Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Du var ett litet, älskligt barn; en liten griffeltafla, på hvilken föräldrarna och guvernanten klottrat några kråkfötter, som jag fick stryka ut.
Och så skref jag nya texter efter mitt sinne, tills du tyckte att det var fullskrifvet.
Det är därför, ser du, som jag inte skulle vilja vara i din mans ställe -- nå, det är hans sak! -- men det är också därför det har sitt behag att råka dig!
Våra tankar träffas så väl; och när jag nu sitter och talar vid dig är det som om jag slog upp buteljer med gammalt vin af min tappning!
Jag får igen mitt vin, men det har legat till sig!
Och nu, när jag står i begrepp att gifta om mig, har jag med afsikt valt en ung flicka, som jag kan uppfostra efter mitt sinne, för, ser du, kvinnan är mannens barn, och blir hon icke det så blir han hennes, och då är det upp- och nervända världen! TEKLA.
Ska du gifta om dig?
89 ------------------------------------------------ GUSTAF.
Jag ska fresta lyckan en gång till, men denna gång ska Jag spänna för bättre, så att det inte blir skena af! TEKLA.
Ja, för mig!
Men det kan hända jag är för gammal!
Och underligt är det -- nu när slumpen har fört mig i din närhet, -- nu börjar jag tvifla på det, att det är möjligt göra om den leken.
Jag har mina rötter kvar, känner jag, i din mark, och de gamla såren gå opp!
Du är en farlig kvinna, Tekla! TEKLA.
Och min unga man säger, att jag inte kan göra några eröfringar mer!
Det vill säga: han har upphört att älska dig.
Hvad han menar med att älska, det förstår jag inte!
Ni har lekt kurra gömma så länge, att ni inte får fatt i hvarann!
Sådant händer!
90 ------------------------------------------------ har måst spela oskuld för dig själf, så att han inte vågar!
Ja, ser du, det har sina olägenheter att skifta.
Det har sina olägenheter!
Du förebrår...
Hvad som sker, sker med en viss nödvändighet, ty om inte det skett, skulle något annat ha inträffat, men nu skedde det, och så skedde det!
Du är en upplyst man, du!
Och jag har icke träffat någon som jag byter idéer med så gärna!
Du är så fri från moraler och predikningar, ställer så låga fordringar på menskorna, att man känner sig fri i din närvaro.
Vet du att jag är svartsjuk på din blifvande hustru! GUSTAF.
Och vet du att jag är svartsjuk på din man!
TEKLA (reser sig).
Och nu ska vi skiljas!
Ja vi ska skiljas! -- Men icke utan afsked!
TEKLA (orolig).
Nej! GUSTAF (följer henne på golfvet).
Jo! -- Vi ska ta afsked!
Vi ska dränka minnena i ett rus, som ska bli så tungt, att när
91 ------------------------------------------------ vi vakna, ha vi förlorat minnet -- det fins sådana rus ser du!
(Lägger armen om hennes lif.)
Du är nerdragen af en sjuk ande, som smittar dig med tvinsot!
Jag skall blåsa nytt lif i dig, jag ska få din talang att blomma i hösten, som en remontantros, jag ska... öfverraskade ut; peka fingret, skratta, och gå sin väg.)
TEKLA (gör sig lös). (Två RESANDE DAMER synas i verandadörren; se
Hvem var där?
GUSTAF (likgiltigt).
Det var några resande!
Du tar min själ.
Och ger dig min i stället!
Du har ingen själ för resten, det är bara en synvilla!
Du har ett sätt att säga oartigheter, så att man inte blir ond på dig!
Det är därför att du känner det jag har första inteckningen! -- Säg nu.
När -- och -- hvar?
92 ------------------------------------------------ TEKLA.
Det är synd om honom!
Han älskar mig visst ännu, och jag vill inte göra mera ondt!
Han älskar dig inte!
Vill du ha bevis?
Hur ska du kunna skaffa det?
GUSTAF (tar upp bitarne af fotografien från golfvet).
Se själf! TEKLA.
Där ser du själf! -- Alltså: när? och hvar?
Hvilken falsk usling!
Han reser i kväll med åttabåten!
Klockan nio!
(Buller i rummet till höger.)
Hvem bor där inne, som för ett sådant väsen?
93 ------------------------------------------------ GUSTAF (går till nyckelhålet).
