Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att denna afsigt icke helt och hållet förfelats, derom vittnar det godkännande förslaget vunnit af två Riks-stånd; Och det är fortfarande Utskottets öfvertygelse, att om för rättigheten att erhålla stämnipg å den maka, som begifvit sig till annat land, med den följd, som ifrågaställa lagbud utsätter, ej stadgas några vilkor, öfverklagade missbruken komma att qvarstå, om än äktenskapet ej må upplösas för än sex månader förflutit efter stämningens delgifvande.
Vilja nemligen makar nu skiljas, så reser den ena utom riksgränsen och samtidigt uttager den hemmavarande stämning, deri han yrkar skillnad i äktenskapet, enär den andra skall af onsko och motvilja henne öfvergifvit och förlupit samt farit utrikes.
Den bortreste får snart del af stämningen, men kommer ej inom föresattan tid, utan insänder ett förklarande, att han ej ämnar återkomma; och äktenskapet upplöses.
Allt har emellertid varit en tillställning i uppenbar strid emot lagens mening, sådan den af stiftaren är vorden tänkt och här ofvan blifvit antydd
Derföre föreskrefs ock genom Kongl. Brefvet den 4 Februari 1818, för den händelse att öfvergifven maka ej vet hvar den, som öfvergifvit, sig upphäller, att lysning ej må å denna af domaren utfärdas, på sätt i 4 § 13 Kap.
Giftermåls-Balken föreskrifves, förr än han genom presterskapets och andra vederbörandes hörande, som kunna nödiga upplysningar meddela, erhållit säkerhet att den tilltalade verkligen förlupit sin maka, samt, såvidt möjligt är, undersökt om någon känner dess vistelseort, orsaken till hans frånvaro och begge makarnas förra sammanlefnad.
Lag-Utskottets Utlåtande M 30.
Detta nådiga bref föranleddes nemligen af nära nog enahanda orsaker, som dem, hvilka nu öfverklagas.
Så snart makar icke funno sig vid, att längre fortsätta sitt äktenskap, begaf den ene sig bort, efter öfverenskommelse.
Den hemmavarande begärde då lysning efter den andra, föregifvande att hän farit utrikes och att hans vistelseort ej vore bekant.
Domaren ansåg sig ej kunna neka lysning: den blef alltså utfärdad; och efter ett år upplöstes äktenskapet.
Den bortreste hade emellertid kanske vistats i angränsande län; och ringaste undersökning skulle derom lemnat bekräftelse; men lagen fordrade ej ovilkorligen sådan; och på detta sätt hade man öppet rum för tillställningar.
De förekommos dock hufvudsakligen i det fall, som nyssberörde nådiga bref afser; men då tillgreps den nu öfverklagade utvägen, som, sedan kommunikationerna utbildats, befunnits särdeles beqväm.
Nödvändigheten synes således i båda fallen fordra någon visshet om verkligheten af de förhållanden, hvilka enligt förevarande lagrum, medföra skillnad.
Lag-beredningen, som äfven bland skälen till äktenskaps-skillnad upptagit egenvilligt öfvergifvande, har ock ansett en undersökning böra föregå den offentliga kallelse å eller lysning efter den förlupna, som Beredningen i alla händelser föreskrifvit; och på det att Rätten, såvidt möjligt är, må, innan någon till äktenskapets upplösning ledande åtgärd vidtages, vara förvissad att öfvergifvandet har en djupare grund, än ett tillfälligt missnöje eller nyck, får, enligt Beredningens förslag, kallelse eller lysning ej utfärdas förr, än skillnadssökanden på anvisadt sätt styrkt, att den förlupna makan varit borta natt och år, utan att hafva låtit höra af sig.
Det har väl blifvit anmärkt, att det skulle vara oförenligt med gällande rättegångs-ordning att göra stämningens meddelande beroende af ett sådant vilkor, som det Utskottet föreslagit, enär domaren ej skulle kunna vägra stämning, det må finnas skäl eller ej tiil de i stämnings-ansökningen framställda påståenden; men man torde emellertid böra skilja emellan rättegång i allmänhet, för hvars behandling föreskrifter meddelas i den allmänna rättegångs-ordningen, och den speciela frågan om skillnad i äktenskap, på grund af egenvilligt öfvergifvande.
Då lagen i 43 Kap. I § Giftermåls-Balken upptager denna omständighet såsom skäl till skillnad, angifver den äfven i sammanhang dermed hufvudmomenten i sättet, hvarpå frågan skall behandlas; och Utskottet kan ej inse, hvarföre det i detta fall skulle vara olämpligare att stadga vilkor för stämnings meddelande, än för lysnings utfärdande.
