Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
" Åh, tantn, bad jag, " beratta d g o t för mig, s&amp; att tiden inte kryper sil här dödande långsamt framat. "
" Berätta!
Hvad då, barnet mitt? "
" Jo, något från tants egen ungdom.
Men något riktigt romantiskt Sir det lof att vara, lilla tant! "
" N %, om min egen förlofning kanske?
Det passar viil i stycket nu. "
Jag flög med ens upp ur min bekviima ställning.
" Åh nej, har tant varit forlofvad! "
" Tycker du, att det låter så otroligt?
Tack för kompli- mangen!
Jo, du, det har jag nog varit, och det i hela fyra &amp; r anda.
Jag har tänkt s&amp; mycket derp&amp; nu, nar jag sett dig och din vän s % glada och lyckliga. "
Strumpstickningen hade sjunkit ned i hennes knä, och de bruna ögonen blickade tankfullt ut i rymden.
Jag skg in i hennes vissnade, gamla ansigte och försökte tanka mig henne som en ung fästmö.
Hvad hon matte varit alsklig med sina fina, mjuka drag och sina annu sh strklande ögon!
n Jag var 24 hr den tidenn, började gumman långsamt.
" Strax efter julen blef jag bjuden på nhgra veckors besök till en god vän, och som assessorn och barnen just samtidigt.
skulle fara och helsa p&amp; slagtingar i Stockholm, sk fick jag resa; assessorskan hade då redan varit död niigrti år.
Det gick gladt till i det Relanderska hemmet, dit jag kom.
En hel flock ungdom hade samlats der under helgen, och det ena nöjet följde på det andra; kälkbacksakning och slädpartier om dagen och dans och jullekar om kvällen.
Du må tro, att gumman den tiden var känd som den gladaste bland de glada.
Och så yr och sjiilfsv&amp;ldig som de veckorna har jag aldrig varit hvarken förr eller senare.
Bland gästerna var en kusin till Edith Belander, en iing häradshöfding Bremer.
Han skiljde sig från oss alla andra.
genom sitt allvarliga och lugna viisen; det fanns d g o t s$.
viordigt och pålitligt hos honom, tyckte jag frh första stun- den.
Han höll sig nästan alltid utanför v&amp;ra lekar och upp- tåg, men jag märkte dock snart, att hans ögon följde mig, hvar jag gick, och en morgon, nar jungfrun kom in till mig med kaffe pk sangen, &amp; som det brukades d&amp; för tiden, små- log hon s&amp; underligt, och nar jag såg efter, s&amp; l %g det ett bref på brickan.
Brefvet var från Bremer förstås; han skref, att han hållit af mig från första stunden han s&amp;g mig, och s&amp; fragade han, om jag ville bli hans hustru. "
" Tant, stod der riktigt " Jag aIskar dign? "
afbröt jag
med en adertonårings hela nyfikna intresse för forskningar i det erotiska.
" Ja visst, kära barn.
Och så skref han, att om jag var fästad vid honom, så skulle jag som ett tecken taga på mig den bl&amp; klädningen, i hvilken han såg mig första gången. "
W&amp;, tant " Jo, du, jag tog p&amp; mig den blå klädningen, och så lyck- lig som $n dagen har Charlotte Ljung aldrig varit i hela sitt lif.
Ah, barn, hur det kändes för mig, stackars ensamma flicka, att ega en vän, för hvilken jag var mer än allt annat i världen!
Själf visste jag från den dagen, att jag aldrig skulle komma a t t halla af någon annan än honom.
Morgonen derpå for jag hem, och några dagar derefter kom Fredrik till Tofta för att tala vid assessorn, som så länge varit mig nästan i fars ställe.
Åh, så ond assessorfi blef!
J a g satt och sydde i rummet utanför hans, och jag förstod strax af hans ton, att det skulle bli en svar strid.
Efter en stund kom Fredrik u t helt blek och bad mig genast gå in till asses- sorn.
" ch var nu min modiga flicka! "
sade han och kysste mig för första gången.
Ah, jag minnes det, som om det va- rit i går!
