Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Oaktadt det förslag till ny Strafflag, som af Kongl. Majit först vid 1844 — 45 årens riksdag och derefter ånyo vid påföljande riksmöte framlades, vid det sistnämnde hos Rikets Ständer förföll, och förbättring af brottmålslagen sedermera genom delvis tid efter annan skedda förändringar åstadkommits, har likväl behofvet af fullständig, ny, strafflag varit allmänt insedt och erkändt, under uttryckt förhoppning, att de partiella förbättringarne skulle säkrast bana väg för erhållandet af dylik lag.
I följd häraf och då vid de förändringar, som på sednare tider i de mest vigtiga delar af brottmåls-lagstiftningen egt rum och för hvilka omförmälda förslag legat till grund, de flesta nya principer, hvarefter berörda förslag var uppstäldt, hufvudsakligen gjort sig gällande samt vid tillämpningen erfarenheten om desamma vittnat fördelaktigt, har Kongl. Maj:t trott tiden nu vara inne att medelst sammanförande af de redan verkställda ändringarne af brottmålslagen och omarbetning af densamma i öfrigt söka få en gemensam och fullständig strafflag; och har Kongl. Maj:t förty låtit dertill uppgöra förslag, med ledning af det ofvan åberopade; varande i bilagda Statsråds-protokoll redovisadt för grunderna till de mera väsendtliga skiljaktigheter, som emellan de båda förslagen förefinnas.
Efter att hafva i ämnet hört Högste
Domstolen, hvars protokoll jemväl bifogas, vill alltså Kongl. Maj:t, som är betänkt att framdeles under riksdagens lopp till Rikets Ständer göra nådig Proposition om särskild författning angående den nya Strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall, nu enligt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framställa bilagda förslag.
Louis De Geer. STOCKHOLM, tryckt hos E. Westrell, 1862.
Förslag till / Kap. Om dem, som Svensk straffrätt underkastade äro. 1 §.
Inländsk man varde efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, som han begått inom eller utom Riket. 2 §.
Utländsk man. som här i Riket finnes, varde jemväl efter Sveriges lag och vid Svensk domstol dömd för brott, som han begått inom Riket, eller å Svenskt fartyg utom Riket; så ock för brott, som han utom Riket begått mot Sverige eller Svensk man, der Konungen förordnar, att det brott här i Riket åtalas må. 3 §.
För främmande makts beskickning gälle hvad allmänt vedertaget är eller genom fördrag stadgadt blifvit. ' 5 §.
2 Kap. Om straff, som efter denna lag ådömas må. 1 §.
2 Dessa straffarter anses, i förhållande till hvarandra, svårare eller lindrigare efter den ordning, hvari de här nämnda äro. 2 § Dödsstraff skall offentligen verkställas genom halshuggning.
Förut gifves den dömde lämplig tid att' sig till döden bereda; och varde han utan ståt eller ut märkelse till afrättsplatsen utförd.
Skola flere undergå dödsstraff; då måd et ej å endera verkställas i den andres närvaro 3 §.
Ej skall någon undergå dödsstraff, innan Konungen förordnat, alt domen verkställas må. 5 § Straffarbete skall ådömas på lifstid, eller på viss tid ej under två månader eller öfver tio år utom i de fall, som i 4 Kap. 5, O och 7 §§ sägas. 6 §.
Fängelse, som omedelbart för brott ådömes, må ej i andra fall, än som i 4 Kap. 5 och 7 §§ omtalas, sättas under en månad eller öfver två år.
Högsta bot vare Femhundra Riksdaler Riksmynt, der ej antingen annorledes i lagen uttryckligen bestämdt är, eller ock ett högre belopp, efter särskild, för vissa fall stadgad, beräkningsgrund, kan äga rum. 9 §.
Från utmätning af böter skola undantagas nödiga gång- och sängkläder för den sakfällde, hans hustru och oförsörjda barn; så ock af det förråd, som i huset finnes, hvad till deras underhåll i en månads tid erfordras. 10 §.
Saknas hos den, som blifvit till böter fälld, tillgång till deras fulla gäldande; då skola böterna, utom i de fall, som i 11 § detta Kap. och 7 § 4 Kap nämnas, till fängelse vid vatten och bröd förvandlas.
