Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Blott det kunna vi säga, att hans hjärta liksom hans hem städse varit öppet för dem.
För visso skall ock den dag, som gör allt klart, uppvisa många sköna frukter af denna verksamhet, under hvilken makan alltjämt stått stödjande och uppmuntrande vid hans sida, såsom en » hjälp » — 2 - i ordets bästa mening.
År 1875 utnämndes Ru- din till teologie adjunkt, hvarmed följde preben- depastoratet Näs.
A r 1877 förändrades denna ställning till e. o. professors.
Såsom prästfru i Näs fick Louise tillfälle att utveckla en gag- nande verksamhet bland de ringa och fattiga på landet.
Hennes håg hade alltid företrädes- vis legat åt det hållet, och att såsom en sann- skyldig diakonissa besöka sjuka och olyckliga för att meddela andlig och lekamlig hjälp var, så att säga, ett lifsbehof för henne.
Hennes husmoderliga förmåga togs ock på ett särskild t sätt i anspråk af de många gäster, som oftast infunno sig de söndagar, då mannen predi- kade och åhörare från när och fjärran ström- made till den landtliga kyrkan och efter guds- tjänstens slut gärna samlades i den gästfria prästgården till ytterligare samtal öfver det hörda ordet eller andra evighetsviktiga frågor.
Ar 1893, sedan hennes man föregående år utnämnts till ordinarie professor, lämnade de båda makarne med saknad sin verksamhet i Näs.
Trefaldighetsförsamlingen invid Upsala blef nu.
jämte universitetet, deras verknings- krets.
Aren 1873 och 1874 åtföljde Louise sin man under nio månader på en utrikes studieresa, som han företog såsom akademisk stipendiat.
Makarne vistades då, åtföljda af sin ende son, längsta tiden i Tiibingen, där Rudin åhörde professor Beeks föreläsningar.
Men de besökte äfven Schweiz och Italien, innan de, riktade med nya intryck, återvände till hemlandet.
Vi hafva icke kunnat teckna bilden af den uppoffrande, anspråkslösa kvinnan, utan att den på det närmaste sammanfallit med man- nens och hans olika verkningsfält.
Hon tog ock på sitt stilla, tillbakadragna sätt en så verksam del däri, att hennes historia måste blifva hans, liksom hans intressen, vid växlan- de skeden, städse voro hennes.
I ett voro de ock lika, i själfförgätenhet och försakelse af egen bekvämlighet för att bereda glädje och välsignelse åt andra.
Ett utprägladt drag hos Louise var ett synnerligt ringaktande af världs- lig ära och prakt, som gjorde henne likgiltig för yttre prydnader så väl af hennes egen person som af yttre ståt i alla förhållanden.
Fastmera sökte hon efter apostelns anvisning hjärtats fördolda människa med den saktmo- diga och stilla andens oförgängliga väsen, som är kostbart för Gud.
En djup sorg träf- fade henne, då hennes förstfödda enda lilla dotter efter en kort sjukdom blef skild från det synliga umgänget med henne.
Den lilla var till lynnet mycket lik henne, stilla och tålig, hvarför tomrummet kändes dess större, äfven sedan en son, som ännu öfverlefver mo- dern, i sin mån utfyllt det.
Småningom och stilla nalkades för henne aftonen efter en så verksam arbetsdag.
Sjuk- dom och svaghet tvingade henne slutligen att emottaga den hjälp af andra, som hon i det längsta afböjt, och nöjd att lämna » de många illusionernas värld », såg hon » d e stora verk- ligheternas värld » allt mera nalkas, då slutli- gen en stilla lördagsafton, den 28 januari in- nevarande år, den eviga sabbaten för henne inbröt.
S. LUCIE.
E F T E R A. d e MUSSET.
En tårpil blott på grafvens vall jag önskar, när jag jordad är.
Han med sitt löfverks sorgsna svall, sin vemodsblekhet blef mig kär.
Hans skugga lätt skall sväfva där min sista sömn jag sofva skall.
