Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Låtom äfven oss ... använda brännbara ämnen ... för vårt syfte.
Hvad som är menskligt, är äfven Svenskt.
Det är upplyftande att se folket lifvas af rena och sköna känslor...
För en Opera-mamsell.
Död och helfvete! A. LÖFVENSTRÅLE.
Jag säger rent ut, att jag föraktar en triumf, som egnas en sådan der...
En sådan der...
En sådan der, ja, en sådan der liten theaterfjolla, som icke blyges att offentligt, att på scenen utbjuda sina
LÖFVENSTRÅLE (med stark och uppretad stämma).
38 behag åt publiken, som icke rodnar för att förråda för hela verlden könets ljufvaste mysterier, en sådan der sedeslös qvinna, som, då solen sjunker ... sjelf sjunker ... bah!
Hvem var det, som vågade kalla fru Augusti en sedeslös qvinna; hvar är belackaren, att jag må sända hans lögn tillbaka till den afgrund, hvarifrån den kom?
Här är han, min herre! A.
LÖFVENSTRÅLE (drar sin värja). B.
LÖFVENSTRÅLE (hastar fram).
Försvara er! (A.
Löfvenstråle drar sin värja.
De angripa hvarandra häftigt.
Efter en kort fäktning slår B.
Löfvenstråle värjan ur A.
Löfvenstråles hand; men då han är färdig att stöta ned honom, igenkänner han sin bror; och han sänker värjspetsen.) Ah, min bror!
Min bror!
(Båda bröderna draga sig tillbaka från hvarandra.
En kort stunds tystnad.) A. LÖFVENSTRÅLE.
Akter eder båda, att icke din broders blods röst ropar utaf jorden. (B.
Löfvenstråle aflägsnar sig jemte Höppener. A.
Löfvenstråle kastar en blick full af hat och hämnd efter dem.)
DE FÖRRE, utom HÖPPENER och B.
Hånande skymf, kränkande förakt!
Håret reser sig af vrede på mitt hufvud.
Hjertat klappar våldsamt.
Pulsarne slå.
Fiender ... ah, J hoten mig, förolämpen mig, trotsen mig.
Måtte blixten träffa eder alla.
Måtte solen uppgå med nederlag öfver edra hufvuden och månen lysa edra fötter med förluster.
Narrad och bedragen, beledd och begrinad af Scheffer, afväpnad och slagen, anfallen och hånad af min egen bror!
Jag önskade...
39 A.
Att deras hus och hem brunne till aska, jemnade med jorden.
Egde jag att befalla en ljungeld, eller blott en mordbrännares usla hand, vid himmelen, jag skulle bränna dem ur sina nästen, och jaga dem nakna ut i natten. (C.
Löfvenstråle skänker mer än vanlig uppmärksamhet häråt.)
Yttra dig för all del ej på detta sätt; besinna om det inträffade...
Ja, om det inträffade. C. LÖFVENSTRÅLE (afsides).
Att deras boningar uppbrändes, min brors hus sköflades, Scheffers palats lades i aska.
Inträffade det, skulle det kasta misstanka på dig, kanske på oss alla.
Vid den evige, man skall darra för mig, man skall frukta mig!
(De gå åt olika håll).
Står han icke sjelf och säger hvad man bör göra, för att störta honom.
Om jag nu tappar en enda liten, liten eldgnista i det der huset, skall man i morgon hviska: det har min herr kusin gjort, och vill allt gå rätt väl, står han inom en vecka inför domstol.
Verlden är lustig, ehuru knappast värd så mycket bråk, som vi göra oss.
En enda liten gnista, ja! och allt det der är aska, ha, ha, ha!
Hvad rår jag för om jag tappar en gnista, eller en bundt svafvelstickor?
Det rår jag besitta mig ej för.
Det är natt, en temmeligen mörk natt.
På den här natthimlen skulle en eldsvåda ta' sig förbaskat bra ut.