Assessorn stod vid sitt skrifbord med den der för- bittrade minen, som jag kände s&amp; väl, och som var hela hu- sets skrëck.
" Är det verkligen samt, det jag hör om dig, Charlotte? "
började han.
Mina ben skälfde, så att jag F a p p t kiinde h %lla mig upprätt, men jag svarade ändå ja.
" Ah, al- drig hade jag kunnat tro nhgot sådant om dig, Charlotten, sade han.
" Att gå och kasta bort sig åt den förste bäste, som anmäler sig!
Har du verkligen så brådtom att komma bort från Tofta?
Har du det inte bra här?
Hafva vi kanske inte tagit hand om dig, ända sedan du var en fattig, värnlös stackare?
Hafva vi inte varit goda mot dig?
Har du inte ftitt äta vid valrt bord och behandlats alldeles som en af oss?
Och det här är tacken!
Nu, när assessorskan är borta, och vi behöfva dig så väl, nu vill du lemna oss, lemna.
barnen vind för vag!
Aldrig kunde jag väl tro, att du skulle hafva ett sh hardt och otacksamt hjärta! "
Och så kom det allra varsta.
Han frågade mig, om jag ville hafva större - lön, och sade, att det skulle jag gärna få.
DA kunde jag inte annat än brista i gråh.
Kanske förstod han, hur ondt han gjort mig, t y han började tala helt stilla och vänligt till mig, påminde mig om, hur mycket assessor-
skan hallit af mig, och hur hon a n m strax före sin död tac- kat Gud, för att hon kunde lemna Barnen i min vkd.
Och s&amp; sade han, att det väl inte var sådan brådska med gifter- m&amp;let.
Vi kunde ju vara hemligt forlofvade, och Fredrik kunde komma och helsa på mig allt emellaniit.
Sedan efter nAgra &amp; r, när vi riktigt pröfvat oss sjalfva, kunde man ju tanka närmare p&amp; saken.
Ja, så blefva vi d&amp; förlofvade.
Men det var en ander- Kg förlofning, m % du tro.
I början kom Fredrik ganska ofta till Tofts, men det var lätt att marka, att hans besök inte vor0 assessorn i smaken, och så började han komma allt mera sällan, till sist blott en eller tvii gånger om året.
Och - ja, du kan väl knappast tro det - det hände, att han både kom och for, utan att vi ett enda ögonblick fått r&amp; om hvar- andra p&amp; ' tu man hand.
Man lemnade oss aldrig ensamma, och Fredrik behandlades af hela huset alldeles som en vanlig främling.
Att vi vor0 förlofvade, det tycktes ingen första eller veta af och allra minst assessorn.
En handtryckning i smyg d&amp; och d&amp;, ett vänligt ord, framhviskadt, d&amp; de andra vände ryggen till, det var allt.
Och s&amp; var Fredrik borta igen för att inte komma tillbaka på månadtal.n * Men ni fick val &amp; trninstone skrifva till hvarandra? "
ut- brast jgg med en hel värld af förtrytelse i min ton.
" Ah ja, men det var ingen glädje med brefven heller!
All posten på garden gick förstås genom assessorns händer, och han hade f r h första stunden fordrat att f % läsa brefven till och frhn min fästman.
Han ansåg det som sin skyldig- het, sade han, d&amp; han ju var som i faders stiille för mig.
Fre- drik ville nog, att vi skulle mötas i smyg och i hemlighet sända bref till hvarandra, men jag har nu aldrig kunnat tycka om krokvägar.
hade jag lärt af assessorskan, som var sanningen själf.
Ja, hon var verkligen som en mor för mig, stackars värnlösa flicka, och hade hon fatt lefva, s&amp; hade allt nog g %tt annorlunda.
n " Och hur blef det sedan, tant? "
" Tredje hösten efter var förlofning frhgade Fredrik &amp; ter assessorn, om han inte ville slappa mig.
Aldsta flickan, Olga, var då redan 19 &amp; r, och vi tyckte b&amp;da, Fredrik och jag, att hon gärna kunde stanna hemma och se efter smAsyskonen, i s t a e t för att vara hela vintrarna hos slagtingarna i Stock- holm.
