Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hufvudfrågan i förevarande ämne är dock af långt större vigt, än allt enskildt lidande; ty den gäller allmänna upplysningen och samhällets väl - R.
Emb.-Berättelsc för år '1849. 7 färd.
Kan viii elen nedåt sträfvande periodiska litteratur, sora redan med åberopande af pluralitetens opinion trotsar all af denna oberoende upplysning, ännu genom något ändamålsenligt medel hindras att fortsätta sin bana och utbilda sig till en af sig sjelf allena beroende organ för stora mängdens önskningar, det vill alltid säga för dess ledares afsigter?
De förslag, jag selt härtill uppgifna, hafva icke fattat det onda djupare, än att botemedlen skulle t. ex. kunna blifva: hämmande af missbruket att lega en usling, sorn i egenskap af redaktör åtager sig äfven tyre I, att straffas för andras förbrytelser — förhöjda böter för svårare öfverträdelse!' samt stundom fängelse tillika — borgens ställande för dessa böter, såsom vilkor för tidnings utgifvande — en ändamålsenligare sammansättning af juryn.
Dessa utvägar torde förtjena bifall, allt eftersom de med urskillning bestämmas.
Om skyldigheten att ställa borgen för en betydlig penuingesumma blir stadgad såsom vilkor för rättigheten att utgifva tidningar och periodiska skrifter; så försvinner just derigenom lättheten att till nominella utgifvare använda personer utan vederhäftighet, utan att den,, sorn bestyrer företaget och bestrider förlagskostnaden, äfventyrar någon påföljd af de förbrytelser, hvartill han gör sig skyldig.
Säkerligen är det ej mindre i sin ordning, att straffbestämmelserne i vissa fall förhöjas.
Juryns sammansättning skulle ock ofelbart mycket förbättras, om valbarheten dertill blefve inskränkt inom ett efter någon lämplig qvalifikation bestämdt antal af bildade och genom sin samhällsställning oberoende medborgare.
Men med allt detta vinnes dock, äfven i lyckligaste fall, naturligtvis ej mer, än hvad som genom en strafflag för tryckfriheten kan vinnas.
Och detta bar feiga tillämpning på det egentliga föremålet.
Det onda, som ligger djupast, träffas deraf icke.
Litteraturens förfall och förskämning afhjelpes icke genom lagföring och straff, således ej heller genom någon strafflag.
Om censur kail icke vara fråga, der problemet är tryckfrihet, hvilken vore genom censuren afskaffad.
Ett enda medel har visat sig för mig, ingalunda lätt att rigtigt bestämma, men vid hvars framläggande jag hämtar någon förtröstan deraf, att uppfinningen icke tillhörer mig sjelf, ehuru dess utredande till användbarhet, så vidt jag vet, ännu är ogjordt.
Sättet att göra litteraturen till folkledarnes organ är att undandraga den en bättre litteraturs granskning.
Denna granskning, om än icke egund att omedelbarligen af folket (hela den största läsande allmänheten) förstås, 8 B.
Emb.-Berättelse för år 1849. går dock icke alldeles för folket förlorad, så länge den äger en viss grad af publicitet inom den mera bildade allmänheten.
Det kan synas besynnerligt, att folkledarnes organer hafva något inilytande på andra skrifters publicitet inom denna krets; men det är dock oförnekligt, att så förhåller sig.
Folkledarebladen misslyckas icke att genom sin stigande kredit hos den största läsande mängden inkräkta äfven den bildade allmänhetens uppmärksamhet.
Äfven bos den för sanning och fosterland interesserade blir det ett interesse att veta, hvilka ämnen som sysselsätta den större allmänheten, och för hvilka ändamål och genom hvilka medel dess ledare arbeta.
Utan detta följer man icke sin tid.
Men ju större del af sin egen tid man låter upptagas af sådana ämnen, desto mindre återstår för de öfriga.
I den bättre delen af litteraturen har man ingen ting att befara.
Mycket från henne kunna folkledarebladen, med en viss urskillning, upphämta, och i samma mån göra hennes egna organer umbärliga för många läsare.
Korteligen: den bättres afsättning blir trögare, ju mer den andra förkofras.
Häraf kommer (och troligen derjemte af andra orsaker, som undfalla mig) att äfven inom den bildade allmänheten bos ganska många träffas okunnighet om verkliga halten af litterära produkter, hvilka blifvit af folkledarna utdömda och vanställda.