Vid sådan bötesförvandling svare hvarje dags fängelse vid vatten och bröd under de första fem dagarna mot fem, under de andra fem dagarna mot tio, under de tredje fem dagarna mot tjugofem och under de derpå följande dagarna mot femtio Riksdaler; dock med iakttagande, att fängelsestraffet ej må sättas under tre och ej öfver tjugo dagar, så att böter till och med 15 Riksdaler svara mot 3 dagars fängelse vid vatten och bröd; deröfver » » » 20 » » » 4 » » » » » » 3 deröfver till och med 25 Riksdaler svara mot 5 dagars fängelse vid vatten och bröd » » » » 35 » )) » 6 » » » » » » » » » » 45 » » » 7 » » » Ö » » » » » 55 )) » » 8 )> » » » » » » » » » 65 » )) » 9 )) » » » » » » » » » 75 )) » » 10 )) » » » )) » » » » » 100 » )) » 11 » » » » )) » » » » » 125 )) » » 12 » » » » » » » » » » 150 » » » 13 » » » y> )) » » » » » 175 » )) » 14 » » » » » » » » y) » 200 » » » 15 )) » » » » » » » » » 250 » » » 16 » » » » » » » » » » 300 )) )) » 17 )) » » » )) » » » » » 350 )) )) » 18 » » » » » » » » » 400 » )) » 19 » » » » )) » deröfver » » » 20 » » a » » » 11 För qvinna. som hafvande är eller barn ammar, eller för den, sorn yne är än aderton år, äge fängelse vid vatten och bröd ej rum Samma lag vare, c någon finnes ej kunna, utan våda för helsan, sådant fängelse undergå.
I dessa fall skall den bötfällde hållas i annat fängelse tre gånger så lång tid, sorn han eljest skolat fängelse vid vatten och bröd undergå.
12 § Skola böter förvandlas, de der genom flera domar ålagda äro; varde den förvandling efter böternas sammanräknade belopp gjord, på sätt i '10 eller i 1 § sägs.
Lag samma vare, om till verkställighet på en gång förekomma särskilda fängelsestraff, hvartill böter efter 10 eller di § förvandlade blifvit. 4 3 §.
Om förvandling af böter efter 4 0, 11 eller 12 § förordne Konungens Befallningshafvande. 14 §.
Är straff beroende af värdet å viss egendom; gälle det värde egendo men hade å den tid brottet föröfvades.
15 § Särskildt straff för embetsmän är afsättning, hvarmed, i de fall, som i lagen utsatta äro, förenas den påföljd, att den dömde förklaras ovärdig att i Rikets tjenst vidare nyttjas.
16 § Afsättning medförer förlust af det embete, hvari förbrytelsen skett, så ock af de rättigheter eller förmåner, som med cmbetet följa.
Är påföljd, som i 15 § sägs, med afsättning förenad, håfve den dömde tillika förlorat annat embete, som han innehafver, jemte åtföljande rättigheter eller förmåner; och må han ej embete, tjenst eller annan allmän befattning vidare utöfva.
Om rättighet till pension gälle hvad särskildt stadgadt är. 4 17 §.
Är den, som till afsättning gjort sig skyldig, ej i besittning af det em bete, hvari lian sig förbrutit; då skall, i stället för embetets förlust, dömas till böter, efter ty i 25 Kap. 24 § sägs, eller till fängelse i högst sex månader.
Han vare ock förfallen till påföljd, som i 15 § nämnd är, om brottet med sådan påföljd belagdt är.
48 § Hvad om embete i 4 6 och 17 §§ sagdt är, gälle ock om tjenst eller annan allmän befattning, ehvad den af förordnande eller medborgares val beror. 4 9 §.
Vissa i lagen bestämda brott medföra den påföljd, att den dömde förkla ras hafva medborgerligt förtroende för alltid eller för viss tid förverkat.
Den, som till förlust af medborgerligt förtroende dömd är, håfve förverkat em bete, tjenst eller annan allmän befattning, som af honom innehafves; vare ock, under den tid påföljden honom ådömd är, såsom vanfrejdad ansedd och förty utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas tillgodonjutande god frejd erfordras. 20 §.
I några fall straffas brott med påföljder, utom dem, som nu sagda äro, efter ty derom i lagen särskildt stadgadt finnes. 21 §.
Ar någon utom
Riket för brott straffad, och förty, efter 4 Kap. 3 §, från straff här t
Riket fri, må dock förlust af embete eller påföljd, som i 15 eller 19 § sägs, honom här ådömas, der brottet efter denna lag sådan förlust eller påföljd medförer.
3 Kap. Om delaktighet i brott. 4 §.
Hvar som bjuder, leger, trugar eller eljest uppsåtligen förleder annan till brott; den anstiftare skall, för brottet, om det fullbordas, eller för försök, om gerningen dervid stannar och försöket är i lagen med straff belagdt, straffas som vore han sjelf gerningsman.
