Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Deremot finner man någon likhet i följande beskrifning: «Der Mann, mit dem starren, stieren Auge, dem gespenstigen Blick und dem blassen, unbeugsamen Kopfe» – – Så mycket oss är tillåtet att ana angående denna väldiga andes tjuguåriga hvila, så har den icke varit sjelfvald, utan tvungen – ett barn af förhållandena.
Ifrån början fallen i den gamla dualismen mellan kropp och själ, materie och ande, försökte han fåfängt att häfva den genom ett förutsatt Tredje, det absoluta såsom tertius interveniens.
Detta förblef vid den Spinozistiska substansen, vid ett Något, som genomgick naturens och andens lif, som fanns före dessa båda, såsom deras enhet, men uti ingendera af dem framträdde såsom sådan, utan i dem blott hann en approximativ verklighet.
En sådan lära kunde lätt lemna mindre inskränkta hufvuden, än Jacobi’s och hans vederlikars, tillfälle till beskyllningen för atheism.
Anfallen, behandlade Schelling väl Jacobi som denne förtjente, och med den öfverlägsenhet man borde vänta.
Men, tvungen till sjelfförsvar, förvandlade han det opersonliga Absoluta till en ande utom anden och försatte i denna den dualism, han förut förlagt utom det Absoluta, i dess manifestation såsom natur och ande.
Dermed voro hans mod och styrka brutna.
Han hade gjort sin forskning beroende af den skriande mängdens domslut.
Hegel, hittills hans lärjunge, insåg hans felsteg och var fast nog att icke söka förmedlingen i det toma och föreställda, då i sjelfva verket ingen annan medlare mellan natur och ande finnes, än anden sjelf.
Den skenbara lätthet, hvarmed han löste knuten, under det Schelling äunu förgäfves arbetade att rena det gudomsbegrepp, han i sin nöd skapat, från den inskränkning och ändlighet, som vidlådde detsamma, drog de tänkande från den sednare till den förra, medan den tanklösa hopen, då den hörde talas om en absolut ande, fann sig lugnad och icke begrep, att detta ville säga: anden är det absoluta.
De många pseudo-schellingianerne bragte ännu genom sina radoterier hela denna filosofiska metod i vanrykte; och ett systems metod är systemet.
Detta fullbordade Schellings nederlag.
Dertill kom, att den framåtsträfvande Hegel lefde och lärde i Berlin, under preussiska monarkiens skönaste dagar, då denna högt förklarade tankens frihet och vetandet för sitt bestånds grundval, under det att Schelling fästades vid Bayern, der den ultra-katolska propagandan med hvarje dag vann mera insteg och snart okskurantismen blef gällande statsmaxim.
Huru var det under dessa förhållanden möjligt, att
Schelling skulle åter kunna uppträda sjelfständigt, äfven om han icke sjelf våldsamt afskurit den tråd, som ledt honom på forskningens väg.
Ett bevis, huru förlamade den fordom starka andens vingar voro, är det, att han under tvenne decennier icke förmådde åt sig uppfostra en enda lärjunge.
Stahl tog sig före att vilja gälla såsom sådan; Schelling förnekade honom, och ingen annan lät höra af sig.
Orättvist har man påbördat det Schelling som en bakslughet, att han först efter Hegels död höjde sin röst emot denne.
På sin höjd kan detta anses för bevis på den modlöshet, hvari han under den föregående perioden försjunkit.
Hegel slöt kanske i rättan tid sina ögon.
Han undvek derigenom vådan, både att under det sjelfförsvar, man då snart skulle aftvingat honom, vidhålla de inkonseqvenser, han redan låtit komma sig till last, och drifvas till nya, samt att, såsom Kant och Schelling, upprifvas af sina egna lärjungar och anhängare.
Först vid tidpunkten af hans död började man kunna öfversätta den Hegelska termen:
«den absoluta anden», och, ehuru man lika litet förstod öfversättningen:
«anden är det Absoluta», klingade dock denna alltför misstänkt i en mängd öron på kyrkans nattväktare och de politiska patrullerna, för att man längre skulle velat tåla förnuftets oafbrutna gudstjenst.
