Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Gemensamhet i språk, minnen och många andra förhållanden hålla där tillsaramans perso- ner, hvilka i hemlandet kanske aldrig skulle plä- gat något umgänge, och för mången får foster- landet betydelse, först när man ej längre vistas där.
Den som länge bott bland främlingar vet hvad det vill säga att långt från det gamla hemmet träffa tillsammans med dem, som också tillhört detta och känna deltagande för allt som rör det.
Men det är en plats på jorden, där det otvif- velaktigt är svårare än på alla andra ställen att göra ett för den platsen främmandelandsmanskap gällande.
Det är Paris.
Vanligtvis känner man sig så upptagen af hvad som där försiggår, har 8å mycket att se, lära och iakttaga dagligen och stundligen, att minnet af det gamla hemmet trän- ges i bakgrunden, och småningon förvandlas man, icke kanske till fransman, ty det blir åt- minstone en nordbo aldrig helt och hållet, så myc- ket man än pratar om, U t g i f n i n g s t i d: hvnrje helgfri fred » g Lösnummerspris (yid Boktr.-ÅktUb.
6:te årg.
Träffas ä byrån kl. 12 — 1.
Oernandts I 5 ö r a kompletteringar) Annonspris: 35 öre pr nonpareillerad.
Kör » Platssökande » o. » Lediga platåer » 25 öre för hvarje påbörjad!
tiotal stafv Utlandska annons.
70 öre pr nonp.-rad B ill m a r k. att svenskarne äro nor- dens fransmän, men väl till världsmedborgerlig parisare.
Den rätta världs- staden är Paris, den enda kan man säga, ty hvar- ken London, Berlin eller Wien äro det i samma mening som den stora franska staden, och på andra sidan världshafvet lär väl icke någon plats kunna täfla med denna.
Just af den orsaken är Paris icke ägnad att hålla tillsammans de svenskar, som där uppe- hålla sig.
Man talar visserligen om den » sven- ska kolonien » där, men det är ett mycket obe- stämdt begrepp, var det åtminstone ännu för icke synnerligt lång tid sedan, och de skandinaviska för- eningar, som bildats i Pa- ris, ha varit lika många som kortlifvade.
Litet hvar af de nordbor, som bott någon längre tid i Paris, har varit med om att grunda en skandina- visk förening, men också sett den föreningen tyna bort och affida.
Under sådana förhål- landen är det så mycket anmärkningsvärdare, om en person kunnat under årtionden utgöra nästan medelpunkten för ett vis- serligen icke vidsträckt, men ganska fast svenskt
20 1893 I D U N Hvad är vårt lif?
Ett moln, som flyktigt simmar Kring rymderna på ödets kalla ilar.
Förvandladt evigt, aldrig det sig hvilar Och varar högst en sommaraftons timmar.
umgängeslif i Paris.
En sådan person är fru Emilie Billmark, som den 23 dennes hann den aktningsvärda åldern af åttio år och hvars födelsedag då firades af hennes landsmän i Paris samt ihågkoms af gamla vänner äfven i fäderneslandet.
För några och trettio år sedan, då den, som skrifver detta, anlände till Paris för att där stanna, var det isynnerhet tre svenska hus, som samlade landsmän hos sig.
Ett af dessa var mycket olikt de tre öfriga och har visst al- drig, fastän ganska orätt, erkänts som af någon synnerlig betydelse för de svenskar, som då funnos i Paris.
Det var svenska och norska sändebudets.
Friherre Georg Nicolaus Adel- swärd förmådde icke upprätthålla de gamla tra- ditionerna från excellensen Löwenhielms dagar, som dennes efterträdare grefve Manderström under den korta tid han innehade minister- platsen med framgång hade återupplifvat, men frih.
Adelsvärd var dock en hedersman med aldrig tröttnande välvilja för de lands- män, som vände sig till honom, och den gäst- frihet han mot dem utöfvade i sändebudsbo- staden vid Rue d ' Anjou Saint-Honoré torde icke böra förgätas.
