Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härtill genmälde slutligen Borgmästaren, att merberörda bouppteckning först efter en flere dagar fortsatt eftersökning återfunnits, och att han enskildt emottagit densamma, hvarföre han hemställde, huruvida det åberopade lagrummet vore till förevarande fall lämpligt och huruvida det bötesbelopp, som föreslagits, vöre jemförligt med den försummelse, som möjligen kunde iäggas honom till last.
Den 4 Juli 1855 meddelade Kongl. Hofrätten Utslag af innehåll: att emedan annat förhållande icke blifvit i målet ådagalagdt, än Borgmästaren medgifvit, eller att, sedan han med biträde af en Rådman den 11
Maj 1848 ifrågakomna bouppteckning förrättat, enkan Hasselberg utlöst densamma och sedermera till Borgmästaren, utom rätta, ånyo öfverlemnat bouppteckningen för att genom hans försorg till Rådstufvurätten ingifvas, hvarefter bouppteckningen den 14 Augusti 1854 blifvit bos Rådstufvurätten företedd och den 16 i samma månad till enkan Hasselberg återställd; ty och som, vid anförda förhållande, det icke, emot Borgmästarens bestridande, antagas kunde, att, då enkan Hasselberg till Borgmästaren öfverlemnade bouppteckningen med förenämnde uppdrag, han densamma å sitt embetes vägnar emottog, eller att Borgmästaren i denna sin egenskap bouppteckningen sedermera innehaft före ofvanberörde den 14 Augusti, så funne Kongl. Hofrätten, det Borgmästaren icke kunde, på sätt emot honom blifvit yrkadt, till ansvar, såsom för tjenstefel, i målet fällas.
Öfver detta Kongl. Hofrättens beslut klagade Advokat-Fiskals-embetet, enligt JuslitieOmbudsmannens förordnande, hos Kongl. Majit, som den 16 November 1857 meddelade Nådigt Utslag, innehållande, att emedan, vid antagande af det utaf Borgmästaren i Lindesberg uppgifna förhållande, att, efter det enkan Hasselberg utbekommit ifrågavarande af bemälde Borgmästare och annan person, såsom Magistratens Deputerade, upprättade bouppteckningsinstrument, Borgmästaren åter emottagit detsamma för att hos Rådstufvurätten till laga behandling anmälas, Borgmästaren, som vid nämnda tillfälle och sedermera ostridigt varit i utöfning af Borgmästare-embetet, och i sådan egenskap hade åliggande att vaka öfver fullgörandet af lagens föreskrift, i enlighet med hvilken bouppteckningsinstrumentet skolat inom viss stadgad tid till Rådstufvurätten ingifvas, borde anses hafva under sitt embetsmanna-ansvar bouppteckningsinstrumentet emottagit och innehaft, pröfvade Kongl. Majit, med ändring af Hofrättens Utslag, i förmågo af Usta Kap. 12:le § Rättegångsbalken, rättvist fälla Borgmästaren, att för det åtalade långvariga dröjsmålet med ärendets behandling hos Rådstufvurätten böta trettio daler silfvermynt med tio Ridr Banko. 87 Uti Justitie-Ombudsmannens berättelse till Riksdagen år 1850 omförmäles (sid. 90—98) ett åtal emot Kongl. Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar i Riket, föranledt deraf, att, — sedan en å kronohäktet vid Långholmen till straff för tryckfrihetsbrott innesluten fånge hos Kongl. Styrelsen anhållit om tillåtelse att, medan han i häktet förvarades, sysselsätta sig med skrifning, under iakttagande deraf, att inga skrifter af honom utlemnades förr, än vederbörande haft tillfälle öfvertyga sig att deri ej förekomme något, som kunde afse försök till rymning, eller på annat sätt störa ordningen vid fängelset, — Kongl. Styrelsen genom Beslut den 10 Sept. 1852 väl bifallit närande ansökning, men tillika stadgat det vilkor, att sådana fångens skrifter, som anginge annat, än hans enskilda angelägenheter, borde af
Direktören vid fängelset öfverlemnas till Öfver-Ståthåilare-embetet, för att, efter dess bepröfvande, vederbörande till handa hållas, derest icke fången, beträffande sådana skrifter, som vore ämnade att till trycket befordras, hellre ville öfver innehållets lagenlighet förskaffa sig Tryckfrihets-Komitéens godkännande.
