Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Härom skall ock den embetsmyndighet, hvai's utlåtande öfver ansökningen Honungen infordrar, söka ali inhemta och meddela de ytterligare upplysningar, som kunna finnas af nöden.
7 Sami. 4 Afd. 28 Haft. 2 s Lag-Utskottets Betänkande N:a 54. § 4- Dä ansökning arn Svensk medborgare-rätt bifallen, varde dervid sthom vilkor stadgadt, alt sökanden, inom den tid Honungen förelägger, skall inför vederbörande, myndighet dels styrka, sä framt sadan! icke redan skett, alt sökanden upphört att vara fremmande makts undersåte, dels ork tro- och huldhets-ed såsom Svensk medborgare, aflägga.
Ar sökanden från sådant land, hvars lagar icke tillåta befrielse från undersåtlig förbindelse, varde sökanden forelagdt att vid tro- och huld hels-ed eris fullgörande skriftligen afstiga sig de politiska förmåner och rättigheter, sökanden i del fremmande landel innehar.
% 5. kill någon af honungens Norrska undersåter Svensk medborgare-rått förvärfva, gäre derom, anmälan hos Konungen, som i ämnet förordnar.
STOCKHOLM, tryckt hos Isaac Marcus, 1857. Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 1 N:o 52.
Alik. till Exp.-Utsk. d. 16 Nov. 1857, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande JY2 40 , öfver dels Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition med förslag lill författning, angående ansvar för förfalskning och bedrägeri, dels ock enskilda motioner i enahanda syftning.
Af de protokolls-utdrag, hvilka från Eiks-stånden, efter föregången pröfning af LagUtskottets berörde Betänkande, blifvit till Utskottet aflåtna, inhemtas, att Utskottets under M 1 framställda förslag blifvit godkändt af Höglofliga Ridderskapet och Adeln, utom hvad angår föreslagna författningens rubriker samt 14, 15, 23, 24, 28, 29 och 30 §§, jemte Utskottets, i anledning af 49 § i Kongl. Maj:ts nådiga förslag, meddelade utlåtande; af Tlögvördiga Preste-ständet, utom hvad angår 2, 11, 14, 15, 18, 23, 24, 28, 29, 30, 32, 34, 35, 37, 44, 46 och 47 §§; af Vällofliga Borgare-ståndet, utom hvad angår förslagets ingress och rubriken till dess andra afdelning, jemte 6, 9, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 28, 29, 30, 35, 38, 44 och 47 §§; samt af Hedervärda Bonde-ståndet, utom hvad angår 1, 14, 15, 28 och 47 §§; — att de således icke godkända delar af omförmälda förslag blifvit, på grund af gjorda anmärkningar, med undantag af 1 §, hvars förändring Bonde-ståndet omedelbart beslutat, till Utskottets förnyade behandling återremitterade, i sammanhang hvarmed förstnämnde tre Riks-stånd lemnat Utskottet öppet att i förslagets godkända delar föreslå de jemkningar, som kunna föranledas af blifvande förändringar i de återremitterade; samt slutligen att
Utskottets under A/i 2 förekommande, med det förra gemenskap egande författnings-förslag, blifvit antaget af Preste- och Bonde-stånden, hvaremot öfrige Riks-stånd äfven ansett nödigt infordra Utskottets yttrande öfver de emot detta förslag riktade anmärkningar.
Då nu tre Riks-stånd godkändt 1 § i det under Jlf 1 upptagna förslag till »författning angående ansvar för förfalskning och bedrägeri jemte missbruk af förtroende och annan ored Bxh. till R.
Prot. 1856 & 1857. 7 Sami. 1 Afd. 29 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande Jt? 52. lighet», och tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, kan något afseende ej fästas å Bonde-ståndets i denna del skiljaktiga åsigt; och som hvardera af 2, 6, 9, 16, 17, 20, 32, 34, 37, 38 och 46 §§ likaledes blifvit, efter hvad ofvanstående redogörelse visar, utaf tre Riks-stånd antagen, har Utskottet ansett de i dessa delar framställda anmärkningar icke påkalla någon särskild behandling, samt följaktligen att annan förändring härutinnan ej kunnat komma i fråga, än den, som Utskottet, vid den revision af förslaget, hvartill öfriga anmärkningar gifvit anledning, funnit nödig för bibehållande af enhet och sammanhang emellan och beredande af tydlighet i förslagets särskilda bestämmelser.