En annan landsman i vida blygsammare förhållanden tröttnade aldrig att stå till tjänst för de svenskar, som behöfde hans biträde, och dessa voro ganska många.
Det var kon- sul Fahlman, f. d. chancelier vid franska beskickningen i Stockholm, då bosatt som kommisionär i Paris.
Till hans lilla kontor vid Rue d ' Alger hittade landsmännen alltid, då de sökte hjälp och vägledning i den stora staden, men icke få bland dem samlades också gärna i familjen Fahlmans hem, fem eller sex trappor upp i ett stort hus vid Rue Saint-Honoré, där man alltid fann svensk gästfrihet, glädje, hjärtlighet och musik.
Ännu flere kanske hittade den för de fleste ganska långa vägen upp till öfre ändan af Rue de Rennes, en då af de bredare och gladare gatorna på vänstra Seinestranden.
Där, helt nära Boulevard Montparnasse och västra järnvägsstationen, fanns ett litet svenskt hus- håll fem trappor upp, och detta var kändt och omtyckt af alla svenskar i Paris.
I den lilla, nätta och prydligt ordnade vå- ningen hade då länge bott och bodde sedan under ytterligare ett par årtionden en bekant svensk konstnär och hans maka.
Hans namn var Karl Johan Billmark, en af den svenska konstakademiens och gravören Forssells lär- jungar, men vid den tidpunkt jag nu afser sedan ett fjärdedels århundrade bosatt i Paris, utmärkt litograf, fin och smakfull tecknare, en äkta konstnärsnatur.
Hans i synnerhet från färder vid Rehn, i Schweiz och Italien samlade » Pittoresk resetur från Stockholm till Neapel » hade redan gjort honom känd, och nu höll han på med den stora samling af utsikter och interiörer från Stockholm, Upsala, Gripsholm, Skokloster och Sigtuna, som under det gemensamma namnet » Sverige » vardt hans förnämsta verk.
Det var således svenska minnen och svensk konst, som sysselsatte Billmark i världsstaden, och allt i det lilla konstnärshemmet talade om kärlek till fädernebygden och gaf en egen prägel af svenskhet åt detta hem, hvars med- lemmar dock icke på många år skådat fo- steijorden, men där i synnerhet den älskvärda värdinnans personlighet gaf svenskheten en egen dragningskraft.
Strängt arbete fyllde makarnes dagliga lif.
Ordning och redbarhet utgjorde grunden för deras verksamhet.
V i d den talangfulle och flitige konstnärens sida stod hans maka uppmuntrande och kärleks- fullt intresserande sig för hans sträfvanden.
Hon var solen i detta hem, den väna kvin- nan, sträfsam i det dagliga värfvet, men med förnöjsamhetens leende, mild och hjärtlig i allt.
Så kom krigets tid och med den belägrin- gen af Paris.
Konstnären nalkades sjuttio- talet, men oaktadt att hans synförmåga redan länge icke varit just den bästa, ägde han dock både arbetshåg och arbetskraft.
För de försakelser och lidanden, som belägringen medförde, dukade han, oaktadt all kärleksfull omvårdnad af den trogna makan, likväl under.
I november 1870 afled Karl Johan Billmark.
Ännu i många år lefde hans änka kvar i det gamla huset vid Rue de Rennes, ensam, men ingalunda öfvergifven af de vänner hon för- värfvat och ej heller någonsin själf öfvergif- vande sina gamla sträfvanden att sprida glädje och belåtenhet omkring sig.
Fru Billmark är fortfarande det älskvärda och bildade fruntimmer, som hon alltid varit, och de åttio åren ha icke brutit hennes kraft eller skymt hennes blick för det sköna och ädla i lifvet.
Hon är ständigt intresserad af all skön konst och räcker gärna en skyd- dande hand åt unga konstnärer och konstnärs- ämnen, gästfritt mottagande så väl resande landsmän som de svenskar, till och med de skandinaver, hvilka längre tid uppehålla sig i Paris.
