Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1859 &> 1860. 7 Sami. 1 A/d. 18 lläft 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. förändras och med en särskild § tillökas, dervid enahanda näringar, sorn för närvarande ägde rätt att begagna förlag emot underpant i lösören, vid samma rätt bibehållits, hvaremot enskilde arbetare vid Eskilstuna fristad och vid bergverken ansetts icke lämpligen kunna betraktas såsom förlagstagare för erhållna förskott, så länge det ej vore en hvar medgifvet att såsom underpant för skuld lemna lös egendom, den der finge fortfarande stanna i egarens besittning; att någon inskränkning', hvad anginge bergverken och bruken, väl skett med hänseende till ö' o o o ’ den egendom, som kundo lemnäs såsom underpant, men att sådant synts riktigt, då någon anledning att göra skilnad emellan nämnde inrättningar och fabriker i allmänhet nu mindre än förr förefunnes och dessutom endast den egendom, som verkligen kunde från gäldenären uttagas, borde vara föremål för underpant; att bestämmelse om ränteaftalet vid förlag lämpligast inrymdes i 9 Kap. HandelsBalken; hvaremot beträffande förmånsrätten för intecknadt förlag, som afhandlades i 17 Kap. 7 § Handels-Balken, samma § endast behöfde ändras i öfverensstämmelse med det föreslagna tillägget tili 10 Kap., dock så, att förmånsrätten beräknades från den dag, inteckningen meddelades, och ej, såsom i fråga om inteckning i fast egendom, från den dag, ansökning derom skedde, enär inteckning på grund af förlagskontraktet, hvars form vore bestämd, alltid måste beviljas oberoende af gäldenärens hörande, fastän med öppen rätt för denne att sedermera efter befogenhet väcka talan om kontraktets återgång; att 7 Kapitlet RättegångsBalken, sådant det lydde i Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818, jemväl borde innehålla de för beredande af offentlighet åt förlagsinteckningen erforderliga former och, då det föreslagits, att alla af lagen godkända kontrakt om underpant skulle intecknas, ej förbigå något af dem, hvarföre ock föreskriften om inteckning af nyttjanderätt bibehållits och, sedan hänvisning lemnats till hvad derom särskildt vore bestämdt, äfvenledes blifvit stadgadt huru inteckning rörande förlag borde beviljas, samt att nödvändigheten att öfver dessa inteckningar föra särskildt protokoll, som, i likhet med dem angående inteckningar i fast egendom, skulle till Hof-rätt insändas, föranledt så väl det föreslagna stadgandet, att inteckning för förlag endast lingö ske vid lagtima ting, som ock omflyttning, åtföljd i någon mån af omarbetning, utaf åtskilliga §§, hvilka måst lemna rum för öfriga rörande förlagsinteckningen nödiga föreskrifter; samt att slutligen, beträffande forum för upptagande af tvister om förlag, 17 § i 10 Kap. Rättegångs-Balken gifvits den lydelse, sorn vore påkallad af så väl det ifrågavarande förslaget som beliofvet af nämnde §:s omarbetande i öfrigt, hvars innehåll likväl till en del vid jemförelse med 26 § i samma Kapitel ansetts vara obehöfligt och derföre böra utgå.
På grund häraf har motionären, som under förutsättning, att det lyckats honom gifva åt förslaget den fullständighet och tydlighet, hvaraf klart följde huru förlag af lagen betraktades, formen och vilkoren derför, verkningarne deraf och sättet att göra detsamma gällande, ansett, det man vid granskning af allt hvad som innefattas uti Eörlags-ordningen, Bergs-författningar, Manufaktur- och Handtverkeri-privilegierna, Hall-ordningen, Kongl. Stadgan om Nord sjöfiskare och Reglementet för Eskilstuna fristad ej borde blottställa sig för ett förbiseende, hvarigenom något stadgande, stridande emot förändrade föreskrifter om förlag, klefve bibehållet, hemställt, ”det måtte Rikets Ständer för sin del besluta att, med upphäfvande af allt hvad i särskilda författningar vöre stadgadt rörande förlag till och för bergverk, bergsbruk, fabriker, handtverkerier, nordsjöfiske och arbete inom Eskilstuna fristad, med undantag dock af hvad om förlag i Handels-ordningen Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 3 den 22 December 1846 funnes bestämdt, nedannämnda rum uti allmänna lagen måtte erhålla följande lydelse: Handels-Balken.
Kap. 9. :§ 9.
