Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och hvad slutligen angår tillämpningen af den antagna beskaltningsgrunden, så hade jag önskat, dels alt densamma å husbehofsbränningen antingen alls icke kommit att. tillämpas, eller ock tillämpats i så ringa mon, att, tvärtemot hvad nu torde inträffa, husbehofsbrännaren icke, ej en gång inför sig sjelf, kunnat, i den dryga skatten, finna en ursägt för utvidgning af sin bränneri-rörelse utöfver consumtionsbehofvet, dels ock att tillämpningen deraf å salubränningen ej blifvit strängare, än att salubränningen, genom dess lägre tillverkningspris, förmått småningom undertrycka all husbehofsbränning.
Emot hvad de Höglofl.
Utskotten i dessa afseenden beslutat, får jag alltså äfven, såsom varande i strid med min öfvertygelse om det rälta och ändamålsenliga, nedlägga min reservation.” Ike.-, Lag-, samt Allm. Best.- och Ekon.-litsbollens Betänkande, N:o 1. 29 Af Hevr Comminister Janzon. ”Mot IlöglofJ, Bevilln.-Utskoltels Betänkande, rörande bran vins-bränningen m. m. för jag vördsamt afgifva följande reservation.
Ali lagstiftning i en clirisliig stat bör röja christendom, det vill säga, den bör ådagalägga vishet, kärlek och rättvisa.
Söker man dessa grunddrag i vår bräll vins-lagstiftning, fruktar jag att, om man än lagger den framför den beryktade Jonas Lindberghs ryktbara hydroxygen-microscop, man förgäfves skall spana efter ett drag af nämnde egenskap; oell dermed har jag dock icke sagt att denna föreslagna stadga hvarken är bättre eller sämre, än hennes föregångare.
Ilon grundar sig på en lögn, nemligen den, att en frisk menniska behöfva’ bränvin tili dagligt bruk, ehuru både vetenskaper, historien och hvarje menniskas erfarenhet besannar, att man mår bättre af att bortlägga, än bibehålla spritdrycker.
Jag kan med egen 14:årig erfarenhet bestyrka detta; och skulle min erfarenhet jäfvas såsom mindre tillämplig för dem, hvilkas kali det är att utom hus under möda och ansträngning trotsa klimatets hårdhet, hänvisar jag, med förbigående af tusentals exempel ur samtiden, till Sveriges störste hjelte, Carl den XII och bans kämpar.
Sannerligen, han kröp icke bakom kakelugnen i elakt väder och anlitade hvarken vin eller bränvin för att skaffa matlust, värma kroppen eller lifva modet pä slagfältet.
Vår bränyins-lagsliftning, som, i förening med Förordningen om fylleri och dryckenskap, utgör ett helt, kan naturligen indelas i tvenne capitel, af hvilka i Irsla Cap. handlas om huru man skall bränna, 2:dra Cap. huru man skall supa och i 3:dje Cap. huru man skall straffa dem, sorn supit.
Det är visheten, menniskokärleken och rättvisan i dessa sladganden, jag med fö ord vill laga i betraktande.
Hvad visheten angår, frågar jag, är det vist eller ens förnuftigt, att, i ett land, der man ofta behöfver köpa säd för stora summor och årligen införskrifva iadugårdsprodueter för omkring 3 millioner Brdr Banco, då befullmägliga jordbrukarne, att i bränvin förvandla omkring 5 millioner tunnor säd och potater, hvilket quantum, fördeladt på hemmantalen, gör 76| tunnor på hvarje hemman och minskar med 1? tunna födoämnen för hvar person.
Lägger man härtill förstöringen af skog, hvaraf mera åtgår under bränvinspannorne, än i alla Sveriges masugnar och slångjernsliärdar, och dagsverken, som kunnat användas lill husslöjd och nyttigt arbete; blir landets ekonomiska förlust ofantligt mycket större.
