Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ren brinna de ej mer...
Ren sk all en annan qvi nna Utaf hans flygtighet En lika dyrkan vinna...
Och lika evighet.
Det der är inte ert alvar.
Fö rlåt mej!... S T . med ömhet.
Men ni kant ...
ni bör inte frukta det.
J U L . leen de och med iro ni.
Inte? 4.
SCEN. D E F Ö R R E . LASSE inspringande.
Fan i affärerna, Niclas på g atan Dernere ren kommer som satan, hänger bägge kapporna på Stålarm.
Svep er i kapporna, Fort utför trapporna; Han på minu ten är här.
36 S T . Ach, ska jag så hasta?...
J U L . Förlorad j ag är!
Och hatten sen kasta
På näsan, så här. sätter hatten på Stålarm.
S T Å L A R M . so m tar afsked af Julie och går.
Jag aldrig ska glömma...
Kan h errn s tå och drömma?...
Nå, på dörrn, så der ... ser i fönstret och spr inger sedan till Stålarm, som mäst hunnit ut.
Stanna, dröj för allt i verlden; Han nu trappan gick oppför. S T .
Hur ska slutas denna f ärden?...
Jo, jag tör ... vill hoppa ut genom fönstret.
J U L . hindrar det.
Vill ni genom fönstret klifva Ur mi tt rum på ljusa dan?
Vill ni jag sk a u tskämd blifva Kring hela stan?
L A S S E , som öfverlagt med sig sjelf, stillar dem.
Tyst, var nu stilla bara; Det sk a h a ingen fara; Han ska narrad bli om inte han är sjelfva fan.
Hv ad är din afsigt?
L A S S E . Jo, d'ä att ... nej, det går inte an ... å jo, det g år an ... men ändå ... likväl hvarför inte?
... s teget är dristigt, sättet nytt ... så mycket säk rare.
För tu san, hör der vår karl; fort, herre, kappo rna af, näsduken om kindbenet, s e sjuk u t, jämra er; och ni , mamsell, visa er trygg och liknöjd. 5. SCEN. D E F Ö R R E . NICLAS. L A S S E återtar sin brytning, säg er högt och med låtsad vrede.
Non, monsieur, nej aldrig j ag samtycka till det que h err begära.
S T . sagta.
Hv ad vill h an säga?
Hv ad är det på färde i huset? lät se?
L A S S E . Ah , monsieur känna mej illa, om han tro , que jag göra en sådan ou trage åt min bäs ta
37 vän; hos honom! i sin frånvaro! i sin rum! impossible, monsi eur, impossible! N I C L . till Lasse.
Skulle inte h errn vara lite galen? s e det tro r j ag; han låter mej springa en satans v äg för att råk a gufar; och när jag kommer dit så fins der ing en gufar mer än det fins här på min hand.
Jag försäk ra den sak kan aldrig ske, non non jamais.
Men hvad är det för ett g räl?
L A S S E . Hvad det är? den främmande herr begära den skamlösaste sak ... N I C L .
Hv ad för en sak ? ... vakta sej, cousine Julie! gå sin v ag; .. hvad för en sak?
Den främmande herr vill... N I C L . Hvad vill h an?
L A S S E . Ah , monsieur, här är fråga om helt annat; den f rämmande herr attaqvera hela hus honneur.
... cousine gå ut, gå och göm sej ; k ryp opp i vind, spring ner i källaren .. ur vägen, ur vägen..
Under det j ag tala med mademoiselle till er fav eur, den främmande cavailier komma och poussera stora skri k af douleu r; han beklaga sej faslig öfver en tand.
N I C L . Ah, v ar det inte annat?
S T . Ändtligen beg riper j ag.
Den c availler utstå en försk räckelig martyr.
S T . jämrar sig och vr idet hufvudet som i den värrsta plåga.
Aj, aj ! J U L .
Det gö r mej så ondt om honom.
Den främmande herr fråga efter monsieur Ninus , man svara que han inte vara hemma.
