Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af Herr von Hartmansdorff, A. E. Emot det förslag till förklaring utaf Kongl. Plakatet den 12 Januari 1726, hvilket Lag-Utskottet afgifvit, får jag på nedan anförde grunder mig reservera. u Lag-Utskottets Betänkande, S:o 34.
I allmänhet synes det mig mindre lämpligt att förutsätta det andra sammanträden för gemensam andaktsöfning äro behöflige eller gagnelige, än den Kristliga husandakten och den offentliga Gudstjensten, Den förra kan bäst tillfredsställa den enskildes behof och längtan, att gemensamt med sina närmaste åkalla Gud och anförtro sig ät Hans nåd, hvartill ock det så mycket klandrade Konvcntikel-plakatet i sin första afdelning på det varmaste och innerligaste uppmanar hvar och én.
Den sednare deremot eller den offentliga Gudstjensten bör i en vidsträcktare men samfäld krets förena dem, hvilka Guds försyn i timligt afseende satt i närmare beröring med hvarandra, för att i Herrans hus samla dem till gemensam tillbedjan, till styrka för deras tro och deras inbördes kärlek.
Skulle det ickedestomindre befinnas, att desse andaktsstunder icke äro tillräcklige för någon större eller mindre menighets andliga behof, må då den menighet tillkännagifva sådant med verkliga skäl hos församlingens Pastor, så lärer en samvetsgrann sådan ej försumma, att, så vidt hans krafter medgifva, föranstalta om de befintliga behofvens afhjelpande, medelst sammanträden för Guds ords läsande och förklarande samt hvilka Pastor då leder och ordnar.
Det har derföre alltid synts mig rigtigast samt för vår Evangelisk Lu therskakyrkas bestånd oundgängligen nödigt, att ingen annan än församlingarnes
Lärare medgifves att föranstalta om slike andaktsöfningar, de må dervid sjelfve vara ledare eller lemna uppdrag dertill åt andra; likväl och om man skulle anse tid och omständigheter fordra en eftergift i detta fall åt det, både i tal och skrift så mycket framhållne och omordade andliga behofvet, så torde sådant lämpligast ske dymedelst, att anmälan hos vederbörande Pastor om en slik andaktsöfning alltid göres och hans tillstånd inheintas innan den får eg a rum; i thy det ligger, enligt mitt förmenande, stor magt uppå, att Pastor erhåller kännedom om att ett sådant andligt behof inom hans församling förefinnes, på det han må kunna undersöka detsamma och, derest det befinnes giltigt, lemna sitt tillstånd till särskilda andaktsöfningar,' de der alltid både böra och skola följas af Pastors oaflåtliga uppmärksamhet, på det att icke villomeningar dervid ina uppkomma och sedermera sprida sig inom församlingen.
Att återigen pröfva den till en slik andaktsöfnings hållande, anmälande personens lämplighet är väl, ingen närmare om ock mera behörig till än Pastor, och derest 'han skulle finna motsatsen, må väl ingen förtänka Pastor, om han vägrar sitt samtycke till den ifrågaställde andaktsöfningen.
— Ilar Pastor vägrat utan giltigt skal, så liirer väl rättelse härutinnan, som i andra fall, kunna hos vederbörande
Domkapitel sökas och erhållas.
I stället att sålunda förfara, har Utskottets majoritet ställt konventiklarne eller sammankomster för andaktsöfningar under Kongl. Förordningen den 0
Fe - Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 34.
15 bruari 1849, angående uppror och menigheters sammankomster, samt stadgat, att allenast en anmälan, af hvem som helst inom församlingen, till Pastor om andaktsöfnings hållande vore tillräckligt, för att den skall få ega rum, hvaremot vägran härtill först kan komma i fråga, sedan oordning i kyrkligt hänseende förelupit.
Det torde då vara för sent att hämma det' onda och afstyra den förvillelse, sorn möjligen redan bemäktigat sig folkets sinnen, och tilläfventyrs äfven hunnit vålla kallsinnighet emellan lärare och åhörare.
