Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom kort skulle man få veta, hans uppvaktning, och där bakom funnos och landshöfding Bergman, anlände då- om proftiden var till ända, om man skulle platser för lärare och teaterns regissör, hr varande prins Oscar med ångaren » Hapa- randa » den 22 juni 1870 kl. 8 f. m. till få flytta upp i de aflönade elevernas klass Ludvig Josephson.
» Jo-jo » gick orolig och nervös fram den en svensk mil från staden med samma eller om man kanske till och med — så långt sträckte sig en och annans sanginiska och tillbaka och vi ungdomar stoäo sam- namn belägna lastageplatsen Salmis, där förhoppning — skulle vinna aktörs- eller lade i flock där nere på » scenen » och kände han hälsades med kunglig salut samt mot- togs af stadens myndigheter.
Det då för oss icke vidare modiga.
aktriskontrakt.
Man gick med ett ord omkring, lefvande Ändtligen slogos dörrarna upp på vid tiden starka strömdraget tillät icke ångaren i sjuttonåringarnas ljufva, färgrika drömmar gafvel och prins Oscar inträdde, hög, smärt, Salmis att komma upp till staden, hvarför om en framtid, belyst af idel solstrålar och ståtlig, med de vackra blå ögonen strålan- f. d. handelsman Burman lät bemanna en smyckad af lagrar och rosor.
De unga de af glädje och godhet.
Han var åt- båt med fyra af sina karlar, hvilka staka- hjärnorna hade ännu icke en aning om följd af teaterns chef, hofmarskalken af de den höge gästen uppför strömmen.
Då stormarna, som snart skulle bortsopa alla Edholm, och kabinettskammarherren gref- båten närmade sig land, dånade åter kungl.
blommor och till och med krossa deras ve Gyldenstolpe.
Efter att ha växlat några salut och kunglig regementsmusik, blandad ideallängtan.
Och det var väl, — ty en ord med våra lärare, nickade han flere med jubel och hurrarop från en talrik män- ungdom utan fantasi, ärelystnad och entu- gånger med leende min åt oss elever niskomassa.
F. d. handelsman Fale Bure siasm, den är sannerligen ingen ungdom!
och hälsade oss med orden: » God dag, god Burman var en mycket gammal man, som Öfverläraren vid k. teaterns elevskola var dag, mina unga vänner! » Hvarefter han hade att glädja sig åt en lugn och sorgfri ålderdom.
På sitt invid staden belägna den tiden na aflidne skådespelaren och tog plats.
landtställe Kopukka samlade han hvarje jul- skriftställaren Johan Jolin, och läraren i de- Det var en egendomlig verkan prinsens afton sina m ånga barn och barnbarn, inalles vänliga o c h e n k l a u p p t r ä d a n d e hade.
All klamation var den ännu lefvande celebre 60 personer.
I egenskap af riksdagsman författaren Frans Hedberg.
Jolin — eller rädsla var med ens bortblåst.
gamle » Jo-jo », som han kallades — var Nu började uppvisningen med Jolins år 1829 hade Fale Bure enligt gammal alla elevernas stora favorit, ty icke var » etyder ».
De voro hopsatta af honom själf svensk sed stått fadder på slottet.
Oscar han sträng såsom lärare, och därtill lekte och bestodo däri, att vi alla trettio elever Fredrik, hertig af Östergötland, var således skämtet ständigt på hans leende läppar.
sprungo öfver scenen, den ena efter den hans gudson.
Erinrad härom slog prinsen Däremot hade vi vida mera respekt för andra, upprepande samma fras, till ex. » Ah, honom hjärtligt på axeln och frågade: » Tycker inte guffar, att pojken växt duk- Frans Hedberg, som tog sitt lärarekall med hvilka sköna smultron.
hu, en orm!
nej, sådan stackare jag är.
det är ju tigt se ' n sist? » stort allvar.
