Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att tiden för Lands-tingets lagtima sammanträde blifvit utsatt till September månad anser Utskottet lämpligt, emedan vid denna tid på året dels de sedvanliga sommarutflygterna och de hufvudsakliga landtbruksgöromålen äro afslutade och dels den egentligen kilina och mörka årstiden, som skulle kunna göra färden till samlingsorten besvärlig för aflägse boende Lands-tingsmän, ännu icke inträdt.
Och att sammanträdet öppnas å en Måndag och således, enligt regeln, kan afslutas sist påföljande Lördag medför ock den fördelen att Lands-tingsmännen ej behöfva onödigtvis uppehålla sig i residens-staden någon dag då session ej eger rum.
Men deremot anser Utskottet stadgandet att Lands-tinget ovilkorligen skall hållas under tredje veckan af September kunna göra svårigheter.
Under denna ATecka inträffar t. ex. marknad i flera residens-städer.
Och då någon olägenhet ej kan vara att befara af att åt
Lands-tinget sjelf öfverlåta sammanträdestidens närmare bestämmande, tillstyrker Utskottet en förändring af §:n i denna syftning.
För det fall, att ett län, enligt § 63, fördelar sig på två Lands-ting, torde ock något tillägg i denna § böra inflyta till bestämmande af samlingsorten för det af do båda Lands-tingcn, som ej kan sammanträda i residens-staden, och bar Utskottet ansett bestämningsrätten äfven i detta afseende böra åt Lands-tinget sjelf öfverlcmnas.
Då det slutligen synes vara af vigt, att ej ett möjligt förfall för Landshöfdingen personligen beröfvar ej mindre Låns-styreisen tillfälle, att på stället vinna närmare kännedom om Lands-tingets förhandlingar och de skäl, som i förefallande frågor å ömse sidor andragas — än äfven Lands-tinget förmånen att kunna af någon närvarande representant för Läus-styrelsen erhålla erforderliga upplysningar, anser sig Utskottet böra förorda hvad Borgmästaren Stolpes reservation i detta afseende innehåller.
I fäll hvad Utskottet sålunda anfört vinner Rikets Ständers bifall, torde denna § böra erhålla följande lydelse:
Till lagtima möte sammanträder, utan särskild kallelse, Lands-tinget i länets residens-stad försia gången den tredje måndagen i September månad och sedermera hvarje år don måndag i samma månad, sorn Lands-tinget, engång för alla, dertill bestämmer, doek kan, på derom af föregående Lands-ting gjord framställning, eller i anseende till inträffade utomordentliga händelser, Konungens Befallningshafvande annan samlingsort utsätta.
Bli/va inom samma län trunne Lands-ting bildade, nises i, sammanhang med beslutet derom, den ort, der det Lands-ting skall samlas, inom hvars område residens-staden icke är belägen.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. 39 Landshöfding vare obetaget, att, i kroft af sill embete, Lands-tingcts sammanträden öfvervara och i dess öfverläggnin gar, men ej i besluten deltaga; Är ej Land skäf din g i länet tillsatt eller förordnad, idler har han förhinder, ege dea i //ensten (lidsle ledamoten i Landshii/dinge- embete! den rätt lin sagd är. § 19- Då urtima Landstings-mötcu för Landstings-männon sjelfva medföra ökad möda och kostnad, synes något missbruk af Lands-tingets rätt att besluta sådana möten icke vara att befara, äfven om till ett sådant beslut icke erfordras enhällig het, såsom do Kommittcrade föreslagit; och då det torde vara nog hårdt att hvarje beslut om ett urtima möte, om än aldrig så behöflig!, skulle kunna inom ett Landsting omöjliggöras genom cn enda ledamots gensträfvighet, anser Utskottet den föreslagna ”enhälligheten” skäligen böra utbytas emot cn pluralitet af tre fjerde delar, så mycket mer som i allt fall beslutet, för att vinna någon tillämplighet, må ste, enligt § 59, godkännas af Konungens Befallningshafvande.
1 torde således böra förändras till följande lydelse:
Till urtima möte kan Lands-tinget sammanträda endast i de fall, att antingen på lagarna möto minst trefjcrdedelar af Tingets, såsom närvarande på Tinget antecknade, medlemmar derom öfverenskomma eller ock Kongl.
Majit- omedelbart eller på framställning af Dess Befallningshafvande urtima möte påbjuder. § 32.
