Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Alla andra embetsyttranden, utom de i fråga varande, af Justitiä-Ombudsmannen imellan riksdagarna afgifna berättelser, äro nemligen från dessa väsendtligen skilda deruti, att de, oberoende af blifvande tryckning, slutligen redigerade och till sitt innehåll bestämda, på behörig ort atlemnas, samt att ansvarigheten för deras innehåll vidtager i och med detta aflemnande, utan afseende derpå, att deras lifgifvande af trycket sedermera inträffar eller ej.
Derföre är sådana handlingars allmängörande genom tryck fritaget från ansvar, och kan opåtalt verkställas ej blott af handlingens författare sjelf, utan af hvilken annan person som helst.
Det är i följd af denna ansvarighet före tryckningen, som en sådan ansvarsfrihet efter tryckningen kan och bör äga rum.
När åter ansvarighet före tryckningen icke finnes, giffes ej något skäl till ansvarsfrihet efter tryckningen; och så vida jag trott mig icke böra onödigtvis antaga en dylik ansvarsfrihet, der brottslighet kan äga rum; har jag alltid föreställt mig, att jag för mina imellan riksdagarna utgifna embetsberättelser stod under tryckfrihetslag och tryckfrihetsdomstol.
Hvad åter angår de allmänna redogörelser, som Justitiä-Ombudsmannen har att vid hvarje riksdag till Rikets Ständer aflemna; så kunna dessa, lika med hans öfriga i tjensten afgifna yttranden, ej annorlunda betraktas, än officiela handlingar i allmänhet, hvilka äro ansvarighet underkastade, utan afseende på tryckning, och tvifvelsutan orätt undandragas en sådan ansvarighet, så vida det sker af annan anledning, än brist på laga domstol, som kan om ansvarets tillämpande anlitas.
Då sådan domstol nu icke finnes; bör följaktligen denna brist afhjelpas.
Men sker detta; så måste fråga uppstå, huruvida tryckfrihetsdomstol behöfver eller *) Öfver den i delta ämne vid sista riksdag gjorda motion lärer något utlåtande af Lagutskottet ej hafva blifvit afgifvct. eller lämpligen kan bibehållas för någon del af de fall, der Justitiä-Ombudsmannens handlingar kunna åtalas, och om icke äfven de mellan riksdagarna utgifna embetsberättelser, såsom onekligen tillhörande tjensteutöfningen, böra lyda under samma forum, som upptager andra frågor om fel i samma tjenst.
I anseende till Juryns inrättning synas våra tryckfrihelsdomstolar äga lika litet bifall af de tilltalade, som af åklagare.
Ett sådant missnöje skulle icke kunna äga annan rättmätig grund, än ett befogadt missnöje med domstolens val af jurymän.
Då nemligen sådana utses af parterna å ömse sidor lika många, och utgången derigenom i allmänhet bestämmes af dem, som domstolen valt; kan en klandervärd utgång icke inträffa annorlunda, än att domstolens val af jurymän misslyckats.
Huruvida dock häraf följer, att ett annat sätt för jurymäns tillsättande vore bättre, synes mig icke lätt att afgöra.
Att domen icke måtte bero af de ständiga domrarna, var visserligen en bland hufvudafsigterna för jurys införande.
Särdeles i alla de fall, der klander af domareåtgärder blifver föremål för tryckfrihetsåtal, gäller mot domarekorpsen öfver hufvud ett moraliskt jäf; och lätteligen inträffa äfven spcciela juridiska jäf, der det åtalade klandret drabbat domare, som sjelfve skulle komma att deröfver döma; hvilket alltid blefve händelsen, när Högsta
Domstolens åtgärder varit klandrets föremål, och tryckfrihetsfrågan fullföljdes i högsta instants.
För dylika läll vöre det således utan tvifvel önskansvärdt att kunna finna en jury, som med lika mycken oväld och sakkännedom handterade ärendet.
Men skall man lättare finna den utom än inom kretsen af lagkunniga och i lagskipning bevandrade män?
Öppnar sig bättre utsigt för rättvisan, i fall jurymännen tillsättas efter en lista, upprättad efter vissa qvalifikationer af rang, förmögenhet etc., och det således egentligen blir slumpen, som kommer att för hvarje tillfälle afgöra, huru kunnige och huru sinnade jurymän skola komma att urskilja saken?
Jag befarar, att utgången af en reforrit i tryckfrihetsrättegången, i fall den företages, kommer att bekräfta svårigheten att i detta ämne vinna en verklig förbättring.
