Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
PSlJ-f 151 TI / T * » — M IVI H X l X C i l 1895 O U l t i (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan stöd de gifva mig, eller därför att jag icke kan lefva allena.
Att lifvet är så tomt, så rysligt.
Ä r det för det att jag får ar- beta för dem och att, utan arbetet för dem, vore tillvaron så intresselös.
A c k, jag kom- mer alltid tillbaka till mig själf.
Finns det då ingen kärlek?
Eller är det bara jag, som icke kan komma utom den cirkel, som själf kärleken dragit omkrig m i g?
» » Men jag har j u också lidit för dem jag älskar, och en och annan gång har j a g haft saker att förlåta, och j a g har älskat ändå.
Ja, men det är kanske bara därför, att det är så förfärligt att gå utan kärlek.
Jag måste j u ha den för att kunna lefva, äfven o m den stundom orsakar mig smärta.
— Hur j a g går, kommer jag bara till cirkelns rand, min nytta, min glädje — jag, jag, jag- » Hon våndades i flere timmar, och när den kalla, gnistrande vintergryningen bröt in, tyckte hon att hon icke längre ville se ljuset och lifvet.
T y det finns en och an- nan, som tager de inre spörsmålen på all- var, och hon förstod, att kärleken och lifvet höra ihop, och att den människa, som tvif- lar på kärleken, hon tviflar också på ljuset och lifvet.
På morgonen k o m ett telegram.
Krisen hade inträffat.
Naturen hade segrat öfver sjukdomen.
Gärtrud var bättre.
Men oaktadt den glädje hon kände vid detta telegram, var det liksom en grå half- dager omgifvit henne.
Hon tänkte på bref- ven, på julgåfvorna, på besöken, på att allt skulle bli som förr, men hvad var det så mera?
Själen och anden hade flugit sin kos från alltsammans — det återstod bara några pappersblad, en ask, en järn- väg.
Och hvad var det för ett lager af mögel, som låg öfver allting, hvart hon såg?
Hvar- för var allting så torrt och saftlöst?
» Hvad vi skola ha till middagen? » Ja, det kan j u göra detsamma, antingen det blir färskt eller salt, kallt eller varmt.
V i äta och bli mätta, och snart skola vi dö.
» Det är en herre därute som söker frun. » » Ack, det är nog herrn, som farbror skulle skicka hit.
Pengarne ja — och just i dag. » » Bed herrn stiga in. » Det var en lång och mager medelålders man, som inträdde.
Han hade glasögon, och håret, som var svart och gråsprängdt, låg på ett gammalmodigt sätt framkammadt vid tinningarne.
» Asessor Hans Sylvén har bedt mig resa hit ut, » sade han med något visst tafatt i hållningen.
» Mitt namn är Ringstedt — hm — kamrer. » » Var så g o d och sitt, » sade hon.
» Far- bror Hans har nog nämnt för er, att det är en liten summa, som jag ärft, och som min man inte vill befatta sig med.
Det får bli nålpengar, » tillade hon småleende.
Och därpå afhandlade de helt affärsmäs- sigt inteckningar och obligationer, aktier och skuldsedlar med borgen.
» Vet ni, » sade hon, sedan saken var ordnad, » först funderade jag på att resa utomlands för den där summan.
Det skulle vara roligt att se sig om litet. » » Det skulle ni göra, » sade han lifligt.
» Jag reser ibland om somrarne, och det har man bättre behållning af än en liten årlig ränta.
Fast jag tänker nog ofta, att det är egoistiskt af mig att jag reser.
Jag be- höfver det visserligen för min hälsa — men 1891.
handelskemist befunnen enl. analys f u l l g o d.
1: 2 5 pr butelj.
Finnes endast hos K. A.
N y d a h l &amp; C:o Stockholm, 2 Sturepluii.
Riks- och Allm.
IDUN 1895 det är j u ändå bara jag själf, som har godt af det. » Se, det T a r något för henne!