Har anstiftaren så tidigt, att brottet afvärjas kunnat, gjort hvad hos honom stått för att förmå gerningsmannen att från verkställigheten afstå, och var der brottet ändå fullbordadt eller försökt; då må straffet för anstiftaren nedsättas till hvad i 4 § sägs. 2 §.
Den som, vid brotts utförande, annan med råd eller dåd uppsåtligen hjelper, så att gerningen derigenom sker, straffes som vore han sjelf gerningsman. 5 4 §.
Har någon, före brotts utförande, eller vid utförandet, dock i mindre mån, än i 3 § sögs, med råd eller dåd gerningen främjat; straffes efter ty som ban pröfvas hafva till brottet bidragit, dock högst med det straff, som är närmast under det, som honom drabba bort, om han sjelf gerningsman varit. 5 §.
Hafva två eller flere i samråd beslutit verkställandet af något brott; då skall hvar som i den stämpling deltagit och vid brottets utförande när varit eller, före eller vid utförandet, gerningen främjat, eller efteråt gerningsmannen tillhandagått, straffas som vore han sjelf gerningman. 6 §.
Underlåta föräldrar, fosterföräldrar eller andre uppfostrare, eller förmyndare, att från utförandet af brott, hvarom de vetskap äga, hindra den, som under deras vård och lydnad står, när det utan angifvelse till åtal ske kan; varde straffade efter 4 §, dock högst med fängelse i sex månader, der det ej skett för egen vinning. 8 §.
Nu har någon, utan att hafva sådan del i brott, som förr sagdt är, se dan brottet timat, med vetskap derom gått den brottslige tilhanda, såsom att han hulpit att honom dölja, eller varit behjelplig till hans flykt eller till döljande af gerningen eller till undanrödjande af bevis derom, eller emottagit, dolt, köpt eller föryttrat gods, som genom brottet åtkommet var, eller besörjt omarbetning eller förändring deraf; straffes, efter som brottet var lill, med fängelse i högst sex månader eller böter: har det skett för egen vinning, och är brottet med straffarbete öfver åtta år el ler svårare straff belagdt; då må till straffarbete i högst två år dömas. 10 §.
Har någon, utan vetskap om brott, som annan föröfvat, honom tillhandagått, på sätt i 9 § sägs, ändå att han haft skäl att honom misstänka; straffes med böter. 1 I §.
Make, syskon, skyldeman i rätt upp- eller nedstigande led, den som med den brottslige i första svågerlag lika nära förenad är, eller fosterbarn, skall ej till straff fällas efter 10 §; ej heller efter 9 § för den brottsliges döljande, eller för befordrande af hans flykt. 12 §.
Har någon, efter 4, 7 eller 8 §, gjort sig skyldig till straffarbete för delaktighet i brott, hvarå förlust af medborgerligt förtroende för alltid, såsom påföljd, 6 stadgad är; varde då ock den påföljd eller förlust af medborgerligt förtroende på viss tid honom ådömd, efter ty bans brottslighet är till. i Kap.
Om sammanträffande af brott och om förening eller förändring af straff; så ock om återfall i brott. \ §.
Ar någotdera brottet belagdt med förlust af embete eller påföljd, som i 2 Kap. 15, 19 eller 20 § omtalas varde ock den förlust eller påföljd ådömd.
Der en handling innefattar brott, som i särskilda afseenden med olika straff belagdt är; vare ock lag, som i denna § sägs. 2 §.
Har någon föröfvat flera brottsliga handlingar, och stå de ej till hvarandra i det sammanhang, att de innefatta fortsättning af en och samma förbrytelse, utan äro, hvar för sig, till särskilda brott att hänföra; varde, för hvarje brott, ändå att brotten af samma slag äro, till särskildt ansvar dömd, med iakttagande af föreskrifterna i 4, 5, 6 och 7 §§. 3 §.
Utgöra flera brottsliga handligar fortsättning af ett och samma brott; varde sådant, vid straffets bestämmande för det brott, såsom försvårande omständighet ansedt. 4 §.
Med straffarbete på lifstid må ej heller förenas annat frihetsstraff eller böter. 5 §.
Uppkommer, vid sådan öfvergång af straff, brutet månadstal; varde half månad till femton dagar räknad.
Det straff varde med öfriga straffarbetet förenadt efter den i 5 § stadgade grund. 7 7 §.