-- Ar ni tand-doctor då? ropa h an. -- Oui, svara jag.
-- Och voila den främmande herr vilja que jag dra ut honom en tand.
Det tror j ag rasande väl . L A S S E . Men j ag svara: non, monsi eur, parceque jag v ara hos min vän Ninus, j ag inte gå i n i
38 hans rätt; j e suis un h onnête homme, och för den orsak plutot h ela käft på den främmande cavailler springa i luft, q ue jag göra den minsta hjelp åt min v äns pratique.
N I C L . Ni h ar en hård själ, herre; nog hör man på er, att ni aldri g halt tandvärk.
Aj , aj! N I C L . Stack are, jag tycker d'ä s å synd om honom att om inte gufar blefve ond, hade jag lust att hjelpa honom, jag.
Se der kan man säga couren vore värre än sjukdomen.
S T . Aj aj! N I C L .
Sö ta cousine, kl appa honom, hon ska få se att det hjelper.
Jag tror verkeligen att det skulle göra något litet.
Nå ef ter hon är lika fjer mot alla människor, och håller sina händer för goda att hjelpa en sjuk, till Lasse. s å, än en g ång, haf då barmhertighet ni , herre.
L A S S E . Point du tout, point du tout; herr se que alla försök vara fåfäng; det kortaste vara, que vi gå borrt till monsieur
Ninus komma h em; men o m min herr inte mer ha patience, eller que inte mer ha förtroende pour monsieu r Ninus, min herr qvittera honom, och bli min pratiqu e; jag bo inte l ångt borta ... allons! N I C L .
Point d'allons, monsieur u tlänning .
Det var en fan till k arl ; h an vill inte hjel pa sin k amrats kund, men väl vill han ta borrt den alldeles! nej den f rämmandes tand må värk a hur den värka vill, men här sk a han sitta tills gufar kommer hem.
L A S S E . Eh, que cavaill er crepera! ça m'est egal; pourvu que jag följa routine, et que jag i nte fela mo t biens eanc e. apart till Stålarm.
Så, nu kan herrn dröja bäst h an lys ter, och i fall gu bben kommer så ... N inus ko mmer. för tusan! der är han; det v ar något för bitti . J U L .
Ach gud! min f arbror!
39 N I C L . Ah, se der är gu far; nu ska det gå som en dans. 6.
SCEN. D E F Ö R R E . DOCTORN. D O C T .
Hvad är det för ett satans väsen Här hålles då j ag ute är? tystnad. visar Lasse.
Och hvem är denna nya pi ecen Som s tår och sej anf äktar der? tystnad. ond.
Ni sv arar ej,..
ni ljuga vill,.. nå hin er regera!
N I C L . Ach, kära gufar, hvad ni kom i grefvens tid.
L A S S E visar Stålarm.
Pardon,.. monsieur vil l mej forcera..
Jag med den fransosen haf t en f anders strid.
L A S S E till doctorn. Monsieur! ecoutéz!..
Hör på söta gufar..
D O C T . Ach, sk rik inte så; Hö r, den af er två Hv ars talan är störst, Må han tala först.
L A S S E . D 'ä jag N I C L . D 'ä jag L A S S E . D 'ä jag L A S S E och N I C L A S på en gång.
D'ä jag.
Två tok ar två tokar j ag bägge näck en ger.
L A S S E och N I C L A S , till hvaran på en gång.
Om ni hade teg at, h an redan hör mej mer.
Jag bägge näck en ger.
L A S S E och N I C L A S . Jag bägge näcken ger.
N I C L . Gufar, den som har mäst brådt om af oss alla, d'ä den der herrn, om Stålar m. som h ar en faslig tandvärk och ber att gufar vill dra u t hans tand.
Skönhet för alla
STUDENTFÖRENINGEN VERDANDIS SMÅSKRIFTER. 77.
SKÖNHET FÖR ALLA
FYRA UPPSATSER AF ELLEN KEY, författarinna.
