Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men de stå efter mina själ, till att öfverfalla mig; de måste under jordena nederfara.
De måste falla i svärd, och räfvomen till lott blifva.
Men Konungen fröjdar sig i Gudi; den vid honom svär, han skall prisad varda; ty de lögnmunnar skola tillstoppade varda.
Hör, Gud, mina röst, i mine klagan.
Bevara mitt lif för den grufveliga fiendan.
Förskyl mig för de ondas församling; för deras hop, som illa göra;
De der skärpa sina tungor, såsom ett svärd, och skjuta med sina förgiftiga ord, såsom med pilar; Att de måga lönliga skjuta den fromma; med hast skjuta de uppå honom, utan all fruktan.
De äro djerfve med sin onda anslag, och talas vid, huru de snaror lägga vilja, och säga: Ho kan se dem?
De dikta skalkhet, och hållat hemliga; de äro illfundige, och hafva listig skalkastycke före.
Men Gud skall hasteliga skjuta dem, så att dem skall svida efter.
Deras egen tunga skall fälla dem; så att dem bespotta skall hvar och en, som dem ser.
Och alla menniskor, som det se, skola frukta sig, och säga: Det hafver Gud gjort; och förmärka, att det är hans gerning.
De rättfärdige skola fröjda sig af Herranom, och förtrösta uppå honom, och alla fromma hjertan skola deraf berömma sig.
En Psalm Davids, för en viso till att föresjunga.
Gud, man lofvar dig i stillhet i Zion, och dig betalar man löfte.
Du hörer bön, derföre kommer allt kött till dig.
Vår missgerning trycker oss hardeliga.
Säll är den du utväljer, och hafver honom till dig, att han skall bo i dina gårdar; han hafver en rik tröst af ditt hus, det helga templet.
Hör oss, efter den underliga rättfärdigheten, Gud vår salighet; du, som äst allas hopp, på jordene, och fjerran på hafvet.
Du, som bergen stadig gör i sine kraft, och begjordad äst med magt;
Du, som stillar hafsens fräsande, dess böljors fräsande, och folks buller; Att de, som vid de landsändar bo, skola förskräcka sig för din tecken; du gläder allt det som röres, både om morgon och om afton.
Du besöker landet, och vattnar det, och gör det mycket rikt; Guds källa hafver vatten tillfyllest; du låter dess korn väl trifvas; ty alltså brukar du landet.
Du vattnar dess fårar, och fuktar det upplöjdt är; med regn gör du det blött, och välsignar dess växt.
Du kröner året med ditt goda, och din fotspår drypa af fetma.
De boningar i öknena äro ock feta, så att de drypa; och högarna äro allt omkring lustige.
Hjordmarken är full med får, och dalarna stå tjockt med säd; så att man glädes dervid, och sjunger.
En Psalmvisa, till att föresjunga.
Fröjdens Gudi, all land.
Lofsjunger, till att ära hans Namn; priser honom härliga.
Säger till Gud: Huru underliga äro dina gerningar!
Dinom fiendom skall fela för dine stora magt.
All land tillbedje dig, och lofsjunge dig; lofsjunge dino Namne.
Kommer och ser uppå Guds verk; den så underlig är i sina gerningar, ibland menniskors barn.
Han förvandlar hafvet uti det torra, så att man till fot öfver vattnet går.
Dess fröjde vi oss i honom.
Han är rådandes med sine kraft evinnerliga; hans ögon skåda på folken.
De affällige skola icke kunna upphäfva sig.
Lofver, I folk, vår Gud; låter hans lof vidt hördt varda;
Den våra själ vid lif behåller, och låter våra fötter icke slinta.
Ty, Gud, du hafver försökt oss, och pröfvat oss, såsom silfver pröfvadt varder.
Du hafver fört oss uti häktelse; du hafver lagt en tunga på våra länder.
Du hafver låtit komma menniskor öfver vårt hufvud.
Vi äre komne i eld och i vatten; men du hafver utfört oss, och vederqvickt oss.
Derföre vill jag med bränneoffer gå in uti ditt hus, och betala dig mina löften;
Såsom jag mina läppar upplåtit hafver, och min mun talat hafver, i mine nöd.