Emellertid har Utskottet ej kunnat instämma i alla dessa sednare anmärkningar, för hvilkas hufvudsakliga innehåll här nedan redovisas i den af ämnenas beskaffenhet anvisade ordning.
Således förekomma till en början de anmärkningar, hvilka hafva afseende å förslagets första afdelning, som handlar:
Af desamma äro de flesta riktade emot 11 och 14 §§, hvilka under samma straff barhets-kategorier hänföra förfalskning af in- och utländskt mynt, samt af sedlar, som af Rikets Ständers Bank eller annat rikets allmänna penningeverk, annan Stats-bank eller enskildt penningeverk, med tillstånd af in- eller utländsk regering, utgifvits för att såsom penningar gå och gälla.
Man har nemligen anmärkt: att då straffet för eftergörande af rikets mynt afsåge upprätthållande af mynt-regalet, helst åtgärden vore straffbar, om än det eftergjorda myntet innefattade full valuta, men vårt mynt-regale ej lederades genom eftergörandet af utländskt mynt, samt det ej tillkomme lagstiftningen här i landet att värna annat lands mynt-regale, skillnad i straffet alltså borde göras i omförmälda hänseende, på sätt Kongl. Maj:t jemväl föreslagit; att den omständighet att det inländska myntet löpte med tvångskurs, hvilket ej vore förhållandet med det utländska, enär det berodde på hvar och en att detsamma emottaga eller ej, jemväl talade för en sådan skillnad eller mildare påföljd för för falskning af utländskt mynt; — att denna omständighet äfven föranledde nedsättning af straffet för utländska och privatbankers sedlar, i afseende å hvilka sednare dessutom före komme att de i sjelfva verket ej torde kunna anses annorlunda, än såsom enskildas för skrifningar; samt att den likhet, som Utskottet i hänseende till in- och utländsk samt enskilda bankers sedlar uti 14 § föreslagit, vore oförenlig med det i Regeringsformens 72 § förekommande stadgande, att »Rikets
Ständer allena ega rätt att genom banken utgifva sedlar, som för mynt i riket gå och gälla.»
Hva l sålunda blifvit anmärkt, togs redan i öfvervägande under de öfverläggningar, som föreföllo inom Utskottet innan beslut i förevarande ämne fattades; och derföre kan Utskottet så mycket mindre anse de skäl, som tala för den åsigt, hvari Utskottet stadnade, vara vederlagda genom omförmälda anmärkningar.
Det är visserligen sant, att någon här i landet ej kan ovilkorligen tvingas att i liqvid emottaga utländskt mynt eller utländsk sedel; men på denna omständighet torde ej den vigt böra läggas, som man förmenat.
Erfaren - Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 3 heten har bekräftat, att ju lifligare gemenskapen blifver emellan olika länder, desto mera kommer det ena landets mynt och sedlar i omlopp i det andra landet; och förfalskning af utländskt mynt och utländska sedlar kan då medföra lika mycken skada, som om det skett med inländska.
Saken är blott att de förra i allmänna rörelsen ga och gälla såsom penningar, ty då är den allmänna säkerheten ej mindre blottställd i ena, än i andra fallet; och deras gångbarhet man och man emellan betingas af något helt annat än lagbud.
Penningen är nemligen en verldsborgare; hans burskapsrätt inskränkes icke af ländernas geografiska gränsor, utan af det allmänna förtroendet; finnes detta, emottages han äfven ; och derföre skulle detta, för affärslifvet nödiga förtroende, alltför mycket åsidosättas, om lagstiftaren gjorde ifrågaställda skillnad.
Grunden till en dylik skillnad kan ock endast hemtas från förhållanden, hvilka ingalunda upphäfva den likhet i brottslighet, som gerningsmannen i omförmälda fall uppenbarar.
Lika beskaffade medel, enahanda uppsåt och samma onda vilja utmärka brottsligheten i dessa fall; och det är äfven derföre, som ruan i flera af de nyaste strafflagar ansett förfalskning af inoch utländskt mynt, in- och utländska sedlar vara lika straffbar; och denna grundsats blef äfven af Lag-kommittéen adopterad.
Också hafva två Kiks-stånd godkänt förslagets 11 §, som stadgar lika straff för förfalskning af in- och utländskt mynt; Och, så vidt diskussionerna utmärka, kan den öfvervägande meningen inom representationen ej antagas vara för en olikhet i detta hänseende, då fråga är om sedlar.
