Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid elfva års ålder sändes hon till fröken Eggerts skola i Lund, och livad som redan då mest af allt intresse- rade henne, var historia, samma intresse som nu vid mognare år förmått henne att än en gång taga till pennan, sedan hon under flere år låtit den helt och hållet hvila.
Vid sexton års ålder sändes Mathilda Kruse till Lyceum i Stoc kholm och vid nitton års ålder, år 1883, tog hon därifrån studentexa- men, hvarefter hon lät inskrifva sig vid univer- sitetet i Lund i Kristianstads nation.
Hennes vistelse där blef dock ej långvarig, utan i stället företog hon en studie- och rekreations- resa till Schveiz, hvarest hon tillbragte året 1884 i en vanlig flickpension.
Det var just vid denna tid » det unga Sve- rige » lät som ljudligast höra af sig inom vår skönlitteratur och Mathilda Kruse tog liflig del såväl i förpostfäktningarna som i själfva hufvuddrabbningarna.
Under vistelsen i Schveiz skref hon romanen Beriha Funke, som på sin tid blef mycket läst; något senare utkom Alice Brandt.
Båda vittna om stor begåfning, men kunna i intet afseende jämföras med hennes senaste, mäster- liga arbeten.
I dagsstriderna tog hon äfven del genom nå- gra smärre berättelser, som behandlade » strids- frågor för dagen », och dessa hennes små no- veller ådrogo henne under de då så upprörda tiderna, en häftig storm från deras sida, som » förde de gamles runor med den äran ».
Följ- den blef, att den unga, blott 21:åriga Ma- thilda Kruse — » Stella Kleve » — rent af blef ett slags » varg i Veum » i sitt eget fä- dernesland.
Ingen, som personligen känner Mathilda Kruse, kan finna det annat än egendomligt, att just hon skulle bli offret för indignationsstor- men, så skygg och tillbakadragen som hon är och varit i allt sitt väsen 1 Till Köpenhamn styrdes nu kosan, och i den danska hufvudstaden, med dess vakna and- liga lif och dess i många afseenden friare åsikter, hade hon tillfälle att utveckla sina lysande anlag, vidga sina vyer och så småning- om bilda sig till den helgjutna författarper- sonlighet, hon nu är.
I Köpenhamn lärde hon äfven känna sin blifvande man, grosshandlare Peter Mailing, och kom genom honom in i en af Köpen- hamns mest ansedda gamla familjer.
Den i Danmark så bekante ministern hos Fredrik d.
V I, Ove Mailing, var nära besläktad med fa- miljen Mailing, och såväl han som en grand- onkel till grosshandlar Mailing äro väl kända som goda författare.
I denna aktade släkt blef den unga Mathilda Kruse mottagen med välvilja och förståelse, och den 5 januari 1890 ingick hon äktenskap med Peter Mailing.
Nu började en ny tid af utveckling för den unga makan.
Allt hvad kärlek och ömhet i förening kunnat tänka ut för att göra hennes dagar ljusa och glada, har hennes man beredt henne, och hon solar sig nu i hemmets lycka, som i själfva verket kanske är den lycka, Ma- thilda Mailing skattar högst.
Åtminstone får man däraf ett lifligt intryck, då man ser henne tillsammans med hennes man och lilla dotter.
Men fastän hon blef gift, lade hon ej sina litterära intressen åsido, utan fortsatte med sina historiska studier; särskildt fördjupade hon sig i meinoarlitteraturcn från revolutionsdagarna, framför allt i den som handlade om » Förste konsuln », då Napoleon Bonaparte städse varit föremål för hennes djupaste beundran.
Sedan hon länge läst samt gjort antecknin- gar och utdrag ur dessa högar af memoarer, vaknade hos henne lusten att nedskrifva sina intryck, och utan tanke på » att skrifva en bok » skref hon » En roman om Förste kon- suln ».