De auktoritetstrons flämtande lampor, Göschel på dess altaren uppställde, tjenade till att vägleda de anfallande.
Richter, Strauss, Michelet, Feuerbach o. a. bådo, då det redan var klar dag, att lamporna skulle släckas.
Då ropade den teologiska menigheten, ovan vid dagens ljus, att stat och kyrka ovilkorligen skulle bryta af sig benen i det hiskliga mörkret.
Först då repade Schelling åter mod, och de gynnande omständigheterna lockade honom att åtaga sig det svåra värfvet, att återgifva teologerna deras ögons bruk, och det ännu svårare, att lära filosofien sola sig i lampsken.
Han är nu som bäst i Berlin sysselsatt att utföra detta konststycke, som kallas «Uppenbarelsens filosofi».
Skall det lyckas?
I Schellings antecedentia finnes intet ja till denna fråga.
Han synes ämna bygga upp ett splitter nytt system bredvid det Hegelska.
Så kan det ej lyckas; ty endast genom och öfver detta går vägen för tyska filosofiens vidare fortkomst.
Och härmed torde komma att dröja tills i Tyskland vetenskapen och verkligheten närmat sig hvarandra öfver det svalg, som nu åtskiljer dem.
Den förra kan icke gå tillbaka, men den sednare kan i ett steg framåt tillryggalägga samma väg, hvarpå vetenskapen räknar sina mödosamma tio.
Thiersch är en liten, ännu kry gråhårsman.
Hans föreläsningar synas icke motsvara hans stora rykte i öfrigt.
På sednaste tid har detta lidit någon afbräck, emedan det kommit i dagen, huru plumpt den tyska professorn på sin beskickning till Grekland, före konung
Ottos utväljande, låtit lura sig af de illistiga Grekerna.
Men med dem hade detta väl kunnat hända hvarje professor i Tyskland.
Universitetets samlingar lära ej höra till de utmärktaste.
Desto mera utmärkt är kungliga biblioteket, det största i Tyskland, innehållande 500,000 serskilda verk, hvilka man uppskattar till ungefär 800,000 volumer,18 deribland 15,000 inkunabler och 50 trädtryck, samt 18,000 manuskript, deribland ett från 6:te seklet.
Åt fremlingar visas en mängd kuriosa: papyrusmanuskript, en messbok skrifven på purpurpergament med guld och silfver, handskrifna biblar i dyrbara band o. s. v.
Intressantare äro några minnesmärken af Tysklands äldsta måleri, såsom den så kallade Wessobrunner bönboken, Evangeliiböckerna från Tegernsee och Niedermünster m. m.
Från sednare tid finnas ett psalterium med sköna pennritningar af Dürer och Cranach d. ä., den förres, genast vid första anblicken synbart mästerligare, i blått, den sednares, stundom putslustiga kompositioner, i brunt, samt det på konstens vägnar utmärktaste af alltsamman, en bönbok från 16:de seklet, i silfverkapsel, med utomordentligt sköna miniatyrmålningar, som det tros, af flera Italiens yppersta mästare.
Münchens konstsamlingar fordra kännareskap, för att med nytta beskrifvas.
Det saknas i denna bok, likasom utrymme.
Glyptoteket försummar ingen resande att besöka.
Dess skatter äro så väl ordnade, jemte det, att de äro föga talrika, så att man med katalogen i hand på ett par timmar kan orientera sig.
De Eginetiska bildverken, Apollo Citharoedus, Barberinska Faunen, en Silenus med Bacchus på armarna, Niobiden, Venus från Knidos och ett Medusahufvud tillhöra det utmärktaste, lätt i ögonen fallande.
Den stora kopparsticksamlingen deremot, som finnes i jordvåningen i Pinakoteket, erfordrar både lång tid och studier, för att med någon nytta beses.