Då således Utskottet af en sådan mening ej kari anse sig manadt, att frånträda sin åsigt i denna del; och då den straff-latitud, som Utskottet föreslagit, lemnar domaren tillfälle att, vid straffets bestämmande, taga hänsigt till de mångfaldiga omständigheter, som kunna inverka på straffharheten och, på grund hvaraf, till karakteren lika brott, måste olika bestraffas, finner sig Utskottet äfven böra vidhålla hvad som härutinnan blifvit tillstyrkt.
Vidare har, i afseende på det i 11 § föreslagna straff för eftergörandet af kopparmynt, blifvit erinradt, inom Preste-ståndet, att skäl ej förefinnes att å detta brott sätta ringare straff, än för förfalskning af guld- och silfvermynt, samt, inom Borgare-ståndet, att samma straff vore alltför strängt; men då ingen af dessa motsatta åsigter vunnit understöd inom öfriga Riks-stånd, synes anledning ej eller vara till någon förändring i denna del af Utskottets förslag.
Då i 14 § endast talas om sedlar, har man framställt den frågan: huru skall förfalskning af Rikets Ständers lånekontors på banken ställda obligationer samt filialbankers assignationer bestraffas? skola dylika handlingar betraktas såsom sedlar eller ej?
Och härmed har man antvdt, som skulle ett stadgande med afseende å dessa handlingar vara af nöden.
Om ett sådant behof är emellertid Utskottet af annan öfvertygelse.
Lagstiftaren har nemligen endast att angifva de allmänna reglorna; hvad derunder faller tillhör domaren att pröfva.
Derföre har Utskottet i denna § blott talat om sedel, som allmänneligen går och gäller såsom penningar, utan att närmare omnämna de handlingar, hvilka till så beskaffade sedlar kunna hänföras.
Sådant beror ock på förhållanden, hvilkas ordnande ligger utom kriminal-lagstiftningen; men är handlingen utgifven af något bland de i denna § uppräknade penningeverk och allmänneligen går och gäller såsom penningar, då skall man icke förgäfves på detta ställe söka efter ansvaret för förfalskning deraf. 4 Lag-Utskottets Utlåtande M 52.
Ordet »kunna», som förekommer i sista momentet 11 § och 2 mom.
14 §, har ock gifvit anledning till anmärkning.
Man har nemligen yrkat, att detta ord skulle utgå, enär straffet i de fall, dessa momenter afse, bestämdt bör nedsättas.
En sådan ovilkorlig nedsättning anser dock Utskottet ej böra medgifvas; och det har varit af denna orsak, som Utskottet tillstyrkt förändring af Kongl. Maj:ts nådiga förslag i dessa delar.
Då så väl mynt- som sedel-förfalskning skall utgöra ett fullbordadt brott, utan att det förfalskade blifvit begagnadt, lärer utevaron af sistnämnda omständighet ej böra betraktas annorlunda än såsom en mildringsgrund.
Att ovilkorligt nedsätta straffen i omförmälda fall skulle ock kunna föranleda orättvisa.
Man föreställe sig t. ex. å ena sidan, att någon förfalskat och begagnat ett sexskillings-stycke, och å den andra, att någon anlagt en fabrik för tillverkning af falskt mynt, men påträffas innan han hunnit göra bruk af den större mängd mynt, han kan hafva tillverkat.
Att då straffa den förre hårdare, än den sednare vore hvarken rättvist eller billigt.
Då den enes handling kan vara en yttring af lättsinne, uppenbarar den andres obestridligt en djupt anlagd plan, en större brottslighet i viljan, en mera inrotad ondska, om än han blifvit hindrad att skörda frukten af sitt brottsliga förehafvande.
Denna omständighet må dock komma honom till godo, men i hvad mån kan endast bedömas af domaren, som ser gerningen i sitt sammanhang; och för sådant ändamål har Utskottet uti ifrågaställa moment endast medgifvit att, om bruk ej blifvit gjordt af det förfalskade, strafftiden må kunna nedsättas under den eljest för brottet bestämda.
Den i berörda hänseende framställda anmärkning har ej eller vunnit något allmännare understöd inom Riks-stånden, men deremot har man inom samtliga, utan att röna motsägelse, påyrkat, att hvad 14 § i det nådiga förslaget stadgar, angående utplåning af å sedel anbragt makulerings-tecken, måtte varda bibehållet; och i enlighet med den således uttalade enhälliga mening, har Utskottet jemväl förändrat lydelsen af sitt förslag i denna del.
Då Utskottet uteslöt berörde stadgande hyste Utskottet den öfvertygelsen, att omförmälda förbrytelse borde, utan att särskildt omnämnas, hänföras under ifrågavarande §, såsom en art sedelförfalskning.
