Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Är jord i börd löst eller har någon genom köp eller annorledes af skyldeman åtkommit jord, hvartill han eljest bördsrätt hade, vare del lika ansedt, som hade jorden i arf gått till honom, som den så löste eller åtkom.
Har sådan jord, som ofvan säges, blifvit bortbytt mot annan jord å landet, då vare den lillbytla jorden börd underkastad.
Skyldeman å sidan må ej hörda annan jord än den, som i börden kommit från skyldeman, af hvilken man sjelf härstammar.“
Beträffande bördsrätt i stad och öfriga ämnen, som i betänkandet förekomma, är jag med pluraliteten ense.“ Af Herr Biskop Annerstedt, Herr Domprosten Björling och Herr Domprosten Bring, hvilka instämde uti den af Herr Adlercreutz afgifna reservation.
Herr Prosten Ljungdahl, har tillkännagifvit att han icke deltagit i Utskottets öfverläggningar i ämnet. STOCKHOLM, tryckt iios Isaac Marcus, 1357. Lag-Utskottets Betänkande N:o i3. t 1 N:o 15.
Ank. till Iixp.-Dtsk, d. 13 Febr. 186-7, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af lagstiftningen angående dels lestamenls-rätteiu dels ock gäfva af fast egendom.
Lag-Utskottets yttrande har blifvit infordradt: a) Af Högloll.
Ridderskapet och Adeln, i anledning af en der väckt mohvaruti Herr Dalman, W. F. A., föreslagit: ”Att, med upphäfvande af 12 § i Ridderskapet och Adelns privilegier den 10 Oktober 1725, Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående utvidgad testaments-rätt efter stadsrätt, .— 17 kap.
Ärfda-Balken och 8 kap. Jorda-Balke* må erhålla följande förändrade lydelse: Ärfda-Balken. 17 Kap. § 1.
Ej må någon genom testamente bortgifva äler än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröst-arfvinge lefver efter.
Andra hälften falle bröst-arfvinge till.
Den hälft kallas bröstarfvinges laglott. § 2.
Finnes ej bröst-arfvinge, då må man ali sin egendom genom testamente bortgifva. § 3.
Är efter testamentsgifvare omyndigt barn och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhåll och uppfostran; då skall af egendom, sorn i testamente gifven är, Bih. till R.
Prof. 1856 & 1857. 7 Samt.
1 Afd. 5 Haft. 1 Lag-Utskottels Betänkande N:o i3. så mycket aftagas, som Rätten pröfva!1 barnet, efter stånd och vilkor, nödigt hafva, till dess det kan sig sjelft nära, dock ej för längre lid, än till dess barnet fyllt tjuguett år.
Är barn efter testaments-gifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta tillräckligt underhåll; då skall ock af egendom, som i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt pröfvas, så länge hehofvet fortfar. § 4.
Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del, som gifvit häfver. § 5.
Gifver någon mer än lag säger, varde då testamentet rättadt efter lagen och gälle i allt öfrigt.
Jorda-Balken. 11 Kap. § 1.
Kommer gifvaren i nöd, så att han sig ej försörja kan, vare då gåfvotagaren skyldig att, efter ty sorn han förmår, till gifvarens nödtorftiga underhåll årligen bidraga.
Åsämjas de ej, pröfve Rätten, huru mycket gåfvotagaren bestå skall; ej må dock det bidrag sättas högre, än till hälften af den gifna egendomens behållna afkomst, ehvad gifvaren bar gåfvan i behåll eller densamma sig afhändt. § 5.
Dör gifvaren och lemnar efter sig barn, som är berättigad! till understöd af egendom, som i testamente gifven är, och finnes ej sådan egendom, hvaraf det understöd tagas kan, då vare ock gåfvotagaren eller, der lian död är, hans arfvingar skyldiga att dertill bidraga, såsom om försörjning för gifvaren i § 2 stadgadt är. § 4.