Jag vill göra dig fet bränneoffer af brändom vädrom; jag vill offra oxar och bockar.
Kommer hit, hörer till, alle I som Gud frukten; jag vill förtälja, hvad han mine själ gjort hafver.
Till honom ropade jag med min mun, och prisade honom med mine tungo.
Om jag något orätt förehade i mitt hjerta, så, vorde Herren mig ej hörandes.
Derföre hörer mig Gud, och aktar uppå min bön.
Lofvad vare Gud, den mina bön icke förkastar, eller vänder sina godhet ifrå mig.
En Psalmvisa, till att föresjunga på strängaspel.
Gud vare oss nådelig, och välsigne oss; han låte sitt ansigte lysa oss; Sela.
Att vi på jordene måge känna hans väg, ibland alla Hedningar hans salighet.
Gud, dig tacke folk; all folk tacke dig.
Folken fröjde sig och glädjes, att du dömer folken rätt, och regerar folken på jordene.
Landet gifver sina frukt.
Gud, vår Gud välsigna oss.
Gud välsigne oss, och all verlden frukte honom.
En Psalmvisa Davids, till att föresjunga.
Gud stånde upp, att hans fiender måga förströdde varda, och de honom hata, fly för honom.
Fördrif dem, såsom en rök fördrifven varder; såsom vax försmälter för eld, så förgånge de ogudaktige för Gudi.
Men de rättfärdige fröjde sig, och vare glade för Gudi, och fröjde sig af hjertat.
Sjunger Gudi, lofsjunger hans Namne; görer honom väg, som sakta framfar; han heter Herren; och glädjens för honom.
Den en fader är åt faderlösa, och en domare för enkom; han är Gud i sin helga boning;
En Gud, som dem ensammom gifver huset fullt med barn; den der fångar utförer i rättom tid, och låter de affälliga blifva i det torra.
Gud, då du utdrogst för ditt folk, då du gick i öknene; Sela.
Då bäfvade jorden, och himlarna dröpo för denna Guden i Sinai; för Gudi, som Israels Gud är.
Men nu gifver du, Gud, ett nådeligit regn; och ditt arf, det torrt är, vederqvicker du;
Att din djur måga bo deruti.
Gud, du vederqvicker de elända med dine godhet.
Herren gifver ordet, med en stor Evangelisters skara.
Konungarna för härarna äro med hvarannan vänner, och husäran utskifter rofvet.
När I liggen i markene, så glimmar det såsom dufvovingar, hvilke såsom silfver och guld glittra.
När den Allsmägtige allestäds ibland dem Konungar sätter, så varder klart, der mörkt är.
Guds berg är ett fruktsamt berg, ett stort och fruktsamt berg.
Hvi springen I, stor berg?
Gud hafver lust till att bo på detta berget, och Herren blifver der ock evinnerliga.
Guds vagn är mång tusende tusend.
Herren är ibland dem på det helga Sinai.
Du hafver farit upp i höjdena, och hafver fångat fängelset; du hafver undfått gåfvor för menniskorna; de affällige ock, att Herren Gud skall ändå likväl blifva der.
Lofvad vare Herren dagliga.
Gud lägger oss ena bördo uppå; men han hjelper oss ock.
Vi hafve en Gud, en Gud, den der hjelper, och Herran, Herran, den ifrå döden frälsar.
Men Gud skall sönderslå hufvudet på sina fiendar, samt med deras hjessa, som blifva i deras synder.
Dock säger Herren: Jag vill hemta somliga ibland de feta; utu hafsens djup vill jag somliga hemta.
Derföre skall din fot uti fiendernas blod färgad varda, och dine hundar skola det slicka.
Man ser, Gud, huru du går; huru du, min Gud och Konung, i helgedomenom går.
De sångare gå framföre, der näst de spelmän, ibland pigor som slå på trummor.
Lofver Herran Gud i församlingomen, för Israels brunn.
Der är rådandes ibland dem den litsle BenJamin, Juda Förstar, med deras hopar, Sebulons Förstar, Naphthali Förstar.