Ännu står hon upprätt, glad och förtröstansfull, njutande af den lyckliga ål- derdom, hvaraf hon gjort sig så väl förtjänt.
Så skildras hon af dem, hvilka på senare tiden haft nöjet att se henne, och af ett bref, hvaraf jag haft tillfälle att taga del, till en i Stockholm boende yngre väninna, kan man finna, att hon med nästan ungdomlig hand förmår att fortfarande gifva fint och träffande uttryck åt hvad hennes varma hjärta känner.
Visst är, att hon lefver i kär hågkomst äfven hos dem som icke på lång tid haft tillfredsställelsen sammanträffa med henne, och att hennes namn alltid skall nämnas med aktning och vördnad.
Claes Lundin.
jJ.
jStagnelius.
Ett tack och ett ärligt handslag Med snöboll i kraftig hand.
Välkommen till hemmet åter, Du son utaf nordanland.
Jag älskar de hvita flingor Och spårar din andedräkt I rosorna uppå rutan, Del är, som vore vi släkt.
De tala om flydda dagar Med is uppå kärr och sjö, Där kolryss och timmerforor Framvälta i alnsdjup snö.
Hvar bidade du så fjärran?
Du hannar med rätta, tycks; Du kände dig icke hemma Bland söderns vekliga lyx?
Når förr du steg ned från fjällen, Du mötte en härdad stam; I skinnpäls och grofva vantar Den bröt genom skogarne fram.
Nu möter en släkt i sobel Och frasande silkesbräm, Som.
blott vid en fläkt af nordan Ses darra i hvarje lem.
Du Till Du Och bredde ej förr ditt täcke dok öfver ve och nöd; värjde vår svenska frihet skyddade folkets bröd.
Dock faller det än, som fordom, Vid rytande storm och brak Så tätt intill modersbarmen Med veck öfver hemmens tak.
O, fosterland, skönt du bäddas Att hämta hvila och kraft Till spirande nya skördar Af flingornas närande saft!
O, kunde som de vi skydda Och nära din framtids glans!
Hur härlig ej vore den lärdom Oss möter i flingornas dans.
Jag älskar de hvita flingor Och rutans vältrade ros, Blott än de komma som fordom Och kyssas af vårsol sin kos.
Del mäktiga språk, de tala, O, komme det ej på skam, Når kanske en gång på allvar Ett oväder bryter fram!
Klippans son.
vaknade här om morgon ' Och trodde det knappt vara sant Att snöhvit nom lårft var gatan Och yrvädret rätt bastant.
ftttj!
En jlyktiny, som kommit åter!
En nordisk vinter igen!
Det gladde mig, som jag hade Sett åter en barndomsvän.
Sen till, att Idun med finnes hos alla edra bekanta!
Modetidning
IDUN 1893 " Dansa svenska! "
^•^Ulskvärda läsarinna!
Har ni ej under senare år, ej blott en- städes, utan på många skilda håll, hört en kla- gan, att dansen för nutidens ungdom vore af vida ringare intresse än för närmast föregående generationer.
Har ej osökt den tanken trängt sig på eder vid äldre personers berättelser om dansen i deras ungdom, att i våra dagar Terp- sichores välde vacklade, att vår ungdom ej med den rätta ifvern och hängifvenheten öf- vade sig i denna förlustelse.
Och hvilken skulle då orsaken vara därtill?
Är ungdomen nu mera bekväm än förr?
Eller är de gängse dansernas dragningskraft förminskad?
Och hur skall denna onaturlighet kunna botas?
Ty är det ej onaturligt, att denna unga hjärtans glada och friska förströelse rå- kar nära på i glömska?
Vill ni ej göra hvad ni kan för att hindra det?
Jo, jag visste nog det.
— Men huru?
Är nutidens ungdom verk- ligen så blaserad och bekväm, då fruktar jag, att man måste lämna åt sitt öde både ung- dom och dans.