Har gåfvotagaren gjort gifvaren märklig orätt eller skada, stånde gifvaren fritt gåfvan att återkalla, och håfve tid, att talan derom till Rätten instämma, år och dag sedan han veta fick, att den orätt eller skada honom af gåfvotagaren gjord var.
Dör gifvaren och har ej den tid försutit eller sin rätt till talan eftergifvit; då må hans arfvingar sådan talan föra inom år och dag sedan han dog. Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 3 § 5.
Är gåfva för arbete eller gjord tjenst gifven! gånge då ej åter.
Ej heller inå i ty fall gåfvotagaren bindas till den skyldighet, som i 2 och 5 §§ sägs.” Hemställande derjemte motionären, om icke, för den händelse hans särskildt väckta förslag, angående börds-rättens upphäfvande ej skulle af Rikets Ständer bifallas, denna rätt äfven må utöfvas, derest arfvejord genom testamente bortgifves, och om icke 17 kap.
Ärlda-Balken således må ökas med en § af detta innehåll: ”Gifver någon genom testamente bort egendom, som är börd underkastad, ege deri, som inom börden är, att innan laga stånd åkommer, den egendom lösa, efter af Rätten derå satt värde: och gånge dermed i öfrigt som i 5 kap.
Jordabalken skiljs.” b') Af Välloll. Borgare-Ståndet: l:o Ofver en af Herr Henschen gjord framställning, så lydande: ”På grunder) som omförmälts i Lag-Utskottets Betänkande N:ris 29 och 66 vid sista Riksdagen, samt motiverna lill 9, 10, 11 och 12 kapitlen Ärlda-Balken af Kongl. Lagkommiltéens förslag till Allmän Civil-lag, äfvensom 9 och 10 kapitlen samma Balk af Lag-beredningens förslag till sådan lag, får jag alternativt föreslå, att antingen sistberörda 2 kapitel, med de modifikationer, som kunna linnas lämpliga, varda så som en särskild ”stadga, angående testamenten” antagna, eller ock att testaments-rätten, både å land och i stad utvidgas, på sätt Borgare-Ståndet, för sin del den 2 December 1854 beslöt, i anledning af Lag-Utskottets sistberörda utlåtande, eller åtminstone att den, som icke hafvor arfvinge inom bördemannaled, må genom testamente eller gåfva bortgifva sin arfvejord;” — och 2:o I anledning af Herr Björcks till Ståndet ingdina memorial, deruti han, under förklarande, att han helst önskar, att testaments-rätten varder ordnad i enlighet med Herr Dalmans ofvanstående förslag, för det fall|likväl, att denna önskan ej uppfylles, föreslagit, att åtminstone testaments-rätten i stad måtte utvidgas samt följaktligen att, med upphäfvande af Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående utvidgad testaments-rätt efter stads-rätt, 4 och 5 §§ i 17 kap.
Ärfda-Balken samt 1 mom. 3 § 8 kap. Jorda-Balken måtte erhålla följande förändrade ordalydelse: 4 Lag-Utskottets Betänkande N:o i3. ^ Ärfda-Balken. 17 Kap. 4 §. 1 moni.
Aflinge-jord å landet och fast egendom i stad, den man sig förvärfvat, må man i testamente gifva till hvem man vill, skyld eller oskyld.
Samma lag vare om lösören, ehvad de äro ärfda eller förvärfda. 2 moni.
Af ärfd fast egendom i stad må man ej genom testamente bortgifva mer än hälften, der bröst-arlvinge lefver elter.
Finnes ej bröst-arfvinge, må man all egendom i testamente gifva. 5 §.
Är efter testaments-gifvare omyndigt barn, och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta underhåll oell uppfostran, då skall af egendom, sorn i testamente gifven är, så mycket aftagas, som Rätten pröfvar barnet efter stånd och vilkor nödigt hafva till dess det kan sig sjelft nära, dock ej för längre tid, än till dess barnet fyllt tjuguett år.
