd en motion om förändrad lag för förslags upprättande till Konsistoriela pastorater och sacellanier, åsyftande att, så vidt möjligt vore, hvarje församling skulle förses med duglige själasörjare, hvilket, enligt nu gällande befordringslagar, icke alltid låter sig göra.
Då nemligen Kongl. Cirkulärbrefvet af den 21 Augusti 1786 i § 7 stadgar, att den skicklighet, som. skall utgöra grunden för befordran till de större pastoraten, utrönes af examina, disputationer, föreläsningar och utgifna skrifter, lika godt i hvilka vetenskaper, och den förtjenst, som skall utgöra befordringsskäl särdeles till mindre lägenheter, mätes mera efter tjensteårens mängd än efter tjenstgöringens beskaffenhet, så ligger häruti ingen borgen, att den dugligaste skall blifva föreslagen.
Det ser ut, som hade man ansett de presterliga lågenheterna vara snarare en belöning för gjorda tjenster, än ett fält för lärarens och själasörjarens verksamhet, och derför varit mera betänkt på att genom lag skydda de sökandes rätt, än befordra församlingens gagn och bästa.
Om en sådan åsigt i alla tider är origtig och skadlig, så är den det ännu mer i vår tid, då församlingen företrädesvis behöfver lif och kraft hos sina lärare.
Det går ej längre an, att göra pastoraten och sacellanierna till pensionsanstalter för den verldsligt lärdomen eller den andeliga dåsigheten
Men om man i allmänhet anser en förändring af befordringslagarne nödvändig, så är man dock icke ense om denna förändrings beskaffenhet.
Mången yrkar församlingens rätt, att sjelf kalla och utse sina lärare.
Men om ock denna rätt måste erkännas såsom giltig, så återstår dock alltid den frågan, om hvarje församling eger förmåga att den utöfva.
Detta är sällan händelsen; ty åtminstone äro landsförsamlingar vanligen icke i tillfälle att känna ett större antal prester och således träffa det bästa val.
Denna kännedom finnes deremot hos Konsistorierna och min motion gick derför ut på att inrymma åt dem en större frihet vid förslags upprättande.
Motionen föll vid 1856 års riksdag, emedan somlige tyckte, att den föreslagna förändringen var för stor, andre att den var för liten.
Dels af öfvertygelse om sakens vigt, dels på uppmaning af flere aktningsvärde prester, förnyade jag vid sistlidne riksdag mitt förslag, hvilket föranledde en motion af Biskop Anjou, åsyftande att bereda församlingarne en ännu större valfrihet.
I Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet blef min motion med temligen stor pluralitet antagen; men det skedde så sent, att Utskottets betänkande icke före riksdagens afblåsaude hann tryckas och till de respektive Stånden utdelas.
Uppmuntrad genom det bifall motionen rönte i Utskottet och öfvertygad om den fortfarande nödvändigheten af en förändring i befordringslagarne, vågar jag derföre ånyo framlägga följande förslag till författning i afseende å befordran till Konsistoriela pastorater och sacellanier: Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 27. 47 Sedan Domkapitlet, enligt nu gällande eller framdeles blifvande befordringslagar, uppfört 3:ne prestman å förslag och desse sina prof aflagt, skall valförrättaren å frågodagen tillspörja församlingen, om hon, änskönt intet vore att emot de föreslagnes lära och lefverne anmärka, ändock vill hafva ännu en profpredikant.
Besvaras denna fråga med ja, så skall valförrättaren uppskjuta förrättningen och anmäla församlingens önskan i Domkapitlet, hvilket då, oberoende af andra lagar än dem, som bestämma kompetens, eger att å förslaget uppföra den prestman, som anses bäst kunna motsvara församlingens behof.
För utrönande af församlingens vilja i fråga om fjerde profpredikant iakttages hvad Kongl.
Prestvalsförordningen af den 1 April 1843 i 30 §:n föreskrifver.
Domkapitlets val af fjerde profpredikant må ej öfverklagas.
Stockholm den 19 November 1862. P. J.
Emanuelsson. Xo 27.
Af Doktor P. J.
Emanuelsson:
Om förklaring af 11 Kap. 2 § Kyrkolagen.
Vid sistlidne riksdag väckte jag en motion om nattvardstvångets upphörande och hade den tillfredsställelsen, att flere högt aktade medlemmar af Högvördiga PresteStåndet i densamma instämde.
Motionen remmitterades till Lag-Utskottet, men hann aldrig der blifva behandlad.
Under förhoppning om en större framgång vågar jag derföre nu förnya densamma.