Men så illa behöfver det väl ej vara.
Är åter den sistnämnda orsaken den verkliga och bestämmande, då skulle en för- ändring af dansprogram möjligen åter bringa dansandet i flor.
Då skulle kanske en snar framtid se dansen gå med samma lust och lif som i forna tider — fastän efter andra me- lodier.
Våra nuvarande dansprogram med den tröt- tande upprepningen af vals, polka, fransäs, vals, polka, fransäs, med en och annan in- stucken hambo eller schottisch, ser jag förbytt till ett helt annat, växlingsrikt och skiftande.
Ingen af de nämnda tre danserna har försvunnit, men de intaga ej samma allhärskande rum.
Prykdalspolskan, skrälåten, bondkadriljen, jösse- häradspolskan m. fl.
bilda med dem ett trefligt och skiftesrikt program.
Jag förmodar, att ni, min läsarinna, har sett den vackra samling danslåtar, som upsala- föreningen Philochoros under namnet » Philo- chorosalbum » gifvit ut till julen.
Dessa glada, växlingsrika melodier äro enligt hvad jag låtit mig berättas af denna förenings medlemmar upptecknade här och hvar i Sveriges bygder.
Det är således idel svenska danser — för att få nya, intresseväckande behöfva vi sålunda ej gå till främmande land, vi hafva, äfven vi, nationaldanser, fastän de varit förvista från » balerna » alltifrån den tid, då utlandets mode enväldigt dikterade på dansprogrammen: ang- läs, menuett, écossaise, gavott o. s. v. Det kan vara på tiden, att de nu komma till he- ders, då på skilda områden den fosterländska känslan börjar vakna.
Kommer man till Ryss- land — främst står där den nationella ma- zurkan, till Italien — så skall man där se tarantellan — nåväl, kommer utländingen till Sverige, så vilja vi visa honom våra danser.
» Nå, men hvilka äro då fördelarne af de där nationaldanserna? » spörjer ni kanhända.
Den viktigaste, som man kan hoppas på, har jag redan nämnt, den nämligen, att dansen åter blefve ungdomens käraste nöje.
Men flere finnas.
Man skulle undvika den enformighet, som nu gör sig kännbar äfven hos dem, som äro lifligt intresserade af att dansa, då stän- digt samma danser upprepas.
Vidare skulle dansens gymnastiska nytta i hög grad ökas, en sak, som ungdomen naturligtvis ignorerar, men som äldre nog skola uppskatta.
Den kommer också att te sig skönare och mera skif- tesrik, då det blir mera taktmässig dans och mindre rus och flängande.
Och jag tror, att 27 man till och med skulle kunna vänta sig en förbättring af den genom tusentals anekdoter förlöjligade balkonversationen.
Hur platt, hur löjeväckande är den ej nu i de flesta fall!
Men efter en nationaldans — jag vill hålla nio mot ett på, att samtalet efter en sådan blir något helt annat.
Och till sist — hvil- ken friskhet, hvilken sund och glad natur är det ej i dessa danser.
Åskådaren skall helt visst genast föredraga dem framför de nu gängse — och huru mycket mer skola ej de dansande själfva då göra det.
Och olägenheterna.
Ja, älskvärda läsarinna, skall ni tro mig, då jag säger, att jag hittills ej funnit några.
Ni skall kanhända af en och annan (enkannerligen af dessa herrar, som nu beskärma sig öfver det skadliga, det ointres- santa och Gud vet allt hvad i dansen) få höra sägas, att de äro alltför besvärliga, alltför inveck- lade och fordra alltför stor skicklighet o. s. v. De bägge första anmärkningarna behöfver ni ej vederlägga, ty däri visar sig blott makligheten i sin prydno.
Hvad den sista beträffar, så bör man vara nationaldanserna tacksam därför.
Ja, nu beder jag eder, älskvärda läsarinna, som tagit del af mina ord, att på nästa bal skänka mig er första dalpolska.