Lärosalarna voro i artistfoyererna i det endast en trädgren! » Meningen var att ' Vid denna tid var det Burmanska nam- net talrikt representeradt i Haparanda och gamla, anrika operahuset, men vid uppvis- söka nyansera de olika stämningarna.
Prins Oscar hade ofantligt roligt åt omnejd.
Utom Fale Bure och prosten Bur- ningar begagnades den s. k. barnteatern, en trappa upp i hörnet af Gustaf Adolfs denna del af uppvisningen, äfven om den man träffade män tjänstgörande Burmän- ner i sparbanken, på telegrafen, i folk- måhända var något enformig.
torg och Arsenalsgatan.
Nåväl, det återstod endast några dagar Så följde deklamationsnummer, och nu skolan förutom ingeniörer och ångbåtsbefäl- till spelterminens slut och för eleverna blef prinsen allvarsam, slöt ögonen och lyss- hafvare.
Därför hette det också med skäl att: nade.
Vältaligheten, rytmen och välljudet endast ett par lektioner.
» Går du stan omkring, vid hvarje knut var han mästaren att förstå.
Vi voro alla samlade en eftermiddag i stora får du se en Burman titta ut. » foyern, väntande vår lärare och sins emellan Bland det årets profelever, var äfven dryftande våra framtidsförhoppningar, då Jo- Selma Lindqvist, som sedermera under en Man kunde äfven varit fullt berättigad han Jolin trädde in.
Han såg denua dag ovan- tid blef publikens gunstling, innan stjärnan att tillägga: ligt högtidlig ut och hade ingen putslustig gick in i moln.
Nu vinkades hon fram af » Står du se ' n en timme blott och gapar, hälsning till hands.
Ganska stel trädde Hedberg och deklamerade Geijers » Kolar- får du se du träffar bara Grapar. »
1897 Det förberedelser man gjort för prinsens mottagande voro i sanning väl lyckade.
Genom improviserade alléer af björkar led- sagades han af stadens myndigheter från tullbryggan upp till torget.
Den svenska flaggan svajade å stadshuset, skolan, tull- huset samt å flere privata has i staden.
Stadshussalongen var smakfullt dekorerad.
Omsorgsfullt bundna guirlander af grönt, slingrande sig uppför salens alla pelare och musikläktaren, erinrade om ett kolossalt blom- sterbord med hertigens byst liksom inbäd- dad i rosor.
Norrbottens vapen, hansmaje- stät konungens bröstbild och valspråk äfven- som hertigens och hertiginnans af Östergöt- land porträtter jämte flaggor och grönt&gt; bildade en fonddekoration, som gjorde stadens festkomiterade all heder och en dyrbar ta- petsering fullkomligt obehöflig, enär de öfriga väggytorna äfven voro täckta med artistiskt anbragta flaggdekorationer och grönt.
Men de båda förmaken voro oomtvistligt damer- nas piece de resistance.
Vid tapetseringen hade mau gått tillväga på så sätt: billiga tapeter köptes och beströkos med stark limlösning, hvari fästes vacker renmossa.
Mellan hvarje sådan tapetrad löpte en fin, tunn kråkrisranka.
Det hela fick härige- n o m en påfallande likhet med tjock, i grå- grönt skiftande schagg.
Kl. 3 afreste hertigen till Torneå att åse kosackmanövern, hvarefter resan till Ava- saksa skulle anträdas.
Ett envist moln, som denna afton syntes tätna allt mer och mer, hindrade solen att visa sig och framkallade på de talrikt när- varandes anlete ett drag af sviken förvän- tan.
Dock tröstade man sig snart, ty fick man icke se solen den natten, så skulle man ju få se prinsen.
Där kommer han redan jämte adju- tanten och öfriga uppvaktande kavaljerer.