Liksom på lek skrefs denna ypperliga bok, som ådragit sig de strängaste kritikers upp- märksamhet och beundran, och som t. o. m. förmått själfva den hedrade veteranen på den historiska romandiktningens område, den gamle professor Georg Ebers, att skrifva tvänne bref till författarinnan och uttala, ej blott sitt odelade beröm, utan sin förtjusning öjver att en så- dan bok kommit till.
Då hennes intryck voro färdigskrifna, läste hon upp hvad hon skrifvit för sin man, hvil- ken blef helt intagen af hennes ypperliga stil och fina karaktärsskildringar.
Redan nu bör- jade han tala om, att hon borde gifva ut hvad hon skrifvit — men nej.
&gt; Jag har ej lust att vidare utsätta mig för kritiken och för skriket, » var det obevekliga svaret; och därvid blef det.
För att öfverraska och glädja sin man ren- skref hon emellertid sina anteckningar och lät inbinda manuskriptet till » Förste konsuln » i ett elegant band, hvilket hon sedan gaf honom som födelsedagsgåfva.
Efter detta följde nya öfvertalningar till ar- betets utgifvande — och slutligen lyckades man förmå henne därtill Men boken skulle komma ut anonymt och på eget förlag — det var villkoret!
Hennes man, som ej så litet beundrar sin unga, begåfvade maka, lät utstyra boken på det präktigaste, och en vacker dag förliden vinter presenterade sig så » En roman om Förste konsuln » på boklådsdiskarne.
Genast vid sitt framträdande väckte boken det största uppseende — man undrade och un- drade, hvem författaren kunde vara — att det kunde vara en författawrawa tycktes ej ha fallit någon in.
En tid lyckades det att bevara anonymite- ten, men slutligen förråddes den, och nu följde muntliga lyckönskningar i kapp med smick- rande bref oeh berömmande recensioner.
Redan nu, så kort tid efter sitt framträ- dande, har » En roman om Förste konsuln » blifvit öfversatt till engelska, franska, tyska, holländska och tcheckiska, i sanning en fram- gång så stor, att den sällan kommit en bok till del!
Och hvad bättre är: arbetet förtjänar äfven denna framgång.
Själfva karaktärsskildringar- na, så ypperliga de äro, fördunklas nästan af den » stilrenhet », som präglar verket.
Allt in i de minsta detaljer ger det en noga genom- tänkt oeh fint framställd tidsbild från Förste konsulns dagar, och det är just denna trohet mot den tid hon skildrat, som mest ådragit författarinnan de konstförståndiges beundran III.
och förmätt sådana stränga domare som Wedel i » Tilskueren » oeh Brändes i » Politiken » till ett enstämmigt beröm.
Från dansk botten och bärande ett danskt namn har nu Stella Klece slagit igenom.
Hvad hon möjligen i en och annans ögon i sin ung- dom brutit, har hon nu försonat genom sina senaste verk.
Vi kunna känna oss stolta öfver, att hon dock är vår — är svenska!
Ty det har hon förblifvit, af själ och hjärta, om hon än med starka band är fästad vid den danska jorden.
Det har gått henne, som det gick den stac- kars svanen i Andersens saga » Den grimme Elling ».
1 början förhånad och föraktad, kom han dock till sist åter för att intaga den plats, som tillkommer en hvar, hvilken bäres af svanevingar.
* E y a.
^WÉmpm « c nåkterqaVn i ståltrådsburen, som pa spaliern en så pa sin tid den skälmska månadsros, Eoa begrep ej annat ån att lefoa var att se dagen fly sin kos.
I hcarje hyllning henne skänktes, hon såg allenast skyldig gärd.
Som mor och mormor förr, de kära, hon höll sitt näpna jag i åra, en nittonårig dam af värld.
Men molnen började att I andra tankar Har Eoa skingras.
gick.
koaf nu drifhusoärmen kändes, hon af en häftig längtan brändes — Och törsten ock hon släcka fick.