Jag befarar storligen att man genom att göra konventiklarne fria, beroende allenast af den fria, oftast missförstådda viljan hos hvarje församlings-medlem, råkat in på en afväg, som leder till kyrkans upplösning och skiljande från Staten, i stället för bådas sammanhållning och närmare förening.
Det på så många orter i vårt fädernesland. öfverklagade läseriet, får, derest Lag-Utskottets förslag vinner Rikets Höglofliga Ständers bifall, fri verkningskrets; hvadan det icke torde komma att dröja länge förrän särskilda församlingar bilda sig med vexande anspråk på erkännande af Stats-inakterne.
Svenska Stats-kyrkans bestånd är derigenom äfventyradt och dess obestånd möjligen i en icke aflägsen framtid orsakadt; och blifver det, utan tvifvel, sedermera för sent att till enhet återbringa hvad lättrogenheten och undfallenheten å ena samt läseriet och fanatismen å andra sidan splittrat och sönderbrutit.
För varm vän af vår Stats-hyrka att härtill lemna min röst, protesterar jag tvärtom häremot i den religions namn, hvars frihet och utveckling man velat befordra, samt fritager mig från följderna af det mindre betänksamma steg Utskottet, efter hvad mig synes, i detta fall tagit; och Bör jag slutligen icke lemna oanmärkt, det jag, derest någon förklaring af eller ändring i det ifrågavarande Konventikel-plakatet skulle af Rikets Ständer anses erforderlig, hvilket väl de manga motionerna i ämnet och de religiösa rörelserna i landet synas utvisa, instämmer i det förslag härtill, Herr Professoren Bring fogat vid sin reservation, enär jag anser detsamma vara för vår Evangeliskt Lutherska Stats-kyrkas bestånd mera betryggande, än det förslag Utskottet framlagt..
Af Herr Carleson, L.
Den isynnerhet på sednare tid ofta öfverklagade författning, sorn vanligen benämnes Konventikel-plakatet, hvilar på samma religiöstpolitiska grund, som det till 1 kap. 3 § Missgernings-Balken från 2 § i 1G86 ars kyrkolag öfverförde lagbud, och har dermed samma oskiljaktiga sammanhang, som följd med grund.
Då Staten tog sig rätt att derifrån utdrifva hvarje medlem deraf, som, med frånträdande af Stats-kyrkans former, tillät sig att dyrka Gud på annat sätt än denna kyrka erkände såsom det rätta, så uppkom äfven 16 Lag-Ulskotlels Ilelänliandc, N:o 34. en skyldighet för Staten att, så vidt i hennes förmåga stod, afvärja hvarje anledning till affall från Stats-kyrkan, och härifrån leder, utom andra lagar och författningar, jemväl Konventikel-plakatet sitt ursprung, hvarmed det fullkomligen harmonierar.
Inom mig nödgas jag djupt beklaga att en, efter mitt omdöme, så förnuftsvidrig och emot Kristendomens anda stridande lag, som 3 § i 1 kap. Missgernings-Balken, ännu kan gälla; men, så länge man underkastar sig en sådan lag, mäste man äfven fördraga följderna deraf, och då jag af denna orsak anser mig för närvarande böra afstyrka hvarje mot grunderna i nu gällande Konventikel-plakat stridande ändring af detsamma, nödgas jag likaledes afstyrka bifall till den, som nu blifvit af Utskottet föreslagen.
Af Herr Professoren Nordström, ./. J■ Uti förslagets 1 :sta § rörande husandakten fanns i den först uppsatta redaktionen ett förklarande af innehåll, att utom husfolket äfven familjens umgängesvänner kunde i en sådan andaktsöfning fritt få taga del, men hvilket vid förslagets slutliga granskning uteslöts.
Detta uteslutande kan jag för min del ej godkänna.