Efter måttligaste pro - 30 Be v Lag-, samt Allm. Besv.- och Ekon.-UtsJwltcns Betänkande, N:o 1. babilitels räkning uppsuper Svenska Nationen 16 millioner R:dr Banco i bränvin årligen, och lör denna olantliga summa, som med en tredjedel öfverskjuler hela stals-budgeten, blef ingen hungrig mättad och ingen naken klädd.
Är det väl underligt, att landet utbiottas af sådant slöseri, alt silfrel utsopas ur Bankens hvalf, att staten försättes i concurstillslånd?
— Oell sålunda häfver det sig med visheten i bränvins-stadgan. 1 2:dra capiliet, der man har att söka menniskokärleken, stadgas huruledes producenten, betjenad af krögaren, på ett för båda vinstgifvande sätt må, hufvudsakligen på de icke brännande, kunna tractera bort dessa millioner kannor bränvin, och vid alla tillfällen mot conlanter, kläder eller tjenstbarheter tillhandahålla en vara, som, efter hvad erfarenheten visar, lånat kraften af Circes’ trollspö att, enligt mythen, förvandla menniskor lill svin, alt framtrolla härar af tiggare och brottslingar utaf flitige, ordentlige och lycklige menniskor.
Ser man sedan på denna dass proletärer, hvilka bran vinet skapat och skapar, de der lefva för dagen, på djurs vis, hvilkas kyrka är krogen, der predikan i ottesång, högmässa och aftonsång hålles med sådant tal, som kränker goda seder, der bönerne heta svordomar och psaimerne äro liderlige visor, der krögarn är preslen och allajet är disken, der hemmet blilver correclionshus eller fängelse och sotsängen mången gång stupstock och kyrkogården galgbacke; tänker man härpå, då får man en viss respect för den menniskokärlek, som i vår bränvins-förfatlning gör sig gällande.
Den bär dock pregeln af vår tid, som af idel ömhet icke har hjerta att neka ynglingen nöjet att bereda sig för schavotten.
Och vare detta nog sagdt om kärleken.
Man skulle kunna draga i betänkande, huru rättvist det är, alt först berusa menniskan och sedan straffa henne.
Och då, enligt hvad allmänt här vid Riksdagen förfäktas, bränvinsbränning är nödvändig, om icke landet skall gå under; och enär de nytlige brännerien icke kunna bära sig utan ett tappert supande, så måste det vara patriotiskt att supa.
Således straffas drinkaren icke för det han super, — något, som han egentligen rår för, — utan för det lian icke tål hvad han super, — något som lian icke rår för, — helst ingen kunnat lemna honom tillförlitligt sjökort för delta farvatten eller säkert utpricka måttlighetens seggelled.
Dock rättvisan häraf kan icke betviflas, alldenstund 3:dje capitlet, som innefafctar~dEÖrordningen om fylleri och dryckenskap, stadgar, huruledes man må gripa, fängsla, i häkte inspärra, spöa, hänga eller på andra sätt ur denna verlden affärda dem, som supit.
Sanni är, att ofvannämnde Förordning Bev.-, Lag-, samt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utkollens Betänkande, N:o t. 31 endast talar om straff i och för ruset, men då ruset förbereder de Hesla brott, slår denna i sammanhang med öfrige straff-bestämmelser.
— Mången tror, att förnuftet är för menniskan en icke så obetydlig egendom, att (let väl kan vara värdi en 40 å 50 R:dr B:co, Och då verdslig lag bestämmer högsta kroppsplikt eller 40 par spö för stöld af della värde, tyckes väl att krögaren, som sljäl bort förnuftet från sin nästa, också icke borde blifva lottlös.
Detta vore så mycket mera rättvist, som lian täger serskild betalning för denna stöld al elen bestulne, mången gång ända till sista säljbara klädespalten.
Men då förevarande bränvins-förordning gjort detta till hans lagliga födkrok och kail i staten, är härom intet alt säga.