Här är tyst ... man sofver ... jag är ensam.
(Efter en kort stunds besinning.)
Mitt dumma nöt.
Jag älskar fröken Scheffer; om nu ... händelsevis förstås ... fullkomC.
40 ligt händelsevis ...
Schefferska palatset råkar i eld ... och jag ... sedan allt står i ljusan låga, störtar in och räddar gubben och dottern; ah, hvilken ära, hvilken lycka, hvilken utmärkelse.
Kan man blott ställa så till att någonting först händer, är ingen svårighet att vinna ära sedan.
Ögonblicket är icke dumt.
Porten der borta är troligen öppen.
Ingen ser mig.
Jag hemtar en blindlykta.
(Han går in i huset på sidan, och återkommer straxt derpå.)
Allt är gynnsamt; Kommer någon? nej, nej!
Skulle någon upptäcka mig derinne i förstugan, behöfver jag blott skratta honom i ansigtet och säga att jag gått vilse.
Försigtigt likväl.
Porten är öppen.
(Han försvinner.
Under det scenen är tom, äfvensom i det ögonblick C. Löfvenstråle hastande återkommer, vandra några personer öfver theatern.)
Jag darrar i min kropp.
Det var likväl förfärligt.
Hu, sådant der gör man icke om två gånger.
Jag beger mig nu in i mitt rum, för att se huru det går.
Jag nästan önskade att ha det ogjordt.
Mitt hjerta skälfver.
(Höppener inkommer.) Tolfte Scenen. C. LÖFVENSTRÅLE och HÖPPENER.
Vänta, min herre!
Det var väl jag fick tag uti er.
Skulle han ha sett...
Ni darrar?
Visst icke, jag fryser bara.
Natten är kall.
Hattar och mössor hafva förenat sig.
I morgon hafva de ett gemensamt möte.
Ni måste skaffa mig tillfälle att uppträda der.
Ah, elden synes redan i fönstret.
Hvarför just jag?
41 HÖPPENER.
Ni är den sämsta i ert hela parti, derföre skall ni förråda det.
Ni är tilltagsen. C. LÖFVENSTRÅLE.
Som en Cromvell.
Ni är djerf.
Som en Engelbrecht.
Mjukaste tjenare, herr Höppener!
(Han vill aflägsna sig.) HÖPPENER (lägger sin hand på hans axel).
Icke ur fläcken.
Förstår ni hvad dessa betyda?
(Han slår upp kappan och två pistoler sticka fram.)
Ni är väpnad.
Ah! C.
För hvar tanke jag tänker, laddar jag min pistol.
Den orättrådighet, som ej darrar för den ena, skall blekna för den andra.
Så länge parti-intressen och förtryck i lönndom skära breda remmar af andras hudar, måste lag och rätt också få skära det af förtryckarnes: desse (visande på pistolerna) äro mina täljknifvar.
Är jag ute, hålla de vakt vid mitt bröst; är jag hemma, posta de på mitt skrifbord.
Men till saken: vän eller fiende.
Jag har genomblickat er.
Mot landet är ni en förrädare, och en förrädare äfven emot edra vänner, framförallt emot edra anhöriga, Löfvenstrålarne.
42 C. LÖFVENSTRÅLE.
(Åfsides.)
Han vet allt, ah, elden.
Jag har ej mod att se elden utbrista.
Jag har uttänkt ett sätt, som skall skaffa mig tillträde till sammankomsten.
Jag ingår på allt, allt.
Jag följer er.
Scenen står tom en stund, hvarunder elden utbreder sig allt mera och mera, från fönster till fönster.) Trettonde Scenen.
Riksrådet SCHEFFER, klädd i nattrock, med flere personer störta in på scenen, från porten till hotellet.
Elden är lös, elden är lös, elden är lös!
(Folk strömmar till från alla sidor.)
(Elden utbreder sig hastigt.