Svea Hofrätt hade genom Utslag den 8 April 1856 af skäl, sorn uti ofvannämnda embetsberättelse upprepas, ogillat åtalet; och på de underdåniga besvär, Justitie-Ombudsmannen deröfver fullföljt, har Kongl. Majit nu mera, uti Nådigt Utslag den 14 Januari 1858, förklarat skäl icke vara anfördt, som i Hofrättens Utslag kunde verka ändring.
Sedan Justitie-Ombudsmannen vid anstäld inspektion af Rådstufvurättens och Kämnersrättens i Gefle arkiv funnit, att Saköreslängder icke voro vid bemälte Kämnersrätts
Domböcker för åren 1832, 1833, 1834- och 1835 fogade, och i följd deraf åtal ägt rum emot den tjensteman, hvilken tillsynen öfver dessa Saköreslängders upprättande ålegat, så hade dylika längder väl blifvit författade; men då desamma, utom det att de icke upptogo, huru ådömde böter blifvit fördelade, äfven i öfrigt buro vittne om bristande noggrannhet, hade Justitie-Ombudsmannen anmodat
Rådstugurätten i Gefle att låta jemföra nämnda längder med Kämnersrättens
Domböcker till utrönande af de rättelser orh tillägg, som kunde finnas nödiga.
— Efter det sådan jemförelse ägt rum och nya bötesförteckningar blifvit i enlighet med Domböckerna uppgjorda, befanns, att, uti de först upprättade, bötesposter blifvit förbigångna: för år 1832, fyra; för 1833, fem; för 1834, fyra; och för 1835, en, — bestigande sig sammanlagda till 51 R:dr 2 sk.
Banko, samt ådömda för uteblifvande från domstol, för slagsmål, fylleri och oloflig bränvinsförsäljnmg m. m ; — och då jemväl antagas kunde, att berörde poster icke heller blifvit hos de sakfällde uttagna, eller annorlunda af vederbörande uppbördsman redovisade, uppdrog Justitieombudsmannen, uti skrifvelse af den 17 Januari 1857, åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att för den vårdslöshet i Domare-embetets utöfning, Kämners - 88 rättens Ordförande i omförmälda måtto låtit komma sig till last, honom lagligen tilltala och dervid yrka ej mindre ansvar efter lag och sakens beskaffenhet, än äfven förpligtande för bemälte Ordförande att utgifva de belopp, hvilka han icke kunde styrka hafva kommit rätta ägarne tillhanda.
På detta åtal fälldes Ordföranden, genom Kongl.
Hofrättens Utslag, som meddelades den 9 Februari 1858, och icke blifvit å någondera sidan öfverklagadt, att för sin omförmälda vårdslöshet böta etthundra daler silfvermynt med femtio R:dr Rint till treskiftes, hvarjemte honom ålades att derest i följd af hans uraktlåtenhet att tillse, det merberörda bötesposter blifvit i Saköreslängderna upptagna, böterna, eller någon del af dem, icke skulle komma att hos de sakfullde utgå, sjelf fylla hvad som bruste.
Af förekommen anledning hade Justitie-Ombudsmannen dels uti skrifvelse den 22 September 1853 anmodat Konungens Befallningshafvande i Christianstads Län, att låta verkställa behörig inventering af Rådstufvurättens i Cimbrishamn arkiv samt att lemna Justitie-Ombudsmannen del af det instrument, som vid inventeringen komme att upprättas, dels ock derefter den 13 September 1854 begärt underrättelse om de hinder, hvilka kunde hafva föraniedt ett redan då nog långvarigt dröjsmål med fullgörande af hvad sålunda äskats, samt slutligen den 5 Juni 1855 ej mindre erinrat Konungens Befallningshafvande om angelägenheten att föranstalta, det ofvanberörda inventering ofördröjligen blefve verkställd, än äfven yttrat förväntan att inom två månaders tid erhålla den upplysning, som uti nästföregående skrifvelse påkallats; — men dä något svar på dessa särskildta skrifvelser från Konungens Befallningshafvande icke erhöllos, fann Justitie-Ombudsmannen sig ej längre kunna undgå att till laglig beifran öfverlemna den försummelse, Ivonungens Befallningshafvande i antydda hänseenden låtit komma sig till last, och uppdrog derföre genom skrifvelse den 20 Mars 1856, åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl.