Han skaffar nog fångar ändå i sitt ställe, hvilket synes solklart deraf, ait Staten i fångvård redan påkostat 716,000, och tros ännu behöfva 50,000, så att hela fångvården, blott för della år, stiger till 766,000 R:dr B:co, en fångvårdskostnad, sorn, jern niord med folknumern, icke torde hafva sin like i hela vida verlden, och sorn icke obetydligt öfverstiger hela bränvins-bevillningen, blodspenningen, hvarför staten säljer den ena brödren till den andra.
Ekonomi betyder en reglering om hus, att dessa må inrättas ändamålsenliga för loflig och nyttig verksamhet.
Är väl denna bränvins-sladga ett nationen värdigt tempel, der en vis, menniskoälskande och rättvis, med ett ord, en fosterländsk anda kan inflytta, bo trefligt och verka med godt samvete.
Man invänder: del moraliska får i en ekonomisk lagstiftning icke för mycket tagas i betraktande.
Hvad! skall man då aldrig kunna länka sig civilisationen under annan bild än spindeln och nätet?
Och har denne intet annat svar till det oförfarna hjertat, sorn, upplilvadt af ett förföriskt solskimmer, surrar omkring och fastnar i något af de å alla sidor omgifvande, fina, men starka, locknät, när lian gripes af spindelns klor och våndas under dödskampen, har, frågar jag, vår upplysta tid intet annat svar åt den olycklige än: ”hvad kommer det mig vid.” ”S-k v lie sig den sig ej bättre föresåg”; då måste man väl tillslå, alt andan af vår beprisade bildning är en grym ande, och lyckligare vore att bo i en ödemark eller bland viklar, än i ett eivilieeradt samhälle.
Det vore ju chris t.lig t alt sopa bort dessa locknät tillika med spindeln, den kallå, grymma egoismen; det vöre i sin ordning att upplysningen åloge sig denna städning.
Detta klefve ock ekonomiskt; ty ett borgerligt välbefinnande kan icke tänkas, än mindre förverkligas, utan ett sedligt.
Man torde säga: jordbrukaren hehöfver penningen för att bära skattebördorne, Alldenstund penningen för 32 Bev.-, Lag-, samt Allm. Best.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 1. detta behof endast kan fås genom bränvin, måste han bränna.
Ja, bär bar jag igen min gamle målare i min ort, som under vedbrist skrädde af knutar och väggar på sin stuga och eldade med så länge det bar sig.
Men — för att nyttja ett exempel — om en viss börda af bestämd tyngd fördelades på 2:ne att bära en viss väg, vore det väl klokt af den ena kamraten att fylla den andre?
Läge det icke tverlom i den förres interesse att hålla den senare nykter, på det att denne måtte kunna bära sin egen börda, helst, i motsatt fall, den nyktre måste bära icke blott den druckne kamratens börda, utan kamraten ock.
Nu är staten en börda, den hvarje god medborgare bör finna ljuf att bära; men är det klokt att berusa en dryg del af nationen, under förmodan att bördan skall bli lättare för den återstående delen.
Hon måste ju, efter ali beräkning, bli tyngre ju färre, som bära.
Lägg härtill bördan af de försupne, som icke ens kunna bära sig sjelfva.
Tank på fångvården oell fattigvården.
Om den penning, hvarför jag berusar min nästa, finge ligga qvar i nästans ficka, kunde ju lian hjelpa mig att bära statens börda.
Tvänne supar om dagen göra 22 R:dr 24 sk.
Riksgälds om året; denna summa, äfven med afdrag af skydds afgiften och bevillningen för arbetskraften, om lion årligen i Spar-Banken insattes och förräntades, skulle bli en tillräcklig skatt lör ålderdomen och bespara fattigvården allt bekymmer.