Med ett lätt, elastiskt språng är han uppe på bergtoppen, och hans höga, furstliga ge- stalt behärskar den församlade menigheten, hvilken han hälsar med ett ljudligt » Hyva päivä! » Skallande hurrarop från svenska och finska strupar besvara prinsens hälsning och medan jublet och hurraropen ännu eka bland bergen, vänder sig prins Oscar till den österrikiske gref ve Waidenkirchen, pekar på det vackra natursceneriet, som i norr erbjuder ett storartadt perspektiv af gigan- tiska bergformationer och utropar: » Hier ist wunderschön! » Och visst måste det vara skönt att låta sina lungor i djupa drag fyllas af den rena, lätta luften, att känna bröstet vidgas af hänryckning; att veta sig stå upplyft öfver lifvet därnere med dess oro, dess småaktig- heter; att erfara dessa vaknande förnimmel- ser, som sporra menniskoanden att söka genomtränga det oändliga, det, som döljer sig bortom tiden, likt solen bakom det lilla envisa molnet, och att känna en lifsfläkt af ljufva aningar om något högre, renare, skönare, liksom hoppet skymtar på andra sidan vid det oupphinneligas gräns, hvars yttersta linie själen för ett ögonblick tror sig beröra.
För en stund stod hertigen försjunken i åskådande, men vände sig snart åter till sin omgifning, skålade med den och talade svenska och finska om hvartannat.
Liksom genom en öfverenskommelse hade man ordnats i kotterier, fyllt sina glas och samtidigt skålat för den afhållne fursten.
Stämningen blef oaktadt solens lilla mid- sommarnyck ledig och glad.
Man sökte ut IDUN 297 platser för sina sällskap, kokade kaffe, åt den kvidande varelsen på sina armar in i ur matsäckar, fläktade bort moskiterna, som slottet.
voro mer än besvärliga, kikade uppåt för Vi alla, som åsågo händelsen, stodo där att få en liten skymt af solen, under det häpna af förskräckelse, men konungen tänkte andra, däribland prins Oscar, läto rista sina och handlade!
Allt var ett ögonblicks verk namn i berghällen.
De höga gästerna uppe- för honom.
höllo sig tre timmar på Avasaksa, och Huru det gick med den lilla flickan, fick mången kraftig fosterländsk sång, alterneran- jag ej veta, men nog var hon i godt för- de med vemodiga finska melodier, tonade var, då hon låg i sin konungs famn.
• ut i den stilla sommarnatten, ty man tyckte L.
Ö. om att sjunga, man ville sjunga, man * * * måste sjunga för att ge känslorna luft.
Skada blott, att solen höll sig undan den I det grusade Sundsvall.
Dock sades det, att prins Oscar på nedresan lyckades få se henne i sin Det var 1888 den 26 juni, dagen efter- fulla glans en natt från Kvickjoeks höjder.
den stora brand, genom hvilken Sundsvall A.
L. i grunden grusades.
Till följd af den af- brutna post- och telegrafförbindelsen och alla tidningars uteblifvande var konungens ankomst ej så allmänt bekant, men rykten När sorgebudet kom.
hade dock nått fram, att han skulle besöka de arma invånarne.
Därför mötte honom Ved at læse den indtrængende Opfordring också en ganska stor människomassa, när i » Idun » om at yde endog det allerringe- han om aftonen anlände.
Huru annorlunda ste Bidrag til » Hvad jag minns om Kung tedde sig ej Sundsvall nu, mot då han se- Oscar », tror jeg det kan være af Interesse nast — år 1882 — såg det i utställningens at mindes et lidet Træk om Hans Maje- festskrud.
Nu var allt jämnadt med jorden, stæts barnlig troende Sind.
endast skorstenarnes nakna skelett afteck- Det var under hans Besøg her i Bergen nade sig skarpt mot den blå sommarhim- för 25 Aar siden og Byen foranstaltede en meln.
På alla öppna och planterade plat- Festmiddag till Ære for ham, i hvilken ser hade tält uppslagits åt de af olyckan min Far, Grosserer M., ogsaa deltog.
