Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom de senare aflägsnas och oskadliggöres icke dammet, utan upphvirf- las i luften, där det på nytt kan börja sin in- verkan på våra andedräktsorgan.
Det är hälsosamt att ofta och grundligt rengöra boningsrummen.
Renlighet är en mycket vik- tig dietetisk dygd och absolut nödvändig för att bibehålla en stark hälsa.
Det är hälsosamt att välja lätta och ljusa gardiner i rummen.
Människorna behöfva lika väl som växterna solljus och luft.
Det är hälsosamt att om sommaren vid godt väder sofva i det fria.
Hur välgörande den friska luften verkar, ser man vid olika luftkuranstal- ter, som betrakta sömnen i det fria som en hufvudfaktor för hälsan.
Det är hälsosamt att taga solbad.
Dessas läkekraft — tyvärr ännu för föga skattad — skall sär- skildt för blodfattiga vara rent af öfverraskande.
Vid nervåkommor verka de ej mindre gynn- samt.
et var ej vid den tid, då löfvet faller, blomman vissnar och dimman sveper allt i sitt fuktgrå flor.
Det var icke höst, fast det ju onekligen skulle passat för stäm- ningen.
Det var vid den tid, då naturen firar högtidsfest med ljus och blommor och bjuder på en bägare af öfversvallande fröjd, beru- sande för allt, som andas och lefver och har sin varelse.
Det var för att yttra sig kort och prosaiskt en torsdagskväll i början af juni.
V i sutto i kaprifoliebersån, han och jag.
Han såg mer än vanligt uttråkad ut och kunde inte finna på något annat att tala om än literaturen: Sigurds sista bok.
Och vi hade icke träffats på en hel månad!
Åh, jag hade minsann annat att tänka på än » Komministern i Kvisslinge »; jag var fast besluten att säga det afgörande ordet och låta bandet brista, det där bandet, som nu tryckte honom så hårdt och lade så vanstäl- lande veck på hans vackra panna.
Det där bandet, hvilket poeterna under- stundom kalla för ett rosenband.
Men det föll sig inte så lätt att börja.
V i hade varit förlofvade i fem år, och just nu hade han fått en plats, så att han kunde gifta sig.
Jag nästan skämdes smått å hans vägnar.
Jag hade funderat på att skicka honom ringen i ett kortfattadt bref, men så öfvergaf jag den tanken, ty jag kände, att nu i sista ögonblicket måste j a g tala ut, och han skulle ärligt veta, att han inte fick ett brustet hjärta i korgen.
» Hör du Klas, » sade jag således, då vi
IDUN 116 sutto i kaprifoliedoften den vackra junikväl- len, » nu bry vi oss icke om några roman- hjältar vidare, jag har läst både boken och rescensionerna; nu tala vi om någonting som är intressantare. » » Och det v o r e?
» undrade han i trött ton.
» Vi tala om oss själfva, » ifyllde jag lugnt.
» Oss själfva, » upprepade han och kastade hufvudet tillbaka med ett litet klanglöst skratt; » det var ett bra utslitet ämne. » » Gud ske lof, att vi inte äro gifta, » tänkte iag, » gudskelof att det kan bli slut utan för många ceremonier. » Men han var iote tankeläsare, han gaf mig en nästan medlidsam blick, då han sade: » Nå grip då in i det intressanta ämnet; hvilken af oss två är mest värd att tala om, tror du; hvilken pkall vara nummer ett? » » Där skall hvarken finnas nummer ett el- ler nummer två, » svarade jag utan omsvep, » vi skola göra gemensam sak.
Jag försäk- rar dig, Klas, att jag talar lika mycket i ditt som i mitt intresse, då jag nu allvarligt sä- ger: låtom oss skiljas / » Öfverraskningen gjorde honom orörlig för några minuter, sedan började han nervöst borsta några osynliga dammkorn från rock- ärmen.