Förf. hade för München blott fyra veckors tid och använde den hufvudsakligen att studera målningsgalleriet.
En kort uppgift på det märkvärdigaste derstädes följer här nedan.
Funnes icke denna rikedom på konstens alster, så vore München icke München, och ingen fremling skulle väl eljest dröja två dagar i den tråkiga staden, med dess otrefliga omgifning och ombytliga väderlek, som på ett par timmar förderfvar den skönaste sommardag med köld och regn, från Tyrolens härifrån synliga snöberg.
Man ser den stora staden, men den ser endast stor ut, utan storstadstrafik, utan storstadslif.
Dess 100,000 invånare tappa bort sig på de stora öppna platserna, som stå öde, och de otaliga ölstånkorna fängsla dem om aftnarne på så många spridda håll, att intet offentligt lif, inga allmänna nöjen finnas.
Och likväl saknas i hela södra Tyskland, isynnerhet den vackrare årstiden, äfven all privat sammanlefnad.
De ruskiga kaffehusen utan hvarje konstens, och de i förstäderna belägna ölbryggerierna utan alla naturens behag, der aldrig ens en vef-orgel ljuder, der ölet, serveradt af strykfula källarflickor eller af plumpa kypare, är allt det nöje fremlingen bjudes, kunna ej intaga honom till Münchens fördel.
Äfven teatern har numera föga utmärkt.
Konstskatterna, de från forntiden, de nya, de som hvarje dag uppstå – de gifva en vistelse i München dess enda och stora värde.
Med glädje bugar derföre äfven fremlingen för konung Ludvig, då han svängande sin halmhatt, i sin mörkbruna bonjour, med paraplyen i handen, raskt skyndar förbi, helsande åt alla sidor, endast stundom uppehållen af någon gammal bekant eller af någon vacker flicka i nationaldrägt, som han kanske skickar till slottet för att porträtteras.
Han har gjort Bayerns hufvudstad till allt hvad den är, och man skall, då tiden bragt till utveckling hvad man anser honom hafva försummat eller motarbetat, glädjas äfven öfver hans verk, ehuru då det låga och äckliga smicker tystnat, hvilket Bayerns skriftställare nu i sådan mängd utösa, och som synes vittna, att de icke ens förtjena det så väl, som dem ödet nu beskärt.
Målningsgallerien i München, Wien, Dresden och Berlin.
För den, som med en kurs i konsthistorien vill förena åskådningen, d. ä. som i konststudier är nybegynnare, erbjuder sig utan tvifvel München såsom den lämpligaste ort i Tyskland.
Både skulpturens och måleriets alster äro i härvarande samlingar ordnade i historisk följd, och man saknar mindre än annorstädes länkar i kedjan.
Målningsgalleriet i Berlin vore det enda, som i detta afseende kunde täfla med det i München, kanske framför detta rekommendera sig genom ett större antal taflor ur de äldsta italienska skolorna.
Men dels saknas der de flere prof från Italienarnes mästaretid, som finnas i München, dels står samlingen af tyska måleriets produkter både i mångfald och värde efter Münchner-Pinakotekets.
Hvad åter skulpturen angår, så har München ett stort företräde framför Berlin uti konstverkens både uppställning och konsthistoriska betydenhet, ehuru på det sednare stället antalet af statyer är öfvervägande.
Taflesamlingarna i Wien och Dresden äro, den förra genom ofullständighet, den sednare genom dålig anordning, helt och hållet olämpliga för ett historiskt studium.
Kan man så inrätta sin resa, att man först besöker München, sedan Wien och Berlin samt sist Dresden, så har man för konststudier i Tyskland följt den tjenligaste ordning.
Man kan naturligtvis ej hoppas, att utom Italien lära nogare känna den antika och italienska konsten, då antalet af dess alster i Tyskland öfverhufvud icke är stort, och äfven bland detta antal månget och mycket lärer vara orätt angifvet och ofta bestå af till och med dåliga kopior.