Ved så svårt hemsökta familjerna, isynnerhet Bordet emodtog Prins Oscar et Telegram vid kyrkan, och Sundsvall såg vid den tiden om, at Kong Carl, som for sin Helbreds ut som ett tillhåll för bivuakerande soldater.
Skyld var rest til Udlandet, var dödssyg.
Tyst och vördnadsfullt mottogs landets Dybt bevæget reiste han sig og meddelte de Tilstedeværende den sorgelige Tidende, fader på perrongen, tyst och allvarsam var idet han saa smukt sluttede med de O r d: han själf, det öfverensstämde ju också med » Jeg tror paa Forbönnens Magt og beder orsaken för hans hitkomst.
När konungen de Tilstedeværende frembære Kongen, min utträdde från järnvägsstationen, hvilken som genom ett under lämnats fullkomligt kjære Bror Carl, for Naadens Trone. » orörd af elden, gjordes visserligen ett svagt Alle bleve dybt grebne og min Far kunde försök till hurrarop, men konungen vinkade aldrig glemme, hvilket uudsletteligt Indtryk afvärjande med handen, och åt de närmaste det gjorde, at Prinsen saa frimodig lagde yttrade han, att det brunna Sundsvall ej sin Gudsfrygt och Tro for Dagen.
— Desse vore platsen för några glädjeyttringar.
skjönne Ord vandt ham manges Hjerter Vid stadsfiskalens arm skred konungen her i Bergen.
fram genom staden, besökande de större B.
M. gatorna, uttryckande sitt djupa beklagande tf öfver det skedda.
Hur väl minnes jag ej * kung Oscar vid detta tillfälle, där han smärt och högrest som en yngling med spänstiga En kunglig räddare.
steg gick staden rundt, hack i häl följd af Våren 1885 var jag på källaren Eunan folket, i hvars främsta led jag — då en i Stockholm för att genomgå en kurs i mat- 9-årig tös — naturligtvis befann mig, och lagning.
En söndag i slutet af maj var där jag troget höll ut hela tiden.
Vid pas- jag bjuden till bekanta på Västerlånggatan.
serandet af en gata låg midt öfver den- Jag var ute i god tid och tog därför en samma en massa telefontråd, stängande vä- omväg åt slottet.
Då jag kom upp på gen.
Det fåtal af polismän, som utom stads- borggården, var där folksamling, jag gick fiskalen följde konungen, böjde sig natur- fram, frågade efter anledningen därtill, och ligtvis ned för att göra vägen klar, hvarvid man upplyste mig om, att konungen var jag, som till min stora glädje nu kommit ute och åkte och snart skulle komma hem.
alldeles vid konungens sida, fick ett osökt tillfälle att visa honom min tillgifvenhet, i Att jag stannade, var gifvet.
Om några minuter fingo vi se de kung- det jag och en jämnårig kamrat voro po- liga vagnarna; en liten flicka på 8 å 10 lismännen behjälpliga i deras arbete.
Den år skyndar sig fram för att bättre kunna nick hvarmed vi belönades för vårt besvär, se och ställer sig alldeles ensam vid slotts- tog jag för egen räkning och den gjorde portens mur.
Jag fruktade, att hästarne mig öfverlycklig.
skulle skygga för det lilla » knytet »; ingen anhörig till flickan syntes till.
Jag skulle just springa fram och rycka undan henne, då i och med detsamma den kungliga vagnen i rask fart rullade fram.
Mycket riktigt: hästen blir rädd, sparkar upp och träffar barnet, som störtar omkull under hästarnas hofvar.
Som en blixt hop- par konungen ur vagnen, får tag i den lilla, rycker henne undan vagnshjulen, som just skulle till att gå öfver henne, och bär Tänk bara, kungen hade ju nickat åt mig, o, höjd af lycka!
Säkert minnes ko- nungen, trodde jag, alltid den lilla flicka, som vid hans besök i Sundsvall 1888 drog telefonsträngarne undan hans fötter.
Och sedan, när han reste, var jag väl bland de sista, som lämnade perrongen efter tågets afgång.