Din Gud hafver upprättat ditt rike, det stärk, Gud, i oss; ty det är ditt verk.
För ditt tempels skull i Jerusalem, skola Konungar föra dig skänker.
Straffa djuret i rören, oxahoparna ibland deras kalfvar, de der drifva för penningars skull.
Han förströr de folk, som gerna örliga.
De Förstar utur Egypten skola komma; Ethiopien skall utsträcka sina händer till Gud.
I Konungariken på jordene, sjunger Gudi; lofsjunger Herranom.
Den der vistas i himmelen, allestädes af begynnelsen; si, han skall gifva sino dundre kraft.
Gifver Gudi magten; hans härlighet är i Israel, och hans magt i skyn.
Gud är underlig i sinom helgedom; han är Israels Gud, han skall gifva folkena magt och kraft.
Lofvad vare Gud.
En Psalm Davids, om roserna, till att föresjunga.
Gud, hjelp mig, ty vatten går allt intill mina själ.
Jag sjunker ned i djup dy, der ingen botten uti är; jag är kommen i djup vatten, och floden vill fördränka mig.
Jag hafver ropat mig tröttan, min hals är hes, synen förgås mig; att jag så länge måste bida efter min Gud.
De som mig utan skuld hata, äro flere än jag håren på hufvudet hafver; de som mig med oskäl förfölja och förderfva, äro mägtige; jag måste betala det jag intet röfvat hade.
Gud, du vetst min galenskap, och mina skulder äro dig intet förskylda.
Låt dem icke på mig till skam komma, som dig förbida, Herre, Herre Zebaoth; låt dem icke till blygd komma, som dig söka, Israels Gud.
Ty för dina skuld lider jag försmädelse; mitt ansigte är fullt med blygd.
Jag är minom brödrom främmande vorden, och okänd mins moders barnom.
Ty dins hus nitälskan uppfräter mig, och deras försmädelser, som dig häda, falla uppå mig.
Och jag gret, och fastade bitterliga; och man begabbade mig dertill.
Jag drog en säck uppå; men de gjorde der lek af.
De som i porten sitta, tassla om mig, och i dryckenskap qväder man om mig.
Men jag beder, Herre, till dig, i behagelig tid; Gud, efter dina stora godhet, hör mig med dine trofasta hjelp.
Upptag mig utu träcken, att jag icke nedersjunker; att jag må frälst varda ifrå mina hatare, och utu de djupa vatten;
Att vattufloden icke fördränker mig, och djupet icke uppsluker mig, och gapet på gropene icke igentäppes öfver mig.
Hör mig, Herre, ty din godhet är tröstelig.
Vänd dig till mig efter dina stora barmhertighet;
Och bortgöm icke ditt ansigte för dinom tjenare; ty mig är ångest.
Hör mig snarliga.
Nalka dig till mina själ, och förlossa henne; förlossa mig för mina fiendars skull.
Du vetst min försmädelse, skam och blygd; alle mine fiender äro för dig.
Försmädelse bråkar mig hjertat sönder, och kränker mig; jag vänter, att någor ville varkunna sig, men der är ingen; och efter hugsvalare, men jag finner ingen.
Och de gåfvo mig galla äta, och ättiko dricka uti minom stora törst.
Deras bord varde för dem en snara, till vedergällning, och till ena fällo.
Deras ögon varde mörk, så att de intet se; och deras länder låt städse ostadiga vara.
Utgjut dina ogunst uppå dem, och din grymma vrede gripe dem.
Deras boning varde öde, och ingen vare som uti deras hyddom bor.
Ty de förfölja den du slagit hafver, och berömma att du slår dina illa.
Låt dem falla uti den ena synden efter den andra, att de icke komma till dina rättfärdighet.
Utskrapa dem utu de lefvandes bok; att de med de rättfärdiga icke uppskrefne varda.
Men jag är elände, och hafver ondt; Gud, din hjelp beskydde mig.
Jag vill lofva Guds Namn med en viso, och vill högeliga ära honom med tacksägelse.
Det skall bättre täckas Herranom, än en stut, den horn och klöfvar hafver.