(Första tusendet.)
STOCKHOLM ALBERT BONNIERS FÖRLAG.
Skönhet för alla.
Skönhet i hemmen 3
Hvardagsskönhet 27
Fästvanor 32
Skymningsbrasan 36
Af de här meddelade uppsatserna har den nu omarbetade och tillökade Skönhet i hemmen varit offentliggjord i Iduns julnummer 1897; Hvardagsskönhet i Julbloss 1891; Fästvanor i Iduns julnummer 1896 och Skymningsbrasan -- skrifven 1870 -- offentliggjordes därsammastädes 1895.
Före tryckningen har Skönhet i hemmen blifvit uppläst i en konstnärskrets, hvilken godkänt uppsatsen och, genom några påpekanden, bidragit att fullständiga den.
BONNIERS BOKTRYCKERI 1899.
Skönhet i hemmen.
Några utläggningar till Ehrensvärds text.A
Det är, säger Ehrensvärd, människans behof, som sätta människan i rörelse.
Sedan hon tillfredsställt sitt behof af föda och af skydd -- genom kläder och bostad -- börjar hon snart tänka på att tillfredsställa sina glada behof, de, hvilka på ett eller annat sätt väckas genom skönhetssinnet.
Redan vilden önskar uttrycka sitt skönhetssinne.
Ty hvarje människa har någon form af skönhetslängtan, ehuru den hos de flästa ännu blott yttrar sig i smaken för grannlåt att bära på sig eller att se omkring sig.
Men grannlåt -- särskilt nutidens grannlåt -- är ofta raka motsatsen till det sköna.
Grannlåten göres nu fabriksmässigt och vanligen af oäkta material, som härmar något äkta.
Och redan detta är i strid mot skönhetens första villkor, det att den ej får innehålla någon flärd.
Flärd är saken ditåt, ett stort sken af saken, men ej saken själf.
Den nöjer sig med falska uttryck, som antingen ersätta sin brist genom ett onödigt behag eller genom en viss öfverdrift ...
De ej alltid ordagranna citaten efter Ehrensvärd äro med kursiv stil.
Men, undra många, huru skall man kunna veta hvad som är flärd eller äkta, hvad som är fult eller skönt?
Ehrensvärd svarar:
Man ser det sköna i den mån, man själf är väl danad och väl uppfostrad.
Och denna uppfostran bör gå ut på att finna hufvudlagen för den sak, om hvilken det är frågan.
Har man funnit den, utvecklar man lätt sin förmåga att välja det vackra, eller med ett ord sin smak.
Smak är känslan af naturens allra hemligaste, allra finaste sanningar.
Och om vi iakttaga naturen, finna vi att en af dessa dess finaste sanningar är: att den rena naturen värkar på ett enkelt sätt.
Den stora smaken blir således den, som väljer den fullkomliga, den friska naturen.
Sålunda finner man det sköna, som är det fullkomliga.
Om man tillämpar dessa satser på våra hem, så blir den första regeln den: att vi alltid, för hvar sak, vi till dem förvärfva, böra fråga oss om den fyller hufvudlagens fordringar?
Och denna lag är: att hvar sak skall motsvara det ändamål, för hvilket den är till!
På en stol skall man kunna sitta bra, vid ett bord skall man lugnt kunna arbeta eller äta, i en säng skall man kunna hvila väl.
Den obekväma stolen, det rankiga bordet, den smala sängen äro således redan därför fula.
Men det är dock ej visst att den bekväma stolen, det stadiga bordet, den breda sängen äro vackra.
Saken måste, liksom hvarje föremål i naturen gör det, fylla sitt ändamål med enkla och uttrycksfulla medel, annars har den ej uppnått skönheten, oaktat den motsvarar nyttans kraf.
Ett hem måste ju ordnas mycket olika, allt efter som man bor i norr eller söder, i stad och på land, i en vinter- eller blott en sommarbostad.
Framför allt måste det blifva olika, allt efter de personers behof, som skola bebo hemmet.
