Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
RältegångsBalken, deruti Domare eller Konungens Befallningshafvande förbjudes att låta någon till bekännelse pinas; men så beskaffad förseelse, hvarför uti nyssnämnde Lagrum serskild straffbestämmelse blifvit utsatt, icke är att hänföra till de händelser, sorn i Kongl. Brefvet den 12 November 1807 omtalas, eller må för Domaren eller Konungens Befallningshafvande medföra enahanda ansvarspåföljd, som för Betjente, hvilka deras Embetsärende!- gå, eller för enskilda personer är vorden i allmänhet stadgad; Alltså och då Häradshöfdingen Hullbergs ofvananmärkte åtgärder, Bih. till R.
Prof, 1840.
2 Sami, 19 146 R.
Ombuds tu.
Enib.-Ber. dm 14 Jan. 1S40. om äfven föranledda af förhasladt tjenstenit, ändock, såsom innefattande uppsåtlig öfverträdelse åfelt i lag gifvet bestämdt förbud, öro af den svårare beskaffenhet, alt de ej må med penningeböter försonas, pröfvade desse Ledamöter, i förmågo af nyss åberopade Lagrum 17 Kap. §.
RättegångsBalken, jemförd med 1 Kap. 12 §. samma Balk, samt 9 Kap. 5 §.
UtsökningsBalken, rättvist (lomma Häradshöfdingen Hultberg att för sitt nu åtalade förfarande varda från utöfningen af Polismästare-tjensten med t hy åtföljande löneförmåner på Sex månader skiljd.
Hvaremot en Ledamot stadgat följande mening: ”Lika med Kongl. IlofRätlens öfrige Ledamöter, hvilka redan yttrat sig i detta mål, anser jag tillförordnade Polismästaren Häradshöfdingen Hultberg vara öfvertygad att, under utöfning af det honom tills vidare Nådigst anförtrodde PolismästareEinbetet, hafva med öfverträdelse af Lagens bestämda förbud för Domare eller Konungens Befallningshafvande, att låta någon till bekännelse pinas eller plågas, sökt att genom anbefalld prygling, som jemväl blifvit verkställd, tvinga ynglingarne Christan, Berglund och Lundberg till erkännande af brottslighet; men som, i fråga 0111 påföljden för samma åtgärd, vid betraktande af sättet, på hvilket det åtalade pinandet skett, sig företer, att Häradshöfdingen Hultbergs förfarande ej skäligen kan härledas ifrån missförstådd tillämpning af Stadgandet uti sista momentet af 3^ §. i 17 Kap.
RältegångsBalken, eller att i grofva brottmål
Domaren må försöka med svårare fängelse att få sanningen i ljuset, der bindande liknelser och omständigheter finnas emot. den, som är anklagad, enär den anbefallda pryglingen icke under någon synpunkt är att hänföra lill hvad som kan förslås med svårare fängelse, samt någon så beskaffad bevisning, som utgör vilkoret för rättigheten att i berörde ändamål sådant fängelse använda, emot bemälde ynglingar dessutom ej eller förekommit; Alltså och emedan, vid slikt förhållande, efter min tanke, med rättsbegrepp icke är förenligt, alt Häradshöfdingen Hultberg, hvilken i hans egenskap af tillförordnad Polismästare, såsom embelspligt ålegat att äga kännedom om hvad i Lag är vordet förbudet, må kunna få umgälla sin ifrågavarande öfverträdelse af ofvannämnde förbud med ringare ansvar än för enskild person, som begår enahanda brott, äger rum, samt denna åsigt öfverensstämmer med Kongl. Brefvet den 12 November 1807, i hvilket bestämdt förordnas, att ej mindre Konungens Embetsman, än Tjenstemannen, som förgår sig i Embetsärender så, att Edsöre derigenom är brutet, bör derföre anses svårare, än den enskilde, som sådan förbrytelse föröfvar; Ty finnér jag, för min del, likmätigt ofvanåberopade Lagrum, jemfördt med 20 Kap. 8 §.