Också i detta afseende torde Pinakoteket i München stå framom andra tyska gallerier, emedan här uppgiften på författarne strängare håller sig vid sanningen.
De sköna salarne och kabinetten, samt den lyckliga belysningen uppifrån i de förra, göra också en längre vistelse i Münchens pinakotek angenäm.
I Berlin, Dresden, och München är numera tillträde till målningsgallerierna fritt alla dagar, i Berlin och Dresden med undantag af söndagen, i München med undantag af lördagen, samt här, som det heter, blott för artister och resande, hvaremot det för stadens invånare står öppet endast om söndagarna.
Den närmare praxis synes vara, att alla välklädda personer ega inträde om hvardagarna, ty man begär aldrig några upplysningar om personen.
Förordningen att hållas på mattan, hvilken löper tvärs öfver salarna, gäller endast för dem, som ej medhafva någon katalog.
I öfrigt är man oförhindrad att ifrån kl. 10 till 3 på dagen röra sig efter behag, fram och åter i rummen.
I glyptoteket deremot, som blott tvenne dagar i veckan kan beses utan inträdeskort, måste man alltid vandra åt en led, mot solen, emedan här de midt i rummen stående bilder och grupper lättare förorsaka trängsel.
Beskrifvandet och än mera bedömandet af det, som redan hundrade gånger blifvit bedömdt, vore endast tröttande och onyttigt, äfven om förf. för bedömandet egde den nödiga vidsträcktare erfarenhet, som han nu saknar.
Om han derföre här uppräknar några de förnämsta stycken, i de skilda gallerierna, så sker det blott för att dermed gagna de resande, som antingen hafva för kort tid eller sakna historiska notiser, att bland mängden uppsöka det bästa.
Att sålunda oftast saker, dem man framförallt skulle önskat se, förblifva osedda, vet hvar och en, som besökt gallerier.
Ty skönheten ligger ej alltid så i öppen dag, att ens en kännare, utan längre åskådning, skulle finna henne.
Det är också en allmän regel, att i ett galleri endast bese få saker, men dessa ofta och förnyadt.
Ty ej blott saknar man allt minne af det, man endast flygtigt sett, utan skönhetssinnet förvirras, och förmågan att njuta mattas, om man ilar från det ena till det andra.
Förf. skall i nedanstående förteckning följa icke sitt subjektiva tycke, utan sakkunniges bedömande, så vidt detta är honom bekant.
Uti Pinakoteket i München finnes, som sagdt, en utmärkt samling af tyska skolornas arbeten, tillkommen förnämligast genom inköp från bröderna Boisserees galleri.
Det utmärktaste är sammanstäldt i kabinetten I–VIII.19
Här förekomma berömda stycken efter Bysantinska mönster, från 12:te eller början af 13:de seklet, samt af Altkölnische Meister, som det föregifves äfven af Wilh. v.
Kölln.
Sedan af Flandriska och Nedertyska skolan, hvaribland isynnerhet märkvärdiga dess stiftare, Joh. v.
Eyck (1445) och hans lärjunge Hans Hemling.
Härvid bör märkas, att bland de taflor, som i katalogen (af Central-Galleri- Direktören Georg von Dillis, München 1839) tillskrifvas Eyck, k. 35, 36, 37, af somliga ansetts tillhöra Hemling, och tvärtom k. 48, 49, 54 vara af Eyck.
Men om de förra jemföras med dem i Berlin af bröderna Eyck (se nedanföre), så är man hugad att lita uppå katalogens utsago.
Säkert af Eyck är (k. 42) «Lucas målande den hel. jungfrun», och af Hemling (k. 63) «Marias sju fröjder».
Alla dessa taflor äro högst märkvärdiga, emedan de visa en riktning i den tyska konsten, som snart försvann, och en fullkomlighet, som för denna tid är förvånande.