Detta lagrum erhåller följande tillägg:
Åtager sig någon att gifva förlag efter ty i 10 Kap. 14 § sägs, håfve ock rätt att betinga så stor vinst han gitter. o o Kap. 10.
Titeln ändras till följande:
En ny § tillägges, så lydande: § 14.
Åtager sig någon att, till drifvande af bergverk, fabrik eller annan inrättning för råa ämnens förädling, gifva förlag i penningar eller varor mot underpant i de råa ämnen, som frambragta eller för tillverkningen anskaffade varda, i det Som tillverkas och i annan lös egendom, som till verket, fabriken eller inrättningen hörer, eller åtager man sig att till saltsjöfiskes- idkande gifva fiskare sådant förlag mot underpant i fångst, fartyg och fiskredskap; då skäll om det för lag afhandling med pantförskrifning af sagda egendom upprättas med dag, årtal och vittnen under.
Kap. 17. § 7. 3:dje momentet erhåller följande lydelse:
Har någon gifvit förlag, som i 10 Kap. 14 § är sagdt och låtit förTagshanfilin gen intecknas på Sätt i 7 Kap. Rättegångs-Balken sägs; njute i den påntförskrifna egendomen för sin förlagsfordran förmånsrätt från inteckningsdägen: äro flera förlags-afhandlingär i samma egendom intecknade', håfve den företräde, som förr intecknad blifvit: ärö de intecknade samma dag; bafve de lika rätt.
Kap. 7. § 26. öm inteckning af handling om nyttjanderätt till fast egendom är särskildt stadgadt. 4 Lag-TJtskottets Betänkande N:o 35. § 27.
Till don, som åtagit sig att gifva förlag, som i 10 Kap. 14 § Handels-Balken är sagdt, låta förlags-afhandlingen intecknas, lemne den in till Rätten i den ort, der verk, fabrik eller inrättning, till hvars drifvande förlaget utfådt är, finnes, eller der fiskare, med hvilken afhandlingen är gjord, har sitt hemvist; och varde afhandlingen offentligen upplåst och i protokollet intagen samt bevis om inteckningen å afhandlingen meddeladt.
Ej må inteckning af förlags-afhandling på landet beviljas utom å lagtima ting. § 28.
Då förlags-afhandling, efter ty i 27 § är sagdt, blifvit intecknad, håfve förläggaren i den pantförskrifna egendomen förmånsrätt för sin förlagsfordran, såsom i 17 Kap. 7 § Handels-Balken är sagdt; dock att den förmånsrätt ej sträcker sig till ränta för längre tid tillbaka, än tre år före den dag, då gäldenärens egendom till borgenärernas förnöjande afträddes. § 29.
Inteckning af förlags-afhandling skall förnyas inom två år, sedan den beviljades, och ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse.
Underlåtes förnyelse, som nu är sagd, vare inteckningen förfallen.
Yid förnyelse af sådan inteckning skall förfaras på sätt om förnyelse af inteckning i fast egendom förut är sagdt. § 30.
Lika med nuvarande § 26. § 31. öfver följande ärenden skola vid Härads-rätt och Rådstufvu-rätt särskilda protokoller hållas: ett öfver bevakningen af äktenskapsförord och öfver förlagsafhandlingars intecknande: ett öfver tillsättning af förmyndare: ett öfver lagfarten med fast egendom och ett öfver inteckningar i sådan egendom.
I brädden af hvartdera protokollet skall ock för hvarje mål tecknas namnet på personen, som det angår, eller egendomen, som intecknas eller uppbjudes.
Har någotdera af de mål, sagda äro, ej förevarit, varde det på sitt ställe anmärkt. § 32.
Sedan Häradshöfding hvarje gång om året hållit ting i sitt häradshöfdingedömo, sände han in till Hof-rätten inom en månad derefter protokollema i alla de mål, som i 31 § nämnda äro, vid bot tre daler för hvarje dag han ute - Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 5 blifver, rare sig med ettdera af dessa protokoller eller med alla.
Rådstufvurätt gore det för hvar månad inom 14 dagar derefter, vid lika bot.
Är ej anmärkning gjord, som i 31 § sägs, då något af dessa mål icke förevarit; vare derföre bot, som för uteblifvande med protokoll.
Kap. 10. § 17.
Lagfart å bruk och hamrar sökes hos Härads-rätt.
Om uppdämning döme Härads-rätt eller Rådstufvu-rätt.