Missgerningsbalken, sådan den lyder i F. St. jfnst.
Emb.-Ber. den 14 tJan. 1840. 147 Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, samt nyssnämnda Kongl. Bref, det skall Häradshöfdingen Hullberg, för hvad honom, på sätt berördi är, till 1 ast ligger, jemte det han skiljes från den honom anförtrodde befattning ali Polismästare!.jonsten - förvalta, undergå ett års fängelse å Fästning och dessutom böta Etthundrade Daler Silfvermynt dubbelt, med Sextiosex R:dr 32 sk.
Banko, eller, i brist af tillgång lill samma böter, hållas uti fängelset åtta månader utöfver året.”
Detta mål är nu lill Kongl. Majlis
Nådiga pröfning hemstäldt genom underdåniga besvär öfver Kongl. HofRättens ofvanberörde Utslag, af parterne å ömse sidor anförda, hvarvid AdvokalliskalsEmbetet fullföljt sitt förut gjorda ansvarspåslående.
Efter sålunda fulländad redovisning för de af mig vidtagna embelsåtgärder och då jag derjemte, likasom tillförene, inhämtat nödig kännedom om de öfriga af allmänna åklagaremakten emot vederbörande väckta anmärkningar, så vidt dessa under loppet af åren i838 och 183g blifvit pröfvade och afgjorda, bör jag icke underlåta att slutligen vördsamt meddela den allmänna öfversigt af de sednare, som innefattas i nedanstående sammandrag af alla hos Rikets HofRälter förekomna anmärkningsmål; utvisande att Domare och andra Embetsmyndigheler varit tilltalade i följande mål, der ansvar eller rättelse ifiågakommit, nemligen; Hos Ilo ngl.
Svea Hof- Rätt.
Hos Kongl. Götha Hof- Rält.
Hof- Rätten öfvci Skåne och Blekinge. 1 Sum- ma. 1838. 1839. 1838. 1839. 1838.
För olaga
Dom eller beslut '1 tvistemål oell brottmål
För försummelse med handlingars eller domböckers insändande, eller förseelser emot Expeditionstaxan
För andra fel eller försummelser i embetsutöfnin- gen 17 4 5 12 10 8 12 8 13 28 4 13 3 5 4 15 7 9 87 38 52 Summa 26 30 33 45 12 31 177 Hvaremot i andra mål de angifne eller tilltalade blifvit frikände dels genom Utslag dels derigenom att målen blifvit afskrifna, eller åtalen utan pröfning fått förfalla 7 1 7 11 5 11 7 6 1 3 1 45 15 Summa 8 7 16 18 7 -± _62 Summa Summarum 34" 37 49 63 19 | 35 | 2371 148 R.
Emb -Ber. den 14 Jan. 1840.
Börande härvid tillika anmärkas, alt dä, vid Hera tillfällen, serskilda angifvelser eller åtal förekommit emot samma Domare eller Embetsmyndighet, antalet af de förra så betydligt öfverstiger det af de angifna eller tilltalade, att dessa, för begge åren räknadt, endast utgöra 169, hvaraf i Kongl. Svea HofRälts Jurisdiction 53, i Kong).
Götha HofRätts 80 och i Kongl.
HofRättens öfver Skåne och Blekinge 36.
Af de sakfällde hafva två blifvit dömde förlustige deras innehafvande embete, den ena för embelsbrott, genom Kongl. Svea HofRätts i ofvan afhandlade mål gifna Utslag af den 10 December sistlidna år, hvilket dock är hos Kongl. Maj:t öfvei klagad!; och den andia för mångfaldiga försummelser i embetet, enligt Kongl.
HofRättens öfver Skåne och Blekinge Utslag den 3o Augusti samma år, hvaröfver besvär jemväl blifvit hos Kongl. Maj:t anförda; äfvensom en tredje, i flera afseenden beträdd med försummelse och dröjsmål, är vorden t vänne gånger, medelst Kongl. Götha HofRätts serskilda beslut, ifrån embetets utöfning på vissa tider skiljd.