E N AFTON helt allén jag satt vid hennes sida.
helt Sitt hufvud lutande, klaveret hon berörde drömsk med snöhvit hand.
Ett blott tonsus man hörde, som när en västanvind på afstånd synes glida fram öfver insjöns vass och lätt sin vinge rör, att fågelns slummer ej han vid sin framfärd stör.
O, natt för svärmeri!
Omkring oss vinden förde från blomstrens kalkar, ljusa, en ånga väl- luklsstark.
Kastanj och ek ibland de däfna grenar rörde, när daggen tyngde dem, i skum och åldrig park.
Vi nattens andedrag oss tyckte svagt förnimma, Från öppet fönster göts en luftström in af vår; hvar vind var stum, och tom låg gårdsplan denna timma.
Allena sutto vi.
Vi voro femton år.
Jag tjust betraktade det blonda hår, den lena och marmorbleka hy, det klarblå ögonpar — ej något himlens ljus och djup så speglat har.
Lucie min kärlek vann — på jorden hon allena — men som en syster blott.
Så stads min en- fald ment, Ty allt hos henne var så kyskt, så blygt, så renl.
Vår tystnad blef helt lång.
Min hand vid- rörde hennes.
Af grubbel lätt en sky å vackra pannan låg.
Vid minens skiftning då i hennes drag jag såg, hvad helningskraft de ha, när sorgens törne kännes, de tvillinggåfvorna af lycka och af frid, som heta kroppens vår och själens ungdomstid.
På himlens mörkblå hvalf, där ej ett slrö- moln drog, steg månen upp och lät sitt silfverskimmer strömma.
Sin bild uti min blick hon såg, och vekt hon log, liksom en ängel ler.
Hon sjöng, men tycktes drömma.
Du sorgens dotter ljuf, o harmoni i toner, o språk, som snillet fann för kärleks svärmeri!
Italien oss dig gaf, men dit från högre zoner du nedsteg, hjärtespråk, du enda, hvaruti jungfrulig känsla kan sin slöja helt bevara, att ej för oblyg blick hon löper någon fara.
rpiLL VÅR ÄRADE LÄSEKRETS rikta vi en vörd- sam uppmaning att ihågkomma Idun med in- sändande af fotografier och teckningar, som kunna vara af intresse för vår illustrationsafdelning.
Ho vet, hvad allt ett barn inlägga kan för frågor och svar i dig, musik, som föds af luftens vågor: ett eko af dess själ, dess hjärtas slag du ger.
Man ögon glimma ser och kanske äfven gråta, det öfriga förblir för hopen en mystér, så djup som skogarnas, som hafvets, nattens gåta.
— 3 Tankfulla kände vi med blick i blick försänkt romansens genljud än inom oss dallra svaga.
Hur är dig, barn?
Din blick i tårar ser jag dränkt.
Förnimmer i din själ du Desdemona klaga?
Hon sänkte mot mitt bröst sitt hufvud tungt, min kyss hon tog emot med sällsamt sorgsna och vek drag.
Ej dina läppar, barn, ditt svårmod kysste jag.
Som i min famn du låg, afdomnad, kall och blek, så tvänne månader därefter låg du bruten, min fagra, hvita ros.
Man dig till grafven bar.
Ett leende din död liksom din lefnad var, Dig himlen till sig tog ännu i knoppen sluten.
Du underbara makt, som dygdens hem bevarar, sång, drömmar, infall, skratt, som omkring barnet leka, ofattliga behag, som segrar och försvarar, som bragle Faust än vid Gretchens dörr att tveka, du Edens oskuldsglans, skall ej jag se dig mer?
— God natt, du ljufva barn!
Ej åter skall jag höra i sommarns natt din hand lätt fladdrande beröra tangenterna i nu tillslutet, stumt klaver.
En lårpil blott på grafvens vall jag önskar, när jag jordad är.
Han med sitt löfvcrks sorgsna svall, sin vemodsblekhet blef mig kär.
EDV.
DET K A N JU HAMMARSTEDT.