De elände se det, och glädja sig; och de som Gud söka, dem skall hjertat lefva.
Ty Herren hörer de fattiga, och föraktar icke sina fångna.
Honom lofve himmelen, jorden och hafvet, och allt det deruti röres.
Ty Gud skall hjelpa Zion, och bygga Juda städer; att man der bo skall, och besitta dem.
Och hans tjenares säd skall ärfva dem; och de som hans Namn älska, skola blifva derinne.
En Psalm Davids, till att föresjunga, till åminnelse.
Skynda dig, Gud, till att frälsa mig; Herre, till att hjelpa mig.
Skämme sig, och komme på skam, de som efter mine själ stå; vände tillrygga, och komme på skam, de mig ondt önska;
Att de måtte på skam komma igen, som öfver mig ropa: Så, så.
Fröjde, och glädje sig i dig, de som efter dig fråga; och de som dina salighet älska, säga alltid: Gud vare högeliga lofvad.
Men jag är eländig och fattig; Gud, var snar till mig; ty du äst min hjelpare och förlossare; min Herre, fördröj icke.
Herre, jag förtröstar uppå dig, låt mig aldrig på skam komma.
Fräls mig genom dina rättfärdighet, och hjelp mig ut; böj din öron till mig, och hjelp mig.
Var mig en stark tröst, dit jag alltid fly må, du som lofvat hafver att hjelpa mig; ty du äst min klippa och min borg.
Min Gud, hjelp mig utu dens ogudaktigas hand, utu dens orättfärdigas och tyrannens hand.
Ty du äst min tillflykt, Herre, Herre; mitt hopp allt ifrå minom ungdom.
Uppå dig hafver jag förlåtit mig, allt ifrå moderlifvet; du hafver dragit mig utu mine moders lif; min berömmelse är alltid af dig.
Jag är för mångom ett vidunder; men du äst min starka tröst.
Låt min mun full vara af ditt lof och pris dagliga dags.
Förkasta mig icke uti min ålderdom; öfvergif mig icke, när jag svag varder.
Ty mine fiender tala emot mig, och de som efter mina själ vakta, de rådslå tillhopa;
Och säga: Gud hafver öfvergifvit honom; jager efter, och griper honom; ty der är ingen hjelpare.
Gud, var icke långt borto ifrå mig; min Gud, skynda dig till att hjelpa mig.
Skämme sig och förgås, de som emot mine själ äro; varde med skam och hån öfvertäckte, de som mitt värsta söka.
Men jag vill alltid bida, och vill alltid föröka ditt lof.
Min mun skall förkunna dina rättfärdighet, dagliga dags dina salighet, den jag icke alla räkna kan.
Jag går i Herrans, Herrans kraft; jag prisar dina rättfärdighet, ja, din allena.
Gud, du hafver lärt mig af min ungdom; derföre förkunnar jag ännu din under.
Ock förlåt mig icke, Gud, i ålderdomen, när jag grå varder; tilldess jag förkunnar din arm barnabarnom, och dina magt allom dem som komma skola.
Gud, din rättfärdighet är hög, du som stor ting gör.
Gud, ho är dig lik?
Ty du låter mig förfara mycken och stor ångest, och gör mig åter lefvande; och hemtar mig åter upp utu jordenes djup.
Du gör mig ganska storan, och styrker mig igen.
Så tackar jag ock dig med psaltarespel, för dina trofasthet, min Gud.
Jag lofsjunger dig på harpor, du Helige i Israel.
Mine läppar och min själ, som du förlöst hafver, äro glade, och lofsjunga dig.
Ock talar min tunga dagliga dags om dina rättfärdighet; ty skämma måga sig, och på skam komma, de som mitt värsta söka.
Salomos.
Gud, gif Konungenom din dom, och dina rättfärdighet Konungens son;
Att han må föra ditt folk till rättfärdighet, och hjelpa dina elända.
Låt bergen frambära frid ibland folket, och högarna rättfärdighet.
Han skall behålla det elända folk vid rätt, och hjelpa de fattiga, och förtrycka de försmädare.