Men i öfiiga mål, der de tilltalade ansetts förvunne lill fel eller förseelser, hafva påföljderna varit hötesansvar, ersättningsskyldighet, elier ock endast tillrättavisning.
Uti ett mål, tillhörande Kongl. Svea HofRätts pröfning, är enskild petson, för obefogade angifvelser emot en Domare, ålagd t alt bota och göra den anklagade offentlig afbön.
I afseende å JustitieOmbudsmannens åliggande att utreda Lagskipningens tillstånd i Riket, har tillförne blifvit anmärkt svårigheten, om icke omöjligheten, att iakttaga ett sådant åliggande på ett emot afsigten med denna föreskrift svarande sätt, så vida Embetets innehafvare hvarken äger eller är i tillfälle att fullständigt samla de derom nödiga upplysningar; ett förhållande, som, efter hvad jag vågar tro, ej skäligen må kunna motsägas.
Med tillgång till alla sådana upplysningar synes emedlertid samma ändamål vara befordradt genom de, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Förordnande, af Hans Excellens Herr JustilieStalsMinistern afgifna underdåniga Berättelser om Juslitieförvaltningen i Riket, hvilka, af trycket utgångna, redan kommit till allmänhetens kännedom.
Spridda drag af Lagskipningens tillstånd, såsom de inhemtats i utöfningen af det mig anförtrodda Embete dels å vanliga vistelseorten och dels under resor i landet, igenfinnas i ofvanåberopade af mig kungjorda Embetsberältelser, äfvensom i den nu vördsamt aflemnade; och för att, i hvad på mig ankommit, fullborda min pligt i detta fall , har derjemte, hufvudsakligen i enlighet med Herr Justitie - R.
Emb.-Eer. den 14 Jan. ig'40.
StalsMinislerns omförmälda Berällelser samt för öfrigt med ledning af serskildt anskaffade upplysningar, en sammanfattning af Domstolarnes och Konungens Befallningshafvandes göromål ifrån och med år i83o till och med år i83y, jemte redovisning för utgången af de vigtigaste, influtit i mina förstnämnda Berättelser, nemligen i den för åren 1834 oc^ *835, pag.
70 och följande, samt i den för åren 1836 och i83y, pag. 101 och följande; till hvilkas innehåll jag alltså får vördsamligen hänvisa.
Dessa sammanfattade uppgifter om mängden och beskaffenheten af de mål och ärenden, som under förrBerörde tid tillhört Lagskipande maktens handläggning, lemnar en allmän öfversigt af detta ämne i hela dess vidd, tillräcklig för att ådagalägga vederbörandes Embets-verksamhel.
Om dermed åter jemföras de anmärkningar; hvilka, såsom äfven är dels specielt och dels i sammandrag visadt, under nämnde tid, emot vissa vederbörande förekommit, synes en sådan jemförelse, ehvad antalet eller beskaffenheten af de förekomne anmärkningarne betraktas, gifva sLöd åt det omdöme, att de Lagskipande i allmänhet, genom upplysning, rättrådighet och drift, motsvarat sin vigliga bestämmelse i samhället, och följaktligen mätte äga grundade anspråk på aktning och förtroende.
Enligt 17 §. af JuslitieOmbudsmannens Instruktion, är han äfven skyldig, att ”inhämta fullständig kunskap om anledningarne till åklagade personers häktande och om tiden af deras hållande i fängsligt förvar.”
Alt denna skyldighet icke blifvit af mig åsidosatt, torde, efter hvad jag förmodar, nogsamt bevittnas dels af den nu fulländade redogörelsen för Embetets förvaltning, dels ock af de öfriga Embetet tillhörande handlingar, hvilka lill Rikets Höglofl.
Ständers LagUtskotts granskning varda aflemnade.