Hofrätten öfver Skåne och Blekinge att åtal emot vederbörande i laga ordning anställa och utföra.
Uti förklaring olver Advokat-Fiskals-embetets i anledning häraf afgifna memorial yttrade Landshöfdinge-embetet i lörrbemälta län, att Konungens Befallningshafvande efter emottagandet af Justitie-Ombudsmannens först omförmälda skrifvelse genast eller under den 26 September 1853 förordnat en i orten boende ordinarie
Häradshöfding att förrätta inventering af Rådstufvurättens arkiv, samt sedermera uti skrifvelser den 28 September 1854, den 11 Augusti 1855 och den 7 Februari 1856 erinrat bemälde
Häradshöfding om insändande af inventeringsinstrumentet; hvarefter och sedan detta den 17 i sistnämnda månad till Konungens Befallningshafvande inkommit, detsamma elen 22 \ merberörde månad blifvit till Justitie-Ombudsmannen msändt; på grund hvaraf 89 hvaraf Landshöfdinge ernbetet förmenade sig icke hafva åsidosatt de skyldigheter, hvilka genom Justitie-Ombudsmannens skrifvelser varit påfordrade.
Efter vidare förelupen skriftvexling emellan Advokat-Fiskals-embetet och Landssekreteraren i länet, emot hvilken ansvarspåståendena riktades, har Kongl, Hofrätten, medelst Utslag den 16 Februari 1858, sig utlåtit, och enär förut varande Landshöfdingen i Christianstads län under tiden aflidit, funnit någon pröfning af hans förfarande då mera icke äga rum; men deremot och då Lands-Sekreteraren måste till last föras ej mindre det anmärkta dröjsmålet att vidtaga åtgärd för verkställande af den anbefallda inventeringen af Cimbrishamns Rådstufvurätts arkiv, än äfven underlåtenheten att meddela Justitie-Ombudsmannen den af honom i skrifvelser den 13 September 1854 och den 5 Juni 1855 begärda redovisning för dröjsmålet med inventeringens förrättande, pröfvade Kongl. Hofrätten, som icke kunde fästa afseende å de af Lands-Sekreteraren för hans urskuldande uppgifna omständigheter, rättvist att, jemlikt Usta Kap. I2:te § Rättegångsbalken, döma Lands-Sekreteraren att, för den af honom salunda ådagalagda försummelse vid embetets utöfning, böta tretiosju Riksdaler femtio Öre Riksmynt till treskiftes emellan Kongl.
Majit och Kronan, Advokat-Fiskalsembetet samt staden Christianstad.
Emot detta Utslag hafva besvär icke blifvit ä någondera sidan anförda.
Ett uti berättelserna till 1853 och 1856 års Riksdagar upptaget åtal emot Konungens Befallningshafvande i Jemtlands län för oriktig behandling af ett utmätningsärende, finnes uti dessa berättelser utveckladt endast i afseende på tvenne preliminärfrågor, den ena, huruvida de domare, som i Hofrätt afgjort enskilda besvär öfver Konungens Befallmngshafvandes åtalade Utslag, icke vore jäfviga att döma äfven öfver åtalet ä samma Utslag, hvilket de faststält, och den andra, huruvida den en gång i Hofrätten förehafda behandling af ärendet borde göra Hofrätten obehörig att sig dermed vidare befatta och således till slutlig pröfning företaga Justilie-Ombudsmannens talan.
1 den förra af dessa frågor är utgången redan gifven genom Kongl. Majits Nådiga Beslut, redovisadt uti berättelsen till 1856 års Riksdag, hvilket Nådiga Beslut gillar Justitie-Ombudsmannens jäfsanmärkning och till Hofrätten återförvisar målet.
Sednare frågan åter är numera afgjord både hos Hofrätten och Kongl. Maj.ts Högsta Domstol, der utgången blifvit sådan, att hufvudsaken är pröfvad samt följaktligen Hofrättens behörighet erkänd.
Detta kommer att visa sig uti den här följande fortsatta redovisning af sakens förlopp.
Förhållandet skall således i dess helhet fiamläggas.
Bonden Jon Nilsson i Hvattjom hade hos Justitie-Ombudsmannen anmält, och med företedda handlingar visat, att i följd af Konungens Befallmngshafvandes i R.
