Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom Vällofl. Borgare-Ståndet af Herr Collén, som föreslagit, att då, i följd af ofvannämnde Handels-Ordning, handelsrörelsen till icke ringa del blifvit flyttad utom städerna, men Borgerskapen derstädes likväl icke åtnjutit någon minskning uti sina skyldigheter och onera till Staten och städerna, handlande å landet måtte åläggas att, genom viss kontingent, deltaga med de förre i de utskylder, som i städerna åtföljde handel och köpenskap; att en sådan kontingent, motsvarande hvad burskaps-egande handlande utgifva, borde af landthandlande inom hvarje län erläggas till de derinom belägne städer och mellan dem fördelas i förhållande till de utgifter för borgerligt yrke, som hvarje stads handelsförening vidkändes; — samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet, af Riksdagsfullmäktigen Jonas Christofersson från Wermlands Län, som, jemte en framställning af de olägenheter, hvilka lättheten för allmogen att åtkomma lyx-artiklar, handelsvaror och spirituösa drycker medförde, samt om de missbruk, som ägde rum i utöfningen af den s. k. brukshandeln, föreslagit: l:o att brukshandeln icke måtte få idkas med andra varor än bruksegendomens egna produkter, spannemål, sill, salt och andra victualier. 2:o att, då någon hos Konungens Befallningshafvande gör ansökan att få på landet idka handel i öppen salubod, Konungens Befallningshafvande måtte lemna Socken-Nämnden i den församling, inom hvilken den sökande ville idka handelsrörelse, tillfälle att inom viss tid öfver ansökningen sig yttra, och att i händelse Sockne-Nämnden enhälligt skulle förklara, att församlingen ej hade behof af någon handlande, och förthy afstvrkte bifall till ansökningen, densamma då icke måtte bifallas; samt 3:o att försäljning af alla slags spirituosa, vare sig af in- eller utländsk tillverkning, måtte varda landthandlande förbuden, vid äfventyr af handelsrättighetens förlust.
Hvad sålunda blifvit föreslaget och anfördt har Utskottet tagit i öfvervägande; och beträffande först förslaget, att det i Kongl. Handels-Ordningen den 22 December 1846 meddelade förbud att å landet inrätta handelsbod inom tre mil från närmaste stad. måtte utsträckas derhän, att detsamma komme att afse ett lika afstånd från köpingar; så får Utskottet upplysa, att, genom Kongl.
Kungörelsen den 18 Januari 1830, Kongl.
Maj:t redan meddelat en sådan utsträckning i berörde stadganden, derigenom, att i 6 § af Handels-Ordningen blifvit efter orden: »På minst tre mils afstånd från närmaste stad» tillsatte orden veller köpinge; hvadan Utskottet tillstyrker att berörde förslag må förfalla.
Vidkommande derefter förslaget, att det afstånd ifrån närmaste stad af tre mil, hvarinom handelsbodars inrättande å landet är förbudet, måtte så väl sjö- som Allm.
Besv. o. Ekon.-UtskoUtls Ullålande, M 6i. s landvägen beräknas efter ett sådant afstånd i rät linea eller enligt charta; så anser Utskottet denna beräkningsgrund vara aldeles olämplig.
Derigenom skulle nemligen den med nu gällande bestämmelser i berörde hänseende, för å landet boende personer afsedda fördel att kunna på närmare håll och utan att besöka städerna, vara i tillfälle att afsätta sina produkter och inhandla hvarjehanda förnödenheter, i betydlig mån förringas, enär vägarnes längd emellan serskilda orter vanligen är större, än afståndet i rät linea.
Mångfaldiga svårigheter skulle dessutom uppkomma dels i anseende till brist på tillförlitliga chartor, dels i och för uppmätningen af de direkta afstånden; och då afståndet emellan serskilda orter beriiknas efter längden af den land- eller sjöväg, som allmänt begagnas, samt Kongl. Maj:t genom ett uti serskildt mål afgifvet Nådigt Beslut den 15 Augusti 1819, ansett författningens föreskrift i berörde hänseende, böra på nu nämnde sätt tolkas, får Utskottet tillstyrka att ifrågavarande förslag ej må föranleda till någon Bikets Ständers åtgärd.