EmbetsBerältelserna för de förulgångna åren, den första pag. 82 och följande, den sednare pag. iii och följande, innefatta tillika, rörande detta ämne, summariska förteckningar å alla, vid en viss tidpunkt af hvarje år,, häktade personer, så väl de i Läns- och Stads-fängelserna, under ransakning, eller sakfällda för brott eller mindre förseelser, som äfven de å Rikets fästningar och allmänna arbetsinrättningar förvarade, antingen för brott till lifstids- eller viss tids arbete dömda, eller ock för vanart eller försvarslöshet, merändels på obestämd lid insatta; utvisande dessa förteckningar en år efter annat, med tvenne tillfälliga undantag, fortfarande tillökning i fångarnes antal, destomera anmärkningsvärd, som densamma till större delen härleder sig ifrån den tilltagande mängden af dem, hvilka,, R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. ■tillförne för brott straffade eller ock endast såsom försvarslösa, i allmänna arbetsinrättningar ingått.
Med .säkerhet kan ock antagas, att sådana fångars antal under de bägge sednast förflutna åren åtminstone icke minskats.
Detta lika ofördelaktiga sorn eftertänkliga förhållande,/hvilket äfven, jemte anledningen dertill, blifvit af mig i sistnämnda Berättelse anmärkt, erfordra tvifvelsutan ändring och rättelse i nu gällande författningar.
Efter hvad veterligt ar, har Kongl. Maj:t anbefallt vederbörande att i sådant afseende med underdåniga utlåtanden och förslag inkomma.
Till de iakttagelser och framställningar angående fångvården i allmänhet och fängelsernas beskaffenhet, hvilka i förra Berättelserna, serdeles i den sistnämnda, finnas anförda, är för den sedermera förflutna tiden endast att tillägga, att den redan år 1836 ifrågasatta och föreslagna förändring af hufvudstadens häkten i så målto gått i fullbordan, sorn åtskilliga nya, smärre arrestrum i det ena af dessa häkten blifvit inredda, hvarigenom ett förut saknadt tillfälle att åtskilja häktade personer tili någon del vunnits.
Men icke blott i Hufvudstaden, utan äfven hvad angår de flesta allmänna fängelser i Riket, återstå ännu att vidtaga de vigtiga anordningar, hvarigenom hittills varande brister må kunna undanrödjas och ett ändamålsenligare fängelse-system bringas till verkställighet.
Föreskriften i Regeringsformens här ofvan förståberopade 100 §., att Justitieombudsmannen, jemte redogörelse för sin Embetsförvaltning, skall ”anmärka Lagars och Författningars brister och uppgifva förslag till deras förbättring,” antyder tvifvelsutan en ibland de vigligaste af alla detta Embete tillhörande pligter.
Men den är tillika den svåraste att uppfylla, ehvad man afser dess föremål eller den pligtskyldiges förmåga och möjligheten för honom att häråt egna den tid och det arbete, ämnets vigt fordrar.
Då Lagstiftarne ålade en Embetsman denna pligt, i förening med flera andra, måtte visserligen äfven dessa omständigheter hafva kommit i betraktande.
Emedlertid och sedan kort derefter fråga uppstod om allmänt öfverseende af hela vårt Lagverk, hvarigenom de dittills varande brister deri på en gång kunde afhjelpas, syntes utöfningen af den sålunda honom ålagda pligt, om icke öfverflödig, åtminstone i betydlig mån lättad.
Under de sedermera förflutna tretio åren hade ock de af en serskild Kommitté uppgjorda förslag till ny Civil- och Brottmåls-Lag blifvit färdiga, så att de, på sätt bekant är, vid sistlidna Riksdag, kunde Rikets Höglofl.
Pröfningen af dessa förslag återstår likväl ännu; och stunden i?.
St. fasti.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. är snart inne, då det skall visa sig, om och huruvida de må kunna, vid nu förestående Riksmöte, i grundlagsenlig ordning, till skärskådan och hufvudsakligt afgörande förekomma.