I Kyrkolagens 11 Kapitels 2 § stadgas, att den, som motvilleligen sig öfver år och dag ifrån Herrans Nattvard håller, skall anses och tilltalas som en okristen, emot hvilken må förfaras, som om uppenbar skrift och bann förmäldt är.
Häraf kunna åtskilliga slutföljder ledas, som röra dessa personers förhållande till det borgerliga samhället.
En okristen eller bannlyst kan väl svårligen få inne hafva embete eller annat medborgerligt förtroende, aflägga ed, ingå äktenskap och så vidare.
Om ett vittne, som inom år och dag icke gått till Nattvarden blefve . o O jäfvadt, så torde domaren! svårligen kunna göra annat, än godkänna jäfvet, och ban sjelf skulle, såsom jäfvad för dylik underlåtenhet, kunna komma i ett temligcn brydsamt läge.
Att äktenskapslysning blifvit vägrad på grund af uraktlåten nattvardsgång lärer icke vara utan exempel.
Följden är naturligtvis den, att många, för att icke blottställa sig för slika olägenheter, underkasta sig nattvardsbegåendet såsom en blott ceremoni och således gå ovärdigt.
Jag har känt en man, som icke allenast ingenting trodde af den Heliga Skrift, utan äfven 48 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 28. öppet hånade kristendomens läxor, men ordentligt gick till Nattvarden en gång om året, emedan, såsom han sjelf tillstod, han ville vara oförhindrad att besvärja sina fordringar i konkurser.
Det är sannolikt att han ej är den ende i sitt slag, om oek hans likar icke ådagalägga samma öppenhjertighet eller oblyghet, Att genom lagbud tvinga menniskor till en handling, som utan hjertats frivilliga deltagande är ett brott, är väl en orimlighet, som faller hvar man i ögonen.
Herrans Nattvardsbord ohelgas nog af dom, som besöka det af vana; från dem, som gå dit af tvång, borde det kunna befrias.
Det är således icke för att gifva ett handtag åt indifierentismen, utan i kyrkans rätt förstådda intresse, som jag vördsammast föreslår: att Rikets Ständer för sin del besluta en så beskaffad förklaring af 11 Kapitlets 2 § i Kyrkolagen, att ingen må, af fruktan för sina medborgerliga rättigheters förlust eller minskning, behöfva anse sig tvungen att begå Herrans Heliga Nattvard.
P. J. Emanuelsson Xto 2H.
Om förbud för landthandlare att försälja bränvin eller andra brända eller distillerade drycker, åtminstone ej utan sökt och erhållet vederbörligt tillstånd.
Den förmån, som skulle tillskyndas kommunerna genom handelsbodar på landet består väl deruti, att nödvändiga och nyttiga handelsvaror blifva lättare tillgängliga.
Men till sådana varor lärer knappt någon vilja räkna spritdrycker.
Att spridandet af dessa drycker är i hög grad förderfligt, erkännes allmänt, och lagstiftningen har derföre sökt inskränka det så mycket som hittills varit möjligt.
Ännu behöfvas dock större inskränkningar.
Det är nemligen en bedröflig erfarenhet, att landthandlare på flere ställen utsprida bränvin och andra spritdrycker i stor mängd ibland allmänheten.
De få väl icke sälja mindre qvantitet än 15 kannor, men härmed är föga vunnet.
Man vet, att flere personer sammanskjuta penningar till detta belopp, hvarpå en af dem köper de 15 kannorna och sedermera utskiftar det köpta åt sina medintressenter, i mån af deras tillskott.
På detta sätt eluderas författningen och det lyckas mången egennyttig landthandlare, att utsuga och demoralisera en stor mängd af menniskor.
Och att det icke är behof, utan egennytta, som föranleder honom att drifva sin handelsrörelse med spritdrycker, bevisas bäst deraf, att flere landthandlare, som icke idka denna rörelse, hafva sin goda utkomst och till och med kunna samla förmögenhet.
Då således - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
49 ledes handeln med spritdrycker är för allmänheten förderflig och för de handlande sjelfvc umbärlig, föreslår jag följande tillägg i “Kongl.
Maj:ts nådiga Förordning, angående yilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade drycker“: den, som å landet idkar handelsrörelse, får icke, hvarken i större eller mindre qvantitet, försälja bränvin eller andra brända eller distillerade drycker.
Men skulle ett så absolut förbud icke befinnas antagligt, så föreslår jag: att hvarje landthandlare, som vill sälja bränvin eller andra brända eller distillerade drycker, äfven till 15 kannors belopp eller derutöfver, måste dertill söka särskildt tillstånd i den ordning, som 14 § af bögstberörde nådiga Förordning stadgar.
Emanuelsson. iVö 39.
