Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och orsaken lig- ger i Longfellows sats: » Städse blifver hvarje mänskohjärta mänsk- ligt ».
b y r å o c h e x p e d i t i o n äro flyttade till K u n g s t r ä d g å r d e n Hamngatan 1 6, 2 % tr. Om presentationer.
W / e k e sannt, det förekommer ju så enkelt att &lt;W1 presentera två af ens bekanta för hvar- andra?
Och likväl borde man tycka mot- satsen, om man betänker, hur sällan denna formalitet uppfylles på ett sätt, som är ange- nämt för de personer, den gäller.
Hvarje af konvenansen föreskrifven formalitet bör vid personligt bruk i viss mån individualiseras.
Men detta förstår endast ett fåtal människor.
Den, som vill öfva den svåra konsten att va- ra värd eller värdinna för sina gäster, måste först ock främst förstå att presentera dem för hvarandra på ett sätt, som » slår en bro » mellan dem.
Med ens viker i så fall den pinsamma känslan af att vara främmande för hvarandra för känslan af det personliga
välbefinnandet.
Att endast repa upp namnen: » Herr S.
— Fru Z.
» är egentligen blott en skenpresentation; på det hela taget säger nam- net rakt ingenting, såvida det ej är allmänt bekanta personligheter.
Naturligtvis äro båda parterna förlägna om det första ordet; den ena mumlar något banalt om » äran », den andra om » nöjet ».
D e se hvarandra för första gån- gen — hvad skola de tala om?
Hur annor- lunda, om af den presenterande på ett skämt- samt, humoristiskt sätt bifogas några upply- sande anmärkningar, och hon sålunda upptar den tråd, på hvilken konversationen sedan kan ledigt fortsättas.
De, som på detta sätt blifvit presenterade, äro ej längre främmande för hvarandra!
Hur angenämt befrias de ej från den obehagliga situation, som ovilkorligt följer på den primitiva urformen af presenta- tionen, blotta namnupprepandet.
Namnupp- repandet, j a!
Det finns salongsbarbarer, som icke en gång anse detta nödigt.
Med ett mummel, omöjligt att urskilja, fullgöra de sin presentationsplikt.
En oförlåtlig hänsynslös- het!
Tyvärr tilltager denna osed alltmera, dels af önskan att affektera blaserad, dels af omedveten vårdslöshet.
Men hvarför skall man foga sig däri?
H e m 1 i f. Af Lisseg.
" JlJ / et var onsdag.
Grosshandlarens hade gjort Ci&gt;i ett besök i staden från sin sommarvilla.
Klockan var half tolf på förmiddagen.
Fröken Amanda hade nyss fullbordat sin toalett.
Nu stod hon med ansiktet tätt intill spegeln, jäm- kande och ordnande den Dyss friserade luggen.
Ibland slog hon ned ögonen för att åter hastigt höja dem, åter sänktes ögonlocken stilla för att mera långsamt och melankoliskt åter höjas.
Hvilket klädde henne bäst?
Ja, det var inte så godt att säga, bäst att följa ögonblickets ingifvelse.
Så skulle leendet profvas.
Ett litet små- leende, så att hälften af den fina tandraden syntes, det tog sig oförlikneligt bra ut, och då passade den där sakta höjningen af ögonbry- nen.
Men så ett litet barnsligt, naivt, upp- sluppet skratt, då kunde det passa att hastigt och okonstladt blicka upp; ja, det såg så älsk- ligt omedvetet ut.
Men löstanden på högra sidan ' syntes väl inte?
Ack nej, visst inte, våra dentister äro ju så skickliga — och så artiga sedan!
Hyn?
— På den var ingenting att klaga, verkligen in- genting alls.
Dräkten smög sig behagligt och smakfullt till den smärta gestalten — tack vare modisten och snörlifvet — och fötterna betäcktes af de mest förtjusande små skor.
Visst voro de mer än vanligt trånga, de här skorna, det gjorde bra ondt i fötterna, men det kunde nu ej hjäl- pas, de sågo så » rysligt söta » ut, med sin smala spets.