Blåsten tilltager.)
Hvilken förskräcklig olycka!
Jag sof.
Eldens sprakande väcker mig.
Hastigt springer jag ur sängen.
Elden har fattat i sängomhängena.
Lågor omgifva mig på alla sidor.
(En trumma börjar gå.)
Huru förvirrad är jag icke.
Flammorna förblända min syn, uppröra mina sinnen.
Betagen af fasa griper jag efter kläderna.
Jag vet ej huru jag får dem på mig.
(Ropar till folket.)
Släck, mina vänner!
Gören allt hvad J kunnen, för att släcka elden!
(Man utbär några möbler.)
Gud vare lof att ers nåd blef räddad.
Elden utbreder sig med en fart, som är förskräcklig.
Hör herre!
EN ANNAN. EN ARBETARE.
RIKSRÅDET.
RÖSTER (utom scenen).
FLERE (ropande från olika håll).
43 EN TREDJE. EN FJERDE.
Lågorna dansa från gardin till gardin, från rum till rum.
Det var en fasansvärd natt.
Låtom oss ännu försöka rädda, hvad räddas kan.
Till verket.
DEN ANDRE.
DEN TREDJE.
DEN FJERDE. RIKSRÅDET.
DEN FÖRSTE.
Elden stänger ingången.
Mitt hufvud verker.
Mina ben svigta.
Jag är ej mägtig mig sjelf.
Hvilken oförväntad olycka!
Se, se! (En vindskupa störtar in.) Sprutorna dröja.
Huset är förloradt.
Bäst är att använda sprutorna på andra sidan, så att de angränsande gårdarne må räddas.
Min Gud, hvilken scen!
Flammorna spela mot himmelen.
Ah, jag känner mig förlorad!
Fram med brandstegarne!
DEN FJERDE.
Vi rifva staketet på andra sidan.
Himlen bevare blott alla!
Måtte ingen ha blifvit inbränd!
Inbränd?
Vi äro väl alla här?
Hon synes icke till.
Constans, Constans!
(Constans synes i ett af fönstren.)
44 DEN ANDRE.
Ers nåd, se dit!
Himmel, min dotter!
RIKSRÅDET (får se Constans).
CONSTANS (från fönstret).
Hundra specier åt den tappre, som räddar henne!
Hundra specier.
Jag skall försöka, herre.
(Han hastar emot porten; men mötes af en eldslåga och störtar tillbaka.)
Det är fåfängt.
DE FÖRRE. C.
LÖFVENSTRÅLE instörtar.
Tusend' specier för mitt barn, mitt arma, mitt enda barn! C.
Min Gud, hvilken förödelse!
Jag måste rädda henne.
Ers Excellens, jag ... jag skall rädda henne.
(Han försöker störta in; men köres tillbaka af elden.)
Icke en million kan rädda henne.
Hon är förlorad.
Hvilken historia.
Höppener uppehöll mig.
Min Gud, hvad har jag gjort?
Hjelp! CONSTANS (från ett annat fönster).
DE FÖRRE. B.
LÖFVENSTRÅLE inkommer. C.
LÖFVENSTRÅLE förblifver inne under det följande och synes plågad af samvetsqval.)
Rädda min dotter!
RIKSRÅDET (till B.
45 B.
Er dotter!
(Han hastar mot fondporten; men kastas äfven af elden tillbaka.)
Min Gud, hon kan icke räddas!
(Constans synes på vinden af hotellet.)
Min halfva förmögenhet åt den, som räddar den enda glädje, som mitt hjerta ännu eger: mitt enda barn.
Olycklige fader!
Icke er förmögenhet.
Gif mig hennes hand och jag räddar henne ... eller dör.
Rädda henne och hon är er.
(Han sjunker i en stol, som man utburit.
Löfvenstråle störtar in genom lågorna.)
RIKSRÅDET. B.
Han skall stryka med.
