Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För några år sedan hade hon åtagit sig att sköta föräldrarnes trädgård och upp- fyllde härvid sitt värf med all tänkbar sam- vetsgrannhet.
Hon ympade och rensade, hon planterade och gallrade, så att det var en sannskyldig lust och glädje däråt.
Så kom då den tid, då ärterna skulle risas - — men o v e!
där fanns ju ingenting att risa dem med!
Dock, den beskäftiga trädgårds- mästarinnan lät sig på intet vis förbluffa.
Hon lånade en yxa ur vedboden, spände hästen för kärran, körde till skogs, högg det ris hon behöfde och staplade upp det på hjuldonet.
Sedan satte hon sig på låsset, fattade tömmarna, smackade på grålien, körde hem och risade sina kära ärter.
Efter två och ett hälft års träget syss- lande med sina favoritämnen, botanik och kemi, nådde hon sin första vetenskapliga triumf i januari 1894, då hon aflade andra af delningen af filosofie kandidatexamen.
Så- som akademisk medborgarinna tillhör hon Stockholms nation, hvilken har äran räkna hennes fader bland sina hedersledamöter.
Lusten för resor, tänd och vidmakthållen genom färder både inom egna landamären och på kontinenten, har naturligtvis i afse- värd grad bidragit till att utveckla hennes iakttagelseförmåga och att stärka hennes härdighet.
Bygg med svettig flit din boning, Bygg den uti fridens land.
Bjud hvar ovän till försoning Och hvar vän till stöd din hand.
Sommaren 1895 företog hon tillsammans med sin nations- och universitetskamrat fröken Lilly Paijkull en flere veckors fot- vandring i Lappland, af hvilken sedermera de bägge unga damerna gåfvo en liflig skildring i Svenska Turistföreningens års- skrift, och hvilken, för att använda deras egna ord, » åsyftar att visa, hurusom turistens friska, härliga lif i det sköna Lapplands öde- marker ej behöfver vara ensamt förbehållet den starkare delen af vårt svenska folk eller de damer, som äro i tillfälle att få manlig eskort.
Att till och med ett par ensamma flickor utan fara kunna ge sig ut på en skogs- och fjällvandring genom Lappland, det är en erfarenhet vi haft lyckan göra och som säkerligen kommer att delas af en och hvar, som vågar försöket. » Förutom intressanta botaniska iakttagel- ser, hvilka naturligtvis blefvo en gifven följd af denna färd, nådde äfvenledes här- under doktor Cleves kulinariska bedrifter sin höjdpunkt.
T y som de båda företag- samma unga damerna j u hvarken medförde köksa eller kokbok, voro de helt och hållet hänvisade till att sörja för sig själfva.
För- utom förmågan att koka te och kaffe, hvil- ken väl i de flesta fall torde vara det sva- gare könet medfödd, lär hon sålunda efter eget påstående vara durchdrifven i tillagan- det af fruktsoppa och fläskpannkaka.
— Men här är gränsen likväl satt.
Ultra pos- se nemo obligatur!
*) Som sagdt, det ödsliga, vildsköna Lapp- land med dess stärkande, härliga naturlif och frihet från all slags öfverdrifven kon- ventionalism tilltalade henne i allra högsta måtto, och det är doktor Cleves ständiga dröm att ännu en gång, helst under jakt- tiden tillsammans med några hurtiga, lef- nadsfriska vänner och väninnor, få besöka de underbara nejderna på andra sidan pol- cirkeln samt att ännu en gång få gästa Nordens sista, långsamt bortdöende nomader.
I januari innevarande år aflade fröken Cleve filosofie licentiatexamen samt har un- der sista vårterminen tjänstgjort som ama- nuens i kemi vid Stockholms högskola, en befattning, hvilken hon ånyo tillträder in- stundande höst.