På sätt nu mera blifvit upplyst, hafva likväl meningarne inom lagskipningen härutinnan varit delade.
Då en sedel upphört att gälla, har man nemligen ej velat betrakta utplånandet af det märke, som om sedelns ogiltighet derå blifvit satt, såsom en förfalskning af sedel; och ovissheten hvartill ett sådant brott skulle hänföras har redan i början af detta sekel föranledt en af Rikets Hof-rätter att hos Kongl. Majit i underdånighet göra förfrågan i ämnet.
Ett under sednare tider inträffadt fall har ock ytterligare ådagalagt behofvet af lagstiftarens mellankomst i förevarande hänseende; och som åtgärden att utplåna makulerings-märke å en sedel, som upphört att gälla, och derigenom falskeligen göra densamma åter gällande, närmast är att hänföra till de brott, hvarå förslagets 14 § har afseende, har Utskottet ej tvekat efterkomma den i denna del uttalade önskan.
Men efter den förändrade lydelse, denna § således erhållit, har redaktionen af 15 § äfven måst lämpas.
Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 5 1 följd af gjord anmärkning emot 18 §, liar Utskottet förändrat deri förekommande straffbestämmelse, så att fängelse eller straffarbete skulle kunna ådömas för det brott, hvarom i denna § sägs, från och med 2 månader till och med två år.
Man har nemligen ansett Utskottets förslag ej innefatta tillräcklig latitud vid straffmätning, enär i vissa fall 6 månaders fängelse kunde vara för ringa påföljd, men G månaders straffarbete deremot för hög och förslaget ej lemnar tillfälle för domaren att medla emellan dessa straff; Och vid öfvervägande af de förhållanden, som omförmälda § afser, har Utskottet funnit sig häri böra instämma.
Det är nemligen ostridigt, att om fängelset ej sättes högre än 6 månader och straffarbetet ej kan ådömas på mindre tid, än berörde, domaren är utöfver behofvet vid strafftillämpning begränsad.
Genom den förändring
Utskottet nu föreslår, synes han deremot kunna blifva i tillfälle lämpa straffet efter brottets olika skiftningar; Och det är således i rättvisans intresse, som förändringen är påkallad.
Denna förändring gör emellertid en annan nödig.
Det brott, som omnämnes i 17 §, kan nemligen ej anses svårare, än det som 18 § bestraffar.
Lagens harmoni fordrar således att straffet i båda fallen blir lika; och här har alltså inträffat det fall, då Utskottet i förslagets godkända delar eger föreslå jemkning.
Tillägget af fängelse i 17 § torde härmed vara motiveradt.
I öfrigt har någon anmärkning ej blifvit gjord emot ifrågavarande afdelning i förslaget, af den beskaffenhet att den ovilkorligen påkallat särskild pröfning; men vid den ytterligare granskning, som förslaget härutinnan undergått, har Utskottet funnit redaktionen af 9 § vara af den beskaffenhet, att meningen ej klart framstår.
Efter den lydelse denna § har, innefattar densamma egentligen bestämmelser om straff.
Meningen är likväl att allt hvad som sägs i de lagrum, till hvilka samma § hänvisar, gäller vid förfalskning af Norrska allmänna handlingar m. m.
Den är således ej allenast att bestämma straff, utan äfven att konstruera brott eller att förklara, att till straffbar förfalskning af de föremål, hvarom i förevarande § är fråga, fordras enahanda åtgärder, hvilka omtalas i nämnde lagrum; och på det denna mening må blifva klart uttryckt, har Utskottet ej dragit i betänkande, på sätt inom ett Riks-stånd jemväl är vordet yrkadt, att modifiera lydelsen af ifrågaställa §, den der i sak varder oförändrad.
Vidkommande andra afdelningen i förslaget, som har till rubrik:
Om bedrägeri, så ock om missbruk af förtroende och annan oredlighet; så möter genast en anmärkning mot denna rubrik.
Den grundsats, hvilken Utskottet sökt iakttaga vid uppställningen eller ordnandet af de brott, som förekomma i denna afdelning, är emellertid godkänd.
Således har man, lika med Utskottet, funnit, att alla dessa brott ej kunna hänföras till bedrägeri i egentlig mening ? utan, om än sinsemellan beslägtade, falla under särskilda kategorier; hvaremot man ansett 6 Lag-Utskottets Utlåtande M 52. orden »missbruk af förtroende» böra utgå ur föreslagna rubriken, så att densamma må komma att lyda sålunda:
Om bedrägeri, så ock om oredlighet.