Amanda hade observerat, att Ce- cile Stjärnkronas fötter, som voro så utskrikna, voro nästan större än hennes, när hon hade de här skorna.
» Amanda lilla, pappa är inne och vill äta frukost », hviskade modern sakta i dörren.
Amanda knyckte till litet på sig: det var så förargligt att bli störd; men ihågkommande, att det ej gick an att förarga pappa nu, om hon skulle kunna få den der originella dräkten till trädgårdsfesten om lördag, steg hon in och hel- sade på sina föräldrar med det blidaste barns- liga leende.
Utom föräldrarnc, grosshandlar K. och hans fru, var äfven hennes bror kungl.
sektern inne i den eleganta matsalen.
Det var en ståtlig ung man med pince-nez och bruna mustacher, en stor sportsman, pris- tagare på skridsko, skidor, bicycel m. m.
» In- genting är mera härdande och stärkande », för- säkrade han, då husläkaren efter en noggrann undersökning sagt honom, att han hade reuma- tism, början till magkatarr och ryggmärgslidande.
Kanske var det dock mera den sport han öf- vade i det tysta, som blekte kinden och gaf hans ansikte denna gubblika prägel, som är så plågsam att se hos ungdomen.
» Kan någonting jämföras med våra härliga nordiska vintrar », hade han sagt, då han hac- kande tänderna af köld och med en hvit prick på hvardera örat samt ömkylda händer och fötter kom in förra vintern en dag, då det var några och tjugu graders kyla.
Nu var det dock sommar, och han stod där i sin nya såtlgrå, åtsittande sportdräkt, som klädde honom så väl, färdig att företaga en fjorton dagars färd på sin nya bicycel.
Visst var den orimligt dyr förstås, men för ett så- dant mästerverk var det ändå ett rampris.
Grosshandlaren var dyster och fåordig.
Han var ordförande i fattigvården i sitt distrikt, och just i dag hade de haft sammanträde.
Många dystra och sorgliga saker hade afhandlats, många djupt skakande bilder från eländets bo- ningar hade upprullats, och den nästan öfver- dådiga lyxen omkring honom berörde honom pinsamt med sin bjärta kontrast.
«Ja, de här dagarne, när fattigvården har sammanträden, äro då de värsta dagar, som finnas », tänkte fröken Amanda.
» Jag för min del tycker då verkligen, att när vi göra så mycket för de fattiga på alla möjliga basarer och välgörenhetssällskap kunde vi väl slippa se sura miner för deras skull åtminstone.
Och alla trasiga ungar som tigga af mig ger jag en slant, det vet jag då, om jag har vexladt.
Hur skall jag nu kunna komma fram med trädgårds- dräkten.
Klockan är nära elt, Cecile väntar bestämdt på mig hos Hellbacker, i dag får jag lof att bjuda förstås.
Asch — det där får mamma styra med, jag blir riktigt nervös, när pappa ser ut så där. » » Jo, det här är trefligt », tänkte kungl.
sek- tern, » bicyceln är inte till hälften betaldt och nya revolvern sen och cigarrerna och allt.
Jag ger sjutton alla gubbar och käringar och symam- seller och trasiga ungar och patrask.
Mamma får skaffa mig pengar, pengar måste jag ha ', mycket pengar — — » » Nej jag måste gå mamma », hviskade fröken Amanda.
» Söta lilla barn, hvad du är röd ooh så din panna bränner, har du ondt i hufvudet stac- kars liten; laga att du får litet frisk luft, gå en liten bit, kanske Cecile vill gå med. » » Ja, jag får också lof att gå; Sillfverarm väntar på mig vid ridhuret », sade sonen.
» Hvart ska ' ni gå? » frågade fadern, hastigt uppfarande ur sina drömmar.