Den bättre litteraturen, erbjudande åt sina tjenare oftast blott arbete och tillfredsställelsen att utforska och försvara den kärfva sanningen, förlorar efter hand allt flera dyrkare, i täflan med de förförelser, den andra framhåller.
Qvickheten, diktkonsten, alla talanger dragas till dennas tjenst genom en lätt utsigt till framgång och vinst.
Hänförde dessutom af det frihetsrop, som städse utgör denna sidans fältrop, egna sig unga litteratörer ganska naturligen åt en så lofvande bana, der inbillningen om ädla syftemål understödjer det lätta bruket af snillegåfvornes ingifvelse, obesvärade af mödosama undersökningar om sanna förhållanden och om möjligheten att realisera de utsväfvande fordringarna, hvilka undersökningar tillhöra den hos några först sent efteråt kommando reflexionen, men hos de flesta för alltid uteblifva.
Så har det tillgått, att litteraturen, särdeles den periodiska, blifvit hvad den är.
Och häri visar sig ock, hvad grund som finnes för det hoppet, att litteraturen, i full frihet sig sjelf lemnad, ovilkorligen skall af sig sjelf uppsöka och beträda sanningens väg, utbreda upplysning och lycksalighet öfver menniskoslägtet.
Är det icke redan klart; åtminstone kan det ej länge dröja att blifva erkändt och klart för hvarje tänkande, att den kraft, hvarmed en bättre odling skall upprätthålla sig sjelf och fortskrida, så R.
Emb.-Berätt else för år i 8 JO. 9 så vida denna kraft eljest finnes, ligger i upplysningens inre väsende, men ingalunda i de främmande förstärkningar, som på framskridandets hela bana kunna tillfälligtvis upphämtas från interessen af lägre art, i litteraturen lika lätt användbara till sanningens förfång, som till dess fördel.
Skall af hela denna rörelses fria obehindrade gång kunna härllyta något säkert gagn för upplysningen; skola icke de bättre krafternes bemödanden för detta ändamål blifva alldeles otillräckliga; så mäste en utväg finnas, att från sjelfva den stormande farten af folklitteraturen upphämta åt den bättre litteraturen en ökad utvidgningskraft och en fortskyndande rörelse; tvinga den ena att till godtgörande af de skador, hon tillfogat den andra, kringföra jemte sina förvillelser äfven hvad som tjenar till dessas botande, när nemligen upplysningen äger botemedel att erbjuda och ett skäligt anspråk på upprättelse henne tillkommer.
Tankan är ganska enkel, åtminstone deruti liknande de flesta andra, från hvilka något vigtigt godt härflutit — och den är, såsom redan blifvit anmält, icke min.
Den innefattas i en fordran, att utgifvare af periodiska skrifter, för hvarje gång de gifva offentlighet åt något, som länder till mehn vare sig för enskild person eller för framgången af en litterär produkt (en genom tryck offentliggjord skrift), må vara förpligtade att i fortsättning af samma litterära arbete, som varit organen för detta menliga yttrande, och utan annat dröjsmål, än som pröfvas alldeles oundgängligt, gifva offentlighet, i lika stor och på lika sätt spridd upplaga af detta arbete, åt en uppsats af till och med dubbelt så stor vidd, som anförandet, hvaraf den föranledes, när sådant begäres af den, som personligen blifvit af publicisten menligt omtalad, eller den författare eller öfversättare eller dess rätts innehafvare, hvars tryckta skrift varit af publicisten menligt omförmält.
Bestämmandet af sjelfva regelns ordalag är icke lätt, och fordrar allvarsam sorgfällighet, att föreskriften ej må kunna eluderas.
Men dessutom behöfves ett tillägg, som måste komma i noga öfvervägande.
Det är från begreppen om mehn och menlig, som vitl fråga om tillämpning undanflykter skola hämtas, hvilka troligen icke utan särskild omsorg af lagstiftaren låta afhjelpa sig.
Uttrycket syftar ej blott på sådana anfall, som under namn af förklenliga kunna vara ansvar underkastade, utan ock på alla sådana, hvarigenom orättvis skugga kastas vare sig på personens lefnad, rättsförhållanden, förtjenster, eller på ett litterärt arbete, dess rätta förstånd, syftning, värde, genom hvilken orättvisa dels personens anseende kan lida, dels allmänna omdömet öfver ett litterärt arbete missledas.
Gefl. St.