I anledning af yrkandet att bruks-handel ej må bedrifvas med andra varor, än »egendomens produkter, samt spannemål, sill, salt och andra victualier», får Utskottet meddela, att enligt omförmälde Handels-Ordning, idkare al Bergsbruksrörelse å landet äro berättigade att vid bruket åt derunder lydande folk och åt dem, som dit hafva varuförslingar, eller för bruket verkställa arbeten eller körslor, hålla förnödenhetsvaror till salu, dock ej af andra slag, än som i 6 § 1 mom. af Handels-Ordningen omförmälas.
Någon inskränkning i denna Idkare af Bergsbruksrörelse å landet medgifna rättighet anser Utskottet destomindre böra ega rum, som dels de personer, till hvilka Bruksidkare få sälja förnödenhetsvaror af nämnde beskaffenhet, icke särdeles ofta äro i tillfälle att besöka städerna eller andra handelsplatser, och dels derest missbruk af berörde rättighet skulle föröf— vas, det är vederbörande obetaget att sådane missbruk i laga ordning beifra.
Utskottet tillstyrker således att detta yrkande må lemnäs utan afseende.
Då i Kongl. Maj:ts högstberörde Nådiga Kungörelse den 18 Januari 1850, det blifvit föreskrifvet, »att då någon sökt tillstånd till handels idkande å landet, det åligger Konungens Befallningshafvande att genom delgifvande af ansökningshandlingarne lemna Sockne-Nämnden i den församling, der handeln skulle komma att idkas, tillfälle att öfver ansökningen sig yttra inom en månads tid», så anser Utskottet församlingarnes rätt i omförmälde hänseende tillräckligen bevarad.
Att tillägga en församling eller dess Sockne-Nämnd rätt att, utan afseende å de förhållanden, sorn kunna förefinnas, förhindra anläggandet af handelsbod inom Sock - 6 A(lm.
Besv. o. Ekon.-Utskoltets Utlåtande, M 61. nen, skulle icke allenast mången gång lemna rum för godtycket, deremot ingen appell komme att, finnas, utan äfven väcka split och osämja; — Och då Konungens Befallningshafvande i afseende å beviljandet af ansökning om handelsrättighet å landet, i allt fall eger pröfva en sådan ansökning, efter lag och sakens beskaffenhet, samt hvar och en som med Konungens Befallningshafvandes beslut är missnöjd, äger i vederbörlig ordning deröfver föra klagan, tillstyrker Utskottet: att det väckta förslaget dels om rättighet för Sockne-Nämnd att öfver ansökningar i förenämnde ämne få sig yttra, samt dels om föreskrift att de ansökningar, hvilka Socken-Nämnd enhälligt afstyrker, måtte af Konungens Befallningshafvande afslås, icke må föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Derjemte får, i afseende å det föreslagna förbudet för handlande å landet att afyttra alla slags spirituosa, vare sig af in- eller utländsk tillverkning, Utskottet dels fästa uppmärksamheten dervid, att handel å landet med utländska spirituösa drycker icke är medgifven, samt dels omnämna, att Utskottet, jemte Bevillnings- och Lag-Utskotten komma att i serskildt utlåtande yttra sig angående vilkoret» för försäljning af bränvin; och torde alltså något vidare yttrande af Utskottet i omförmälde hänseenden icke erfordras.
Då Landthandlare redan bidraga till fattigvården, på sätt gifna föreskrifter derom förmå, anser Utskottet det så mycket mindre vara öfverensstämmande med billighet och rättvisa att pålägga dem någon extra ordinarie utgift till fattigvården eller Länets Lazarett, som landthandel i allmänhet icke kan anses vara mera vinstgifvande än annan handel.
Utskottet får derföre afstyrka de förslag, som i berörda afseende blifvit gjorde.
Del af Herr Collén väckta förslag, att landthandlare måtte åläggas att utgöra en viss kontingent till städerna, anser Utskottet icke heller öfverensstämma med billighet.
De hafva icke samma rättigheter, som städernas handlande; de erlägga, i likhet med dessa, för sin handel, bevillning till Kongl. Majit och kronan, och äro dessutom pligtige att deltaga i utgörandet af kommunala utgifter; Utskottet får således afstyrka berörde förslag.
Slutligen och beträffande förslaget att den i 31 § af Ilandels-Ordningen omförmälde skyldighet för Lands- och Stads-Fiskaler samt Krouobetjente att tillsa och vaka öfver samma Författnings efterlefnad, och rätt att verkställa beslag, måtte utsträckas jemväl till Sockne-Nämndens Ledamöter; anser Utskottet sig desto mindre kunna berörde förslag förorda, som af Sockne-Nämnds Ledamöter i Allm.