» Jo, Cecile Stjärkrona väntar på mig, hon blir så rysligt lätt stött, Cecile, så jag måste skynda mig, och så var det litet annat också. » » Än du då Torsten? » » Silfverarm » — började sonen.
» Pjoller och dumheter och aldrig något an- nat ha ' ni för er », utbrast fadern uppbrusande och mätte golfvet med stora steg.
» Om jag nå ' nsin hörde något annat än nöjen och nöjen, som upptaga er tid och edra tankar, men al- drig.
När gjorde ni någonsin något nyttigt, eller när tänkte ni en förnuftig tanke?
Nej, granna kläder och nöjen och pjosk och dum- heter upptaga all er tid, och mamma håller med morsgrisarna, det är naturligt.
Hvar det skall ta ' vägen med vår tids ungdom, det vet jag då sannerligen inte.
Nöjen och utgifter, förstörda magar, hopsnörda kroppar och för- vridna hjärnor — det är alltsammans.
Och pap- pas börs den tror ni ska ' vara outtömlig.
Det måste bli ett slut på det här. » (Forts.) Europeiskor eller vildinnor?
• edan för flere år sedan var bruket att sticka hål i öronen skenbart en öfvervunnen ståndpunkt.
Det betviflades, att en för kul- turen tillgänglig moder skulle kunna låta förleda sig att vanställa sina barn på det endast h o s vil- dar förlåtliga sättet.
Och ändå tyckas örringarne åter komma på modet.
Sålunda har man för kort tid sedan kunnat läsa, att drottningen af Italien gynnar dessa prydnader.
Å andra sidan behöfva vi ej se oss så vidt omkring; redan i vår kära hufvudstad finnas många Evas döttrar, som anse bärandet af » boutons » (brillantdroppar) såsom ovilkorligt hörande till en elegant toalett och ej kunna skilja sig från dem, äfven med fara att göra sig löjliga.
En borgarfru, som med sin man företog en resa i Norge o c h med h o n o m befann sig på en förtjusande, men ödslig väg, blef plötsligt betänk- sam o c h förmådde sin man att vända o m, eme- dan hon var rädd att för sina dyrbara örringars skull öfverfallas och plundras af stråtröfvare.
Trots denna rädsla kunde hon ändå en annan gång ej besluta sig för att visa sig utan den farliga prydnaden.
I Wien lär det ej vara något sällsynt, ehuru ej i hus med anspråk på fina seder, att de feminina nyfödda redan vid dopet visa sig prydda med ör- ringar.
Det stackars lilla kräket har knappt skå- dat världens ljus, förrän moderns fåfänga dömer det till smärtor.
Ofta får väl modern äfven sitt straff därför i den lilla plågade varelsens oro o c h skrik.
I några utländska klosterpensioner äro de kvinliga eleverna förbjudna att bära prydnader, endast örringarne äro tillåtna, som o m dessa vore en nödvändig komplettering af den kvinliga dräkten.
Och hvartill tjäna egentligen örhängena?
Hvar- ken formen eller färgen af örat förskönas genom ringarne; det löper i stället mycket mera faran att vanställas.
Örsnibbarne uttänjas, neddragas, ja, kunna till och med sönderslitas af de tunga hängena.
Naturligtvis tjäna ej de därigenom upp- komna ärren att försköna örat.
Och ett genom- stunget öra är för resten ej längre helt o c h full- komligt, såsom det utgick ur skaparens hand, hå- let må för öfrigt vara anbragt så skickligt s o m helst.
Det har i alla fall ett hål, som genast för att döljas fylles med guld och ädelstenar.
Ett öra, i hvilket pärlor o c h diamanter glittra, påmin- ner o m en ihålig tand, som trots den dyrbara guldfyllningen, isatt af tandläkaren, icke anses s o m förskönad eller som någon prydnad.
Örringar måste, såsom vildarnes näsringar, anses som ett förgripande på naturen.
Det är allas, i synner- het äkta mäns och fäders plikt att arbeta emot dem.