Emb.-licrättelse för år 1849. 2 10 R.
Emb.-Berättelse för år J849. nom lag later icke bestämma och beskrifva sig hvarje sätt, hvarpå ett så beskaffadt mehn möjligen tillfogas; och lagens tillämpning skulle i oberäkneligt manga fall komma att antingen bevilja för mycket eller för litet.
Annan rättvisa kan således ej erhållas, än att gode män i hvarje fall utlåta sig, hvad de anse menligt eller ej, och att deraf beror, huruvida den äskade skyldigheten skall publicisten åläggas.
Bättre vore säkerligen, om genom lag kunde stadgas en så bestämd skyldighet, att publicisten, som vägrade fullgöra den, ovilkorligen vore straffbar.
Den upprättelse, som tillkommer den förnärmade personen eller sanningen, bör dröja så litet som möjligt; och gode männens anlitande vållar dock ett uppehåll, som icke alltid torde kunna blifva rätt kort.
Valet af gode män måste naturligtvis ske efter vissa föreskrifter, och kan således vara uuderkastadt klander, som af domstol måste slitas.
Utan tvifvel är dylik omgång en olägenhet; men den borttager dock icke det väsendtliga af syftemålet.
Äfven i de fall, då tvångsmedlet måste anlitas, bör dess verkan oftast ej förfelas; bättre, att upprättelsen kommer sent än aldrig; den verkar åtminstone alltid ofördelaktigt på den tredskande publicistens kredit, som tvingas att fullgöra den pligt, för hvilken han visat sig obenägen.
Men tvångsmedlet skall jemförelsevis blott sällan behöfvas; i allmänhet skola publicisterne inse, att ett fruktlöst motstånd vore oklokt, och således sällan försöka det.
Efter ett och annat rön med lagens tillämpning på en tredskande, skall det visa sig, att få lagar blifvit bättre åtlydda än denna.
Och när så sker, skall verkan deraf på den periodiska litteraturen icke blifva ringa.
När man hunnit besinna, att den båtnad, man kan hämta af oförrätter mot personer och sanningar, hvilkas försvar man skall nödgas sjelf offentliggöra, sällan kan blifva vätt stor, men att försvaret stundom kan blifva fruktansvärdt, och efterlemna alltför djupa vefvor i populariteten; skall man tvifvelsutan snart nog börja besinna sig, och smädeskrifvandet förlora sitt rätta behag.
Om en lag af förevarande beskaffenhet komme i utöfning under den grad af blomstring, hvari opinionsväldet t.
ex. för närvarande hos oss redan sig befinner, och man då föreställer sig, att opinionsledarnes tidningar till en början ville låta sina utfall emot politiska motståndare och sina kommentarier öfver dessas skrifter fortgå oförminskade både till qvantitet och intensitet; så skulle spalterne, efter hand fyllda med tillrättavisningar och hårdsmält sanning från motslåndarnes sida, icke dröja att blifva mindre begärliga för de förras lärjungar, hvilka, änskönt de lemnade motskrifterna olästa, likväl omöjligen kunde undgå att vid deras R.
Emi.-Berättelse för år i849.
11 blotta åsyn betagas af en viss oro för den afbräck, mästaren måste genom dem lida bos alla läsare, som icke förbiginge dem.
Huru länge skulle det väl kunna dröja, innan de opinionsmäktige antingen ledsnade vid publicistyrket, eller ock såge sig föranlåtne att för dess fullföljande välja en helt annan väg?
, Detta förslag, ingenstädes mig veterligen realiseradt, bar hos ett främmande folk ej mycket längesedan kommit å bane.
Att i förväg kalla framgången deraf säker, vore tvifvelsutan förmätet.
Mig har det blott förekommit såsom det mest genomgripande, jag kan föreställa mig; och af ingen torde kunna bestridas, att det har rättvisan för sig.
Jag kan ej heller tänka mig, hvilken klokhetsregel eller giltig lagstiftningsgrund som skulle vara deremot stridande.
Behörigheten att granska detsamma tillkommer naturligtvis publicisterna; och de ibland dem, hvilkas afsigter ligga dermed i strid, skola ofelbart anmärka, huru obskurantism t, mot upplysningens fria gång fiendtligt, för publicitetens rätta lif förstörande detta förslag, antaget och efterlefvadt, skulle blifva.
— Allt beror härvid af det begrepp, man gör sig om upplysningen och publiciteten.