» Ja, men o m ni har råd till det; o m ni inte är gift ».
ty hon hade sett på hans vänstra hand, att den var utan ring.
» Nej, » sade han, och hon såg bakom glas- ögonen ett drömmande och sorgset uttryck i hans ögon.
Det föreföll henne som re- flexen af ett minne, hvaraf smärtan icke längre aggade, men som lämnat det lifs- långa vemodet kvar.
» Nej, gift, det är jag inte, » sade han.
» Ack, säg någonting, » sade hon med rörd ton, » berätta mig någonting, jag behöfver det så väl i dag.
Jag kan försäkra er, att det inte är nyfikenhet, det är bara att — jag — » men hon kunde icke fortsätta.
Han satt tyst några sekunder m e d ned- slagna ögon, men när han återigen såg på henne, hade hennes ansikte ett uttryck af så innerlig sympati, att han öfvervann en viss skygghet, som låg i hans väsen, och fortsatte med mycken godhet i rösten: » Ja, om jag nu skall berätta det, så var det så, att jag förlorade min mor, när jag var fjor- ton år.
Min far gifte snart nog om sig, och jag fick en skara yngre syskon.
När han efter några år gick bort, så måste jag, som var så mycket äldre än de andra, för- söka hvad jag kunde — ni förstår — det fanns j u ingen annan — jag måste ta litet hand om dem.
Så måste jag ändra bana och kasta mig in i allt det här penning- bråket.
Det ligger annars inte för mig — inte det allra minsta.
Men det var j u nödvändigt att börja förtjäna så fort som möjligt naturligtvis.
Under sådana förhål- landen får man upphöra att tänka på gif- termål och se ' n så blir man för gammal. » Han smålog svagt, tog af sig glasögonen och torkade dem.
» Men då behöfver ni komma ut och njuta litet af sommarresor, clet är er rättighet, » sade hon m e d mild röst.
» Jag reser billigt, » sade han liksom ur- skuldande.
» Tredje klass och små privat- pensioner.
Men det gör jag inte bara af ekonomiska skäl, utan också för att jag tyc- ker det är roligare att se det enkla folket ur de lägre klasserna. » » Det tycker jag också, så skulle jag också resa, » sade hon ifrigt.
Han såg vänligt på henne.
Kanske han läste ett inre kval i hennes ögon.
» Och så konstvärlden där nere.
Ah, ni kan inte tänka er.
När ett par tre år gått förbi, så längtar jag dit ner, så där nästan oemotståndligt.
Jag förebrår mig, att det är själf svald, jag har samvetskval, men jag kan inte öfvervinna det.
Där har ni själf en vacker kopia på er vägg, men tänk o m ni skulle få se originalet.
Och naturen där.
Man blir liksom renad till sin inre människa af att vara ensam ute i naturen. » » Bor ni ensam eljes, när ni är h e m m a?
» sade hon.
» A h nej, » sade han.
» Jag har en faster hos mig och ett par bröder.
Ni skulle känna min faster.
Henne skulle ni tycka om.
Hon tänker aldrig på sig själf, bara på andra. » » Då har ni j u stort hushåll, » sade hon, småleende åt hans entusiasm.
» Ja, » sade han, » så är det j u också ett par flickor.
Det var en vän som dog, och det var flere barn.
Men, ser ni, jag tycker om ensamheten i alla fall.
Jag far ibland bort och bor i ett tarfligt litet rum någon- # städes — ett par dagar — öfver söndagen — någon gång — för ensamhetens skull — när plågorna komma. » Hvad hon förstod honom, hon som själf var så rädd att plåga andra.
Men månne han egentligen var förstådd?
En skönhets- törstande ande, en ensamhetsälskande sjuk- ling m e d ett stort hushåll.
» De äro så glada och muntra därhemma, » sade han.
» D e göra litet smått narr af mig och mina idéer, som de kalla det.