Och följden häraf i den förevarande frågan är, att jag måste lemna derhän, huruvida något skall vinnas eller förloras, antingen åtal emot It. S.
Justitiä-Ombudsman för embetsfel förklaras i hvarje läll böra gå till den domstol, som äger sådana fel i allmänhet upptaga, eller till tryckfrihetsdomstol hänvisas de af dessa åtal, sorn röra tryckfrihetsförbrytelser, begångna i de af JustitiäOmbudsmannen imellan riksdagarna utgifna embetsberättelser.
Att den förra utvägen vidtages, har således skäl för sig, i anseende till den enhet, sorn derigenom vinnes.
Det återstår endast att veta, hvilken domstol som lämpligen må väljas.
Närmast belägna Hofrätt (Svea) är den, sorn i första instants naturligen och lättast anlitas; och jag inser intet skal att föreslå någon annan.
Derifrån bör saken kunna dragas under Kongl. Maj:ts Högsta Domstol; och i alla do fall, der sju af Dess Ledamöter befinnas ojäfvige, höra desse samtlige öfvervara ärendet.
Skulle deremot mindre än sju ojäfvige finnas; så bör förstärkning för tillfället inkallas genom val af parterna.
Suppleanlerne torde böra tagas endast bland Ledamöter i Svea Hofrätt, och deras antal blifva, för en bristande Högsta Domstolens Ledamot, två suppleanter.
Hvarje gång på detta sätt hela antalet skulle komma att öfverstiga tio, bör af hvardera parten en uteslutas, så att minsta möjliga antalet blir nio, och det högsta tolf.
Något bättre sätt till bristens afhjelpande har jag icke kunnat uttänka.
Att lör dessa mål anlita Riksrätt eiler Högsta Domstolen såsom första instants, har jag icke i något fall kunnat anse lämpligt.
Ordningen fordrar, att i högsta instants Högsta Doinstoleu bibehålles, så vidt dess Ledamöter ej äro jäfvige; men der jäf förefalla, så att domfört antal icke återstår, måste utväg finnas att ersätta bristen; och ersättningens öfvertalighet har jag trott vara en skyldig gärd åt Högsta Domstolens rang.
Till suppleanter kan troligen också icke större behörighet finnas hos andra, än en Hofrätts ledamöter.
Att ett sålunda bestämdt forum äfven blir användbart för åtal mot Konungens Justitiä-Kantsler, torde icke kunna bestridas.
För åtal af denna beskaffenhet behöfver dessutom undanrödjas det hinder, som är lagdt uti 1 § af Justitiä-Ombudsmannens instruktion genom förbudet flir honom och Just.-Kantsleren ii.
Emb.-BeräUelse för år 1851, - 13 att åtala hvarannans göromål oell förhållande.
Detta förbud måste naturligtvis qvarstå, så vidt derigenom dels undanrödjes allt tillfälle för åklagaremaktens innehafvare å ömse sidor att hämma hvarannans verksamhet, och dels dem hetages all rätt att framtvinga eller påyrka denna verksamhet eller för dess utöfning fordra redo.
Endast så mycket af förbudet behöfver upphäfvas, som träffar yttranden eller åtgärder, hvilka icke under åtals utförande framställas eller vidtagas inför rätta, eller sålunda i sammanhang med åtalet lyda under den domstol, hos hvilken detta är anhängigt.
Detta upphäfvande torde kunna ske genom en sådan förändring i lagtexten: »Konungens Justitiä-Kantslers göromål och förhållande» vid åtals utförande, underlåtande, eller nedläggande »må dock Justiliä-Ombudsmannen icke i något fall »åtala; likasom ock Justitiä-Ombudsmannens göromål och förhållande» vid åtals utförande, underlåtande eller nedläggande »ej äro af egenskap» — — Till följd af en brist i Utsökningsbalken gifvas fall, der besittningen af omtvistad egendom synes bero af slump eller tagrätt, och ingendera af de tvistande kan fiirklaras berättigad att från tvistens början denna egendom innehafva, tilldess domaren derom annorlunda förordnar.
En fast egendom faller i arf; men till arfsrätten uppstå stridiga anspråk.
Ingendera af de tvistande är i besittning, och ingendera medgifver den andra att komma deri, utan hvardera yrkar att blifva inrymd under tvisten; eller endera sitter i besittning, ehuru hans anspråk på arfvet är uppenbarligen grundlöst; och den andre yrkar att blifva inrymd.