Men det måste medgifvas, att, ehvad ärendets slutliga pröfning nu äger rum eller icke, angelägenheten att, ju förr desto heldre, afhjelpa de väsendtligaste bristerna i gamla Lagen, framstår i samma mån tydlig och oemotsäglig, sorn den sednast förflutna tidens ytterligare erfarenhet i detta afseende bekräftat den förutgångnas, och, örn än nya Lagen nu skulle antagas, i allt fall åratal torde förlöpa innan den kan blifva till efterlefnad gällande.
Vid sådana förhållanden lärer ock JustitieOmbudsmannens ofvanberörde åliggande, icke mindre utan snarare mera än tillförne, kunna tagas i anspråk.
Innan jag söker att, efter min förmåga, motsvara detta anspråk, utber jag mig vördsamt att få i minnet återkalla de förhandlingar angående ifrågavarande ärende, som hos Lagstiftande Makten föregått.
Samtidigt med stiftelsen af våra nu gällande Grundlagar, hade Rikets Högloft.
Ständer, i anledning af väckta frågor om beli ofve t af en ny och förbättrad Civil- och Brottmåls-Lag, i delta afseende gjort framställning hos Kongl. Majit, soin, under den 14 Februari 181 1, med bifall till denna framställning, förordnade ofvannämnde Kommitté, för att utarbeta de för sådant ändamål nödiga förslag, med iakttagande dervid af vissa serskildt gilna föreskrifter.
Ibland dessa voro äfven de, att 1734 års Lagbok, i anseende till yttre form och indelning, borde tjena till grund, och att alla de påbud, som serskildt blifvit utfärdade och tillhörde allmänna Lagen , skulle sammandragas och införas i den ordning, ämnenas natur fordrade.
Under arbetets fortgång visade sig emedlertid snart, hvad möjligheten af dess utförande beträffar, en särdeles skillnad emellan Civila Lagen och den Criminela.
Den förra, redan vid sin stiftning utmärkt såsom noga urskiljande medborgares rättigheter och pligter samt öfverensstämmande med den tidens kraf, hade sedermera småningom undergått mångfaldiga förändringar, som nya förhållanden och omständigheternas tvingande makt påkallat och främjat.
Här kunde således de meddelade föreskrifterne efterföljas.
Då det utarbetade Lagförslaget framlades, igenkände man ock deri den gamla Lagen både till anda och form, men fullständigare än denna samt lämpad efter närvarande lids större fordringar och allmänt erkända rättsgrunder; iakttaganden hvartill de LagKommittéen gifna föreskrifter äfven gåfvo tillräcklig anledning.
' Den gamla BrottmålsLagen åter, sammanfattad lill större delen af äldre Lagar, vittnade icke blott om den tidens obekantskap med brotlmålslagstiftningen i allmänhet, utan ådagalade till - l52 R.
Ombudsm. Emb.-Ber. dm 14 Jan. 1840. lika nogsamt inflytelsen af då rådande tänkesätt, som, i stadgande af svåra och flera serskilda straffarter, velat finna det säkraste, om icke enda, medel att förekomma brott, för öfrigt obekymradt om rättmätigheten och följderna af detta straffsystem, hvilket egentligen, åtminstone allmännast, skulle drabba de lägre klasserna af folket.
Vid sådana förhållanden och då Lagstiftningen sedermera icke frångått, utan i flera delar fullföljt och utvecklat enahanda straffsystem: då emedlertid erfarenheten otvifvelaktig!: bestyrkt, att detsamma icke motsvarat sitt syftemål, men ofta medfört den straffade brottslingens förhärdelse och moraliska förderf; och då derföre en stigande upplysning högeligen ogillat de ibland dessa straffarter, som bereda kroppsligt lidande, såsom både i moralikt och physiskt afseende olämpliga; kunde lätteligen inses, att af gamla Lagen föga var att, vid utarbetande af förslaget till den nya, bibehålla och använda, eller, med andra ord, alt denna sednare, för att följa lidehvarfvets bildning och mildare seder, förutsatte, både till uppställning, indelning och straffbestämmelser, ett ombyte af system i det hela, som likväl i frågans då varande skick ej borde, utan Lagstiftande maktens mellankomst, äga rum.