Och fågeln gladt flög ut ur buren.
Från ljus och frihet stängd ej mer, nu .hjärtat vågrar att sig fästa vid smulor utaf godt — det bästa blott hennes sinne hugnad ger.
Allt pjunk nu som en uroäxt I skråpvrån Eoa kastar klådning brådt.
I morgonoakten stolt hon skådat, hvad glans den nya dagen bådat.
• — En vilja fast som malm hon fått.
Och känslor lika dalens liljor ur hjärtats gömmor spira opp, hon kan sig icke mer i vårlig fägring oemotståndligt, förställa, snart de svälla, knopp vid knopp.
IDUN 1895 Når deras fina blomkalk en vacker dag af kärleks fårgas blod, det skall nog röjas hos den sköna, att liten Eoa i det gröna märkvärdigt vuxit, där hon stod.
* Vintern i barnkam- maren.
jlSJjrån mina fönster har jag utsikt öfver A *) en liten trädgård — ej blott dess grönskande träd och blomstergruppernas bro- kiga färger fröjdade i somras mina ögon; jag har äfven funnit kära bekanta och vänner där, hvilkas görande och låtande jag ofta åskådade; högt i lindarnas och kastanjernas kronor var det muntra småfåglar och nedan- för på gräsmattorna och sandgångarne min grannes tre barn, en flicka, vid pass två år, och två något äldre gossar.
Nu har det blifvit stilla och öde i träd- gården; grönskan är fallen från gren och kvist; nattfrosterna ha dödat senhöstblom- stren; försvunna äro fåglarne, tyst på gräs- mattorna och sandplanerna!
Från molnhöljd himmel sväfva de första flingorna, bebådan- de vinterns ankomst, vintern, som förändrar naturens arbete och människornas lefnads- vanor och gör de små barnen, hvilka under den varma årstiden så ofta och länge tum- lade om i det fria, till fångar.
Det rike, i hvilket de nu lefva och färdas, är barn- kammaren.
Ja, vintern är en hård årstid och hvarje år kräfver den talrika offer bland de små, som duka under för katarrer och inflamma- tioner i andningsorganen.
Liksom vi om sommaren måste bevara våra barn för alle- handa magåkommor, måste vi om vintern skydda dem för alla tillfällen till förkylning.
Tyvärr härska dock allmänt mycket orikti- ga föreställningar om vintervädrets inflytan- de på yngre barn.
Professor Briicke yttrar sig i ämnet på följande vis: » Har tempe- raturen en gång sjunkit under nollpunkten, så är luften så mycket farligare, ju torrare ' och kallare den är.
Därvid är alldeles lik- giltigt, om solsken värmer huden eller ej.
Den kalla, torra luften verkar omedelbart som retmedel på andningsorganens slemhud och försätter den lätt i inflammation.
En sådan är dess farligare för barnet, j u yngre det är, på grund af de trånga vägar, luf- ten har att passera.
Det så kallade våtkalla vädret, vid hvilket temperaturen håller sig öfver fryspunkten, är mycket mindre att frukta.
Om det regnar eller ej, är detsam- ma, Ola barnet blott är skyddadt mot reg- net.
Dimma däremot kan verka skadligt, dess mer, ju lägre temperaturen är. » Små barn, som ännu ej äro i skolåldern, böra blott vid lindrig kyla, 1 — 2 grader, på en kort stund föras ut i- det fria.
Blir kölden starkare, behåller man dem hellre hemma, ty faran för förkylning är då stor och den nytta, en kort promenad kan gifva, jämförelsevis liten.
Måste emellertid vid så- dant väder ett barn nödvändigt ut, så borde man åtminstone sörja för att den luft, det inandas på vägen, på förhand uppvärmes, hvilket sker därigenom, att man binder en halsduk löst för munnen.
Må mödrar i stad och på land iakttaga dessa råd!