Men konungen såg så sorgsen ut, han log ej en enda gång.
Sä- kert var han mycket god, när han kunde se så bedröfvad ut för andras skull, ehuru.
IDUN 298 det inte hade brunnit för honom själf, tänkte jag.
En sista viftning — och borta var vår käre konung!
Duo.
* * » Kungen kommer! » * » Kungen kommer! » ljöd det från hvarje mun i flere veckor däruppe i den fagra Helsingebygden.
Att dessa ord uppfyllde allas hjärtan-med längtan — det säger sig själft.
Så långt jag kan minnas tillbaka, hade jag hyst en brinnande, ännu ouppfylld önskan att få se » kungen », och nu — skulle denna önskan gå i fullbordan.
Den 20 augusti 1890 var konung Oscar väntad till L. järnverk såsom gäst till dess ägare, grefve von H.
Tusentals nyfikna från stad och land samlades i samma ändamål, nämligen att få se » kungen ».
Äfven jag var en af dem.
Från tidigt på morgonen hade vi väntat, och nu kl. 1 middagen skulle tiden vara inne för konungens ankomst.
Ja, verkligen, där kommer konungens eget, ståtliga fartyg Drott.
Allas blickar riktas dit och alla besjälas af samma ön- skan — att få sc en skymt af konungen.
Vid sidan af Drott ligger nu en liten slup — den skall föra hans maj:t hit öfver till de väntande.
Se där står han själf, högre än alla de andre — en konung lik — iklädd civil dräkt och den vackra hvita mössan.
Nu ser jag honom för första gån- gen, vår egen afhållne konung — jag kan ej alls taga blicken ifrån honom.
Så lägger båten till, lätt och vig hoppar konungen upp, mottagen af sitt värdfolk, grefve v. H:s, brukets tjänstemän, arbetare och en böljande skara af nyfikna.
Jag höll i han- den en bukett, n e j, en stor kvast af blå- klint, medtagen i den välmenande afsikten att som en hyllning kastas för konungens fötter, men — jag kom alldeles af mig i häpenheten.
En jättebukett af gula rosor frambärs af grefvinnan v. H.
Sedan togs vägen genom äreportar, flaggor och led af hvitklädda unga flickor, som blomsterströdde konungens väg, och fram till » Villan », där allt var festligt ordnadt för mottagandet af en så hög gäst.
I lugn och ro låta vi konungen intaga sin måltid, men nog ser man gärna en skymt af hans glada, vänliga ansikte.
Så försvinner han för oss, och nu först komma vi att tänka på, att, fastän man också ser konungen för första gången, man nog också själf behöfver litet till lifs.
Alltså logo vi vägen öfver åt andra sidan af älfven, där vi voro inbjudna till middag hos konsul M.
Knappt hade vi njutit vår måltid, förrän värden ropar: » Flickor, skynda er, kungen kommer snart öfver på denna sidan. » Då blef det lif och rörelse bland ung- domen, alla skyndade ut för att få se på nära håll — ännu syntes han dröja, och i afvaktan härpå var någon omtänksam nog att utropa: blommor!
» Ja, ja, » svarades i korus, » vi skola binda små söta buketter och kasta i vagnen. » Sagdt och gjordt, där blef ett röfvarelif bland rosenknoppar, penséer och förgätmigej, en ifver och brådska utan gräns, hvar och en ville ha de vackraste.
Endast undertecknad var så » afsigkom- m e n », att hon ej kom sig för med något, förrän jag fick en vänlig knuff och en af mina vänner sade: » Skynda dig, där kom- ma de, äfven du skall väl ha en blomma. » Jag hinner ej som de andra binda bu- kett med staniol om — men jag kastar väl dit några blåklint, de ligga därborta i det af regnet fuktiga gräset.
— Ett rop af förfäran ljöd omkring mig; skulle jag våga taga af dem, skulle jag så vårdslöst rycka lös några få — nej, det går ej an!