Ett sådant .förklarande var i min tanke nödigt, ej allenast emedan det till sin rättsgrund ligger inom husfridens område, utan än mer, emedan det utgjorde en för tillämpningen behöflig anvisning på den gräns, der husandaktens fria utöfning skulle upphöra och iakttagandet af de för anställande af större sammankomster för gemensam andakt föreskrifna vilkor blifva en skyldighet.
Sammankomst af det sednare slaget var dessutom i den först bordlagda redaktionen betecknad med ordet offentlig, och då äfv'en detta ord sedermera borttogs, synes ett nytt skäl derigenom hafva tillkommit för bibehållande af ofvannämnda, nu från l:sta § uteslutna, mening.
Då förslagets ändamål är att gå det religiösa lifvets fordringar till mötes med en större frihet för gemensam andaktsöfning, än hittills varit beviljad, utan att likväl eftergifva något af den ordning, hvarigenom kyrkan söker upprätthålla siri enhet i tro och Gudstjenst, synes det mig att förslaget i mera bestämda uttryck, än sorn nu skett, bordt framställa denna sin grundtanke, och får jag derföre i nämnda afseenden här nedlägga min reservation, med den anmärkning, att jagförst mot slutet af frågans behandling inom Utskottet i densamma deltagit.
Uti denna reservation instämde Herr Prosten Malander.
Af Herr Professor Bring. ”Mot det förslag, sorn Höglofliga Lag-Utskottet i förevarande .Betänkande framlagt, måste jag på det kraftigaste mig reservera.
Lika villigt jag med Utskottets pluralitet instämmer deruti, att ”andra inskränkningar ej böra i religiöst hänseende tolereras, än de som äro nödiga till före kommande af samhället upplösande oordningar,v lika innerligt är jag öfvertygad derom.
Lag-llsUollelt Uttänkande, .\:o 34. 17 derom, att inför en lagstiftande församling aldrig borde framläggas ett lagförslag, hvarigenom, om det antoges, »samhällsupplösande oordningar” skulle .blifva legaliserade.
Och till ett sådant mål leder dock, ehuru mot Utskottets afsigt, det här ifrågavarande förslaget.
Genom dess antagande skulle nemligen ingenting mindre, än Svenska presterskapets hela ställning i och till församlingen blifva förändrad och såmedelst också sjelfva grundvalarne för hela vår kyrkliga ordning blifva rubbade.
Hela vår kyrkliga ordning hvilar på grundsatsen, att Nådemedlens.
Ordets och Sakramenternas förvaltning i församlingen är, i kraft af gudomlig instiftelse, åt prediko-embetet anförtrodd, och att det således är detta embetes heliga pligt och rättighet att sörja och ansvara så väl derföre att ordet offentligen blifver rätt lärdt, sorn derföre, att Sakramenterna blifva rätt utdelade.
Pär deremot hädanefter, såsom Utskottet föreslår, hvem som behagar, •— lian må vara huru oskicklig och huru obepröfvad som helst. — samla större eller mindre delar af menigheter omkring sig och för dem utlägga Guds ord, och har det ordentliga Presterskapet ingen rätt att förhindra sådana sjelfkallade lärares verksamhet, så länge desse blott äro försigtiga nog att icke predika uppenbara irrläror och att för öfrigt vid de sammankomster, de låta anställa, någorlunda upprätthålla det utvärtes skicket; då kunna presterna ej heller längre ansvara för det sätt, hvarpå den åt dem anförtrodda hjorden varder andeligen bespisad, och herda-embetet är således med detsamma sä godt som ryckt ur deras händer, för att stycketals utdelas åt de hvarandra skyndsamt efterträdande, till ordets rätta förkunnande oduglige, ledare, kring hvilka dagens vindar tillfälligtvis kunna samla de förskingrade menigheterna.
År det tillstånd, som på denna väg inträder i kyrkan, icke detsamma som kyrkans upplösning, så bekänner jag, att jag hvarken förmår inse hvad kyrka eller hvad upplösning vill säga.