Det torde ej eller' kunna betviflas, det ju icke 4734 års lagstiftare med ordet domaren uti oftanämnde lagrum förstått Rätten.
Efter att deri blifvit stadgadt, att om hustru vill skiljas från mannen för egenvilligt öfvergifvande, bör domaren utfärda stämning, der mannens vistelseort utrikes är känd, och låta lysa efter honom, derest vistelseorten är okänd, förklaras, att om mannen ej kommer inom i stämningea eller lysningen föresatt dag, skall domaren döma till skillnad.
Att i sednare 4 Lag-Utskottets Utlåt andt M 30. fället med domare förstås Rätten, lärer icke kunna bestridas; men deri ligger ock en förklaring af ordets betydelse i öfrigt.
Förenämnda nådiga bref bjuder äfven, att domaren ej får utfärda lysning innan föreskrifna upplysningar vunnits och undersökning föregått; och med domaren menas här uppenbarligen Rätten eller sjelfva den domstol, som bör behandla skillnadsfrågan.
Lysningen är ej eller annat än en offentligen kungjord stämning eller kallelse å den förlupna makan; och sättet för stämningens kungörande kan ej förändra sjelfva saken.
Vid sådant förhållande vidhåller Utskottet sin åsigt, att Utskottets förslag ingalunda strider emot eller är oförenligt med de grundsatser, som redan i förevarande fall äro i lagstiftningen gällande; och då i öfrigt emot Utskottets uppfattning af ämnet icke förekommit någon, efter dess omdöme, befogad anmärkning, får Utskottet vördsamt till Höglofl.
Ridderskapet och Adelns pröfning oförändradt återlemna sitt afgifna och af två Riks-stånd godkända lagförslag, så lydande:
Dä skillnad i äktenskap hos domaren sökes af den anledning, som i 15 Kap. 4 § Giftermåls-balken sägs, må domaren ej utfärda stämning å eller lysning efter den förlupna makan, förr än utredt blifvit att sex månader förflutit från del samma maka begaf sig till utrikes ort.
Reservation: af Herr Friherre Wrede, C.: »Utskottets
Betänkande är nu i sitt slut i samma skick som förut, då det af Ridderskapet och Adeln återremitterades och måste jag således emot nämnde Betänkande fortfarande mig reservera.
Vår lag, som väl anser att äktenskapet till sin idé är oupplösligt, medgifver likväl att fall kunna inträffa, då ett äktenskap till sitt inre ethiska väsende är förstördt och då dess yttre juridiska form äfven måste upphöra, emedan dess vidare fortfarande vore förnuftsvidrigt.
Ibland dessa fäll är i 13
Kap 4 § Giftermåls-balken upptaget det, då den ena makan Öfvergifver och förlöper den andra af ondsko och motvilja samt far utrikes i uppsåt att ej mera fortsätta äktenskapet.
När nu af motionären ej blifvit ifrågasatt, att icke sådant öfvergifvande skall fortfarande - Lag-Utskottets Utlåtande M 30. rande få vara ett skäl till äktenskapets upplösning, så återstår endast att tillse, om förenämnda lagstadgande i formelt hänseende är riktigt, så att det ej lemnar allt för mycken lätthet i att vinna skiljsmessa och sålunda bidrager till lättsinnigt ingående af giftermål och ej bereder den afvikna makan erforderlig tid ått sig betänka till ett återvändande, då öfverilning orsakat afvikandet.
Granskas med någon uppmärksamhet ifrågavarande §, finner man huru den ganska tydligt innehåller, att, när öf vergifvandet skett och skillnad i följd deraf sökes, den bortreste makan skall af Domstolen kallas att återvända, genom stämning, om man vet hvar samma maka sig uppehåller, och om mari ej vet hvar den finnes, genom allmän efterlysning, hvari natt'och år förelägges, och att först sedan sig visat att den bortresta makan ej kommer inom den i stämningen eller efterlysningen förutsatta tid, Domstolen får döma till skillnad.
Såsom enda skälet till den föreslagna lagförändringen har motionären anfört det förhållande, att vid Domstolar skall den åsigt gjort sig gällande, att till skillnad kan dömas så snart den afvikna makan, efter erhållen del af stämning, låter från någon uppgifven utländsk ort inför
Domstolen förklara, att han eller hon ej ämnar återvända.