De borde ej tillåta sina hustrur och dött- rar att skatta åt en dylik smaklöshet och genom sitt exempel förleda andra tanklösa till efterap- ning.
Den en gång så allmänt spridda tron, att hål i öronen o c h bärandet af örringar skulle kunna hindra ögonsjukdomar och inflammationer, har väl för länge sedan måst vika för bättre insikt.
Om kvinnorna endast ville betänka, att en sår- nad aldrig kan pryda, o c h att de verkligt förstån- diga finna detta m o d minst sagdt löjligt, skulle de helt visst frivilligt afslå från detsamma.
D e t är endast k v i n n o r n a, s o m aldrig d r a g a sig t i l l b a k a från o l y c k a n.
N a t u r e n har i de- ras hjärtan n e d l a g t så m y c k e n v ä l v i l j a o c h så m y c k e t m e d l i d a n d e, att d e synas v a r a s ä n d a hit ned s o m s k y d d a n d e väsen m o t männens o c h ödets o m b y t l i g h e t.
L. Alibert.
operan öppnade i fredags säsongen med uppförandet af en bland publikens favoritoperor, » Carmen ».
Hufvudrollernas innehafvare, fru Edling, fröken Karlsolin, hrr Odmann och Edberg, skördade välförtjänt bifall.
Det hela gick för öfrigt förträffligt under hr Hennebergs ledning.
Salongen var utsåld.
På söndagen gafs » Leonora » och på måndagen » Mignon », båda för fulla hus.
Svenska teatern börjar sin sejour lördagen den 31 augusti under direktör V.
Holmquists ledning.
Som premiére kommer att gifvas Alphonse Daudets sensationella Kampen for tillvaron, en dramatisering af författarens roman En odödlig.
D e viktigaste rollerna innehafvas af herrar Eric Zachrison, V.
Engelbrecht och O. Sternvall samt fruarna Anna Lisa Hwasser-Engelbrecht och A.
Olson samt fröken L. Seelig.
Konst Vår framstående konstnärinna Fru Jenny Nyström Stoopendal har i dagarne fullbordat ett större por- trätt af f. utrikesminister ngrefve Alb.
Ehrensvärd, af- sedt att införlifvas med utrikesdepartementets porträtt- galleri.
Jenny Nyström har med detta porträtt lemnat ett nytt fullödigt prof på sitt gedigna konstnärsskap; och kan konstvännen inför detsamma endast beklaga, att en pensel, mäktig så mycken karaktäristik och elegant smidig träffsäkerhet, ej oftare får tid att egna sig åt det egentliga porträttmåleriet för ymnigt påträn- gande uppdrag af visserligen ej obetydligare art. Gref- ve E:s porträtt är helt enkelt mästerligt.
Det präk- tiga ansiktet pulserar af lif, gestaltens hållning är synnerligen ledig och dock spänstig.
A f ljus och luft finnes fullt upp, och mot den verkningsfulla, i lif- liga färger (som dock ej distrahera ögat) behand- lade bakgrunden, träder figuren formligen emot oss ur ramen med käck liffullhet.
Dräkten — stads- rådsuniform i full gala med serafimerband och ordnar — är lyckligt behandlad.
V i gratulera fru Nyström-Stoopendal till detta vackra arbete, af hvilket vi satts i tillfälle taga del å hennes atelier, men som ej kommer att offentligen utställas.
I Theodor Blanchs konstsalong utställes sedan några dagar en jätteduk af stort intresse, italienaren Simonis på senaste Världsexpostionen i Paris med stora guldmedaljen belönade tafla » Alexander den store i Persepolis. » Det är det dramatiska ögonblick, då den store härföraren på det yrande gästabudet af sin älskarinna Thais låter fresta sig att sticka den nyss eröfvrade Perserhufvudstaden i brand, som konst- nären valt för sin framställning.
Den lifliga scenen är äfven som sig bör lifligt behandlad, perspektivet utmärkt, grupperingen desslikes, de enskilda figurer- na karaktärsfulla och fristående.