Lättheten att åt ett dagblad förskaffa stor publik skall minskas i den mån, som dertill kommer att erfordras annan förtjenst, än blotta förmågan att för de minst bildade bland den periodiska pressens läsare framlägga den för dem mest underhållande själsnäring, de genom större eller mindre tillblandning af skandal pikanta föreställningar, som inom den profana litteraturen utgöra den högsta för dem tillgängliga, intellektuella njutning.
Desse skola således lätteligen afsina ledare bringas att tro, att denna, den enda och rätta vägen till förhöjd bildning för massan otillbörligen stänges genom förslagets antagande.
Gäller detta argument, så är det bildningens förfalskning och förskämning, som skall sökas genom bildnings utbredande.
Att folket läser, är då alli, hvad sorn till dess upplysning tarfvas; och ej blott den goda, utan just den förderlliga läsningen är i allt för många fall den, hvarigenom ändamålet befrämjas.
Men välförståendes ändamålet är då icke folkets bästa, utan det är de folkledares bästa, hvilka göra sin vinst på saken, beskatta folkets okunnighet, för att utbyta den mot förvillelse och hätska passioner.
Annorlunda måste man tänka, när man ej kan tro folket skapadt att på detta sätt nyttjas till medel för sina ledares afsigter.
För min del vet jag intet sätt att missbruka folkets okunnighet och lättro så förderfligt, som detta, att under sken af bildning inplanta hos folket politisk fanatism.
Den rätta, äkta obskuran tismen uppenbarar sig här hvarken mindre egennyttig eller mindre 12 R.
Emb.-Berättelse för år 4849. listigt beräknad på den menskliga svagheten, än den visade sig under den mest planmässiga hierarki.
Icke att jag med denna senares planer i all deras vidd jemförer nutidens folkledares afsigter, hvilkas yttersta gräns lätteligen kan ligga inom motifverna af vinningslystnaden för dagen, utan eftersinnande af de längre fram väntande förderfliga följderna.
Men för öfrigt kan jag, med hästa vilja, och äfven med förutseende af den beskyllning för öfverdrift, jag ådrager mig, ingen ting afpruta på graden af det onda, hvars grunddrag jag här angifvit.
Jag skall erkänna mig vederlagd, i fall mitt förslag understödjes af dem, hvilkas motstånd jag väntar.
Då skall jag erkänna, att sanningens och den verkliga bildningens interessen gälla hos dem framför den egna fördelens.
Så länge deremot, under namn af bildningens interesse, förfäktas en rättighet att förfördela personer och vanställa meningar, draga sina läsare bakom ljuset, använda, hvad man kunde kalla opinionens armstyrka d. v. s. krediten hos publikens flertal, till diskussionens qväfvande, insöfva de enfaldigas begrepp i villfarelser och reta deras sinnen till hatfulla passioner; så länge kan jag icke hindra mig att betrakta den rigtning, desse ledare gifva åt opinionen, såsom fiendtlig mot sann upplysning, och deras motstånd såsom ett vitsord för ett till dennas räddning föreslaget medel — lemnande för öfrigt, så vidt möjligt är, utan tillämpning på personer, hvad jag haft att yttra om sakförhållanden, dem jag ej kunnat mildra, huru mycket jag än önskat att finna de i handlingarna liggande motifver främmande för personernes medvetande.
Ibland inkasten mot mitt förslag väntar jag naturligen äfven det, att periodiska skrifter med bestämd politisk färg skulle blifva alltför svåra att tillvägabringa, eller till och med alldeles komma att saknas.
Och deraf skall man härleda omöjligheten att underhålla en lefvande politisk diskussion, och genom denna ett varmt interesse för frihet, för hvilken politiska partier äro ett vilkor.
— Jag tänker deremot, att under all de menskliga tingens ofulkomlighet äfven den politiska diskussionen mäste vidkännas behof af förbättring.
Hvad som eljest, i all forskning efter sanningen, är hinderligt och förmörkande, ensidigheten, ofördragsamheten mot andras meningar, hätskheten, orättvisan mot dessas förfäktare, kan ju icke i den politiska diskussionen ombyta natur och blifva sanningens befordringsmedel.
Icke kan således denna diskussion, så vidt dess syftemål är sanningen, förlora derigenom, att de. sorn underhålla den, nödgas förfara med större lugn, ärlighet, rättvisa mot olika tänkande.
Det interesse, den liflighet, som härigenom R.