Det största felet med de flästa byggnader är att de icke uttrycka värkliga behof eller sitt värkliga ändamål.
Därför bli de fula och stillösa.
De gamla enkla rödmålade bondstugorna hafva en viss stil.
Men de nya stationssamhällena, där en mängd dåliga, ljusa trähus växa upp omkring stationen, äro afskyvärdt fula.
Det behöfdes emellertid blott att själfva stationshusen vid en bana vore vackra, för att detta småningom skulle invärka också på de byggnader, hvilka uppstode rundt omkring dem.
På landet bygger och inreder man ofta själf sitt hem.
I staden är man däremot beroende af byggmästarna.
Och den smak, som hos dem på 70--90-talet gjort sig gällande har varit den mäst grant tarfliga tyska; ej blott i det yttre utan äfven i det inre.
Mörka tapeter med meningslösa ornament, bjärt målade och i gips dekorerade tak, brokiga kakelugnar med speglar och krimskrams ha varit regeln.
Den enda möjligheten att få mera smak i stadsrummen, är att man från alla håll börjar fordra att dessa ej utstyras med denna fula och meningslösa grannlåt, utan att de förenklas i riktning af en sund och ädel smak.
Och den enda möjligheten att alla värkligen för billigt pris skola kunna erhålla vackra saker, det är att fabrikanterna -- särskilt af möbler, tapeter, tyger, glas, porslin och metallsaker -- sätta sig i förbindelse med konstnärer, så att dessa åt allt, från och med det enklaste och minsta -- såsom tändstickslådan -- och till det största, gifva vackra former och lämpliga prydnader.
Först då intet fult finnes att få köpa; då det vackra är lika billigt som det fula nu är, kan skönhet för alla bli en full värklighet.
Nu är det tyvärr ännu så, att det mörka möbel- och gardintyget, den mörka tapeten, med sina meningslösa fasoner, de fula möblerna och granna, klumpiga husgeråden ofta äro billigare än de ljusa, vackra och stilfulla; att konstnärernas arbeten för hemmen ännu endast kommit de rika hemmen till godo.
Här blir i det följande således endast fråga om hvad man redan under de nuvarande förhållandena i enkla, svenska hem -- i hem med ett enda rum eller i hem med tre, fyra -- kan göra för att undvika det fula och med lätta, billiga medel omgifva sig med det vackra.
Naturligtvis måste den personliga smaken i dessa afseenden vara den i främsta rummet afgörande.
Intet vore oklokare än att göra om mitt hem efter vissa regler för det vackra, ifall jag därigenom måste offra de saker, hvilka redan äro inpassade i sin omgifning, och hvilka jag funnit bekväma och ändamålsenliga, eller sådana saker, som äro mig dyrbara, emedan de äro minnen från mitt barndomshem eller mig kära människor.
Intet hvad jag senare kommer att säga afser därför att utdöma någonting af möbler eller prydnader, som för oss fått värde på grund af vana eller tillgifvenhet.
Det är här endast fråga om anvisningar för det nya hem, man kan inreda åt sig, de nya saker man köper, de nya prydnader man väljer.
Och på landet har man, som jag ofvan framhöll, ofta tillfälle att själf bygga och ordna sitt hem.
I staden måste man oftast taga mot sin bostad sådan hyresvärden gjort den.
Men ibland kan man dock få vara med om att bestämma tak, tapeter och målning.
Och i fråga om möbler och prydnader kan man ju alltid i någon mån göra hemmet till ett uttryck af sin smak.
Men tyvärr är de flästa människors smak icke utvecklad.
Och därför tillfredsställa de -- huru motsägande än detta låter -- sitt skönhetssinne på ett fult sätt.
Att det nyttiga är aktningsvärdt, inse alla kvinnor, att det sköna är älskvärdt inse många, men att harmonien mellan det nyttiga och sköna är det enda eftersträfvansvärda -- hur mången inser det?