Är någon, som gjort sig skyldig till fängelse eller straffarbete på viss tid, tillika förfallen till böter, och saknar han tillgång till deras falla gäldande; då skall bötesstraffet, oberoende af- dpt beslut, som om böternas förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse efter ty i 2 Kap. \ 1 § sagdt är; och vare det fängelsestraff, under iakttagande af de i 5 -och 6 §§ här ofvan stadgade grunder, med öfriga straffet förenadt. 8 §.
De i i, 5, G och 7 §§ om förening eller förändring af straff meddelade föreskrifter skola tjena till efterrättelse ej blott då någon på en gång för flera brott lagföres, utan äfven då någon, som till straff dömes, förut blifvit ålagd annan, icke verkställd, bestraffning; och skall domstolen alltid utsätta de särskilda straff, som å hvarje brott följa bort och derefter, i händelse någon förändring af straffen, efter hvad ofvan sagdt är, skall äga rum, derom meddela erforderliga bestämmelser.
Förekomma till verkställighet på en gång flera domar, hvarigenom samme person blifvit till straff dömd, och äro straffen af beskaffenhet, att de, efter ty i föregående §§ stadgadt är, ej kunna, jemte hvarandra, fullt verkställas; göre Konungens Befull ninghafvande om förhållandet anmälan hos vederbörande Hof-Rätt. som förordnar, huru straffen sammanläggas skola. 9 §.
Nu kan så hända, att någon, sedan han blifvit till straff för ett brott dömd, varder öfvertygad att förut hafva föröfvat annat brott; då skall han så dömas, som hade han på en gång varit för båda brotten lagförd; och varde, vid straffets tillämpning, afräknadt hvad han af det honom förut ådömda straff redan kan hafva utstått. dO §.
Har någon, sedan han blifvit till straff dömd, men innan han det till fullo undergått, föröfvat nytt brott; då bör straffet för detta brott, med iakttagande af de här ofvan stadgade grunder, förenas eller sammanläggas med hvad af det förra straffet återstod, då det nya brottet begicks; och skall å det sålunda bestämda straffet afräknas hvad af sagda återstod kan vara verkställdt efter det nya brottets föröfvande. \\ §.
Dei' lagen utsätter särskildt straff för den, som ånyo begår brott, skall det straff ådömas, då sådant återfall skett, sedan den brottslige blifvit, genom laga kraft ägande dom, här i Riket lill straff för förra brottet fälld; varde dock iakttaget hvad om förening eller sammanläggning af straff förut sagdt är, der han förra straffet ej till fullo undergått, innan senare brottet begicks. § Föröfvar den, som till straffarbete på lifstid dömd är, brott, som döds straff ej medförer; varde straffet skärpt genom hans inneslutande i mörkt enrum på högst tjuguen dagar; och må denna skärpning, i svårare fall, verkställas tre gånger, dock med minst tre månaders uppehåll emellan hvar gång. 8 5 Kap. Om särskilda grunder, som utesluta, minska eller upphäfva straffbarhet. 4 §.
Gerning, sorn eljest straffbar är, vare, utom i det fall, som i £ § sägs, strafflös, om den begås af barn, innan det fyllt femton år; dock äge
Domstolen efter omständigheterna förordna, att barnet af föräldrar eller annan, under hvars vård och lydnad det står, med aga hemma i huset rättas skall, eller i allmän uppfostringsanstalt insättas, om tillgång dertill finnes.
Har gerning, som i allmänhet är belagd med dödsstraff eller straffarbete öfver två år, blifvit begången af den, som fyllt fjorton, men ej femton år; och pröfvas han hafva ägt nog urskilning att gerningens brottslighet inse; varde då straffad, högst, med straffarbete i fyra år, om dödsstraff å gerningen följa kunnat, och med straffarbete i två år, om sådant arbete på längre tid derför stadgadt är.
Ej må sådan påföljd, som i £ Kap. 49 § utsättes, ådömas brottsling af den ålder nu sagd är.
Ej heller skall brott, som någon i den ålder begått, honom tillräk nas till förhöjning af straff för återfall i brottet, der sådan förhöjning särskildt i lagen utsatt finnes, efter ty i 4 Kap. 4 4 § sägs. 3 §.
Begår den brott, som fyllt femton, men ej aderton år; då skall dödsstraff till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år, och straffarbete på lifstid till sådant arbete från och med åtta till och med tio år nedsättas. 4 §.