St. Just-Ombudsmans Embets-Berättelse till 1859 års Riksdag. 12 90 Jemtlands län den 10 Maj 1849 meddelade Utslag, hvarigenom Olof Heljesson i Hvattjom, såsom låntagare, samt Per Heljesson i Obbåsen och ( lof Olofsson i Hackåsen, såsom löftesmän, blifvit förpliktade att till Rikets Ständers Banko-Diskontverk betala 640 Riksdaler Banko jemte ränta och kostnadsersättning, utmätning den 2 Juli samma år skett hos bemälte Olof Heljesson, i närvaro af båda löftesmännen, samt dervid blifvit upptecknad och värderad ej mindre all Olof Heljessons lösegendom än ock, då denna fnnnits till skuldens gäldande otillräcklig, den fastighet, 1f tunneland, Hvattjom N:o 1, hvilken han under den 16 nästförutgångne April försålt till Olof Olofsson i Hackåsen och som denne erbjudit att till Olof Heljesson återställa; och hade utmätningsmannen härvid väl förklarat sig icke kunna upphäfva denna hemmanshandel, men likväl funnit skäligt att, alldenstund Olof Olofsson häftade såsom borgesman för den skuld, hvarför utmätning var i fråga, taga omförmälte hemman i mät, med åsatt värde 1,333 R:dr 16 sk.
Banko, hvarefter och sedan vederbörande Kronofogde hos Konungens Befallningshafvande anmält, att Olof Heljessons i fråga varande skattehemman vore i mät taget, Konungens Befallningshafvande den 27 Juli 1849 genom utfärdad kungörelse utsatt exekutif auktion å hemmanet, under enahanda benämning af Olof Heljessons skattehemman.
Denna utmätningsauktion förrättades den 2 Oktober 1849, då hemmanet försåldes och af klaganden Jon Nilsson inropades; och sedan klagan hos Konungens Befallningshafvande blifvit förd af Olof Heljesson samt hans 2:ne förmyndare, Jöns Persson i Hvattjom och Erik Jonsson i Borgen, öfver såväl utmätnings- som auktionsförrättningarne, med anmärkning bland annat, att efter det Olof Heljesson till Olof Olofsson föryttrat hemmanet, detsamma icke lagligen bort för Olof Heljessons räkning försäljas, så har öfver denna klagan Olof Olofsson blifvit hos Konungens Befallningshafvande hörd, dervid han fortfarit i sitt vid utmätningen gifna yttrande samt ansett sig böra till den i fråga varande skuldens gäldande frånträda alla anspråk på hemmanet, hvilket han förmente hafva blifvit både utmätt för Olof Heljessons räkning och såldt såsom hans tillgång, äfvensom inroparen, klaganden Jon Nilsson, likaledes hörd, bestridt Olof Heljessons påstående om köpets återgång samt påyrkat sin rätt att varda vid samma köp bibehållen.
Öfver hvad sålunda förekommit har Konungens Befallningshafvande den 30 April 1850 gifvit Utslag af innehåll, att som i meddelad besvärshänvisning rätteligen varit föreskrifvet, det Olof Heljesson ägde att inom fjorton dagar efter erhållen del af utmätningsinstrumentet anföra besvär, men besvären icke inora denna tid inkommit, frågan om utmätningens bestånd ej kunde till pröfning upptagas, samt att, enär, beträffande Olof Heljessons klagan öfver ut.mätningsauktionen, riktigheten af det emellan honom och Olof Oiofsson om hemmanet den 16 April 1849 afslutade köp icke vore satt i fråga, utan ömsesidigt erkänd, samt Olof Olofsson, som för den i fråga varande skulden till Banko-Diskontverket stöde i lika ansvarighet med Olof Heljesson, sjelf uppgifvit hemmanet till utmätning och långt ifrån att klandra utmätningsmannens dervid tagna befattning, fastheldre uti sin förklaring 94 tHtlyckligen medgifvit, det vid samma förrättning lagenligt förfarits; men såväl uti auktionskungörelsen som vid sjelfva auktionen den oriktigheten ägt rum, att utan någon iakttagelse i fråga om ett intecknadt födoråd, hemmanet, i strid med hvad utmätningsförrättningen innehölle, såsom Olof Heljessons tillhörighet vore försåldt och liqvid om köpeskillingen derefter jemväl för hans räkning blifvit uppgjord, Konungens Befallningshafvande ogillade meranämnde å hemmanet Hvattjom haline auktion tillika med den upprättade köpeskillingsliqviden samt förordnade, att, i följd deraf det utmätta hemmanet, derest liqvid ej dessförinnan skedde, komme att ånyo i laglig ordning ofördröjligen å auktion utbjudas och försaljas.
