Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
AGDA. där examinerar henne.
Det är inte underligt, om hon rodnar, då du så Om jag vore i Esters ställe
skulle jag svara, att jag har rätt att ha ljus i mitt
rum hela natten, om jag vill.
(Sakta och bönfallande.) O Helge, fråga henne ingenting mer nu!
Tala med henne ensam.
HELGE (med höjd röst).
Hvarför rodnade du, Ester?
ESTER (ser sig omkring med en utmanande blick på alla ligen med ett litet trotsigt skratt).
de närvarande och säger slut-
hörda brottet att somna från ljuset.
Jag får väl då bekänna, att jag begick det oerHELGE (tonlöst).
SORGLUSTIGT TAL- SÅNG- OCH DANSSPEL i TVÅ AFDELNINGAR OCH SEX INDELNINGAR.
Uppfördt på Kongl. Theatern i Mars 1846.
STOCKHOLM. 1846.
Wilhelm, hans son " G.
Sven Ersson i Hult, "
Nämndeman
Ola i Gyllby, förmögen "
Pfeiffer. bonde
Britta, hans dotter M:lle Torsslow. Jan Hansson vid Sjön, Hr L.
Kinmanson. torpare Annika, hans hustru Fru Wennbom.
Anna, deras dotter " Hjortsberg.
Per, Sven Erssons dräng " Jolin.
Bengt på Åsen } bonddrängar { Hr Pettersson.
Hinrik i Backa } { " Dahlgren.
Nils Jonsson, kallad "
Löpare-Nisse, en äldre bonde En Betjent hos " Lemos.
Brukspatronen Bondfolk.
INDELNINGEN eller TAFLAN.
(^Gårdsplatsen framför Sven Erssons präktiga, rödmålade byggning.
På alla sidor löfskog.^)
(^komma från skogen, bärande en hvalfbåge, sammanflätad af löfqvistar^)
Så ja, Stina, nu ha vi pynta' och klädt alle uthusa så gröne med midsommers-löf, så det ser, förbann' mej, ut som hele Wermlands Fältjäger-regemente stog oppstäldt der nere på bakgåln.
(^De sätta upp löfbågen öfver stugdörren.^)
Hej, nu ser fader Nämndemans byggning rar ut, så det förslår, sa'n!
(^Vexelsång^)
Som en herrgålspiga på dans; Är röder i syna och ser oss an Ur en löfvekrans -- --
Det är bra -- Hoppsasa!
I måronafton är midsommarsvak --
Jänta mi', Då ska vi Kasta bena kring vägg och tak!
Och tänk, när vi kläda med löf en gång Våran egen stuga, min snut!
Och dansa kring egen vår majistång -- Säj, hur ser du då ut? -- --
Jo, så kry Som ett ny, Och röd på kind som ett nämndemanshus.
Jag, för mej, Tar i glädjen ett lite rus!
Hvad det li'r, så få vi nock bli statfolk åt fader Nämndeman, och då kan vi lefve godt och inte behöfve släpe som simpelt torperfolk, såsom di der fattige Jan Hanssons nere ve sjön.
Nej, tack vackert! -- Och se den, som jag slätt inte niger för, det är Jan Hanssons Anna ve Sjön, fastän ho gubevars! ser förnäm ut och svänger sej om söndagera i den der storpreckige klänningen, som ho feck åf Mamsell Lotta på herrgåln.
Alltse'n ovänskapen ble mellan fader Nämndeman och gamle Torper-Jan, har jag inte kunnat tåle hele det der trasfölje.
-- Var det inte bra besönnerligt ändå, att den der fattige torperstackern våga' sätte sej opp imot fader Nämndeman, som är så rik och mäktig?
Han vittna' ju imot honom på tinge?
Ja, ser du, saka var så, att fader Nämndeman råka' i hastigheta fälle en hop timmer på grannskogen, ser du, och det had' han just inte rätt te, ser du.
Men ingen skull' ha kommet på honom med'et, om inte den der förgiftige saten Jan Hansson hade vittnat imot'n, och ställt så te, att fader Sven slutligen ble öfverbevisad, och då ble det ett förbaskadt spetakel.
Hjelpen var, att han är så förgrömt rik, annars had' han nock fått slå vantera i borde och panketera.