HÄNDA.
» \ CK, D E T var så sant!
Faster, vet du, om X J L.
det finns att köpa någon bok om barn- sjukdomar?
Jag är alldeles rådlös för lilla Lisen.
Hon har fått snufva nu igen, men så är hon också ovanligt ömtålig.
Jag låter henne inte gå ut något, utan hon får vara i barn- kammaren hela dagen, och där är då outhärd- ligt varmt, men tror du inte, hon blir förkyld ändå?
Jo då, det är aldrig annat än snufva och hosta.
• — Hade jag bara en sådan bok, skulle det bestämdt gå mycket bättre, ty nu vet jag mången gång alls inte, hvad som fat- tas henne, eller hur jag skall kunna akta och vårda henne riktigt.
Tror du inte det också? » sade fru Skog och såg frågande på sin faster, fru Ahlberg.
» Nej, mitt kära barn, det skulle inte gagna mycket, ty man kan omöjligt vårda en sjuk efter beskrifning, utan därtill fordras först och främst praktisk erfarenhet.
Våra unga flickor få lära allt möjligt, men det, som de skulle hafva verklig nytta och välsignelse af för hela lifvet, kunskapen om sin egen kropp och dess vård, därom lämnas de i beklaglig okunnig- het.
Tänk nu bara, o m du t. ex. som flicka fått genomgå en kurs i sjukvård, hur lätt det skulle varit för dig att sköta ditt lilla barn, i stället för att du nu ofta står där rådlös och liksom med förbundna ögon måste trefva dig fram, och det är bra hårdt, då det gäller det käraste, du äger. » &gt;Men, faster, hvad tänker du p å?
Borde jag ha genomgått en sjukvårdskurs, » utropade fru Skog skrattande?
» Hu, det var ohyggligt, men lyckligtvis är det öfverflödigt, ty j a g tror, att man godt kan reda sig därförutan, o m IDUN 1899.
- man endast rådfrågar sitt förnuft.
Den prak- tiska erfarenheten får man nog också med åren. » » Öfverflödigt!
Rådfråga sitt förnuft!
— Sätt dig här bredvid mig, barn, och låt oss spraka litet om detta, ty det är viktigare, än du tycks tro, » sade fru Ahlberg allvarligt.
» Ser du, vårt förnuft är oftast detsamma som en rad af föreställningar, som under ungdoms- åren inpräntats i våra hjärnor som riktiga, och när vi blifva äldre, sköta vi våra barn och våra sjuka efter detta vårt förnuft eller precis på samma sätt, som vi blifvit vårdade af våra mödrar, hvilka vi i blind kärlek anse som de förståndigaste af kvinnor.
Låt oss nu se, hurudan en sådan vård kan vara.
Den unga flickan ingår giftermål och blir efter en tid moder, men där står hon nu hjälplös med den lilla varelse, som hon bragt till världen, utan en aning om, huru den skall skötas.
Hon rådfrågar visserligen läkaren då och då, men för det mesta söker hon — som du sade att hjälpa sig med sitt förstånd.
Hennes för- nuft lär henne, att det lilla barnet är ömtå- ligt och behöfver skyddas för förkylningar, följaktligen stänges det in i den kvafva barn- kammaren, hvars temperatur hon själf finner outhärdlig, och redan härigenom lägges grun- den till en svag hälsa.
Sedan fortgår hon alltjämt på den en gång inslagna vägen och gör samvetsgrant, fastän ovetande, allt, hvad hon kan för att så småningom förstöra en af naturen kanske sund och kraftig kropp.
Ge- nom sötsaker fördärfvas barnets mage, och dess hufvud tröttas med lika hårdsmälta läxor.
Frisk luft och motion anses antingen som öf- verflödiga eller som förkylningsbringande och undvikas därför.
A r det en flicka, utrustas hon vid tidiga år m e d snörlif och skodon med höga klackar samt med en för öfrigt så olämp- lig dräkt som möjligt.
Följderna visa sig snart.