Eller ett köp om fast egendom är slutet, men klandras af säljaren, sorn vägrar att afträda, ehuru påtagligen utan skäl; eller köparen har kommit i besittning, men genom ouppfyllda vilkor förverkat sin rätt; och säljaren yrkar att få honom vräkt.
I alla dessa fall är besittningsrätten tvist underkastad; och Konungens Befallningshafvande, som ej får befatta sig med hvad domareembetet tillhörer, kan icke lemna handräckning till någondera partens insättande i besittning.
Tvisten blir långvarig; och om besittningsrättens åtnjutande kan ingenting förfogas förr, än dom fallit.
Imedlertid händer lätteligen obotlig skada på egendomen genom innehafvarens vanvård eller uppsåtliga förgörande, och slutligen belinnes denne oförmögen att någon skada godtgöra.
Den omsider befunne rättmätige ägaren åtnjuter aldrig fullt ut den rätt, han genast bordt utbekomma, utan ser den oberäkneligen minskad, i fall han dock upplefver det ändtliga utbekommandet af hvad som deraf återstår (oberäknadt allt, hvad han förlorar i aldrig vedergällda rättegångskostnader, hvarom här icke fråga är). 00 De exempel, som härpå kunde anföras, äro icke sällsynta; och en lag, hvarigenom de kunde förebyggas, vöre utan tvifvel välgörande.
I lagförslaget förekommer derom ingen fråga.
Jag ser dock icke någon oöfvervinnelig svårighet för införande af en sådan lag.
Ibland allt, hvad som kan förfogas om innehafvandet af en egendom under tvist, är säkerligen ingenting sämre, än att låta den på slump innehafvas af hvem som lyckas att bemäktiga sig deri", eller hvad sorn kommer på ett ut, lata den blindvis qvarstanna hos hvem helst som, med eller utan rätt, finner sig deraf i besittning vid tvistens början.
Heldre än att godkänna ett sådant tillstånd, utan all grund af laglig rätt, måste då rättvisan kunna tåla ett förfogande af laglig myndighet, om än icke stödt på domarebehörighet eller på den nöjaktiga undersökning af tvisten, som till dess slitande erfordras.
I all händelse kan genom lagens omsorg den fördel beredas, att egendomens förvaltning för sig går utan äfventyr af vanvård och skötling.
Skulle nemligen icke den af parterna, som ansåges berättigad att egendomen innehafva, vara i tillfälle att ställa säkerhet för dess häfd och möjlig återbäring af afkastningen; så kunde vederhäftig förvaltare nämnas af parterna eller, i brist af deras åsämjande, tillsättas af behörig myndighet, på bekostnad af den, som saken slutligen tappade.
Stället för ett sådant lagstadgande torde vara Sale kap.
Utsökningsbalken, hvars öfverskrift då komme att blifva: »Om qvarstad och bysättning», så och hura fast gods må innehafvas, sorn under tvist är.
Och skulle kapitlet till slut erhålla detta tillägg: 15 §.
Kommer tvist upp om ägande- eller nyttjanderätt till fast gods, och åsämjas ej partcrne, hvem det gods under tvisten innehafva må; dä skall den, som vill i besittning komma, visa sina skäl hos Konungens Befallningshafvande; och sedan vederpartcn hörd är, såsom i 2 kap. 2 § sägs, förordne derom Konungens Befallningshafvande, såsom skäligt pröfvas. 16 §.
Den gods sä innehafver, ställe sådan säkerhet, som af Konungens Befallningshafvande gillas, att han skall godset väl häfda och ej skada derå göra, sä ock att afkomsten, der han tappar, skall vid sakens slut hållas vederpartcn tillhanda. 17 §.
Nu gitter ej den, sorn af Konungens Befallningshafvande fått lof att godset innehafva, den säkerhet ställa, sorn nu sagd är; nöjes han ej heller, att godset af vederparten innehafves, och sämjas de ej, hvem det innehafva skall; namne då Konungens Befallningshafvande förvaltare, en eller flera, de der vederhäftigc äro och för godsets häfd och vårdnad sä ock dess afkomst ansvara, som sagdt är; och njuten de af af kornsten skälig vedergällning för sin möda, pä hans bekostnad, som saken tappar.
Jag väntar mig det inkast, att ett preliminärbeslut af domaren vore lämpligare, såsom mera sannolikt grundadt på sakkännedom.