Man invänder: man bränner icke för bränvinets skull, utan för ladugården, för drankeu; men att bränna för dranken, att anställa sådana förödelser öfver menniskan i moraliskt, physiskt och socialt li inseende för drankens skull, det förefaller mig, minst sagdt, lika afvita, som att sätta eld på sitt eget lius, för att få bykaska.
Följderna af denna hushåll ningens förvridning ligga för öppen dag.
Man känner verkan, men låtsar icke veta orsaken.
I liela Europa gifves icke något land, af naturen mera gynnadt eller rikare på lifsförnödenhet ter, relativt till folkmängden, och af utländningen mindre beroende än Sverige.
Det är salt, sill, communion-vin, medicinalier och några få andra arliclar, vi oundgängligen behöfva införskrifva.
Skulle icke våra åkerfält, i vissa landskap, i fruktbarhet, öfverträffande andra länders, våra ängar, våra vida betesmarker lemna föda åt 3 millioner menniskor, och dertill med ett icke obetydligt öfverskott till export.?
Och våra skogar samt rika och förträffliga bergverk borde icke de gifva en afundsvärd national-rikedom.
Hvilka fält att odla? hvilka skatter att uppgräfva af härdiga händer!
Likväl kan icke Sverige under stilla freden föda sina barn, det Sverige, som fordom Bev.r, Lag-, samt Allm.
Besv,- och Eicon.-Utskottens Betänkande, M i.
33 fordom, ehuru mindre odladt, kunde underhålla utländska härar jemte sina egna försvarare, uthärda inhemska krig, låta skaror af hundra tusen man i olika rigtningar genomtåga sina landamären, under en ordning och krigstukt, att bonden icke hade fog alt klaga öfver en hönäs bortröfvande, enligt historiens intyg: delta Sverige sättes nu stundom i förlägenhet deraf, att en handfull folk tågar genom dess bördigaste prövincer till ett öfningsläger och klagar öfver tyngden af ett sådant, som blott varar 14 dagar; det Sverige, som under Gustaf den l:stes tid exporterade både säd och ladugårdsproducter tili stora summor, mäste nu sjelf köpa, synnerligast af sednare slaget, för millioner.
Med kännedom häraf bör man väl undra på hvart penningen tagit vägen, eller på den financiella vanmagt, hvari landet är försänkt, när vi i bränvin årligen slösa bort minst en tredjedel af hvad jorden producerar och på ett sätt, att bättre varit att kasta producterna i eld eller valten, för att icke förgifta nationen tili kropp och själ.
Reser man nu genom Sverige och jemnför med historien det närvarande med det fordna, är det visserligen nu mera odladt, har en mildare natur, skogarne äro afröjda, synkretsen vidgad.
Man säger stolt:
Se här en frugt af bränvinspannan.
Men saken, sedd från närmare håll, torde icke vara att serdeles yfvas åt.
Odlingen bär nemligen lynne af en viss tlåhackning, som ju grundare jorden var dess förderfligare blef den för kommande skördar.
— Odlingen- bär stämpel af vår egoistiska tid, der hvar tänker på sig, ingen på barnen, der man lefver för dagen, ja, blott för målet ocb anser sig för klok hushållare i samma nion man liksom med svärdet för bröstet kan tvinga modren jorden att påen gång taga fram allt, hvad hon eger i sitt visthus.
Häraf denna vandalism mot skogarne och ängarne.
11 vem bjuder och befaller denna jordsugning och sköfling?
Bränvinsproducenten, som på fäderneslandets grafvård söker resa sin thron.
Hvad har vid denna Riksdag i bräuvinsfrågan blifvit afgjordt?
Opinionen har önskat de konstiga bränvins-apparaterne längre bort än pepparn vexel'.
Jag önskar dem af allt mitt hjerta en snabb obehindrad resa.
Men hvarföre vilja i bakskjuts hemta hem de små enkla pannorna, helst när det är ulröndt, alt man endast med närvarande antal af nu bestämda kannerymd kan beqvämligt afverka den nätta summa af 150 millioner kannor bränvin, hvilket quanlum tyckes vara mera än tillräckligt för afl hålla hela nationen i ständigt rus året örn.