Emb.-Berättelse för år i8J9.
13 för partierna gä förlorade, äro ju ingen ting annat, än partisinnets, d. v. s. ensidighetens eller egennyttans nit mot stridiga interessen.
Men hvad nyttigt är det då, som går förloradt, i fall det lyckas att afsvala den ifver, sorn af partiledare endast derigenom väckes, att de inför sina anhängare tala obesvarade, och lemna dem i okunnighet om de motsatta meningarnes skäl och grunder?
Skulle nu till och med ett redan i massa till partier söhdradt folk på detta sätt kunna befrias från de retmedel, hvarmed det ömsesidiga hatet underhålles, och i stället blifva satt i tillfälle att läsa endast mera lugna, af farhåga för grundad motsägelse tempererade politiska stridskrifter; icke ginge derigenom någon ting af folkets upplysning förloradt.
Och om fast heldre äfven ett sådant folk måste deraf draga ögonskenlig fördel, men ingen annan än partiledarne förlora; så borde väl än mer ett folk härvid finna sin räkning, som ännu icke hunnit lika allmänt af uppviglare hänföras.
Den lust efter förderflig läsning, hvars väckande härigenom undginges, vore väl en politisk väckelse, som folket utan skada kunde umbära.
Om de politiska färger blekna, som icke utan underblåsande af denna lust kunna bibehålla sig; så skall man derföre icke sakna tillräcklig strid och skiljaktighet i de politiska meningarna, eller denna skiljaktighet underlåta att nogsamt uttala sig, så länge yttrandet genom pressen är fritt.
Detta är allt, hvad jag haft att, såsom direkt syftande på lagreform, för närvarande föredraga.
Hvad deraf här nedan förekommer, i sammanhang med de lagskipningsämnen, hvaraf berättelsen i öfrigt förnämligast består, är från dessa ämnen oskiljaktigt.
Någon särskild titel af Lagreform träffas derföre här icke; men detta ämne torde i nästa berättelse komma att upptagaen större plats, då jag för den återstående tiden af min embetsförvaltning ämnar, om Gud vill, mera sysselsätta mig med samma ämne, sedan jag nyligen erhållit del af Lagberedningens färdigtryckta förslag till Rättegångsbalk.
Den i förra berättelsen omnämnda föresats, att här upptaga de vigtigare af mina anmärkningar vid de delar af lagförslaget, hvilka genomgått Lagberedningen under den tid, jag Justitiä-Ombudsmans-embetet innehaft, har dessutom nu ej kunnat gå i fullbordan derföre, att jag öfver nyssnämnde förslag ej bordt yttra mig förr, än deras beskaffenhet blifvit genom tryckningen slutligen bestämd, hvilket först så nyligen inträffat.
Den önskan, jag 14 R.
Emb.-Berättelse för år J849. äfven yttrat, att med biträde af sakkunniga män kunna uppgöra ett förslag till ett sådant alternatif, sorn jag uti min bos Kongl. Maj:t gjorda underdåniga hemställan i lagrefonns-frågan antydt, emot hvad lagförslaget till Straffbalk i vissa delar innehåller, har hitintills ej heller kommit till verkställighet; och min förhoppning att se denna önskan uppfylld har dessutom nära nog försvunnit, i följd af omständigheter, dem det icke berott af mig att undanrödja.
Imedlertid har jag på nyss omförmälte, i förra berättelsen intagna underdåniga hemställan i fråga om lagreformen, uti nådig skrifvelse af den 3 sistlidne Juli, erhållit det svar, att i hvad denna hemställan rörde åtgärders vidtagande, för att vid nästa riksdag måtte för Rikets Ständer kunna framläggas förslag till dels ett förändradt straffsystem och dels särskilda författningar rörande vissa brotts bestraffning, Kongl.
Maj:t i Nåder funnit denna hemställan för närvarande icke till åtgärd föranleda, men ville taga densamma i vidare öfvervägande, då före nästa riksdag inför Kongl. Majit underdånig anmälan komme att göras i afseende å de förändringar i allmänna lagen, hvarom anledning kunde vara att låta hos Rikets Ständer nådiga Propositioner framställas; och enär, beträffande den af mig väckte fråga om arbetsordning för Lagberedningen och utnämning af nya ledamöter deruti, Lagberedningen redan vid 1849 års början, då mitt memorial afgafs, till slutlig behandling förehaft så väl de fyra första balkarna af civillagen, derom Beredningens förslag blifvit från trycket utgifvet, som äfven rättegångsordningen för civila mål och större delen af rättegångsordningen för brottmål, samt under år 1849 dels dessa rättegångsordningar hade blifvit afslutade och tryckningen af Beredningens förslag snart för sig gått, och dels Utsökningsbalken blifvit till fullo genomgången, så att nu mera hufvudsakligen endast granskningen af Handeisbalken återstode, Kongl.