Uttrycket är ädelt och ansigtena sköna, figurerna äro, om ej utan fel, dock väl hållna; målningen är konstrik, isynnerhet hos Eyck (k. 35) «de trenne konungars tillbedjan», bland hvilka tvenne äro porträtt af Philip och Karl af Burgund, och färgerna utomordentligt sköna, såsom vore dessa snart fyrahundraåriga bilder nyss målade.
Glömmas bör ej en annan tafla i samma ämne (45, i första salen), som tillskrifves samma mästare och säkert eger stort konstvärde.
De hafva äfven sköna landskap, såsom k. 42, der man ser ett sådant genom ett fönster, och 54, som föreställer den hel.
Kristoffer, bärande
Jesusbarnet öfver ett vatten i ett landskap, belyst af den uppgående solen, allt utmärkt skönt och lifligt.
Man behöfver blott gå vidare, för att se, huru litet intagande i bredd med dessa äro så väl Nederländarne:
Quentin Messis, Schooral, Coxcie, Hemskerk och den otäcka Mabuse; hvilka lefde öfver ett halft sekel sednare, som den Öfvertyska skolan (slutet af 15:de seklet), Schön, Holbein d. ä., och de yngre (i början och medlet af 16:de seklet) från Ulm, Zeitbloom, Schaffner, Asper Amberger.
Ur den förra skolan förtjena att nämnas såsom landskapsmålare Bles (k. 90) och Patenier (k. 94).
Hos dessa alla synes redan det rena och sköna uttryck gått förloradt, hvilket Eyckska skolan lånat från Byzantinerna, jemte det den tillika mildrade dess stelhet.
Holbein d. y., (i Augsburg), tillhörande öfvertyska skolan, för hvilken hufvudsakligen borde göras ett undantag, har här endast porträtt, ett berömdt (77 i 2:dra salen).
Dürer (1528), af hvilken tyska konstens heros öfverhufvud icke alltför många målningar finnas, har här sina berömda «Apostlar» (71, 76), sitt eget «porträtt» (k. 124), sin lärares (k. 139), samt för öfrigt «riddare» (1, 3), verkliga riddare af den bedröfliga skepnaden, en stel «Lucretia» (93) o. s. v.
Det kan vara förmätet att yttra något sådant om en Dürers verk, i händelse de verkligen äro hans, men jemför man det nämnda fint målade porträttet, de starkt modellerade apostlarna och de förunderligt tecknade riddarne, så skulle man tro sig här hafva trenne skilda målare.
Af hans lärare Mich. Wohlgemuth (från Nürnberg) finnas flera stycken.
Också Dürers lärjungar Aldegræver, Altdorfer, Gruenewald, slå icke serdeles an, ehuru tyska måleriet från honom anses räkna en ny period af uppblomstring.
Hos dem skönjes dock tydligast, jemte större frihet i kompositionen, framstegen i teckning.
Lärorikt i detta hänseende är «slaget vid Arbela» (k. 169) af Altdorfer.
Lukas Kranach (förra hälften af 15:de seklet) har här ett bland sina skönaste stycken, «äktenskapsbryterskan inför Kristus» (56), af hvilket man genast lär sig att känna igen honom, ty hans qvinnor med deras brandgult slitsade drägter äro alltid desamma.
Vi förbigå de följande kabinetten IX–XI, som upptagas af Nederländska målare, hvilka talrikt återfinnas i alla gallerier, erinrande blott om den yngre Teniers kuriösa «apstycken» (k. 194, 195) samt om ett verkligen humoristiskt stycke (k. 250) af hans medtäflare, Steen, «den lustige värdshusvärden», som skötte detta yrke för sitt nöje och bjöd sina gäster, tills han blef fattig, och af Brouwer (t. ex. k. 262, 273).
Likaså lemna vi salen III, hvars förnämsta prydnad äro van Dyck’s porträtt, för att från de äldre Tyskarne komma till galleriets andra (eller första) märkvärdighet, hans lärare Rubens’ (1640) arbeten, hvilka här finnas till ett antal af 88 större och mindre stycken.
Om åtskilliga af dessa talar katalogen förtjusta ord.