Ty ni kom- mer ju dit, och fastän nu törhända obekant med danserna har ni snart lärt er dem.
Och ni tror ju, att modet, denne enväldige härskare i sällskapslifvet, snart har gjort nationaldan- serna obligatoriska på alla dansprogram.
Och ni är nog som jag säker om, att hafva de en gång blifvit kända, skola de genast bli här- skande och omtyckta.
Au revoir då Er F / orentin.
Öfverflödig.
En berättelse från för Idun af Rust Rivieran Boest.
» T^k-ur står det till i dag, lilla vän? » ^Jjjl Den tilltalade spratt till, hon hade suttit JJJL försänkt i sorgsna tankar med blicken fä- stad på Medelhafvet, som låg solbelyst för hennes ögon.
Hotellträdgården, där hon slagit sig ner, prunkade i sydländsk blomsterprakt; uppför balkongernas balustrader slingrade sig rosor och mängde sin doft med heliotropernas genomträn- gande, mandelliknande vällukt.
Den ljumma, blom- stermättade luften verkade som orangeriluft o c h enerverade henne; hon såg blekare ut än vanligt, men det föll henne ej in att besvara frågan, som om den gällt henne själf.
» Han är sämre, tycker jag, det är dåligt. » Ett par tårar rullade långsamt ner för hennes kinder.
» Gråt inte, lilla vän, så länge det är lif, är det hopp.
Jag försäkrar er, att min son var sjukare än er man, och nu är han så frisk, att han i vå- ras gifte sig. » Den, som talade, var elt äldre högrest fruntim- mer med krithvitt hår o c h ett energiskt utseende, mildradt af ett omisskänneligt moderligt väsen, som verkade ytterst tilldragande.
Hon hade för några dagar sedan kommit till Menton för att hälsa på en väninna, och hon hade genast visat sig vänlig mot sin unga landsmaninna, s o m bodde i samma korridor, och som hon mött, ibland där, ibland ute i trädgården, där hon satt vid den sjuke mannens rullstol, följande hans minsta rö- relse med ångestfull uppmärksamhet.
En gång förut hade öfverstinnan råkat fru Berg ensam här- ute, o c h då hade hon också närmat sig henne med några vänliga, hoppgifvande ord.
Det hon sagt var tröstande, det märktes på det ifriga: » Ar det möjligt — lika sjuk s o m min m a n?
» Öfverstinnan nickade o c h satte sig ner på den stol, fru Berg ställde bredvid sin.
» Ja, han var alldeles uppgifven af läkarne.
Ernst var klen från barndomen, den ende af mina barn, som var det.
Mina två döttrar äro alldeles friska, de brås på mig, under det min son Ernst, skriftställaren, tagit efter sin far. » » Dog han i —?
» Hon hade synbarligen lika svårt att uttala or- det, s o m öfverstinnan att höra det, ty denna sva- rade ett ' hastigt j a.
Och sedan i samma ande- drag:, » Ni kan inte tänka, hvilken skötsel o c h försik tighet det ville till, för att Ernst skulle få Iefva.
A j o, stackare, ni kan nog tänka det!
Det hade väl aldrig gått, o m vi inte tagit honom med oss till södern, sedan min man blef förbjuden att stanna vintrarne öfver i Sverige.
Ernst var fem- ton år, när vi foro till Algier, så voro vi en vin- ter i Egypten o c h den sista, min man lefde, på Sicilien.
Sedan har jag följt ut med Ernst hvar höst.
Antingen hit eller till Nice, Cannes, S:t R e m o, Bordighera, Pegli, Nervi.
Som- liga år var det liksom lite bättre, somliga mycket sämre, men aHtid var det oro o c h ångest.
Ett år, det var just här nere i Menton, var han, som sagdt, förfärligt sjuk, det var ett under, att han kunde lefva. » » När man läser er sons böcker, kan man inte föreställa sig, att han varit så sjuk.