Må de betänka, att det är lika viktigt att om vintern skydda de små för förkylning som om somrarne för magsjukdo- mar!
Den späda barnaåldern är ej den tid, under hvilken man bör begynna med härd- ningsförsök, och allra minst ägnar sig vin- tern därtill.
Under dessa omständigheter äro barnen under en längre period hänvisade till inne- sittande, och barnkammarens hygien får där- för just under vintern den största vikt.
Njutningen af frisk luft och fri motion in- skränkes i hög grad för de små, och vi måste därför göra allt för att gifva dem en er- sättning, så att de ej under dylika kalla och ruskiga veckor bli kammarsjuka.
Då kommer först och främst luften i barn- kammaren i betraktande.
Denna måste upp- fylla två villkor, den måste vara tilläekligt ren och tillräckligt varm.
Uppfyllandet af dessa kraf beror i hög grad på familjens bostadsförhållanden.
Förfogar man blott öf- ver ett enda rum, där man måste koka, bo och sofva, så måste trots all vädring luften alltid lämna mycket öfrigt att önska.
Väl- bärgade familjer, som disponera en hel vå- ning, kunna utan svårighet erbjuda sina barn god luft.
Vi vilja dock ej räkna med dylika gynnsammare fall, utan betrakta saken från bredare grund.
De festa hus- mödrar kunna väl inrätta sig så att deras barn vintertiden få tillräcklig tillgång på frisk luft, äfven om familjen ej äger någon sär- skild barnkammare.
För detta ändamål be- stämmer man de båda största och ljusaste rummen i bostaden till sofrum och bonings- rum och eldar ständigt dessa båda rum under vintern.
Tidigt på morgonen, medan barnen ännu sofva, städas boningsrummet, eldas och luftas grundligt.
När barnen nu vaknat, för man dem in i detta rum, där de förblifva till middagen.
Under tiden ordnas sofrummet, luftas om- sorgsfullt och uppvärmes.
Middagsmåltid intas i boningsrummet, och efter detta in- föras barnen åter i sofrummet, medan det förra vädras.
För aftonmåltiden bege sig barnen ånyo till boningsrummet, och under tiden luftas sofrummet.
Sedan man stängt fönstren och luften hunnit bli varm, föras de små till sängs.
Med en sådan husord- ning kan man alltid i bägge rummen på- räkna så pass frisk luft, som öfver hufvud är möjlig på grund af bostadens läge.
Man måste endast ta sig tillvara för att afsikt- ligen förskämma luften.
Från husmoderns sida sker detta genom att hon undviker matlagning eller tvättning i bonings- och sofrummen, husfadern å sin sida måste af- stå från all rökning i dessa rum.
Hvad eldningen angår, så bör tempe- raturen om dagen under barnens vistelse i rummen vara 18 å 20 grader, och termome- tern bör ej hänga för högt, utan ungefär i brösthöjd på väggen.
Vi måste nämligen besinna, att barnens lekar och sysselsätt- ningar försiggå mest i de lägre delarne af rummet, som alltid äro kallare än de öfre luftlagren.
Under natten kan i barnens sof- rum — för så vidt de äro öfver diåldern — temperaturen få gå ned till 12, 13 gra- der, utan att det gör någon skada.
Dock måste man alltid träffa försiktighetsmått, att de icke kasta af sig under sömnen och på så sätt förkyla sig.
Detta bör just icke ske genom att binda fast täckena, utan ändamålsenligare genom att man ikläder de små långa nattdräkter af flanell.
En mycket vanlig orsak till små barns 331 förkylning utgöra de kalla golfven i barn- kamrarne.
Som grundsats borde barn o m vintern aldrig uppehålla sig i rum, som ligga of van ouppvärmda lokaler, såsom för- stugor, portgångar och dylikt; men äfven ofvan eldrum äro golftiljorna vintertiden kalla och deras inverkan på de små dess riskablare, j u mer de sätta sig ned på golf- vet, krypa omkring och vältra sig där.