Men ser du skamma, Stina, skamma -- det var det varste åf alltihop.
Fader Nämndeman går allt och gäller i sockna för te vare en svår och styfsint och näre på elak karl, och det är bare hans urimlige förmögenhet, som gör, att alle mennisker stryker på foten för'n.
Men di må säje om'en hvad di vill, så är han en bra husbonne lell, och förhåller oss inte vår rätt, när vi gör hvad vi ska'.
Derför tycker jag om'en, jag, och om mor Lisa med.
Jag råka' nyss Anders, drängen deras, oppe i hage, och du må tro, att jag slängde duktige snäsord åt'en.
Och när jag möter Jans Anna ibland bort i skogen, der ho valler far sins kretur, så skrä'r jag inte heller orda, det vet jag.
Men ho är e tåcka dålighet, så ho svarer ingenting, utan går sin väg, så en får intnå hugg på'na.
Ja, mins du, han påstog te och med en gång, att Torper-Jan bare for med redlighet och rättvise, då han vittna' mot fader Nämndeman.
Jo, jag mins'et nock.
Du skull' se honom ibland, när han kommer frå skogen om aftnera; då är han så spelande gla, att han hopper som en tätting och sjonger på landsvägen.
Men så snart han kommer inom dörra här hemme, så är det blankt slut med lustigheta, änna precis som en skull' slå igen ett stämbol.
Ja, han ställer sej i e vrå och mol-tiger som en eldgaffel, så en kund' inte locke ett godt ord ur'en med stekt fläsk och potatis en gång.
-- Men kors! vi står här och prater och glömmer blankt åf majstånga, som vi skulle ställe i ordning.
Nu är fälle husbond' gulgrön i syna, för det vi sölat så länge.
(^De ämna gå; i detsamma kommer Sven Ersson ut ur stugan.^)
De Förre, SVEN.
-- Men vänta! såg ni, när ni geck förbi herrgåln, om Patron är hemkommen frå Stockholm?
Han hjelpte oss e stunn te hugge löf oppe i skogen, och se'n geck han ifrå oss.
Nej, han har inte synts te. -- Men gå ni nu och ställ med majstånga. (^Per och Stina gå^) -- Jag kan just undre, hvart Erik tagit vägen.
Nånting är det fatt med honom, men inte mor och inte jag kan få'et ur'en hvarsken med godo eller ondo.
Annars kan jag vesst inte säje, att han är olydig imot oss, nej gubevars! han är allt så sätsam, som en son kan vare; men gunås, det ser ändå ut som han rätta' sej efter oss inte utåf nå'n kärlek, utan bare för det han tycker, att det är hans skyldighet.
-- Nej, det är som jag har sagt åt mor: det duger inte länger, att gossen går hemme och är sysslolös.
Vi ska' lage, att han blir gift och får sej en egendom te sköte, så blir det nock annan karl åf'en, det slår inte felt.
LISA och OLA i Gyllby ^komma ut ur stugan^.
Det li'r mot qväll och jag får lof gi mig iväg hemåt.
Åh, det är foll föräldrera, som ska rå i tåckre saker, skull' jag tro.
Erik ska gifte sej med Britta, säjer jag; förr blir det aldri rektig karl åf'en.
Ja, Gudskelof, Britta är allt förståndig och arbetssam och kan ställe bra i huse, det har jag sett, se'n hustrua mi' dog, salig menniska.
Ja, då ska vi ställe te trolofning mellan barna, och se'n låter vi med det förste lyse för dom bort i eran körke, så att bröloppe kan få stå i röda rappe.
Det ska inte hinke, var ni säker på det. -- Adjö nu med er!
(^Ola går.^)
Britta i Gyllby är allt e fin och vacker jänte, så nock ska gossen bli belåten med te få'na, det tror jag säkert.
Och vi ska' också bli belåtne med te få honom bort ur huse, du Lisa. -- Men det var sant, jag ska säje dej, att Patron med son och doter har kommet hem frå Stockholm.
Tänk, om vi skull' be dom göre sej så gemene och komme hit i måra och titte på dansen?
PER och STINA ^komma tillbaka^.
-- Hvad unge herrn har växt opp och blitt förgrömmande stor, se'n jag såg honom sist!