» Nu kommer kungen! » Hvar och en har att göra med sina » små söta » buketter och ingen ger akt på, hur jag sakta löser nå- gra små blå blommor, fogar dem samman till en liten bukett och — binder stjälken af en omkring.
Så enkel, kan jag väl — men, hvad gör det en konung, som endast skall trampa därpå.
Vi ställa oss nu in- nanför grinden för att tydligt få se kun- gen passera, vi sex flickor.
Nu, nu komma tre vagnar, n e j, i den första är han e j, den andra — ja — döm om vår förvåning, då alla vagnarne stanna och konungen vänligt leende säger: » K o m hit, flickor, och kasta i vagnen. » — Den modigaste af oss klef fram, så vi andra — jag visste e j, hvar jag lade buketten eller hur den kom i vagnen, ty jag endast såg på » kungen » och hur rar han såg ut, då han sade: » Tack ska ni ha, flickor. » Vagnarne rullade bort, kungen skulle här bese hyttan och smedjan.
Nu blef ett kacklande och nu skulle vi se, om någon bukett togs upp, alla väntade få se sin » lilla söta » i konungens hand.
Så skyn- dade vi oss efter, men höllo oss, förstås, på tillbörligt afstand.
Jag höll på att ropa högt af förtjusning och gaf min granne en just icke så mild knuff, då jag fick se hvad det var konungen höll i sin hand.
Ingen enda af de små, verkligen söta rosenbuket- terna med staniol om stjälkarne — n e j, den enkla lilla blåklintsbuketten, af alla för- aktad, se — den håller han ännu i sin hand, då han far tillbaka.
Jag kände mig lycklig, men teg.
Mina vänner hade gjort sig så mycken möda att få det vackert, då jag däremot trodde, att intet kunde göras vackert nog för att tilltala en konung, däraf hade han alltför nog.
Och jag ville lika enkelt som oförmärkt lägga mina älsklingsblommor för hans fötter.
* Bland de många skrifvelser, som ingått till Det var i mitt tycke en illustration till Idun med anledning af vår uppmaning att med- dela » Hvad jag minnes om kung Oscar », rör [det sig, mänskliga lifvet — så tog åtminstone naturligt nog, ett stort flertal om konungens be- jag, lilla enfaldiga landttös det; ofta händer sök under årens lopp i olika landsändar och de festliga anordningar och glada känslor, livarmed det nog, att det dyrbara, det vackra, det befolkningen därvid mottagit landsfadern.
Otve- bästa trampas i stoftet, under det det ringa, tydigt och allstämmigt vittna de om den hän- föraktade och förbisedda kommer till ära.
gifna kärlek, konung Oscar i hvarje vrå af sitt vida rike lyckats förvärfva sig, men återgifna i Och minnet af konung Oscar kvarstår för tryck skulle de helt visst genom sin stora in- alltid, omkransadt af blåklint — ett minne, bördes likhet verka allt för enformigt.
Vi ha öfver hvilket jag känner mig både stolt och därför nöjt oss med att utvälja nedan följande lycklig.
skildring såsom typisk, vissa att den » lilla landt- Då vi sent på aftonen ombord från båten tösens » blyga blåklintsminnen skola väckaliknande erinringar till lif i talrika undersåtliga hjärtan.
sågo konungen stå där, hög och rak, på Sed:s anm. » Drotts » kommandobrygga, omgifven af 1897 tusen olika ljus, då var det som en saga ur » Tusen och en natt » — obeskrifligt trolskt och fagert, där allt var insvept i ljus och dunkel som i en dröm.
Och hvarje år jag ser den första blåklinten titta fram, förnyas och föryngras mitt minne af vår folkkäre konung Oscar.
Liten landttös.
* * * » En sväng med flickorna ».
En vacker sommardag år 1894 voro några bekanta ungherrar och damer försam- lade i societetssalen på den lilla trefliga bad- orten Arvidsvik på Koön.
