Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Magistraten öfver deras förvaltning eger utöfva inseende.
Det mäste få ankomma på kommunerna sjelfva att, om detta underdåniga förslag vunne kraften af lag, på deri nya väg för utöfvande af sin beslutanderätt, som derigenom blefvc dem beredd, föreslå, pröfva och vidtaga de förändringar i fråga om organ och form för förvaltningen af sina angelägenheter, som de, under iakttagande af nämnda förbehåll, finna nödiga.
Skulle i sådant afseende reglementen eller andra, särskildt för staden gällande, stadgar, stadfästade af Kongl. Majit, förekomma, kan ändringen vinnas i samma ordning som stadfästelse!), men första steget dertill mäste aillid tillhöra kommunen.
XLIV lill de ärenden, som dels genom allmänna Förordningar, dels genom särskilda stadgar för i allmänhet hvarje stad för sig äro reglerade, höra frågorna om burskapsrätteus utdelning, ett ämne, hvarom de närmare bestämmelserna sedan långt tillbaka ansetts uteslutande vara löremål för den allmänna lagstiftningen, vidare byggnads- och brandväsendet, skol- och fattigvården, sundhots-, ordnings- och säkerhetspolisen, hushållningen med stadens jord, uppbördsväsendet i afseende å kommunalutskylder, förvaltningen af stadens medel, med mera.
En del af dessa angelägenheter tillhöra Magistratens handläggning; åtskilliga andra handhalvas af särskilda styrelser, allt enligt derom gifna, för olika kommuner i Hero afseenden olika föreskrifter.
Uti vederbörandes sålunda bestämda funktioner gör detta förslag ingen ändring; de bekräftas tvertom i 60 och 67 §§ tili dess, att de förändringar, sorn kunde finnas nödiga, i vederbörlig ordning blifvit tillvägabragta.
Den beslutanderätt, som en kommun tillkommer, inskränkes till ett beslut om petition, sä snart den angelägenhet, hvarom fråga är, finnes genom allmän lag eller förordning, eller genom särskild för kommunen af Kongl. Majit gifven stadga vara tills vidare reglerad; i andra lall vinner beslutet bindande kraft i den ordning, kommunalförfattningen anvisar.
Slädens drätsel, upphärd och redovisnhuj derför.
Till de från Magistratens omedelbara förvaltning skiljda angeläganheter torde, så vidt Committerade hafva sig .det bekant, drätselverket i de liesta städer höra, och om någonstädes ett motsatt förhållande skulle ega rum, är det för kontrollens skull af stor vigt, att ett sådant särskiljande vidtages.
Det är utan tvifvel mest lörenligt med god ordning och säkerhet samt ändamålsenlig kontroll alt, der det ske kan, utanordningen af utgifterna och sjelfva utbetalningarne jemte upprättandet al erforderliga räkenskaper deröfver fördelas på olika händer; och i högre grad än i landskommunerna visar sig vigten af en sådan fördelning uti städerna, der förvaltningskostnaderna uppgå till ett vida betydligare belopp.
På dessa skäl föreslås den löreskrift, att i hvarje stad skall finnas särskild drätselkammare, för hvilken, lill elterrättelse vid förvaltningen, ett reglemente bör uppgöras och underställas Kongl. Maj:ts stadfästelse, äfvensom att det sednare skall gälla äfven för stad, som redan eger ett sådant reglemente, så framt det ej funnes vara förenligt med de här föreslagna grunder.
De förnämsta bland dessa äro, att ledamöterna af drätselkammaren skola utses bland kommunens röstberättigade medlemmar af stads - XLV fullmägtige eller af allmän rådstuga, eler de förra ej finnas (hvilket naturligtvis ej hindrar, att erforderliga tjenstemän till biträde för drätselkammarens styresmän neli vårdare antagas), och alt för utgifterna en af kommunen eller dess representanter beviljad och faststäld årligi finansstat skall ligga till grund.
Committerade hafva, äfven i fråga om stadskommuuerna, ansett sig icke kunna föreslå ändring uti de allmänna Förordningar och Resolutioner, genom hvilka den kommunala skattskyldigheten för städernas innevånare blifvit, med afseende på olika behof och ändamål, på olika sätt bestämd.