Är barnet efter testaments-gifvare ofärdigt, med svår sjukdom behäftadt eller litet vetande och kan det ej af sitt arf eller annan tillgång njuta tillräckligt underhåll; då skall ock af egendom, sorn i testamente gifven är, tagas hvad för barnets underhåll nödigt pröfvas, så långe behofvet fortfar. Jorda-Balken. 8 Kap. 5 § 1 mom.
Af ärfd fastighet i stad må man ej bortgifva mer än hälften, der bröst-arfvinge lefver efter.
Sker det, håfve bröst-arfvinge makt det att återkalla, då han död är, som det gaf.
Eger man jord, hus eller tomt i stad, den man förvärfvat, håfve våld bortgifva den till hvem man vili.” c) Af Hedervärda Bonde-Ståndet öfver ett af Riksdags-fullmäktigen Per Benjaminsson från Elfsborgs län framställdt yrkande: ”att dispositions-rätten öfver arfvejord måtte varda lika fri som öfver aflinge—jord, samt 8 kap. 1 § Jorda-Ralken alltså komma att lyda sålunda: ”Arfve-, såväl som aflinge-jord, må man bortgifva till hvem man vill.” Lag-Utskoltets Betänkande N:o i3.
Vid behandlingen af omförmälda motioner liar Utskottet i första rummet fästat sin uppmärksamhet vid Herr Henschens framställning om antagandet af 9 och iO kapp. i Lag-beredningens förslag till Ärfda-Balk, såsom till syftningen mest omfattande.
Dessa kapitel upplaga nemligen ej allenast stadganden om hvad och huru mycket må i testamente gifvas, utan äfven föreskrifter angående hvad iakttagas hör vid testamentes upprättande, bevakning, klander och verkställighet, och innesluta följaktligen allt hvad som utgör föremål för 16, 17 och 18 kapp.
Ärfda-Balken i gällande lag, med dertill hörande författningar.
Något trängande behof torde dock ej förefinnas till en så total omgestaltning af lagstiftningen i denna del, som den ifrågaställa.
Detta har ej eller Herr Henschen påstått; och ingen af öfriga motionärer har ens antydt tillvaron af annat behof, än af förändring i testaments-lagstiftningen i afseende på dispositions-rätten.
Dessutom möter emot ett bifall till omförmälda framställning väsendtliga hinder.
Lagberedningens oftanänmda förslag stå nemligen icke isolerade, utan ingå såsom delar i det af beredningen uppställda allmänna lagstiltnings-system.
Derföre hänvisas deruti till hvad Beredningen på andra ställen föreslagit.
Men detta öfverensstämmer emedlertid ej med gällande lagstiftning.
De ställen, hvartill hänvisas, kunna ej eller partielt antagas, emedan de jemväl utgöra delar af det hela; men deraf följer, att ett bifall till framställningen ej kunde ega rum, utan en mera vidtomfattande lagstiftnings—åtgärd, än den som varit motionärens mening.
1 följd häraf får Utskottet vördsamt hemställa, om icke Bikels Ständer läcktes lemna Herr Henschens förenämnda yrkande utan afseende.
Andra alternativet af Herr Henschens framställning återstår således.
Det går, likasom Herrar Dalmans och Björcks förslag, ut på förenkling och utvidgning af gällande testaments-rätt; och det är äfven det invecklade i denna rätt och dess inskränkning i vissa fall, som vid hvarje
Riksmöte under de sistförflutna tretio åren tagit uppmärksamheten i anspråk.
Denna inveckling och denna inskränkning hafva sin grund i fordna förhållanden och deras inverkan på testaments-rätten.
Den kom ej i bruk eller rättare infördes ej i Norden, förr än efter Christendomens antagande, men den måste då böja sig lör grundsatser, som genomträngde tänkesätten.