Att vid sådan behandling ett äktenskap kan inom ganska få dagar eller veckor blifva upplöst är klart, men att lagens ordalydelse, anda och mening derigenom blifvit misstydda, synes äfven uppenbart, ty redan innan stämning får utfärdas, skall, enligt lagens ord, den afvikna makans uppsåt att ej mera blifva och bo med den hemmavarande vara för Domstolen åskådligt, Fn skriftlig förklaring, sådan motionären omnämnt, från den afvikna att den vill skiljas eller ej återkomma, innebär således för Domstolen icke någon nyhet och förändrar ingalunda sakens skick.
Lagstiftaren, som förutsatt att ett sådant uppsåt förefinnes, har naturligtvis endast för att pröfva detsammas bestånd lemnat föreskriften att viss tid skall den afvikna makan föresättas.
Att döma till skillnad innan denna pröfvotid, som lagstiftaren med hänsigt till menniskosinnets beskaffenhet eller föränderlighet förordnat, är naturligen en illudering eller missförstånd af lagen.
Då denna pröfvotid, som bör en afviken maka genom stämning föresättas, icke i något fall bör blifva kortare, än att föreskriften i 1 \
Kap. i § Rättegångs-balken om sex månaders stämningstid iakttages och således till skillnad, på grund af stämning, ej kan lagligen dömas förr än öfver halft år förflutit från det stämningen utfärdades, har jag förut yttrat min mening vara, att vid vår gällande lag borde förblifva samt att de Domare, som misstydde densamma, på sätt motionären omförmält, kunde genom åklagaremaktens mellankomst tillrättavisas
Jag har likväl ej velat motsätta mig en förklaring af lagen och äfven derom i Utskottet framställt förslag, som vid anställd votering var nära att vinna pluralitet.
Jag vågar fördenskull ånyo i samma syfte framställa detta förslag, nemligen, att genom en författning måtte förklaras: att i det fall. då Domaren, med föranledande af stadgandet i 43 Kap. 4 § Giflermåls-balken, genom stämning kallar afviken maka till inställelse, tiden Bih. till R.
Prof. 1856 A 1857. 7 Samt. 1 Afd. 13 Haft. 2 6 Lag-Utskottets Memorial JH 31. derföre ej må utsäitas kortare, än som med föreskriften i il Kap. 4 § Rältegångs-balken om instämning af utom riket varande part år förenligt, samt att till skillnad i äktenskapet ej må dömas förr än den i stämningen sålunda föresätta tid tilländalupit.y> af Herr Hasselrot med tillkännagivande att han ej deltagit i beslut om detta utlåtande.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 14 Maj 1837,. kl. fi e. m.
Memorial, i anledning af ålerremiss utaf vissa punkter i Lag-Utskottets Betänkande 29, om förändring af gällande konkurslag.
Vällofliga Borgare-ståndet, som godkänt Utskottets i förevarande Betänkande förekomna yttrande, beträffande väckta motioner om förändring af konkurslagens 68 §, har deremot, på grund af framställda anmärkningar, till Utskottet återremitterat öfriga frågor, hvilka i samma Betänkande upptagas; dock som till Lag-Utskottet ankomna protokolls-utdrag visa, hurusom Betänkandet i sin helhet blifvit bifallet af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Högvördiga Preste-ståndet den 22 samt af Hedervärda Bonde-ståndet den 15 sistlidne April, och tre Riks-stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet, jemlikt 87 § Regeringsformen och 3 punkten af Riksdags-ordningens 49 §, utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något utlåtande i anledning af framställda anmärkningarne ej erfordras; hvilket härmed hos Vällofliga Borgare-ståndet vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den \2 Maj 18 5 7. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 4857. Lag-VlshoCtels Utlåtande AJ:o 32.
1 \:o 32.
Ank. till Exp.-Utsk. den 14 Maj 1857, kl. G e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Helänkanden JV:is 12 och 13, det förra, öfver väckta förslag till dels upphäfvande eller inskränkning af börds-rätten, dels annan förändring af lagarne angående börd, dels ock upphörande af nabos och frälserälls-egares lösningsrätt, och det sednare öfver väckta motioner om förändring af lagstiftningen angående testamen/s-rätten samt gåfva af fast egendom.
Då Lag-Utskottet gjorde frågorna om testaments-rätten och gåfva af fast egendom samt om börds-rätten med vissa denna rätt underordnade ämnen till föremål för särskilda Betänkanden, antyddes redan, att emellan dessa frågor förefanns ett inre sammanhang.