Åtskilliga utskylder åligga allena borgerskapet, andra både borgerskap och husegare, och åter andra både dessa och andra klasser af dem, sorn i staden bygga och bo. Resolutionen på Städernas allmänna Resvärspunkter den 16 Oktober 1723, som alltid ansetts såsom en kardinalstadga i afseende å städernas författning, innehåller i 20 § tili exempel, all ”ingen eho det vara må, som eger hus i stad och ej genom särskilta privilegier och härtills undfångna resolutioner är befriad, skall eller bör undandraga sig att, lika med borgerskapet, vara delaktig uti att underhålla brandvakt, vägrödning, kyrkoocli prestgårdsbyggnad, med liera oriera, som ej kunna eller böra anses för personalia.
Der medel lör allönande af Magistraten genom uttaxering skola anskaffas, har denna uttaxering ansetts icke böra sträcka sig utom borgerskapet, som allena eger röst vid Magistratens tillsättande.
De utgifter, som från städerna, oberäknadt mantalspenningar och allmän bevillning, till kronan under åtskilliga titlar utgöras, påföras ej heller alla klasser; och uti olika släder ega dessutom i dessa hänseenden olika förhållanden rum, grundade på olika beskaffenhet af deras inkomstkällor, husj hållningsplaner m. m.
Det hade utan tvifvel varit att alltför mycket träda en mängd olika intressen och förhållanden för nära, om Committerade, under förutsättning att de funnit sig belögade dertill, hade, utan den noggranna kännedom om hvarje stads ekonomiska och finansieia ordningar, som dock dervid varit nödig att ega, inlåtit sig på försöket att, med upphäfvartde af del nu gällande, uti denna angelägenhet föreslå nya reglor af allmänt bindande natur.
Säkrare ledande till en rättvisa och billighet motsvarande lösning deraf torde det medgifvas vara, att öfverlemna initiativet till regleringen af allt detta åt kommunerna sjelfva -enligt den nya ordning för öfverläggning och beslut, som genom detta förslag, vordet lag, för dem berndes, och är det i enlighet med denna åsigt, Committerade tillvägagått i denna fråga.
1 § 70 föreslås den allmänna regeln lör deltagande i kommunalutskylder; uti den 71 § bibehållas likväl do särskilda förordningar och stadgar vid kraft, som endast på vissa klasser af kommunens medlemmar påföra vissa slags utskylder; och XLVI uti 72 § föreslås huru förfaras borde, då i andra fall, ån de i 71 g anförda, fråga om befrielse eller nedsättning i bidrag för gifna ändamål i vederbörlig ordning väckas.
Anledningarne härtill kunna vara flerahanda.
Det skulle t. ex. ej vara billigt eller klokt att påföra dem, som antingen i följd af sin tjenstemannaställning eller af andra skäl, såsom hyresgäster lefva och bo uti en stad, deltagande i utskylder, ämnade till bekostande af inrättningar, som afse den derstädes idkade handelns eller industriens behof och fördelar.
Sådana inrättningar, ehuru nyttiga och vigtiga, kunna ej i sträng mening sägas vara kommunala eller gemensamma, och det intresse nämnde personer deruti hafva är i det hela ej annat, än det hvarje annan medborgare har af goda anstalter och inrättningar i hvilken del af riket som helst Genom hyran och i egenskap of konsumenter betala dessutom hvresgästerne sin lulla andel i bidragen till sådana inrättningar.
Att lika mycket, om ej mer, som för kommunerna på landet, upprättande af en årlig finansstat är för stadskommunerna af vigt såsom bidragande till reda, ordning och kontroll, torde vara obestridligt, och föreslås derföre detta såsom regel för alla städer.
Förslag till denna stat borde efter samråd med Stadsnämnden uppgöras af Magistraten, som för sådant ändamål eger infordra alla erforderliga upplysningar, men debiterings- och uppbördslärigden af drätselkammaren, hvilken ock uppbörden skulle åligga.
Tiden för uppbördens anställande i stad hafva Committerade ej ansett sig böra utsätta.
Dess bestämmande synes helst böra få ankomma på kommunen sjelf, efter pröfning af olika bruk och förhållanden.
De öfriga under denna rubrik upptagna §§ utgå från samma grunder, som de, hvilka i förslaget om kommunalstyrelse på landet rörande drätseln iiro motiverade. VII.
UnderställniiH/ och besvär.
I afseende å denna punkt åberopas hvad derom uti förslaget om kommunalstyrelse på landet blifvit anfördt.