Vi ska se efter! -- Där ligger ett kullslaget divansbord och en krossad vattenkaraffin!
Kanske de har låst in en hund! -- Alltså klockan nio! TEKLA.
Det är sagdt!
Må han skylla sig själf! -- Tänk en sådan falskhet, och af honom som predikat sannfärdighet, och som har lärt mig att tala sanning! -- Men vänta nu... hur var det! -- Han tog emot mig nästan ovänligt -- kom inte ner till bryggan -- och så -- och så sa han något om ynglingarne på ångbåten, som jag inte låtsades fatta -- men hur kunde han veta det?
-- Vänta nu -- och så filosoferade han om kvinnan -- och så spökade du för honom -- och så talade han om att han skulle bli skulptör, för det var nutidens konst -- alldeles som du spekulerade ut det förr i världen! GUSTAF.
Nej, verkligen! TEKLA.
Nej, verkligen! -- Ah! nu förstår jag!
Nu börjar jag inse hvilken förfärlig niding du är!
Du har varit här och rifvit ihjäl honom!
Syskonen eller Hattarnas och mössornas sista strid
SYSKONEN ELLER
HATTARNAS
MÖSSORNAS
SISTA STRID. SKÅDESPEL I FEM AKTER.
Uppförd på Kongl.
Linköping, C. F.
Ridderstad, 1849.
KONUNG GUSTAF III. C. F.
SCHEFFER, Riksråd.
CONSTANS, hans dotter. A.
LÖFVENSTRÅLE, Syskon. B.
LÖFVENSTRÅLE, GEORGETTE LÖFVENSTRÅLE, HÖPPENER, Assessor.
LILJEBORG. HAGELSKÖLD. C.
LÖFVENSTRÅLE, kusin till A. och B.
Löfvenstråle.
HUMMER, Sekreter.
Hattar och Mössor.
En Spelare.
Kammartjenare och Betjenter.
En Kammarmamsell.
Arbetsfolk, o. s. v.
Omständigheter hindrade förf. att öfvervara detta skådespels inöfvande och uppförande på den Kongl. theatern.
Han har således icke varit i tillfälle att sjelf bedöma detsamma, återgifvet med alla de medel, som skådespelarekonsten äger, och hvarigenom först ett skådespel blifver, uti egentlig mening, dramatiskt lefvande.
Allmänhetens dom har emedlertid fallit.
En sann kritik är litteraturens samvete.
Dess tillfredsställelse eller förebråelse stärker och stadfäster konstens idkare i det sanna, sköna och goda.
Samvetet är alltid rättvist.
Det är också rättvisan, som upprätthåller kritikens högre värde, dess med konsten beslägtade odödliga betydelse.
Det bör ej kunna betviflas, att den uttalade domen hvilar på sådan grund.
Man har laggt detta stycke till last, att Georgette, efter en kort tid, ehuru under förändrade förhållanden, ej mera igenkännes af sin äldre broder, A. Löfvenstråle.
Förf:s afsigt är ej att söka vederlägga denna anmärkning, eller försvara sig emot den, men han tror sig likväl böra angifva de orsaker, som föranledde honom att antaga en sådan maskering såsom möjlig.
Georgettes far har nyss blifvit begrafven.
Den aristokratiska familje-cirkel, som gemenligen begränsas af andefattig convenans och torr etikett, har sprungit sönder.
Hvad fri, sjelfständig, på egen grund och till eget mål sträfvande
utveckling i själ och hjerta betyda, känner hon icke.
Hon är en drifhusplanta, som ej ännu lefvat i den fria naturen.
Hon har lärt sig att lita på alla andra, endast icke på sig sjelf.
Känslan af den nyss lidna förlusten nedtynger henne dessutom, då hon uppträder, med bördan af en djup dotterlig sorg.
På en gång väckes hennes inre af den våldsamma brytningen mellan bröderne; ögonblickets magt hänför henne och, utan att hinna betänka sitt läge, utkastas hon nu i verlden, hvars skiftesrika, stora lif hon hitintills knappast anat.
Skådespelarekonstens genius tager henne likväl snart under sitt skydd och leder henne fram till sitt altare.
Här klarnar lifvet omkring henne, här utvecklar sig hennes själ till sjelfständighet, och hennes hjerta vaknar till medvetande af sin hitintills blott såsom en matt dröm anade kraft.