Man skall frukta dig, så länge sol och måne varar, ifrå barn och intill barnabarn.
Han skall nederkomma såsom regn uppå ullskinn; såsom droppar, de der markena fukta.
I hans tid skall den rättfärdiga blomstras, och stor frid, tilldess att månen intet mer är.
Han skall varda rådandes ifrå det ena hafvet till det andra, och ifrån älfvene allt intill verldenes ändar.
För honom skola buga de som i öknene äro, och hans fiender skola sleka stoftet.
De Konungar vid hafvet och på öarna skola bära fram skänker; de Konungar utaf rika Arabien och Seba skola tillföra gåfvor.
Alle Konungar skola tillbedja honom; alle Hedningar skola tjena honom.
Ty han skall frälsa den fattiga som ropar, och den elända som ingen hjelpare hafver.
Han skall vara dem usla och fattiga nådelig, och de fattigas själar skall han hjelpa.
Han skall förlösa deras själar utu bedrägeri och öfvervåld, och deras blod skall dyrt aktadt varda för honom.
Han skall lefva, och man skall gifva honom af guld utu rika Arabien, och man skall alltid bedja inför honom, dagliga skall man lofva honom.
På jordene ofvanpå bergen skall korn stå tjockt; hans frukt skall bäfva såsom Libanon, och skall grönskas i städerna, såsom gräs på jordene.
Hans Namn skall blifva evinnerliga; så länge solen varar, skall hans Namn räcka intill efterkommanderna; och genom honom skola de välsignade varda; alle Hedningar skola prisa honom.
Lofvad vare Herren Gud, Israels Gud, den allena under gör.
Och lofvadt vare hans härliga Namn evinnerliga; och all land varde full med hans äro.
En ända hafva Davids böner, Isai sons.
Visserliga hafver Israel Gud till tröst, der man rent hjerta hafver.
Men jag hade sånär stapplat med mina fötter; mine steg hade fulltnär sluntit.
Ty mig förtröt om de stortaliga, då jag såg, att dem ogudaktigom väl gick.
Ty de äro i ingen dödsfara, utan stå faste såsom ett palats.
De äro icke i olycko, såsom andra menniskor, och varda icke, såsom andra menniskor, plågade.
Derföre måste deras stolthet vara en kostelig ting, och deras öfvervåld måste heta allt väl gjordt.
De svälla i ansigtet som en fet buk; de göra hvad dem lyster.
De förakta all ting, och tala illa derom; och tala och lasta högmodeliga.
Hvad de tala, det måste vara taladt neder af himmelen; hvad de säga, det måste gälla på jordene.
Derföre faller dem den menige man till; förty de nyttja deras vatten tillfyllest;
Och säga: Hvad skulle Gud fråga efter dem?
Hvad skulle den Högste sköta om dem?
Si, det äro de ogudaktige, de äro lyckosamme i verldene, och varda rike.
Skall det då fåfängt vara, att mitt hjerta ostraffeliga lefver, och jag mina händer i oskyldighet tvår;
Och varder plågad dagliga, och min näpst är hvar morgon för handene?
Jag hade fulltnär så sagt som de; men si, dermed hade jag fördömt all din barn, som någon tid varit hafva.
Jag tänkte till att jag det begripa måtte; men det var mig för svårt;
Tilldess jag gick in uti Guds helgedom, och märkte uppå deras ända.
Men du satte dem på det hala, och förstörte dem i grund.
Huru snart varda de till intet!
De förgås, och få en ända med förskräckelse.
Såsom en dröm, när en uppvaknar; så gör du, Herre, deras beläte i stadenom försmädt.
Men det gör mig ondt i hjertat, och stinger mig i mina njurar;
Att jag måste vara en dåre, och intet veta; och måste vara som ett vilddjur för dig.
Likväl blifver jag städse vid dig; ty du håller mig vid mina högra hand.
Du leder mig efter ditt råd, och upptager mig på ändalyktone med äro.
När jag hafver dig, så frågar jag efter himmel och jord intet.
Om mig än kropp och själ försmäktade, så äst du dock, Gud, alltid mins hjertas tröst, och min del.