Grundtanken i 1T2G års s. k.
Konventikel-plakat, att nemligen lekmännens verksamhet medelst ordets förkunnande i församlingen är otillbörlig, sä vidt som denna verksamhet koordineras med prediko-embetets och gör sig af predikoembetet oberoende — denna tanke kan vår kyrka icke uppgifva, utan att med detsamma uppgifva sig sjelf.
Genom ett strängt vidhållande af den tanken, och genom att sålunda låta prediko-embetet icke blott bortvisa irrlärare, utan ock pa förhand pröfva alla dem, hvilka vilja uppträda såsom andeliga ledare i församlingen, gör kyrkan sig ingalunda skyldig till ett ingrepp uti någon sina medlemmars ”rättighet"1; utan kyrkan sätter sig i sjelfva verket derigenom blott emot ”missbruket” af en rättighet.
Kyrkan vill derigenom blott förhindra sina medlemmar att på sådant sätt missbruka deras Kristliga rätt att verka för Guds rike, att de vid utöfningen af denna rätt skulle gå utom sin kallelses gränser och såmedelst göra sig skyldige till att, efter Aposfelens ord.
Iida såsom den Hill. till 11.
Prat. 1853 & t Sä i.
7 Sami 1 Afd.
IV Hafi 3 18 Lag-L'iskollets Betänkande, .Y.o 3 i. der träder in i en annans embete (1 Petr. 4: 15).—;Men af allt detta foijer dock ingalunda, att sjelfva Konventi kel-plakatet nödvändigt skulle behöfva bibehållas.
Tvärtom anser jag dess förändring, särskildt under nuvarande tidsförhållanden, vara en af vår kyrkas vigtigare angelägenheter.
Icke blott äro åtskillige af dess stadganden numera olämpliga och oanvändbara, utan plakatet lider ock af den större brist, som redan 1823 års Preste-Stånd deruti anmärkte, att det nemligen i sjelfva hufvudpunkten är blott negativt, sä att »'alla särskilda religions-sammankomster» deraf synas vara förbudna.
Ett så beskaffad t allmänt förbud kan dock näppeligen ens hafva varit åsyftadt, ännu mindre kan det vara rättmätigt och aldraminst kan det i våra dagar hållas i helgd.
Behofvct af särskilda sammankomster för andaktsöfning är nu en gång i vissa delar af vår kyrka så starkt och äfven lekmännens verksamhet dervid så önskad, ja under särskilda förhållanden så erforderlig, att ett absolut förbud hädanefter knappt kan undgå att verka trots mot lagen och sålunda på indirekt väg framkalla samma upplösning, som Lag-Utskottets nu föreslagna författning, i min tanka, direkte skulle åstadkomma.
Det kommer alltså härvid deruppå än, att den ifrågavarande friare verksamheten i församlingen hvarken förqvälVes eller lemnäs åt sig sjelf, utan inorganiseras i kyrkans bestående ordning derigenom att dess ledning iifverlemnäs ät det lill kyrbans tjenst\ invigda embetet.
På detta sätt skall denna verksamhet, genom Guds nåd, kunna blifva välsignelserik för kyrkan, dä den deremot i hvarje annat fall måste blifva förstörande.
På grund häraf har jag, såsom ledamot i Lag-Utskottet, ansett mig böra yrka, att Utskottet mätte hemställa, det Rikets Ständer, med ändring af Kongl.
Plakatet af den 12 Januari 1720, för deras del ville besluta utfärdandet af en sä lydande författning: § 1- 1 lus-andakt. må, såsom hittills, fritt u/öfvas af föraldrar och husfader med deras barn, anhöngd %och tjenste foll;.
Genom förmaning och efterdöme skall prester sbapet med ali flit dertill uppmuntra.