Tvistas om förlag till drifvande af bergverk eller af fabrik eller annan inrättning till råa ämnens förädling eller om fordran för ett sådant förlag; är förlags-afhandlingen intecknad, som i Handels-Balken skils; döme rätten i den ort, der verket, fabriken eller inrättningen finnes.
Denna förordning får gällande kraft: för de fall, der förlags-år ej räknas lika, sorn kalender-år, den första dagen af det förlags-år, som börjas under loppet af år 1861; för andra fall den 1 Januari 1861.
Kör de förlag, som förut gifna äro, gäller livad hittills stadgadt varit, dock att de derom ingångna intecknade afhandlingar inom slutet af år 1862 hos vederbörande domstol anmälas och i dess protokoll upptagas.
Den förmånsrätt, som nu åtföljer sådan intecknad afhandling, må icke gälla utöfver 10 år från den dag denna lag blifvit utfärdad.” Inom Hedervärda Bonde-Ståndet åter har Riksdags-fullmägtigen Per Persson från Wermland uti ett jemväl till Utskottets pröfning hänskjutet memorial, jemte det han åberopat allmänna erfarenheten af de missbruk, hvilka med stadgandena i Kongl.
Förordningen om lösöreköp den 20 November 1845 bedrefvos af bedrägliga gäldenärer till förnärmande af deras borgenärers rättmätiga anspråk på godtgörelse för sina fordringar, men likväl erkänt de fördelar, som genom samma Förordning vore beredda åt den fattige att utan umbärande af nödig lösegendom förskaffa sig erforderlig penningehjelp eller erhålla anstånd med en öfverhängande utmätning, förklarat, det motionären förmodade berörda missbruk lättast skulle förekommas, om köparen ansågs i det försålda godset, så länge det funnes qvar i säljarens vård, endast ega panträtt för den bestämda köpeskillingen med derå från afhandlingens dag beräknad ränta samt säljarens borgenärer tillerkändes rätt till utmätning i den lösegendom, som säljaren innehade, och att derutur få sina fordringar godtgjorda näst efter den, till hvilken egendomen blifvit genom afhandlingen upplåten, hvarigenom så väl dennes som öfriga borgenärers rätt vore bevarad; i följd hvaraf motionären gjort hemställan om utfärdande af en författning i den af honom sålunda angifna syftning.
Så vidt denna motion må anses innefatta yrkande om upphäfvande af Kongl.
Förordningen i afseende på handel om lösören, som köparen låter i säljarens vård qvarblifva, den 20 November 1845, vill Utskottet i nästföljande Betänkande deröfver meddela yttrande; hvaremot framställningen i öfrigt nu kommer att af Utskottet besvaras, i sammanhang med utlåtande öfver Herr Björcks förenämnde förslag.
G Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
Utskottet anser sig härvid höra till en början erinra, hurusom i vårt äldre rätts-system, sådant det var utbildadt genom 17:do seklets lagskipning, pantsättning af lös egendom förekom under tre särskilta former.
Den äldsta, som benämdes vädsättning, utgjorde ett vilkorligt köp, hvarigenom gäldenären öfverlät ägandeoch besittnings-rätt af panten till borgenären, men med förbehåll att genom skuldens betalning köpa den åter inom viss tid, vid äfventyr, om denna tid ej iakttogs, att återköpsrätten var förlorad.
Det andra slaget eller handfången pant innefattade åter öfverlåtelse af endast besittningsrätten till panten, den der kunde inom viss tid återlösas; men skedde det ej, tick panten till betäckande af borgenärens fordran försäljas.
Den tredje formen slutligen var underpant eller den säkerhet, som genom blotta aftalet tillerkändes borgenären uti lös egendom, utan att hvarken ägande- eller besittningsrätt dertill blef på honom öfverlåten; och inteckning var medlet att förvärfva förmånsrätt i den sålunda pantförskrifna lösegendomen.
Sådana inteckningar bibehöllo sin verkan ända till dess genom en den 11 November 1730 utfärdad Förordning stadgades, att inteckningar, som derefter skedde, ej skulle medföra någon förmånsrätt, utom i debitorens fasta egendom.
I 1734 års sedermera utkomna lag bibehölls också egentligen endast den pantsättning, som under benämning af handfången pant nyss blifvit omförmäld och hvarom handlas i 10 Kap. Handels-Balken.
Dock finner man bland de i 17 Kap. af samma
Balk stadgade förmånsrätter sådana jemväl medgifna för bilbref och bodmerilån samt för lemnadt förlag till bedrifvande af bergsbrak eller andra sådana verk; och ägde underpantsbegreppet följaktligen fortfarande ett lagligt erkännande, fastän den rättsföljd, som dermed var förenad, endast tillgodokom vissa näringar, dem man framför andra ansåg sig på detta sätt böra understödja.