Ser ni, jag har litet gammalmodiga åsikter om ett och annat.
Jag har tänkt så mycket på, hur saker borde vara, drömmar, förstår ni, och det gyckla de öfver.
Ja, jag bör- jar ju, som sagdt, bli gammal och — i alla fall — litet ensam.
Kanske också att det snart blir slut.
Därför håller jag nu på med någonting, som roar mig.
Jag håller på att i all tysthet ordna ett litet eget hem åt min faster och vår gamla trotjänarinna, om jag skulle — hastigt — Men tåget — jag glömmer tåget — och jag uppehåller er. » » Tåget — ja, det är för sent nu — ni får vänta en timme till, och ni hindrar mig inte alls — tvärtom. » Han satte sig åter, och de talade som två barn uppriktigt och fullkomligt okon- ventionelt, och under den timmen såg hon, med den starka intuition hon ägde, hvad kanske ingen visste, allt hvad han försa- kat, det högsta som en man kan åstunda i lifvet, förstod hon allt, hvad hans fin- känsliga, skygga och skönhetstörstande na- tur hade att bära i siffror, i åtlöje och i plågor.
De talade om så mycket, att de återigen glömde tåget och sedan skrattade åt det liksom två ertappade skolkamrater, som försummat tiden.
Han såg på klockan och sade, att han helst skulle gå till fots till staden, och att han verkligen aldrig brukade — verkligen al- drig — Och så reste han sig litet förlägen öfver detta samtal människa med människa, hvartill hennes synbara sympati lockat ho- nom.
Och därpå tog han afsked på allvar.
» Pengarne hämtar jag hos assessorn, » sade han, i det han långsamt kröp in i kamrer- skalet igen, » och obligationerna kan ni få hos honom o m åtta dagar. » Han bugade sig fullkomligt affärsmässigt och gick.
Hon såg efter hans långa skrangliga ge- stalt med det stripiga, svarta, framkammade håret.
» O, jag håller af honom, » utbrast hon, och tårar samlade sig långsamt i hennes ögon.
» Jag håller af honom, icke för nå- gon nytta, någon hjälp, någon glädje, nå- got stöd, jag vill helst aldrig se honom mera, på det jag icke skall upptäcka nå- got annat hos honom än det jag nu funnit — jag vill icke ens höra talas om honom — jag vill icke lägga en aldrig så fjäder- lätt börda på honom — men jag håller af honom, för det att han är så god, så själf - uppoffrande, så försakande, för det han är så enkel och barnslig, för det han är glad och plågas, för det att han älskar ensamhet och fyller sitt hus med människor, för det att han älskar skönheten, konsten, folket och andens renhet.
Jag håller af honom, icke för min skull, utan för hans ».
Och hon tänkte på alla sina kära, som hon åter igen ville omhulda, tjäna och lefva för.
Hon tänkte på mor, barn, syster och vänner, alla dem hon älskade.
Hon tänkte på fattiga och nödlidande, som hon ville hjälpa och trösta, icke för att plåstra med 431 sitt samvete, utan för det att hon älskade dem.
Och se, morgonens grå halfdager för- svann omkring henne.
Hvarje hennes tanke fick hopp, hvarje hennes känsla fick lif, ty tvifiet hade flytt, tviflet på kärleken, den stora världsmakten, som ensam ger styrka och glädje.
Amanda (Illustratör: Jenny Kerfstedt.
Nyström.)
Samla Stina.
En ögonblicksbild.
I J e t är en klar förvintersdag med lätt frost i luften och strålande solsken.
Gatorna äro fyllda m e d fotgängare af alla klasser och åldrar, hvilka lockats ut af det vackra vädret.
Spårvagnarna däremot äro nästan tomma och rulla lätt framåt m e d så litet besvär som möjligt för de af svett ångande hästarne.
Man kan godt i ro iakt- taga sina medpassagerare och göra sina tysta reflexioner, om man är upplagd därför.