Och äfven hos de få, som värkligen förstå detta, finner man sällan ett klart begrepp om huru de skola förvärkliga denna harmoni.
Än mer sällan finnes den fasta vilja att skapa skönhet omkring sig, som nu onekligen behöfves för att besegra de praktiska svårigheterna.
Ännu är det mycket vanligt att äfven den estetiskt vakna kvinnan betraktar sträfvan efter det sköna som ett behag i lifvet, men icke som en plikt.
Skönheten anses som ett öfverflöd, hvilket somliga hafva råd till, andra icke.
Men det är alldeles visst att en hvar, som har skönhetssinne, kan åstadkomma en viss harmoni mellan det nyttiga och det sköna, ifall man icke förväxlar det senare med lyx, hvilken tvärt om är ett hinder för det värkligt vackra.
Detta senare kan vinnas med enkla medel och för billigt pris.
Och genom att eftersträfva skönheten, på samma gång som hon tillgodoser nyttan, tillfredsställer kvinnan icke blott ett berättigat kraf i sin egen natur: hon öfvar äfven ett djupt inflytande på medlemmarna i det hem, där hon är själen.
Barnens sinnen uppfostras och förfinas genom de vackra intrycken; de vuxna erfara en ro och en glädje, som alltid gör dem älskvärdare, ofta ädlare, och kvinnan själf blir lyckligare genom den skapandets glädje, som utöfningen af en konst städse medför.
Ett stort framsteg i smak har hos oss ägt rum på de sista tjugo åren.
Den rörelse, som fru Sofi Adlersparre började genom att på svenska meddela Jakob Falbes Konsten i hemmet samt genom att grundlägga Handarbetets vänner, har gripit allt mer omkring sig.
Och genom den nyssnämda föreningen, genom Selma Giöbel, genom Tora och Jakob Kulle samt genom den tekniska skolan i Stockholm har äfven landsorten blifvit starkt påvärkad af den nya smakriktningen.
Man begår numera sällan forna tiders oerhörda smaklösheter, såsom att låta oss hvila mot eller trampa på hästar, lejon och fåglar, broderade på kuddar och pallar; att vandra omkring med turkhufvuden på våra tofflor eller klifva i herdestycken på våra golfmattor.
Vi slippa nu se blomtaflor på nattsäckar, landskap på eldskärmar, ruiner på skrifbordsmattor eller någon af Thorvaldsens basreliefer sydd i pärlor på kappan till en hörnhylla!
Man gör ej tofflor till urhållare, ej dockor till penntorkare!
Med andra ord; man lär sig att icke bruka som prydnader sådana ting, hvilka icke hafva det allra minsta med det ifrågavarande ändamålet att göra, ja, som ofta göra det sålunda prydda föremålet obekvämt att bruka.
Man har också börjat inse att stickade och virkade saker sällan äro vackra, framför allt att det är afskyvärdt att ge våra rum likhet med torkvindar genom att fylla dem med döda hvita fläckar i form af öfverdrag, borddukar och antimakassar, hvilka, då de äro virkade, dessutom fastna i allt och därigenom bli dubbelt afskyvärda.
Man ser allt mer sällan dessa arbeten af hår, kork, vax, pärlor, fjädrar, snäckor, kottar med mera dylikt, där materialets art och bräcklighet gjorde föremålen till lika oanvändbara som fula dammgömmor!
Men tyvärr finnes nu en annan afart af handarbeten, den genom hvilken man sträfvar att "använda" allt -- från cakeslådor till tändsticksaskar, från gamla hattar till buteljer -- genom att af sådant skräp göra prydnadssaker, med hvilka man tror sig försköna hemmet!
En kvinna skulle i stället gagna och gläda världen mera, om hon sofve bort de timmar, hon nu på detta rysliga svagsinne använder -- för att icke tala om huru mycket bättre hon skulle bruka den genom att promenera eller läsa en bok.