Men så vida detta beslut erfordrades genast vid rättegångens början, vöre sakkännedomen ofta icke att påräkna; och vid sakens slutliga afgörande skulle likväl prelimiuärbeslutet kunna komma att utöfva ett för domarens oväld menligt inflytande; hvarföre jag trott det vara tryggare, att besittningsfrågan öfverlemnas till Konungens Befallningshafvande, och domaren undgår den farliga frestelsen att fullfölja ett förut begånget misstag.
Några anmärkningar vid Konkurslagen af den 12 Mars 1830 hafva blifvit af erfarenheten under dess tillämpning framkallade.
Frälseman, som vill göra ansökning att lå till borgenärer afträda all sin egendom, skall enligt 1 § till Hofrätt ingifva sådan ansökning; och lag samma skall vara, om bolag, deri frälseman del äger, vill sin egendom afträda.
Denna föreskrift har blifvit så tillämpad, att Hofrätt vore behörig domstol äfven i konkurser, der ingen frälseman begärt att få afträda ali sin egendonf eller blifvit dertill förpligtad, utan endast bolagsegendoinen blifvit afträdd af fralse och ofrälse bolagsmän.
Uti en sådan tillämpning, öfverklagad i högsta instants, har Kongl.
Maj:t ej funnit skäl att göra ändring.
Lagens mening, om än stridande mot bokstafliga lydelsen, torde dock icke vara tvilvel underkastad.
Enligt 8 kap. 2 § Rätteg.-balken är Hofrätt förste domstol, der frälseman eller dess arfvinge vill genom offentligt anslag afstå dess egendom till borgenärer; men längre sträcker sig icke den privilegierade domsrätten för konkurser, som angå frälsemän.
Vid Konkurslagens författande synes man icke hafva erinrat sig, att holag kan vara på obestånd, utan alt bolagsmännen äro det, eller att den ena bolagsmannen kan vara rikligen i stand att fullgöra både sina enskilda och alla bolagets förbindelser, under det en annan delägare 1 samma bolag är på obestånd.
Ty hade man erinrat sig möjligheten af ett sådant förhållande; sa skulle man svårligen kunnat föreskrifva, att konkursdomstolen för ett bolag s,° efter ena bolagsmannens personliga privilegium, änskönt han icke vore på obestånd eller hans egendom afträdd.
Behöfdcs det något bevis för denna möjlighet af en bolagsmans vederhäftighet, ober - ende af bolagets obestånd; så kunde man föreställa sig ett förhållande, hvilket tillika as va - ligt framställer olämpligheten af en opåkallad rubbning i den allmänna rättegångsordningen tor ett så beskafladt fall.
Den rikaste man i hufvudstaden kan hafva med någon invånare 1 en aflägsen landsort förenat sig att i denna ort drifva en fabriksrörelse af mindre betydenhet, för hvars samtliga affärer den rike bolagsmannen äger mångdubbla tillgångar; men ioretaget misslyckas; han önskar att dermed upphöra; andre bolagsmannen är ruinerad; och bolagets egendom jemte denne senares afträdas till borgenärerna.
Om nu den i bufyudstaden boen e — 100 — rike bolagsmannen, hvilken icke afträder sin öfriga egendom, är frälseman; så kan det väl hvarken anses nödigt eller lämpligt, att konkursens behandling skall från landsorten, der bolagsegendomen finnes och den personliga afträdessökanden bor, förflyttas till hufvudstadens Hofrätt, under hvars domvärjo ingenting annat af konkursen finnes, än den bolagsmans person, hvars egendom icke är afträdd.
En väsendtlig anledning dertill, att frälsemans konkurs skall i Hofrätt upptagas, lärer vara att söka uti den dit hörande domsrätten öfver gäldenärens ansvarighet.
Men om häraf skulle vara hämtad grund för Hofrätts befattning med bolags konkurs, dori frälseman äger del, änskönt han icke uppgifver sin öfriga egendom; så hade harvid förelupit en irring i begreppet om gäldenärs ansvarighet i konkurs, hvilken ansvarighet nemligen ej annorlunda kan komma i fraga, än att gäldenär skall hafva afträdt all sin egendom.
Så länge han personligen icke är i cessionstillstånd, hvilket ej förr inträffar, än all hans egendom är afträdd, kan fråga örn hans ansvar i egenskap af gäldenär icke hos konkursdomaren uppstå.
För att afhjelpa den anmärkta stridigheten imellan ordalagen och den mening, lagen sålunda synes mig vilja eller böra vilja uttrycka, skulle jag våga föreslå en sådan förändring, att i stället för hvad 1 § innehaller från och med orden: »Vill bolag» etc. infördes denna mening:
Lag samma vare om bolag, i hvilket frälseman äger cici, eler hans öfriga egendom jemte bolagets afträdd varder.
