Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Med en lön af 20 till 50 kronor i månaden måste dessa hålla sig med logis, kost, kläder och tvätt.
Räcker detta alltid?
Blir något öfver till nöjen och ålder- dom?
Sträfva de icke också för andra?
Många ha väl föräldrahem, hvarifrån de ju erhålla någon hjälp, men i flere fall stå de utan eller äga så fattiga sådana, att de snarare få hjälpa till med det lilla de förtjäna.
Och hvilket arbete sedan!
Stående från morgon till kväll, oftast oupphör- ligt flyttande fram och åter tyngre och lättare bördor.
Och ständigt måste de visa samma tå- liga intresse, samma artiga väsen, hur det än månde se ut inom dem.
Men hvilken matmoder liar ej fått vidkännas sin t jänstflickas buttra humör emellanåt — ja, blifvit snäst — ja, fått släppa till litet af porslinet då och då, när » slafvinnan » ansatts af det dåliga lynnet eller tycker att hon bör hämnas liden eller inbillad oförrätt.
Stackars den butiksflicka, som försökte prak- tisera dylikt!
Tagen äfven upp butiksflicksfrågan.
mina da- mer!
Tjänarinnan oeh fabriksflickan.
Att tjänarinnan .är mer bunden och att hen- nes tid är mer upptagen än fabriksflickans är sant.
Men är nu i själfva verket den senares ställning så mycket bättre och eftersträvansvär- dare än tjänarinnans?
Ja, kanske, om man ser den med af socialistiska idéer och agitatorer skärpt Bland nu befintliga Cacaosorter intages säkert förnämsta platsen af blick; men ifrån moralisk, etisk och sanitär, ja, ifrån rent kvinnlig synpunkt är den det sanner- ligen icke.
Och det vore väl äfven värdt att belysa fabriksarbeterskans lif, hennes arbete och behållning däraf för lifvet samt uppdraga några paralleller mellan henne och tjänarinnan, isyn- nerhet för den sistnämndas skull, efter som fa- briksarbetet står i så mycket högre kurs hos henne.
Fabriksarbeterskan har sin frihet under de tolf ä fjorton timmar fabriken icke tager henne i anspråk — det är sant — men låtom oss då se just på hennes arbete och arbetets beskaffenhet!
Under de tio ä tolf timmar hon arbetar på fa- briken, vare sig den är af ena eller andra slaget, är hon tvungen att utan uppehåll utföia ett en- sidigt, enformigt, mången gång själsdödande arbete, måhända utan att under hela denna tid få ändra ställning, och utan tillfälle för själs- och kroppsförmögenheter att utveckla sig — då åter en tjänstflickas många olika bestj ' r gifva kroppen en hälsosam rörelse och adla så- väl hennes förstånd som eftertanke.
Under sin tjänstetid utbildas ju ofta tjänarinnan till en duglig, mångkunnig kvinna, som sedan själf ordentligt kan sköta om sitt eget hushåll och egna barn.
De många oordentliga arbetshemmen i våra dagar, de många slarfviga, okunniga, slöa mödrarna och hustrurna hafva väl oftare sitt ur- sprung från fabriksflickornas led än från tjäna- rinnornas.
Och det är ju ej gärna möjligt annat I Dessa stackars flickor, hvilka kanske redan som barn kastades in i fabrikens damm-mättade » grottekvarn » och där dag efter dag arbeta som automater och, sedan fritimman slagit, i de flesta fall gå till ett » hem », där de » innebo » och där de knappast hafva ett hörn, som de kunna kalla sitt, kunna ju icke under sådana omständigheter ägna sig åt husliga sysselsättningar eller på nå- got sätt dana sig för det kall, som väl dock äfven fabriksflickan innerst känner vara sitt — makans, moderns och husmoderns.
Att det likväl fin- nes fabriksflickor, som hafva hem och föräldrar, under hvilkas vård de stå och att förhållandena för dessa då äro gynnsammare, kan icke förne- kas.