Och det samma gäller ännu om nio tiondelar af alla de små tingestar, af plysch, kläde, stramalj, dem man broderar med silken, guldtråd och påläggsbitar, eller de flästa små trä- och lädersaker, dem man nu glödritar eller målar, skär ut eller prässar.
De bli visserligen vackrare än de gamla skräpsakerna, men inte ett grand mer nyttiga.
Och de äro således också ägnade att förfula och öfverfylla, men icke försköna hemmet, efter som de hvarken hafva den värkliga konstsakens eller den värkliga nödvändighetssakens berättigande.
Men, som sagt, i det stora hela har dock en förbättring inträdt.
Man upptäckte först hela rikedomar af vackra dekorativa motiv och arbetssätt i allmogens gamla väfnader, sniderier och konstsömnader.
Och småningom utvecklades intrycken af allt detta till den nuvarande, högt stående kvinnliga svenska konstslöjden.
Äfven i landsortens hem eller slöjdskolor kan man nu få se värkligt konstnärliga handarbeten.
Men den myckna vackra konstslöjden är ännu långt ifrån sammansmält med hemmets alla anordningar, utan afsticker ofta mot en smaklös omgifning.
Ty få kvinnor förstå ännu att behandla ett rum som en helhet, där intet bör finnas såsom blott enstaka vackert, utan där allt, färger som former, bör värka i samklang; där hufvudsaken bör framhäfvas och bisakerna, om än så vackra, underordnas; där alla enskildheter böra samvärka harmoniskt; där man ena gången förstår att uppnå en värkan genom att fylla ett tomrum, en annan gång genom att icke fylla det.
Det är ett af Ehrensvärds visdomsord, att man i norden brukar prakt, där behofven lika väl kunde tillfredsställas utan densamma.
Detta bekräftar sig både i det offentliga och i det enskilda lifvet.
Sällan förstår man i norden att den äkta skönheten blott finnes hos det, som är utan flärd, det som är gjort rätt för saken, ländande till fyllnad för de rena behofven i människans friska natur.
Detta är en af orsakerna hvarför, som jag nyss framhöll, den meningslösa lyxen inger en känsla af obehaglig beklämning: skönhetssinnet finner endast ett sant behag i lagom och måtta.
Konstvärken, som hopas i dylika af flärd fyllda rum, göra sig icke gällande, emedan de ej äga en förnäm omgifning.
De för nyttan beräknade föremålen äro så tillkrånglade, att de ej röja orsaken för sin tillvaro; de bli sålunda fula, medan de enklaste ting kunna visa sanningen af Ehrensvärds ord:
Det är otroligt hvad en sak blir vacker, när man ser en sannskyldig orsak till allting.
Det är den dåliga smaken, som inbillar sig att det nyttiga blir vackert, genom att prydnader dölja dess ändamål.
Men intet husgeråd blir vackert, som icke först och främst ger vissheten af ändamålsenlighet och sedan af en prydlighet, hvilken står i full öfverensstämmelse med ändamålet.
I stugorna på Skansen erhåller man sålunda vackra, stilfulla intryck, emedan hvarje husgeråd där fyller ett behof och dessutom har fått en lämplig och måttfull dekorativ behandling.
Dessa hvardagsting tillmötesgå både de praktiska krafven och de glada behofven, ty de stå alla i harmoni med hvarandra och med sitt ändamål, de äga med ett ord stil och äro sålunda inom sin sfär vackra.
Man kan till exempel knappt se någon enklare och dock trefligare inredning än Morastugans med sin väggfasta säng, bänk, bord och hylla, sin hängstång i taket, sina enkelt sirade trä- och lerkärl, sina långhanddukar och järnljusstakar.
Men allt är ändamålsenligt, varaktigt och smakfullt; intet är onödigt och intet är vårdslösat.
Stugan ger ett enhetligt intryck, emedan människor här fyllt sina värkliga behof på ett sätt, som öfverensstämt med deras egna tycken och dessa tycken ha varit äkta och vackra.