Antager man att Bih. till It.
Brot. 1S44. 5 Saint. 2 Afd. i Haft. 5 34 Bet>.-, Lag-, sami Allm. Besv.- och Ekon.-Vtskottens Betänkande, M i. bran vinet är nyttigt, ser jag intet skäl, hvarföre raan skulle utdöma de konstige apparaterne, som genom besparing af tid, ved och den högre afkastning en vetenskaplig behandling af råämnet lemnar, på genare väg leda till ofvannämnde mål.
Att ifra mot de konstige brännerierne till fördel för de enkle, synes mig lika mycket och lika litet patriotiskt, som att, när landet hotas med insmugling af utländskt kläde, ifra mot machinerier för klädesberedning och yrka på menniskokraftens uteslutande användande härtill, för alt göra alnen af varan en eller annan Riksdaler dyrare och lurendrejeriet mer lönande.
Man hav talat om dranken, såsom nödig för svinracens underhåll och förädling och deri fuunit ett skäl mot de större brännerierna.
Jag vet icke hvad som hindrar hvar och en liten panna att få drank.
Rränvinet kan val stundom genom okunnighet slå felt, men dranken brukar merändels alltid hålla målet; hvarföre jag icke ser någon fördel, men väl en stor nationel förlust, så vida man anser bränvinet för något godt, att gynna de enkla pannorna på konstapparaternas bekostnad.
Min oförgripliga tanka är den, att denna näringsgren bör helt och hållet nedläggas.
Man har afskaffat lotterier, förbjudit hasardspel, i 3:ne stånd bortvoterat titlar utan tjenst, ålit af skäl att staten ej bör riktas af medborgarnas fåfänga, vinningslystnad och moraliska lyten.
Är nu icke allt detta att sila mygg och svälja kameler, så länge staten med producenten och krögaren delar rofvet af nationens fylleribegär.
Jag är så fullkomligt öfvertygad om nödvändigheten af ett bränvinsförbud om fäderneslandet icke ohjelpligt skall ruineras, att jag anser alla andra reformer och förbättringar, dels såsom blotta palliativer, dels helt och hållet onyttiga.
Om stals-budgeten nedsatles lill halfva summan mot hvad den nu är, det gagnade till platt intet.
Hafva Svenske medborgare nu, under det de klaga öfver höga skatter och tunga gärder af alla slag, råd att årligen kasta bort 16 millioner R:co i bränvin, hvad skulle blifva om de egde större resurser.
Nog blefve besparingssumman af skatterna stor, närmare 6 millioner R:dr B:co; men lätt är att uträkna hvad dét gjorde i supar bränvin, toddi och pounschglas per man af Sveriges supande och drickande befolkning; af alla dessa skäl vågar jag föreslå det Rikets Högloft.
Ständer i önsknings väg inginge till Kongl. Majit med underdånig anhållan om bränvinsbränningens upphörande.
Men på det att ieke enskilde, som på närvarande bvänvins-iagstiftning grundat sine gårdsköp, arrenden och öfriga hushållning genom en hastig förändring måtte lida allt för stor ekonomisk förlust, utan få tid att rigta sin industri på ladu - Be v.-, Lag-, samt Allm. Besv.- och Ekon.
Utskottens Betänkande, M i.
35 gården och andra näringsgrenar, önskar jag alt hos oss, liksom i BrödraRiket Norrige, må bestämmas en viss lid, t. ex. 6 år, hvarefter all bränvinslillverkning och consumtion, utan såsom medicin, inom fäderneslandet må upphöra, och att, under tiden bränvinsbränning må fortsättas efter de grunder af taxeringsvärde och skatt på afverkning, Afdelningen föreslagit, samt att, i likhet med hvad Riksdagsfullmägtigen Jöns Palmqvist från Skaraborgs Län föreslagit, tiden lör bräuvinsbränningen må årligen inskränkas med en månad, lill dess med 6:le året denna rättighet alldeles försvinner.