Förutsättningarna att lättare falla offer för sjuk- dom och allmän svaghet äro ock större för fa- briksarbeterskan än för tjännarinnan.
Först och främst ligger det en sådan förutsättning i själfva arbetets natur, och sedan lika mycket i dietiska förhållanden.
Dä den tjänande flickan i regel får stark, god och närande föda på regelbundet åter- kommande tider, får kanske hennes syster på fabriken en knapp och näringsfattig sådan, ja, hon lefver kanske icke så sällan af kall, torr mat och kaffe.
Och om hon, förutsatt att hon är i saknad af föräldravård, genom sjukdom skulle blifva urståndsatt att arbeta, hvem tar då en vänlig och vårdande haud om henne?
Ar hon icke då bra mycket sämre lottad än den tjänande flickan, som väl i de allra flesta fall kan påräkna hemmets tillsyn och läkarevård.
— Om fabriksflickan af sin aflöning kan göra fler besparingar än tjänstflickan, lämnas därhän; båda hafva en » tidsenlig » fallenhet att offra en stor del af sin förtjänst på onödiga lyxartiklar, och den förstnämnda har blott bättre tid och tillfälle att plottra bort sina pengar äfven på sällskap och nöjen, dessa icke alltid af bästa slaget.
Huru skall hon ock kunna välja det bästa, oerfaren som hon är, omgifven som hon kanske varit på fabriken af dåliga och lättsinniga kamrater, utan någon som vill varna, stödja och leda henne?
Tjänarinnan åter kan icke, om också omedvetet, undgå ett godt hems och goda bildade männi- skors uppfostrande inflytande.
* üp notisboken.
I d u n s t r y c k e r i — k u n gl.
h o / b o k tryckeri.
En underrättelse, som nog k o m - mer att intressera vår tidnings hela läse- krets, hafva vi att här meddela, den näm- ligen, att h. maj:t konungen den 3 dennes behagat tillerkänna Iduns tryckeri titeln kungl.
Som bekant är Iduns tryckeri ett af landets största och bäst kvalificerade, och från detsamma har utgått en hel mängd framstående arbeten.
Vi vilja här ur mängden endast erinra om det af konungen bekosta- de praktverket öfver svenska statens gobeliner 1897 af hofintendenten Bottiger, praktupplagoma af Snoilskys » Svenska bilder » och Anna Maria Lenngrens dikter, k. Akademiens för de fria konsterna festskrift, den svenska originalupplagan af Dorés bibelverk och nu senast med anledning af konungens regerings- jubileum utgifra praktupplagan af högstden- sammes dikter, d:r Rydfors ' arbete » Konung- Oscar II och Sveriges folk » samt d:r Lincks » Konung Oscar I I » ra.
F ö r arbetsgif ' vande och arbetssökande d a m e r a t t b e a k t a ä r den tombola, som inom kort kommer att anordnas i och för anskaffande af grundmedlen till den under sommaren i n:r 31 — 32 i tidskriften Idun utförligare omnämnda arbetsbyrån för hufvudsakligen praktiska hand- arbeten, en förmedlingsbyrå dit allmänheten skal!
kunna vända sig vid tillfälligt behof af hjälp.
Den med arbetet innomhemmetöfverhopadehus- modern skall där finna biträde på hemmets alla arbetsområden; den unga damen eller ungkarlen, hvilka ej inom familj hafva att påräkna tillsyn och hjälp vid underhållandet af toaletten, skola där kunna skyndsamt få bristfälliga klädesper sedlar iståndsatta.
På byråns olika afdelningar skola förekomma enklare klädesömnad, linne- sömnad, märkning, spets,-gardin och strumpstopp- ning, handsktvätt, m. m.
Till försäljning skall äfven mottagas alster af konstslöjd och finare handarbeten.
Byråns hufvudsyfte skall blifva att hos all- mänheten skaffa snabb arbetsförtjänst för de obemedlade damer ur de bildade klasserna, hvilka äga erfarenhet och skicklighet i utförandet af hand- arbeten af hvarjehanda art, och hvilka, ' om verklig arbetsförtjänst mera än hvad nu är fallet beredas dem, skulle blifva i stånd att hålla nöden, den bittra, outtalade nöden från sin dörr.