När jag stiger på vid Riddarhustorget, finnas där endast tre eller fyra personer före mig, och det kommer blott ett par till under vägen till Linnéparken.
Min uppmärksam- het fästes strax vid de två, som sitta midt emot mig, hvilka, ehuru klädedräkterna an- gifva att de tillhöra vidt skilda samhälls- klasser, dock befinna sig i hvarandras säll- skap.
Den ena af dem tycks vara en fru af omkring trettio år, med ett fint, något tärdt ansikte, omslutet af de breda hak- banden på ett diminutiv af en hatt på top- pen af hårknuten, som ligger virad kring hjässan.
En elegant kappa af plysch sitter som gjuten på den smärta figuren.
Den yfviga björnskinnsboan med tillhörande muff, de mörka renhudshandskarne, den spetsiga kängan, som sticker fram under klädnings- kanten, allt är modernt och i stil, men utan minsta anstrykning af prål eller skryt.
Hennes ledsagerska är en gammal kvinna, så gammal, att ansiktet är fullt af djupa rynkor kors och tvärs, munnen insjunken och tandlös, ögonen glanslösa och med lik- som en hinna af half blindhet.
Hon är iklädd den fattigas torftiga dräkt, och likväl synes det, att det är hennes helgdagskläder.
Kjolen är af groft, mörk- grönt, hemväfdt tyg, koftan däröfver lugg- sliten och grå af ålder, men utan en enda brista.
Ett nytvättadt och stärkt, randigt
IDUN 432 bomullsförkläde täcker kjolens hela fram- våd.
På hufvudet bär hon en tjock, svart yllesjalett, hvarunder det glesa håret stic- ker fram, slätkammadt öfver pannan.
På händerna har hon rödbruna, stickade lovan- tar.
Öfver den ena armen hänger en nött skinnväska, och i handen håller hon en ren, hopviken bomullsnäsduk.
Hennes ansikts- uttryck vittnar om stilla förnöjsamhet och hjärtats sanna frid.
Af de ord som växlas mellan den gamla kvinnan och den unga frun — gumman är litet döf, så att frun får tala tämligen högt — kan jag förstå, att den gamla är häm- tad för att tillbringa dagen i sin ledsaga- rinnas hem.
Hvarifrån hon är hämtad, vet jag ej, om från ett fattighus eller någon egen liten vrå, där hon afvaktar det snart stundande slutet på en lefnadsbana, hvars historia jag icke känner.
Men antingen hennes lif varit rikt på växlingar eller fram- flutit i enformighet, kan jag förstå, att hennes ställning varit en arbetande, tjä- nande kvinnas, en träget arbetande och tro- get tjänande.
N:r 22. endast 1 krona för qvarialet.
Redaktör o c h utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas å b y r ä n k l.
1 0 — 1 1.
Tidningen kostar B y r k; Klarabergsgatan 54, en tr. A n n o n s p r i s: 25 ö r e p r petitrad (
Vet, och hon men qvinnan måste m y c k e t lida, dä först blir hori himmelskt s k ö n; känner tornet i sin sida, tiger, k y s s e r det i bön.
TTtg-ifningstid: hvarje helgfri fredag.
Infaller h e l g d a g p å f r e d a g e n, u t - gifves t i d n i n g e n n ä s t f ö r e g.
e l l e r nästfölj.
Byrå och Expedition hållas under sommarmånaderna öppna endast mån- dagar, torsdagar och fredagar kl. 11 — 2.
Undertecknad kommer att vistas borta under större delen af juni månad, och skötas redaktionsbestyren under denna tid af hr Johan Nordling.
Expeditionen förestås af fröken Viktoria Schoultz.
Alla skrifvelser i redaktionsangelägenheter torde o v i l k o r l i g e n adresseras till Iduns Redaktion, Stockholm; skrifvelser angående expeditionen dere- mot till Iduns Expedition, Stockholm.