Ty si, de som ifrå dig vika, de skola förgås.
Du förgör alla dem som emot dig hor bedrifva.
Men det är min glädje, att jag håller mig intill Gud, och sätter mitt hopp till Herran, Herran, att jag må förkunna, huru du det gör.
En undervisning Assaphs.
Gud, hvi förkastar du oss så alldeles; och äst så grymmeliga vred öfver dina fosterfår?
Tänk uppå dina menighet, den du af ålder förvärfvat, och dig till arfvedel förlöst hafver; uppå Zions berg, der du bor.
Trampa dem på fötterna, och stöt dem platt neder i grund.
Fienden hafver all ting förderfvat i helgedomenom.
Dina ovänner ryta uti dinom husom, och sätta sina afgudar der in.
Man ser yxerna ofvantill blänka, såsom man i en skog högge;
Och sönderhugga all dess tafvelverk med yxer och bilor.
De uppbränna din helgedom; de oskära dins Namns boning i grund.
De tala i sitt hjerta: Låter oss skinna dem; de uppbränna all Guds hus i landena.
Vår tecken se vi intet, och ingen Prophet predikar mer, och ingen, lärare lärer oss mer.
Gud, huru länge skall ovännen försmäda; och fienden så alldeles förlasta ditt Namn?
Hvi vänder du dina hand ifrå, och dina högra hand så platt ifrå ditt sköt?
Men Gud är min Konung af ålder; den all hjelp gör, som på jordene sker.
Du sönderdelar hafvet genom dina kraft, och sönderslår drakarnas hufvud i vattnet.
Du sönderkrossar hufvuden af hvalfiskarna, och gifver dem folkena i öknene till spis.
Du låter uppvälla källor och bäcker; du låter borttorkas starka strömmar.
Dag och natt äro dine; du gör, att både sol och stjernor sitt vissa lopp hafva.
Du sätter hvarjo lande sina gränsor; sommar och vinter gör du.
Så betänk dock det, att fienden försmäder Herran, och ett galet folk lastar ditt Namn.
Gif dock icke dins turturdufvos själ vilddjurena, och förgät icke så platt dina fattiga kreatur.
Tänk uppå förbundet; ty landet är allt omkring jämmerliga förhärjadt, och husen äro nederrifne.
Låt icke de ringa afgå med skam; ty de fattige och elände lofva ditt Namn.
Upp, o Gud, och uträtta dina sak; tänk uppå den försmädelse, som dig dagliga af de galna vederfars.
Förgät icke dina fiendars skri; dina ovänners rasande varder ju längre ju större.
En Psalm och visa Assaphs, att han icke förgicks, till att föresjunga.
Vi tacke dig, Gud, vi tacke dig, och förkunne din under, att ditt Namn så när är.
Ty i sinom tid skall jag rätt döma.
Jorden bäfvar, och alle de derpå bo; men jag håller hennes pelare stadiga.
Jag sade till de stortaliga: Berömmer eder icke så; och till de ogudaktiga: Trugens icke uppå välde;
Trugens icke så fast uppå edart välde; taler icke så halsstyft.
Det hafver ingen nöd hvarken af östan eller vestan, eller af de berg i öknene.
Ty Gud är domare; denna förnedrar han, och den andra upphöjer han.
Ty Herren hafver en skål i handene, och med starkt vin fullt inskänkt, och skänker derutaf; men de ogudaktige måste alle dricka, och utsupa dräggena.
Men jag vill förkunna evinnerliga, och lofsjunga Jacobs Gudi;
Och vill sönderbryta allt de ogudaktigas våld; att de rättfärdigas välde skall upphöjdt varda.
En Psalm och visa Assaphs, på strängaspel, till att föresjunga.
Gud är känd i Juda; i Israel är hans Namn härligit.
I Salem är hans tjäll, och hans boning i Zion.
Der sönderbryter han bågans pilar, sköld, svärd och strid.
Du äst härligare och mägtigare, än de röfvareberg.
De stolte måste beröfvade varda, och afsomna; och alle krigare måste låta händerna falla.