» Är det verkligen din mening att upplösa vår förbindelse, » frågade han med en ton, som icke längre släpade på lifsledan, utan var ödmjukt förlägen som en afbasad skol- pojkes; » jag förstår dig inte riktigt, jag.
» » Inte trodde jag annars, att jag uttryckte mig så otydligt, » fortfor jag bestämdt.
» Jo, det är verkligen min mening att upplösa vår förbindelse, och här har du ringen. » Och utan vidare resonnemaDg vred jag af mig den gyllene bojan och lade den midt framför honom på stenbordet.
» Se så, uu slipper du att gå som en martyr längre, me- dan man hviskar bakom dig: ' Stackare, han har tröttnat, det syns nog, men han slår inte upp, ty han är en så genomhederlig karl '. » Det var fult sagdt.
Jag kunde mycket väl ha varit sann, utan att vara bitter.
Men jag talar nu om alltsamman, som det är, och sitter ej och förgyller upp mig själf.
» Hederlig karl, » utbrast han stucken och befattade sig ej längre med de osynliga damm- kornen.
» Hvad i all världen har jag nu gjort, efter jag skall behandlas så? » » Hvad du har gjort!
Å h, du har ingen- ting gjort, som är ' att tala om.
Det är bara jag, jag som har älskat — en annan. » Jag uttalade orden med skarp tonvikt.
Han hade suttit och lekt med ringen, men nu släppte han den, så att den rullade in bland de slingrande kaprifolierna.
» Ja, bry dig inte om att söka den nu, » sade jag, » du hittar den nog sedan; låt oss nu få slut på det här.
D u hörde ju mina ord?
» » Ja, du sade, att du älskade en annan. » » Alldeles riktigt.
Han påminde mycket om dig, han hade ditt regelbundna ansikte, ditt buckliga hår, dina bruna ögon, din ståt- liga figur, ditt eleganta umgängesskick.
Men för resten får jag säga, att han var dig bra olika. » » Tackar mjukast, » sade han och bet sig i mustaschen.
» Nej, låtom oss ej ta saken så, » utbrast jag, samlande all min styrka i en god före- sats.
» V i skiljas som tvänne ärliga männi- skor, som säga hvarandra: hvarför, utan att peppra in ordet, så att det bränner oss själfva på tungan.
Jag säger uppriktigt utan groll: jag kommer ej att sörja öfver skiljsmessan, jag kommer ej att sakna dig, ej att begråta dig, du blir inte som död för mig.
Nej, du blir såsom en, den där aldrig funnits till.
Märk än engång: jag älskade dig ej sådan du är, utan sådan jag trodde dig vara. » Han satt och såg ned med rynkade ögon- bryn och ett misslyckadt försök att se iro- nisk ut.
» Hvarför skall jag vara fullkom- lig, jag mer än alla andra, » kom det slut- ligen i låg, misslynt ton.
Situationens skiftning slog mig.
Hans sinne, nyss så svällande af galla och öfver- mod, tycktes plötsligt ha sjunkit ihop och famla efter en lam ursäkt.
Jag har en stark dragning till det humoristiska, jag kände det i mungiporna, hur allvarligt än orden föllo.
» Nå ja, jag fordrade kanske för mycket, men så trodde jag ju, att vår kärlek var en upphöjd kraft, som skulle ledsaga oss genom lifvet och småningom lyfta oss uppåt.
Jag trodde, att den hade något af oförgänglighet hos sig, och så var den intet annat än en sländ-dröm, som varade för en dag. » «Du är romaneska, » mumlade han » det kan icke vara detsamma i lifvet som i böc- kerna.
» » Jag är inte romanesk, » svarade jag, » jag ser dig ej genom något rosenskimmer, men jag ser i dig heller inte någon svart bof.
Du är bara feg och har svårt för att tala rent språk.
Klas, du har ju sagt mig det hundra gånger i förtäckta ord! » » Hvad har jag sagt? » » Att du har tröttnat.
Det är ju ofta fal- let med de långa förlofningarna.