Han är förlorad.
Vi skola aldrig återse honom.
Hvilket mod dock, att vilja uppoffra sig, för att frälsa en annan. (B.
Löfvenstråle synes uppe på taket hos Constans.)
FLERE (under utrop af glädje).
Må himlen beskydda dem! (B. Löfvenstråle fattar Constans om lifvet, och försvinner med henne från taket.)
Månne han skall förmå att tränga sig ned tillbaka genom elden.
Se huru flammorna bölja ... se ... se ...
De dröja.
Det är förbi med dem.
46 DEN FJERDE.
Det var fan så synd om en så dugtig karl.
HÖPPENER inträder.
HÖPPENER (med stark och djup basröst).
Himmelens barmhertighet beskydde oss alla.
(En stunds djup tystnad inträder åter.)
LÖFVENSTRÅLE kommer, med CONSTANS i sina armar, springande in genom fondporten.
Lågorna fladdra efter honom i porten.
Han bär henne fram till Riksrådet, vid hvars sida han nedlägger henne.
De äro räddade, hurra, hurra!
RÖSTER (af glädje).
Ni har räddat min lefnads återstående fröjd.
Må himmelen välsigna er!
Jag känner er icke, men ni är en bra man, en förträfflig menniska.
Hon är er...
Nej, Ers Excellens!
Jag hoppades icke att kunna rädda henne, eller att återkomma; men jag ville dö ... i den ljufva villan, att hon var min.
Hon är frälsad ... jag fordrar ingenting.
De rike tro sig kunna liqvidera allt med penningar, må de en gång lära sig att de ej förmå betala en god gerning.
Kom Höppener.
(Han tager Höppener under armen, och aflägsnar sig.)
(Ridån faller.) _______ B.
TREDJE AKTEN. (Ett rum hos Riksrådet.
I ena hörnet, längst bort, en skärm, som blott till en del är utslagen.
Bakom den står ett bord och en stol.
I rummet finnas flere uppvaktande personer, dels från hofvet, dels enskilde: bland de sednare synas Hagelsköld och C.
Riksrådet inkommer från ena sidan, ledande sin dotter, som, svag och matt, lutar sitt hufvud mot hans axel.
En Kammar-mamsell följer Constans på andra sidan.)
Mitt stackars barn, min arma flicka.
Hvad det är ljuft att få andas frisk luft.
Blott din oförsigtighet ej skadar dig.
Läkaren har förbjudit dig att lemna rummet.
Här är gladare, luftigare, här är menniskor.
Låt mig få vara här.
(Han sätter henne i soffan.
Kammar-mamsellen ordnar kuddarne omkring henne.)
J sen sjelfve huru svag hon är.
Men efter en sådan tilldragelse, kan man ej vänta något annat.
Himmelen ske pris och ära att olyckan icke blef ännu större.
CONSTANS. RIKSRÅDET. CONSTANS. RIKSRÅDET.
48 C. LÖFVENSTRÅLE.
Men huru i all verlden kom elden lös?
Man pratar än det ena, än det andra.
Det är ännu icke fullständigt utredt.
Några personer, som lära vandrat framåt gatan, der jag bodde, skola ha inberättat till polisen att de sett en okänd karl smyga sig ut ur huset, en kort stund före eldsvådan.
Mordbrand?
Om man skulle upptäcka mig.
Jag känner att jag bleknar.
HAGELSKÖLD (afsides till C.
Löfvenstråle). C. LÖFVENSTRÅLE.
Erinrar du dig Löfvenstråles ord?
Du säger något.
HAGELSKÖLD (till Constans).
Det grämer mig endast, att jag icke var på platsen.
Jag skulle hastat till er hjelp med ett lejons mod, med en örns djerfhet, med en falks snabbhet.
Och jag skulle ha burit er segrande fram genom det böljande eldhafvet.
Ni hade då haft en man af ära att tacka för er räddning ... nu...