Förut hade hon därjämte medhunnit att i diverse utländska tidskrif- ter offentliggöra en del uppsatser: » Ueber einige Triazole. » Hennes doktorsafhandling, hvilken utkom af trycket i midten af maj, bär titeln: » Stu- dier öfver några svenska växters gronings- tid och förstärkningsstadium ».
Jag är rädd, att det endast måttligt skall intressera lä- sarinnorna, hvad doktor Cleve i inledningen härtill påstår, att » flertalet kända faneroga- mer torde numera ha varit föremål för grund- liga undersökningar i morfologiskt och ana- tomiskt afseende, och dessa undersökningar ha ej inskränkts till den fullt utvecklade in- dividen, utan ofta börjat på ombrytnings- stadiet och sedan iitsträckts öfver de för- stärkningsperioder växterna genomlöpa, in- nan de blifvit fullvuxna eller med andra ord fortplantningsdugliga.
Morfologiska be- *) Latinskt ordspråk: » Öfver möjlighetens gräns kan ingen förpliktas alt gå. » skrifningar af groddplantor samt dylika upp- gifter rörande växternas förstärkningssta dier saknas därför ej i litteraturen.
» Däremot skall det tvifvelsutan ligga dem om hjärtat att veta, det vid disputation en doktor Cleve redde sig på ett lysande sätt samt käckt och sakrikt vederlade sina all- deles icke skonsamma opponenter.
Försva- ret ägde rum på lärosalen n:r I X fredagen den 27 maj och hade, såsom j u äfven förut- sedt var, ditlockat en talrik samling upp- märksamma åhörare af bägge könen.
Om ock flertalet af dessa icke närmare kunde följa med den rent vetenskapliga delen af disputationen, hindrade detta dock på intet sätt, att de hjärtligt gåfvo sin munterhet luft åt tredje opponentens alla befängda tokroligheter.
Efter den sedermera verk- ställda promotionen ingingo från alla håll talrika prof på aktning och sympati i form af telegram, blommor, presenter etc. etc.
Förutom de naturvetenskapliga har dok- tor Cleve flerfaldiga litterära intressen samt tager, för så vidt tiden sådant medgifver, kännedom om de moderna företeelserna inom dikt och drama.
Som eu hälsosam och välbehöflig motvikt till det ansträngande intellektuella arbetet har hon städse begagnat sig af idrotten, inom hvars skilda områden hon är grund- ligt hemmastadd.
Skidlöpning är ett af hennes käraste vinternöjen, och det är en sann fröjd att se, med hvilken kläm och säkerhet hon ilar utför de mest halsbrytan- de backstupor, eller hennes uthållighet vid längdåkning.
Hvad lawntennis beträffar, har hon äfven häri förvärfvat en afsevärd skicklighet.
Detta kan författaren till dessa rader på heder och samvete intyga, ty han har ofta varit i tillfälle att i detta spel blif- va » klådd » efter noter af sin älskvärda motspelerska.
Med allt detta har likväl doktor Cleve mycket litet gemensamt med den så kallade » moderna kvinnan », sådan man nu vanli- gen tänker sig denna eller sådan hon ge- menligen blifvit skildrad i litteraturen.
Hon är en gladlynt, hurtig och duktig svensk flicka med hufvudet på skaft och hjärtat på rätta stället, m e d en järnvilja, som fört henne fram, visserligen hastigt, men ändock steg för steg, och m e d en ljus, smittsam förhopping på världens och människornas skridande mot ljuset.
I allmänhet är hon inte särdeles begifven på dans, men ni skulle bara hafva sett henne på promotionsbalen häromsistens, då hon, blomsterhöljd och öfverförtjust, visade sitt fulltecknade program för hvar och en, som anhöll om en liten svängom, och ingen af hennes jämnåriga baldrottningar med hjär- nan fylld af stramalj mönster och mode- journalsbeskrifningar kunde mera glädtigt hängifva sig åt Strauss ' och Waldteufels förtrollningsmakt än vår tjugutreåriga, mång- frestande filosofie doktor!
Mari Mihi.