På patri- arkernas tid betydde sju år detsamma som några få dagar, men vi lefva i en annan tid.
Vi se hvad fem år åstadkommit: söndring i stället för förening, tillbakagång i stället for framsteg.
Jag vet, att det finnes en kärlek, en stor, sann känsla, kring hvilken tidens olika skiften sluta sig stärkande och stöd- jande likt årsringarne kring stammen, men jag vet äfven, att det finns en annan, som så småningom mister lifsmärgen och tynar bort.
Vår kärlek hörde till den sista sorten — kan du neka till det? » Han teg, mol teg.
Jag hade velat tala Ja, jag fick minsann tala!
» Jag medger, att du är i en tråkig klämma.
Du vill inte segla in i den äktenskapliga ham- nen, men ej heller utsätta dig för en storm af klander.
Storm — hvilket kraftuttryck, hvilken öfverdrift i uppfattningen!
Anse det för hvad det är, en tillfällig störtskur, några förbisnuddande hagelkorn.
Hvad gör det, om de prata litet mer än vanligt om oss här i Kråkvinkel.
Det blir snart något annat. » » Jag har verkligen inte velat ge anledning till prat, » sade han och såg envist ned.
» Jag har verkligen velat handla som en hederlig man. » » Hederlig man, » repeterade jag förargad, » se där fick jag mina ord igen.
Å r det he- derligt att gå i brudstol som en offerbock, hederligt att stå och gäckas med Gud och lofva det man aldrig kan och kanske icke engång vill hålla, hederligt att förbittra en annan människas lif, ty hvad blefve lifvet för mig, om jag nu inte tänker på d i g?
» » Hvarför skulle det inte kunna bli bra? » » Bra, — åh, att du inte känner mig bättre.
Jag vet, att det finnes kvinnor, som kunna haka sig fast vid en man, som tröttnat vid dem, kvinnor som kunna pocka på härden, fast elden är utbrunnen, kunna fasa för att gamla flickor, men däremot icke för att bli olyckliga hustrur.
Jag hör inte till dem. » 1893 » Jag är i sanning öfverraskad, » mumlade han och vred långsamt af sig ringen.
» Du har verkligen rätt: jag känner dig inte. » Nej.
Han tyckte väl, att jag borde sucka och snyfta och anklaga mig själf för bri- stande förmåga att bibehålla en ädel mans kärlek.
Jag skulle vara en hängsjuk ranka, fåfängt klängande efter tröst, ett bräckligt käril, flödande öfver af gråt och öm saknad.
Nej, jag tackar, jag kände mig vara fullt ut lika god människa som han.
Resultatet a f Muns " ehicagotäfling. "
Efter ett mödosamt sända omsorgsfullt granskande och täflingslistorna har nu redaktör och rektor Emil Vid att tveksamma pröfning såsom fall få med K.
E. Palmgren och på grundlig fällt sitt granskningsarbetet förmånen foster- i förening Hammarlund, samvetsgrann slag.
i ordet redaktionen prisnämnden, in- med svenska ord, bil- dade af de tio bokstäfverna land, synnerligen af de tusentals ut- ha vi språklig hänvända haft auktoritet oss till i lektor N. Linder.
Det utfästa deponerade Ett och hos notarius tusen en två hundra (1200) resa och fram Chicagouts har enhälligt fröken tog Stina gen åter för till tälI ningen Bengtsson, insända 17,034 kronor tilldelats Vallhallauägen hvilkens publicus priset: Stockholm, n:r 93, lista ursprungligen ord, af hvilka vid upp- gransknin- godkänts ut.
oxxilsrixig 1 5, 0 0 0 Så fort den omfångsrika nit uppsättas, kommer korrekturläsas densamma Idun till samtliga Pristagarinnan hos redaktionen notarius det publicus beroende af ord.
segerlistan och tryckas, att som bilaga åtfölja uåra abonnenter.
äger nu oförtöfvadt utfå fullmakt lyfta hennes ytterligare hvartdera komma Stockholm den fyra beloppet, beslut att att pris till, att Idun finnes hos å 100 och blir besöka huru- kronor utdelas.