När dagen för tombolan blir bestämd, kommer notis därom att inflyta i tidningarna och på sam- ma gång plats att uppgifvas för mottagande af de gåfvor till tombolan, som en för företaget in- tresserad allmänhet kan blifva sinnad att lämna.
K v i n n a n i k a t e d e r n.
» Om rättegången i tryckfrihetsmål » är det ämne, som Sveriges för- sta kvinnliga universitetslärare, docenten juris dr Elsa Eschelsson, valt för sina första offentliga före- läsningar, hvilka togo sin början forliden lördag kl. 11 f. m.
Den första föreläsningen, som be- handlade tryckfrihetsbrottens begrepp och en framställning af kvarstaden, var synnerligen tal- rikt besökt.
E n s t j ä r n a å t » s t j ä r n a n ».
Fru Sigrid Ar- noldson-Fischof hade här om dagen enskild audi- ens hos konungen, som därvid till den firade sångerskan, hvilken förut är innehafvarinna af » Literis et artibus », öfverlämnade denna medalj med briljanterad krona.
Så vidt vi veta, har den- na utmärkelse förut endast tilldelats följande svenska sångerskor: Jenny Lind, Christina Nils- son och Mathilda Taube, f. Grabow.
Ett artisthem.
Den kända målarinnan fri- herrinnan Emma Sparre, som under flere af de senare årens somrar bott i Bättvik, har i Sjur- berg, c:a 3 kilometer från Rättviks station, in- köpt ett jordområde å höjden bredvid landsvägen och där åt sig uppfört en antik bostad.
Väggar- ne äro af rundtimmer, och det första, stora rummet man inträder uti är försedt med öppen spis, å hvilken ägarinnan själf med smak utfört mindre fresker.
Sängen i detta mur är väggfast och försedd med en s. k. terre.
Flere antika möbler, inköpta i orten, pry- da för öfrigt rummet.
Bredvid detta rum finnas gästrum och kök.
Från det första rummet ledet- en trappa i antik stil upp till sofrummet, utanför hvilket ligger ett » burspråk » med den vackraste utsikt öfver Siljan och Leksandsbergen.
Fönstren äro infattade i bly.
N y a s i d e n p r o f v e r för säsongen hafva till- sändts oss från den välbekanta firman Schweizer &amp; C:o i Luzern (Schweiz), och visa de genom sin såväl godhet som rikhaltighet, att nämnda firma fortfarande står på höjden af hvad vår tids fabri- kation har att erbjuda i denna bransch.
Firman säger sig ock i skrifvelse till redaktionen hafva allt skäl att vara nöjd med sin annonsering i Idun, emedan flertalet rekvirenter från Sverige-just åbe- ropa sig på denna annons.
• _ HULTMANS CACAO i — * - 1 Redan 1888 intygade prof. Joh.
Lang 1 L-und, att Huitmans Cacao var fullt lika med van rfoutens Cacao.
Huitmans Cacao kan således varmt re- kommenderas till hvarje husmoder.
IDUN 1897 Teater och musik.
Det parti, hvarmed I ' m Sigrid Arnoldson afslutade sitt senaste gästspel härstä- des, var Julias i Gounods opera » Bomeo och Julia ».
Att fru A. under detta gästspel visat sig som en verklig konstnär, torde de flests vara ense om, säga på somliga håll hvad man vill.
Och detta bekräftades ännu mera genom hen- nes förträffliga utförande af Julias ingalunda lätta roll.
Näst Lakmé sätta vi denna uppgift för fru A. främst bland dem, i hvilka hon här uppträdt.
Hur fint var ej hennes spel, hur vac- ker hennes sång!
Oaktadt stämman ju som be- kant ej är stor och stundom kan förefalla något spröd, förmår sångerskan att, då så behöfves, förläna den både; volym och klang, som göra den väl gällande äfven i ensemblen.