Uppå såväl Olof Heljessons förmyndares som köparen Jon Nilssons häröfver anförda besvär, har Kongl. Hofrätten genom Utslag den 27 Augusti 4850 funnit skäl icke vara anlördt, som till ändring i Konungens Befallningshafvandes Utslag föranleda kunde; och har Justitie-Ombudsmannen ansett sig böra till lagligt afgörande hos domaren öfverlemna de felaktigheter, sorn uti Konungens Befallningshafvandes förfarande funnits vara att anmärka.
Oberäknad härvid den fråga om Olof Heljessons födoråd, som bland skälen för Konungens Befallningshafvandes beslut upptages, men hvilken destomindre kunde gifva Olof Heljesson fog till klagan, som den inteckning han för födorådet ägde, ingalunda rubbades genom hemmanets försäljning, var det endast från oriktigheten i auktionskungörelsen, som anledning till auktionens ogillande blifvit hämtad, men denna oriktighet var öfverklagad endast af Olof Heljesson, hvilken dock, i följd af sitt eget erkännande, att han ej mer vore jordägare, ej heller kunde anses omedelbarligen genom försäljningen förnärmad och hvars klagan öfver utmätningen icke blifvit upptagen; hvaraf följde, att denna sistnämnda förrättning, om än Olof Heljessons rätt var genom densamma förnärmad, likväl emot honom ägde bestånd.
Men vid utmätningens giltighet och bestånd kunde annat begrepp ej fästas, än att det omtvistade hemmanet måste anses rätteligen i mät taget för den gäld, som skulle utsökas.
Af denna utmätning, såsom klanderfri, kunde således ej annat följa, än att det utmätta hemmanet borde på auktion försäljas till gäldande af den skuld, för hvilken utmätningen skett.
Vid denna förrättning hade väl Olof Olofsson icke annorlunda medgifvit hemmanets användande, än att han erbjudit att detsafnma till Olof Heljesson återställa; och då handlingarne icke utmärkte, att detta erbjudande blifvit af den sednare i laga ordning antaget, samt hemmanet vid auktionen afyttrades såsom en Olof Heljessons tillhörighet, dervid köpeskillingen uppgick till lägre belopp, än han af Olof Olofsson sig i köpeskilling betingat, hade häraf blifvit slutadt, att Olof Heljessons rätt varit genom auktionen förnärmad.
Emedlertid har Konungens Befallningshafvande, till rättelse i den såsom oriktig ansedda försäljningen, ej funnit annan utväg, än att förordna, på sätt ofvan är anfördt, att det utmätta hemmanet komme att ånyo i laglig ordning ofördröjligen å auktion utbjudas och försäljas.
Men Justitie-Ombudsmannen 92 ansåg det vara oslndigt. att vid den beslutna nya utmiitningsauktlonen hemmanet icke kunnat försäljas på annan grund, än den, hvarpå förra auktionen skett, nemligen den redan försiggångna laga kraftvunna utmätningen, hvilken åter grundade sig på Olof Olofssons dertill lemnade begifvande.
Hade den gjorda utmätningen icke rätteligen kunnat derpå grundas eller den i följd deraf skedda försäljningen icke varit giltig, så har lika litet en ny försäljning kunnat på samma utmätning grundas.
Någon ny grund, hvarpå en sådan försäljning skulle stödja sig, hade hos Konungens Befallningshafvande icke kommit i fråga och skulle i allt fall ej kunnat blifva någon annan än en ny utmätning.
Huru denna kunnat försiggå, utan att undanrödja den förra, hvilken vunnit laga kraft (och ej heller blef undanröjd) eller utan att lika mycket som förut förnärma Olof Heljessons rätt, så vidt denna dermed kunde förnärmas, det syntes icke möjligt att utreda; och deraf kunde ej annan slutföljd härledas, än att den af Konungens Befallningshafvande ogillade utmätningsauktionen bordt äga bestånd.