Fröken Cleves porträtt här ofvan, som hon haft vänligheten enkom taga för Idun, framställer don unga doktorn, iförd sin värdighets insignier: om hjässan lagerkransen, om halsen den broderade doktorskragen och i handen doktorsdiplomet.
IDUN 1898 Sfall f finnans lifsuppgift ej så 187 förryefas?
Crärtom, så sfall öen blott mer Ijuft bli röjö.
IRvirmans sekel.
2Tieö själens aöel sfall mer sfön t / on tycfas, meö ingen fröna fan mer sfönt t / on smycfas, ' \ 7~årt fosterlanö lagt fram för » ärlöens V för att på iöealets tron bli t / öjö.
blicfar öe vadva alstren af sin fonst oct / slöjö, tjar till bevis, Bjur ftunnan t / är sig sficfar, sfånft rifa prof på, t / ur t / on syr oct / sticfar, oct / i öen t&gt;ägen fan man uara nöjö.
Så Sreriges frnnna stafat t / ar sin bana, t / on blef för framåtsfriöanöet en tolf; t / on t / ög oct / låg r&gt;et samla fring sin fana, uet öem till moö oct / signaö gärning mana, ett trofast uärn för båöe t / em oct / folf.
Vfim t / ur 6c t / ögre frågor t / on besparar, öet t / ar uårt folf blott sparsamt uisat upp.
£} ut B / on sitt fall betraftar oct / förflarar, t) V ' äb t / ögst f / on t / oppas, t / uaö t / on mest be
© s s smefa fläftar som från ängar gröna, om r&gt;i från barnablicfar bifall röna, öet ocf förtjänat sin utställningsgrupp.
uårt t / järta större segrar ej begär!
HLotten von IRratmer.
— - — * - (Dm äfuen t / ennes t / åg nu genomströmmas af ny förtröstan på allt sant oct / goöt, må öåö, t / uarefter främst t / on pilt beöömas, I kvinnohänder.
må syfte, t / uarf ör främst t / on r&gt;ill berömmas, stå fram att työa t / ennes bilönings mått.
Ett inlägg i fattigvårdsfrågan af Vitis Idsea.
Så småningom öe ljusnat, t / ennes ööen, od) t / järtats pulsslag runnit öfaö fraft, I. ty färlefen är starfare än öööen, oct; färlefsfullt t / on striöt, t / ur än meö nööen, t / ur ån meö mörfret t / årö en famp t / on t / aft.
^rån t / ennes sagas t / immel molnen r&gt;anöra, oct / fualmet flyr, som t / ennes sinne fnalt.
, £öröoIöt t / on åtrår lefua blott för anöra, men mera sant oct / stort — t / Dem fan öet flanöra?
(Ett maningsorö i t / ennes barm så talt.
21Teö uarsam fostrart / anö uill tiöen sänfa ett själffritifens frö i t / ennes själ; Dill öocf ej nåöebröö blott t / enne sfänfa, men plift r&gt;iö plift t / armonisft sammanlänfa till t / ennes eget gagn oct / allmänt r&gt;äl; uill till ett stöö på lifnets r&gt;äg befrämja öet inöitnöuela t / os en t / r&gt;ar, niss, att mer lätt så frnnnan stiftar sämja, oct / öubbelt starf sfall brööers t / ätsft / et tämja, som bloöspår ofta i sitt följe t / ar.
(Det / öenna t / öga tiösiöé r&gt;i ära; solstrålen lift öen mot uårt sinne ler, oct / meö sin anöe uill r » årt t / opp öen nära, att fänslans uårbroöö mogen sförö sfall bära — en tröst som ytlig flärö oss alörig ger.
Se, öen iöén är tiöens altarlåga, som oss bebåöar, att en öag sfall gry, öå oförsagöt för t / carje t / elig fråga, uårt släfte stafcar på, r&gt;i samfälöt oåga allt, som fan sfänfa slåftet gläöje ny.
M bete att söka däri, att den uteslutande är ett männens verk och därför i det stora hela ett det beräknande förståndets verk.