Iduns postupplaga (d. v. s. utom de 3 — 4,000 exemplar, som gå genom bokhandeln och tidnings- kontoren samt under korsband) visar följande stig- ning under innevarande år: sker: A t t älska är f ö r henne lefva, att mildt förbinda tysta qval, att fridens blommor sakta väfva kring plågorna i sorgens dal.
JoJian Iduns Prenumeration I landsorten: ä postanstalterna.
I Stockholm: h o s redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i bokladorna samt å tidningskontoren Derför vädjar jag särskildt mödrars uppmärksamhet.
Nybom,.
till blifvatide väl eller ve, vara eller icke vara beror af din klokhet, din omtanke.
Det starka in- Man har helt säkert berättat er sagan om tresse du hyser för detta lilla väsen spänner den » moderliga instinkten », som på ett under- dina nerver till det yttersta, eggar dig att bart sätt skall lära er vårda den späda lilla använda hvarje atom af ditt förstånd för att varelse, som ni väntar, eller som lifvet möj- uttänka det klokaste och bästa för honom, ligen en dag skall lägga i edra armar.
Denna gör din blick vaken för allt, för allt som » instikt » skall såsom en magisk nyckel be- står i närmare eller fjermare samband med reda er inträde och inblick i förut främmande din nya uppgift.
verldar: den lilla barnasjälen och den lilla Och ändå — erkänn det!
— blir, trots barnakroppen, och ni skall, ledd af denna allt detta, resultatet af alla dina ansträng- instinkt, bli en förträfflig vårdare af båda — ningar ofta ganska bristfälligt.
samma dag ni blir mor.
Helt visst emedan du, .i Unga vänner — tron icke på detta, ty det fast förlitande på de der instinkterna, hvilka är en saga, en synvilla, tanklöshetens eller barnets ankomst såsom med ett trollslag skall 1888 d.
31 december: 4,750 korttänkthetens spindelväf.
kalla till verksamhet, försummat att skaffa 1889 d.
31 mars 6,201 » d.
30 april 7,225 Det ligger någon sanning bakom, det säger dig kunskaper och erfarenhet för din nya » d.
30 maj 7,375 sig sjelft; ty en åsigt kan icke breda sig så gerning, emedan du rätt och slätt försummat Under förhoppning att stigningen fortfarande skall vidt som den om den » moderliga instinkten » att bereda dig för barnavård och barnaupp- bli den samma, hvarigenom redaktionens bemödanden utan att ha stöd af gjorda iakttagelser.
Men fostran såsom för ett kall, ett embete.
ock skola sporras, tillönskar jag Iduns ärade läsa- dessa iakttagelser utgå från falska förutsätt- Ju mera man tänker på detta talet om sarinnor en i allo angenäm sommar och tecknar ningar och framkalla derför en synvilla, som instinkten, desto mera framstår det som en med utmärkt högaktning komplett galenskap.
Och I kunnen bestämdt Frithiof Hellberg.
endast korttänktheten låter narra sig af.
Redaktör o c h Utgifvare.
V i tala aldrig om exempelvis » landtbrukare- intyga det, alla I unga mödrar, som gått till instinkten », och likväl kunna vi ofta göra ert kall som barnasköterskor utan förberedel- den iakttagelsen, att ett stadsbarn, en teore- se.
Erkännen, att det alls icke var en röst tiker, en lärd, som en dag genom ett ovän- i ert inre, som ledde ert handlingssätt, utan Till unga mödrar, tadt arf kommer i besittning af en landt- den smula kunskap ni händelsevis uppsnappat varande eller blifvande.
egendom, släpper hvad han har för händer, här eller der, hälft omedvetna iakttagelser, (Första artikeln.)
knäpper i af alla krafter och tillegnar sig jem- girigt uppfångade råd från höger och venster, X||&lt;jSina unga medsystrar, vanten er icke förelsevis snart skicklighet i att förvalta sitt förlitande på andra, på barnmorskan, barn- nyvunna gods.