Best. o. Ekon.-Utskottets Utlåtande, JW 62. 7 allmänhet icke kan, i likhet med hos Kronans tjenstemän, fordras den i berörde hänseende nödiga kännedom om lag och författningar samt dessutom det är SockneNämnds
Ledamöter obetaget att angifva de förseelser emot nämnde författning, som kunna förekomma.
Utskottet tillstyrker derföre att berörde förslag ej må föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Stockholm den 17 Mars 18S1. JW 62.
Ank. till Esp.-Utsk. d. 18 Mars 1851, kl. 12 mield.
Utlåtande, i anledning af väckta förslag om utsträckning af den i Kongl.
Handels-Ordning en den 22 December 1846 beviljade rätt till Handels idkande å landet.
I fråga om utsträckning af den rätt till handels idkande å landet, som genom Kongl. Handels-Ordningen den 22 December 1846 blifvit medgifven, hafva följande motioner blifvit väckta och till Utskottet remitterade, nemligen:
Hos Ridderskapet och Adelu af Herr Hjerta, Lars, som anfört, hurusom rättigheten till handels idkande på landet uti öppen bod, enligt nämnda HandelsOrdning, vore i så måtto inskränkt, att sådant ej huge beviljas inom tre mils afstånd från närmaste stad.
Det vore dock en fördel för hvar och en att kunna erhålla sina förnödenheter på så nära håll och med så ringa tidspillan som möjligt, och en större behållning på det hela skulle uppkomma, om blott en del kunde besparas af den arbetskraft för menniskor och dragare, af gödsel för jorden och af den dyrare förtäring, i synnerhet af bränvin, som bortspildes på resor till stä derne, för anskaffandet af hushållsförnödenheter, hvilkas hela värde mången gång vore en småsak mot nämnde förlust.
Huru mycket sådant betydde för det enskilda hushållet kunde redan skönjas af den vigt, sorn innevånarne i en större stad fästade vid fördelen af att bo nära intill torgförsäljningsplalserna, och af skillnaden i den hushyra, som betalades för boningsrum, belägna närmare intill eller längre ifrån sädane platser, — och detta gällde i ännu högre grad landtmannen.
Upphäfvandet af omförmälda inskränkning skulle derföre tillskynda honom stor fördel, och jemväl utgöra en vinst för städernes handlande, som då blefve förläggare åt handeln på landsbygden, och som i de flesta fall komme att sjelfva i första hand begagna den ökade handelsfriheten, genom anläggandet af egna utbodar på landet.
Det vore slutligen gifvet, att bestämmelsen på förhand om det afstånd 8 Allm.
Besv. o. Ekon.-VWkottets Utlåtande, M 62. ifrån en stad, hvarinom handel ej finge inrättas, innefattade en oegentlighet, enär förhållanderne i afseende på belägenhet, folkrikhet och rörelse vore olika på serskilda orter.
Af dessa skäl, samt då, efter motionärens åsigt, den lagstiftare handlade oklokt och mot sitt lands bästa, som lade något hinder i vägen för näringarnes och handelns framåtskridande och utveckling, har motionären föreslagit att, »förbudet emot handelsbods anläggande på landsbygden närmare än tre mil ifrån stad måtte utur ofvannämnde Kongl.
Förordning utgå»; och har, vid föredragning af denna motion hos Högloflige Ridderskapet och Adeln, Herr von Hartmansdorff, August, bestridt nyttan af det gjorda förslaget, samt, till grund för detta bestridande, åberopat, att landthandlare, efter hans åsigt, vore en olycka för den landsort, der de nedsatte sig.