Konkurslagens stadganden om boskillnad bör väl något tvifvel icke uppstå, att meningen af dessa stadganden öfverensstämmer med allmänna lagens bud, och att således i Konkurslagen ej bör kunna sökas en utväg att, utan förevarande obestånd, upphäfva den egendomssamfälligbet, som genom äktenskapet uppkommer makar imellan.
Icke destomindre har erfarenheten företett exempel af försök att genom
Konkurslagens användande tillvägabringa en sådan upplösning af makars samfälda äganderätt; och det lärer väl svårligen kunna förnekas, att i det stadgande, som för sadant ändamål blifvit åberopadt, ligger någon ofullständighet, som förledt till misstaget.
Uppställningen af kapitlet om boskillnad visar sig i dess början (106 §) sådan, som vore rättigheten till boskillnad oberoende al boets bättre eller sämre tillstånd; och en i lagens öfriga innehåll obevandrad, sorn icke varseblifver, att föremålet för denna § endast är anvisande af behörig domstol för boskillnadsmal, skall lätt nog förledas att tro allmänna lagen örn giftorätt och mannens målsmanskap vara härigenom ändrad, så att egendomsbolagets brytande imellan man och hustru kan äga rum i hvarje fall, der ena makan »bör ensam stå i ansvar för någon »del af boets gäld.»
När man, med sådant begrepp om syftningen af Konkurslagens boskillnadslära, företager sig att i 108 § studera föreskrilterna om rättegångssältet för boskillnadsmål, och linner der fullständig anvisning, huru lörlaras bör, endast i det fall, då obestånd är för hand, men icke hvad som i annat fall bör ske; blir man dock deraf icke genast, utan närmare eftersinnande eller lagkunskap, öfvertygad, att endast i förra, men icke i det senare fallet, någon annan åtgärd, än bouppteckning och dess beedigande, bör äga rum.
Föreställer man sig då, att alven i senare fallet något vidare är att göra; så har man om de nödiga åtgärdernes beskaffenhet ingenting annat att af 108 § hämta, än att offentlig stämning å borgenärer endast i händelse af obestånd är föreskrifven; hvaraf man väl kommer till den slutföljd, att det som i annan händelse skall göras ej är offentlig stämning, men äfven derifrån icke nödvändigt lill den slutföljd, att ingenting skall göras.
När man åter tror, att äfven utan yppadt obestånd någon vidare åtgärd (än den till utrönande häraf nödiga bouppteckningen) kun i följd af en boskillnadsansokning vidtagas; faller man svårligen på annan tanka, än att boskillnaden äfven i detta fall bor beviljas.
Villfarelsen i en sådan slutledning är uppenbar för den lagkunnige, som endast behöfver erinra sig, att derest man utan offentlig stämning skulle kunna döma till boskillnad, man dä mäste dorna öfver osläinda parters, nemligen borgenärernes rätt; att således offentlig stämning ar ett no“yan(|<gt vilkor lör boskillnads beviljande; att den offentliga stämningen följaktligen alltid borde atlölja boskillnadsansökningen, i fall denna skulle alltid kunna beviljas, men att, — 101 — om sådan vore lagens mening, föreskriften om offentlig stämning då ej hade kunnat inskränkas endast till den händelse, att i bouppteckningen visar sig, det tillgångarne, i händelse boskillnaden beviljas, ej förslå till gäldens betalning.
Deremot kan det svåligen begäras, att dessa reflexioner skola inställa sig hos Konkurslagens icke lagkunniga läsare; och det har visat sig, att de kunnat äfven hos domare uteblifva.
Möjligheten af misstag torde således behöfva förebyggas; och det kan utan svårighet ske genom ett sådant tillägg i 108 §, att näst efter perioden om bouppteckning, hvilken slutas med orden »edeligen lästas», följande punkten kommer att lyda sålunda:
Visar den bouppteckning full tillgång till betalning af boels gäld, ändock att boskillnad vunnes; då må ej boskillnaden beviljas.
Eljest varde »offentlig stämning till mannens, hustruns»
För att genast i början af boskillnadskapitlet antyda dess härmed utvicklade rätta mening, i afseende på boskillnadsrättens gräns, torde det äfven vara lämpligt, att 106 § började med följande lydelse:
Befarar endera makan, att tillgång till gälds betalning i boet komme att brista , der makans enskilda egendom eller giftorätt, sorn förmenas ej dertill enligt lag användas böra, blefvc undanskiftad, och vill förthy boskillnad söka; gore det »skrifteligen »hos den Rätt» — — Endast för lättnad i uppställningen utesluter jag härvid förbehållet, att den gäld, för hvilken boskillnad må sökas, skall vara sådan, för hvilken »andra makan ensam »bör i ansvar stå, efter thy i 11 kap.