Utskottet följde emellertid ett vid föregående riksmöten ölligt bruk.
De stadganden, som gällande lagstiftning innefattar i afseende å testaments- och gåfvo-rätten af arfvejord samt rättigheten att börda sådan jord, hafva dock en gemensam grund samt utgöra de egentliga uttrycken af det från vår äldre lagstiftning bibehållna så kallade arfvejords-systemet.
Detta sammanhang har ej eller blifvit förbisedt vid frågornas behandling inom de Riksstånd, öfver hvilkas anmärkningar det åligger Utskottet att sig yttra; och om än dessa frågor kunna och böra hvar för sig bedömas, synes likväl en sammanhängande behandling deraf leda till en större klarhet i uppfattningen och mera Bih. lill R.
Prof. 1856 $ 1857. 7 Sami. 1 A[d. 14 Haft. 1 2 Lag-VUkotlelt Ullålande N:o 32. säkerhet vid desammas pröfning.
Det är af sådan anledning, som detta Utlåtande upptager de ämnen, som, behandlade i ofvanberörda Betänkanden, blifvit af Riks-Stånden till Utskottets förnyade pröfning hänskjutna.
Med afseende å sakens väsende och de förhållanden, om hvilka fråga nu är, anser sig emellertid Utskottet ej böra afvika från den ordning, hvari ämnena blifvit af Utskottet skärskådade i förenämnda Betänkanden; i följd hvaraf Utskottet till en början till pröfning upptager de anmärkningar, som blifvit rigtade emot Utskottets lifver Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition, angående upphörande af börds-rätten istad samt åtskilliga inom Riks-Stånden väckta motioner, afgifna Betänkande N:o 12, deri Utskottet tillstyrkt, det måtte Rikets Ständer förklara: l:o att förslagen, angående upphörande af börds-rätten å landet, ej kunna bifallas; 2:o att yrkandet om upphäfvande af frälserätts-egares rätt att lösa skattejorden, då den säljes utom börd, ej förtjenar afseende; 3:o att framställningen, att den nabo medgifna rätt att i vissa fall lösa såld eller pantsatt fastighet i stad måtte upphöra, ej eller kan bifallas; 4:o att förslagen, angående inskränkning af den jord, som är underkastad börd och förändring af tid och sätt till börds-rättens utöfning, ej eller leda till lagstiftningens förändring i sådan syftning; och 5:o att Kongl. Maj:ts ofvannämnda Nådiga Proposition icke kan oförändrad antagas; men deremot, 6:o med anledning af samma Nådiga Proposition och de angående bördsrätten å landet väckta motioner, för sin del besluta en författning i enlighet med ett af Utskottet framlagdt förslag, åsyftande hufvudsakligen dels upphäfvande af börds-rätten i stad och förändring i tiden för utöfning af viderboendes och nabos lösnings-rätt, dels ock, hvad börds-rätten å landet angår, inskränkning i ej mindre hördemäns antal, än äfven de fall, då börds-rätten begagnas må.
Nu visa de till Utskottet från Riks-Stånden, efter föregången pröfning af omförmälda Betänkande, afiåtna protokolls-utdrag, hurusom Högvördiga Presteståndet och Vällofliga Borgare-ståndet till Utskottets ytterligare behandling återförvisat alla de frågor, som Betänkandet omfattar; men att Höglofl.
Ridderskapet och Adeln deremot bifallit de tre första af förenämnda punkter och återremitterat de öfriga, samt att Hedervärda Bonde-ståndet godkänt allt hvad Utskottet tillstyrkt, utom hvad beträffar frågan om frälserätts-egares rättighet att lösa skattejorden.
Lag-Ulskoltcts Utlåtande N:o 32. 3 då den säljes utom börd, hvilken fråga, som besvarats i 2:dra punkten, blifvit af detta Stånd till Utskottet visad åter.
Af denna redogörelse för Riks-Ståndens beslut följer emellertid, att två Riks-Stånd, lika med Utskottet, ansett de väckta förslagen angående upphörande af dels börds-r attén (Ilandetdels ock ilen nabo i vissa fall medgift a lösningsriilt of sold eller pantsatt fastighet i stad, ej kunna bifallas, och således att den förändring i gällande lagstiftning, som med berörde förslag åsyftats, ej bör ega rum; och som frågan om sådan förändring följaktligen, enligt RegeringsFormens 87 §, förfallit, påkalla ej eller de härutinnan inom öfriga två RiksStånd framställda anmärkningar något vidare yttrande å Utskottets sida.