Våra lillgamla småttingars blodfattiga ansikten med sina af mörka ringar omgifna ögon tala ett språk, som, om vi förstode det, skulle tränga djupt in i våra hjärtan.
skolor, och lärarinnorna, som själfva genom- gått sjukvårdskurs, skulle göra barnen intres- serade för studiet häraf.
Efter skoltiden skulle den unga flickan genom ett par månaders vi- stelse vid sjukhus få den praktiska erfaren- heten, och sedan skulle hon med lugn kunna åtaga sig både att uppfostra sina barn till sunda, lifskraftiga människor och att vårda dem vid sjukdom. » » Faster, tänk endast så mycket simpelt ar- bete en sjuksköterska får göra, och så måste hon j u vara närvarande v i d operationer och sådant där rysligt — » » Simpelt kan det aldrig vara att hjälpa en nödlidande nästa och att göra henne kärleks- tjänster, men simpelt kan det väl kallas att i hjärtlöst högmod gå förbi en arm sjukling, utan att hjälpa honom af fruktan att smutsa sina händer.
Vid operationer och äfven ob- duktioner får j u en sjuksköterska vara när- varande, och det kan väl vara hemskt och upprörande de första gångerna, men denna känsla af obehag försvinner snart.
» Det genom sin svaghet ömtåliga barnet är mycket utsatt för förkylningar.
Det blir sjukt, och den djupt bekymrade modern söker genom den ömmaste, men på samma gång oförnufti- gaste vård att hjälpa sin älskling och lindra dess plågor.
Gardinerna i sjukrummet rullas ned, mattor läggas på golfvet, tjocka filtar spikas upp för dörrarna, sängen bäddas med de mjukaste fjäderbolstrarne, de varmaste täc- kena, ingen ordentlig rengöring kommer ifråga för att icke oroa den sjuka.
A f samma orsak bäddas ej heller sängen på bestämda tider, och allt detta göres i den kärleksfullaste af- sikt.
Den sjuka kanske vägrar att taga in en bitter medicin och önskar få någon mat, som läkaren förbjudit, och i sin svaghet låter modern honom få sin vilja fram, utan att veta, hvilka oberäkneliga följder, det kan hafva.
Barnet dör, och i förtviflan kastar hon sig öf- ver sin älsklings liflösa kropp, men midt un- der sin smärta har hon dock det tröstande medvetande, att hon i uppoffrande hängifven- het har kämpat på lif och död för honom.
Tänk, om hon visste, att hon i stället kanske har gifvit döden en kraftig handräckning.
» H o n har felat af okunnighet, men hennes skuld är likväl stor, ty hon har frivilligt på- tagit sig ansvaret att vara uppfostrarinna och sjuksköterska, fastän hon borde vetat, att hon ej ägde de erforderliga kunskaperna därtill.
» Det är en skam för oss kvinnor att vara så okunniga i en sak, som så nära rör både oss själfva och våra käraste, och att ingen- ting göres för att afhjälpa det onda.
Det vore dock icke förenadt med så stora svårig- heter.
Hälsovårdslära skulle införas i våra » D u ser så förskräckt och misstroget på mig, Fanny, liksom du ville säga, att jag öfverdrif- ver, men fråga du en läkare, och om han är uppriktig, skall han gifva mig rätt i mina på- ståenden.
Jag har j u själf varit sjuksköterska och varit vittne till mycket, men nu skola vi icke tala mer härom, ty klockan är, ser jag, redan mycket.
D u måste väl skynda dig hem till middagen, vännen m i n?
» » Kära faster, » sade fru Skog fundersamt, » jag vet inte, o m du har rätt i hvad du sagt, men det kan j u hända.
» » Se så, barn », afbröt henne fru Ahlberg, » intet prut nu, utan fort hem, ty eljes blir maten förstörd.
Låt inte lilla Lisen ha det för varmt i barnkammaren, » tillade hon leende.
» Adjö, vännen min, och hälsa din man! » » Adjö då, kära faster!