Elium den fordna odal - 6 Lag-VIskottets Betänkande N:o 13. författningen redan då var bruten, fortlefde likväl ännu begreppet om slägtjord i sin stränga betydelse.
Att afhända slägten denna jord stod i uppenbar strid mot det allmänna tänkesättet; och deraf bärledes förbudet att bort-testamentera slägt- eller arfve-jord.
I städerna deremot fanns ej någon sådan jord och derföre kunde testaments-rätten der ordnas efter andra grundsatser.
Stad och land hade ock då särskilda lagar, hvilka ej allenast i afseende på testaments-rätten, utan äfven i andra delar voro bygdå på olika principer, hvilka bibehöllos, då 1754 års lagstiftare i en gemensam codex sammanförde de olika lagarne.
Småningom hafva dock olikheterna försvunnit, så att hvad vår lagstiftning för närvarande i afseende på testaments-rätten innehåller, utgör ett bland de sista uttrycken af de olika grundsatser, som upptagits af nyssnämnde lagstiftare under benämningarne lands-rätt och stads-rätt.
Då således gällande lag, i 17 kap. 1 och 4 §§ Ärfda-Balken, efter landsrätt, förbjuder testamente af arfvejord å landet, men tillåter hvar och en att borttestamentera aflinge-jord jemte ärfda och förvärfda lösören, utan annat vilkor än det, sorn i sistnämnda § blifvit gjordt till förmån för testaments-gifvares barn, hvilka vid hans frånfälle ej kunna sig sjelfva föda eller hunnit att uppfostras, ordnar den deremot, genom 5 § i åberopade kap., jemförd med Kongl.
Förordningen den 19 Augusti 1762, testaments-rätten efter stads-rätt sålunda, att den, som har barn och bröstarfvingar, ej eger af ärfdt eller förvärfdt, rörligt eller orörligt gods gifva i testamente mer än hvar sjette penning; att den, som ej bar barn, men annan inländsk arfvinge, må i testamente gifva hälften af sin ärfda stads-lästighet, men all den aliade, jemte ärfda och förvärfda lösören; samt att den, som hvarken har bröst- eller inländska arfvingar, kan bortgifva alltsammans.
Men ifrån dessa allmänna föreskrifter ega likväl två undantag rum.
Jemlikt Ridderskapet och Adelns privilegier kan nemligen frälseman efter lands-rätt disponera öfver aflinge tomt, hus och jord i stad, hvaremot de, som till Preste-Ståndet höra, likmätigt sist anförda §, måste iakttaga hvad, efter stads-rätt, gäller, derest de vilja göra testamente om den egendom, hvari de njuta gifto—rätt; och häraf följer, att ärfd fastighet å landet aldrig kan blifva föremål för testamente, men väl dylik fastighet i stad; — att då en oinskränkt dispositions-rätt är lemnad öfver aflinge-jord å landet, såvida icke jorden är förvärfvad i äktenskap af personer, hvilka höra till Preste-Ståndet, den, som förvärfvar fastighet i stad, blott till en ringa del kan genom testamente afhända sina barn och bröst-arfvingar samma fastighet, derest han ej är frälseman; — att då de lyda under lands-rätt, som å landet bo, samt under stads-rätt de, som i stad bosatte äro, de förre, med undanlag af dem, som höra till Preste-Ståndet, ega fullkomlig frihet öfver sin lösa egendom, ehvar den linnes, men de sistnämnde en betydligen inskränkt, så framt de ej äro frälsemän, hvilka i förevarande hänseende lyda under lands-rätt; — samt följaktligen att testa - Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. 7 ments-rätten är beroende dels af egendoms belägenhet, dels af egarens åtkomst och dels af det stånd denne tillhör.
Denna redogörelse för gällande lagstiftning uti ilrågaställda hänseende uppenbarar nogsamt dess invecklade beskaffenhet, och huru svårfattlig den är.