Hvad assessorn den ghgen svarade, det fick j ~ d- g m
drig veta, men Fredrik kom alldeles hvit i ansigtet ut till mig, der jag stod och plockade ärter i trädgården.
" Det Br sista gången jag sätter min fot i det här husetn, sade han.
" Och nu får du välja mellan assessorn och mig. "
Barnen kommo springande i det samma,, så jag kunde ej svara ho- nom, och strax derpå for han.
Ah, så tungt det kändes den dagen och många dagar derefter!
Hade inte .barnen funnits, ' så vet jag inte, hur det gått.
Om kvällarna, när jag slutat mitt arbete och satte mig vid brasan i mitt rum för att tänka och gråta der i ensamheten och halfmörkret, så kommo de .trippande den ena - efter den andra, de kära ungarna, kröpo i hop omkring mig .och bådo om en saga.
Och så måste jag torka bort mina tårar och tänka på " Askungenn och " Röd- kappann i stället för på afskedet från vännen min.
Vet du,.
Karin, funnes det inte barn i världen, så tror jag vi aldrig skulle kunna bära det här lifvet.
Fredrik kom aldrig mera till Tofts, och de bref jag ännu då .och då fick från honom, vor0 korta och besynnerliga.
Nara e t t år gick jag i tvifvel och ovisshet, men s&amp; kunde jag inte uthärda längre, utan skickade genom Edith Relander ett bref till honom och frågade, hvad som var hans mening.
Och då sände han mig på samma väg ett svar, som gjorde slut på allt.
Han skulle aldrig kunna hålla så mycket af någon an- nan som af mig, skref han, men han var trött p % v8r under- liga förlofning och ville inte gå och vanta i oändlighet.
J a g skulle nog i hela mitt lif vara slaf hos assessorns - ja, just de orden skref han -, och derför var det bä$ att så godt först som sist göra slut på vårt förhållande.
Ah, ett sådant slag det var för mig!
Hela den natten satt jag uppe och skref till honom.
J a g sade honom, att jag aldrig kunnat tro, att han skulle.
handla så illa mot mig.
Från första stunden hade han ju vetat allt, hvad jag hade assessorn att tacka för, och att jag aldrig skulle gifta mig mot.
hans vilja.
J a g be- rättade honom, hur jag längtat och kämpat under dessa van- t a m år, och att jag för hans skull förkastat så många goda anbud.
Det var bland andra en pastor Holm, en.
så allmänt aktad man, som gång på gång.
friade till mig.
Men honom och många andra hade jag gifvit nej för Fredriks skinll.
Och efter allt, hvad jag offrat för honom, så kunde han.
lemna mig så der ~ k a m l i g t!
~ " Men, lilla tant ", protesterade jag, glömsk af att gum-
man vm sin tids barn, " inte var det ju nlgou uppoffring att saga nej, d&amp; tant inte höll af dem. "
" J o visst, kära barn!
Tänk, pastor Holm, en s&amp; formö- gen och utmarkt människa!
Han skulle nog hafva väntat p&amp; mig, hur länge som helst.
Och tänk, hur annorlitda jag d&amp; skulle att det! "
Denna praktiska syn p&amp; lifvet, s&amp; ovanlig hos tant Char- lotte, verkade som en kall dusch på mitt varma intresse, men när jag s&amp;g in i det upprörda, tårdränkta ansigtet bredvid mig, flammade jag i % nyo upp.
" Och s&amp;g tant sedan aldrig sin fastman mera? "
" Nej, aldrig mera.
Men ett hr efter brytningen oss emellan hörde jag, att han gift sig med en helt ung, förmögen flicka.
Edith var p&amp; bröllopet, och genom henne lät han helsa mig, att ännu i det ögonblick, då han vigdes vid sin brud, tänkte han p&amp; mig och önskade till Gud, att det varit jag, som stått der i den hvita drägten bredvid honom.
Ja, nu ar han död för m&amp;nga år sedan, och jag ar en gammal gumma. "
" Och den der otäcka, gamla, assessorn, tant, han var val helt förtjust öfver att han lyckats skilja er åt? "
" Ja, nog var han väl glad att f&amp; behtlla mig.