I brist på afsättning af andra varor, utminuterade de bränvin; och äfven om de icke befattade sig dermed, så inledde de dock allmogens hustrur och döttrar samt andra qvinnor i frestelse att använda sina tillgångar på inköp af öfverflödiga prydnader och klädespersedlar, hvilket jemväl vållade försummelse af hvarjehanda husslöjd; Inom Hedervärda Bonde-Ståndet, af Riksdagsfullmäktige Gustaf Pettersson från Östergöthlands, och Eric Månsson från Blekinge, Län, hvilka, fästande uppmärksamheten vid de olägenheter, förbudet mot handelsbodars anläggande å landet inom tre mil från] närmaste stad medförde, särdeles för den fattige, som, då han vanligen saknade medel att för någon längre tid, eller för mer än dagen, förse sig med de förnödenheter, hvaraf han vore i behof, under nuvarande förhållanden ofta nödgades vara i mistning af sådana förnödenheter, eller ock anskaffa desamma med en för honom vida mera känbar kostnad, än om han egde tillfälle alt på närmare håll dem sig tillhandla, föreslagit: Gustaf Pettersson, att det måtte tillåtas dem af allmogen, som derom hos vederbörande myndighet sig anmälde, att å landet hålla specerivaror till salu; och Eric Månsson, att det afstånd af tre mil ifrån närmaste stad, inom hvilket handelsbod å landet ej finge anläggas, måtte inskränkas till 1 eller ock ll/2 mil, äfvensom att, till förekommande af stridiga meningar, i afseende å beräknandet af nämnde afstånd, detta måtte bestämmas efter »stora och allmänna vägens längd emellan staden och det ställe, hvarest handelsbod skulle anläggas, och icke efter smärre och mindre begagnade vägar.»
Vid bedömandet af de förslag, som i ofvanberörde motioner blifvit framställda om en ytterligare utvidgad frihet till handels idkande å landet, har Utskottet visserligen icke lemnat å sido den åsigt, att i allmänhet de åtgärder böra vidtagas, som Allm.
Besv. o. Ekon.-Ulskottcls Utlåtande, M 62. 9 sorn kunna anses leda till befrämjande af handelns och näringarnes fria utöfning; och Utskottet vill icke heller förneka, att en så utsträckt frihet lill handel på landet, som Herr Hjerta, på sätt ofvan är nämndt, föreslagit, skulle i det hänseende blifva af fördel för landtmannen, att lättare tillfälle derigenom komme att beredas till afsättning af hans produkter och i allmänhet- till inköp af hvarjehanda hans förnödenheter; men Utskottet har derjemte ansett sig böra i betraktande taga de menliga följder, hvilka al en så utsträckt handelsfrihet onekligen redan visat sig och ytterligare äro alt befara, och hvilka, efter Utskottets tanka, komma att medföra vida större skada och olägenhet, än vid första påseendet vill synas.
— Tillgången på öfverflödsvaror å landet inleder nemligen icke allenast allmogen i utgifter af penningar, som den ofta behöfde använda för angelägnare ändamål, utan bidrager äfven att i betydlig mån öka en redan öfverklagad, men allt mer tilltagande luxe.
Det kan äfven icke bestridas, att inrättandet af handelsbodar, hvar som helst å landet, skulle öka tillfällena till oloflig bränvinsminutering, samt för vederbörande kronobetjening försvåra möjligheten att utöfva behörig tillsyn till förekommande af förbrytelser i berörde hänseende.
Icke heller synes det Utskottet, som skulle föreskriften om det afstånd af tre mil ifrån närmaste stad eller köping, inom hvilket afstånd inrättandet af handelsbod är förbudet, medföra någon serdeles olägenhet.
För afsättningen af sina produkter måste nemligen landtmannen i allt fall besöka städerna och han är då i tillfälle att anskaffa de förnödenheter, hvaraf han kan vara i behof, och hvilka derstädes kunna säljas till lägre pris än af landthandlande.
Dessutom torde erfarenheten af de följder, som Kongl.
Maj:ts högstberörde nådiga Handels-ordning medlört, icke för närvarande gifva anledning till eh ytterligare utsträckt handelsfrihet å landet.
Af dessa skäl och då, hvad serskildt angår förslaget, att allmogen måtte tillåtas att hålla specerivaror till salu å landet, rättigheten dertill, på de vilkor, som ofvannämnde nådiga Handels-ordning innehåller, äfven af allmogen kan förvärfvas, men icke torde böra derutöfver medgilvas, får Utskottet hemställa, att ofvanberörde förslag om utvidgandet af handelsfriheten å landet icke måtte föranleda till någon Rikets Ständers åtgärd.
Derjemte får Utskottet tillkännagifva, att i fråga om grunden för beräknande af de tre mil från närmaste stad, hvarinom handelsbod å landet ej får inrättas, Utskottet yttrat sig uti sitt serskildta Utlåtande, i anledning af väckt förslag om inskränkning i friheten alt å landet idka handel m. m.
Bih. lill fi.
Brot. 18ÖO & ISSI. 8 Sami., 13 Häfl. 2 10 Allm. liesv. o. Ekon.-Ulshollels Ullålande, JM 62.
Af Herr Friherre v• Stedingk, B. S. »Emot Utskottets beslut i afseende å Herr Hjertås motion om utsträckning af den genom Kongl.