Jag kommer snart igen! » — H.
BILD FÖR IDUN AF EN BESE- ANNIE QUI- DING.
FORTS. U O. S L U T F R Å N FÖREG.
PPFÖR K U L L A R och nedför kullar klätt- rar staden.
Det är dystra, fästningslika murar, hvalf och portar, gamla, grå spetsgaf- velhus, och däremellan romantiska hus i sjut- tonhundratalsstil med sirliga balkonger och trädgårdar med mossiga fontäner; det är kors- virkeshus med branta tak, idylliska småhus med hvita luckor och fönster, fulla af blom- mor, madonnor och krucifix på väggarna; det är trappor upp och ned åt sluttningarna och slingrande gator, frodiga af ogräs, och med nya, täcka öfverraskningar vid hvarje krök.
En sådan förde oss till den lilla högtbe- lägna Jakobskyrkan, en flattäckt romansk basi- lika, hvars yttre tyvärr vanställes af en tråkig och själlös barockfasad.
O, denna barockstill Osympatisk och ointressant som den är, där den står på egen grund och mark, varder den oss förhatlig, när den skrytsam och själf till- räcklig utbreder sin fadda teatergrannlåt öfver medeltidsarkitekturens rena, af tro och känsla genomandade former.
En liten dörr stod in- bjudande öppen; vi beträdde helgedomen, där icke ett lefvande väsen fanns.
Kyrkans lång- hus har ren basilikastil, med små fönster och nakna, ljusa murar; därtill sluter sig ett tju- sande gotiskt kor i mörka färger och med praktfulla glasmålningar i de fem höga fönst- ren.
Här finnes lyckligtvis blott ett prof på barockens försköningsifver; taket öfver tvär- en &amp; *
4 skeppets och midtelskeppets korsning prydes af en arkitekturmålning med halsbrytande per- spektiv och vimlande af människor i vansin- nig förkortning.
Skeppens tak äro, sannolikt i nyaste tid, dekorerade i något slags japansk brickstil, som svär på ett beklagligt sätt mot kyrkans ålderdomliga former.
Men trots allt detta är kyrkan fängslande, och ensamheten _ där inne var ljuf och stämningsfull.
Vi dröjde oss länge kvar, ströfvade omkring i alla vink- lar och vrår eller sutto och samtalade med låga röster.
När vi ändtligen åter begåfvo oss ut i reg- net, mötte vi en stor, martialisk polisbetjänt, som vi nyss frågat o m vägen och som nu med det välvilligaste leende iakttog oss.
Vi ställde ännu en fråga till honom, och detta var nog för honom för att ögonblickligen göra sig till vår ciceron, följa 0 3 s gata upp och gata ned och visa oss allt, som i hans tycke var se- värdt.
Han förde oss upp på det branta, be- fästa Michaelsberget med de storartade kloster- byggnaderna och den gamla basilikan, äfven- ledes barockfördärfvad, genom hvalf och por- A.
BATARNE MATAS.
» STOCKHOLMSVECKAN » I SANDHAMN.
KLARGORNING TILL SEGLATS.
5 - luften, hela platsen nedanför våra fönster var full af sorl och prat.
Trottoarerna voro kan- tade m e d breda ra- batter i alla nyanser af gult, rödt och grönt — sparris, tomater, kål och grönsallad.
Robusta, korpulenta bondkvinnor i brokiga dräkter och pittoreskt knutna, hvita hufvud- kläden rörde sig af och an, ordnande, säl- jande, pratande med hvarandra och kun- derna, eller sutto ma- jestätiskt tronande bland sina utbredda skatter.
Ja visst, detta A. Blomberg IDUN 1899 var j u der griine Märkt, Bambergs beryktade grönsakstorg.
Färgrik och liflig var scenen obestridligen och humoristisk nog att iakttaga så där uppifrån .. Min reskamrat fick i en hast skissboken fram.
Medan handeln pågick som bäst, steg på afstånd en högtidlig sång af klara barnröster; den blef starkare, ljöd allt högre i den friska morgonluften.