Förgäfves bemödade sig förf. att beundra komposition och uttryck i den «stora yttersta domen» (263) eller färgblandningen och clairobscuren i «de osaligas fördömelse» (256), som för förf. förblef en oredig massa.
Mera begripliga voro honom: «Rubens’ och hans gemåls porträtt« (261), «en barngrupp» (268), «Phoebe’s och Elairas bortröfvande» (297), «den helige Laurentii martyrdöd» (298), ett par «jagtstycken» af Rubens och Snyders, samt den «lilla yttersta domen» (k. 297), ehuru blott en skizz.
Intrycket af de köttiga figurerna, de blåröda skuggningarna, måtte blott kunna öfvervinnas af ett fullkomligt konstkännareskap.
Såsom af intresse för Svenskar, må ännu nämnas ett porträtt i hel figur och kroppsstorlek af konung Sigismund (286), samt ett porträtt af Gustaf Adolf den Store (k. 338), måladt af v.
I samma rum af samma mästare Tillys och Wallensteins porträtt (k. 347, 348).
Åter följa i salen V porträtt af v.
Dyck, samt af Rembrandt (1674), Franz Hals, och Ferdin.
Bol, som jemte Eckhout, Gerard Dow, m. fl., tillhöra Holländska skolan.
Redan i salen III finnas flera stycken ur denna skola, och i kabin.
XI isynnerhet en mängd taflor af Rembrandt, utmärkande för hans manér, men icke bland hans bästa.
I samma rum en utmärkt vacker tafla (k. 285) af Slingelandt, ur samma skola.
Vi nämna, utom dessa porträtt, i femte salen endast ett skönt landskap af Berghem (299), ett annat (315) af Wynants, ett ännu skönare af Ruysdael (328), samt ett par eldskensstycken af Schalken.
Bland mängden af genre-målningar ur nyare Nederländska skolan, kabin. XIII–XVII, som hvar i sitt slag äro förträffliga, kan icke lätt något enskildt stycke utmärkas.
Bland mångfaldiga stycken af Wouwermans, med hans gråa skymmel, är en »plundring» (k. 442), af gripande effekt.
En »fäktning» (k. 428), mellan svenska och tyska ryttare, med hela svenska armeen i slagtordning, lärer ingen svensk vilja gå förbi.
Ännu ett skönt »landskap» (k. 435) af Berghem, bör ej förbises; också icke ett annat af Everdingen (k. 501), och ett »vattenfall» af Ruysdael (k. 475).
Hela kabin.
XVI är upptaget af bibliska föreställningar af v. der Werff, i ett eget slickadt maner, glänsande af fernissa.
För att fullborda samlingen saknas också icke heller några kor (k. 511) af Potters pensel.
Det förnämsta i salen VI äro några »tiggarscener» af Murillo (1682), som här är bäst representerad bland sina spanska medbröder Spagnoletto, Velasquez, Zurbaran, samt bland stycken af Poussin, Joseph Vernet och Claude Lorrain (1682), m. fl., en »morgon» (404), och en »afton» (418), af den sistnämnda.
Af de gamle Italienarne äro väl här flera representerade i enskilda exemplar.
Berlin har likväl, åtminstone till namnet, ett större antal målningar från denna tid.
Märkvärdiga äro i München af Cimabue (1300) en »Mariæ bröstbild» (k. 557), troligen det äldsta minnesmärke af italiensk konst i Tyskland.
Bilden, målad på trä, har guldgrund, likasom den gamla nederrheinska skolans målningar.
Af hans lärjunge Giotto finnas i kabin.
XIX sex skilda stycken.
Emot de karakteristiska och mörkt skuggade ansigtena hos denne, som derigenom mera öfverensstämmer med de äldsta Tyska20, afsticka de i Fiesoles (k. 600 f.f.) och Gentile da Fabrianis (k. 542), båda nära ett århundrade sednare än de förra, hvilkas sträfvande att gö- ra uttrycket passionsfritt och heligt äfven gjort ansigtsfärgen ljusare, och, i synnerhet hos Gentile, målningen lik emalj.