De göra nog ett vemodsfullt, men alls icke något sjukligt in- tryck.
» » Ja, det är märkvärdigt, när man betänker, un- der hvilka omständigheter de äro skrifna.
Jag skref efter hans diktamen o c h kunde också hjälpa h o n o m med korrekturläsningen.
Han påstod alltid, att han var nöjd med mig, men det gjorde han kan- ske bara för att glädja mig, för j a g hörde honom häromdagen- i R o m, när j a g var nere o c h hälsade på honom, säga till sin hustru, att han aldrig haft sådan hjälp som nu, d. v. s. sedan hon hjälpte h o n o m.
Han hade naturligtvis ingen aning o m, att jag hörde det.
Han är en sådan god son, att han inte skulle vilja såra mig för aldrig det.
» Ja, s o m sagdt, han hade varit så sjuk som det väl är möjligt att vara, när det så småningom började bättras lite.
Det var för tre år sedan — ni minns, det var en mycket blid vinter; om det var därför vet jag inte, men hostan minskades och febern likaså, han orkade vara uppe och ar- beta långa stunder.
Vi voro den vintern i Nice, och det var där vi råkade henne — min blif- vande sonhustru ».
Hon hade suttit och hört efter, o m hennes man hostade eller ville henne något.
Hon vände sig åter mot öfverstinnan, som fort- satte: » Det var en helt ung flicka, ett par o c h tjugu år.
Det var jag, s o m förde dem tillsammans.
Ernst hvarken orkade eller ville gå ner till table d ' höten, så vi spisade på våra rum, jag gick aldrig ut, det var således en ren händelse, att vi blefvo bekanta.
Jag hade gått ner i lässalongen för att hämta en bok, o c h där satt hon och sjöng vid pianot.
Hon hade en vac- ker röst, och hon sjöng några svenska folkvisor, som det kändes så eget o c h vemodsfullt att höra så långt från hemmet!
» Jag stannade kvar o c h hörde på henne, o c h när hon slutat, tackade jag henne.
Sedan sjöng hon ett par gånger för mig, o c h så bad jag henne slutligen komma in till oss en stund, någon dag då hon kunde lämna sin mor, — det var för henne de voro nere i södern, — o c h sjunga lite för min son, han var så road af musik.
Hon hade na- turligtvis hört talas o m h o n o m o c h visste, att han var sjuk, — o c h hon lofvade komma följande dag.
» När jag talade om för Ernst, att han nästa dag skulle få besök af en ung flicka, s o m lofvat sjunga för honom, blef han riktigt ond på mig.
Han » ville inte, att hon skulle komma, ville inte se henne; mamma visste ju, att han inte kunde tåla att ha främmande omkring sig, han ville inte b a o c h behöfde ingen människa i världen, så länge han hade sin mamma. » Jag sökte öfvertala honom, men sade på samma gång, att om han inte ville, om han inte hade lust, så var det den enklaste sak i världen att ge henne återbud.
Gud hjälpe mig så visst, jag låtsade, s o m om jag önskade det för min skull o c h inte för hans.
Jag började bli rädd, för att han skulle bli människoskygg.
Så fort jag inbillat h o n o m, att det skulle förströ mig, bad han mig låta saken vara o c h inte bråka.
Jag märkte
IDUN 28 att hon inte väntat, att han skulle se ut, som han gjorde. » » Har öfverstinnan sin sons porträtt med sig? » » Ja. » Hon hade det i ett etui, som hon tog upp ur fickan.
» Hvad han är vacker, sådana härliga ögon, o c h så ung han ser ut! » » Han är trettio år.
Det tyckte också Hickan, det såg jag på henne.
Hon var i början blyg, men det gick öfver, när hon satt vid pianot och började sjunga.
» Ernst låg på chaiselonguen och hörde på henne.
När hon slutat, lät j a g henne gå, — j a g v a r r ä d d, att det skulle trötta h o n o m att tala med henne.