T y vädret hade blifvit vackert; de blå fläckarne på himlen växte, och solske- net bröt fram.
V i sågo nedåt gatan; där kommo präster med fladdrande silkesbanér, och bakom dem hela skolor, med sina lärare i spetsen, gossar och flickor, alla sjungande en kyrklig hymn.
Men den besvarades från motsatt håll af djupare stämmor, och näx vi sågo i denna riktning, kunde vi icke tillbakahålla ett rop af förtjusning.
Öfver det långsmala torgets oregelbundna öfre del, präktigt aftecknande sig mot de grå murarne, skred den egentliga foto. '
» FLAMINGOS DEN DUBBELKÖLADE PRISTAGAREN FRÅN MARIEHAMN.
tar, öfver den stora klostergården fram till befästningsmurens bröstvärn, där det gröna bayerska landskapet utbredde sig framför oss, halfbeslöjadt af regntöcken, och utpekade sam- vetsgrannt för oss alla bomullsspinnerierna och bryggerierna i det nya, framåtskridande Bamberg.
Vi bjödo naturligtvis till att visa det intresse, han väntade, ehuru vi inte hade kommit till Bamberg för att få se fabriker.
Det var tydligen af ren patriotism, kanske också för att få någon sysselsättning i det ledsamma vädret, han tjänstgjorde som före- visare åt dessa två enstaka turister, som af en händelse hittat vägen till hans annars så bortglömda stad, och vi skänkte den så många loford, vi kunde få tag i.
Med betydligt ökad själfkänsla sutto vi vid tebordet i vårt rum hemma på hotellet och hvilade ut efter dagens ansträngningar.
Vi böjde oss inte längre för » alla människors » omdöme, deras, som alltid reste Bamberg förbi, tvärtom räknade vi oss med stolthet som upp- täckare af dolda skatter.
Följande morgon väcktes vi tidigt; hela GUSTAF ADOLFS AFSKED I STOCKHOLM FRÅN RIKETS STÄNDER.
processionen med den närbelägna S:t Martins- kyrkan som mål.
Väldiga krucifix vaggade långsamt fram mellan brokiga fanor och öfver ett vimmel af svarta och violetta kaftaner, hvita mässkjortor och rödhvita korgossedräkter.
Och när de långa, mystiskt allvarliga tonerna sväfvade ut öfver torget, afstannade pratet och handeln och rörelsen; grönsaksförsäljer- skorna, nyss så beskäftiga, nego djupt eller knäföllo med knäppta händer — ja, själfva den elektriska spårvagnen, som annars surrade dagen o m, höll stilla på vördnadsfullt afstånd, till dess de båda processionerna, förenade, långsamt glidit in genom kyrkportarne.
FRÅN GUSTAF-ADOLFSFESTSPELEN I LUTZEN: KRIGSRAD VID LUTZEN.
Vi drucko i hast vårt morgonte, och när gudstjänsten där inne var slut, voro vi nere på gatan midt i den andäktiga hopen, lång- samt följande processionen på dess väg mot domen.
Det var oförgätligt stämningsfullt att se all denna äkta katolska kyrkoprakt och ka- tolska andakt i dessa smala grå medeltidsgator, se processionen långsamt höja och sänka sig öfver den gamla stenbrons hvälfhing och de fladdrande fanorna försvinna i det mörka hvalf- vet under rådhustornet.
Ur alla dessa leder steg det mummel af böner, upprepade på samma gång af hundrade röster, som är ett
IDUN 1899, — 6 — Turisteri — Det är j u alla dessa städers längtan; och säkerligen måste det kännas som en bitter orättvisa för en stad, som innesluter så rika skatter som Bamberg, att ingen bryr sig om att komma och se på dem.
— Men jag kan inte önska turisterna dit.
Där skulle de gå och förstöra forntidsstämningen med sina moderna gestalter, förstöra folkets hjärtevär- mande tjänstvillighet med sina mer eller min- dre rikliga drickspengar.