Principen är här enahanda, emedan den afser kommunen såsom sådan, utan hänsigt till hvar den är belägen.
Med anledning af förslaget i § 89 att allmänna planer för hushållningen med stadens jord och inkomstgifvande rättigheter skola Konungens Befallningshafvandes pröfning underställas, utbedja sig Committerade att få fästa uppmärksamheten på ett uti nu gällande författningar grundadt förhållande.
Sedan den till den gamla stadsförfattningen hörande puukt, enligt hvilken Konungen i städerna XLVII tillsatte ett ombud, som under benämningen Fogde, eller stundom under annat namn, i kommunen vårdade Statens och det allmännas intressen, förfallit och detta uppdrag öfvergått till Landshöfdingen, har denne, såsom äfven instruktionerna för honom utvisa, varit berättigad att i Magistraten intaga säte och der gemensamt med Magistraten och de
Äldste öfverlägga om och besluta i frågor rörande stadens ekonomi- och politi-ärenden.
Der sådant egt rum kunna besvär mot beslutet omedelbart anföras hos Kongl.
Majit; der åter beslutet blifvit fattadt utan gemensam öfverläggning med Landshöfdingen, borde besvären gå tili honom.
(Kongl. Förordn. den 20 December 1773.)
Då nu, enligt hvad Committerade föreslagit, beslutanderätten om hushållningen med stadens jord äfven skulle tillhöra stadsfullmägtige, sävidt bestämda af Kongl. Majit fastställda Stadgar eller Förordningar ej öfverskridas, och endast handhafvande af besluten tillkomma Magistraten, blefve ock deraf en följd, att Landshöfdingens deltagande med Magistraten i sådana ärenden skulle upphöra, och hans pröfning af dom hållas öppen i den ordning, som i 89 § föreslås.
Hvad slutligen angår frågan, huruvida detta underdåniga förslag till Förordning om kommunalstyrelse i stad äfven på Stockholm skulle ega tillämplighet, erkänna Committerade sig vara af denna mening.
Beslutanderätten inom denna kommun utöfvas nu dels af de femtio Äldste, dels genom soknestämmorna, hvilkas från hvarandra afvikande meningar skola genom en s. k.
Soknestämmonämnd bringas till lösning och enhet.
Knappt torde någon form vara mindre lämplig; då deremot en concentrering af kommunens beslutanderätt hos en Corporation af stadsfullmägtige, till antalet bestämda efter de uti 23 § föreslagna grunder och utsedde på sätt förslaget i öfrigt säger, synes icke kunna möta svårigheter.
Tillsättande af en stadsnämnd vore i och med detsamma förberedt.
Magistratens sammansättning och inre organisation skulle i följd af förslaget icke underdå någon ändring, och dess blifvande ställning till kommunen ej heller någon annan, än den som uppkomme af den förslaget genomgående grundtanken om beslutande, samt verkställande oc'h förvaltande myndighetens särskiljande.
Polis-organisationen och exsecutionsverket beröres ej heller till sin organisation af stadens kommunala författning såsom sådan.
I drätselkammarens eller drätsel-commissionens uppdrag och befogenhet skulle väl åtskilliga ändringar blifva erforderliga; men dessa kunde icke i något afseende hindra införandet af den nya kommunalstyrelsen.
Att särskilda förvaltningar och styrelser för vissa slag af ärenden i städerna kunde eller skulle finnas, är i förslaget förutsatt, och de förändringar af deras instruktioner eller reglementen, som befunnes blifva nödiga, skulle efter de uti förslaget lagda grunder XLVIII kunna tillvägabringas.
Beträffande fattigvården, skulle visserligen den derom nu gällande Förordning af den 1 April 1845, jemnförd med Förordningen om Fattigvården i Riket af den 15 Juli 1833, samt Kongl.
Kungörelsen den 2 Oktober 1857, i flere delar behöfva undergå en efter den nya organisationen af kommunens förvaltning lämpad omarbetning; men äfven detta torde icke kunna blifva ett hinder mot sjelfva författningens införande, och alla förändringar af de reglementen och stadgar, som för öfrigt kunna i åtskilliga andra afseenden vara gifna, kunde icke mindre efter, än före den nya författningens inträdande underkastas erforderlig revision.
En viss förberedelsetid för den nya kommunalstvrelsens försättande i verksamhet synes likväl blifva af behofvet påkallad, och erforderliga regleringar i detaljerna kunna sålunda på förhand vidtagas.