Emellertid var för tillgodonjutande af dessa förmånsrätter inteckning ej föreskrifven.
Industriens fortgående utveckling påkallade dock snart ett fullständigare ordnande af rättsförhållandena i ifrågavarande hänseende.
Så utkom den 24 Februari 1748 Kongl. Förordningen om förlag vid Bergs- och Brukshandtering, enligt hvilken med ordet förlag skulle förstås “sådant lån antingen i penningar eller varor, som gifves förut på metaller eller mineralier af hvad namn de är o, och till alla de råämnen, som fordras till sjelfva tillverkningen och dess utförsel."
Bestämd skilnad gjordes i nämnde författning på förlagslån, gifne till bergsmän, och sådana lån, gifna till ståndspersoner eller bruksägare.
Så stadgades, att ingen annan ägde gifva förlag uti bergsmans-ståndet, än borgare och handlande i städerna, så ock bruksägare eller idkare å landet, hvaremot såväl handlande som andra berättigades att förlägga ståndspersoners jern- och andra verk jemte ädlare verk och grufvor.
I alla händelser skulle förlagskontraktet skriftligen upprättas och offentliggöras, ehuru egentlig inteckning ej föreskrefs för förlag, lemnadt till bergsmän, men väl för förlag till jern- och messingsbruk samt kopparkamrar, äfvensom för ädlare grufvedrift.
Skilnaden emellan förlagsaftalen sträckte sig jemväl till deras verkningar.
Hos bergsmän skulle företrädesrätt till betalning njutas i tillverkning, så väl som rede, dragare, körredskap m. m., och hos bruksägare uti inventarier och effekter samt annan lös och redbar egendom.
— Sedermera hafva tid efter annan utkomna författningar, med delvis skiljaktiga bestämmelser, utsträckt förlagsinstitutionen till dels manufakturverk, fabriker och handtverkerier, dels nordsjö-fiskericr i Göteborgs och Bohus län, dels ock tillverkning af s. k. fristadsarbeten i Eskilstuna.
Inteckningsåtgärd för förmånsrättens bevarande är ock i allmänhet i dessa författningar föreskrifven.
Nu angifna stadganden ärq de enda qvarjefvor af den, på' sätt ofvan är nämn dt, i Sverges äldre rätts-system och lagskipning erkända underpants-institutionen, hvilken deremot-, enligt så väl äldre som nyare lagar, i sin fulla utsträckning existerar i åtskilliga andra länder, såsom Norge, Danmark, flera Tyska stater och nästan alla Nord-Amerikanska, Schweiziska kantonerna m. fl. Såsom redan ärnämndt, afskaffades den hos oss år 1730 eller just vid den tidpunkt, då, enligt hvad Utskottet i sitt Betänkande öfver förslag till ny Konkurs-lag autydt, under den allmänna förvirringen i vårt finansväsende hela kredit-lagstiftningen halkade in på en felaktig väg och alltmer aflägsnade sig från sjuttonde århundradets riktigare principer.
Liksom man icke vidare skilde emellan handelsrätt och civilrätt, så underlät man äfven att egna tillbörlig uppmärksamhet åt hypoteksväsendets stadga och utbildning.
Otvifvelaktig! är ock att bristerna i detta hänseende väsendtligen medverkat dertill, att- personal-krediten jemte det förderfliga borgens-systemet hos oss tagit en så oroväckande utsträckning ibland alla samhällsklasser, ehuru personalkrcditens anlitande hufvudsakligen bordo vara inskränkt till den egentliga affärsverldcn. lleal-krcditen är deremot för äfven icke-aflärsmän; och gifver ej lagen åt densamma all den utbildade form, sorn förhållandena kräfva, så hämmar den i väsendtlig mån landets materiella utveckling samt förorsakar icke allenast villervalla i kreditväsendet, utan äfven — och hvad värre är — oredlighet och bedrägerier.
Yi hafva egt tillräckligt talande vittnesbörd på verkningarne af begge slagen, — och dessa påkalla oafvisligen lagstiftarens mellankomst.
Behofvet af en förändrad lagstiftning i fråga om panträtt i lös egendom var ock för ett tiotal af år sedan insedd af Lag-Beredningen, som i sitt förslag till Handels-Balk intog stadganden om underpant.