Men han sade aldrig ett ord till mig om hela saken.
Sedan Fredrik sista ghngen for bort från Tofta, nämndes hans namn aldrig mera der i huset, och det var, som om han aldrig funnits till.
Xen jag tyckte allt, att ysessorn f r h den tiden blef vanli- gare mot mig an förut.
Ah ja, han höll nog af mig på sitt sädit, han " Men, tant, hur kunde du h a, dig i det, hur kunde dii uthiirda det?
Aldrig skulle jag kunnat vara s %, der thlig och uppoffrande.
Aldrig, nej, aldrig skulle jag s8 der p&amp; en an- nans befallning lemnat den jag höll af!
Nej, jag skulle hafva, gift mig med honom trots hela världen. "
" a h nej, det hade du nog inte gjort, Karin lilla; du skall inte förtala dig sjalf.
Dessutom skall du inte toro, att jag var så tiilig i början när slaget kom, fast jag aldrig sade något &amp; t andra människor.
Nen s&amp; småningom lärde jag mig tiinka, att Gud nog hade sin mening med det.
" Och tant har riktigt kunnat förlata den der asse~sorn ?~ fragade jag efter en stunds paus.
" Ja visst, käxa barn.
Det var ju egentligen s&amp; naturligt, a t t han ville hå.lla mig kvar for barnens skulLn
201 J a g fattade hennes hand - denna hand, hvars grofva,.
knotiga fingrar.
buro vittne om sa mycket tungt och sträf- samt arbete - och strök den sakta, i det jag i mitt sinne prisade mig lycklig a t t ej hafva tillhört den tid, da en hus- bonde kunde fordra dylika offer af sina underordnade.
Sk. sutto vi tysta till dess vi hörde ljudet af en vagn, som snabbt&gt; rullade fram öfver den frusna marken.
J a g flög upp.
" Nu kommer han, tant !n Gumman blef med ens sig själf igen.
" Då försvinner jag, s&amp; fhr du ensam rå om vännen din.
God natt, lilla barn!
' F Nar jag nästa morgon trädde in till den gamla, satt hon.
helt blek och matt i gungstolen, och den hand hon räckte mig, var feberhet.
" Hur är det, tant!
Du är väl inte sjuk? "
" Åh nej, jag är bara litet trött.
J a g kunde inte sofvs i natt för de der tankarna.
a h, så barnslig man är ännu, fast man är 73 år! "
Hur stark, hur lifsvarm måste den ej hafva varit, denna.
kärlek, som ännu efter nära 60 år kunde beröfva de gamla ögonen deras hvila och bringa feberglöd i detta eljest så lugnt framglidande blod!
Och likväl hade hon utan tvekan, utan att göra d g o n affär deraf offrat denna kärlek af en -- l å t vara missriktad och öfverdrifven pligtkänsla.
Hennes upp- offring var onödig, oförnuftig till och med, men lag det ej på samma gång något sublimt i den och i den enkla värdig- het, hvarmed den utfördes?
Hvarför är lifvet så grymt, att det söker beröfva oss det; dyrbaraste af allt hvad vi ega här på jorden, det rena och ljusa minnet af dem vi hålla kära?
Hvarföre få de, som vi alska, ej alltid gå bort, medan de besitta sin fulli andliga och moraliska styrka, utan ofta först sedan sjukdom och å1- derddmssvaghet grumlat deras själar och hos dem framkallat lyten, som äro fullkomligt främmande för, ja stundom dia- metralt motsatta deras verkliga karaktär?
Och när det nu en gång så .är, hvarför ega.
vi ej makt ett ur vLrt minne bardysa den vanstalda och fördunklade bilden och ihåg- komma dem blott i deras ursprungliga ädelhet och klarhet?
Är detta ej det bittraste af allt det bittra lifvet har att bjuda?
* Tant Charlotte fick ett år före sin död ett slaganfall, som vii1 ej lemnade synnerligen stora spar efter sig i hennes yttre, men som deremot tycktes fullkomligt hafva undergraft hennes sjiilslif och kullkastat hela den byggnad af sinnesro och uppoffrande karlek, som hon mödosamt nppfht åt sig under ett långt lifs strider och hemsökelser.