Majit icke heller funnit skäl att nu meddela någon föreskrift om viss arbetsordning, ledande till ändring i det sätt, på hvilket arbetet inom Lagberedningen hittills blifvit utfördt, eller att i öfrigt å framställningen i denna del fästa vidare afseende.
I hufvudfrågan, eller hvad som utgjorde sjelfva syftningen af min underdåniga framställning, hade således vid det nådiga svarets afgifvande ännu icke något beslut blifvit fattadt.
Nådiga Propositiouer derom till Rikets Ständer äro möjligen att förvänta.
Afgjordt synes blott vara, att det icke är genom Lagberedningen, som förslag till dessa nådiga Propositioner komma att förberedas; hvaraf också följer, att icke för detta ändamål någon arbets - R.
Emb.-Berättelse för år '1849.
15 ordning eller förordnande om nytt arbetssätt i Lagberedningen kunde komma i fråga.
Hvad åter beträffar de arbeten, som på Lagberedningen verkligen ankomma, blir naturligtvis arbetsordningen af mindre vigt, ju mindre som ännu återstår att göra.
Vid afgifvande af mitt underdåniga förslag den 9 Januari 184-9 mäste jag betrakta förhållandet, sådant det då var.
Sex månader senare återstod ej mer sista granskningen af rättegångsordningarna, vid hvilken jag trott mig böra fästa synnerlig vigt,- och för denna granskning var således då ej mer någon särskild anstalt af nöden.
For de arbeten åter, sorn ännu i sistlidne
Juli månad återstodo, var ej heller skäl att vidtaga anstalter, hvilka ditintills icke funnits behölliga.
I anledning af hvad förra berättelsen omförmäler angående förhållandet med Underrätternes domböcker under Kongl. Svea Hofrätt, och det hinder för en bättre ordnings införande i denna Hofrätts arkif, som bestod i bristande utrymme för uppställning och ordnande af samma arkifs lillhörigheter, bör jag här äfven nämna, det jag uti underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t under den 16 sistlidne April framställt det i fråga varande förhållandet, sådant det i förra berättelsen är upptaget, nemligen att uti Hofrättens embetsrum saknades nödigt utrymme för arkifvets ordentliga uppställande samt denna brist af utrymme vore så stor, att husets vindar måst användas, till förvarande af de flesta äldre domböcker och handlingar, hvilka der funnes upplagda på golfven och så tätt sammanpackade, att man imellan dem svårligen kunde framkomma.
Då till afbjelpande af bristen andra lägenheter ej syntes vara att påtänka, än de af Charta; sigillatag kontoret nu begagnade rum i bottenvåningen af samma bus, som Hofrätten bebor; har jag i underdånighet anmält det härom förut väckta, men dock icke för Kongl. Maj:t framställda förslag, samt i underdånighet hemställt, att Kongl. Maj:t, efter Hofrättens och öfriga vederbörandes hörande, täcktes i Nåder anbefalla den anstalt, sorn för behofvets afbjelpande kunde finnas lämplig.
Hofrätten blifvit hörd och uti underdånigt utlåtande tillkännagifvit, det Hofrätten långt för detta insett, att derest hittills varande förhållanden skulle oförändrade fortfara och således arkifvet årligen tillväxa, nödigt blefve att derföre bereda större utrymme, äfvensom att bottenvåningen i norra flygeln af det hus, hvaruti rum åt Hofrätten äro upplåtna, vore för i fråga ställde behof särdeles tjenlig och välbelägen; att i anledning deraf öfver läggningar med Stats-Kontorets embetsman vid särskilda tillfällen ägt rum, för att utröna, huruvida Chartte sigillatas kontoret 16 R.
Emb.-Berättelse för är 1840. kunde annorstädes erhålla tjenlig lägenhet, på det förslag till reglerande af behofvet så i ena som andra hänseendet kunde på en gång framställas; men att numera och sedan genom Kongl. Förordningen den 18 nästlidne