Visar sig, inom någon församling, behof af flera sammankomster till andab(söfning, än de enligt allmän Lag-Vlskotlels Betänkande, N:o Si.
19 ordning öfliga, sä tillhör det församlingens kyrkoherde, pä grund af hans embete. att seba pä ändamålsenligt sätt tillfredsställa detta behof.
Och böra derföre de församtings-med/emmar. sorn önska sådana särskilda sammanboms ler, denna sin Önskan hos kyrkoherden anmäla. § 3.
Skulle omständighelerne dertill föranleda, må kyrkoherde bunna tillåta lekman, som för gudsfruktan och utmärkt
K ris lendoms-kunskap af honom tillförlitligen blind är. att vid sammankomst för andaktsöfning utom kyrkan rara ledare. § V Olifver sammankomst under lekmans ledning, på sätt i 5 § sägs, ej blott en eller annan gång i församlingen hållen utan ock oftare förnyad, skalf anmälan derom göras, så väl af kyrkoherden hos vederbörande Kontraktsprost, sorn af Kontraktsprosten genom cm bets-utlåtande bos Domkapitlet.
Och ege sedermera
Domkapitlet att, med afseende på de fortsatta sammankomsterna, vidtaga de åtgärder, som af förhållandena kunna vara eller blifva påkallade. § 5.
Den som ulan anmälan hos vederbörande kyrkoherde eller ock mot kyrkoherdes eller Domkapitels förbud upplåter plats för sammankomst till andaktsöfning eller dervid uppträder såsom ledare.
.bote första gången från 50 lill 100. andra gången fran 100 lill 200 och sedermera hvarje gång från 200 till 400 R:dr B:ko. § G. A tal mot de förbrytelser, sorn i 5 § omtalas, nu\ cj ega rum. förrän de kyrkliga myndigheterna genom alla lämphga. för deras embets-verksamhet tillgängliga, medel, 20 La g-Vith iltrls Betänkande, '\:o 34. stikt tillrättavisa de felande och återställa ordningen inom församlingen, samt Honungens Juslitiw-li ansler derefter om i;talet furordnat.
Ilar vid sammankomst, hvarom denna författning handlar, vilse farande tiira blifvit utspridd eller annat brott mot samhällets lagar förefallit gange då såsom särskildt stadgadt är.» Af Herr risker. »Inom Svenska kyrkan liar nian. synnerligast under de sednare åren, förnummit ropet om ett behof af det »ändliga lilvets friare verksamhet".
Samtidigt härmed har det icke kunnat undgå en allmännare uppmärk-1 samhet, att lekmän i vårt Iand börjat iner och mer befatta sig med religionsföredrag.
Ordet samvetstvång har mer och mindre öppet blifvit uttaladt. för att lids allmänheten ingjuta föreställningen, att ett sådant tvång verkligen funnes i Sverige.
I samma män den friare ändliga verksamheten tilltagit, har ock försports en viss andelig oro, som småningom utbredt sig och tyckes vilja hota med utbrottet af en storin.
Det i lagen qvarstående, nästan förgätna landsför visnings-straffet har i religionsmål åter blifvit tillämpad t.
På detta sätt har ropet 0111 samvetstvång framkallat ropet om religions—förföljelse.
De sä kallade iäsarne, sorn tagit våra religiösa angelägenheter om hand, hafva lyckats att fä en del af Presterskapet till bundsförvandt.
Det till andligt svärmeri alltmer utbildade frihets-begreppet yrkar enständigt att få göra sig gällande.
Den gamla kyrkans bestånd hotas.
Man vill en eller flera kyrkor inom kyrkan eller åtminstone att få skrifva lagar för denna.
Man tyckes knapt veta hvad man vill.
Men om allt detta skola Iäsarne i sinom tid nog draga försorg.
Så har det »ändliga lifvets friare verksamhet» blifvit ett väktare-rop lör dagen, hvars röst icke saknat gensvar inom det Ilöglofl. Lag-Utskottet.