Jojo, när en får vare i Stockholm e ti', då går allt skäfverna ur en, då.
I den store sta'n fins inte jolväger med gärdsgåler på sidera, som här, utan der är det stenlagde gater, så jemne som ett salsgolf.
-- Men hör, lelle Mamsell, om e tåcka här gemen menniske, som jag, komme dit opp på di fine gatera, då feck jag fälle allt ta skonna åf mej och gå i strumplästen?
Ah så tig, Stina, och plåg' inte herrskape med tåcke enfaldigt prat.
(^slår ihop händerna^)
Herre jestingen, är det lejon?
(^suckar^) Åhå, det är allt bra sorgfälligt, att jag aldri ska få komme dit opp och se på tåckre rare saker.
Ne-ej, men jag var en gång och såg på spetakle. -- Om du feck se tåcke, Stina, då skull' allt ögena trille ur skalln på dej.
Jag geck in i det der store huse ve Gustaf Adels torg, och der köpt' jag mej ett kort utåf e Mamsell, som stog innaför ett hål på vägga.
Se'n visa' di mej månge -- månge trapper opp änna inunner take, och der satt jag och titta' ner på det myckne granne folke och på e hög målad vägg medt framför mej, med en konstig fågel på ... ja, jag kund' tycke, att det skull' vare liksom e gås, som had' flöge opp och satt sej på e grinn.
Jag tänkte, att det inte var nånting mer te se på der nere, utan jag vänd' mej om och såg på folke, som stog bakom mej.
Men när jag se'n titta' ner igen, då må Mamsell tro, att jag ble storögd och skrek te:
Och der kom det nu in en hop herrskapsmennisker, den ene efter den andre, som va' så brokige och granne, så jag aldri dess make sett, och di fäkta' så här med armera och orera' så vackert, så ett qvinfolk bredve mej snöfta' och gret.
Men te slut kom det in e fruntimmersmenniske, som var så förbålt lik Mamsell, att jag inte kunde hålle mej ifrå te skrike: "kors för sjuttan fan, jamen mener jag, att det är sjelfve Mamsell Lotta!"
-- Men då ble jag allt ille ve lell, för allt folke nere i saln börja' storskratte och titta' oppåt take, der jag var, och en stor rödhårig karl bredve mej räckt' ut tunga åt mej och var uveti, och så knuffa' han mej med knytnäfvera i sia och sparka' mej på bena, så jag va' rektigt ille sveddrad.
Gunås, det har inte varet rektigt med gossen, alltse'n han slog sej ifrå studerninga.
När han var bare en liten, liten tosing, så var han så begifven på läsning, att han låg hele da'n igömmen på spishälla inne i stuga och stafva' i katchesen.
Ja, det är ackerat sant, och derför tänkt' jag som så, att eftersom jag Gudskelof har skälig god råd, så skull'
Erik få gå läsvägen, fastän det koster fläsk, inna en hinner bli fullärd.
Patron mins, så fråga' jag
Ja, herre Gud, Patron var allt så god imot gossen, så vi aldri kan tale nock om'et.
Och han las allt så ohejligt, att när herr Wilhelm reste in te skoln i Carlstad, så rådd' Patron oss, te låte Erik följe med och fortsätte studerninga, som vi också gjorde.
Gud signe herr Wilhelm, han höll sej inte för god, äfven se'n han ble äldre, te vare ihop med bondpojken.
Ja, vi gladd' oss allt så möcke öfver honom också, och trodde så vesst, att han skull' läse te prest, och med tia bli en lika fräsande fader te predike, som prosten vår.
Ett tu tre kom det på'n, att han skull' kaste bort boka och bli bonne igen, som far sin.
Det hjelpt' inte hvad vi sa' imot'et, hvarsken med låck eller påck.
Jaja gubevars, bonnvägen kan foll vare så go' som nå'n ann' väg.
Och nu är jag så rädd, att han börjat ångre det der hastige infalle, fast han skäms för te tillstå't, för han har på e ti' blitt så fundersam och konstig.
Får se, om han inte blir annlester, se'n han blitt gift.
Skull' herrskape ville göre sej så simple och komme hit och se på dansen, så vor' det allt en stor fägnad.
(^afsides till sin far^)
Må ske.
(^högt^) Adjö nu, godt folk!