Detta nya läge, understödt och fullkomnadt af skådespelarekonstens och det fina qvinliga koketteriets resurser, förändrar icke formerna i hennes ansigte, men ger dem en karakter, ett uttryck, ett lif, en glans, en skönhet, vida olik hvad som hitintills uttryckte sig i dem.
Löfvenstråles aristokratiska ställning måste också afvisa ifrån honom hvarje misstanka, att hans syster är skådespelerska.
Den politiska egoisten tänkte alltid ... endast på sig sjelf.
Om sina medsyskon brydde han sig föga eller intet.
Georgette erinrade han sig, från den stund hon lemnade hans hus, ej förr, än politiken -- gjorde henne vigtig för honom.
Egoismen i sjelfva hans kärlek fullkomnar hans förblindelse.
Om förhållandet i sig sjelft icke är onaturligt; bör det ej heller vara omöjligt att distingeradt återgifva det på scenen.
FÖRSTA AKTEN. (Ett väl möbleradt rum, upplyst af ljuskronor.
På ena sidan står en soffa.
I fonden flera bord med kort, tärningar och bålar.
Fonddörrarne äro öppna, och galleriet utanföre upplyst.
På scenen befinner sig A., B. och C. Löfvenstråle, Hagelsköld och Liljeborg m. fl. Alla äro försedde med glas, utom B.
Löfvenstråle, som står lutad mot en pelare i fonden, försänkt i betraktelser.
I efterföljande chör deltaga hvarken han eller A.
Löfvenstråle.)
Vi dansa, vi sjunga, vi dricka, Och klappa hvar rodnande flicka!
Vi spela, vi skratta, vi rumla, Från nöje till nöje vi tumla!
Hurra, hurra!
(De klinga med hvarandra och tömma sina glas.)
Jag är rusig af förtjusning.
Ah, hvad man kan ha' lustigt, då man är ung och har litet champagne i sin blod.
Viljen J höra en liten historia -- bara en liten historia, en förbannadt lustig historia, skall jag säga.
Hur fan var det nu?
Jo, det var en gång --jag kommer ej i håg nu när det var; men det är detsamma...
Vidare, vidare!
FLERE. C.
LÖFVENSTRÅLE.
HAGELSKÖLD. CHÖR.
2 HAGELSKÖLD.
Tyst, kamrater!
Inga historier nu.
Vi tillhöra sjelfva historien: minutens tokroliga historia.
Det finns intet vidare -- i verlden.
Leben und leben lassen!
Du är mig just en rigtig kurre, bror Hagelsköld; jag är blott en tok, jag.
Tyst, mina herrar, tyst!
Historien, historien!
HAGELSKÖLD.
Den är så förbannadt rolig min historia, att det är rigtigt synd att jag ej får tala om den i fred; ni kan ej tro så rolig den är.
Jag har många gånger skrattat ihjäl mig åt den.
Den ene sa' till den andre,-- hur fan var det nu han sa' -- det var så besatt qvickt, som han yttrade sig -- tyst ska' ni få höra (han skrattar) -- men det är detsamma.
Det var svaret, som egenteligen var så förbaskade roligt.
Svaret, svaret!
FLERE.
Det ska' ni ordentligt skratta er till döds åt.
Han svarade -- ha, ha, ha! -- tyst nu ska' ni få höra.
"Vi dansa, vi sjunga, vi dricka!"
HAGELSKÖLD (sjunger). C.
Hur tusan var det nu, som han sade; men det är detsamma.
"Vi klappa hvar rodnande flicka!"
"Vi spela, vi skratta, vi rumla!"
Mina Herrar! A.
3 LILJEBORG.
Vår värd vill tala!
J finnen min fest lyckad, det glädjer mig.
Men nöjet är ett grönskande träd, under hvars glittrande, skiftande blad allvaret knyter sin frugt.
Jag ämnar mig snart till Stockholm.
Kan jag der lita på er i allvarliga, fosterländska bedrifter, liksom här i nöjets.
Du tillhör mösspartiet.
LILJEBORG.
A. LÖFVENSTRÅLE.
Mina tänkesätt äro inga hemligheter.
Jag är en hatt.
Låtom oss blifva vänner.
Vänskap är ett, politik ett annat.
I det första fallet räcker jag dig min hand, i det sednare, drar jag den tillbaka.