Ilandels-ordningen den 22 December 1846 beviljade frihet att ä landet idka handel, får jag mig reservera.
Jag har icke kunnat förbise, att den grundsats, som gjort sig gällande i sednaste näringsförfallningar, är frihet för en hvar att sig bosätta oell med sitt arbete redligen försörja, hvarhelst och på det sätt honom lämpligast synes.
Från denna grundsats utgör förbudet emot handels anläggande närmare än 5 mil från stad, ett undantag, måhända påkaliadt af en klok betänksamhet, innan man hunnit samla någon erfarenhet rörande den utvidgade näringsfrihetens verkningar, men om behöfligheten hvaraf tankarna från början voro, och ännu mer efter vunnen erfarenhet äro, delade.
De frågor, Utskottet haft att besvara, äro, huruvida det ofvannämnda förbudet medför någon olägenhet samt om dess upphäfvande sannolikt skulle hafva någon sådan till följd.
Uppenbart måste det för livar och en, sorn önskar köpa, vara en fördel att erhålla den vara, lian åstundar, med minsta besvär och omkostnad, samt följaktligen en olägenhet att för erhållande af äfven den ringaste förnödenhet se sig tvungen till en resa, hvarigenom lid, arbetskraft, foder m. m. försp i lies, kanske till större värde än den sak, hvaraf han för tillfället är i behof.
Serskildt har jag fästat uppmärksamheten vid det menliga in flytande, stadsresorna utöfva på allmogens både hushållning och sedlighet.
Ju oftare sådana företagas, desto värre.
Ske de sällan, blir åter följden, att köparen måste begagna tillfället att på en gång förse sig med allt, hvaraf han är -eller sannolikt kommer i behof.
Att betala allt är honom ofta icke möjligt; han måste köpa på kredit, får betala varorna så mycket högre, meri med sinnet upprymdt af stadslifvets förströelser finner han åtkomsten lätt och förledes deraf att ytterligare öka sin skuld.
Orter finnas dessutom, t. ex. skärgårdarne, der längre resor under en stor del al året äro omöjliga och der således förbudet mot handels anläggande närmare än 3 mil från stad måste verka synnerligen menligt.
Detta så vidt frågan rörer köparen.
Hvad åter angår de handlande, som önska nedsätta sig på landet och hvilka, ofta börjande med en ringa förmögenhet, måste fästa stort afseende på tillfälle att till lägsta möjliga pris erhålla lämplig bostad, lätt och i möjligaste måtto kort transport för sina varor m. m., måste det vara en väsendtlig olägenhet att icke, såsom andre näringsidkare, fritt få utöfva sitt yrke, hvarhelst dem lämpligast synes, — en frihet, hvars rättmätighet, enligt hvad ofvan är nämndt, redan blifvit i vår lagstiftning erkänd.
Desv. o. Ekon.-Ulskottels Utlåtande, JM 62. 1J Beträffande de befarade olägenheterna af det anmärkta förbudets borttagande, torde de vara mera skenbara än verkliga.
Å ena sidan kan väl icke nekas, att en större tillgänglighet af umbärliga varor understundom förleder den tanklöse liushållaren till köp, äfvensom att, pä ett eller annat ställe, landthandel möjligen urartat till bränvinsminutering.
Dock torde, å den andra, med ej mindre skäl kunna sägas, att begäret efter en vara ofta aftager, i den mån densamma ständigt är att tillgå; att den utsträckta kredit, hvarigenom allmogen nu förledes till handel och skuldsättning hos städernas handlande, icke lärer kunna lemnäs af de vanligen med ringare kapitaler lörsedde handlande på landet; samt att, hvad bränvinsförsäljningen angår, denna så mycket mindre här kan tagas i betraktande, som Handels-ordniö
,'ens bestämmelser väl icke rimligen böra hvila på den förutsättning, att gällande författningar rörande branvinsförsäljning icke vederbörligen handhafvas.
Att åter förbudets borttagande skulle verka menligt för städernas handlande, kan jag så mycket mindre föreställa mig eller taga i beräkning, som någon farlig täflan af de små kapitaler, hvilka söka sig verksamhet i en handelsbod på landet, icke lärer för städernas förmögnare handlande kunna befaras, och dessutom friheten utgör handelns hufvudvilkor, samt städernas handlande sjelfva komma i åtnjutande af de fördelar, hvilka genom dess utsträckning beredas andra.