Fru A., som denna gång härifrån medför en rik skörd af lager och blommor, har vid hvarje afton haft att glädja sig åt fullt eller nästan fullt hus och det lifligaste bifall.
— S ö d r a teatern.
Det skrattades så kraftigt och hjärtligt där uppe på Mosebackehöjden i måndags kväll, att det bör ha gifvit eko öfver half va staden.
Och det ekot skall helt visst locka en ringlande lång ström af teaterbesökare upp genom hisskorgarne de närmaste veckorna.
Hvad som slik kraftig verkan åstadkom var » Den förlorade sonen », en fransk fars af två fransk- franska herrar, en galenskapernas galenskap, som nu öfversattes på det gemytligaste » Söder » - mål af » Södrans » dugande krafter.
Någon specifika- tion är lika obehöflig som ogörlig på en vinkel- hakes knappt tillmätta utrymme.
Alla voro med och alla voro bra.
Men allra bäst var frö- ken Hjorth, när hon dansade sin stora spanska dans i andra akten.
Det tyckte hela publiken och det sade den ifrån, så att gipsen rök från taksparrarne.
Ja, nöjda voro vi, så nöjda till och med att vi på hemvägen lofvade oss själfva att tiga still om den s. k. förpjäsen.
Dock må det vara oss tillåtet att antyda, att den slutar vid pass kloc- kan 8.
— Musikföreningen gaf sin första konsert för säsongen i går torsdag.
Vi kunna af naturliga skäl nu endast nämna, att programmet upptog F. Mendelssohns berömda oratorium » Paulus », och att bland de under professor Nerudas ledning medverkande funnos sådana förmågor som fru Dina Edling, fröken Ester Sidner och hr Salomon Smith.
Till ett närmare omnämnande få vi åter- komma i nästa nummer.
— Fru Dagmar Möller gaf i tisdags åter en af sina omtyckta romansaftnar, denna gång efter ett alltigenom danskt program.
Ej mindre än nio olika tonsättare voro representerade, däri- bland Gade, Heise, Lange-Müller m. fl.
Med fru Möllers särdeles framstående egenskaper som romanssångerska — i denna bransch står hon otvifvelaktigt främst hos oss - var det gif- vet, att de sinsemellan så olikartade sångerna skulle komma till sin fulla rätt.
Den friska och varma stämman, hvars höjdtoner äro något tun- na, stödes af ett klart och korrekt textuttal, en intelligent uppfattning och ett alltigenom konst- närligt utförande, hvadan framgången på förhand är alldeles gifven.
Bland sånger, som särskildt tycktes slå an, torde böra nämnas Heises » Lille Karen », Gades » Farvel lille Grete! » samt Lange- Müllers » På fjeldet » och » Alverden er syg ».
Vär- defullt biträde lämnades af hr Oskar Lejdström, som metl vanlig omvårdnad och vid god disposi- tion utförde ett par sånger och tillsammans med soarégifvarinnan en duett » Sommerfuglefangst » af Steenborg.
Ackompagnemanget sköttes hela aftonen på det förträffligaste sätt af hr Wilhelm Stenhammar.
Publiken var ganska talrik, men märkvärdigt nog ej fulltalig.
t Filharmoniska s ä l l s k a p e t ämnar under inneva- rande musikår gifva tre abonnementskonserter under ledning af sin dirigent hr Vilhelm Sten- hammar.
Programmet till första konserten, hvil ken skall äga rum inom fem veckor, är samman- satt af V. Stenhammars invigningskantat till årets Stockholmsutställning, Joh.
Brahms här hittills okända Bhapsodie ur Göthes » Ilarzreise » (för altsolo, manskör och orkester), Spinnvisan och Balladen (för fruutimmerskör, sopransolo och orkester) ur B. Wagners » Flygande Holländaren » samt orkesterstycken och solosång.
R o m a n a r k e t f ö r v e c k a n måste på grund af detta nummers stora om- fattning uteslutas, och medfölja i stället t v å romanark i nästa vecka.