Ingalunda på grund af några jungfrun och läkaren, ett famlande och sö- g E J g E g några råd, anvisningar eller lärosatser angående ert ansvarsfylda och djupt allvarliga, inom honom slumrade instinkter, utan helt kande och — tusen misstag.
om än aldrig så ljufva moderskall!
Här är enkelt till följd af det starka personliga in- Ni invänder: hvad gör det, om vi icke blott en ung mor, som eftertänksam af er- tresset.
voro så dugtiga i början, det är j u ingen farenhet och iakttagelse, vill uttala ett » gif Hvarför söka en mera invecklad förklaring skada skedd, när våra barn nu ändå äro akt! » — Ett » gif akt » medan tid är, ett till mödrarnas snabba utveckling till jemförel- stora och snälla.
Jag är beredd på denna » gif akt », innan en sorglig erfarenhet eller sevis goda barnasköterskor?
— Ä r icke det invändning från detta håll, ty sjelfsäkerhet misslyckade experiment på ett ödesdigert sätt personliga intresset en tillräcklig god grund?
går gerna hand i hand med vidskepelsen.
skriar det i edra öron.
Du har en liten varelse i din famn, hvars | Man göres på ett öfvernaturligt sätt kompe-
Idun u t k o m m e r I h u f v u d s t a d e n h v a r j e h e l g f r i f r e d a g o c h k o s t a r f ö r e t t qvartal e n d a s t 1 krona, postarvodet inberäknadt.
— tent till sin modergerning — det är vidskepel- sen — följaktligen kan man också fullgöra den — det är sjelfsäkerheten.
Men den senare skall försvinna med den förra, och då skola vi se och förstå mycket som nu går spårlöst förbi oss.
V i skola bli uppmärksamma af dödlighetsstatistikens siffror, hvilka bl.
a. visa oss, att dödligheten är lika stor under den första femmånadsperioden af de nyföddas lif som sedan under tio- och tjuguårsperioden.
Och alla dessa barn med skrofler, rakitis och mycket annat och de, som hela lifvet igenom få lida af sviterna af nå- gon svårare barnsjukdom såsom messling, skarlakansfeber, difteri m.
fl., de skola göra oss betänksamma.
V i skola icke nöja oss med att tycka det är sorgligt och bedröfligt, utan vi skola fråga oss: har modern ingen skuld, har icke hennes bristande kunskap och deraf följande brist på förtänksamhet lagt en lifslång börda på den späda lilla varelses skuldra, som hon ändå älskade öfver allt i verlden?
Oah vi skola fråga oss sjelfva: är jag bättre rustad?
Bättre rustad att vårda, utveckla och skydda den lilla kroppen, denna underbara och sinnrika, men ömtåliga meka- nism, som under mina händer skall växa sig stor, stark och harmonisk?
Jag talar för ögonblicket företrädesvis om den fysiska uppfostran, men vi veta alla, i hvilket förtroligt förhållande kropp och själ stå till hvarandra; att svårligen den ena kan missriktas utan att den andra tager skada deraf.
Jag talar till alla unga flickor — eller qvinnor — • som icke äro så genomsyrade af falsk blygsamhet och missriktad » qvinlighet », att de rodna för blotta tanken på, att de möjligen en gång skola bli mödrar.
Jag talar vidare till dem, som gifvit en man sin tro och sålunda endast kunna räkna några få år, månader eller dagar till den dag moderspligterna med sina djupa kraf komma att ställa sina fordringar på dem.
(Jag vet väl att — ehuru jag blygs att tillstå det — att äfven bland denna kategori af qvinnor det finnes många, som så missuppfatta, hvad som är qvinlig värdighet, att de med förlägenhet, ja harm, tillbakavisa tanken på dylika vän- tande pligter och möta hvarje påminnelse der- om med ett lika tanklöst som meningslöst: » jag skall visst inte ha några barn ».