Pröfvas någon, som brottslig gerning begått, dervid hafva af kropps- eller sinnessjukdom, ålderdomssvaghet eller annan, utan egen skuld, iråkad förvirring saknat förståndets fulla bruk, ehuru han ej kan för strafflös anses efter 4 eller 5 §; då gälle om dödsstraff hvad i 3 § sägs; och må, i ty fall, efter omständigheterna, annat straff jemväl nedsättas under hvad i allmänhet å gerningen följa bort. 7 §.
Varder man af annan öfverfallen med våld eller hot, som innebär trängande fara; då äge man rätt till nödvärn och vare saklös för den skada, som man till farans afvärjande gör. 8 §.
Rätt till nödvärn äge ock rum, då någon begår inbrott eller eljest tränger sig olofligen in i annans rum, hus, gård eller fartyg nattetid, eller sätter sig till motvärn, ehvad det är natt eller dag, emot den, som sitt värja eller å bar gerning återtaga vill. 9 §.
Rymmer fånge eller häktad person eller sätter han sig till motvärn emot fångvaktare eller annan, som honom från rymning hindra vill, eller emot föreståndare eller uppsyningsman vid straffinrättning eller häkte, då denne honom till ordning inom 9 inrättningen eller häktet hålla skall, eller sätter sig någon, som häktas skall, till motvärn emot den, som äger häktningen verkställa eller dervid biträder; då må ook det våld brukas, som till rymningens förekommande, ordningens bibehållande eller häktnin gens verkställande nödigt är.
Finnes någon i fall, som i 7, 8 eller 9 § sagdt är, hafva gjort större våld, än nöden kräfde; pröfve
Domstolen, efter omständigheterna, om han för uppsåtlig gerning eller blott såsom för vållande straffas bör.
Yar så trängande nöd eller fara för handen, att han sig ej besinna kunde; då må han från straff frias. 11 §•
Äro böter, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft ägande dom ålagda, och hafva äfven under hans lifstid penningar eller andra lösören, för gäldande af de böter, blifvit i mät tagna eller i allmänt förvar satta; gånge dock böterna af den egendom ut.
Har påföljd, som i 2 Kap. 20 § sägs, blifvit, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft ägande dom ålagd; varde ock den påföljd, när så ske kan, tillämpad. 14 §.
Straff vare förfallet för brott., som ej blifvit åtaladt 1. inom två år, om det ej i lagen med svårare straff, än fängelse, belagdt är; eller 2. inom tio år, om det ej i lagen med svårare straff, än straffarbete i två år, be lagdt är. 1 5 §.
De i 14 § bestämda tider skola räknas i allmänhet från den dag brottet begicks, men i de fall, som i 15 Kap. 18 eller 21 § sägas och ej åtalas må innan till återgång af giftermål dömdt är, från den dag laga kraft ägande dom derom gafs.
Atal anses vara börjadt, då kallelse till svaromål är den. som tilltalas skall, i laga ordning kungjord, eller han för brottet häktad blifvit. 16 §.
Är åtal å brott, som i 14 § sägs, börjadt inom tid, som der bestäm mes, och har det åtal blifvit afbrutet, utan att den tilltalade dertill skuld varit; då skall för rättigheten att åtalet fullfölja lika tid, som i samma § utsatt finnes, räknas från den dag afbrottet skedde. 17 §.
Är någon, genom laga kraft ägande dom, fälld till straff, som ej svårare är än straffarbete i två år, och verkställes ej domen inom tio år sedan den gafs; vare det ådömda straffet förfallet. 2 10 \ 8 §.
För brott, som af embetsman begås i embetet, gälle ej viss tid till åtal, der brottet med annat straff, än böter, i lagen belagdt är; ej heller viss tid för doms verkställande, der annat straff, än böter, ådömdt blifvit. 6 Kap. Om skadestånd. \ §.
Har den, som skadan led, genom eget vållande, dertill medverkat; varde skadeståndet jemnkadt, efter ty som skäligt pröfvas. 2 §.
I mål, som kroppsskada angå, skall under skadeståndet räknas icke allenast läkarelön och annan kostnad, utan äfven ersättning för hinder eller brist i den skadades näring, för sveda och värk, så ock för lyte eller annat stadigvarande men, om sådant blifvit honom tillfogadt 3 §, För lidande, som genom brott emot personliga friheten, eller genom falsk angifvelse eller annan ärekränkande gerning, må anses vara någon tillskyndadt, skall ock vedergällning gifvas. 4 §.