Utom Sekreteraren synes äfven ordföranden böra lemnäs tillfälle att på förband göra sig bekant med de frågor, som på Tinget skola förekomma till öfverläggning, hvadan Utskottet hemställer, att denna §:s mom. 2 må erhålla följande lydelse:
Ny fråga bör, för att kunna komma under behandling, innefatta ett ämne inom Landstingets befogenhet, vara skriftligen uppsatt och sednast fjorton dagar före Tingets början aflcmnad till Sekreteraren, hvilken det åligger, att inom åtta dagar derefter öfver de ingifna förslagen upprätta en lista och den till ordföranden öfverlemna. § 39.
Då utläggande af förseglad sedel icke lärer böra ifrågakomma vid omröstningar öfver sådana ämnen, som till beslut erfordra en pluralitet af två tredjedelar eller tre fjerdedelar, torde sednare momentet af denna § böra lyda som följer:
Före sedlarnes öppnande skall, i frågor som genom enkel röstöfverviqt afgöras, en sedel afläggas, för att, der rösterna äro lika delade, bestämma beslutet. 40 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. § 40.
Bland ämnen, i hvilka, enligt denna §, till beslut erfordras två tredjedelar af do afgifna rösterna, hafva de Kommitterade äfven upptagit ”nya företag”.
I anledning deraf har Landshöfdingen v. Troil uti sin reservation anmärkt att, om detta stadgande komme att qvarstå, många för länet nyttiga beslut derigenom skulle förhindras.
Hvarje fråga, sorn första gången förekommer, huru obetydlig den än kunde vara. innebure ett nytt företag.
De flesta förslag som på Lands-tingen komme att framställas måste blifva af beskaffenhet att mera gagna en viss del af länet än de öfriga, Då man nu kände hvilken betydande roll den enskilda nyttan i dylika fall plägade spela, huru ogerna man beviljade medel för företag, hvilka icke omedelbart, gagnade den ort,, man tillhörde, huru i många dylika frågor städernas och landsbygdens representanter kunde vara af olika åsigter, vore det ock lätt att inse, huru svårt, ja ofta omöjligt, det skulle blifva att äfven för det mest gagnande förslag samla två tredjedelar af de närvarandes röster.
Ett likartadt stadgande i den Norska lagen, hade der ansetts medföra betydande olägenheter, oaktadt derstädes städernas representanter icke voro i amtsförmanskapen inrymde.
Det vore derföre af synnerlig vigt att man i Sverige, der på goda grunder blifvit föreslaget, att städernas och landets ombud skulle gemensamt sammanträda, toge sig tillvara för ett dylikt misstag.
Man borde icke af fruktan för missbruk göra sjelfva bruket nästan omöjligt oell äfven om missbruk någon gång inträffade, skulle sådant medföra vida mindre menliga följder, än den liknöjdhet och ljumhet folden nya institutionen, som skulle uppstå, derest man, på sätt Kommittéen föreslagit, ville låta Lands-tinget i anslagsfrågor röra sig inom alltför trånga gränser.
— Dessa skäl synas Utskottet så öfvertygande, att det ock på grund deraf tillstyrker, att morn c) må ur §:n helt och hållet utgå.
Då öfver beslut, hvarigenom någon, som anmält sig till säte och stämma i Lands-tinget, förklarats dertill obehörig, klagan, enligt § 26, ej må föras, torde det vara nödigt att i stället andra garantier emot ensidiga och öfverilade beslut i sådana frågor stadgas.
I detta afsende finner Utskottet intet lämpligare än ätt till giltigheten af ett sådant beslut fordra en majoritet af två tredjedelar bland de afgifna rösterna och förordar derföre intagande i denna § af ett nytt moment i nämnda syftning.
Paragrafen skulle således, med tillägg dessutom i sista momentet af en för fullständighetens skull nödig hänvisning till §§ 18 och 19, samt, med någon jemkning af de särskilda momentoruas inbördes ordning, erhålla följande lydelse:
För att såsom Lands-tingets beslut gälla, erfordras i följande ämnen, att två tredjedelar af do afgifna rösterna om beslutet sig förenat: a) Underkännande af någons behörighet att såsom ledamot i Lands-tinget taga inträde. b) bildande af två Lands-ting i ett län. c) påläggande af afgifter, som erfordra uttaxering för längre tid än fem år. d) upptagande af utländskt lån eller annat på längre återbetalningstid än fem år ställdt lån; e) afhändande af fast egendom eller derifrån härflytande rättighet; och f) upp - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. 41 f) uppskof till nästa Lands-ting af väckta frågor.