Jemför man åter dessa med deras samtida Eyck och Hemling, så stå de sistnämnde högt öfver dem uti teknik.
Men italienarena hade redan från början mera sjelfständighet, subjektivitet, idealitet, under det att ännu Eyck’ska skolan något fasthängde vid Byzantismens stereotyper.
En sådan sjelfständighet röjde sig liktidigt hos de Toskanska skolorna, genom friare komposition, nakna figurer och sträfvandet till natursann form.
Hit höra Uccello, (k. 548), Masolino (k. 563), Masaccio (k. 549–50), Filippo-Lippi (557, k. 568), sednare Ghirlandajo (559–60), och Andrea Verocchio, som arbetade efter antikens skulptur, (546, k. 562), alla i 15:de seklet.
Men medges måste att, med undantag af den sistnämnde, hvad af dessa och deras förvandter här och i Berlin ses, ej lyser af sköna former.
– Det af dem försummade sköna ansigtsuttrycket ersattes i de Sienesiska mästarenas (Fiesole) anda af skolan i Umbrien, hvars förnämste voro Perugino (1524), Rafaëls lärare, (isynnerhet taflan 561), och hans samtida, Francesco Francia, hvars tillbedjande madonna (579 – i Berlin en kopia) är för denna tid utomordentligt skön.
På samma tid började Squarcione (1474), Mantegna (k. 564, 599), i Padua, samt Giov.
Bellini (1516) »Jungfrun med barnet och helgon» (562) Cima da Canegliano (k. 598), i Venedig, dit oljemålningen kommit genom Antonello från Messina, Eycks lärjunge, skolor, som i teckning bildade sig efter den plastiska antiken, och sednare utmärkte sig genom draperier och färg.
(De äldres arbeten äro målade i tempera, en vattenfärg med gummi.)
Sedan komma de stora mästare, som förenade formens fulländning med det ädla uttrycket.
Deras arbeten underlåter ingen att uppsöka i katalogen.
Vi anmärka här åtskilliga kuriosa.
Så den fula »Madonnan» (367), som tillskrifves L. da Vinci, (1519, lärj. af Andrea Verocchio), med hvars »Cecilia» (550), en skön figur, den ingen likhet har.
Denna sednare tafla har deremot i maneret ett slående tycke af Madonnan i Estarhazyska galleriet uti Wien, hvilken likväl några påstått tillhöra Luini.
Af denna da Vincis lärjunge förekommer en underbart skön »madonna» (589), på hvilken en icke kännare, som förf., nästan hellre ser, än på sjelfva Rafaëls (1483–1520) »della tenda», så kallad af den gardin, som utgör grunden, hvilken tafla kostat konung Ludvig 64,000 fl. Rhein.
Af nämnde målarfurste finnas här tvenne föregifna egenhändiga porträtt, det vanliga (585) troligen äkta, och ett annat detta helt och hållet olikt (k. 577).
Af Mich.
Angelo Buonarotti (1563, Ghirlandajos lärj.,) ses en dubbeltafla (k. 569), föreställande frälsaren på oljoberget, först bedjande, sedan närmande sig de sofvande lärjungarne, ehuru kändt är, att af honom blott finnes en enda säker oljemålning, i Florenz.
Af Florentinska skolan ses för öfrigt utmärkta, en madonna af del Sarto (548), och en helig familj af Fra Bartolomeo (554).
Under Giulio Romanos, Rafaels lärjunges, namn ser man i Tyskland intet, som serdeles skulle slå an, utom hans madonna med bäckenet i Dresden, der äfven för öfrigt utmärkta stycken ur Romerska skolan finnas.
Likaså har Dresden det förnämsta af Correggio, (1534), ehuru äfven bland det i München förekommande »Madonnan, uppenbarande sig för helgon» (582) torde vara äkta.
Åtminstone förefaller madonnan nästan skönare, än någon af dem i Dresden.