(^Brukspatronen, Wilhelm och Lotta gå.^)
-- Jo, der borte (^pekar utåt theatersalongen^) ska vi ställe en hop bänker för Stockholms-främmaten te sitte på; men herrgålsherrskape ber vi sitte här närmest te bords och spise med oss, för Stockholmrera törs vi fälle inte bju' på vår husmanskost.
Di ä' nock bäst belåtne med te slippe tåckre grofsaker.
Kors! jag mins i fjol, när Patron hade Stockholmsfolk hos sej, då var jag ve herrgåln och titta' på gästbude.
Aldri' har jag sett maken.
Alle di store rumma och salera va' plakat fulle med folk.
Och deribland var en lefvandes hoper spelmän frå Stockholm, med fejoler och klanetter och trummer och tutlurer, som ibland inte va' länger än armen, men ibland sköt ut och ble så långe som jag, och böla' så groft som fader Svens tjur, och så var det pingeljern och en hop andre konstige spelerverk, som jag aldri i min lefnad sett förr.
Å herre jesta, di spelte så inneli ljufligt, så jag rent trodde, att jag had' komme in i saligheta.
Drängen på herrgåln sa', att det ska komme spelmän dit i år ock, fader Sven.
Åt dom ska vi sätte bänker här (^pekar på Orkestern^), så speler di nock opp en Halling eller en Jösshärspolske åt oss, om vi ber dom vackert.
(^Alla gå in i stugan.^)
(^kommer från skogen, och sjunger:^)
Jag sjunger och dansar, så glad i mitt sinn'; Jag smög bort i skogen Till Anna-lill trogen, Och frågte så kärligt: "säj, vill du bli min?"
Först såg hon åt öster, Så såg hon åt vester, Sist såg hon på mej, sa'n, och neg och sa': ja!
Derför är jag nu så gla'.
Se'n tog jag i famnen min vänaste mö, Och sporde den kära:
Och, kära min Anna, nu frågar jag dej I glädjen och nöden, I lifvet och döden, Säj, vill du bli trogen och hulder mot mej? -- Med tår i sitt öga
Hon såg mot det höga, Och räckte mej handen och neg och sa': ja!
(^Under sången ha Sven och Lisa tittat ut ur stugdörrn och lyssnat.
Vid dess slut träda de fram till Erik.^)
Så va' pojkera i min ungdom, och då bruka' en inte sjunge nå'a jämmerviser, då, det mins nock du, Lisa.
Sjung nå'n åf di der gamle dråplige visstumpera, som du bruka' tralle för en 40 år se'n, så får Erik höre på go'far.
Det kan jag fälle göre. (^Sjunger.^)
Och bonden gick ut uppå Wermelands skog; Hujfalleralla å hejfallerej!
Och bonden han satte plogen i mull, Hujfalleralla - - - - Så plöjde han hela den skogen omkull.
Hoppsan falleralla - - - -
Se'n drog han en fåra från norr och till sö'r; Der rinner nu Klarelfven fram, som ni hör.
Och bonden han satte plogen på sned, Så vände han bergena opp och ned.
"Och kära du bonde, förstör ej mitt bo, Så vill jag väl lemna din säd uti ro."
Och bonden han sådde båd' hafra och råg; Det växte, så aldrig dess make ni såg.
Och bonden han bryggde sej bränvin och log, Han drack och var lustig och glömde sin plog.
Men då fick den Onde makt med hans jord; Hujfalleralla å hejfallerej!
Se'n feltes det bröd uppå bondens bord.
Så skulle du med sjunge, Erik; då kund' det vare nånting te höre på.
Kära mor, jag ville visst så gerna vara glad; men alltse'n jag öfvergaf studeringen har det sett ut, som om mina föräldrar vändt ifrån mej all sin kärlek.
Ja, nock kosta' det på oss, det kan inte nekes; men allt ska bli godt igen emella oss, bare du är lite mindre egenvillig, och ter dej te oss lite mer.
Jag tror, att jag begriper hvad du vill säje, gosse, men - - -
Låt mej tala uppriktigt: det är ert förhållande till den fattige Jan Hansson - - -
Hvarför skall ni förfölja den stackars gamle gubben, som har nog tunga ändå att dragas med; hvarföre skall ni - - -
Men om ni vill vara billig, så måste ni erkänna, att orättvisan är på er sida - - -
Hvem tusan skull' vare så tokig och dikte viser om henne?