Svårfattligheten har ock ökats genom den förändring, sorn år '1844 skedde uti giftorätts— och arfs-lagarne.
Dermed bortföll den ledning, som lagen lemnade för bestämmande af dem, hvilka lyda under lands- eller stads-rätt, och dermed gick äfven det motiv, som till en del låg till grund för olikheten i testaments-rätten, förloradt.
Man spårar följaktligen för närvarande i lagen förgäfves efter någon giltig anledning till denna olikhet, hvilken synbarligen häntyder på en lagstiftning, hvars grundsatser ej äro förenliga med en nyare tids rätts-åsigter.
Att en förändring härutinnan är af nöden, har ej eller blifvit förnekadt vid de tillfällen, då frågan derom inom representationen kommit under öfverläggning.
Angående förändringens art hafva åter meningarne varit delade.
På olika sätt har man således sökt lösa uppgiften; och de förslag, som nu äro under pröfning, angifva hufvudsakligen de olika sätten.
Då man vill lösa denna uppgift, måste man emellertid göra för sig klart, om och i hvad mån inskränkning i testaments-friheten efter nutidens åsigter i all mänhet kan och bör ega rum.
Denna frihet ligger i egande-rättens natur.
Det hörer nemligen till begreppet af denna rätt, att man fritt må disponera öfver hvad man eger.
Men all frihet bör dock i det borgerliga samhället så modifieras, att den kan stå tillsam mans med samhällets ändamål.
Derför måste den enskildes vilja böja sig; och på sådan grund kan lagstiftaren äfven utstaka en gräns för friheten att råda öfver egendom.
Då nu den, som varit upphof till en annan varelse, ej godtyckligt bör kunna beröfva denna de fördelar i samhälls-lifvet, som egendom medför, måste det äfven tillhöra lagstiftaren att i detta fall förekomma ett frihetens missbrukande.
De flesta bildade folks lagar förbehålla jemväl åt barn och bröst-arfvingar en viss lott af fäders egendom; och den åsigt, som således gjort sig gällande, har hos oss vunnit tillämpning i stads-rätten, ehuru i utsträckt grad.
Att den ej blifvit i lands-rätten tillämpad har sin förklarings-grund deri, att arfvingarne egt en ovilkorlig rätt till arfvejord.
Men häraf har åter blifvit den följd, att den, som ej eger arfvejord, kan beröfva sina barn all sin egendom, då den, som blott innehar sådan jord, ej kan disponera öfver det ringaste, utan måste tilläfventyrs lemna den åt en aflägsen, för honom ofta främmande slägting.
Då 1734 års lag stiftades var dock säkerligen den mesta jorden arfve-jord; men härutinnan har en stor förändring egt rum.
Den fasta egendomens rörlighet har allt mer och mer tilltagit; och i samma mån har området för lagens återhål lande makt i omförmälda hänseende blifvit inskränkt.
Den tiden var ej eller lös - 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. egendomen af särdeles betydenhet å landet; men äfven i denna del är förhållandet lörändradt.
Industrien och kapitalet hafva till icke obetydlig grad slagit sig ned på landet och således ökat den egendom, hvaröfver egaren kan oinskränkt disponera.
Att dessa förändrade förhållanden ej äro förenliga med de grundsatser, som i afseende å testaments-rätten hyllades af 1734 års lagstiftare, torde emellertid vara ostridigt.
Deremot mäste medgifvas, att dispositions-rätten öfver egendom, efter stadsrätt, är alltför inskränkt.
Följderna derahafva ock framkallat ofta upprepade försök att få denna testaments-rätt utvidgad.
Men att göra den lika med landets vore dock betänkligt.
I städerna är den ärfda fastigheten vanligen af minsta betydenhet; och om den, blott undantoges, lossades nog mycket på de hand, som lagstiftaren ej kan underlåta att lägga på friheten i denna del, utan att handla i strid mot den erkända grundsats, hvilken hemtar sin styrka från det förhållande, till hvars befästande lagstiftaren företrädesvis måste verka, eller förhållandet emellan föräldrar och barn.