Det vackra konst- verket är väl förtjänt af ett besök.
U r ett k v i n n o l i f s h i s t o r i a; ',; " r af. '
, - f-^- ..
Gulnade blad.
ii||) |) ulnade blad, förvarade djupt i det lilla min- nesskrinets gömma, när sågen I senast den klara dagens ljus, när gledo intresserade ögon öfver de bleknade typerna på edra sidor?
Gulnade blad, det hjärta, I en gång kommen att klappa, är icke mer.
Det hjärta, hvars smärtsam- maste o c h dock käraste hemlighet I förvaraden, har lemnat hemligheternas och förbehållens värld.
Gulnade blad, hvad täljer då er historia?
I medlet af 40-talet fanns i en af Norrlands kuststäder en ung flicka, som var vida bekanl^för sin skönhet o c h sitt älskvärda väsen.
Någon rike- dom utom denna, som naturens goda fé redan vid vaggan själf förlänat henne, egde hon ej.
Men för männen tycktes hennes skönhets skatt vara begärligare än hopar af guld, en vänlig blick ur hennes mörka, strålande ögon för mer än klin- gande summor.
Och det var en stor täflan i den lilla handels- staden om att ega henne.
Ur denna strid gick den, som själf minst egde, med segerns belöning.
Det var en ung sjöman, med ett troget o c h manligt hjärta, med ett par käcka ögon o c h en stark arm.
Icke mer.
Hans namn var Berg.
Några år senare satte de b o.
Släkt, vänner, fosterland, allt, som hittills stått henne nära, lemnade hon med honom i gladt mod och slog sig ner i främmande land.
Han hade fått anställning vid ett stort engelskt handelsrederi, som befälhafvare på en af dess båtar, s o m gingo med frakter på Cliina.
I London grundades deras lilla hem.
Den större delen af året Jick den unga makan sitta ensam med sina tankar och drömmar, medan den, o m hvilken de beständigt spunno sig, trotsade elementens faror på fjärran vågor.
Men när han så kom åter, för en kort hvila i sitt hem — hvilken gränslös glädje!
Hur förunder- ligt, att så mycken sällhet ofta kan rymmas inom trånga väggar vid en smal liten bakgata, då den förgäfves bjudes in i de ståtliga gemaken vid vida parker och glänsande boulevarder!
När kapten Berg vände åter från sin andra lång- resa, var han far.
En knubbig liten pojke skulle hädanefter hålla modern sällskap, när fadern ej kunde göra det.
Nu var det o m möjligt än tyngre för honom att på nytt slita sig från hemmet, sedan det blifvit dubbelt rikt, band honom med dubbla band.
Men på samma gång var det honom en tröst, att han numera ej behöfde lemna sin unga maka helt allena.
Och plikten kallade obevekligt, obevekligare än någonsin.
Sonen skulle uppfostras, och därtill kräfdes faderns förtjänst, moderns omsorg.
Så gingo några lyckliga år.
Den lille var i stadig förkofran o c h tillväxt.
För hvarje gång fadern såg honom åter, upptäckte han hos honom nya, förunderliga förtjänster, s o m de stolta för- äldrarne lofprisade i täflan.
Hösten år 59 var en olyckstid för allt hvad sjöfart hette.
Starka stormar rasade öfver snart sagdt all världens farvatten o c h kräfde tusentals offer.
Enkor o c h faderlösa kunde ej i räkning föras.
Under långa, mörka aftnar, medan regnet piskade mot rutorna och den flämtande gaslyktans röd- gula sken utifrån gatan kastade ostadiga reflexer in i de små hemtrefliga rummen, lågo moder och son sida o m sida bredvid hvarandra, knäböjande på golfvet, o c h bådo brinnande böner till lifvets herre för honom, s o m var dem kärast i världen, och s o m nu i hvarje minut vågade sitt lif för sin plikt.
Det drog öfver den vanliga tiden i november, då Käthe — så hette det fartyg kapten Berg förde — brukade komma åter till London, o c h intet hördes ännu af.