9 april Redaktionen Sen att för att hos eller icke besöka världsutställningen, vida hun- 1893. af med alla edra bekanta!
IDUN) 893 U7 åter ledde till m hand- och pigkammare med utgång till köket.
D e båda dörrarna till hö- ger ledde till två skilda sängkammare, af hvilka den bortersta innehafts af den ena systern, så länge båda voro i lifvet, men se- dan den äldsta dött, användes den som gäst- rum åt någon fattig släkting, som för längre man genom Vaxala tull i Upsala eller kortare tid bjudits ut att njuta af landt- y fortsätter den stora landsvägen framåt lifvet.
Sängkammaren åt gården innehades förbi Jälla, kommer man efter att un- nu af den efterlefvande systern, som äfven gefär en half fjärdingsväg ha färdats genom begagnade detta rum till sitt förmak, där hon en föga kuperad skogstrakt åter till en bör- tog emot sina grannars och vänners besök.
dig, men ganska prosaisk slätt.
I början af Där satt den vördnadsvärda gamla i en ba- densamma viker landsvägen af i rät vinkel, stant länstol, försedd med ett hemmaväfdt men i vinkelns hörn fortsätter i samma rikt- blått och hvitt lärftsöfverdrag, framför ett ning en smal byväg, som med en lindrig af- skrifbord vid fönstret, genom hvilket hou hade vikelse från den raka linien genom en liten rakt framför sig en långsträckt utsikt öfver by åter för till en fattig skogstrakt.
Men gården och landsvägen och kunde se alla, i alldeles rak linie från landsvägen fortsätter som följde den stora stråkvägen och med den en uppkörsväg till en mycket gammal sätes- gjorde den nyss omtalade vinkelsvängen, som gärd kallad Vester-Berga, för en sextio år förde vägen till landskapets nordostliga del sedan ännu af allmogen benämnd Fröken- och öfver Grisslehamn till Finland och Ryss- Berga, emedan den då länge bebotts af ett land.
I sin enkla, hemmaväfda klädning med par gamla adliga fröknar, och det är om en mössa på hufvudet, som såg ut som en lifvet på Berga den tiden, som det måhända nattmössa med långa band under hakan, kun- kan intressera nutidens fröknar att få höra de hon sålunda från sin länstol lika mycket ett cch annat.
Det är en förgången tids se- egna sin uppmärksamhet åt socknens tilldra- der och bruk i osminkade drag, som i denna gelser som åt sin ekonomi vid det framför länstolen vid fönstret placerade skrifbordet, skildring skola träda dem till mötes.
där hon hade sina räkenskapsböcker och alla De gamla fröknarnas far var den förste, handlingar, som rörde hennes landtbruk.
Ty som bar det adliga namnet Silfverstedt.
Han hon var en praktisk, duglig kvinna, som själf hette förut Kilstedt, var kommissarie i Läns- uuder sig endast hade en rättare jämte det banken, men erhöll sedan han blifvit adlad namn, nödiga antalet drängar och ladugårdspigor.
heder och värdighet af öfverceremonimästare.
Ehuru hon hade ett högt begrepp om sin Han var två gånger gift, och barnen samman- aristokratiska börd, som på mödernet sträckte räknade i båda äktenskapen voro till antalet sig längre tillbaka än på fädernet, och inte nio stycken.
A f dessa voro de båda yngsta gärna inlät sig i närmare umgänge med an- de gamla fröknarna på Berga, som den tiden dra än sina adliga vederlikar, var hon dock var ett äfven på kvinnolinien ärftligt fidei- på samma gång en hjärtegod kvinna, som kommiss.
Uppfostrade i stor tarflighet på gärna såg lyckliga och glada ansikten om- landet voro de ingalunda vana vid nöjen eller kring sig.
någon läckerhet i mat och dryck.