Hon, som förut .städse varit orngifven af en atmosfar af blidhet och ömhet, blef nu med ens misstänksam, orolig och retlig, hon, som i beröringen med andra alltid varit ledd af den mest säkra och finkänsliga instinkt, blef nyfiken, piitrangande och ogrannlaga.
Det hade kommit en nervös oro öfver de fordom s i milda dragen, en spejande, sökande blick i de förr s&amp; lugna och klara ögonen.
Bort, du grumlande och vanställda bild!
Låt mig minnas dig, iilskade gamla, sådan, som jag forst sAg dig, med blidhetens och skalkaktighetens skimrande ljus öfver dina vissnade drag, med blicken strålande af denna- frid, denna gliidje, som var s&amp; lifsvarm och oöfvervinnerlig, derför att den hade sin rot i ett rent och &amp; &amp; ande hjiirta!
B-a, Stella Kleve.
Alice Bramdt.
En kvinnoprofii.
H. tbster- lings for1 ag, IIelsingborg 1888.
Kvinnoöden, Noveller.
A. Norstedt &amp; SBner, Stockholm 1888.
' Vlirxter slemmigt upp ur gyttjan skjuta, giftförtyngda kalkar sömnigt luts, gula neckrosknoppar dutvet sanka sig mot mörka, jattestora blad.
Sjukligt sken utöfver dammen faller - - " I dessa rader ur ett af Wirséns yppersta stycken torde ligga e n symbolik, som afser en viss grupp inom samtidens vitterhet.
Stella Kleve hör dit.
Var f6rtriffliga indignationsliteratur sill hon icke vetta af.
Det allra modernaste idealet a r l h g t mera " chic ", den nyfranska " deka- * Till ett tröstande svar p&amp; denna frlga, kanske för maingen som med smarts gör sig den, hanvisas till de sköm orden i korinthierbrefvet: D e t varder sådt i skröplighet och skall uppstd O h o j t.
dansenu, som p&amp; sitt sätt hyllar principen l ' art pour l ' art.
Kultur- människans kraf p&amp; en verkligt europeisk literatur har omsider upp- fylts hvad vilja vi mer?
Och Stella Kleve s t i r midt ibland oss.
nAlice Brandtn ar naturligtvis en bok, egnad att skamma bort.
sin publik.
Sjiblfva ' handlingenu mB lemnas Asido; den a r lika litet det vasentliga i denna bok som hos flertalet af dess legio syskon - Gud battre dem!
- inom den nu fruktansvtlrdt odlade skizz- och novellgenren.
Boken vill i stallet sii minutiöst-analyserande som möjligt skildra ett frag- ment (naturligtvis!)
af en kvinnas lefnad inpi hennes första aktenskapsir.
Hvilken lycka nu att förf., som va1 älskar det intressant-fragmentari- ska, ocksii kunnat sd ur sin bild utesluta den oändliga motivrikedom, som i verkligheten bidrager till en manniskas utveckling, för att blott fram- htilla detta, som tydligen varit hennes enda intresse och som utgör bokens iimne: det erotiskt-sensuela.
E n vanlig dilettant skulle ej giitt i land dermed.
Hvad Alice Brandt amhars ar, det har förf.
med mycken konst lyckats dölja.
Det vi f&amp; &amp; r - ' la femelle. "
Och naturligtvis p&amp; det enda satt., som nu ltlr ftingsla eu intelli- gent publik - d. v. s. under inflytande af " dekadanskynne " med dess tilldragande slapphet och nervositet.
Fröken Brandt synes en smula kritiklöst hafva läst " Faedra " och nBert.a Funcke ", hvilka hjälpt henne att finna sitt intressanta jag.
Fröken Brandt borde knappast hafva sökt slikt biträde.
Stella Kleves flirtations-noveller plaga som bekant just ej sk ildra den ursprungliga, naiva passionen, hvilken i sin sunda styrka, sin helleniska nakenhet &amp; r naturlig och skön, utan detta marglösa, förkelade, hyperraffinerade st&amp;mningsfr&amp;sseri, som rent ut sagdt &amp; r vidrigt.