På rederiet rådde stor oro, o c h det nästan belägrades af anförvandter till de från- varande, som dagligen i ångest frågade efter ett enda underrättelsens ord, en enda glimt af hopp.
Slutligen kom budet.
Käthe med befälhafvare, allt manskap o c h last hade förlist en natt å Chinesiska sjön, alldeles invid kusten.
Ingen var räddad.
Endast en del lik hade kastats upp genom bränningen på stranden och där sedan begrafts.
Blek, som den fallande snön omkring henne var hvit, med hårdt sammanpressade, blodlösa läppar, med dunkelt glödande ögon, men utan en tår, vände den unga kaptensenkan åter från rederiet genom de bullrande gatorna, ledande vid handen barnet, som grät öfverijudt.
En liten pension uppbar hon årligen af rederiet, och detta var en god hjälp.
1 öfrigt skaffade hon sig rätt god förtjänst genom att utföra finare hand- arbeten, i hvilket hon var synnerligen skicklig, och afsätta dem till de eleganta damevarubutikerna.
Vid pass ett år efter makens död erhöll hon en dag ett besök, som, på samma gång det kom de ännu färska såren att varmt blöda, dock gjorde henne mycken glädje.
Det var en styrman, Paterson, som under Ilere resor tjänat under hennes man o c h först vid den sista olycksresan ej deltagit, då han förflyttats till annat fartyg.
Han hade just befunnit sig i hamn i närheten af det ställe, där Käthe förliste, och hade delta- git i kapten Bergs begrafning.
De enda föremål, s o m man funnit i den uppkas- tade kroppens kläder, voro ett stort silfvermynt och en engelsk knif.
Dessa förde han nu med och öfverlemnade till enkan.
Fru Berg lät af myntet förfärdiga tvänne små silfverkors, af hvilka hon hängde det ena som en minnesamulett kring den späda dotterns hals och behöll ett för sig själf.
Knifven blef sonens arf- vedel efter fadern.
* &amp; Som sagdt, aren gingo sin jämna, långsamma gång genom arbete o c h mödor, o c h barnen växte upp; de fingo den bästa undervisning i Londons yppersta skolor — intet offer, ingen möda var mo- dern för stor, när det gällde dem.
Sonen, s o m var sex år äldre än Käthe, visade ett mycket godt, lugnt o c h pålitligt lynne, o m än något slutet o c h tillbakadraget.
Han hyste stor förkärlek för botanikens studium, o c h hans dröm redan från barndomsåren hade alltid varit den att egna sig åt hortikulturen.
&gt; Han satte en stolthet i att så fort s o m möjligt kunna komma därhän, att han ej längre behöfde ligga modern till last, utan kunde bli sin egen för- sörjare, o c h vid 15 års ålder dref han därför ock igenom — hälft mot modrens vilja, som gärna ville ha honom fram den » lärda vägen » och med glädje ännu i långa år skulle ha slitit för honom — att han fick afsluta sina skolstudier o c h inträda som elev vid ett stort trädgärdsinstitut utanför London.
Där gjorde han snabba o c h lysande framsteg; och efter endast tre år rekommenderades han af sina förmän på det varmaste till en förmånlig plats, som erbjöd sig, då en svensk adelsman, en grefve Stjärne, genom det ansedda institutet sökte en trädgårdsmästare för sitt gods i Skåne.
Han antog befattningen, trots det kostade på h o n o m att lemna moder o c h syster.
Han var j u dock så godt som svensk född, o m ock hans vagga stått i den stora dimstaden vid Themsen, och språ- ket var hans modersmål.
Af sin dotter hade ej fru Berg samma odelade glädje.
Hon växte visserligen upp till en strålande skön- het, som öfverallt väckte en beundran, som kom moderns hjärta att klappa af stolthet, men visade redan tidigt onda oarter, s o m trots alla moderns böner, all hennes vaksamhet och arbete, ej ville låta sig utrota.