De kunde t. ex. med god smak om kvällarna dricka te I vår beskrifning skola vi nu också följa på torkade gullvifvor och därmed servera äf- samma ordning och först sysselsätta oss med ven sina gäster.
Den äldsta systern dog re- den praktiska sidan af gården och landthus- dan 1828, vid sextiotvå års ålder, men den hållningen.
När man körde gården uppför, yngsta lefde ända till 1845, och det är un- hade man till höger rättarens rum och dräng- der hennes tid, som denna skildring af lifvet kammaren med nödiga hyfvelbänkar m. m. på Berga rör sig, ehuru man med all sanno- och kom slutligen till en utkörsväg förbi likhet kan anta, att det inte undergått någon köksfönstret, som ledde till stallet och ladu- förändring, sedan de båda systrarna först slogo gården.
Den senare med dess tillbehör af sig ned därstädes.
spillning fortsatte sedan framför fröknarnas Fröken-Berga.
T a f l a från en förgången t i d.
F ö r Idun af Theodor Hagberg.
Genom en svarttjärad grind af enklaste beskaffenhet slapp man in genom den gärds- gård, som omslöt den nedre delen af gården.
Denna var lång och smal och bar ej så litet uppför öfver här och där uppskjutande sten- hällar till husets förstudörr.
Gården var för öfrigt inte sandad, utan beväxt med ett spar- samt gräs, öfver hvilket oregelbundet tram- I pade gångstigar ledde till de särskilda lä- genheter, som på båda sidorna omgåfvo går- den.
Väl hunnen in i förstun, befann man sig midt framför en dörr, hvars öfre del hade en glasruta, som dock innanför var försedd med ett grönt förhänge, som efter behag kun- de skjutas åt sidan.
Till venster i den lilla förstun hade man en dörr, som ledde till kö- ket, och äfven midt emot till höger en annan, men denna var alltid läst och begagnades sällan.
Genom den nyss nämnda glasdörren midt för ingången kom man in i salen, ett stort fyrkantigt rum, lågt i tak, med två låga fönster midt emot ingången, men fyra dörrar, två på tvärsidan till höger och två till vänster.
A f de båda till vänster var det närmaste, som ledde till köket, ingensatt, och framför densamma stod en klumpig gung- stol, öfverdragen med svart läder; den bortre Carl salsfönster, i hvilkas omedelbara grannskap regn och andra vattenflöden bildade en sam- ling af flytande materia, som till följd af sina ingalunda välluktande beståndsdelar knap- past kunde förtjäna namnet af en damm.
Det är därför bäst att vända tillbaka på utkörs- vägen förbi köket, förstun och den gamla frökens utkiksfönster för att på denna sida vandra gården utför.
I omedelbar förbindelse med hufvudbyggningen stodo nu strax bredvid fönstret ett visthus och en matbod och där dessa slutade en smal trätrappa, som under ett träskjul förde upp till ett litet, litet rum — man skulle nästan kunna kalla det för ett skatbo — där den släktkära gamla frö- ken för lifstiden mottagit en fattig, ändå äldre gumma, som var hennes halfsyster.
Äfven hon satt i en massiv länstol, men ur denna kom hon aldrig längre än i den bak- om länstolen befintliga sängen, dit hon blott med andras tillhjälp kunde förflytta sig.
Fram- för länstolen hade hon visserligen vid det lilla fönstret ett bord, men till någon annan sysselsättning än att sticka strumpor eller något annat stickverk var hon nu mera oför- mögen.
Desto mera var det för henne väl- kommet, om någon närmare eller fjärnare be- Johansons Möblerings-Affär, 45 Drottninggatan 40, 1 och 2 tr. Stor ibland utställning och försäljning af alla slags moderna Smyrna-Mattor och elegant.
samt Gardiner m. m. kant hos henne aflade ett kortare besök, då hon kunde få prata bort en stund om hvad som tilldragit sig vare sig fordom eller under den sista veckans lopp.