Då Beredningens motiver äga full tillämplighet på närvarande förhållanden och träffande besvara hegge ifrågavarande motioner, anser sig Utskottet höra åberopa och här anföra hufvudsakliga innehållet deraf.
Utskottet förutskickar dock, i anledning af Herr Björcks framställning, den erinran, att en af Kongl. Maj:t vid 1847—1848 årens riksmöte till Rikets Ständer afgifven Proposition om antagande af ny Förordning angående förlagsinteckning blef af Rikets Ständer afslagen, sedan deremot blifvit anmärkt, bland annat, att alla de undantagslagar, som utgjorde stadgandena om förlag, snarare borde upphäfvas än vinna ytterligare utsträckning, så vida man ej ville medgifva alla samhällsklasser rätt att erhålla lån genom en likartad förpantning af lös egendom, — en rätt, hvars medgifvande man trodde snart skulle blifva af förhållandena påkalladt.
Lag-Beredningen yttrar sig på följande sätt: “Nu mera bör väl rättigheten att- gifva underpant i lös egendom icke rimligen kunna betraktas såsom ett privilegium för vissa näringsidkare.
Tiden har hunnit så långt, att denna rättighet måste ega rum antingen för alla eller för ingen.
Bland de näringar, som hittills ej varit gynnade, är jordbruket.
Det hchöfvcr ej heller lagstiftarens gunst för att trifvas; men det behöfver — lika med alla andra näringar och arbetsföretag — rättvisa.
Är det nu rätt, att den, som drifver bergsbruk, fabrik, manufakturverk eller annan sådan rörelse, får bereda sig kredit genom underpant af lös egendom, så måtte det ock vara rätt att en jordbrukare eller den, som delar hans yrke, då han ej kan erbjuda inteckning i fastighet, får på lika sätt förskaffa sig den kredit, han tarfvar för sin rörelse eller arbetsföretag
Brukaren af annans jord behöfver förlag till kreatur och redskap, jordbrukarens arbetare, om han skall vara annat än dräng eller stat-torpare, behöfver förlag för att kunna sköta ett jordtorp eller, 8 Lag-Utslcottets Betänkande N:o 35. om han vill komma ett litet stycke längre i treflighet och lycka, för att horeda sig ett eget hem, köpa sig en stuga, en ladugärd, en ko, nägra får o. s. v., handt verkaren behöfver förlag för att förskaffa sig bostad, verktyg och mera dylikt, som fordras för bedrifvandet af hans näring.
Hvarföre skulle det då icke "vara dom tillåtet, att, i den mån do kunna genom redlighet och flit tillvinna sig förtroende, lemna en förlagsgifvare underpant i den egendom, de genom hans försträckning förvärfva?
Det är sannt: allt detta kan anses för småsaker i jemförelse med de stora förlagerna till bergsbruk och fabriker; men det är icke alltid de stora, de mest bullrande, mest i ögonen fällande rörelserna, som säkrast bidraga till samhällets förkofran: . . .
Den för det hela vigtigaste frågan är, icke huru den rike skall bli mera rik, utan huru den fattige skall bli mindre fattig.
Men utan att fästa sig blott vid nödvändigheten af förlag för den, som vill arbeta sig upp till sjelfständighet i något visst yrke eller företag, kan man tänka sig en otalig mängd af händelser, då den, som redan äger en mer eller mindre betydlig förmögenhet i lös egendom, ser sig tvungen att anlita andras biträde i försträckningsväg, för att rädda sig ur en tillfällig förlägenhet.
Äfven för honom hör lagen lemna något medel öppet, hvarigenom han förmår värja sig mot en hotande undergång, utan att nödgas skingra en egendom, den han möjligtvis icke utan största olägenhet kan umbära.
Tidens allmänna behof af en utväg att gifva säkerhet i lös egendom för den, som ej har någon annan att erbjuda, men icke kan undvara egendomens besittning, har här i landet under de sista tjugu åren så påtagligen uppenbarat sin tillvaro, att man, i brist af annan form för underpant, funnit sig föranlåten tillgripa den minst utbildade af alla former för pantsättning, den så till sägande klumpigaste af alla, den nemligen att förkläda panträtten i ett köp.
Det är denna förklädning, som gjort de allmänt ölverklagade lösöreköpen så förhatliga.
Man vet, att de, betraktade såsom köp, vanligtvis innebära en osanning, en falskhet, emedan de i sjelfva verket sällan hafva annat ändamål, än att bereda köparen den säkerhet för sin fordran, som han ej på annat sätt kan vinna.