” Af Herr Doctor Sandberg, A.: ”Det är nemligen med tvenne skäl, som bran vinsbränningen försvaras, nemligen: att få bränvin till husbehof och att få drank till kreaturen.
Att bränna för drankens skull kan ej vara annat än en förevändning, likasom man icke tröskar säd för att få agnar.
Bränvin är hufvudsak.
Dranken är ett affall, som användes det bästa man kan.
Men hvarest kan man uppvisa dess förträffliga inflytelse på Svenska boskapsafvel?
Våra grannländer, Danmark, Finland, Ryssland exportera i stor mängd spanmål och iadugårdsprodueter.
Vi behöfva årligen införskrifva de sistnämnda för öfver 2 millioner R:dr.
Sverige har mer än i ett halft seeel rikligen varit välsignedt med husbehofsbränning.
Hvarföre klagar man då nu öfver en förfallen ladugårdsskötsel, om den derigenom kunnat upphjeipas?
Behöfver det någon ytterligare bevisning, att boskapsskötsel och jordbruk undergräfvas af denna halsstarriga förvillelse?
Och Husbehofs-supning?
Är den ett nödvändigt lefnadsbehof för någon menniska?
Har den i ringaste nion åstadkommit något godt under all den tid, sorn den varit bosatt i bondens stuga?
Är det någonsin möjligt,, att 30 ä 40 millioner kannor bränvin, som tillverkas, kunna förtäras af 3 millioner menniskor, utan att hos tusende sinom tusende åstadkomma en oundviklig kropps- och själs- och egendoms-förstöring?
Det är klart som dagen, att hela bränvinshandteringens grundval är lagd på den fattiga, hemmanslösa och obesutna folkmängdens utarmande.
Jag kan ej annat, än med allt möjligt eftertryck och på det högsta protestera mot en lagstiftning, hvaröfver fosterland och mensklighet måste sörja.
Betänkande kan ej innehålla någon egentlig lag, utan hela förslget är blott en underdånig framställning tili Kongl. Maj:t uti ett ekonomiskt ärende.
Häruti borde alltså nationens ombud utan ensidighet och egennytta öppet förklara deras djupaste bekymmer öfver Svenska bran - 36 Be v.-, Lag-, samt Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskott ens Betankande, M j. vinshandteringen såsom den förslå och förnämsta orsaken till nutidens 2:ne frätande kräftsår:
Pauperismen och lösdrifveriet.
Här hade bordt framläggas, att | af brotten härleda sig derifrån och att alltså de 705,492 R:dr, hvartill sista årets fångvårdskostnader uppgå, borde till | ersättas af bränvinsrörelsen.
Här hade bordt uttalas den sanningen, att | af fattighjonen hafva genom bränvins bruk råkat i elände, hvadan de, som inom församling tillverka och handla med en dylik vara, borde vidkännas en lika stor andel i fattigvården.
Korteligen: bränvins-induslrien hade bordt af Svenska folkets representanter inför konungathronen framställas såsom Sveriges största olycka, såsom förnämsta källan till den vanmakt och det elände, som öfverklagas.
Hvarjemte den öfvertygelse borde framhållas, att, så länge häruti icke sker någon genomgripande förändring, så hjelper det icke, om vi få en regering från lnmmelen — om vi få en lagstiftning visare än Solons och Salomos — ja! om man ville bygga en högscola i hvarje socken och proclamera en fullkomlig både närings- och handelsfrihet.
Och hvad hjelper det att befria arbetaren ifrån all skatt till staten?
Så länge hans skattskyldighet till bränvinsbrännaren qvarstår, skall han nedsjunka allt djupare och djupare i uselhet.
Hade man tagit en sådan utgångspspunkt för bränvinsbetänkandet, så skulle både förfaItningsförslag och beskatlningstarilF fått ett helt annat utseende.