Annorlunda hade kunnat blifva, ifajl utmätningen fatt undanrödjas.
Då hade hemmanet kunnat i mät tagas såsom Olof Olofsson tillhörigt och till skuldens gäldande för hans räkning i egenskap af löftesman (och genom Utslaget till dess gäldande förpliktad) försäljas.
Nu deremot, då den laga kraftvunna utmätningen måste bestå, kunde Justitie-Ombudsmannen ej annat finna, än att Olof Heljesson, i följd al denna laga kraft, måste betraktas, såsom hade han samtyckt till det af Olof Olofsson gjorda anbud att återställa hemmanet, genom hvilket anbud utmätningen tillkommit.
Någon verkan på beståndet af den genom auktionen skedda försäljning kunde icke härledas från en sedermera möjligen uppstående tvist emellan Olof Heljesson och Olof Olofsson, vare sig om sjelfva detta anbuds giltighet emot den förre i följd af den mot honom laga kraft ägande utmätningen eller om den, i annat fall. honom tillkommande rätt att af Olof Olofsson erhålla godtgörelse för återstoden af den köpeskilling, denne utfäst vid afhandlingen den 16 April, efter afdrag af de för auktionsförsäljningen influtna medel, hvilka dels genom afbördande af Olof Heljessons gäld kommit honom till godo och dels derutöfver kunde böra af exsekutoren redovisas.
Af en sådan tvist emellan Olof Heljesson och Olof Olofsson berodde icke den vid auktionen blifna köparens, klaganden Jon Nilssons, rätt att behålla det inropade hemmanet, ehvad hans fångesman förklarades rätteligen vara den, för hvars räkning hemmanet blifvit utbjudet, eller den, som genom förutgående köp detsamma åtkommit, men med hvars samtycke försäljningen skett.
Hvad dervid beträffade sjelfva torinen af den äganderättens föryttring, som Olof Olofssons bifall till hemmanets utmätande för Olof Heljessons räkning innefattade, så kunde af den härigenom möjligen uppkommande ofullständighet i åtkomsthandlingar ingen annan förnärmas, än inroparen Jon Nilsson, hvilken dock, långt ifrån att deröfver klaga, sjelf yrkat köpets bestånd.
(Jch för öfrigt tillhörde det fullgörandet af Olof Olofssons begifvande till återgång af 93 hans köp, att öfver detta begifvande vid påfordran upprätta behörig skriftlig handling, hvaraf Jon Nilsson för lagfarts vinnande kunde komma i behof.
Vid detta förhållande hade derföre, efter Justitie-Ombudsmannens tanka.
Konungens Befallningshafvande ostridigt bort låta till Jon Nilsson utfärda salubref, af sådant innehåll, i afseende på fångesman, att hemmanet vid utmätningen tillhört Ola/ Olofsson, men då blifvit af honom erbjudet ali återställas till Olof Heljesson och på grund deraf i mål taget, hvarefter utmätningen vunnit laga kra/t.
Men om ock utfärdandet af ett sådant köpebref mött betänklighet, hade Konungens Befallningshafvande icke derföre varit befogad att genom auktionens ogillande fråndöma Jon Nilsson den jordäganderatt, som på grund af inropet blifvit vid auktionen honom tillerkänd.
Del fall, hvari Konungens Befallningshafvande lagligen kunde, oaktadt skedd försäljning, förordna om ny utmätningsauktion, hade icke inträffat, nemligen att köpeskillingens erläggande dröjt utöfver föreskrifven tid (och köparen sålunda förlorat sm rätt), enär köpeskillingen var af Jon Nilsson, enligt sjelfva Utslagets innehåll, i behörig ordning erlagd.
Den tvist, som derefter kunde uppstå om den genom auktionen förvärfvade äganderätten, tillhörde säkerligen icke Konungens Befallningsi afvande att slita, utan borde ovilkorligen, såsom rörande jordafång, till domstol förvisas.
I följd af hvad sålunda blifvit såsom felaktigt anmärkt anställdes inför Kongl. Hofrätten åtal emot Konungens Befallningshafvande, för det uppgifna hufvudsakliga ändamål, att bereda klaganden tillfälle att bevaka sitt anspråk på ersättning för de förluster, hvilka genom det åtalade beslutet blifvit honom tillskyndade.
Öfver detta åtal har Kongl.
Hofrätten gifvit