Kanske vore det annorlunda, om äfven kvin- nan gjort sin insats i arbetet på detta om- råde.
Skall hon månne under den närmaste framtiden komma att att göra denna insats?
Vår tids kvinnor vilja j u i allmänhet icke sluta ögonen till för de uppgifter, som före- ligga dem.
Eller åsyftar det vidt utgrenade arbetet för kvinnans frigörelse endast att för heDnes räkning vinna större förmåner och ökad frihet?
Har icke snarare en af kvinnosakens förkämpar i vårt broderland talat sant, när hon så definierade sitt och sina meningsfränders sträf vanden: Det vi ka^mpe for er ret til at vserge det som trsenger at vserges, ret til at va ?re med hvor der er tungt og svaert.
Men, mia läsarinna, du vet kanske litet eller intet o m vår fattigvård.
När fråga blir härom, ser du måhända framför dig en stor byggnad med långa korridorer och höga luftiga salar, jämna rader af hvita sängar och långa dukade bord.
Eller kanske för din inre syn framträder ett litet rum med torftigt bohag, som någon åldring har rätt att kalla sitt, så länge han eller hon be- höfver något annat rum än den svarta trä- kistan.
Men är det endast dessa och liknan- de bilder, som uppdyka i ditt minne, då har du icke sett medaljens frånsida.
Följ mig, och jag vill visa dig den.
Medaljens frånsida.
in läsarinna, hvad tänker du månne, när det ordet fattigvård i damernas egen tidning möter din blick?
Finner du det måhända opåkalladt, att man vill taga din uppmärksamhet i anspråk för en social fråga af denna art?
Blott allt för många anse j u ännu den dag, som i dag är, att fattigvård är en angelägenhet, som hör kom- munalmän och fllantroper till, men icke med- borgare i allmänhet och i all synnerhet icke kvinnor.
Och dock, tänk tanken ut!
Våra sämst lottade samhällsmedlemmars tillvaro, de lidanden de utstå såväl som de grym- heter man begår emot dem och de laster, som ohämmade gripa omkring sig ibland dem, allt detta skulle icke angå vårt lands kvinnor?
Det skulle icke ens vara berätti- gadt att förtälja dem därom.
I sanning, det är tid, att man börjar tänka annor- lunda.
Det är tid, att man börjar betrakta fattigvården såsom till sin art sådan, att den icke bör falla utom ramen för berätti- gad kvinnlig verksamhet, eller med andra ord, att man inser, det man icke har råd att undvara varma kvinnohjärtan och lätta kvinnohänder, när det gäller att i samhäl- lets namn afvända eller åtminstone lindra nöd i dess krassaste former.
Det förhär- skande draget i en stor del af våra dagars fattigvård är — man skall icke kunna för- neka det — en sträfvan att för så godt pris som möjligt komma ifrån en allmänt erkänd social förpliktelse.
Denna sträfvan är på sätt och vis naturlig.
Hvad som är att beklaga är blott, att den blifvit det för- härskande draget i den institution, hvarom här är fråga.
T y skäl för sitt namn gör endast den fattigvård, som till sitt innersta väsen är ett kärleksarbete och hvars mål är icke blott att tilldela understöd, men att göra det på det sätt och i den form, att den nödlidande verkligen blir hulpen.
Kan- ske är orsaken till att vår fattigvård i all- mänhet saknar denna prägel af kärleksar- På en kulle ej långt från sockenkyrkan ligger ett omåladt trähus, församlingens fattigstuga.
Träd in öfver dess slitna tröskel, och se dig om i rummen.
Här till vänster är karlstugan, det är ett stort rum, men luften därinne är instängd och unken.
Några träsängar med sängkläder, slitna och så smutsiga, att deras färg öfvergått till den obestämda grå, stå uppradade så nära spi- seln som möjligt.