Kyrkostäuiiim samt Kyrko- oell Skolråd.
I liijrliostfimma.
I)e skäl, sorn föranledt
Committerade att från kommunalstämman skilja kyrkostämman och för hvardera utarbeta särskilda lagförslag, hafva i del föregående blifvit i underdånighet anförda.
Hvardera skulle derigenom erhålla sin rätta ställning och äfven formelt kunna ordnas på ett sätt, som öfverensstämdc med deras rätta natur.
Så betänkligt det än må vara, att punktevis söka uppställa de ärenden och frågor, som må göras till föremål för öfverläggningar på ett lagligen organiseradt möte, hvars allmänna karakter är bestämd, hafva Committerade likväl i betraktande af omständigheterna funnit sig icke kunna undgå, att bär välja en sådan form för sakbestämmandet, enär de ärenden af dels borgerlig dels kyrklig natur, som hittills tillhört soknestämman, nu på särskilda fält borde öfverföras.
De ärenden, hvilka, sålunda uppställda, under 2 § upptagas, torde likväl alla befinnas vara sådana, som från kyrkan hafva sin upprinnelse och afse församlingen såsom ett yttre kyrkosamfund.
De öfverensstämma hufvudsakligen ock med dem af ifrågavarande beskaffenhet, som hittills varit såsom sådane betraktade och derföre äfven uti 1843 års Förordning om soknestämmor, med anledning af dessa stämmors ursprungliga betydelse, främst bland dithörande frågor uppräknas.
Det kan ej gerna betviflas, att ju icke en kyrkoförsamling bör vara berättigad att sjelf besluta i frågor om den yttre ordning, som bör iakttagas af dess med - XLIX lemmar vid den gemensamma gudstjensten.
Ett sådant bestämmande kommer icke i collission med den genom handboken fastställda lithurgiska ordningen.
Allt hvad som röret hushållningen med den församlingen tillhörande kyrkoegendomen, användande af kyrkans medel, samt tillsynen deröfver är genom Privilegierna för Presterskapet af den 16 Oktober 1723 § 23, för att ej nu anföra llere andra bestämningar härom, allaredan förbehållet församlingens rådslag, beslut och granskning.
Såsom en gifven följd häraf står den likaledes redan i nämnda privilegier intagna föreskriften, att församligen tillkommer delaktighet i tillsättandet af kyrkovärd arne, eller de män inom församlingen, som, jemte kyrkoherden, handhafva den närmare vården om kyrkans egendom och föra de dithörande räkenskaperna.
Om delaktighet vid tillsättande af organister, klockare och annan kyrkobetjening är församlingen försäkrad genom 1686 års Kyrkolag, §§ 30, 31, kap. 24 jemnförd med Kongl Resolutionen på Allmogens besvär den 20 November 1786 § 22, och Kongl Res. den 20 Juni 1794.
Att förhållandet är enahanda i afseende å val af prest oell själasörjare, behöfver ej särskildt bevisas.
Uti sakens natur ligger ock, alt bestämmandet af afgifter till kyrkan och för begagnandet vid enskilda kyrkliga förrättningar af kyrkoklockor eller annan kyrkans egendom, måste tillkomma församlingen, och är delta ' dessutom längesedan erkändt genom Kongl.
Resol. den 7 April 1747 § 6, jemnförd med Prestepr. 1723 § 25, och Kongl. Resol, den 10 Aug. 1762 $ 1.
Detsamma är förhållandet med frågan om bänkfördelningar i kyrkan, enligt Kongl. Resol den 5 Maji 1684 och den 5 Mars 1685, samt 1686 års Kyrkolag § 8, kap. 24.
Frågor om föreningar angående presterskaps och kyrkobetjenings löneförmåner kunna ej heller annat, än tillhöra församlingarne, likasom de af gammalt till sådan behandling varit hänvisade (Prestepr. 1725 § 4).
Hvad angår kyrkooch prestegårdsbyggnad, hafva redan före reformationen församlingarne varit berättigade lill öfverläggning med sina prester i dithörande frågor och sedan genom den derefter följande kyrkolagstiltningen oförändradt dervid bibehållits, såsom, bland annat, äfven 23 § i 1723 års Prestepr. utvisar.