För ditt näpsande, Jacobs Gud, faller i sömn både vagn och häst.
Du äst förskräckelig; ho kan för dig stå, då du vred äst?
När du låter höra domen af himmelen, så förskräckes jorden, och varder stilla;
När Gud uppstår till att döma, på det han skall hjelpa alla elända på jordene.
När du ena mennisko straffar, så måste man bekänna dig, att du redo äst till att straffa andra flera.
Lofver, och håller det Herranom edrom Gud, alle I som omkring honom ären.
Bärer fram skänker dem förskräckeliga;
Den der Förstomen borttager modet, och förskräckelig är ibland Konungarna på jordene.
En Psalm Assaphs, för Jeduthun, till att föresjunga.
Jag ropar med mine röst till Gud; till Gud ropar jag, och han hörer mig.
Uti mine nöds tid söker jag Herran; min hand är om nattena uträckt, och håller intet upp; ty min själ vill sig icke trösta låta.
När jag bedröfvad är, så tänker jag uppå Gud; när mitt hjerta i ångest är, så talar jag.
Min ögon håller du, att de vaka.
Jag är så vanmägtig, att jag icke tala kan.
Jag tänker uppå den gamla tiden, på de förra år.
Jag tänker om nattena på mitt strängaspel, och talar med mino hjerta; min ande ransakar.
Månn då Herren förkasta evinnerliga; och ingen nåd mer bevisa?
Är det så alldeles ute med hans godhet; och hafver tillsägelsen en ända?
Hafver då Gud förgätit att vara nådelig; och tillyckt sina barmhertighet för vredes skull?
Men dock sade jag: Dermed qväl jag mig sjelf; den Högstas högra hand kan all ting förvandla.
Derföre tänker jag uppå Herrans gerningar; ja, jag tänker uppå din förra under;
Och talar om all din verk, och säger om din anslag: Gud, din väg är helig; hvar är en så mägtig Gud, såsom du, Gud, äst?
Du äst den Gud, som under gör; du hafver bevisat dina magt ibland folken.
Du hafver förlossat ditt folk väldeliga, Jacobs barn och Josephs.
Vattnen sågo dig, Gud, vattnen sågo dig, och ängslades; och djupen stormade.
De tjocke skyar utgöto vatten; skyarna dundrade, och skotten foro deribland.
Det dundrade i himmelen, ditt ljungande lyste på jordene; jorden rördes och bäfvade deraf.
Din väg var i hafvet, och din stig i stort vatten; och man fann dock intet din fotspår.
Du förde ditt folk, såsom en fårahjord, genom Mose och Aaron.
Hör, mitt folk, min lag; böjer edor öron till mins muns tal.
Jag vill öppna min mun till ordspråk, och vill förtälja gamla hemligheter;
De vi hört hafve och vetom, och våra fäder oss förtäljt hafva; Att vi det icke fördölja skulle deras barnom, som efter komma skulle; utan förkunna Herrans lof, och hans magt och under, som han gjort hafver.
Han upprättade ett vittnesbörd i Jacob, och gaf en lag i Israel, den han våra fäder böd, till att lära deras barn;
På det att efterkommanderna måtte det lära, och de barn, som ännu skulle födde varda; då de uppkommo, att de ock förkunnade det sinom barnom; Att de skulle sätta sitt hopp till Gud, och icke förgäta Guds verk, och hålla hans bud; Och icke varda, såsom deras fäder, en affällig och ohörsam art; hvilkom deras hjerta icke fast var, och deras ande höll sig icke troliga till Gud; Såsom Ephraims barn, som väpnade voro och förde bågan, föllo af i stridstidenom.
De höllo icke Guds förbund, och ville icke vandra i hans lag;
Och förgåto hans verk, och hans under, som han dem bevist hade.
För deras fäder gjorde han under, i Egypti land, på den markene Zoan.
Han åtskiljde hafvet, och lät dem gå derigenom, och satte vattnet såsom en mur.
Han ledde dem om dagen med en molnsky, och om nattena med en klar eld.
Han lät bergsklippona remna i öknene, och gaf dem dricka vatten tillfyllest;