Finnes väl i Sverige något egentligt samvetstvång?
Får ej en hvar fritt liisa och tänka hvad han kan och vill?
Hvem hindrar honom att, för sin egen uppfattning af de himmelska sanningarne, antaga de troS-satser, sorn öfverensstämma med hans förtröstan i lifvet, hans förhoppning i döden?
Härutinnan kan icke existera något samvetstvång i detta ords egentliga mening.
Den borgerliga ordningen fordrar likväl, att denna frihet regelbindes så, att den icke blifver stötande flir andras känsla eller störande för samhällets väl.
Det är en sak, att inom sig i en eller flera delar hysa skiljaktiga åsigter fran kyrkans allmänna Lag LlskMtls Uttänkande, \:a 34. 21 lära. en annan sak att predika denna lära i offentliga kretsar och såmedelst sprida den till allmän oro och förargelse.
Häremot skola väl förslagets anhängare invända, att hvarje så beskaffad afvikelse är att betrakta såsom en irrlära, hvilken ej får offentligt afhandla».
Men ordets makt skall nog linna utvägar att beherrska lagens.
Det Iekmanna-presterskap, som uppträder i öfvertygelse!! 0111 sin läras vigtighet, är säkert icke sinnadt att ställa sina grundsatser i skuggan för en tvängs-lag, derest Rikets Ständer gilla Utskottets tvetydiga dekret.
-Då medborgare, enligt lag, äro berättigade att fritt sammankomma, lör att öfverlägga och meddela hvarandra sina tankar i vorldsliga angelägenheter, kan förbudet emot en sådan frihet, då fråga är 0111 andliga ämnen — enligt Utskottets mening — svårligen försvaras.»
Hittills har man likväl föreställt sig, att den heliga bok. sorn kallas Bibel, borde vara fridlyst frän ali offentlig tydning af den förstkommande.
Man har ansett dess innehåll alltför vigtigt och i mångå fall alltför svärlättligt, flör att sålunda lemnäs till spillo åt svärmiska lidelser.
Man har velat förbehålla dess tolkning åt de män, sorn företrädesvis helgat sitt lif ät studiet af menniskoandens högsta frågor, utan att man hittills ansett sig böra ifrågasätta deras behof af något fremmande biträde.
Man har ställt lifvets bok öfver diskussionen i verldslig» angelägenheter.
Man har aktat sig att inblanda henne deri, för att, icke äfventyra hennes utomordentligt stora värde och betydelse.
Man har trott, att de verldslig» små bestyren borde mätas efter andra grunder än det högsta, det heligaste i lifvet.
För en grundsats, hvars giltighet blott är skenbar, hyser man dock 1111 ingen betänklighet att gifva både Bibeln och tempeltjensten till pris ät ett nytt prestadöme. hvars välmening man kan berömma i dag, men hvars afsigter man icke känner i morgon.
Inom den borgerliga ordningen har allt sin tid och sin plats.
Det aldolina regel, som konstituerar begreppet af lagbunden frihet.
Hvad man i detta läll eftergifver äf konsideration åt en sjuklig tendens inom det andliga lifvets område, sätter kyrkan och med henne den borgerliga .samfundsordningen i lära.
Utskottet har ej heller »kunnat förbise hurusom sakens natur påkallat ytterligare försigtighetsmått vid de religiösa sammankomsterna».
Fastän detta yttrande strider emot den förut antagna grundsatsen, att »ingen annan inskränkning må linnas i religiöst än i borgerligt hänseende», bör dock ej förbises, ätt
Utskottet i ordningens intresse ställt de offentliga sammankomsterna för gemensam andaktsöfning under Polisihaktens kontroll.
Huruvida detta förfogande kan bidraga att stärka andakten vid utöfning af »det andliga lifvets friare verksamhet» är en fråga, sorn erfarenheten torde bäst besvara.