Ske, som du vill.
Men er andre; kan jag lita på er?
Vi tillhöra dig.
HAGELSRÖLD.
HAGELSKÖLD. A.
Fatten glasen, dessa kristall-liljor med smala stänglar, i hvilkas kalkar glädjens ljufvaste morgondagg perlar.
En skål för bror Löfvenstråle, en skål för vår värd, vår förträfflige värd!
(Betjenterna kringbära glas och bjuda härunder äfnen B.
Löfvenstråle ett; han skjuter brickan ifrån sig.)
Bort med brickan.
Jag dricker intet.
LÖFVENSTRÅLE (till A.
Löfvenstråle).
HAGELSKÖLD (utan att märka från hvilken det afvisande svaret kom).
Hvem vågar neka att dricka med sin värd?
Djerfves han träda fram och se mig i ansigtet, skall jag med kraften af min kända vältalighet lära honom dricka.
Det vågar han.
LÖFVENSTRÅLE (träder fram). A.
LÖFVENSTRÅLE (afsides).
Åter en förolämpning af honom!
Kan du också lida det der?
Jag skulle kunna tala om en historia, jag -- men det är detsamma det.
Vill du ej tömma en skål för din bror, för din och vår värd?
Nej! B.
LÖFVEINSTRÅLE (afsides till A.
Du måste det.
Försök att tvinga mig.
(Man hör dansmusik från de inre rummen.)
Musiken klingar.
Låtom oss skynda till dansen.
Damerna vänta.
Skål broder!
(De klinga med A.
Löfvenstråle; hvarefter de hasta ut.)
ALLA. A.
5 Andra Scenen. B.
LÖFVENSTRÅLE. C. LÖFVENSTRÅLE. EN SPELARE.
Skall det vara ett parti?
Kom, jag skall på samma gång tala om för dig en historia, en förbannadt rolig historia.
Kom, kom!
(De gå till spelbordet, och börja att spela.) B. LÖFVENSTRÅLE. C.
LÖFVENSTRÅLE (till Spelaren).
Hvad denna bullrande, vilda bankett grämer mig.
Knappast har min vördade fader hunnit kallna, förrän arfvingen af hela hans förmögenhet jublar bland festliga fröjder.
Sexor all! C.
LÖFVENSTRÅLE. B.
Ingen saknad, ingen tacksamhet.
Med döden kommer ej sorgen, utan den försvinner.
Stoftet hinner ej kallna, förrän minnet är sin kos.
Med liket bortbär man ur huset äfven kärleken.
Egoismen utbränner de ädlaste känslorna i våra hjertan.
Klappar man på ett sådant bröst, får man intet svar.
Sorgen är en tår i ögat; ur den rikes, den lyckliges, faller den efter ett ögonblick: i den fattiges öga glänser den hela lifvet. C.
LÖFVENSTRÅLE (närmar sig B.
Denna fest förargar dig.
Vore jag i ditt ställe -- å -- jag -- jag -- jag kunde tala om en historia jag, att håret skulle resa sig på ditt hufvud -- men -- det är detsamma det -- mig rör det icke.
Nej Gudbevars.
(Han återvänder till spelbordet.) B.
I en boning, der sorgmusiken så nyss tonade, ljuda nu dansmusikens glada hvirflar.
Det är lättsinnighetens och dårskapens tanklösa lek på en nyss igenkastad graf.
Huru orättvist är icke samhället.
Med magten af en onaturlig lag tillintetgör det naturens: söner af samma hjertan, barn af samma föräldrakärlek ger naturen rättighet till lika omvårdnad, samma fördelar, enahanda rätt.
6 hyenan biter ej ihjäl den ena ungen, för att föda den andra, men skiftar emellan dem lika prof af kärlek; och, utrustade med samma kapital af krafter, lemna de slutligen sitt bo.
Allt hvad mina förfäder förvärfvat öfverlåter deremot samhället i min brors hand, och jag bortstötes såsom ett föraktadt, ett fattigt, uselt frillobarn.
Är det kanske på det fattigdomen icke skall dö bort?
Då är den naturrätt, som sitter på banditens dolk, ärligare: med den får man åtminstone kämpa om sina fördelar.