(^ifrigt^)
(^orolig^)
(^efter en stunds tvekan, bestämdt^)
Nå, maken har jag foll aldri i verla hört, så gammel jag är! -- Anna?
-- Är du splitter rasande befängd galn, Erik?
Du skull' ha fattat tycke för Jans Anna, du, som får ärfve en hel gål och blir den rikeste bo'n i sockna, och ho, som inte får så pass som e träsked efter sine föräldrer?
Hör bare, så grannt han orerer! -- Der ha vi såleds orsaka, hvarför du lägger dej ut så för Torper-Jan. -- Men slå di der dumhetera ifrå dej, gosse!
Anna blir aldri di' hustru, så framt jag får rå. -- Hvad tycker du, mor?
Nej, Gud hjelpe mej, nock låter det månge gånger, som han vor' förläsen. -- Säj, Erik, har du länge bure tycke för Anna?
Aha, jag begriper susen! -- Du mins ju, far, att Anna feck komme te herrgåln som oppasserflecke åt lelle Mamsell, ve samme ti' som Erik kom dit och läste ihop med unge herrn?
Men när frua på herrgåln dödde, och Patron skicka' opp Mamsell te Stockholm i skole, då ville Anna inte tjene qvar länger på herrgåln, utan flötta' hem te far sin igen.
Gubevars! ho höll sej för go', kantänke, och ville inte träle och gå i grofsysslera, som e bondtös ska göre.
Hon flytta' ifrån herrgåln, derför att hennes far och mor ä' gamla och inte kunde vara åf med henne längre hemma på torpet.
-- Nu kan jag fälle förstå, att Erik och ho fattat tycke för hvarandre, då di va' tesammans i så månge år på herrgåln.
Det var foll såled's bare för Annas skull, pojke, som du feck leda ve prestvägen och nödvändigt ville bli bonne igen; för mins jag rätt, så var det just ve den tia, då Anna kom hem te föräldrera, som du skref te oss och ba' att få slippe gå läsvägen, och i ställe komme hem och hjelpe mej med egendomen.
Nej, ett styfvere gifte, än så, ska du ha, det har jag längese'n sörjt för.
Jag bryr mej fanken om kärlek; Rik-Olas Britta ska du ha och ingen ann'.
Ja, du gjord' oss allt e bra stor sorg, Erik, om du slog dej på tvära och inte ville ta Britta te hustru.
Lycka te, min käre Erik; frest' du på den leken, om du så vill.
Sätter du dej imot'et, så ska du bums ur huse.
Du ska aldri ha en gla' dag mer, det är säkert.
Låt mej få tid, låt mej få ...
(^Sven och Lisa gå^)
(^står en stund i sorgset eftersinnande; derefter sjunger han^)
Så mörk blef min rosende stig; Jag satt hos min Anna så glader, så nöjd -- Och skall jag nu skiljas från dig!
Du svor mig din tro under himlen den blå, Att aldrig förglömmer du mig; Och jag dig nu gifver min ed deruppå, Att aldrig så sviker jag dig!
Väl tillrar på kinden den hetaste tår, Men hjertat det fröjdar dock sig; Ty intet min kärlek att släcka förmår, Och Anna är trogen mot mig.
(^går in i stugan^)
(^Öppen plats, omsluten af barrskog.
Derbortom berg och skog.^)
^Ljud af kreaturs-skällor bakom scenen.
-- På kullen framträder^ ANNA ^och sjunger.
Och skogen, den friska, Är tystnadens famn; Men höga furorna de hviska Ett älskeligt namn:
Mot klippornas höjd, Bär högt utöfver skogens tallar Min sång här i fröjd Allt om vännen min!
Dit neder i dal, Smyg fort emellan gräs och knoppar
Med kärlekens tal Allt till vännen min!
En gång nog han kommer Och hemtar sin brud; Då skall jag dansa om i blommor
(^Hon aflägsnar sig bakom kullen^)
(^kommer från skogen på sidan om stugan, sjungande^)
Lustig och gla', Munter och hurtig ständigt är jag!