Det var utan tvifvel dessa förenade anledningar, som föranlät LagKommittéen att, redanden 3i Mars 1815, lill Kongl. Maj:t afgifva ett underdånigt betänkande, hvaruti, med afseende å då förestående utarbetning af förslaget till en förbättrad Brottmålslag, Kommittéen, efter framställning af de olägenheter, som åtföljde flera af nu gällande Lagar antagna bestraffningssätt, af hvilka, efter Kommittéens åsigter, peningestraff, i den egentliga Brottmålslagen, syntes böra användas sparsammare än hittills skett, användningen af spö-och risstraff likaledes inskränkas, och fängelse vid vatten och bröd tilläfventyrs alldeles försvinna, såmedelst velat ådagalägga nödvändigheten alt, med bibehållande af dessa bestraffningssätt i de fall, der de, enligt sin natur, kunde och borde äga tillämpning, antaga andra för de händelser, då de förres användande skulle motarbeta ändamålet af allt straff, hindra den brottsliges förbättring och kränka menskligheten i det dyrbaraste och det heligaste, hon öfverlemnat åt Samhällsmaktens skydd; I följd hvaraf Kommittéen, som funnit ofvanberörde nu brukliga bestraffningssätt i flera förekommande fall mindre lämpliga, i stället ansett sig böra tillstyrka användande af fängelse, arbets- och correctionsstraff samt derföre föreslagit inrättningen af allmänna arbets- och eorreclionshus; för hvilken inrättning, om förslaget vunne bifall, en fullständig och sammanhängande plan kunde bäst utarbetas i sammanhang med den Brottmålslag, som R.
153 som ginge att dessa straffanstalter använda; hvaremot ett allmänt kostnadsförslag, såsom beroende af många då ännu icke bestämda eller upplysta förhållanden, ej heller kunde upprättas förrän Lagen blifvit antagen och någon tid tillämpad; hemställande Kommitteen i underdånighet, om icke dess Betänkande finge Rikets då församlade Ständer föreläggas.
Efter Nådigt öfvervägande af detta LagKoinmittéens underdåniga Betänkande, behagade Kongl. Maj:t, genom Proposition den 19 April samma år till Rikets Ständer, tillkännagifva, att, som Kongl. Maj:t funnit, dels att de i nämnde
Betänkande upptagna ämnen voro af den beskaffenhet, att de, afskiljda från det öfriga Lagverket, kunde och borde serskildt granskas och afgöras, dels ock att Betänkandet till alla delar instämde med hvad Kongl. Maj:t ansåge rättsläran och öfriga en vis Lagstiftnings grunder fordra, Kongl.
Majit, med antagande af omförmälda Betänkande, velat detsamma Rikets Ständer i Nåder proponera; hvarmed Kongl. Maj:t ansåge
Sig destomindre böra fördröja, som, i fall Betänkandet äfven af Rikets Ständer gillades, angelägenheten fordrade att i tid vara betänkt på nödiga anslag af medel, derigenom Kongl. Maj:t kunde komma i tillfälle, att efter hand så bereda inrättningen af de för verkställigheten af förslaget nödiga Arbets- och Korrektionshus, alt, då Lagen klefve anlagen, desamma kunde vara fullbordade och i behörigt skick att nyttjas.
Uppå denna Nådiga Proposition svarade Rikets Ständer, under den ii nästderpåföljde Juli, att De, efter en grannlaga pröfning af så val LagKommilteens yttrande, som de framställningar, Kongl.