Kung Oscar, åt- följd af tvänne yngre officerare från Drott, hade just nyss landstigit för att ta en pro- menad inåt ön.
När nu konungen med sällskap passerade förbi societetssalen, hörde de skratt och musik därifrån, hvadan kun- gen kom upp för trappan samt in i salen.
Naturligtvis afbröts vid detta öfverraskan- de och höga besök genast dansen, så mycket mer som vid pianot satt en Göteborgsgros- sör, hvilkens förmåga i pianospel var myc- ket ringa och som därför ej på villkor ville fortsätta, oaktadt kungen flere gånger bad oss icke upphöra med dansen.
Slutligen frågade konungen, om vi ville, att han skulle spela för oss, hvarpå han gick fram till pianot och satte sig, sedan han först tillsagt sina unga officerare att » ta en sväng med flickorna ».
Men nu tyckte visst vår göteborgare, att » skammen gick på torra landet », så att han tog mod till sig, gick fram till konungen och förklarade, att han skulle spela » så godt han kunde ».
Konun- gen lämnade då sin plats och vår vän Port- satte sitt spel.
Sedan konungen på sitt kända vänliga sätt sprakat med oss alla, aflägsnade han sig inåt ön, flere gånger hälsande oss med mössan, då vi höjde ett ljudeligt » länge le f ve kung Oscar! » * * * Ett kungaminne från midnattssolens land.
(Den 3 aug.
1894.)
När man drömt något riktigt vackert och lifs lefvande, tycker man ju det borde vara den enklaste sak i världen att sedan tala om alltsammans, men hur mau bjuder till, blir det ändå bara lappverk, och ingen beskrifning går upp mot drömmen.
Just så där obeskrifligt och drömlikt ter sig det ögonblicksminne jag nu vill försöka skildra, och som i tre år varit så att säga skrinlagdt i » bästa lådan », i sällskap med en lång, hvit silkesvante.
En stad i festskrud har j u på sista år- tiondet åtminstone inte just varit någon ovanlig syn, i anledning af kungabesök och järnvägsinvigningar.
Men är därtill staden belägen i yttersta Thule och ännu lidande af brandskador m. m., som vår egen goda stad, hvart kommer man då med sina festliga bemödanden?
Alltid så långt ändå som till ett försök — ett garnin- försök att » stå på näsan för en slant ».
Men bort med alla jämförelser med bättre lottade samhällen och isynnerhet med mer lyckligt lottade, jag menar på kungsminnen rikare, kvinnoindivider, ty annars skulle för det första detta mitt minne komma allt för mycket till korta.
Och för resten är det min öf vertygelse, att vår älskade lands-
1897 fader mer ser till den goda afsikten än resultatet.
Alla hans barn (städer) kunna ju inte vara fideikommissarier.
Hvem vet, kanske ligger det ändå något mer direkt till hjärtat gående i de enkla, primitiva arrangemangen, om hvilka kan sägas: » man gör så godt man kan, » än i all lyckad pomp och ståt.
Jag ville bara säga, att staden Luleå var i festskrud så godt sig göra lät i och för kungabesök, järnvägsinvigning och utställ- ning, ja, till och med utställning!
— Den stora dagen kom, när vår konung jämte uppvaktning skulle på återresan in- taga festmiddag på stadshotellet.
Sedan vi fruar fått från säker källa en viss bekräftelse på, att det kunde » gå an » för oss att som åskådarinnor å läktaren öfvervara festen, intogo vi där våra platser en god stund före konungens ankomst.
Det första vi då kommo underfund med, var det nästan omöjliga i att se ned i fest- salen, tack vare den täta ljusrand som löpte rundt läktarn och som vid minsta framåt- lutande rörelse af oss kom i farlig närhet och alldeles i nivå med våra respektive luggar.
Att vi i stället blefvo så mycket mer belysta, ja, riktigt själflysande, var ju helt naturligt, men kunde inte hjälpas.