I en af sängarna ligger en gubbe, med den högra handen plockar han oroligt på det trasiga täcket, den vänstra ligger stel och orörlig vid hans sida, ansik- tet är blekt och orakadt, och i hår och ögon- bryn synas stora sårrufvor, märken efter ohyrans härjningar.
» Han fick slag härom aftonen, » berättar den s. k. morän eller inrättningens husmoder, som nyss kommit in, » och se ' n dess kan han inte resa sig upp eller tala begripligt. » Du uttrycker din förvåning öfver att den sjuke icke är ordentligt afklädd samt öfver den vidriga stank, som utströmmar från hans bädd.
Hennes svar blir, att hon för sin del inte tänker passa upp på hjonen, det har hon ock sagt ifrån till herrarna, som städslat henne, och det kan ingen tvinga henne till.
De, hjonen, äro för resten sådana uslingar, att de inte förtjäna att hafva det stort bättre, än de hafva det.
Och så försvinner hon och smäller igen dörren med en skräll.
Den sjuke har emellertid blifvit dig varse.
De torra läpparna börja stamma obegripliga ord, de blodsprängda ögonen tåras.
Från huf vudgärden plockar han fram en hel liten hög med smutsiga lumpor, för att så visa dig, hur usel den bädd är, som han hvilar på.
Du känner dig illa till mods, när han fattar din hand med sin fuktiga näfve och med gester och hesa strupljud, som blifva allt högre, men allt mera oartikulerade, sö- ker att göra sig förstådd.
» Han vill till sjukhuset, » upplyser en af kamraterna, » men det lär väl inte gå för sig.
Fast det är
188 synd om stackar ' n förstås, och värst är det för ' n om nättorna.
Det är så kallt härinne då. » Och mannen pekar bort mot fönst- ret, där vatten sipprat in under den brist- fälliga fönsterkarmen och sedan under natt- kylan frusit till is.
» För resten kan han just inte få något i sej, » fortsätter han, » så det lär väl inte töfva så länge, innan det blir slut me ' n.
Det vore också det bästa.
Han har bästa platsen vid spiseln, och det är väl många i rummet ändå. » D u vänder dig bort med en känsla af vämjelse.
Ej underligt.
Det är kanske för- sta gången du gör bekantskap med fattig- husens filosofi.
På en pall vid spiseln sitter en helt ung flicka med ett några veckor gammalt barn på armen.
Det finns inte plats i kvinnstu- gan, och så har man inhyst henne här bland karlarna.
» Det lär inte vara mer än lagom åt en sådan slyna som jag, » säger hon, och där glimmar hat i blicken och läppen krökes af ett spotskt löje.
Midt emot henne sitter en halffånig yng- ling och gräfver i askan, och på golfvet leker en liten fem-åring.
Den lilles far, som är änkling, är borta på arbete hela dagarna och kommer endast hem vid middagstiden och till natten.
Du böjer dig ned och ser in i det runda barnaansiktet.
Tidigt nog har han fått lära sig umbära t. o. m.
omvårdnad; det vittnar det van- skötta utslaget på panna och kinder o m.
Men ännu kan ett det muntraste skratt ljuda från hans läppar.
Ännu afspegla hans ögon ett oskyldigt barnasinne.
Månne det skall vara så efter ännu några år, tillbrin- gade i denna omgifning?
En svartmuskig karl med en snabbt lö- pande tunga vill emellertid gärna stå till tjänst med några upplysningar om kamra- terna, kanske i hopp o m en slant, när du går.
» Den hvithårige gamle därborta, » bör- jar han, » är af herrskapsfolk, må tro; han har ägt gård i sin da ' r, men så kom han i olycka för brännvinet, och då gick det på tok för ' n förstås.
Det var en sak, det.
Han är nästan blind och sitter och knyter nät hela dagarna.
Det är för att inte sitta få- fäng, efter hvad han själf säjer, men nog förtjänar han på de ' också. » Och berätta- ren plirar illmarigt med de små hvassa ögonen och pekar på några buteljer under den blindes säng.