Majit Sjelf täckts meddela, i underdånighet instämt deri, alt rättslärans och' en vis Lagstiftnings grunder till alla delar talade för ifrågaställda förslags antagande: att Rikets Ständer derföre beslutit, att LagKommittéen, som då med BrottmålsLagarnes utarbetande var sysselsatt, måtte lemnäs öppet att, efter sådan plan, föreslå så beskafFade bestraffningar, som instämde med närvarande tids hyfsning, och som, skiljda ifrån förra tiders barbari, voro afpassade efter en bättre bildning, till upplysning och till känsla hos hvarje individu af dess eget- värde; men att deremot frågan, huru dessa sålunda tillstyckta Arbets- och Korrektionshus borde inrättas, och hvad dermed i öfrigt stöde i sammanhang, ej kunnat af Rikets Ständer, i saknad af de i sådana afseenden oundgängliga upplysningar, pröfvas; utan öfverlemnade Rikets Ständer åt Kongl. Majit att, sedan nödig kännedom i alla berörde ämnen blifvit inhemtade, i Nåder vidtaga de anstalter, hvarigenom Arbets- och Korrektions-inrättningarne i den mån förbereddes, att de, när Bih. till R.
Prot. 1840. 2 Sami. 20 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. det njra Lagförslaget vore färdigt samt blifvit granskadt, och antaget, kunde, då Lagen sattes i verkställighet, vara färdiga att begagnas; hvarvid Rikets Ständer endast önskade alt vända Kongl. Maj:ts uppmärksamhet derpå, att dessa inrättningars antal och läge mätte, med noga afseende å behofvet och lokala förhållanden, blifva anordnade.
Sålunda af Konung och Rikets Ständer bemyndigad, fortsatte LagKommitteen sina arbeten.
Efter utgifvande af dess förslag till CivilLag, utkom slutligen äfven förslaget till BroltmålsLag.
Jemte urskiljande och indelning af alla dithörande ämnen, har Kommitteen deri, livad straffsystemet angår, hufvudsakligen förblifvit vid sina förut tillkännagifna åsigter.
Utom det att de flera serskilda i vår nu varande
Lag stadgade straffsätt, såsom landsförvisning, ärelöshet, i allmän och oinskränkt bemärkelse tagen, afbön inför Rätta och de så kallade skam-straffen i allmänhet,, på anförda grunder ansetts icke böra äga rum, äro, vid bestämmande af kroppsstraff, jemväl spö- och ris-straffen alldeles uteslutna; hvaremot bestraffning med fängelse vid vatten och bröd finnes bibehållet med viss inskränkning, i förening med enkelt fängelsestraff; för öfrigt och i allmänhet stadgas så kallade frihetsstraff af tvänne slag: straff-arbete och fängelse.
Meningen med denna framställning är redan vördsamt ant3rdd.
Hvad Lagstiftande Makten sjelf, med bifall till utmärkta rättslardes förslag, pröfva! och antagit, lemnar tillräckligt stöd åt min enskilda, under mångårig utöfning af DomareEmbetet, vunna erfarenhet om ofullkomligheten och bristerna i vår nu varande BrottmålsLag, hvars tillämpning ofta utgör de Lagskipandes största bekymmer.
Det torde då icke kunna bestridas, att denna Lag, företrädesvis, bör tagas i betraktande.
Hvarje partiel förändring deri, som kan till vägabringas, utan att otillbörligen störa det hela,, så länge det måste äga bestånd, synes-redan vara af vigt, om derigenom det mest olämpliga undanrödjes och en öfvergång till. det nya systemet beredes.
Förnämligast i denna syftning äro derföre de anmärkningar, och förslag affattade, hvilka jag nu går att till Rikets Höglofl.
Ständers högtupplysta pröfning vördsamt öfverlemna..
Ibland de i vår nu gällande
Lag förekommande ämnen, hvilka synas påkalla hufvudsaklig rättelse och* ändring, visar sig oemolsägligen främst, såsom varande af allmännaste inflytelse* Lagens bestämmanden af bötesansvar för brott, och förseelser, samt förvandling af sådant ansvar till motsvarande kroppsplikt.
Hvad derom af 1734 års Lagstiftare, stadgades, upp - R.
Ombuds tn.
Em b.-B er. den 14 Jan. 1840.
155 fyllde möjligtvis den tidens kraf, men befanns redan år 1776 icke mera lämpligt, i anseende till de förändringar, penninge- och varu-värden emedlertid undergått.