Ju velerare K.
A N D E R S 1 Jakofostorg- 1.
O N Gn 355 septembersaga.
Af Mari Mihi.
^ J e n däfna, » lånlösa höstkvällen hade skrämt inom hus alla badgäster, som ännu dröjt sig kvar på Saltskär, hade drifvit dem in i sina gistna, oeldade korthus, där cle sutto och kurade i skumrasket omkring tebrickan, under det her- rarne med dvalna händer ordnade de tjugusex papperslapparne på femtioälfva olika vis för att få en kvistig vira bedrifbar, innan de med en hopplös axelryckning, följd af en hädelse åt lyckan, slängde dem i bordet och satte beten.
Strandpromenadens långa länga, döpt, jag vet ej hvarför, till Den smala vägen, tycktes ändt- ligen börja uppbära sin trånga titel.
Trist och enslig låg den där, trumpet bidande öfvergifven- heten; dess djupa, regnbundna flygsand förrådde ej mera något namn, vårdslöst tecknadt med parasollspetsen af en sysslolös, behandskad hand, präglades ej som förr af tenniskängornas rutade gummisulor.
Men då och då singlade sakta ett vissnadt, frostbitet kastanjeblad ned till dem, som fallit förut, småningom samlades de därnere att skrumpna, multna och förintas, de fordom lyck- liga, som skälft af fröjd, af minutens jublande fröjd vid vindens svala, flyktiga kyss.
Villa Vestra, Saltskärs stoltaste sommarpa- lats, bjöd dock i sorglös dristighet nordens kulna, skumögda september spetsen, där den låg och tindrade likt en exotiskt ' brokig japanesisk pap- perslykta i en syrénberså.
Från de öppnade fönstren vällde i vida vågor ett stort, varmt ljus- sken, hvars skilda reflexer mot det vindlösa hafvets kvällsömniga dyningar togo sig ut som slingrande, trollguldskimrande spiraler, de där långsamt och beständigt tycktes borra sig ned i det svarta, blanka djupet.
Ett tjogtal väl klädda, leende och världsvana män och kvinnor sade hvarandra små älskvärda elakheter på ett stilla och fridfullt, kanske litet vårdslöst sätt i den rymligt tilltagna salongen, hvars fadda karaktär af tillfällighetsbostad skick- ligt maskerades af en massa moderna, praktiska och stillösa möbler jämte hvarjehanda grann- låtsgrejor från alla fyra väderstrecken, en sam- mangyttring, hvari särskildt yngre fruar älska att gifva gestalt åt förlofningstidens skiftande funderingar på det blifvande hemmet, och som förvandlar det, hvilket annars så att säga skulle stöta i möbelmagasin till det trefligaste tillhåll man någonsin kan drömma sig.
Jag har ofta tänkt, att om någon fjärrskå- dande » modern aand » ville stänga till ett dylikt rum och bryta axet af nyckeln samt lagligen förordna, att det ej finge öppnas på ett par hundra år, skulle det framställa en vida mera helgjuten bild af vår tid samt det i mångt och mycket konstiga och beaktansvärda och fina och idiotiska däri, än hvad ett dussin senfödde forn- tidsforskare kunna rå med, de där en gång skola slå sig ned och med tillhjälp af de kul- turhistoriska samlingarnas årtullar och urvisare arbeta sig skalliga för att fröjda en häpen värld med skildringen af, huru du och jag egentligen hade det i nådens år 1897.
Detta är en tanke, som fördelaktigt skiljer sig från de flesta andra därutinnan, att den måhända vore värd hand- lingens äreskrud.
Saltskär hade från begynnelsen varit ett skäligen anspråkslöst samhälle, som låg och sof borta i en afkrok, där Bohusläns kala klippor halka ned i Kattegatt, en bortskymd plats i lä om stora stråkvägen, där man badade och seg- lade, skvallrade och friade på ett mildt och öf- verseende sätt, som hade föga gemensamt med yrkesbadorternas skandalhunger och toalettom- byten.