Där- för har man ofta utrustat barnkamrarne med mattor, täcken eller fällar, hvilka nog också förekomma många förkylningar.
På senare tider har man emellertid förklarat mattorna krig, enär de äro dammgömmare och därför äfven kunna ge hemvist åt smitt- ämnen.
Men man bör ej utan vidare un- derskrifva denna dom öfver allt hvad mat- tor heter.
Smittämnena måste dock kom- ma utifrån in i bostaden, och på mattorna skulle de väl i regel fastna med smutsen från skosulorna.
Men denna slags sprid- ning af smitta tillhör utan tvifvel de säll- synta undantagen; vanligen förmedlas den genom tvänne personers beröring, genom att begagna främmande leksaker, genom klädes- plagg och dylikt, och i sådana fall är det för smittans vidkommande likgiltigt, om en matta ligger på golfvet eller detta är bart.
Förkastliga äro i hvarje händelse mattor, som blott piskas en gång om året eller kvar- talet, men annars ligga fastspikade.
Mot mindre mattor, som dagligen eller två gån- ger i veckan piskas i det fria, kan ej någon allvarlig invändning göras.
Tvärtom brukar man hysa mera försyn för mattan än för nakna golfvet, man undviker att smutsa ned den, och då bidrar den medelbart att höja snyggheten i bostaden.
Betänker man så till sist, att mattor och fällar äro väl ägnade att skydda barnen för de förkyl- ningar, som just göra dem lätt mottagliga för smitta, så kan man ha skäl för att be- sluta sig att vintertiden behålla sin matta i barnkammaren.
Naturligtvis måste den vara så anbringad, att den ej bildar några veck och kommer de små » på fall ».
Hvad nu hudens vård för de små barnen under vintermånaderna angår, så äro varma bad, en, högst två gånger i veckan, att för- orda.
Däremot borde man under denna årstid helst afstå från de mycket brukliga kalla afrifningarna i syfte att härda.
Till och med vuxna fördraga mindre väl kallt vatten under vintern, och för små barn medföra dessa härdningsförsök under den oblida årstiden endast allt för lätt förkyl- ningar.
Framför allt måste kalla tvättnin- gar undvikas för svaga, blodfattiga barn, som behöfva värme.
Vintern är äfven den tid, då olycksfall i barnkammaren oftare förekomma.
Belysning och eldning medföra eldfara och årligen ådrar sig en stor mängd barn brandskador af lättare eller allvarsammare art.
Äfven mot dessa faror måste försiktighetsmått vidtagas; ty äfven vid den omsorgsfullaste moderliga tillsyn ges det obevakade ögonblick, när modern kallas af andra plikter och de små lämnas åt sig själfva.
I rum, där småbarn vistas, borde därför alltid eldning verkstäl- las, så att barnen ej kunde komma åt eld- staden.
Det sker bäst genom kakelugns- skärmar af järn med böjda, afrundade kan- ter.
Kärl med varma vätskor eller ämbar med varmt vatten få aldrig ställas i barn- kammaren, så att barnen kunna falla i dem, välta omkull dem eller dra ned dem från bord och stolar.
Därför är ej heller köket någon uppehållsort för oerfarna småttingar.
332 ID Vår rumsbelysning sker nu allmänneligen med fotogen, som helt visst är ändamåls- enlig och hygienisk; men i barnkammaren måste lampan noga tillses, ty explosioner i barnkammaren förekomma ej sällan.
Man har visserligen konstruerat säkerhetslampor, som, om de störtas omkull, släckas af sig själfva, men denna nyhet har icke vunnit någon större spridning.
Därför får man försöka att göra de vanliga fotogenlampor- na i barnkammaren mindre farliga, i det man gör dem oåtkomliga för barnen.
Bäst äro taklampor, men om man nyttjar bord- lampor, borde man åtminstone aldrig ställa dem på osäkra eller med duk belagda bord.