Återstående ämnen utgöra deremot föremål för Utskottets ytterligare pröfning.
Dessa sönderfalla i tre hufvudsakliga frågor, nemligen: a) bör Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition antagas oför undrad eller förundrad i den af Utskottet föreslagna syftning? b) om och i hvad man bör börds-r ätten ä landet inskränkas? och c) bör frälserätts-egares lösnings-rätt till skattejorden, dä den säljes utom börd, bibehållas eller ej?
Vid sammanfattningen af dessa frågor har Utskottet antagit såsom ostridigt, att Rikets Ständer hysa den mening, att börds-rätten i stad skall, på sätt Kongl.
Maj:t i nåder föreslagit, upphöra.
Dertill har nemligen Bonde-ståndet, redan lemnat sitt uttryckliga bifall, och inom öfriga Riks-Stånd har ej eller någon röst höjt sig deremot, så vidt man ej bör spåra en obenägenhet för i frii gas täll d a lagreform i det af en talare i Borgare-ståndet afgifna yttrande: att man vill afskaffa börds-rätten i stad, emedan »man vill ha derifrån bort det gamla elementet, likasom detta redan blifvit utdrifvet från Borgare-ståndet», samt att, enär den rike lätt kan öfverrumpla den fattige, dennes fränder må hafva rätt lösa åter hans egendom, om de kunna få hjelp dertill; hvilket yttrande talaren önskat, att Utskottet, som, enligt talarens åsigt, »begagnat alla möjliga medel att försvaga det borgerliga elementet», måtte taga i öfvervägande, derest ämnet komrnc under Utskottets ytterligare behandling.
Utskottet har äfven efterkommit denna önskan; men i berörda yttrande har dock
Utskottet ej kunnat upptäcka något giltigt skäl för bibehållande af omförmälda börds-rätt.
Rättigheten att ega och förvärfva fastighet i stad tillkommer numera icke ,?7«r/3-borgaren uteslutande, utan state-borgaren i allmänhet; och derföre är svårt att inse, det börds-rättens upphörande skulle försvaga det »borgerliga elementet» i städerna.
De grundsatser, hvarpå yttrandet syftar, hafva långt för detta vikit undan för förnuftsenligare åsigter; och då man i dessa grundsatser funnit den enda förklaringsgrunden för börds-rätten i stad, torde man ej eller vidare kunna försvara densamma, helst sedan erfarenheten visat, att den i sin utöfning blott verkat menligt, ett förhållande, sorn, länge öfverklagadt, Rikets 4 Lag-Utskoltels Utlåtande N:0 32- sist församlade Ständer genom sitt, af allmänna meningen gillade, beslut om upphörande af denna rätt. sökt, och Kongl. Maj:t, genom sin ifrågavarande Nådiga Proposition, söker afhjelpa.
Oftanämnda yttrande har följaktligen icke rubbat
Utskottets redan uttalade öfvertygelse i denna del eller om antagligheten af den Nådiga Propositionen i hvad den angår upphörande af börds-rätten i stad.
Hvad åter angår börds-rätten å landet, hvarom Utskottet anser nödigt sig yttra, innan Utskottet upptager till bedömande hvad som blifvit anmärkt rörande det ämne, som i öfrigt utgör föremål för den Nådiga Propositionen; så kan, efter hvad ofvan förmäles, för närvarande icke vidare ifrågakomma att jemväl helt och hållet upphäfva denna rätt.
Två Riks-Stånds beslut i motsatt syftning lägga deremot hinder; och då dessa Stånd, eller Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet, representera jordbrukande klassen, måste den mening, som genom deras beslut blifvit uttalad, företrädesvis förtjena afseende.
Det är ock på sådan grund, som flere talare inom Borgare-ståndet påyrkat frågans återförvisning, pä det Utskottet, efter inhemtande af hvad i öfriga Riks-Stånd förekommit, måtte blifva i tillfälle att, med afseende derå, sig ånyo utlåta.
Då nu Bonde-ståndet bifallit Utskottets förslag till sådan ändring i JordaBalkens 6 Kap., som inskränker börds-rätten å landet; dä inom Ridderskapet och Adeln ej eller någon talat emot inskränkning af denna rätt; och då inom Borgare-ståndet den åsigt allmänt gjort sig gällande, att börds-rättens upphäfvande i främsta rummet vore önskvärd, hvilken åsigt ock delats af åtskillige talare inom Preste-ståndet, der llertalet af de ledamöter, hvilka i öfrigt sig yttrat, ej eller motsatt sig en till inskränkning ledande lagförändring; — torde kunna för ostridigt antagas, att Rikets Ständer, lika med Utskottet, anse en sådan inskränkning af börds-rätten å landet böra ega rum, att de mest öfverklagade missbruken och olägenheterna af denna rätt, så vidt ske kan, undanrödjas, om än meningarne i afseende på sättet för inskränkningens tillvägabringande äro delade.