Så hade det varit, och så vore det väl än, om inte Lizzie Wahren råkat dödligt stöta sig med de öfriga direktionsmedlemmarna i Marstrand och likt Aeneas kuskat i väg att eröfra sig ett nytt rike.
Hon hade hört Saltskär omtalas såsom en slags halfvild näjd, och som det äfventyrliga alltid haft sin dragningskraft, for hon dit med sin kammarjungfru, sina pudlar, sin Fritz, sina nitton koffertar och sin dotter.
Ortens stillsamma, beskedliga societet verkade för mycket kalikå; endast ett fåtal däraf be- fanns tillräckligt märkvärdigt att slippa in i Villa Vestra, men till förstärkning lät hon i dussintal sina vera-violettadoftande biljetter med de ut- dragna, svårlästa bokstäfverna löpa riket rundt med upprop till sina vintervänner att hjälpa henne slå ihjäl eremitstämningen på Saltskär och att göra platsen på modet.
Bingar, Broscher, Armband; Kedj e armband, Bref besvaras Kedjor, Nålar, omgående Så kommo Brandlings dit med Berndt Bergk och Tarras Ulff jämte en del älskvärda och väl- uppfostrade dagdrifvare, som jagat på Vallo ett par veckor mot sensommaren, så att sedan ytterligare ett slags pensioneradt, preussiskt Gud-vet-hvad-Bath samt en gammal siratlig mrs Leighton med fyra långa, slanka, evigt rod- nande döttrar blifvit indragna i cirkeln, fick Lizzie Wahren slutligen ihop ett litet elithof, som hon styrde med den samlade erfarenheten af ett obestämdt antal säsonger.
Många människor undrade och undra för- modligen ännu, om fru Wahren någonsin haft hvad man kallar tråkigt, om hon lefvat hvardags- människans gråa lif en enda dag af sin fladdrande lyxtillvaro.
Att spåra det i hennes drag hade aldrig gått för sig, och inte var det stort värdt att komma med några enfaldiga funderingar, om hon sörjt sin dotters fader, ty Hack Wahren hade hunnit ställa till med så mycket krångel och vidlyftigheter under den korta tid, som blef hans, att då han för evigt lade ihop sina spotska ögon efter sin sista filet å la Wahrendorff, fanns det inte en lefvande själ, som önskade honom tillbaka till denna jordiska skröpligheten.
Med sin af sporttermer och slangord myll- rande, på de mest oväntade uppslag bjudande konversation, med sin ypperligt eleganta, orm- likt smidiga figur, iförd en toalett, hvilken mera stämde med hennes utseende än ålder, föreföll hon baron Brandling föga olik den stolta, strå- lande flicka, som satte hans äfventyrarehjärta i brand i midten på 70-talet, då han tog sina första fjät på politikens vingliga, försåtliga stråt.
Flott karl för resten, Erland Brandling, och den ende man i världen, till hvilken Lizzie Wahren tvingats se upp; alla de andra hade endast sett upp till henne.
Han lefde midt uppe i striden, stod där rak och förbindlig med sin orubbliga tro på lyckan i politikens och konjunk- turernas svindlande hvirfvel, rastlöst kämpande för.
sitt långsamt vikande partis bestånd och sin ställnings hållbarhet med ett lejonmod, som förde tanken långt tillbaka, bort till renässan- sens storsvenske hjältar, hvars direkte ättling han var.
Då och då lyckades han fördelaktigt afyttra en skog eller löpte någon af hans hästar sig till ett pris, hvilket skänkte både ägaren och djuret en smula andrum.
Han hade en fenome- nal förmåga att jonglera med sina affärer, att med yrkesspelarens fatalistiska kallblodighet se den mest kritiska situation i hvitögat; han skulle gjort sig ett namn som finansminister i Portugal, ehuru det torde vara osäkert, om han skulle antagit en kallelse därtill.