Hon kunde vara det mest förtjusande, smeksamt inställsamma lilla älsklingsbarn — när hon det ville.
Ja, det var rent af, som hon besatt någon öfvernaturlig makt att med sitt väsendes trollkraft hehärska enhvar, mot hvilken hon gitte göra den gällande.
Men däremellan yppade sig drag af ett dolskt och till det ytterligaste egoistiskt hjärtelag samt en oehörd fåfänga o c h njutningslystnad.
Närhelst hon genom en lögn, ett litet bedrägeri kunde skaffa sig en personlig njutning, en stackars triumf för sitt koketteri, en söt nöjesfrakt att bita i med sina vackra, giriga tänder, gjorde hon det, och moderns tårar, broderns förmaningar — allt var s o m regn på helleberget öfver hennes hårda Det blef en sorglig julhelg i det lilla faderlösa sinne, där hon kall, liknöjd slöt.
sig inom sig själf, hemmet det året.
Fru Berg var dock en beslutsam o c h kraftfull oåtkomlig till o c h med för deras kår-lek.
kvinna, som ej öfverlemnade sig åt någon förtvif- När brodern reste för att tillträda sin plats i lad, overksam sorg.
Hon hade ej tid därtill.
Hon Sverige, var det dock ännu ej så farligt.
Hon var måste genast ta upp striden med lifvet.
j u ännu nästan blott ett barn — och några egent- Hon hade sin son att uppfostra; hon var mor, liga äfventyr hade ej kunnat framställa sig med ja, tvåfaldt mor.
Ty hon bar ett barn under sitt sin lockelse, ödesdiger för detta sinne utan jäm- hjärta, ett barn, som aldrig skulle skåda sin faders vikt.
ansikte.
Men de närmaste åren blefvo en enda hård strid In på det n y a året tillökades familjen med en för fru Berg, en enda hård, hjärteslitande strid dotter, ett underskönt barn med klara blå ögon, mot dotterns dåliga böjelser.
Och trots allt märkte helt o c h hållet af faderns blonda typ.
hon till sin förtviflan, att Käthe gled allt längre undan henne.
Hon uppkallades Käthe efter det fartyg, med hvil- ket fadern gått till döden.
Den unga flickan skaffade sig tusen tillfällen att Nu började en lång kedja af år, under hvilka lista sig till dåliga nöjen o c h utelif i dåligt säll- fru Borg genom det sträfsammaste o c h idogaste skap — på teatern, på all sköns andra förlustel- arbete bemödade sig att värdigt uppfostra sina barn.
seställen.
Ibland trotsade hon sig därtill af modern,
I D U N 420 som ofta tvekade i sin brydsamma kamp, huru långt det var klokt att hålla emot.
Och där icke trots hjälpte, kom listen till hjälp.
Huru många långa, sömnlösa nätter vakade ej modern i tårar, väntande med ångest sin dotters hemkomst från något olofligt nöje, som hon rymt sig till med en af sina många samvetslösa, upp- vaktande unga sprättar!
När hon ändtligen kom, när hon hörde hennes smygande steg i den mörka lilla tamburen, då blef det en sådan oändlig lisa efter kvalen att dock veta henne åter räddad in i hemmets lugna skygd, att hon oftast ej kom sig för med att förebrå.
Ty därhän gick det.
Hon tröttnade tillsist att bearbeta denna ofruktbara jordmån.
Hvartill bå- tade det att förebrå?
Till intet — till intet; huru väl visste hon det e j: af tusen förkrossande, stund- liga erfarenheter.
I förtviflan, dödstrött, hade hon nästan uppgif- vit striden!
I sin korrespondens med sonen fördolde hon till största delen sin sorg öfver Käthe.
Hon ville ej oroa honom i hans arbete i det aflägsna landet.
Han kunde ju dock intet göra — lika litet som hon.
När Käthe nyss fyllt 17 år, kom katastrofen, som på sin tid lät rätt mycket tala om sig till och med i de engelska tidningarna.