Uti Betänkandet har uppmärksamhet blifvit fästad å Kongl. Maj:ts yttrande uti en tillämnad Nådig Proposition 0111 upphäfvande af Konventikel-plakatet och 22 Lag-Utskottets Uttänkande, A:o 34. <lc stadganden, sorn i anledning deraf tillkommit.
Detta yttrande hade, efter mili åsigt, ej bordt lösryckas ur sitt sammanhang, för att tjena såsom motiv för Utskottets förslag.
Skillnaden emellan friheten att "genom husandakt söka uppbyggelse i satin kristendom» oell
Utskottets förslag att gifva en hvar frihet till offentligt läroföredrag i andeliga ämnen är alltför påtaglig att icke kunna inses.
Den af Utskottet föreslagna polisuppsigt, är ej heller rätt väl förenlig med de försonande åtgärder, Kongl.
Majit ansett, lämpliga och Utskottets särskilda beslut att i religionsmål bibehålla landsllykts-straffct är att anse såsom en faktisk vederläggning af Kongl.
Majits Nådiga yttrande i öfrigt.
Det låter sig ock svårligen förklara hvarföre
Utskottet bibehållit landsförvisning såsom straff för afvikelse och söndring från den rätta Evangeliska läran, pä samma gång
Utskottet öppnat vägen för separatisterna att sprida sina villomeningar.
Det kan väl tagas för afgjordt, att landsförvisning af ett och annat hundratal, frän den bestående kyrkan söndrade kristne icke kan på alfvar ifrågakomma, och att detta straff i lagstiftningen kommer att qvarstå blott såsom en skuggbild, utan motsvarande betydelse i verkligheten.
Om man deremot linge antaga, att landsflykten blifvit bibehållen, för att i verkligheten tillämpas, — dä förvandlas lagen till ett försåt, en snåra, sorn står illa tillsammans nied den beprisade andliga friheten och de separatistiska rörelser, som deraf blifva en antaglig följd.
Med de åsigter, Utskottet i sitt Betänkande utvecklat, hade det. varit följd— rigtigt. att tillstyrka fullkomlig religionsfrihet, upphäfva landsflykts-straffet, föreslå en dissenter-lag och tillåta separatisterna att bilda sjelfständiga församlingar med egna lärare och kyrkobruk.
Dessa församlingar hade då fått, tillfälle att, hvar och en efter sitt behof, tillfredsställa »det andliga lifvets friare verksamhet".
Men att inom den bestående kyrkan legalisera söndringen, utan att våga uttala grundsatsen, är en halfmesyr, ett lörmedUngssträfvande, som skall förvärra och förbittra, men icke hela det. onda. t '
Det torde ock destohcldre kunna antagas, att läsareminoriteten inom vårt land ännu icke mäktat ådagalägga behofvet af den andliga reformen, som Kongl. Majit i sådant fall helt säkert icke underlåtit att i en så grannlaga och maktpåliggande fråga till Rikets Ständer aflåta Nådig Proposition.
Några enstaka röster inom och utom representationen, hvilkas nit och välmening icke böra förblandas med andra företeelser af svärmisk natur, skola emellertid aldrig förmå mig att understödja ett förslag, hvarigenom religionens dyrbaraste sanningar, under den förledande ytan af en missförstådd frihet, kunna äfventyra att gä förlorade. lag Utskottets It c tänkande.
\:n 34. 25
Då jag ’ på dessa grunder i det hela ogillat Utskottets Betänkande, vill jag icke uppehålla mig vid de brister i öfrigt, som vid förslagets praktiska tillhimpning lätt inses och till förvecklingar mäste föranleda.» Af Herr JFahllund: »Ehuru jag uti Utskottets förslag måste erkänna ett allvarligt bemödande att på lämpligt sätt liisa denna svåra och för samhället v istiga fråga, anser jag dock att Utskottet uti detta sitt bemödande uti flera delar misslyckats, hvarföre jag linner mig icke kunna biträda Utskottets Betänkande.