Obestridligt är, att uti soknar elier kommuner, der kommunen och kyrkoförsamlingen utan territorial inskränkning sammanfalla uti ett, och medlemmarne af den ena tillika iiro medlemmar af den andra, dessa angelägenheter val äfven kunde i kommunalstämma afhandlas; men då, der dessa förutsättningar icke äro förhanden, sådana frågor uppenbarligen måste tillhöra kyrkostämma, och till följd af de för kyrkostyrelsen gällande fundamentala grundsatser, enligt hvilka nödiga hus för lärans predikande och gudstjenstens upprätthållande icke få saknas, det i alla händelser måste tillkomma församlingens prest h att i dessa angelägenheter fora ordet, hafva hithörande frågor nu, likasom hittills fått sin plats på det område, dit de principenligt höra Hvad sedan augår folkskoleundervisningen och dithörande anstalter, så har denna vigtiga angelägenhet allaredan genom Kongl. Stadgan angående Folkundervisningen i Riket den 18 Juni 1842, jemnförd med Kongl. Kungörelsen den 29 Sept. 1833 och de sedermera i ämnet tillkomna Författningar, blifvit ställd på kyrklig grund, och handhafvandet af de dermed sammanhängande ärenden anförtrodt åt de sä; skilda kyrkosamfunden, presterskapet och domkapitlen.
I öfverensstämmelse härmed hafva ock de hithörande anstalterna numera blifvit ordnade, och då Committerade bland de till kyrkostämma hörande ärenden äfven upptagit ifrågavarande angelägenhet, hafva de dervid ej gjort annat, än under erkännande af principens riktighet tillämpat gällande stadgar.
För de föreslagna förändringarne i afseende å lokalstyrelsen för folkskolorna följer redogörelse här nedan.
En öfverblick på de ärenden, som sålunda, i likhet med hvad derom i 1843 års Förordning är stadgadt, blifvit till kyrkostämman öfverförda, skall utan tvifvel visa, att de omfatta allt hvad en såsom yttre kyrkosamfund erkänd församling ur synpunkten af gemensamma angelägenheter har alt vårda.
Den allmänna fattigvården kan ej numera här upptagas, sedan den, till följd af nyare lagar, blifvit till den borgerliga kommunens omsorger hänvisad.
De principiela skäl, som, efter hvad ofvan i underdånighet blifvit anfördt, föranledt Committerade att skilja kommunalstämman från den kyrkliga och ordna hvarderas förhållanden och befogenhet i särskilda lagförslag, innehålla emellertid ej i sig sjelfva något, som nödvändigt och i allmänhet skulle leda till annan ordning för ärendenas behandling vid den sednare, än vid den förra.
Ordföranderätten mäste likväl i följd af sakförhållandet tillkomma Kyrkoherden eller den, hans ställe företräder; och hvad rösträttigheten vidkommer, kan den ej enligt regeln tillerkännas fremmande trosbekännare, så vidt ej en sådan för vissa ärenden särskildt är medgifven, såsom förhållandet, enligt Kongl. Resolutionen den 1 November 1791, nu är i fråga om prestval på skäl, som der närmare uppgifvas.
I andra afseenden deremot skulle förfaringssättet vid kyrkostämma och reglorna derför hufvudsakligen blifva enahanda, som vid kommunalstämma, samt i öfrigt lika med dem, som nu äro gällande.
De under 5 § upptagna bestämmelser hafva sin motsvarighet i 5 inom. 3 § af 18 43 års Förordning, och som de äfven i åtskilliga till kyrkostämmas handläggning hörande ekonomiska frågor ega tillämplighet, hafva de ansetts jcke böra här förbises. / I.I II.
K>J eko- och Skolråd.
Då Kongl. Förordningen den 29 Augusti 1845 ånyo ordnade utölningen af den magt, som på grund af den Heliga Skrifts egen utsago (Matth. Evang. 18: 15—18) tillkommer hvarje kyrkofÖrsamling, att nemligen inom sitt samfund vaka öfver religionens och sedernas helgd, eller, med andra ord, upprätthålla kristlig kyrkotukt, och för detta ändamål uti hvarje församling införde ett s. k. kyrkoråd, bestående af församlingens prest, kyrkovärdarne och ett visst antal vid kyrkostämma valde, välkände män bland församlingens medlemmar, innebar detta ej annat, än en tidsenlig reglering af urgamla, fundamentala förhållanden.