Stiger jag ned i den uslaste koja, skiftar föräldrakärleken det sämsta, trasigaste plagg lika mellan sina barn; det är blott bland de såkallade bättre, som den äldste sonen föddes till palatsernas rikedomar, och de öfriga att dö i backstugorna; den förre att deltaga i landets angelägenheter, lysa i prakt, lefva i rikedom, njuta af lifvets alla håfvor; och den andre att kämpa sig fram, med nöd, armod och elände. C.
LÖFVENSTRÅLE (nalkas B.
Ve öfver fideikommissförfattningen! (Afsides.)
Snart hoppas jag att minan skall springa.
Ett parti till!
SPELAREN.
Aktning och ära förtjena blott de, hvilkas värde hvilar på det fasta lagret af personlig förtjenst och medborgerlig dygd.
Den yngste sonen kan deri vara den förste, och den äldste sonen den yngste.
Försynen skiftar ofta sina rikedomar annorlunda än samhället.
Nu äro båda mogna.
(Går ut, Spelaren följer.) Tredje Scenen.
I hvarje samhälle fortgår en oupphörlig strid.
Att ingripa i den, att med förstånd och vishet kämpa under det ädlas och rättas fana, egnar mannen.
Det namn, man på sådant sätt förvärfvar, skakar ingen storm ned från häfdernas ättarträd.
B.LÖFVENSTRÅLE. C. LÖFVENSRTÅLE (afsides).
7 Fjerde Scenen.
LÖFVENSTRÅLE. A.
En stund derefter C. LÖFVENSTRÅLE.
Min herr bror.
Hvad befalles? (C
Löfvenstråle inkommer.
Han stannar en stund på tröskeln, och beger sig derefter till spelbordet.)
Du har förolämpat mig. A.
Du har förolämpat vår fars minne.
Jag är fri i mina handlingar.
Jag är fri i mitt omdöme.
Du nekade att tömma ett glas för mig.
Den, som förglömmer sina pligter, dricker jag icke med.
Du är djerf. A.
Jag är upprigtig.
Glöm icke bort, att du är beroende af mig.
Beroende?
Ah, der hafva vi den rike mannen, som tussar hundarne på Lazarus.
Du äter af mitt bröd, och dricker af mitt vin.
8 B.
Himmel och afgrund!
Du måste icke förstå, af hvars bröd vi äta, af hvars vin vi dricka?
Nådehjon! A.
Rättvise himmel, denna förolämpning skall icke ohämnad befläcka mig.
Försvara dig!
(Han störtar emot sin bror med höjd näfve; men hejdar sig.)
Må heldre min arm afhuggas, än höjas mot dig, som hvilat under samma modershjerta, som jag.
Du har kallat mig nådehjon.
Jag är ett nådehjon, då jag tanklöst nog har dröjt i detta hus, i ditt hus.
Nådehjon! gadden träffade här (Han rifver upp rocken.) här, förstår du, det är här, som hjertat sitter.
Ha, ha, ha, nådehjon!
Jag skall lemna dessa salar.
De hafva redan inramlat till ruiner i mitt hjerta.
Sexor all!
Ett lyckligt kast. C.
LÖFVENSTRÅLE (kastar tärningarne).
GEORGETTE LÖFVENSTRÅLE.
Hvad är här å färde?
GEORGETTE.
Alldeles ingenting!
När den lycklige, den rike, den ende arftagande sonen halfrusig skrattar och jublar vid sin fars nyss igenkastade grift, -- säger han: det är intet, alldeles ingenting.
När han med hånande ord tillintetgör sin ende yngre, arflöse, fattige broders sista, sköna, föreställning, förstör för honom de inbillningar, hvarmed hans stolthet ännu smyckar sig, och visar honom den tiggaredrägt, hvarmed samhällets orättvisa utrustat honom -- säger han: det är intet, alldeles ingenting.
När han söndersliter tvänne bröders hjertan, och kastar bort det ena på hinsidan svaljet af en bottenlös förolämpning -- säger han: det är
9 intet, alldeles ingenting.
Eviga natur, du blef också skapad af intet.
Intet, det är just det rätta ordet.
Himmel och helfvete äro skapade af ... himmel och helfvete ... men allt deremellan, du och jag, vi tre äro skapade af intet.
Af intet blef allt och af allt skall det blifva intet.
Ja, syster, här har intet skett.
(Han börjar vandra oroligt fram och tillbaka.)
Lemna oss. A.