Den nya tiden har ju många nya behof och många nya medel att tillfredsställa dem.
Det skulle därför vara lika stillöst som dumt att härma de gamla stugorna på Skansen.
Men man kan där lära sig med hvilka enkla medel, man kan nå det vackra.
Och man kan för öfrigt lära detta öfverallt på landsbygden, där man inte ännu infört den nya tidens billiga stadsvaror.
Huru genomtrefligt och vackert är till exempel icke ett gammalt förmak i en prästgård, där möblerna äro pärlfärgade, där golfvet skiner bländhvitt och trasmattor bilda vägar på golfvet; där hvita, hemgjorda gardiner släppa in solen på de väl skötta blomkrukorna; en blå- och hvitrutig, hemväfd bordduk ligger på bordet, och en gammal blå och hvit kakelugn står i vrån -- och där man inte brytt sig om de ledsamma hvita öfverdragen på möblerna, utan låtit dessa visa sig i en enkel, hemväfd beklädnad!
Eller också den enkla bondstugan med sina hemmasnickrade, rödmålade möbler -- fällbänk, fällbord, dragkista och stolar -- med den stora väggklockan, som pickar i vrån; med golfvet enrisstrött, och den hvitlimmade spiseln med sin stora brasa om vintern och sitt eklöf om sommaren!
Det är sammanhanget, öfverensstämmelsen, som först och främst gör dessa rum vackra.
Och sedan att de värka så hederliga, rena och gedigna.
Inte några dammgömmor, inte någon billig trasgrannlåt; icke något härmat eller oäkta.
De äro raka motsatsen till de fula rum, hvilka man nu finner i hundratusental i vårt land, dem där man ser en dammig turkisk divan med brokigt möbeltyg, en tunn, sladdrig, storrosig köpt duk på bordet; jutetygsgardiner -- med sina hårda veck, sträfva fransar och fula gulgrå färger, med tryck i blått, rödt och brunt -- som utestänga dagern; där stolarna med obekväma, svängda ryggstöd i ögelform och stoppad sits äro af imiterad mahogny; bordet med sina dumt svängda fötter af imiterad valnöt och byrån af imiterad ek; där en grann lampa i bjärtgul brons hänger i taket; brokiga oljetryckstaflor i förgyllda ramar och målade terracottarundelar med figurer hänga på väggarna; där ett rödt plyschalbum och ett himmelsblått glasfat till visitkort stå på bordet och ett par målade porslinsvaser med konstgjorda blommor "pryda" byrån!
Det är detta fabriksbilliga, oäkta, granna och från alla håll sammanplockade, hvilket gör den nyare tidens allra flästa hem så stillösa.
Huru falsk den föreställningen är, att skönhet i hemmet vinnes blott genom rikedom, det ser man bland annat i de många, af meningslösa lyxföremål och konstsaker öfverlastade hem, där intet djupt skönhetsbehof, ingen personlig smak gjort sitt urval eller gifvit föremålen den plats, från hvilken de kunna värka; där de mäst sammanhangslösa ting äro hopförda och -- af tapetseraren ordnade!
I sådana rum, fulla af draperier och braskuddar, skärmar och mattor, porslinmålningar och glödritningar, statyetter och taflor, gripes den skönhetsälskande af en lidelsefull längtan till raka motsatsen, till exempel enheten och enkelheten i ett gammaldags landtrum, med stela, uppradade möbler, hvita nättelduksgardiner och tomma väggar!
Men han vet att sådana rum icke mera finnas; att äfven i de mäst aflägsna bygder det meningslösa skall möta honom i form af Makart-buketter, japanska solfjädrar, målade tallrikar, prässade brons- eller mässingsgrannlåter, skära och himmelsblå glasvaser och mera dylikt.
De flästa kvinnor ha ej ens så mycket smak, att de vörda ett stilfullt, gammaldags hem, ifall de ärft ett sådant, eller förstå att omdana det för den nya tidens kraf utan att alldeles förstöra dess egendomlighet.