Giftermålsbalken skils», enär jag tror dessa ordalags bemärkelse i sjelfva verket sammanfalla med meningen af dem, jag nyttjat.
1 Konkurslagen finnes vidare hvarken beskrifvet sättet att i tvungen konkurs tillvägabringa bouppteckning, eller den frågan besvarad, huruvida i sådana mål, emot hvad om andra arter af konkurs är föreskrifvet, offentlig stämning må utfärdas förr, än bouppteckning är till Rätten ingifven.
Utan bouppteckning kan hvarken på frivillig cessionsansökan, boskillnadsansökan eller urarfvagörelse offentlig stämning beviljas.
Huruvida det kan ske vid tvungen konkurs, d. v. s. en sådan, som emot gäldenärs vilja bifalles på borgenärs begäran, derom saknas föreskrift i Konkurslagen.
»Enär boet hunnit upptecknas», då skall, enligt 65 §, gäldenär, hvars egendom genom laga tvång afträdd är, »göra den ed», hvarmed gäldenär i allmänhet är ålagdt att »fästa bouppteckningens rigtighet»; men att bouppteckningen skall inom någon viss tid vara gjord eller så beedigad, det finnes icke föreskrifvet.
Bruket har blifvit, att utan afbidande af dessa åtgärder offentliga stamningen utfärdas, och derjemte förordnas om de åtgärder, som efter hvarje domstols godtfinnande kunna anses mest lämpliga, för att få boet upptecknadt och gäldenärens edgång fullgjord.
Härigenom kan dock hända, att den uti offentliga stämningen utsatta inställelsedagen inträffar förr, än de förberedelser ägt rum, som enligt Konkurslagen böra hafva föregått.
Först och framst kunna hinder för bouppteckningen möta, hvilkas undanrödjande före inställelsetidens slut ej ens blir möjligt.
I sådant fall skulle åtminstone uppskof, om icke beit ny stämning och stämningstid, blifva nödvändigt; och fråga måste då uppstå, hvilketdera sorn vore bättre, antingen att ingen offentlig stämning ännu skett och de till första förhöret icke kallade borgenärer således kunde ännu vara okunnige om förhållandet, eller att nu mäste inträffa ett uppskof af nämnde beskaffenhet.
Genom dröjsmålet med stämningens utfärdande måste den afträdda egendomen förblifva under de vid första förhöret utsedde goda männens vård, längre tid, än som eljest i konkurser inträffar, och borgenärer i samma mån längre lemnäs i okunnighet om hvad sorn förelupit.
I andra fallet har man olägenheterna al dröjsmål efter inställelsen, med eller utan helt ny stämning och anslagstid.
För att kunna jemföra dessa ömsesidiga olägenheter, behöfver särdeles på de senare en närmare uppmärksamhet fästas.
Jemte den offentliga stämningen skola, enligt 68 §, särskilda underrättelser derom utfärdas till Kronans ombudsman i orten och alla kända inländska borgenärer; och dessa kallelser skola utgå så tidigt, att »samtlige borgenärerne må kunna deraf få del minst en månad »före inställelsedagen».
Ehuru med dessa samtliga borgenärer icke lära menas andre än de, som finnas uppgilne; kunna dock ej heller åsyftas färre, än alla de kända personer, som bouppteckningen innehåller; och lagens mening blir således ej efterlefd, om ej alla dessa minst — 102 — en månad före inställelsedagen få del af kallelsen.
Det är följaktligen icke nog, att bouppteckningen blir färdig till inställelsedagen, utan det bör ske så lång tid förut, att kallelserna minst en månad dessförinnan kunna komma de allägsnaste inländska borgenärer tillhanda.
Men härtill fordras, att bouppteckningen bör hafva varit i domstolens händer någon tid ej allenast före denna månads början, utan ock så långt före denna tid, som för kallelsernes utfärdande och fortskaflände är nödigt.
Ty det åtgår ej sällan någon arbetstid till detta utfärdande; och när saken tillhörer en landtdomare, kan denne icke stundeligen vara ledig att genast företaga arbetet.
Han är möjligen sysselsatt med utlysta syneförrättningar, dem han icke kan inställa.