LÖFVENSTRÅLE (till Georgette).
Jag lemnar er icke i detta upprörda tillstånd.
Äfven du trotsar mig. A.
Hvarför gifva min kärlek till er båda ett sådant namn?
Jag har sagt, att du skall lemna oss: lyd!
Denna röst, denna blick?
GEORGETTE. A.
Det är tid att hvar och en intager sin rätta plats här.
Jag vill vara herre i mitt hus.
Ditt hus?
-- Och jag och min bror?
Ega -- intet.
GEORGETTE (med förundran).
LÖFVENSTRÅLE (fattar sin systers hand).
Var stolt, Georgette! öfver vår rikedom.
Vi ega det, hvaraf Herran skapade en skön verld: intet; han eger blott det, som den slemma vinningslystnaden dagligen gör allt mera och mera till en karrikatyr af det syftemål, hvartill det ämnades.
Den, som har intet -- kan komma till mycket; den, som har mycket -- kan blott komma till intet.
Var stolt, syster, öfver vårt fäderne-arf.
10 GEORGETTE. B.
LÖFVENSTRÅLE (pekande på A. Löfvenstråle).
När han föddes, föddes den enväldige herrskaren i detta hus.
När du och jag föddes, föddes två uppassare åt honom.
Jag har fått min orlofsedel.
Kom syster och låt mig det återstående ögonblicket få vara tillsammans med dig.
Du skulle lemna oss?
Ja! B.
Du skulle lemna mig?
Och detta vill din bror...?
(Hon pekar på A. Löfvenstråle.) B. LÖFVENSTRÅLE.
GEORGETTE (till A.
Du tiger.
Skulle du i oss se något annat än kära, tillgifna syskon, som du älskar, och af hvilkä du älskas?
Samma modershand har smekt oss, samma modersknä gungat oss, samma modersläppar kysst oss och samma moders välsignelse hvilar öfver våra hufvuden.
Du kan ej blifva främmande för våra önskningar, kall för vår kärlek, likgiltig för vår lycka, ovänlig emot oss.
Hvad bryr jag mig om hvem som rår om det här huset eller dessa saker.
Nej! jag vill blott ega någon liten del i ditt hjerta.
Det är icke jag, som skall återtaga hvad jag sagt, det är min bror.
Gerna uppoffrar jag mig för er båda, ty jag har behof af att älskas af er båda.
Om ej för er egen skull, A. LÖFVENSTRÅLE.
11 välan, så för min skull, för er enda systers skull, räcken hvarandra händerna och blifven vänner igen.
Hvad ett ord förbrutit, kan ett handslag försona.
Låt mig lägga era händer tillhopa.
Nej! A.
GEORGETTE (fattar B.
Löfvenstråle i handen och för honom ät sidan).
Ett enda ord.
Du älskar ju, varmt, glödande? B.
Och känner icke, vill du säga, den jag älskar, vet icke hennes namn, hvem hon är, ah!
Du älskar med en berusad själs hela kraft.
Nåväl, vid din kärlek, ber jag dig .... räck din bror en försonlig hand! B.
LÖFVENSTRÅLE (går beslutsamt till sin bror).
Icke ännu, min herr bror.
Mellan våra förhållanden måste först en rågång uppdragas.
Jag känner min plats här, känn du också din.
Inser du den ej, så läs lagen.
Två herrar i ett hus är en för mycket; och jag låter ej dethronisera mig.
Kom syster!
Min bror! B.
GEORGETTE (till Å.
Löfvenstråle). A.
Jag är familjens hufvudman.
Din stämma är varm, är eldig, men elden må smälta vaxet; klippan smälter den icke.
Elden smälter ej klippan: en eld finns, som förkrossar den: blixten. B.
12 A. LÖFVENSTRÅLE.
Men om äfven Sveriges fjällar störta, står Sveriges lag qvar.
Förr än Sveriges fjällar störta, ha' de lagar, som ej grunda sig på rättvisa, störtat.
Bort från min åsyn.
Det är icke mig du trotsar, utan våra förfäder.
(Musiken tystnar.)
Onaturlige bror!
Jagar du honom så bort från ditt hus?
Går det så lätt att slita broderskärlekens band; då kan det ej heller vara svårt att skaka af sig dem, som fästat våra hjertan tillhopa.
En flicka kan vara lika stolt, som en karl.