I alla öfriga ämnen, med de undantag, som i §§ 18 och 1.9 omtalas, bestämmes beslutet genom enkel röstöfvervigt. § 47.
Det i 2 momentet af denna § förekommande uttrycket ”äfvensom bevillning, som pålagts utan hänsigt till motsvarig inkomst”, har på de ställen detsamma i Kommittéens förslag eljest förekommer, blifvit af Utskottet uteslutet på skäl, som vid § 58 i Förordningen om kommunal-styrelse på landet finnas anförda, och torde således af samma skäl äfven böra ur denna § utgå.
Af Herr Grefve Taube, H. A.; ”Då jag önskar att förordningen om kommunalstyrelser snart måtte kunna utfärdas, nödgas jag reservera mig mot de af Utskottet föreslagna 3 och 4 §§ uti förordningen om kommunal-styrelse i stad, emedan desamma, såsom varande uti strid med stadgandena uti Rikets Grundlagar, troligen fördröja förordningens antagande.
Kommitterade anföra, såsom skäl för de af dem föreslagna 3 och 4 §§, sid. XXXVI: ”Det gifves emellertid kommunalangelägenheter, som till följd af gällande lag nu äro städernas borgerskap uteslutande förbehållna.
Af sådan beskaffenhet är den presentationsrätt, som för tillsättande af stadens borgmästare och råd samt sekreterare nu är så väl genom Kongl.
Försäkran för Rikets Borgerskap och städer den 23 Februari 1789, som 31 § Regerings-Formen, jemförd med Resolutionen på Städernas Besvär den 16 Oktober 1723 § 1, m, fl. städernas "rätte" borgerskap (och således med uteslutande af de s. k. kontingentborgare) tillförsäkrad; och då ordet borgerskap här ostridigt utmärker de burskapsegande inom kommunen, samt denna det rätta borgerskapet förbehållna rättighet är genom grundlag bekräftad, hafva Kommitterade, som ansett det icke tillkomma sig att deruti föreslå någon ändring, uti en allmän sats under 4 §, jemförd med § 10, undantagit sådana angelägenheter från den befogenhet, som eljest skulle tillkomma kommunalstämman.” — Förutom den af Kommitterade åberopade 31 § Regerings-Formen, torde äfven 14 § Riksdags-Ordningen förhindra antagandet af nu ifrågavarande §§; — antages 4 § på sätt Utskottet föreslagit, så har nemligen hvarje medlem af stadskommunen, hvilken till Staten erlägger 1 R:dr bevillning, erhållit borgarerätt, samt, till följd derutaf, äfven valrätt till Riksdagsman inom Borgare-Ståndet.
Jag vill visserligen ej motsäga att en sådan förändring vore önsklig, — synneidigast om 3 punkten i åberopade 14 § derjemte förändrades så, att valbarheten till riksdagsman äfven utsträcktes i förhållande till den ifrågasatta valrätten, — men vågar dock betvifla, att detta kan vinnas med Bill.
Prot. 1859 1860. 8 Sami. 32 Haft. 6 42 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande N:o 161. mindre 14 § Riksdagsordningen först förändras; och då jag ej tror det vara skäl att ställa antagandet af förordningen om kommunal-styrelse i stad beroende af en önskad grundlägs-förändring, hvarigenom hela frågan, till stor skada för stadskommunerna, kunde blifva för en längre tid undanskjuten, får jag vördsammast föreslå, att Rikets Ständer, i stället för de utaf Utskottet föreslagna ;3 och 4 §§ i förordningen om kommunal-styrelse i stad, ville antaga dessa §§ på sätt Kommitterade dem föreslagit; dock att 3 §, i likhet med hvad Utskottet föreslagit uti 4 § i Förslaget till förordning om kommunal-styrelse på landet, måtte erhålla den af Utskottets andra afdelning föreslagna lydelse, eller § 3.
Medlem af en stadskommun är en hvar som i staden innehar burskap eller inom staden eller dess område eger hus, tomt eller jord, eller der idkar handel, fabriksrörelse, handtverk eller annan till allmän bevillning taxerad näring, eller eljest der hor, eller till följd af gällande förordningar sitt laga bo och hemvist hafva bör. § 1; Uti de kommunala rättigheter och deraf härflytande förpligtelser, som burskapsegande medlemmar af en stadskommun särskildt tillkomma, gör denna Förordning icke någon ändring.”