Gumman var inte!
som hennes halfsyster en gammal fröken, I utau bar titel af majorska och ett namn, | som, numera utdödt, går tillbaka ända till I hednatiden, och som är kändt af hvarje skol-: gosse, som läst vår svenska historia under medeltiden.
A f henne kunde följaktligen Carl Johan inte betraktas annat än som en upp- komling, men han hade j u ändå eröfrat Norge, och från Norge visste gumman visserligen att det kom mycket sill, men om Norge låg öster eller väster om Sverige, det hade hon visst aldrig haft klart för sig.
Men visiten hos majorskan får inte räcka för länge, utan vi vandra åter den rankiga trappan utför med tillhjälp af den väl be- höfliga ledstången och fortsätta vägen nedåt, som då för oss om hörnet af majorskans få- gelbo till en köksträdgård med krus- bärsbuskar, jordgubbar och blomsterland m. m. med ett så stort utrymme, att vår gäst- fria fröken där lät uppföra en envånings trä- byggnad, som kunde lämpa sig till en behag- lig sommarbostad för den ungdom af båda könen, som hon så gärna såg samlad om- kring sig.
Någon gång aflade hon äfven själf om sommaren ett besök i den närbelägna prest- gården eller på de större herresätena i sock- nen.
Hon åkte då i en gammalmodig, rätt tarflig trilla med lädersufflett, dragen af en allt annat än välryktad arbetshäst, som hon körde själf, men en af de yngre drängarne, en upptagen fader- och moderlös gosse, fick då kläda på sig en ljusblå rock, förfärdigad af den ull, som växt på hemfödda får, och försedd med gult livré.
Såsom ett slags be- tjänt hade han äfven på sitt sätt blifvit ad- lad, ty af sitt namn Edla hade hans matmor bildat namnet Edelberg, en sammansättning af Edla och Berga.
Han följde blott med för att öppna grindarna och ta hand om hästen vid de korta besök hon ofta gjorde, utan att låta trillan köras från gården och hästen spän- nas ifrån.
Ett undantag från dessa korta färder inom socknen tillät hon sig likväl, då hon en gång om året hälsade på sina be- kanta i Östuna.
För henne var nämligen denna socken ett jordiskt paradis, ty där bodde nästan endast högättade adelsmän.
Var det någon, som därifrån gjorde ett undantag, var det en kapten eller löjtnant, men så titu- lerades också den tiden alla militärer, äfven ofrälse löjtnanter, på bref och skriftliga hand- lingar för välborna.
Tänk hvad tiden sedan dess har försämrats.
De båda systrarna på Berga hvila nu i sam- ma graf under en stor, prydlig grafsten i nord- östra hörnet af kyrkogården, och deras fidei- kommiss Berga har förlorat sin fideikommis- natur och sedan lång tid tillbaka öfvergått i tarfligare händer.
Det är nog möjligt, att åkerbruket vunnit därpå, men nog hade det gifvit dödsstöten åt de gamla innevånarinnorna på Fröken-Berga, om de fått upplefva en så sorglig tilldragelse.
Kvinnorna inom den fattigare klassen göra upp- offringar, löpa faror, uthärda umbäranden och ut- öfva tålamod och vänlighet till en grad, som världen aldrig har en aning om och knappt skulle sätta tro till, om den också hade det.
Samuel Smiles.
Möbler, Sängar Fullständig eller delvis möblering E g n a Snickare- och Tapetserareverkstäder.
— Reel och Sängkläder, Möbeltyger, Mattor, och dekorering behandling.
där- af våningar verkställas stilriktigt — Billiga priser.
IDUN 118 I » hushållspenningfrågan ».
1893 /) Femtio kronor för den bästa öfver ämnet: VII.
utredning H u r u skola de årliga utgifterna för- I nere veckor nu jag lidit, Fördragit tyst min gubbes kalt!
Fast — det förstås — ibland jag stridit, När det rent af min ära gällt.
delas för och hushållningen eu stru familj, o c h tre bäst ställas bestående af man, hu- barn, då familjefaderns å r s i n k o m s t u p p g å r t i l l 1500 k r o n o r?