» Den långa kamraten, som nyss gick ut, » fortsätter han, » borde egentligen inte vara här.
Sjuk är han inte, och så värst gammal är han inte heller.
Men de ' är nu inte godt om arbete för så- dana som han.
De ' är nu så, att han har suttit inne.
Dålig te arbeta har han också varit i all sin tid.
Mat får han inte här förstås, men det är inte så farligt med det.
Det finns alltid beskedligt folk, som ger en stackare en bit mat. » På andra sidan förstugan är kvinnornas rum.
Här har husmodern just hällt upp middagsmaten i stora bleckmuggar.
Den består af ett slags välling, i hvilken icke mjölk och gryn, men väl vatten utgör den förnämsta beståndsdelen.
Icke förty ätes den begärligt af de flesta, t. o. m.
af åttio- åringen, som med darrande hand för ske- den till sin mun.
En sjukling, hvars af- tärda ansikte och skrällande hosta vittna om lungsot, skjuter emellertid bort sin mugg, när hon förtärt några skedblad.
Hon är nog hungrig, det märks af de nästan af- undsamma blickar, hvarmed hon följer de öfrigas rörelser, men icke ens hungern för- IDUN mår krydda denna anrättning, så otjänlig som möjligt för hennes af årslång sjukdom nedbrutna fysik.
Du har sett ocb hört nog, icke sant?
Dock, ännu ett ord.
Har du någon gång på vägar och stigar mött en missbildad yng- ling, hvars hela utseende vittnar med läkarbe- tyget han bär på fickan, att han utom sitt lyte lider af en svår inre sjukdom?
Har du lagt märke till den skygga blick, hvarmed han ber dig om en allmosa, och den begär- lighet, hvarmed han stillar sin hunger, om du låter honom sitta ned vid dukadt bord?
Det är ett förlupet fattighjon, som försörjer sig med bettlande.
Han vet, att detta är i lag förbjudet, han vet, att han när som helst kan blifva häktad och hemsänd.
Han lefver nu i ovisshet om sin mat för dagen och tak öfver hufvudet till natten.
Men allt är bättre än de umbäranden han fått underkasta sig i sin hemorts fattighus och den behandling han rönt af dess brutale föreståndare.
Hans lefnadssätt är ett lag- brott, det är sant, men hvem bär ansvaret för detta lagbrott, han själf eller de som beredt honom en tillvaro, så full af lidan- de, att vandrarens lott i jämförelse därmed synes honom, den sjuke krymplingen, som en befrielse.
Du spörjer mig, om det icke är sällsynta undantagsfall jag här tecknat, och mitt svar blir ett nej.
Du antager, att dessa bilder äro lånade från fantasiens rike, och jag sva- rar dig, att de alla utan undantag äro grip- na direkt ur lifvet.
* • Gästfrihet.
Möi länge, länge sedan, då stora furusko- r gar växte där, hvarest rika städer nu slagit sig ned, eller där bonden nu kör sin plog på fruktbara tegar, ja, för mycket länge sedan fanns i Sverige ett folk, vildt, rått, men ej utan vissa dygder.
De bodde i hus timrade af furornas grofva, ohyflade stammar med den kalla stampade jorden till golf; trädde en främling, en vilsekom- men vandrare, inom dessa väggar, kunde hän påräkna en plats vid det flammande bålet, som värmde huset och dess folk, man räckte honom bägaren med det skummande mjödet, man gaf honom hvad man hade af föda och bekvämlighet.
Och var det en fiende, som hungrande och utmattad begärde mat och hvila, så fick han båda- dera; och han kunde vara lugn, ty så länge han var gäst, kom ingen vid h o n o m: gäst- friheten var en helig plikt.
De ha svunnit, de där dagarna, och vi önska dem ingalunda tillbaka; ett leende, hälft medlidsamt, hälft föraktfullt, spelar gärna kring vår mun, när vi läsa eller höra om dessa enkla tider, och dock.
vid när- mare påseende borde vi väl medgifva, att i denna friska, kraftfulla nordmannagestalt, som häfderna tecknat, finnas drag, värda vår beundran, att det där enkla lifvet har sidor, som måste tilltala oss.