Kommer sorgen och vill lägga sej på själen, Tar jag honom bums och slår ihjäl'en; Inga pengar har jag, men det kan qvitta mej lika, Bara bekymmer och oro följa de rika.
Har jag mitt bröd, Så vill jag lefva nöjd till min död.
Nu är det tid te tänke på, hvar jag ska hålle midsommersvak och få mej en hejdundrande sväng-om-sväng med jäntera i sockna. -- (^Anna kommer från skogen på sidan om kullen^) Men se der kommer Anna. -- Go' afta, du hjertans lelle tös!
(^skälmaktigt^)
Jaha, det kan jag just inte egentligen neka till.
Det är inte lite rart te få se dej nå'n gång på hele veckan, kära Anna, för bitti' och sent vanker du der oppe i bergena.
Inte är skogsrån nå'n hon, inte.
Husbo'n och alle andre, som sett skogsrån, säjer, att det är en gammel skrynklig och ful käring med mosse te hår, och gröne ögen, och röd pikmösse på hufv'et.
Husbo'n har sagt, att den menniske, som pläger gemenskap med skogsrån, har sålt sin själ åt den Onde.
Herre Gud, om du tog nå'n skada te kropp eller själ, då skull' jag allt gråte mina modiga tårar, om jag aldrig gjort det förr.
(^med allvarsam ton^)
Jojo, Gud nå' mej, det har jag nock sett; men jag trodde ändå, att du skulle ge med dej i längden, fast jag inte är så högt lärd och kan läse och skrifve så rart som du.
Men då får du allt akte dej, så att det inte går med dej som det geck med fleckan i visan: hon vänta' och vänta' så länge, att hon feck ingen te slut.
(^sjunger^)
Så gla' och lusteli'.
"Vill du blifva min?" sa' gossen; -- Nej, nej, nej, nej, nej!
Och gossen gick sig ut i middagsstund, Hejfilinkeli!
"Vill du än bli min?" sa' gossen; -- Nej, nej, nej, nej, nej!
"Nog kan jag bli din, sa' flickan; -- Nej, nej, nej, nej, nej!
Min blir du väl ej, Nu har jag en ann', sa' gossen.
Neej, jag ska ha det ungefär så som det står i en ann' visa om en jungfru, som knep sej inte mer och inte mindre än en Adelsman, du?
Och jungfrun hon gångar åt blomsteräng, Hon band sig af liljor en krans; "Ack, vore Herr Gunnar min käraste vän!
Men jag räds, att han är någon ann's."
"Och svara, du ros, nu till mitt behag, Om kärasten han vill mig ha."
"Så säg mig, du gök der i grönan skog, Hur långt är tills brud jag skall stå?"
-- Ett endaste slag slog göken i skog; Stor glädje då jungfrun månd' få.
"Och tack, liten fågel i högan träd, Kom neder, kom neder till mig!
Ej månde du vara för jungfrun rädd, Hon önskar blott kyssa dig."
Och fram kom den fågel ur fager lund, Han flög uti kärestans sköt.
Herr Gunnar det var, som der ståndit på lur; Skön jungfrun i famnen han slöt.
"Och vill du bli min, som det var ditt ord, Så månde vårt brölopp väl stå." -- Om söndag var lustigt i Gunnars gård, Till brud tog han jungfru-lill då.
Kors, det är änna obegripligt hvad du sjunger vackert, Anna. -- Men, som sagdt var, akte dej för te flyge för högt.
-- Nej tag mej, du Anna; aldrig får du nå'n ann', som håller så grufligt åf dej, det är molsäkert.
JAN och ANNIKA ^komma ut ur stugan^.
Om ni mins, så sa' ni i förårs, då Rik-Ola i Gyllby kom hit och ville städje mej te dräng, att om jag inte flytta' ifrå er, utan hjelpte er på gammeldagera med torpe, så skull' jag få Anna te hustru, och ni skull' tale ve Patron på herrgåln, att jag feck öfverta torpe, när ni inte orka' med te sköte det länger.
Ja, det sa' jag och det ska jag hålle ord med ock, om Gud vill.
Nu har jag tjent i sju år för Anna, som det står i bibla om den gudsmannen Jakob, att han tjente i sju år för Rachel, och då tycker jag just, att jag kan få henne ock. -- (^med nedslagen ton^) Men det värste är, hon säjer, att hon blankt inte vill ha mej.