Under »annan oredlighet» skulle följaktligen de handlingar, hvilka icke uttryckligen kunna benämnas bedrägeri, vara hänförliga.
I begreppet oredlighet inrvmmes äfven det om missbruk af förtroende.
Och följaktligen kan den yrkade förkortningen af rubriken ega rum, utan att densamma förlorar i omfattning eller betydelse.
Den komme nemligen att fortfarande utmärka den allmänna beskaffenheten af derunder upptagne handlingar; och vid sådant förhållande har anmärkningen i omförinäkla hänseende ej kunnat lemnäs utan uppmärksamhet.
Sedan karakteren af och straffet för bedrägeri i allmänhet blifvit i 22 § angifna, har i den nästpåföljde upptagits åtskilliga handlingar, hvilka, jemlikt Utskottets åsigt, äfven böra anses och straffas såsom bedrägeri, utan att alla de omständigheter, som, enligt förstnämnde §, tillhöra bedrägeri-brottet, inträffa på dessa handlingar.
Den väsentliga skillnaden skulle nemligen vara den att, då för brottets fullbordan i berörde § fordras, att man bedragit sig till gods eller penningar eller tillskyndat annan förlust deraf, är det, genom handling, uppenbarade uppsåtet att bedraga i de särskilda fall, som uppräknas i 23 §, tillfyllestgörande.
Men det har dock blifvit ifrågastäldt, huruvida alla dessa fall bordt här upptagas.
Så har man förmenat, bland annat, att de i 3:dje och 4:de momenten omnämnda handlingar, att utsätta falsk pant samt att under falskt sken af köp, gåfva eller annat aftal egendom sig afhända, för att förekomma utmätning eller eljest hindra annan att göra sin rätt till egendomen gällande, rätteligen vore att hänföra under kategorien »annan oredlighet»; men härutinnan har Utskottet ej gifvit handlingarne annan karakter, än de i gällande lagstiftning ega.
Att utsätta falsk pant stämplas redan i 10 Kap. 5 § Handels-balken såsom bedrägeri; Och den, hvilken under falskt sken af köp, gåfva eller annan afhandling till borgenärers förfång afhändt sig egendom skall, efter Konkurs-lagens 43 § staffas såsom bedragare.
Att sistnämnda lag-bud har afseende på den händelse då konkurs inträffat, är emellertid sant; men handlingens beskaffenhet är likväl i nu förutsatta fall enahanda, om än omständigheterna medgifva olikhet i bestraffning; och då den, som för erhållande af lån, utsätter falsk pant, ådagalägger ett uppsåt att, genom sanningens vanställande, bedraga sig till annans egendom, samt Utskottet således för sitt förslag i denna del bar stöd så väl i sakförhållandet, som i närvarande lagstiftning, anser sig Utskottet äfven böra vidhålla samma förslag.
Deremot instämmer Utskottet i yrkandet, att hvad i 6 mom. stadgas må göras till föremål för en särskild §.
Den gerning, hvarpå detta mom. har afseende, är visserligen bedräglig, och den innebär så mycket svek, att den till straffbarhet ingalunda kan anses ringare, än de brott, som i öfriga momenten omtalas; men den skiljer sig dock i någon mån, med hänseende till sättet, från de andra.
Det är en egen art bedrägeri, som, upptagen i 4 § af 8 Kap. Handels-balken, likväl der alltför skonsamt bedömes.
Men utom Lag-Utskottets Utlåtande M 52. 7 denna omständighet, har Utskottets uppmärksamhet blifvit fästad på en annan, som gör omförmälda förändring i uppställningen af föreslagna lagen nödig.
Man har nemligen uppkastat den fråga: huru skall den straffas, som, utan att kunna öfvertygas om ondt uppsåt, i handel eller eljest, då varor efter mått och vigt skola aflemnas och emottagas, begagnar mått eller vigt, som ej behörigen blifvit stämpladt eller omjusteradt, och som är oriktigt, så att skada derigenom sker?
Härtill skulle väl kunna invändas, att, der ondt uppsåt ej är förhanden, ligger gerningen utom den lagstiftning, hvarom nu är fråga; men om sammanhanget i lagstiftningen skall bibehållas, torde berörde fråga ej kunna besvaras utan i sammanhang med den, som innefattas i omförmälda mom.