Men då jag såg, att hennes sång förströdde ho- nom, bad jag henne komma igen, d. v. s. Ernst bad mig göra det, och så kom hon nästan dag- ligen.
Hon erbjöd sig att läsa för honom, det brukade jag annars göra.
För öfrigt var det allt- jämt jag, som uppmanade henne att hålla h o n o m sällskap, följa oss på våra promenader; det föll mig aldrig in, att det skulle gå som det gick.
I början lät han henne passa upp sig, hämta plai- den eller kuddarne, lämna h o n o m det ena o c h det andra, men sedan blef han otålig o c h miss- tyckte, o m hon behandlade h o n o m s o m sjuk.
» Hon upphörde genast, men jag gjorde det inte, jag kunde aldrig tänka mig honom annat än som sjuk, lite bättre, gudskelof, men alltid sjuk, alltid hänvisad till min vård.
Jag hade behandlat ho nom på samma sätt i femton år, ack mycket längre, alltsedan han var född, och nu tyckte han på en gång, att jag pjåskade, att jag öfver- dref.
» Att mamma inte kunde förstå, att han nä- stan var alldeles frisk! » Jag trodde, att det var någon ny form af retlighet i lynnet, jag kunde inte fatta, hvarför jag inte längre fick passa upp honom, som jag alltid gjort, inte en gäng räcka honom ett glas vatten, när Agnes Strömer var inne.
Jag förstod slutligen, att det var, för att inte hon skulle betrakta honom som sjuk! » Fru Berg, som i början trott, att det skulle bli en af dessa vanliga berättelser o m fullkomligt tillfrisknande, hon så ofta hört, omtalas för att uppmuntra henne, under det hon i n o m sig tänkte: hvad hjälper det, att hennes man blifvit frisk, o m min inte blir det, märkte nu, att hon skulle få höra något annat.
Ofverstinnans röst darrade af rörelse, de fina dragen hade fått något hårdt och stelt i uttrycket.
Med den samhörighetskänsla, som gör, att de fle- sta, som lida, lättare deltaga i andras lidande än i deras glädje, lade fru Berg sin hand på of- verstinnans o c h smekte den sakta.
Öfverstinnan svarade, s o m o m den unga kvin- nan yttrat något: » Ja visst, men jag borde bara varit glad och lycklig, och det var jag också.
Han kunde långa stunder sitta och tala med mig om henne, hur förtjusande hon var, hur olik alla andra unga flickor, han hade verkligen aldrig frågat efter nå- gon förr, o c h det var nog också det, som gjorde, att detta kom så plötsligt, utan förberedelser!
Flere gånger tackade han mig » för den bästa idé, jag haft i hela mitt lif, » den att öfvertala h o n o m att låta henne sjunga för sig.
Han ville inte resa hem till Sverige denna sommar, han ville försöka, hvad Davos kunde göra för h o n o m.
Nu sade han, att han ma- sta bli frisk, han kände, att han skulle bli det!
Han ville inte tala med henne, förrän han var alldeles säker på, att han var fullkomligt åter- ställd; han visste, att denna vinter gjort honom så oändligt mycket godt, men först när vi kommo tillbaka från Davos, skulle han fråga vår läkare om hans uppriktiga åsikt, o m han hade rättig- het att tänka på sin lycka, binda någon vid sig.
Jag satt och hörde på, som jag så ofta hört på andra af hans sangviniska framtidsplaner, som det tyvärr endast velat den minsta lilla oförsiktighet till, ibland endast en plötslig temperaturväxling, en fläkt, för att på en gång nedslå och krossa.
Jag tänkte inom mig: ack det går så med detta också, under det jag satt där och hjälpte h o n o m att måla framtiden så ljus och vacker, som han drömde den.
När vi på hö- sten lämnade Davos och foro tillbaka till Nice, där familjen Strömer skulle tillbringa vintern, blef vår doktor alldeles förvånad öfver Ernst.
Han hade tilltagit i vikt o c h orkade gå långa stunder.