Borddukar höra öfverhufvud icke hemma i barnkamrarne, ty allt för ofta dra de små händerna ned allt som står därpå, och så orsakas både svåra brännskador, lampexplo- sioner och olyckor genom skärfvor och slag.
Huru enkla och själfklara än dessa för- hållningsregler kunna synas, lär tj värr er- farenheten, att de allt för ofta åsidosättas.
Vid vinterns ingång ha vi därför trott oss böra framhålla dem.
Det långa innesittandet under vintermå- naderna för dock äfven sitt goda med sig.
Mor och barn stå då i den innerligaste växelverkan.
Vid lekarne i det trefna, om ock enkla hemmet uppenbarar sig bäst för moderns blickar hennes älsklingars hjärtan och sinnelag.
Då har hon rika tillfällen att spåra och i deras brodd förkväfva onda böjelser och att med fröjd ansa och ut- veckla de goda anlag, som röja sig i barna- sinnet.
Lycklig en hvar, som i vinterliga skymningsstunder vid moderssköt redan som barn lärt sig älska det sanna och goda!
T * Drottning Oda.
För Idun af Ina Stocken strand.
nvid det gamla Ginkhem, numera Gö- holm, låg fordomdags borgen Tuma, tillhörig fylkeskonungen Bitterulf af Gorms släkt.
Slottet var endast en våning högt, men på ena gafveln fanns ett torn, från hvars öppna fönsterglugg man såg ut öfver Österhafvet.
I klart väder brukade drott- ning Oda sitta där och späja utåt hafvet, men då hennes herre och konung var hemma, satt han där själf och såg efter, om icke något främmande skepp skulle komma sö- der ifrån, köpmän från Jom och Dorestad, eller krigsmän från Susat och Tiodå.
De förra tog han skatt af, de senare öfver- vann han med tillhjälp af sina resår.
Nu var han borta på härnadståg till Ostangeln, och om det icke utföll väl, skulle han ut- sträcka färden till Walland.
Liten drottning Oda satt uppe i torn- kammaren med sina tärnor, hvilka sömmade på dukar eller spunno på slända.
Rummet var helt litet, med grofva plankväggar och tunga ekbänkar.
Tärnorna voro klädda i mörka ylleklädningar; de buro pannbindlar men inga smycken.
Drottningen var den enda som bar dylika; vid hennes hals och i hennes bälte lyste tvänne stora smycken af hamradt guld, besatta med vidunderliga röda och hvita stenar, hvilka lyste som blod och eld då ljuset spelade på dem.
Bitterulf hade medfört dem, då han en gång åter- vände från Walland.
Hon brukade icke annars bära sina smycken, men i dag vän- J u v e l e r a r e K.
A N D E R 1 Jafcobstorg- S 1 O N U H 1895 tade hon, att Bände riddare skulle komma till henne, och hon ville gärna förmå ho- nom att dröja hos sig.
Det var första gången på två år som hon hört något från sitt hemland, och riddaren hade varit där helt nyligen.
Hennes stora barnaögon blic- kade vemodigt ut åt hafvet.
Där, långt bortom sunden, bortom öarna, låg hennes barndomshem, det sagoomspunna Venden.
Det var en mörk och stormig vårmorgon, som den nordiske sjökonungen Bitterulf, med sina jättelika kämpar öfverföll hennes faders borg Markstein, dödade hennes tvänne bröder och bortförde henne och hennes lek- syster Hjördisa, tillika med hvad guld och vapen som fanns i borgen.
Under färden norrut dref vinden dem mot öster, och vid litaviska kusten anföllos de af tvänne skepp, hvilkas manskap bestod af ljusa och kraftigt byggde män.
Striden utföll till Bitterulfs nackdel; han måste afträda de från Markstein röfvade skatterna.
Äfven Hjördisa fordrade segraren som byte, och det sista Oda såg af sin älskade leksyster var då hon stod, hög och smärt, i fören på det främmande skeppet och vinkade far- väl, omgifven af de beväpnade männen.