Ä r gästfri- heten nu för tiden ett gängse mynt på den stora marknadsplats, som heter världen?
Bli vi ej år från år trögare att öppna våra dörrar för andra?
Ville vi för ombytes skull vara uppriktiga mot oss själfva, finge vi nog medgifva att så är, men vi ha ursäk- ter att komma med, tusen ursäkter: för- hållandena i 19:de seklets afton äro så olika dem i gångna tider, att det är väl djärft 1898 att vilja göra en jämförelse.
Ja, nog är det djärft, ty hur bevisa vi gästfrihet nu för tiden?
På mångahanda sätt — hvilka alla ha det gemensamt, att de betunga oss och lätta vår börs!
Huru göra vi, om vi vilja vara riktigt, riktigt artiga mot » kära » vänner!
Jo, först ha vi långa underhandlingar med pappers- handlanden för att få de modernaste korten att bjuda m e d; att framföra vårt ärende muntligt faller oss ej in, ånej, så tarfliga äro vi ej.
Så får vår jungfru offra en dag på att sprida ut till dem det vederbör vår vänliga inbjudan till middagen, som skall gå af stapeln om 8 dar.
Under dessa 8 dar är huset i mer eller mindre märkbar viller- valla, med maten är det si och så, ty kök- san har framtiden i sina tankar, vår annars ganska tålmodige man » blir nervös » (och det ordet säger mycket!
), när sedel efter sedel glider ur pungen — och så kommer ändtligen dagen och med den våra kära gäster.
Att deras besök har ett mål, maten, söka vi ej dölja, hvarken för oss själfva eller för dem, utan de visas genast dit, där den finnes att tillgå.
Bordet ser verk- ligen förtjusande ut, visserligen har dess blomsterskrud slukat en summa, som kunde räckt till en enkel hvardagsskrud åt någon frysande stackare, men hvad vore väl en diner utan denna blomstrens tjusande fäg- ring!
Vi äta soupe ä la någonting, poisson å la jag vet ej hvad, och hungern, o m sådan förefanns, är tämligen stillad, men detta var bara början, friskt m o d!
Vildt och pastejer, tunga och stufning i snäckor, slemmiga odjur till ostron, söta puddingar, cakes och fruits, allt forslas ned i brokigt virrvarr och dessemellan fyllas de vackra, slipade glasen, hvilka som en hel liten skvadron postera framför oss, fyllas med variationer af den där stämningsfulla varan, som heter vin, tömmas och fyllas åter.
Men det är ej blott ätning, som här är plikt, nej då, måltidens ideela moment få ej förbises: vi afhandla dagens tusen » on dit », vi sätta oss in i politiska och andra frågor med en snabbhet, som kommer oss själfva att häpna.
När vi så suttit i bortåt tre timmar i en atmosfär, som nog kunnat ta lifvet af ett halftjog kaniner, när vi ätit (naturligtvis för att föregå med godt exem- pel), tills vi ej orka tänka på ordet mat, och druckit (med våra kära gäster förstås), tills tankarne dansa ringdans i hjärnans heta gemak — då är middagen slut.
Ha vi haft roligt, ha våra gäster haft roligt?
Det rör oss ej, vi ha gjort vår plikt, vi ha varit gästfria, och när dörren slås igen efter den siste vännen, dra vi en lätt- nadens suck, icke för att vi blifvit af m e d våra gäster, men för att allt aflupit väl, och vi säga med Snorre: » det må nu ha varit hur tråkigt som helst, men äran är frälst ».
Sedan kommer den prosaiska efterräkningen: vi finna att vår portmonnä blifvit förfärande tom, och vi komma på det klara med, att sådana bjudningar kosta ganska mycket, vi ha visst icke råd att ha sådana där ofta.