Gerna tager jag en gåfva af den, som älskar mig -- men af den, som jag ej aktar -- intet.
Äfven jag lemnar dig.
Jag följer heldre min fattiga, från hemmet förjagade bror, än jag stannar -- der kärlek och mildhet saknas.
Du följer mig.
Då är jag rikare än min bror.
Kom! om en timma resa vi.
(De aflägsna sig.
Löfvenstråle vandrar fram och åter på golfvet.)
Huru jag har berättat mina historier, så lär det här väl bli en historia af till slutet.
Familjen är nu sprängd: fortsättning en annan gång.
LÖFVENSTRÅLE. C. LÖFVENSTRÅLE.
LILJEBORG. HAGELSKÖLD med flere.
De sednare inkomma sjungande.
(De fatta glasen.)
CHÖR. C.
LÖFVENSTRÅLE (afsides). B.
13 HAGELSKÖLD.
Vi lefva af champagne, kärlek och musik.
Ah, jag ville dö dansande, valsande med en af jordens englar i mina armar.
Låtom oss dricka!
Hvad fan är det åt dig?
Du ser så mulen och dyster ut, som ett åskväder.
Har något obehagligt passerat?
(Be omringa A.
Jag -- jag -- jag -- A.
LILJEBORG (till A.
Ni minnas hur Cain slog ihjäl -- hvad var det han hette nu -- men lika mycket -- det hör ej egenteligen till saken det -- kort och godt -- ni minnas hur Cain slog ihjäl bror sin med en benknota.
Det är nu återigen en benknota, som varit framme; men ta mig haken har icke bror Löfvenstråle rätt han, för nog var det orätt af brodern ändå att ej vilja dricka ett glas med honom.
Kära du, nå, nå, nå... A.
LÖFVENSTRÅLE (till C.
Blif ej ond för det, kära du.
Men jag håller alltid med rättvisan, det vet du ju af gammalt.
Jag skulle kunna tala om för er en historia i det fallet, som är förbannadt rolig.
Jag var häromdagen -- ja, jag minnes ej rigtigt hvar det var nu -- men man skrattade åt mig, så att jag ordentligt mådde illa.
Jag minnes ändå så väl -- huru tusan var det nu -- men det är detsamma det.
Säkert är att bror Löfvenstråle nu har rätt, och det så mycket mera, som jag erinrar mig hvad salig
Fältmarskalken -- ja, jag har glömt bort namnet -- men det är alldeles likgiltigt -- han sade emellertid -- tyst, ska' ni straxt få höra det -- det var ett förbaskadt bra uttryck, rigtigt passande här -- han sa' -- ah -- om ni bara kunde påminna mig huru det var, skulle jag genast säga det.
Nej, nej -- men det är detsamma det.
Låtom oss dricka ett glas med vår värd -- Klang hederspacha!
Klang oefterhärmliga oegennytta!
Om du varit född för årtusenden sedan, hade du setat på HAGELSKÖLD (till A.
C. LÖFVENSTRÅLE.
14 Olympens thron; men, i stället för en blixt, hade du haft ett champagneglas i din hand.
Klang Olympos!
(De dricka.
En Betjent inkommer.) Sjunde Scenen.
DE FÖRRE. EN BETJENT.
En resande, Herr Grefve! BETJENTEN.
En resande?
Bed honom stiga in. (Betjenten öppnar dörren.
Höppener inträder.) Åttonde Scenen.
HÖPPENER. A.
LÖFVENSTRÅLE går emot honom.
Min herre är Grefve Löfvenstråle?
Till er tjenst, min herre.
HÖPPENER.
Mitt namn är Höppener.
Höppener?
FLERE. A.
Assessorn?
Publicisten?
Författaren?
Ni, som 1751 körde Franska Ambassadörens båda skrifvare ur ert expeditionsrum, derföre att de höllo på att afskrifva en hop ministeriella bref?
Det var ett förräderi mot Sveriges intresse.
15 LILJEBORG.
Ni ådrog er en blodig affär derför.
Som var blodigare för mina motståndare.
Det var ni, som 1756 författade en relation om Franska subsidie-medlen?
Alldeles det.
Det var ni, som höll på att bli mördad af Lojoliten Dartil?
Dartil tackade sin Gud, att han kom helskinnad unLILJEBORG. HÖPPENER.