V i ha alla en eller många gånger hört denna om » sann qvinlighet » vittnande fras.)
Jag talar slutligen till dem, som redan kunna emotse dagen för en liten jvarelses an- komst; och allra sist till dem, som redan stå midt uti sina moderspligter.
Till dem alla vill jag säga detta enda väsendtliga: betänlcen i tid betydelsen, tyngden och vidden, den långt in i en fjerran framtid nående vidden af en moders ger ning!
Det är icke bllott fråga om att draga upp ett barn, så att lifvet hänger i det, och att göra detta » så godt man förstår », som det heter.
Detta » jag gör så godt jag förstår » är en mycket, mycket för rymlig ursägt och borde icke få användas af andra än dem, som uttömt alla tillgängliga källor för vetande i de ämnen, som beröra menskligt lif med dess förutsättningar och fordringar i allmän- het och barnens i synnerhet.
Att bibehålla lifvet i barnakroppen är icke nog, såvida den icke tillika göres stark, frisk och harmonisk, närmande sig fullkomligheten så mycket som möjligt.
Den allra första grunden härtill kan mod- ern sjelf icke lägga, ty den ha föregående generationer redan lagt; men hennas uppgift I I Pt U I I U Kl IN Tidningen innehåller nästan uteslutande orlglnalbidrag.
— Uppgif å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a er- är större och betydelsefullare i samma mån, som denna redan lagda grund är svag eller i ett eller annat hänseende mindre god.
Det tillhör då henne att med uppmärksamheten riktad på denna medfödda svaghet och blicken öppen för ärfda brister så mycket omsorgs- fullare och solidare lägga sin grund.
Det skall då måhända lyckas henne att alldeles förtaga, eller i alla händelser i betydlig mån förminska verkan af dåliga fysiska eller and- liga anlag, hvilka, lemnade åt slumpen och naturen att godtyckligt utveckla, med natur- nödvändighet leda till slägtets urartning.
Men de mödrar, för hvilka psykologi och fysiologi äro tvänne lika betydelselösa som okända begrepp — äfven då de omskrifvas på svenska — • de skola aldrig kunna utföra ett dylikt verk.
Och att vårt land och vår tid till sin djupa olycka haft allt för många sådana ovetande mödrar, derom vittnar på ett sorg- ligt och otvätydigtjj sätt vår försvagade ge- neration, blodfattig, nervös och själssjuk.
Elna Tenow.
Till min okända zigenerska.
(I basarvimlet.)
^^ * ar » Notre Dame » jag läste af Hugo, en Esmeralda längtade jag finna — gitanan, eldig som en Spaniens qoinna, mörk som dess natt, men glödande ock- så — en själ, för hvilken älska var att brinna, som kunde jublande till döden gå, om blott sin famn till q / sked hon fått slå kring den hon offrat allt för, för att vinna.
Då såg jag dig, du okända gitana, den röda duken öfver nacken föll, den hvita handen tamburinen höll.
— Du obekanta, om du kunnat ana, hur med min fantasi du sammansmalt, och Esmeralda tog då din gestalt.
Dopseder och dopskrock.
Anteckningar från gamla tider.
jn nyfödd verldsborgares dop gick förr i verlden till med vida mer ceremoni än nu.
Enligt den i Sverige och Danmark gängse seden skulle barnet döpas i kyrkan.
Då den betydelsefulla stunden var inne, lem- nade fader och moder sin lilla skatt i gud- moderns händer, hon frågade hviskande, hvad barnet skulle heta, och fick lika tyst besked derom.
Ett odöpt barn fick nämligen ej nämnas vid namn, ty en dylik oförsigtighet kunde, trodde man, vålla dess död.
Gudmodern läste före affärden » fader vår » öfver den lille, hvarpå alla de närvarande ISO sjöngo en psalm.
Det var en allmän tro, att onda andar lurade utanför dörren.