Och de hafva dessutom det onda med sig, att de helt och hållet fritaga den egendom, som anses vara köpt af en fordringsägare, från alla anspråk af andra; hvaremot dessa hade rätt att, genom egendomens ordentliga försäljning, om den vore pantsatt, söka bringa den till ett högre värde, deraf deras fordringar, näst efter panthafvarens, möjligtvis kunde utgå.
Svårligen kan en fordringsägare, som sålunda utestänges från all betalning ur sin gäldenärs egendom, utan harm se densamma af honom ostördt innehafves och begagnas under skydd af en så kallad köpare, som, efter hvad hela verlden tror, har blott en skenbar äganderätt dertill.
Men också måste det vara högst motbjudande för hvarje ärlig man att spela en sådan beskyddareroll, och säkerligen skulle de borgenärer och gäldenärer vara ganska få, som hade lust att inlåta sig i dessa vedervärdiga transaktioner, om någon annan laglig form funnes att tillgå för beredandet af den panträtt, som dermed gemenligen åsyftas.
Det synes vara hög tid att, till vinst ej blott för den materiela utveckling, som för handen varande förhållanden påkalla, utan äfven för allmän rättskänsla, för god tro och sedlighet, nu anvisa en sådan form.*
Det är på dessa grunder, som Utskottet ansett sig böra för Rikets Ständer framlägga det förslag till förordning om underpant, som nedan är intaget.
Detta förslag är hufvudsakligen hämtadt trän 6 Kapitlet i Lag-Beredningens förslag till Handels-Balk, med undantag allenast af några smärre förändringar och tillägg, som Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 9 som blifvit nödiga i anseende dertill att Lag-Beredningens system i öfrigt i viss mån afviker från det i gällande lag föreskrifna rättegångssätt, hvarförutom viss tid bort bestämmas för författningens trädande i kraft.
För öfrigt bör erinras, att den i 3 § gjorda hänvisning till 17 kap.
Handels-balken afser den förändrade lydelse, Utskottet för vissa delar af nämnde kapitel föreslagit i ett särskildt, samtidigt med detta, till Riks-Stånden inkommande betänkande, äfvensom att, enligt detsamma, Handels-balkens förmånsrätts-ordning skulle ega tillämplighet jemväl i de fall, att fråga om bättre rätt till betalning ur gäldenärs egendom uppstår utan sammanhang med konkurs, och således äfven vid utmätningar.
Utskottet, som, i enlighet med ofvan uttalade åsigter, anser någon särskild lagstiftning om förlag icke böra ega rum, och förty ej kan understödja Herr Björcks framställning om räntefrihet i afseende å förlagslån, får alltså till Rikets Ständer vördsamt hemställa, det mätte Rikets Ständer, i anledning af ifrågavarande motioner, för sin del besluta utfärdande af en författning, angående underpant, af följande innehåll: “Med upphäfvande af livad om förlagslån och förlagsfor dringars intecknande och betalning srätt nu är genom särskilda författningar stadgadt, förordnas som följer: § 1- Vill man för gäld gifva underpant i lös egendom, utan att den egendom ifrån sig lemna; varde pantförskrifning derom upprättad, med dag, årtal och vittnen under.
I den handling skall utsättas beloppet af den gäld, hvarför egendomen pantförskrifves, så ock upptecknas hvarje lösörepersedel, som i underpant sättes, der den gifves i viss egendom. § 2.
Pantförskrifning, som i 1 § omtalas, skall inlemnas till den Rätt, hvarunder utgifvaren lyder, och der offentligen uppläsas, så ock intagas i det protokoll, a hvari bouppteckningar och morgongåfvobref antecknas skola.
A landet må ej inteckning af pantförskrifning ske utan vid lagtima ting. § 3.
Då pantförskrifning intecknad är, efter ty i 2 § sägs, ege borgenären förmånsrätt i den pantför skrifna egendomen, såsom i 17 kap.
IRindels-balken skils.
Pantför skrifningar, som å samma dag intecknade äro, håfven lika rätt.
7 Sami. 7 Afd. 18 Höft. 2 Lag-Utskottets Betänkan le N:o 35. § * Inteckning af pantförskrifning skall förnyas inom två år sedan den beviljades, så ock ytterligare inom två år efter hvarje förnyelse.
Lyder förskrifning ens utgifvare under annan Rätt, när förnyelse ske skall; varde den verkställd vid den Rätt, hvarunder han då lyder.
Underlåtes förnyelse, som nu sagd är; vare inteckningen förfallen.