Min Den Den Det husmorsära!
— Oanfastad lefvat nu i tio årl — domen tycks dock nu förhastad, sa ' min gubbe sist i går.
2) Likaledes femtio kronor för den bästa utredning öfver ämnet: H u r u skola de årliga utgifterna för- Att åt mitt kval en lindring gifva Jag vågar nu en blygsam bön: O, snälla fruar, upphör ' skrifva Om edra visa huthållsrön!
Jag redbart bjudit till alt spara I dessa tio långa år.
Jag låter ingenting förfara, Och köper sällan innanlår.
Mitt hushåll städa jag öfvervakat, Som förr jag trott, på bästa sätt.
Jag för min gubbe gladt försakat: Två ägg han äter — jag blott ett.
Jag nästan stolt ibland har varit, Ty jag som hushållsmönster gällt.
Alen ack, den sälla tid nu farit, Då mildt det ljöd: » Du sparat snällt! » delas för och hushållningen bäst ställas en f a m i l j, bestående a f man, h u s t r u och tre barn, dä familjefaderns årsin- k o m s t uppgår till 3,000 k r o n o r?
Samtliga täfla ?ide skrifter skola vara in- sända till Iduns redaktion, Stockholm, se- nast den 20 maj, och bör täflingsskrift öfver någondera af dessa frågor ej omfatta större utrymme än högst 5 af Iduns vanliga spal- ter.
Hvarje täflingsskrift bör åtföljas af förseglad namnsedel och vara påtecknad med ordet: Täflingsskrift.
Nu heter det: » Du kan ej spara!
Det har jag tydligt insett nu.
Af de erfarna fruars skara Du mycket har att lära, du!
Att hushålla du bör dig öfva!
Jag hatar allt slags öfverflöd!
Säg, hvarför skall just du behöfva Ge pengar för båd ' mjöl ich bröd? » Men sedan summan börjat eänkas, I annan ton nu talar han.
Den ej beskrifvas kan — blott tänkas Af fruar, som ha sparsam man.
Han vill — (O, hör, och ömkan kännen!)
Ha föda » läcker, stark och ren », Vill att den lagas — (O, de männen!)
Af » öfverblifvit kött och ben ».
Vår lyckas faikost vi trott bergad För storm och strid i hamnens fred.
Nu hotar den alt bli förhäijad, Se ' n husbållsfrågan slagit ned!
O, Idun, du som stads föiblifver De svagas och förtrycktas stöd, Uti ditt b ' ad en plats nog gifver För denna klagan i min nöd!
Förtviflad husmoder.
0 Då den s. k. hushållspenningfrågan, som en tid diskuterats i Iduns spalter, af lätt insedda skål synes ka tilldragit sig våra läsarinnors lifliga intresse och ämnet onek- ligen är af stor praktisk vikt, ha vi för att vinna den bästa sakliga utredning i frågan beslutit att anordna en pristäfling, i hvil- ken vi inbjuda alla erfarna husmödrar att deltaga.
Vi komma därvid att utdela två pris å lmrtdera femtio (50) kronor.
Direktör August Lindberg från Göteborg med säll- skap har under den gångna veckan beredt hufvud- stadspubliken förmånen att från k. Operans scen taga del af Ibsens mångomtalade » Byggmästar Solness », och det teaterälskande|.Stockholm har med lilligt intresse begagnat sig af tillfället att i den dramatiska framställnings ljus söka vinna större klarhet öfver den store symbolistens svår- förstådda verk.
Erkännas måste likväl, att styc- ket genom det Lindbergska framförandet föga vin- ner i fattlighet, och flertalet af oss står nog lika frågande och spörjande inför dess dunkla gåtor nu som förut.
Ett har emellertid fastslagits af det sceniska uppförandet — alt styckets mäster- liga byggnad, trots all innehållete konturlöshet, förlänar detsamma en mystiskt gripande verkan.