Komma make eller barn efter den, som dödad blifvit, att genom hans frånfälle sakna nödigt underhåll; då skall dem, efter ty, med afseende å så väl den brottsliges tillgångar, som andra omständigheter, skäligt pröfvas, tilläggas såsom skadestånd hvad för makan eller barnen tarfvas till dess de sig eljest försörja kunna; och må det skadestånd, efter omständigheterna, sättas att utgå på en gång eller å särskilda tider. 5 §.
Hafva flere i brott tagit sådan del, som i 3 Kap. 1, 3, 4, 5, 6 eller 7 § sägs; svare de, en för alla och alla för en, till skadestånd; vare ock de, som efter 9 § i samma kapitel gjort sig delaktige i brottet, derigenom att de dolt, köpt eller förvttrat det de vetat vara genom brott åtkommet, eller besörjt omarbetning deraf, hvar för sig till sådan ansvarighet, som sagd är, med gerningsmannen bundne för det, hvarmed de brottslig befattning tagit. 6 §.
Ar skada gjord af person under femton års ålder eller sådan, som i 5 Kap. 4 eller 5 § omtalas, och kan ej skadestånd erhållas hos någon, som för underlåten vård öfver den person är till ansvar för vållande förfallen; gånge då skadeståndet ut af dens egendom, som skadan gjorde; varde dock. med afseende så väl på dennes större eller mindre förmåga att sin handlings skadlighet inse, som på de tillgångar han äger till skadeståndets gäldande, beloppet deraf jemnkadt, efter ty som skäligt pröfvas. 11
Ej skall till skadestånd, i det fall nu sagdt är, tagas hvad som till uppfostran för barn, eller underhåll för afvita nödigt finnes. 7 •§.
Har straff förfallit eller tid till afbrutet åtals fullföljd blifvit försuten, efter hvad i 5 Kap. 13, 14 eller 16 § sägs; vare dock målsägande ej derigenom betaget att det skadestånd söka, hvartill han eljest kan berättigad vara. 8 §.
Målsägande är den, mot hvilken brott begånget är, eller som deraf förnärmad blifvit eller skada lidit; så ock den, som för den förnärmade eller skadade målsmannarätt äger eller eljest satt är att talan föra.
Hvar som hädar Gud, eller lastar eller gäckar Guds heliga ord eller sakra menten, dömes till straffarbete från och med sex månader till och med fyra år.
Sker det af obetänksamhet eller lättsinnighet; vare straffet fängelse i högst sex månader eller böter.
1 § Gör man gäckeri af Gudstjensten; straffes med böter eller fängelse i högst sex månader. 3 §.
Idkar någon handtverk * eller annat arbete å Sön- eller högtidsdag, emellan klockan sex om morgonen och klockan nio om aftonen, straffes med böter, högst femtio Riksdaler, utan det sker till egen eller annans nödtorft, som uppskof ej tåla kan.
Lag samma vare. om kramlåda eller annan bod å sådan sabbatstid till salu öppnas. 4 § Begår någon brott å sabbatstid; varde den omständighet såsom försvårande ansedd. 8 Kap. Om förräderi; så ock om andra för Rikets säkerhet menliga brott. 1 §.
Hvar som, i uppsåt: 1. att lägga Sverige eller Norge under främmande makt, eller från något af dessa Riken söndra en dertill hörande del eller besittning; eller 2. att bryta Rikenas förening, eller med våldsamma medel upphäfva eller ändra den emellan Rikena stadgade föreningsform, eller någon af deras grundlagar; eller 3. att Konungen lif eller frihet beröfva eller honom från thronen uttränga; eller 4. att Thronföljare eller annan Prins, som till thronen arfvinge är, lifvet beröfva, eller någon af dem från thronföljden utestänga; gör uppror, eller annan gerning, den der innefattar uppsåtets fullbordan eller försök, dertill; en sådan förrädare miste lifvet, eller dömes, der faran ringa var till straffarbete på lifstid. 2 §.
Har stämpling till förräderi, som i 1 § sagdt är, blifvit gjord, utan att förräderiet till försök kommit; då skall anstiftare af stämplingen dömas till straffarbete på lifstid eller från och med åtta till och med tio år, eller, der faran ringa var, från och med sex till och med åtta år.
Deltagare i sådan stämpling varde dömd till straff arbete i högst åtta år. 3 §.
Har någon, muntligen inför menighet eller annan folksamling, eller i skrift, den han utspridt eller utsprida låtit, uppmanat till förräderi, som i \ § sagdt är; dömes, när uppmaningen ingen straffbar verkan hade, till straffarbete i högst sex år.