Häri instämde Herr Komminister Malmborg, Af Herrar Lamberg, Grenander, Sundvallson, Wedin och Ellberg.
Prosten Modigh begärde få antecknadt, att han icke deltagit i ärendets behandling.
STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 18G0.
Hcsv och Ukon.-Uskollels Helan',unde A’.-o 102.
1 ]%:o 1€2.
Ank. till Exp.-Utsk. den 4 Sept. 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om nedsättning af tnedicinallaxan samt om afskaffande af apol/ieks-privilegicrna.
I Memorial, som Hedervärda Bonde-Ståndet remitterat till Allmänna Besvärsocli Ekonomi-Utskottet, har Riksdags-fullmägtigen G.
Bjerkander från Skaraborgs län anfört, att större delen af våra mindre bemedlade medmenniskor icke kunde för återvinnande af en förlorad helsa komma i åtnjutande af behöflige läkemedel, emedan dessa genom de sednastc utfärdade medicinal- och laborations-taxorna blifvit så dyra, att snart endast de förmögnare kunde sig af desamma begagna.
Orsaken till denna orimliga prisstegring vore måhända bekant endast för Kongl. Sundhets-kollegium, som uppgjordt taxorna och apothekarne, som derpå förtjenade.
Den öfriga delen af folket kumle endast gissa sig till åtskilligt, som i många fall vore sådant, att det ej kunde annat än alstra missnöje och förtrytelse.
Det kunde nemligen icke undgå den uppmärksamme betraktaren att en stor del, kanske den aldra största, af de medikamenter, som på apotheken såldes, utgjordes af inhemska droguer, som i inköp icke kostade apothekaren en hundradedel af hvad lian sedan derför erhölle.
Icke heller hade man kunnat undgå att iakttaga, hurusom apothekare i allmänhet på ganska kort tid förvärfvade förmögenhet.
Vidare hade man sett, hurusom examinerade apothekare för tillståndet att för egen räkning drifva apotheksrörelse och för öfvertagandet af ett apothek med tomma burkar betalt summor, af ända till femtio, till åttatiotusen Riksdaler eller mera och det oaktadt gjordt goda affärer.
Då man nu måste antaga såsom Bih. lill R.
Prot. i SS9 & i 860. 8 Sami. 33 Hafi. 1 2 Allm.
IIcsn.- och Elton.-Ulskollcis Betänkande A7.o 162. alldeles säkert att samlandet af en sådan förmögenhet skedde på den lidande inensklighetens bekostnad, kunde man icke undertrycka en bili ig och rättvis harm öfver det sätt, hvarpå medicinalväsendet i dessa fall vore ordnadt.
Det kunde i följd häraf icke gerna låta tänka sig, att orsaken till de uppstegrade prisen å medikamenterne endast härledde sig från stegrade priser på droguer; icke en gång på dem, som från främmande länder införskrefvos.
Fastmer vore allmänna meningen den, att samma orsak här legat till grund, som under sistlidna riksdag gaf anledning till förhöjning i tjenstemännens löner och samtidigt uppjagade arbetslönerna för såväl handtverkare, som andra arbetare, nemligen den höga lefnadskostnaden.
Men vore detta orsaken till medicinaltaxans uppst.egrande, sä vore ock nu tiden inne att börja tänka på återgång.
Andra förhållanden hade numera inträdt och såväl den ene, som den andre, måste nu foga sig i en mera anspråkslös lefnadsställning.
De som beredde våra medikamenter borde derför också åtnöja sig med en måttlig vinning och sättet att realisera detta vore hvad med motionen åsyftades.
Apothekare-societeten i Sverige vore en bland de samhällsklasser, som ännu voro i besittning af s. k. privilegier.
Dessa grundades på Kongl.
Brefven den 10 April 1675 och den 28 Juni 1683 och hade under tidernas lopp blifvit fullkomliga monopolier, till stor och oskälig vinning för innehafvaren, men deremot till mycken skada för allmänheten, dels derigenom att den ofta fått hemta sina medikamenter på flera mils afstånd från sina hemvist, dels derigenom att medikamenterne, som skulle köpas från de privilegierade apotheken, alltid fått betalas med högre priser och dels slutligen, hvad som ofta varit värst af allt, att tillräckliga förråd af medikamenter saknats, då större farsoter inträffat, hvarigenom mången, i saknad af medikamenter, fått dö utan hjelp.