(Constans, som setat tyst och försjunken inom sig, lyfter vid dessa ord upp sitt hufvud.
Hon reser sig upp.)
Är er afsigt att förolämpa min räddare, har ni valt ett orätt ställe?
Jag känner icke hvem han var eller är, men jag behöfver icke det, för att försvara honom.
Då han, omvärfd af lågor, räddade mig från min säkra död, föll min blick i hans öga, och der visade sig för mig ett majestät, som försynen blott skänker de ädlaste sinnen, de renaste hjertan.
Min dotter har rätt.
Det var verkligen en ganska ovanlig och oegennyttig man.
(Constans sjunker ned i soffan.)
Jag har haft orätt min fröken.
Den gamla Adam bor på mina läppar, förlåt mig!
I mitt hjerta bor Eva, oskylHAGELSKÖLD.
CONSTANS.
49 dig, som en paradisets dufva.
Ett bifall från sköna läppar är. afundsvärdt.
Ni måste tillgifva mitt unga, varma, lifliga blod, om äfven jag önskat vinna ert bifall, detta riddarslag af grazerne.
Framför till Konungen min underdåniga vördnad.
I morgon skall jag ha nåden uppvakta Hans Majestät.
(Till de öfriga.)
Jag tackar er alla för det deltagande, ni visat mig. C.
LÖFVENSTRÅLE (betraktande Constans). EN KAMMARTJENARE (inkommer). C. LÖFVENSTRÅLE (afsides till Hagelsköld).
RIKSRÅDET (till en hofman).
Grefve Löfvenstråle och Baron Liljeborg!
Om Löfvenstråle är skyldig till eldsvådan, är det djerft att han vågar sig hit.
EN BETJENT (stiger fram till Riksrådet och pekar efter C.
RIKSRÅDET. BETJENTEN.
Ers Excellens, det är han.
Det är samma ansigte.
Jag passerade förbi honom på gatan, då han kom smygande ut ifrån er.
Du måste misstaga dig.
Nej, nej, Ers Excellens, det är han.
Förhasta oss ej.
Anmäl din misstanka hos polisen.
Man måste noga pröfva, innan man gör en sådan beskyllning.
RIKSRÅDET. BETJENTEN. RIKSRÅDET.
50 Andra Scenen.
RIKSRÅDET. CONSTANS och KAMMARMAMSELLEN.
KAMMARTJENAREN dröjer vid dörren.
Löfvenstråle och Liljeborg.
Båda på en gång?
Skulle partierna ha förenat sig?
Hitintills har det lyckats mig att hålla dem i schack ... med hvarandra.
Skulle de ha upptäckt mitt spel.
Jag måste se opp.
(Till Kammartjenaren.)
Skicka genast ett ilbud efter Höppener.
Man bör vara beredd på allt.
(Till Kammartjenaren.) Bed ... men vänta litet ...
Constans, var snäll, mitt goda barn, och begif dig in i dina rum.
Du skall snart åter slippa ur din fångenskap.
(Constans, åtföljd och understödd af Kammarmamsellen, aflägsnar sig.
Scheffer står tyst begrundande derunder.)
Alldeles så.
Slå ut hörnskärmen.
(Under det Kammartjenaren verkställer detta, beger Riksrådet sig till en lönndörr i samma hörn.
Han knackar ett par slag.
Dörren öppnas och Hummer inkommer.)
Intag er plats.
Ni känner er skyldighet.
Tyst, som döden; uppmärksam, som samvetet.
(Hummer tager plats bakom skärmen.
Riksrådet till Kammartjenaren.)
Bed herrarne stiga in. (Närmar sig avantscenen.)
Vilja de ej lyssna till förståndets röst, må de akta sig.
(Dörrarne öppnas och A.
Löfvenstråle, jemte Liljeborg, inträda.)
RIKSRÅDET. A.
LÖFVENSTRÅLE och LILJEBORG.