Dottern var i allo fadern lik, en duktig, ostyrig tös, ett världens barn, en ärkesnobb med armar och ben, som slängde åt alla tänkbara håll, men alltid med en viss grace, fullflugen i alla sorters onyttiga talanger samt hjälplöst okunnig om till och med begreppet huslighet.
Med sitt ötver öronen nedkammade, rika, burriga hår, gult som korset i Sveriges fana och fritt från svenskornas ledsamma nationallyte att för- tunnas vid tinningarna, med sin högblå, dristiga blick påminde långa Mari Ann närmast om en vacker, äfventyrslysten page från drottning Kerstins glada hof.
Sedan hon till banjo sjungit några af Yvette Guilberts och Cissie Lofthus ' visor, med öfver- dådig lefnadslust ackompagnerade af hennes från allt slags pryderi kemiskt rena fölungs- fasoner, hvilket allt drifvit purpurn högre på de fyra misserna Leightons mjälla, anglosachsiska persikokinder, strök hon omkring en stund bland sällskapet, lotsande sig fram mellan atenienner och konsolbord, urnor och blomstergrupper med samma säkerhet som ett skalligt boulevardlejon på Pavillon d ' Armenonville, muntert pladdrande en hel hoper, som alldeles lika gärna kunnat förbli osagdt, tills hon hamnade bredvid honom, som en gång varit hennes skolflickskärleks blå- aste dröm.
Hans granne vid supén hade nyss dragis sig tillbaka för att intaga sina järnpiller, och nu satt han där vårdslöst tillbakakastad i en emma med blicken ännu dröjande vid den dörr, hvarigenom Märta Wahren försvunnit.
Nej, det var inte mycket kvar af det, som gjort Berndt Bergk till » den vackraste karlen på sin tid ».
Det glesa håret hade ljusnat starkt vid tinningarna, den skarpa gåsfoten vid ögon- vinkeln samt de bruna, ovaxadt nedhängande mustascherna gåfvo något trött och utslitet åt den högdragna, härjade profilen.
» Har du några cigaretter på dig?
— Jaså, tack!
Murattis, nåja di går ju an.
Märkvärdigt, att du aldrig fått smak på Fennia.
— Isch, hvad tror du det bekomme] - mig, om gumman Leigh- Silfverarbeten, Bordsilfver.
S o l i d a s t!
IDUN 350 H (B: Ti s » H J » rf- &amp; ton ser härsken ut, när jag bolmar på ett litet tag.
Den svarta boken säger — har du hört att jag döpt la chronique scandaleuse till det; man bör ju vara fosterländsk, det ligger i luften p r — nåja, den påstår, att gumman näppeligen gifvit upphof åt fyrväpplingen samt att de inte heller äro systrar, utan att hon är en ljuf för- ening af duenna, hårfrisörska och maskös, och att de om vintrarne uppträda på The Empire under namn af The Four Poppies, omoraliskt sprattlande med benen och sjungande Down the Leicester Square med mera dylikt.
Jo, så ' na bekanta har man.
Hvad tycks om det? » » Nå än se ' n, hvad bekommer det oss.
Men vet du, Mari Ann, jag tycker inte om, att du är så där begifven på nikotin.
Det kan då aldrig vara nyttigt för fruntimmer.
Jag kände en ung — » » Fägnar mig obeskrifligt, att du värdigas in- tressera dig för mitt enkla välbefinnande, » kom det ur ett rökmoln, som kunnat döda en bikupa.
Därpå en oktav lägre: » Nå, har du letat upp några nya fullkomligheter hos prinsessan?
Såg just, att du fått språklådan på vid gafvel under supén — hon gaf dig ju till och med ett slag med solfjädern, ett sådant där som Beezké bru- kar få af Emma Calvé i Carmen.
Hade aldrig tänkt, att Märta kunde gå så långt i likhet med oss andra svaga, syndiga människor. » » Men, mitt älskade barn, tror du inte som jag, att vi sysselsätta oss litet för mycket med fröken Wahren.
Det bästa vi kunna göra vore nog att lämna henne fullkomligt i fred.