Alice .Brandt deremot krafver tillika " lidelse " och lyckas harmed, s&amp; som Iörf.
skildrar henne, att tillika franistii vulggr.
Boken har emelleytid vackra skildringar och psykologiskt .lyckade drag.
Sarskildt är Felix Danners gestalt bide fin och synipatisk, .och teckningen af en förtrolig flickbjudning sthr mycket högt.
Men i allminhet eger berättelsen alltför litet verklig halt för att ej dess rniinga bagateller skola trötta och synas djupt tornma.
Liksom i alla dessa ateistiskt-naturalistiska böcker, g&amp;r naturligtvis en underström af förkelad och omhuldad pessimism fram genom arbetet, hvilken just skänker detsamma dess egendomliga atmosfer, lases mellan raderna, höres i tonen.
M-rkligt nog, ar det dock först p&amp; sidan 247 som Alice f&amp;r röna " tillvarons dofva, Bngestfulla, omätliga .smartan, hvar: efter J.
P. Jacobsen uthgges p&amp; sidd.
248-49.
InnehAllets anda speglas i stilens nervösa staccatomané~.
Flere.
danismer bidraga p&amp; sitt satt till likheteii med Herman Bang, all dylik.
stils mönster.
Tyvarr ter den sig i " Alice Brandtu knappast Iangre i hela sin kyska grace, hur mycket deu an stgr för spegeln och gör toalett, ' hur mycket den an pyntar ut sig med sj&amp;lfulla tankstreck, s&amp; viker den dock.
i okonstlad storhet för sjtllfva underverket inom genren: " Berta Funke ".
Vidunderliga stilblommor SM ut i denna drifhus- eller budoar- atmosfer, ljum, förskamd, liksom mättad med parfymer af tvetydig kvalitet.
Den har riktningens hela förkarlek för det obehagliga, det raffinerade och för sjukliga psykologiska nyanser.
En s % alltigenom osund Sskiidning upphjalpes ej af nagon estetik i vadden.
Afven ur rent konstnilrlig synpunkt hamnar den sig; pinsamhet ar icke niigon estetisk förnimmelse.
Nen som bokens hufvudintryck skulle just denna pinsamhet kvarstil - jamte en viss demimondo-elegans - s$ framt ej det muntra löjet stucke upp sitt hufvud mellan raderna och g&amp; det oförsyntaste stitt lekte kurra gömma med farfattarinnan.
a r ' Alice Brandtu typisk för den Uvingtrötta poesiu som enligt var störste skalds uttryck: " nu gör dagsverk i verklighetexakt fotografiu, men som lyckligtvis, svika ej tidens tecken, redan hhller pi att Ater upplösas, s&amp; ar, m&amp; man hoppas, fru Nybloms " KvinnoödenK att rakna.
till förelöparne för en framtida, mera sund och karleksfull skönliteratur, hvnrs uppfattning innerst strilcker sig djupare an till verkligheten i- tid och rum.
En alltigenom sund !ifskildring, finkanslig i uppfattningen, stun- dom val bred i utförandet, sadan ar fru Nybloms novellistik.
Man mötes.
h&amp;r af lefvande miinniskor, som hvarken utmana logiken med ytligt fat- tade problemer, ej heller alls aro förderfvade af en sympatiskt frambiillen Usjuk tidsandau - val derför att förf.
sjalf icke &amp; r det - ocb man glades af naturmiilningar, hvilka ofta skina af klarhet och bliitt, &amp; ro.
fulla af nmycket ljus och luft " 6fver sina fast tecknade ytteslinier.
- Nog kvarsthr gtskiligt episkt stoff, ej utdanadt till poesi.
Fru N: s kticke och tillika " zarte ' skaldegenius rör sig ju bast i rytmernas lek, n e d lyrikens regnbiigsskinirande psykevingar.
l i e n afven för hennes prosa har man att vara tacksam, dA bland det ohejdade novellflödet s i litet finnes, som enar konstnärsviirde med idealism i riirlds&amp;sk&amp;dning, att den battre och själfstgndigare allmanheten knappast Iangre vet, hvad den inom genren skall köpa och lasa.