Nu är det deremot ändamålslöst att reservera mig emot serskildta paragrafer, hvilka alla leda tili samma olycksaliga mål.
En omständighet är dock allt för märkvärdig att förbigås, och den är det oförlikneliga förslaget att husbehofsbränningen med 20 kannors panna och derunder blifvit utsträckt till hvar dag hela året igenom, utan minsta tillökning i skatt.
Sådana pannor linnas nu omkring 73,000.
Tillverkar hvar och en al dem endast 500 kannor på året, eller blott fjerdedelen af hvad Friherre Raab beräknat, så blir det dock 36 millioner kannor.
I sanning ett litet nätt husbehof för Svea folk!
Låt vara att många tillverka mindre; men mångå andra skola tillverka sä mycket mera; och det liberala privilegium, sorn de nu erhållit, skall utan tvifvel mångdubbla deras antal.
Och tor att visa samma ädelmod emot de stora, har man medgifvit dem tri distilleringsrätt arel igenom, och frikalla t dem från försegling den lilla tid de skulle slå obegagnade.
Hvarthän allt detta leder är ej svårt att iorutse.
Vi hafva nu så länge vandrat på den vägen, att man vet hvart den bär.
Följderna häraf vill jag icke beskrifva, endast beklaga mig sjelf, Bev.- Lag-, samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, N:o 1. 37 som varit nöclsakacl att deltaga i en sådan lagstiftning.
Huru skola vi» som nitälska för nykterhet och bvänvinssupningens afskaffande, kunna möta våra hemmavarande medbroder och åhörare med den underrättelsen, alt, vid en Riksdag, då man haft anledning alt hoppas något helt annat, hav den riksförderfliga handteringen erhållit en så utomordentligen stor frihet, som den förut icke ägt?
Innefattar icke ett sådant lagförslag det bittraste hånlöje öfver alla menniskovänners bemödanden att åstadkomma minskning tili den olycksbringande varans tillverkning och förtäring?
Man må ursägta mig, om jag ej med tillbörlig köld och liknöjdhet kan deltaga uti rådplägningen om det lämpligaste sätt, hvarpå menniskors elände skall frambringas.
Ty hvad är t. ex. bränvinsbrännarens rättighet att lill sina underhafvande halfstopsvis utmångla bränvin?
Hvad är det väl annat än ett privilegium för jordbrukaren, att laglikmätigt utsuga sina tjenare, dagsverkare och torpare?
Hvad är val bränvins-miniiterings-afgiften annat än den köpeskilling, för hvilken slaten säljer tili vissa personer rättigheten att, enligt lag, utarma, förderfva och demoralisera sin omgifning? och med få ord: hvad innehåller hela brån vins-förordningen annat, än en systematisk method, som Sveriges inbyggare skola iagttaga, för att kunna lagligen utarma, förderfva och demoralisera hvarandra, med bränvin? skall aldrig en Svensk Riksdag, icke ens på försök, kunna taga det steg, som Norriges sednaste Storthing? jag kan ej annat än lika eftertryckligen som vördnadsfullt underställa hvar och en riksdagsmans egen pröfning, huru man med godt samvete kan ockra på det allmänna eländet! huru man med godt samvete kan deltaga uti en utarmnings-industri, hvars olycksaliga verkningar dagligen åskådas och allestädes, både i stad och pä land, framhållas af försupna mennisko-ruiner, af förstörda uslingar, af gråtande och misshandlande mödrar, af halfnakna och tiggande barn,— en sedeförderfs-industri, hvars historia år från år skrifves med blod uti våra domstolars brottmåls-protocoller!
Och slutligen, då den hittills gällande författningen icke kan åstadkomma så mycket ondt, som den nya, sä får jag vörclsnmt hemställa till Rikets Högloft.
Ständer att för deras del antaga den förra utan någon förändring, samt tillika ingå till Kongl.