Så styrdes kosan norrut och Oda visste att Hjördisa fördes bort till det hemlighetsfulla land sagoberättarne förtäljt henne så myc- ket om i sina kväden, det mörka, hemska land, Manhem kalladt, de gamle jotars land, där ännu grymma människoffer förrättades till de oförsonliga gudarnes ära.
Hon glömde sitt eget öde för att gråta öfver grefve Osids dotter, som varit henne i systers ställe.
På den andra dagens afton landade de vid en strand, hvilken Oda antog vara Wil- kinaland, eftersom hennes röfvare talade ett språk, som något liknade hennes eget, eller vilzernas dialekt.
» Detta är Tumaborg, » sade Bitterulf och förde den vilziska höfdingadottern in i den låga salen.
» Här skall I härska och be- falla som fru, I skall sitta i min moders högsäte och mitt folk skall ära och vörda eder. » Hon grät i nätterna sju, och så tröstade hon sig, då konungen lofvade att bli henne huld.
Nu hade tvänne vintrar gått sedan dess, och hon var sjutton år gammal, men så snart skeppen styrde kurs åt Själland, gick hon upp och satte sig i tornkammaren, och inbillade sig att hon såg en strimma af sitt hemlands kust.
Bitterulf hade icke hållit sitt löfte — han var ofta hård emot henne.
Om vintrarne måste hon tjäna honom som en trälinna, och då han blef vred eller hade druckit mycket mjöd, voro hans ord grym- ma och sårande.
Därför var hon glad, då våren kom och hon fick sin frihet åter.
Det var endast mycket unga svenner och gamla, nästan obrukbara stridsmän, som Bitterulf lämnade kvar för att vakta slot- tet och tjäna Oda, då han for ut på här- nad.
Ödsligt och tyst blef det då på Tu- maborg och drottningen vandrade ofta af och an i sin kryddgård försänkt i tankar.
Bitterulfs gudar voro icke hennes, endast den mäktige Donar och den allvise Wodan, till hvilka hon brukade offra vårens först- lingar i Svantevits heliga lund, liknade Tor och Odin.
På slottet fanns en man, Ulf red kallad, som var mycket gammal, och den där hade befälet öfver det hemmavarande folket; honom brukade hon samtala med.
Han berättade, att han var norr ifrån, från ett land som hette Tiunda.
Hans far, som Ringar, Broscher, Armband, Kedjearmband, Kedjor, Nålar, Bref besvaras omgående.
hade lefvat i tre mansåldrar, hade sagt ho- nom att de härstammade från Ganglere.
Innan asarne eröfrade landet, fanns där en annan gudatro, djup och hemlighetsfull.
Och här och där, långt inne i Kolmorda- och Tivedaskogarne lefde ett folk, som ännu blotade åt den allestädes närvarande Kare, han som förde hälsningar från de hädan- gångne till de lefvande, som gaf varning om annalkande faror och som kunde i en blink uppröra hafvet för att rädda den för- följde undan faran.
Och han berättade om den bleke Snaer, som härskade öfver jor- den under vintern, och om Hlärs grymme broder, som ägde makt att förgöra hela världen, och om den fruktansvärde Jokul, som brukade visa sig för människorna och förgöra dem, som kommo honom när.
Oda blef helt dyster till sinnes då hon lyssnade till den gamle.
Hon tyckte myc- ket bättre om Bitterulfs gudar, den milde Balder och den väna Fröja.
Och hon tog sitt strängaspel och sjöng ett wölsiskt kär- lekskväde, som hennes broder lärt henne, då han en gång återkom från konung Her- nits hof i Hunaland.
Hon ändrade nu or- den till en lofsång åt Fröja.
Den sången sjöng hon för Bande riddare och han try ckte hennes hand och såg in i hennes ögon, under det att han berättade om hennes hemland.