Enligt Kongl. Maj:ts förnyade nådiga Reglemente för apothekare af den 11 Augusti 1819, § 10, egde visserligen Kongl.
Sundhets-kollegium att hos Kongl. Maj:t anmäla en vederbörligen examinerad apothekare till privilegiers erhållande, men hvilka omgångar och svårigheter dermed voro förenade syntes bäst af de oerhörda belopp, som betaltes för öfvertagande af ett apothek, och hvilken omständighet borde vara tillräckligt bevisande, i fråga om svårigheten för en vederbörligen examinerad apothekare att få upprätta apothek på nytt ställe.
Den tid, hvaruti vi lefde, hade i så många andra fall röjt en berömvärd sträfvan efter frihet i utöfningen af de rättigheter, som hvarje menniska borde ega att sig på ett lofligt sätt försörja, att man med skäl kunde hoppas att förhållandet med apotheksrörelsen icke skulle komma att utgöra ett undantag, helst lossandet af banden å densamma skulle medföra omätliga fördelar för hela samhället i allmänhet och hvarje individ isynnerhet, hvilken behöfde söka bot för sin helsa.
Ett svårt hinder läge visserligen deruti att om apotheks-privilegierna på en gång utan förbehåll upphäfdes, nuvarande innehafvare af privilegierna Alim• llesv.- och Ekon.-Ulsholtcls Uelänkande A:o 16%. 3 skulle i större eller mindre mån blifva lidande, hvarföre ersättning rättvisligen borde lemnäs.
Att Staten här trädde emellan vore väl det enklaste sättet, men då Statens tillgångar voro för andra behof starkt anlitade, mäste någon annan utväg upptänkas.
Hvarje apothekare vore ju, efter hvad förut blifvit sagdt, nödsakad att dyrt köpa sig rättigheten, att på egen hand utöfva sitt yrke.
Om derföre, jemte upphäfvande af privilegierna, hvar och en, som ville anmäla sig till idkande af apotheksrörels», blefve förpligtad att, till en för detta ändamål inrättad fond, inbetala någon måttlig summa och denna fond sedermera användes att efter hand godtgöra de nuvarande apothekarne, enligt en på bestämda grunder uppgjord, billig beräkning, torde man kunna hoppas att, inom en icke så aflägsen framtid hafva, utan att träda eganderätten lör nära, undanröjt det hinder, som nu läge i vägen.
Pä grund af hvad sålunda blifvit anfördt, har motionären föreslagit, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Sundhets-kollegium måtte förständigas att upprätta en medicinaltaxa, lämpad efter nuvarande förhållanden och sä billig att apothekarne icke hade någon oskälig vinning på de medikamenter de till allmänheten försålde; att en revision genom sakkunnige män måtte ske af författningarne i of O
Ö c van vidrörda ämnen, ledande dertill att, med upphäfvande af de privilegier, som nu finnas stadgade, hädanefter hvarje vederbörligen examinerad och godkänd apothekare mätte ega rättighet att, efter skedd anmälan och under vederbörliga kontroller, utöfva sitt yrke i hvilken stad och vid hvilken provincialläkare-station som helst; samt att utredning måtte ske på hvad sätt de nuvarande apothekarne, som betalt sina privilegier, måtte hållas skadeslöse.
Vid riksdagen åren 1850 och 1851 väcktes, jemväl inom Bonde-Ståndet,, motion i förevarande ämnen, i hvilken motion yrkades dels att nytt apothekarereglemente måtte utfärdas, dels ock att medicinaltaxan måtte nedsättas, samt åtgärder vidtagas för ändring af gällande stadganden rörande apotheks-privilegierna.
Dåvarande Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott afgaf i Betänkandet N:o 108 yttrande öfver denna motion och, sedan upplyst blifvit att förslag till nytt apothekare-reglemente blifvit utaf Kommitterade, som Kongl. Maj:t särskildt i nåder förordnadt, utarbe, ta dt, afstyrkte motionen, såväl i fråga om åtgärds vidtagande för uppgörande af förslag till nytt apothekare-reglemente, som rörande nedsättning i medicinaltaxan, hvaremot Utskottet beträffande apotheks-privilegierna kom till ett annat resultat.
Sedan Utskottet omförmält huruledes Apothekaren Forshaell å egna och åtskilliga andra apothekares vägnar väckt förslag om apotheks-privilegiernas inlösning och dödande, medelst bildande af en amorteringsanstalt, men att Kongl.