Detta är visserligen orimligt; jag kom j u själf som turist, och » alla människor » ha j u lof att resa hvart de vilja så väl som jag.
Men jag kan inte annat än fröjda mig åt, att jag ännu så tämligen har Bamberg för mig själf.
&gt;STOCKHOLMSVECKAN » I SANOHAMN I PA VAG TILL TAFLINGSBANAN af den katolska gudstjänstens mest karaktäri- stiska element, och som på den utanför stå- ende verkar än hemlighetsfullt tilldragande, än frånstötande, nästan skrämmande.
Midt i pro- cessionen gick en gammal prelat med violett sammetskalott på de silfvergråa lockarne och utdelade välsignelser åt folkhopen, som sjönk på knä likt ett sädesfält, som böljar i vinden.
Ur butiker och förstugndörrar skyndade män- niskorna ut och knäföllo för att blifva del- aktiga af välsignelsen.
Jag minns en liten, liten bambergare, m e d en sky af lockar kring det viktigt allvarliga, näpna ansiktet; stående på en dörrtröskel, lyfte han en liten skadad och ombunden hand och gjorde korstecknet med det par små fingrar, som stucko ut ur bandagen.
Men vi hvarken ville eller kunde knäfalla inför den oaflåtligt välsignande handen och funno det på samma gång plågsamt att bland dessa troende skaror spela rollen af de enda likgiltigt nyfikna.
Vi lämnade därför proces- sionens väg och beslöto att » g å ned igenom nästa gata » till Carolinenplatz och se högtid- lighetens afslutning framför domen.
Efter en dylik plan kan man tryggt bandia i en modern, matematiskt upplinierad stad, men i de gamla städerna duger det icke.
Den smala, människotomma gatan höjde och sänkte sig, gjorde långa bukter och plötsliga krök- ningar, men den väntade tvärgatan syntes icke till eller gick åtminstone i helt annan rikt- ning, än vi beräknat.
Då och då mötte vi en människa och frågade om vägen, men fingo oföränderligen svaret: » rakt fram », hvilket här i staden tycktes vara ett mycket relativt be- grepp.
Vi gingo mellan långa trädgårdsmurar, vi tittade in på gårdar med halfförfallna kors- virkesbyggnader och frodig, halfförvildad grön- ska, vi sågo tjusande gatpartier — men allt detta hade tagit betänkligt lång tid.
Till sist förde oss en enslig gata, följande foten af en mäktig grå fästningsmur, som hörde till resi- densbyggnaderna., fram till Carolinenplatz, som var öde och t o m; där fanns icke ett spår efter processionen.
Men domens alla portar stodo vidöppna, och till ersättning kunde man ur det nu brännande solskenet ute taga sin till- flykt till den djupa, kyliga skuggan där inne — och drömma.
Senare samma förmiddag vandrade vi upp- för en väg i sakta stigning, mellan lundar och bördiga fält, förbi villor, humleplanteringar och småhus, förbi ett af dessa krucifix i kropps- storlek och med förskräckliga försök till rea- lism, som här resa sig på fält och vägar och plötsligt förjaga den illusion af hembygd, den bördiga bayerska slätten ibland för skånska ögon äger.
Vägens böjningar gifva oss allt skönare vyer af staden, hvars branta tegeltak och många kyrkspiror förtona i afståndets blå dagrar; där äro domens fyra mäktiga, smärta UTE I HAFVET.
torn, där äro Michaelsbergets två dominerande höga spiror, Jakobs och Frauenkirche, och många andra, Och ofvanför oss ligger målet för vår utflykt, furstbiskoparnes af Bamberg gamla fäste, Altenburg, hvars torn behärskar nejden.
Trötta, som det anstår skåningar efter en halftimmes vandring uppför backar, stodo vi på stenbron och blickade ned i den af grönska fyllda ravin, som isolerar borgen.
Genom ett porthvalf, där ett par små kanoner af uråldrig typ stå uppställda, kommo vi in på borggår- den, dar det höga tornet reser sig.