Om tillägg till f § i Art. i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning den 26 Oktober 1860, angående vilkoren för tillverkning af bränvin.
Då det stadgas i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 26 Oktober 1860, angående vilkoren för tillverkning af bränvin, Art. 1 § 1, att vissa der uppräknade embets- och tjenstemän icke må befatta sig med dylik tillverkning, så bar det utan tvifvel varit lagstiftarens mening, att desse embets- och tjenstemän hvarken omedelbarligen sjelfve, eller medelbarligen genom andra, skulle få utöfva bräuvinsbränning på sina boställen eller enskilda egendomar.
Grunden till stadgandet är den, att de, till följd af sina befattningar, kunna komma att deltaga i beslut om bränvinstillverkning eller kontroll derå.
De borde derför i alla dylika frågor vara opartiske och ointresserade.
Men om nu en sådan embets- eller tjensteman bar en arrendator på någon sin egendom, och denne arrendator betalar ett högre arrende derför, att han får tillverka bränvin, än han annars skulle hafva betalt, så kan ju egaren icke längre vara ointresserad, utan måste åtminstone känna sig frestad att gynna och skydda sin arrendator i bränvinsbränningens utöfning, emedan hans egen fördel är dermed förbunden.
Också låter det tänka sig, att en förvaltare kunde figurera såsom arrendator och att således embetsmannen sjelf, tvärtemot lagens stadgande, vore den egentliga bränvinsbrännaren.
Det synes mig alltså klart, att samma förbud, som här gäller för egare, äfven bör gälla för arrendator och brukare, så vida det af lagstiftaren afsedda ändamålet skall Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863, 11 Sami. 2 A/d. 7 50 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 30. uppnås.
Då emellertid ett sådant förbud, ehuru fullt enligt med den åberopade författningens anda och syfte, icke finnes tydligt och fullständigt uttryckt och det omnämnda stadgandet således af egennyttan kan kringgås och eluderas, så vågar jag föreslå, att i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning ai den 26 Oktober 1860, angående vilkoren för tillverkning af bränvin, Art. 1 § 1, följande tillägg må göras:
Lag samma vare för arrendator och brukare af egendom, som desse embets- och tjenstemän tillhörer.
P. J. Emanuelsson.
\:t» 30.
Af Doktor J.
Runsten:
Om den förklaring af 26 Kap. 1 § Byggninga-Bafken, att kyrkoby ggnadskostnad efter hemmantalet icke är för prestbol tillämplig på deras innehafvare, utan för desse efter matlag och om- behöflig ändring i samma afseende af 27 § Militie-Boställs-ordningen.
För prestbolen hafva deras innehafvare numera börjat få sig ålagda nya eller betydligen förhöjda utskyldcr till både Kronan och kommunen, samt ock till kyrkan, medelst den delaktighet i kyrkobyggnad, som under sednaste decennium blifvit en och annan prestbolsinnehafvare ådömd att fullgöras efter prestbolets hemmantal.
De nya Bevillnings- och Kommunal-förordningarne skola nu först tillämpas, och den förhöjning i Krono- och kommunal-utskylder, som dymedelst blifver Presterskapet ålagd, har derföre ännu icke hunnit kännbart erfaras.
Men tyngden af berörda kyrkobyggnadskostnad har redan vid de trenne sisthållna riksmötena tillräckligen gjort sig känd medelst anförda talande exempel af utgiftssummor, som, efter hemmantalet debiterade, hafva måst af åtskilliga prestbolsinnehafvare, och äfven under nådår af en fattig pastors-enka, utgöras till belopp, som medtagit, jemte all prestbols-revenuen, äfven för åratal samtliga den öfriga löneinkomsten.
Till lindring af sådant onus vid inträffande kyrkobyggnad hafva ock vid nämnda trenne riksmöten motioner för sådan kostnadsfördelning på flera år varit af tvänne numera hädangångne Ståndsledamöter väckta, fastän utan framgång, enär äfven den sista motionen, ehuru af vederbörande Utskott förordad och af 2:ne Riks-Stånd bifallen, likväl, i följd af återremiss, fick 3:ne Stånd emot sig och förföll.
Endast blef dock verkan deraf den, att i stället på genare väg, med anledning af en underdånig framställning i enahanda syftning från Upsala Domkapitel, detta Högvördiga
Stånd uti deröfver infordradt utlåtande underställde Kongl. Maj:t ett underdånigt förslag till särskild författning, enligt hvilken alla för boställen hafda, vare sig kyrko- eller allmännare väg-, bro- och husbyggnadskostnader skulle böra på 20 år fördelas med afräkningsvis en tjugondedel på hvarje.