Dessutom kunde likheten ej genomföras, utan att arlvejords-begreppet i sin fulla konseqvens inympades i städerna; men sådant låter dock sig ej göra.
Också ogillades det försök, som af 1848 års Lag-Utskott i sådan syftning gjordes, af samtliga Riks-stånden.
Då Herr Björck, hvars förslag går ut på testaments-rättens efter stads-rätt utbildning till likhet med landets, på detta sätt velat bidraga till lösning af uppgiften att förenkla lagarne om testamente och utvidga städernas testaments-rätt, har han ock låtit förstå, alt han helst önskade testaments-rättens förändring i enlighet med Herr Dalmans förslag, ehuru han befarat, att begreppet om arfve-jord ännu är så fast i allmänna tänkesättet, att man ej kunde hoppas en dylik förändring.
Detta sednare förslag är jemväl bygdt på den princip, som, efter hvad Utskottet yttrat, är ej allenast allmännast i lagstiftningarne antagen, utan äfven den, som i denna del synes närmast leda till rättvisa, eller frihetens inskränkning endast för det fall, då ett högre mål sådant kräfver.
Lag-kommittéen och Lag-beredningen hafva äfven antagit samma princip, enligt hvilken friheten att bort-testamentera egendom skulle vara oinskränkt, utom i den händelse att testator efterlemna!' barn och bröst-arfvingar.
Då egde han nemligen blott att förordna om hälften deraf.
Emot en fullständig tillämpning af principen möter emellertid det hinder, som Herr Björck befarat.
Det skulle, efter Utskottets uppfattning, ej öfverensstämma med det allmänna tänkesättet att i denna del af lagstiftningen utplåna hvarje spål' af det hittills rådande arfvejords-begreppet.
Ännu är icke idéen om slägtjord ur folkets föreställning försvunnen; och denna föreställning kan lagstiftaren ej förbise.
Men Lag-Utskottets Betänkande N:o 13.
9 Meri det gifves dock, efter Utskottets öfvertygelse, ett sätt att, utan tänkesättens kränkning, närma sig målet.
Detta sätt är af Herr Henschen anvisadt genom framställningen om antagande af sista Riksdagens Lag-Utskotts i ämnet afgifna iörslag; och det förslag, som nu framlägges till Rikets Ständers skärskådande, öfverensstämmer med den idé, som legat till grund för det förra.
Grundsatsen att testaments-frilieten ej lior inskränkas lill förmån för andra, än barn och bröst-arlVingar, är i detta förslag erkänd för såväl land som stad; men förordnande om arfve-jord skulle likväl ej få sträckas till andra än bördemän eller fjermare skyldeman, så länge någon sådan linnes.
Vinsten af en dylik förändring är uppenbar.
För det första blefve lagstiftningen härutinnan enkel och lättfattlig; För det andra upphörde den väsendtliga skillnad, som gäller för stad och land, samt ersattes af enhet och likhet; För det tredje blefve testaments-rätten i stad betydligen utvidgad; och Utskottet har så mycket större anledning att anse utvidgningen tillfyllestgörande, som den vore i enlighet med Rorgare-ståndets vid sista Riksmöte fattade beslut; För det fjerde förekommes det rätts-känslan sårande förhållande, att den, som bor på landet och ej har annat än aflinge-jord och lösören, kan beröfva sina barn allt; och För det femte vore den väg beträdd, som, efter Utskottets åsigt, ensamt kan leda till en rätts-enlig utbildning af testaments-rätten.