Den förra kan endast anses underordnad den sednare; i båda fallen förutsättas rättskränkningar af enahanda art, om än af olika brottslighet; och dermed erhåller ifrågaställa hahdling en annan karakter, än den, som framstår i den af Utskottet uteslutna 29 § i nådiga förslaget, hvilken, i och för sig betraktad, innefattar bestämmelser, som i sjelfva verket tillhöra polis- eller ekonomi-lagarne.
Vid ämnets förnyade pröfning har Utskottet ej eller kunnat undgå att taga i betraktande, hurusom ifrågaställa särskilda fall blifvit af 1734 års lagstiftare behandlade i ett sammanhang uti Handels-balkens 8 kap. samt att öfverträdelse af föreskrifterna om skyldighet att i handel och vandel begagna krönt mått och vigt således redan är hänförd under kriminal-lagstiftningen.
Om man ock i allmänhet till polisbrott räknar öfverträdelser af sådana föreskrifter, som äro gifna i ändamål att förekomma rättskränkningar, hvilka kunde blifva en medelbar följd af deras underlåtenhet; så har man likväl i allmänhet funnit sig böra i kriminal-lagen upptaga de öfverträdelser, hvilka kunde komma att medföra större fara för det allmänna; och deri torde orsaken ligga dertill att man i berörde lag stadgat straff för underlåtenhet att iakttaga ofvarmämnde föreskrifter.
De äro gifne till förekommande af bedrägeri i handel; och dermed är det sammanhang emellan det uppsåtliga och ouppsåtliga brottet, som Utskottet nyss antydt, ytterligare ådagalagdt.
Men för att göra detsamma fullt åskådligt är en ny § tillagd, som skulle blifva den 26:te i ordningen.
Den har, efter Utskottets åsigt, der sin rätta plats.
Sedan i de två föregående §§ talats om den grofsta art af bedrägerier, som i handel kan utöfvas, följa bestämmelserne om den mindre svåra arten; och såmedelst iakttages en af ämnenas natur betingad ordning.
Då Utskottet sönderdelade den 30 § i Kongl.
Maj:ts nådiga förslag, enligt hvilken försäljning dels af vara, deri man vet fel vara, och dels af ondt för godt, mängdt föromängdt, skulle straffas lika med bedrägeri, samt upptog sistnämnda brott uti en särskild § af Utskottets förslag, eller den 24, att, på sätt Kongl. Maj:t i nåder föreslagit, straffas såsom bedrägeri, men hänförde det förra eller försäljning af vara, deri man vet fel vara, under kategorien af »annan oredlighet» eller till de förbrytelser, som syntes böra mildare bedömas, än det egentliga bedrägeriet och af sådan anledning gjorde detta brott till föremål för 37 § 2 morn.; — hade Utskottet hufvudsakligen afseende på gällande lagstiftnings uppfattning af omförmälda brott.
Men det kan dock icke bestridas att, på sätt anmärkt blifvit, någon skillnad emellan dessa brott i sjelfva verket icke förefinnes.
I båda uppenbarar säljaren samma onda uppsåt.
Han afyttrar något sämre för ett bättre, antingen genom fördöljande 8 Lag-Utskottets Utlåtande Jt? 52. af ett befintligt fel eller genom förnekande af dess tillvaro, ehvad felet tillkommit genom konsten eller naturen; och han handlar således i begge fallen oredligt mot köparen.
Man har derföre ansett det i återremitterade 24 § upptagna brott böra likasom det andra hänföras under de i 37 § upptagna förbrytelser; och då den straffmildring, som således för berörde brott blifvit påyrkad, synes vara nödig för bibehållande af enhet i lagen, har Utskottet ock funnit sig föranlåten att i sistnämnda §, som i det reviderade förslaget blifver den 36, sammanföra ifrågaställa förbrytelser; vid hvilket förhållande 25 och 26 §§ j Utskottets förslag, hvilka lemnats utan anmärkning, måst i nummer-ordningen uppflyttas.
Förslagets 28 § har, efter hvad ofvan är anmärkt, föranledt anmärkningar inom samtliga Riks-stånden.
Dessa anmärkningar äro riktade dels emot den straffbestämmelse, som i denna § föreslås, dels ock deremot att Utskottet icke, lika med hvad som skett i Kongl. Maj:ts Nådiga förslag, upptagit det fall, att någon af lättsinne obehörigen tillvällar sig embete eller tjenst.
Hvad straffbestämmelsen angår, så har man funnit den i vissa fall vara väl sträng och ej lemna domaren tillräcklig latitud för att lämpa straffet efter de särskilda nuancer, hvaruti gerningen kan förekomma.