Nog finnes det att anmarka mot uKvinnoOdenu; novellen ' Eti
äktenskapshistoria ' a r mycket för uttanjd, Toftes ombgt.lighet framstir ensidigt, och man tror just icke p i den omvandelse, som förf.
tyckes till slut vilja lata oss hoppas med denne herre.
Hans intrade i be- rattelsen, d&amp; man ledsamt nog p i blotta skildringen marker, att har kommer hjillten, smakar ju af gammaldags romanteknik.
Deremot a r andringen i Ninas vasen efter bröllopet med Tofte val.
gifven.
Och som ett stlrdeles fint drag framstir det satt, bvarpa Julia, den blott af en viss " romantisk ironi " styrda konstnarinnan, aflurar Tofte hans hemlighet, att han ledsnat p i sin alltför fullkomliga hustru, d&amp; hon namligen med akta kvinlig berakning kanner sig för just genom att prisa Ninas förtrafflighet.
Man jamföre början af sid. 194 med början .af 196!
I " Over de hgje Fjelden samlingens mest helgjutna stycke, .bör ptlpelras sasom ett nobelt drag, att föraldrarne ej, i likhet med .Brandesliteraturens staende (sit venia verbo) teaterbofvar tecknas som borneradt gammaldagsfolk, hvilkas gifvet.
inslzrtinkta isigter hindra dotterns personlighetsutveck1ing i hennes kall.
B yra: Tidningen 8 S t u r e g a t a n 8 (i n g å n g från H u m l e g ä r d s g.
19) endast 1 krona för qvartalet.
postarvodet Annonspris: 25 ö r e p r p e t i t r a d kostar (— 10 s t a f v e l s e r).
inberäknadt.
Ingen) ösnummerförsäljning!
Den make, som dig blir beskärd, ' (Märk denna stora hemligheten!)
Var huld, om han är huldhet värd, Om ej — så var det i förtreten.
Utg-ifning-stid: Prenumeration sker: hvarje helgfri fredag.
Sista n u m r e t i hvarje m å n a d innehåller en fullständig m o d e - o.
I Stockholm: hos redaktionen, å Stads- postens hufvudkontor, i de större b o k - lådorna samt å tidningskontoren.
Gör nöjet bofast i ditt hus, Eg i ditt hjerta samvetsfriden; Den gör var uppsyn mild och ljus, Den rår på sorgerna och tiden.
A .. framställa en af de » idéer », som stött flere af hennes bekanta.
Det var i slutet af sistlidne juni, som hon som veta sig e j hafva er / agt abonnements- och jag företogo en resa tillsamman för att afgiften för något af Iduns 3 första qvartal, besöka gemensamma vänner i en af Sverges men det oaktadt erhållit tidningen, torde ofÖF- medelstora städer.
d r ö j l i g e n.
fullgöra sin skyldighet i detta af- Hände det då, att vi en dag, tillika med seende.
Tidningen indrages eljes från och den familj, vi gästade, blefvo inbjudna att deltaga i en sammankomst o c h vara bebjelp- med nästa nummer.
liga att sy en del kläder åt barnen i en välgörenhetsanstalt, som är grundad o c h upp- Håra qvartalsprenumeranter erinras om qvar- rätthålles med frivilliga bidrag.
En stor krets damer i smakfulla sommar- talsskiftet den 1 Oktober och bedjas i god tid förnya sin prenumeration.
Stockholmsboar kunna drägter var församlad i en elegant trädgårds- salong, med lätta ljusa möbler, o c h ute på göra detta å Iduns expedition, Klarabergsgatan den friska gräsplanen emellan blommande 54, en tr., eller å stadsposten; landsortsboar buskgrupper fladdrade barn omkring, likt å närmaste postanstalt.
Den, som samlar fem mångskiftande fjärilar, under lek och jubel.
prenumeranter och insänder afgiften för dessa Det hela var en särdeles tilltalande tafla.
Då öfliga förfriskningar blifvit intagna, till tidningens expedition, erhåller sex exem- inburos tre stora packor blått och hvitt plar sig til / sända under korsband.