Den myndighet, som dervid kyrkorådet tilldelades, och de medel, detsamma för ändamålet skulle få begagna, stodo ock, om, såsom sig bör, man härvid förbiser excommunicationen, i öfverensstämmelse med den princip, hvarifrån institutionen utgick.
Dess tillsyn skulle sträcka sig till oordcntligheter och oseder vid gudstjenst, försummelse af gudstjensten, uteblifvande från katechismiförhör, oenighet i äktenskaap, olydnad mot föräldrar samt vårdslösad barnauppfostrau, och hvartill genom en år 18ä8 utfärdad Kongl. Förordning kom tillsyn deröfver, att spridande af vilseförande läror må, så vidt möjligt, förekommas samt kyrklig tvedrägt och söndring förhindras.
De medel, kyrkorådet i dessa hänseenden skulle få använda, äro föreställningar, varningar och förmaningar.
Uti städerna, der, såsom här ofvan, efter hvad derom i 1725 års Presteprivilegier sägs, är anmärkt, soknestämmor i föregående tider voro sällsynta, och i stället ett utskott af församlingen under namn af kyrkoråd handlade på dennas vägnar, utöfvade detta råd tillika, åtminstone till en viss grad, församlingens rätt i afseende å dess kyrkas ekonomiska angelägenheter.
När år 1842 genom Kongl. Stadgan den 18 Junii, jemnförd med Kongl. Förordn. den 29 Sept. 1855, folkundervisningen i riket blef föremål för legislativa bestämningar, förordnades, att i hvarje stadsförsamling och hvarje soken på landet minst en folkskola bör finnas, dock, undantagsvis, med tillåtelse för två eller flera till samma pastorat hörande stndsförsamlingar eller soknar på landet att kunna förena sig om en skola, der en ringare folkmängd och öfriga förhållanden en sådan förening påkalla, att för hvarje distrikt skall finnas en skolstyrelse, bestående af kyrkoherden eller den prestman, som hans ställe företräder, såsom ordförande, samt några af församlingen valda, inom skoldistriktet boende ledamöter, och att denna styrelse skall i och för sina förrättningar stå under vederbörande Domkapitels upp - LII sigt, lili dem afgifva berättelse om sin förvaltning’ och i öfrigt handla på sätt, Stadgan föreskrrfver.
Bland andra en sådan skolstyrelses åligganden, nämner den Kongl.
Stadgan uttryckligen: att vaka deröfver att alla i skolåldern varande barn sig i skolan inställa, eller ock att dem i annan ordning nödig undervisning berndes, att i sådant afseende förskaffa åt fattiga barn hjelp till kläder och underhåll vid skolan, och i samråd med lörsamlingen bestämma den ålder, vid hvilken barnens skolgång bor vidtaga, samt de tider af året och timmar ä dagen, då undervisning i skolan bör meddelas; hvarutom stadgadt är, att* der föräldrar eller målsmän skulle tredskas att efterkomma de i afseende ä barnens undervisning meddelade föreskrifter, de tredskande, om de ej låtit sig rätta af presterskapets varningar, skola erhålla sådana af kyrkorådet, elier annan kommunalstyrelse,; om en sådan framdeles värdin' inrättad.
Då nu dessa skolstyrelsers åligganden jemnföras med det ät kyrkorådet i 1843 års Förordning uppdragna åliggande att till behandling upptaga frågor om vårdslösad barnauppfostran", sä torde det böra inedgifvas, alt skolstyrelsens och kyrkorådets befattningar i detta afseende hufvudsakligen sammanfalla lill ett; och beträffande den möjliga anmärkningen härvid, att olikheten .emellan deni skulle bestå deruti, att skolstyrelsen egde till varning anmäla, men kyrkorådet utdela varningen, så synes ett sådant särskiljande af två till sin natur oskiljaktiga momenter af samma sak icke kunna sägas vara bygdt på väl afvägda grunder.
En väl vårdad burnauppfostran lägger den sedliga grunden till menniskans liela framlid, och tillsynen deröfver torde väl knappt med bättre, effekt och mera säkert beräknejiga frukter kunna utöfvas, än om de, hvilka denna tillsyn tillkommer, derjemte ega nödiga medel i sin liand, att omedelbart för de barn, hvilkas uppfostran befmnes, vanvårdad, öppna den väg, hvarpå det försummade må kunna aflijelpas Sådane medel eger kyrkorådet icke i sin hand; de stå deremot i fullt mätt skolstyrelsen till buds.