Sundhets-kollegium i utlåtande den 17 November 1845, afstyrkt bifall till detta förslag under förklarande att Kollegium ansåge att 4 Allm. Best.- och Ekon.-V! skollen Betänkande N:o 162. mod privilegiernas öfverlåtande borde förhållas såsom derom redan stadgadt vöre. redogjorde Utskottet för en af General-direktören m. m.
Ekströmer emot Koliegii omförmälda yttrande afgifven reservation, deruti General-direktören, med ogillande af Apothekaren Forshalls förslag, dock förklarade sig anse apotheksprivilegierna böra afskaffa.-; och för sådant ändamål föreslog, att värdering mätte anställas genom dertill utsedde Nämnder, af samtlige i riket varande apotheksprivilegier och till grund för värderingen läggas sednaste inköpssumma, jemförd med årliga brutto-försäljningssumman och uppgifterna till Taxerings-kommittéerna för fem nästförflutna år. hvarefter apotheken, på grund af det sålunda i jemna tusenriksdalerstal bestämda privilegiivärdet, skulle uppföras i fyra klasser, t. ex. första klassen 40,000 R:dr, andra klassen 30.000
R:dr, tredje klassen 20,000 R:dr o. s. v. Sedan denna värdering och klassifikation blifvit af Kongl. Majit fastställd, skulle amorteringen ske, på det sätt, att två procent af det bestämda värdet årligen afskrefvos, hvarigenom värdet vid köp minskades med motsvarande summa intilldess vid utgången af femtionde året, privilegiet vore helt och hållet hemfallet till Staten.
Utskottet, som fann General-direktören Ekslrömers mening vara väl grundad, hemställde derför, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes, med anledning af de olägenheter, som genom den så kallade apotheks-privilegii-handeln uppkommit, i nåder tillse, huruvida ej i hufvudsaklig öfverensstämmelse med de af Generaldirektören Ekströmer i sådant afseende uppgifna grunder, afskaffandet af denna privilegii-handel genom årlig amortering kunde ega rum.
Hvad Utskottet sålunda rörande de särskilda delarne af motionen föreslagit, blef af Rikets Ständer godkändt.
Beträffande först den nu väckta frågan om nedsättning i medicinal-taxan torde till en början böra erinras, att gällande medicinal-taxa är utfärdad den 18 November 1858 och varit tillämpad frän början af år 1859, samt att densamma, lika med förut utfärdade medicinal-taxor af år 1819 och år 184(1, består af tvä delar, den egentliga medicinal-taxan, som bestämmer priserna å sjelfva droguerne, och laborations-taxan, som utsätter den betalning apothekarne ega att för beredningen af läkemedlen uppbära.
Grunderna för den egentliga medicinal-taxan äro sedan 1819 oförändrade o o och bestämmandet af der upptagne pris tillgår på det sätt att, efter priskuranter, infordrade från de större droguisterne i Hamburg och Liibeck, bestämmes ett inköpspris, hvilket ökas med dels tolf och en half procent, svarande mot omkostnaderna för varans reqvirerande och transporterande till reqvirenten, dels ilen enligt tull-taxan derå belöpande tull, hvarefter, sedan allt detta blifvit sammanlagdt, droguens pris i medicinal-taxan uppföres till sådant belopp, att apothekaren vid försäljning af större partier får sextiosex och två tredjedels och vid minutförsäljning ett hundra procent utöfver hvad varan verkligen kostar ho - Allm. Hesv.- och Elton .-lilskoltcls lielänkande N.-o 162.
5 Morn.
De sålunda bestämda prisen öfverses derjemte årligen och jernkas efter de förändringar i pris, som å inköpsorterna inträffa.
Den andra delen åter eller laborations-taxan bestämmer betalning för allt arbete, sä väl vid reeepternas expedierande i apotheket, som i laboratorium.
Den är följaktligen beräknad att ersätta apothekarens kostnader för underhåll af medhjelpare, af dräng för laboratorium samt af der behöflige effekter och aparater, hvaremot han af vinsten liir drogueförsäljningen skall bestrida hyra för apothekslokalen, lärlingars underhåll, ränta å nedlagdt kapital samt underhållskostnaden för sig och sin familj.
Det är egentligen laborations-taxan, som kan sägas hafva blifvit förhöjd, men denna förhöjning har föranledts af den stegring i aflöningarne för medhjelpare och i lefnadskostnad så väl för desse, som för öfrige vid laboratorii-göromålen behöflige biträden, hvilka under sednare åren inträdt.