Utskottet har emellertid förutsett en anmärkning om inkonseqvens, enär bördemän och andra skyldemän ej hafva något medel att förekomma arfvejords bortgifvande med deras förbigående, emedan rättigheten att klandra testamente blott är förbehållen arfvinge; men rätt till dylikt klander kan ej tillkomma annan än den, som har en ostridig rättighet till det som är bortgifvet, derest testamentet ogillas; och någon sådan rättighet hafva hvarken de bördemän eller andre skyldemän, som ej äro testaments-gifvares arfvingar, erhållit i förslaget.
Det inskränker endast arf vinges klander-rätt.
För närvarande kan han nemligen klandra hvarje förordnande om arfve-jord det må vara ställdt till hvem sorn helst.
Enligt förslaget måste han deremot låta sin rätt vika för bördemän eller fjermare skyldemän, eller rättare låta sig nöja, derest den, hvars arfvinge han är, till aflägsnare skyldeman borttestamenterat sin arfvejord.
Då den på så sätt fortfarande blir inom slägten och bibehåller arfvejords natur, förfaller den egentliga grunden till klander, som ligger i arfvejords-systemet, hvars qvarstående i vår lagstiftning hindrat Utskottet att tillåta arfvejords bortgifvande utom slägten.
Emellertid anser sig Utskottet här böra påpeka det sammanhang, som förefinnes emellan ifrågavai'ande förslag och det, som till inskränkning i börds-rätten Bih. till R.
5 Hatt. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 13. blifvit i nästföregående betänkande framsläldt, samt dermed närmare redogöra för anledningen dertill, att rättigheten alt borttestamentera arfvejord ej må sträcka sig till annan än den, som inom börden är, så länge så skyld är till.
Om man berättigades att genom testamente bortlåta arfvejord, så borde deråt vara en ovilkorlig följd, att bördeman tillerkännes enahanda lösningsrätt, som han eger vid försäljning.
Men till en sådan utsträckning af börds-rätten är destomindre skäl, som meningarne i allmänhet äro för dess inskränkning.
I denna syftning är äfven Utskottets oinförmälda särskilda förslag uppgjordt.
Utskottet har nemligen deruti tillstyrkt, alt, med inskränkning i bördemäns antal, stadgas måtte, att börd ej må ega rum, då jord säljes inom börden; oell härvid har Utskottet jemväl haft hänsigt till den förändring i testaments-rätten, som nu föreslås.
Kan arfvejord ej bort-testamenteras till annan än bördeman, så länge så skyld linnes, och kan en bördeman ej börda från den andre, så kommer bördsoch den föreslagna testaments-rätten ej i någon motsägelse sinsemellan; och dermed är den anmärkning angående en sådan motsägelse, sorn mot Lag-Utskottets förslag vid förlidet Riksmöte framställdes, undanröjd.
Ehuru Utskottet således ansett sig ej kunna medgifva, att arfvejord må borttestamenteras utom slägten, har likväl Utskottet funnit en modifikation af grunsatsen kunna och böra i ett fall ega rum.
Denna modifikation, som linnes i nyssberörde af Herr Henschen förordade förslag, är till förmån för äkta makar.
Det händer nemligen icke sällan, att de ej hafva annat att lefva af än den enas arfvejord.
Dör då denne och går jorden till arfvingarne, så beröfvas den efterlefvande på samma gång föremålet för sin kärlek och utvägen till bergning; och då det i 8 kapitlet Jorda-Balken är medgifvet den, sorn eger arfvejord, att deraf förläna en del åt den, som trogen tjenst honom gjort, bär Utskottet ej tvekat utsträcka denna rätt till makar inbördes.
Hvad i öfrigt beträffande testaments-rätten innefattas i förslaget tarfvar icke någon särskild motivering.
Det är dels hufvudsakligen öfverensstämmande med gällande lagstiftning, åt hvilken Utskottet i vissa läll sökt gifva en större fullständighet, på sätt motionärerne jemväl påyrkat, dels ock en följd af den princip, som Utskottet i afseende å testamente af arfvejord hyllat.