Derför vor' det så bra, om ni gifte er och satte er ner här, så kunde jag och Annika få stanne qvar när er och slippe gå ifrå torpe.
Jag kan inte begripe, hvad du skull' ha imot Anders; han är ju en så bra och duktig karl, som nånsin kan finnes.
Jo, gubevars, jag vet inte många, som ä' så bra som han.
Jag har allti tyckt, att du varit så styf och obstinat mot alle manfolka i sockna, som om du skull' ha satt dej i sinne att aldrig nånsin bli gift.
(^ängslig^)
Kära Anders, du gör mej så ondt, så ondt, så ...
(^uppbrusande^)
Jaså, är det tacken för allt hvad vi gjort dej, Anna?
(^infaller hastigt^)
Nej, fader Jan, nu orkar jag inte höre er länger.
Anders, Anders, jag skäms för mej sjelf, att jag ska vara sådan imot dej ...
Vore det nå'n ann', än Erik, som du tyckte om, då kunde det nock hände, att jag blef rasande; men honom unner jag gerne allt godt.
(^räcker honom handen, rörd^)
Du är den bästa menniska på jorden, Anders.
Tyst, tyst, kära du; nu ska' vi aldrig tale om den der saken mer.
-- Och inte ska jag öfverge er, husbonde och matmor, på gammeldagera, utan jag ska sköte torpe åt er så länge ni lefver; ja, det ska jag!
(^han vänder sig bort att dölja sin rörelse^)
(^hemtar sig^)
-- Hejsan! nu får jag lof bort på midsommersvaka och ta mej en sväng.
Kom efter du, när det li'r lite länger på; gubben Nämndeman ska inte ge akt på dej ibland det myckne folke.
Då ska' vi ta en vän-dans med hvarandre, så att skoklackera slår imot tuppen på majstånga. -- Adjö med er så länge, far och mor! -- "Hejhoppsasa!
(^Han springer bort sjungande^)
(^torkar sig i ögonen^)
(^Gå in i stugan^)
(^Scenen densamma som i Första Taflan.
Uppdukade bord både i för- och bakgrunden.^)
SVEN och LISA ^komma ur stugan^.
Nu ha vi allt i ordning, så att
Patron kan få komme med sin främmat, när han vill.
Säkert trodde han, att vi ä' elake mot Erik och tvinger honom te giftermåle, och det vill jag inte att nå'n ska tro om oss, ser du.
Det var i alla fall klokt, att vi hållit honom så strängt inne se'n i går, så han inte fått träffe den der Anna; för di kunde nock ha kokat ihop någe otyg och rymt sin väg eller kastat sej i sjön, så det blitt ett okristligt elände.
Jojo, tåcke har jag varit rädd för, jag, och för att Erik inte ska få råke Anna förr än han är gift karl, har jag sagt honom, att han i måron dag ska fare bort te gamla mormor i Segersta, som du vet har skrifvit så mycke och bedt, att han skull' helse på henne.
När gamla mormora si' får han bli qvar ända te bröloppe.
Det är ju bare fästman, som får ta ut lys-sedel, eller också ska han lemne liksom nå't skreftligt, att han inte är imot giftermåle?
-- Men se der ha vi nu Ola i Gyllby och Britta.
Och råd har du ock te vare grann, Britta. -- Är du nöjd med att få son vår te man?
Jag kan fälle just inte se, hvem ann' utåf bonnfolk som skull' passe sej åt mej, än Erik.
Inte lär det vare värdt för nå'n trasdräng te komme steckandes och ville ha e så förmöga jänte, som dej, inte.
Tåcke tycker jag just om; det är rektigt taladt, lelle sonqvinna mi'!
Åh, jag skull' foll inte ville tro anne, heller.
Jag kan inte vete hvad han just annars skull' ville ha, som vore styfvere; så säjer åtminstone far min.
Sa' ni inte sjelf, när den der skräddergesälln frå Arvika fria te mej, att tåcke halfherrskap, som han, inte passa' sej åt mej, utan att jag antingen skull' ha en rektig herrkarl eller också en groft förmögen bonne.
-- Nu ska vi helse på Brukspatrons, som kommer der borte.