I sednare hänseendet förekomma två hufvudsakliga menings-brytningar, den ena att, på sätt Herr Adlercreutz, i sin emot Utskottets förslag afgifna reservation, yrkat, bibehålla bördemännens antal oförändradt, men inskränka den jord, som bördas må; och den andra att, i enlighet med hvad Utskottet föreslagit, inskränka bördemännens antal.
Den förra meningen, som ej fått något understöd inom Borgare-ståndet, har ej eller blifvit förordad af mer än en talare hos Ridderskapet och Adeln samt af några Preste-ståndets ledamöter.
Och för denna mening hafva andra skäl icke förekommit än de, sorn blifvit åberopade af reservanten, hvars förslag är hemtadt från Lag-kommittéens förslag till Civii-lag.
Med bibehållande af bördemännens antal oförändradt öfverensstämmer dock ej att göra den föreslagna inskränkningen i den jord, som bördas må.
Enligt Lag-Utskottets Utlåtande N:o 32. 5 den åberopade reservationen skulle nemligen hufvudsakligen den jord vara underkastad börd, som man ärft efter skyldeman i rätt uppstigande led eller efter skyldeman å sidan inom börden, der samma jord i arf kommit från skyldeman i rätt uppstigande led, af hvilken man sjelf härstammar.
Men i detta fall kunde börd af säljares föräldrar eller förfäder aldrig komma i fråga, ty omöjligen kan en arfvinge i nedstigande led hafva ärft jord efter t. ex. farfader, så länge fader lefver.
I en händelse skulle tilläfventyrs föräldrar eller förfäder kunna komma att börda, eller om en af dem sålt sin arfvejord till någon i rätt nedstigande led och denne sedan säljer jorden.
Men detta förhållande vore ej det allmänna, ej regeln, utan ett undantag från den princip för börds-rätten, som Lag-kommittéen, genom omförmälda bestämmelser, sökt med stränghet genomföra, eller efterkommandes presumerade kärlek till från fäderna arffallen jord.
Af sådan anledning upptog ej eller Kommittéen bland bördemän säljares föräldrar och förfäder.
Denna omständighet hindrade jemväl Utskottet att söka målet på nu omförmälda sätt.
Det skulle i allt fall hafva ledt till en alltför omfattande förändring i denna del af lagstiftningen eller rätteligen till adopterande af ett helt och hållet nytt system i afseende å omfånget och utöfningen af en rätt, hvars försvarare dagligen minskas och hvars bestånd oj eller torde blifva särdeles långvarigt.
Vid sådant förhållande tvekade ej Utskottet att fortgå på den bana, som fordna lagstiftare beträdt, då de funnit nödigt att förekomma börds-rättens missbrukande, eller att inskränka bördemännens antal.
Visserligen finnes af Riks-ståndens förhandlingar i ämnet, hurusom enstaka talare för målets vinnande anvisat särskilda andra medel, såsom att förkorta lagfartstiden; — att stadga, det den bördeman, till hvilken säljaren hembjuder sin jord, bör inom viss tid, t. ex. en månad, anmäla, huruvida han vill köpa jorden, vid äfventyr att eljest vara utesluten från börds-rätt till samma jord; — äfvensom att förklara, det »inom nu bestämda börde-led endast säljarens närmaste arfvinge eger rätt till börd»; —-
Men dessa förslag hafva endast varit uttryck af enskildes åsigter, hvilka oj, åtminstone uttryckligen, vunnit något understöd.
Det oaktadt har Utskottet tagit detsamma i öfvervägande; men om det lämpliga deri är likväl Utskottet tveksamt.
Vidkommande lagfar(stidens förkortning, så är dock ostridigt, att man på denna väg äfven tillförene sökt förekomma olägenheterna af börds-rätten.
Enligt ursprungliga lydelsen af 5 Kap. 1 § Jorda-balken skulle nemligen den bördeman, som ville börda såld arfvejord, inom natt och år från tredje uppbudet genom penningars insättning i Rätten bevara sin börds-rätt.