N:o 30. 51 Någon sådan Kongl. Författning har dock ännu icke afhörts, och torde, sådan den föreslagits, knappt vara att vänta, än mindre att önska, då väl dermed ändå litet eller intet i sjelfva verket vore vunnet, men väl mycket förloradt.
Såsom det föreslagits, skulle nemligen ändå hela byggnadskostnaden böra för bostället i första hand af då lefvande innehafvaren förskjutas, att af honom sjelf eller efterträdaren utbetalas i det hela till sådant belopp, som mångenstädes, såsom redan visat sig, skulle göra dem för åratal lönlösa.
Också orättmätigt voro det visserligen, att vid en byggnad för århundraden blott en eller tvänne skulle under några få år drabbas af en kostnad, i hvilken väl ingen eller ock alla borde lika deltaga.
Dessutom — ett presterligt åliggande är det, att, der ett tempel af ålder är förfallet eller för ökad folkmängd för trångt, påfordra hos församlingen dess ombyggnad; och äfven det bestyret är bland dem, för hvilka pastor af församlingen lönas.
Men hvilken obillighet och orättvisa — om likväl i och för fullgörandet deraf, eller då han borde och ville förmå församlingen till en behöflig tempelombyggnad, pastor just derföre skulle efter en särskild ny författning dömas skyldig att dervid sjelf för prestholsskadan, som relativt till privathemmanens vanligen är det högsta, åtaga sig den drygaste kostnaden, och dermed för prestbolets skull göras förlustig för åratal äfven den öfriga löneinkomst, som dock både grundlagligen och genom fullmagt är honom obetingadt för hvarje tjensteår tillförsäkrad.
En sådan författning, såsom äfven blott i ekonomisk lagstiftningsväg utfärdad, kunde ock icke blifva längre än för någon mellantid från en riksdag till annan gällande.
Men dermed vore dock emellertid ett stöd gifvet åt den numera förutfattade mening, att dock sådan byggnadsskyldighet för prestbolen lagligen ålåge deras innehafvare; och jag föranlåtes deraf dessmer, att ur en helt annan synpunkt, än de förra motionernas, väcka å nyo i ämnet denna motion i den syftning, att från kyrkans andeliga tempeluppbyggare måtte aflyftas en dem nypålagd, materiel tempelbyggnadsbörda, som väl tillförene, enligt rätt förstådd lag, aldrig dem ålegat och väl icke heller hör dem åläggas hädanefter.
Ingen annan embetsman behöfver med någon del af sin årslön bekosta det offentliga rum, der han har att utöfva sitt embete, och pastor behöfver ej ens bekosta det hus, der han bor hvardagligen.
Men att dock densamme skulle höra för sitt boställe med, om det än gäller flera hela årslöner, deltaga i kostnaden för det embetskus, der han har att tjenstgöra söndagligen, är ett antagande, som icke kan hafva och icke heller har till grund, vare sig lag eller häfd att åberopa.
Det hemmantal, som i 26 Kap. 1 § Byggninga-Balken lägges vid kyrkobyggnad till grund för materialie-kostnaden, kan icke gälla om prestbol, och än mindre med något skäl tillämpas på dess innehafvare, huru man än så tyckt och velat det.
Det är en fördom af förbiseende eller blindhet för skilnaden emellan prestbol och bondhemman, och emellan prest och bonde, men lagens mening var det aldrig.
Också bland rikets alla tillförene uppbyggda kyrkor är det visst ingen enda, vid hvars uppförande någon prestbolsinnehafvare efter skattemannagrund deltagit.
Ett försök dertill, sannolikt det första, gjordes väl redan för 80 år sedan af Sollefteå församling, då dess kyrka nybyggdes; men det tillbakavisades af högvederbörande myndighet med det besked, “att allmänna lagen icke i någon måtto rubbar ett Stånds erhållna privilegier, som thy tid efter annan bebrefvade äro“, och “som icke heller genom annat stadgande sådan skyldighet vore presterskapet ålagd för prestgårdarne“, blef församlingens pastor från berörde byggnadskostnad frikallad.
För hemmantalets tillämpning, enligt citerade lagparagraf i Byggninga-Balken, förutsättes oförtydbart ett hemman eller en hemmansdel såsom viss skattemans 52 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 30. personligen tillhöriga egendom; men sådan skattlagd privategendom är ett prestbol alls icke.
Till skattlagd enskild jordegendom, eller till hvad vi vocis heter hemman med skatt efter hemmantal, hörer inom egarens familj arfsrätt hos dess medlemmar och efterkommande.
Men prestman eger af prestbol ej ens en fotsbredd jord att till arfvedel anvisa åt harn eller anhöriga.