Slutligen har jag ansett mig böra fästa uppmärksamheten derå, att, enligt Kommerce-kollegii underdåniga berättelse om Sveriges inrikes sjöfart år 1849,— då Kongl. Maj:ts nådiga Handels-ordning endast tre år varit gällande, uppgick Handlandes å landet bevillning till 10,295 R:dr banko, öfverstigande den sammanlagda bevillningen af de handlande i femtiotvå af rikets städer och utgörande en trettondedel af den bevillning, som af de handlande i samtlige rikets städer under samma år blifvit erlagd, — ett förhållande, som tyckes antyda, att landt handeln är en för Sverige med dess svåra kommunikationer naturlig näringsgren; och måhända skulle handelns förflyttande till någon del från städerna till landet utgöra ett medel för statsverket att af detta indrägtiga yrke draga en något större och billigare beskattning, än hvad hittills egt rum.
På grund af hvad jag sålunda anfört, anser jag Utskottet hafva bort tillstyrka, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att förbudet mot handels inrättande å landet inom trenne mil från närmaste stad eller köping måtte upphäfvas.» STOCKHOLM, TliYCKT IIOS JOIl.
BECKMAN. 13!öl. Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskottets Utlåtande, N:o 63.
I N:o 63.
Ank. till Exp. Utsk. d. 21 Mars 1851, kl. lif. m.
Utlåtande, i ättledning af väckl motion om vidtagande af åtgärder till reglerande af Posliljonernes löneförmåner.
Uti en hos hedervärda Bonde-ståndet vackt, till Utskottet remitterad motion, har Riksdagsfullmäktigen från Kronobergs län Petter Gabrielsson med hvilken Johannes Nilsson från Malmöhus län sig förenat, anfört, att de vid postverket anställde postiljoner äro dels ordinarie och dels extra-ordinarie, hvilka innehade alldeles enahanda tj ens te-åligganden, men sins emellan olika löneförmåner.
Dessa utgjorde för de ordinarie postiljonerna 60 R:dr B:ko årligen, samt 1 R:dr traktamente för hvarje dygn, hvarunder de, i och för posternas förande emellan stationerna, vöre från sina hemvist aflägsnade, hvaremot de extra-ordinarie postiljonerne endast åtnjöto ett sådant traktamente, hvilket motionären ansåg icke vara med rättvisan öfverensstämmande, enär lika skyldigheter borde förutsätta åtnjutande af lika rättigheter.
Vidare har motionären anmärkt, att en väsendtlig olikhet förekommer dessa postbetjente emellan, i det de postiljoner, hvilka voro anställda vid de större stationerna, till och från hvilka poster expedierades kanske hvarje dag i veckan, måste nästan beständigt vara i rörelse, under det tjenstgö ringen för andra ej påkallas oftare än 2 å 3 gånger i veckan, hvaraf följde nöd vändighet för de förre att snart taga afsked, dervid en billig ersättning åt dessa strängt anlitade personer, utöfver lönen och traktamentet, syntes erforderlig.
J anseende härtill har motionären föreslagit, ”det Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse, ville hos Kongl.
Maj:t göra anhållan om vidtagande af sådane åtgärder, hvarigenom samtlige postiljoner i allmänhet undfå lika löneförmåner, men att å B/h. till B. St:s Prot. 1850 & 1851. 8 Sami. 1 Afd. 14 Hiift. 1 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets it/ätande, A.-o 03. de orter, der, i följd af lokala förhållanden, mera trägen tjenstgöring för postiljoner påkallades, desse måtte tilläggas, utöfver löneförmånerna, någon billig ersättning, lämpad efter den mera eller mindre trägna tjenstgöring de voro underkastade.
” Utskottet får med anledning häraf anföra, att postiljonernas löner och traktamenten äro genom Kongl. Brefvet den 25 Februari 1832 bestämda till samma penningebelopp, som motionären uppgifvit, hvarjemte dem bestås en fullständig postiljons-beklädnad, och är sedan nämnde Kongl. Breis utfärdande ingen förändring uti postiljonernas lönevilkor vidtagen.
Under den längre lid, som sedermera förflutit, har, enligt hvad utskottet inhemtat, aldrig någon brist på postiljoner uppstått, och vid inträffade ledigheter hafva för hvarje gång flera sökande till dessa platser vanligen anmält sig, hvaraf torde böra dragas den slutföljd, att ifrågavarande löner och traktamenten ej äro, såsom motionären ansett, otillräckliga.