Handsekreteraren bakom skärmen.
Tillåter Ers Excellens mig att fråga, om vi äro ensamne?
Varen goda, mina herrar, och se'n er sjelfva omkring.
Ers Excellens, ser två ... numera vänner framför sig.
LÖFVENSTRÅLE (hvasst.)
RIKSRÅDET (glädtigt). A.
LÖFVENSTRÅLE (kallt).
51 RIKSRÅDET (vänligt).
Med mig utgöra vi således nu tre ... vänner. (A.
Löfvenstråle biter sig i läppen och drager sig tillbaka.)
Ers Excellens misstager sig: ni ser två fiender i oss.
Bevare mig, hvilket missförhållande har då uppstått emellan er.
Berätta mig det, och jag är öfvertygad att jag skall kunna förlika er.
(Liljeborg biter sig i läppen och drager sig ett par steg tillbaka.)
Ni är statsman, Ers Excellens, och förstår oss således icke, emedan ni ej vill förstå oss.
Vi vilja emellertid ej säga något annat, än att vi två ... jag och Liljeborg ... nu äro vänner ... och hafva hitkommit, för att begära vissa förklaringar af er.
Vänner, åh, jag gratulerar.
RIKSRÅDET (förundrad). A.
LÖFVENSTRÅLE (öppet). A.
LÖFVENSTRÅLE (stolt).
RIKSRÅDET (skalkaktigt).
LILJEBORG (buttert).
Förledda af löften och förhoppningar från er sida, rigtade vi dödliga hugg emot hvarandra.
Skulle ni till den grad ha missförstått mig?
Ni ha väl ej skadat hvarandra heller?
Ett ögonblicks förklaring oss emellan var nog att öppna våra ögon.
Jag tackar himlen derför.
Jag vet ingenting i verlden, som är vackrare, än när vänner förlikas.
LÖFVENSTRÅLE (tager upp en sammanknippad mängd bref ur fickan).
RIKSRÅDET. LILJEBORG. RIKSRÅDET.
Känner Ers Excellens dessa bref? De äro till Sprengtporten, Schröderheim, Hermansson med flere: allesammans
52 konungamagtens lydiga verktyg.
Känner Ers Excellens dessa bref?
Får jag se på dem, min vän.
Nej, jag känner icke igen ... den handstilen.
De äro afskrifter af herr Grefvens egna handbref.
De visa allt för tydligt hvad hatt- och mösspartierna hafva att vänta af er.
Man har eljest sagt mig att hoppet är det sista, som dör i en menniskas själ.
Spar er philosophi, min Grefve, och låtom oss i stället vara upprigtige.
Ers Excellens är för oss och våra planer en vigtig person.
(Riksrådet nickar.)
Edra kända statsmannaegenskaper, er erfarna politiska blick, er ställning till monarken, hvars förtroende ni eger, och på hvars öfvertygelse ni kan influera, allt detta är omständigheter, som vi icke förbise.
Öfvergår ni på vår sida, ställa vi er i spetsen för våra förenade krafter, och vi skola genast leverera en hufvudbatalj, i hvilken segren måste blifva vår, alldenstund den nya ordningen ej ännu hunnit mogna till en allmänt erkänd ock känd ordning.
Ja eller nej, herr Grefve?
På det hela är jag af samma åsigt, som ni, mina herrar; men i vissa delar tänker jag något olika.
Låt det gå, som det går, så länge, mina herrar, jag vet nog, jag, hvart det tar vägen.
J ären häftiga och heta, jag är lugn.
I politiken skall man aldrig förhetsa sig.
Der går ingenting med pock, allt med lock.
Politiken känner inga ja och inga nej, utan bara ... men och om och om och men.
Man uträttar mera med hatten i handen, än hatten på hufvudet.
Låt sakerna utveckla sig, låt dem mogna.
Slutet kröner verket.
Vänta, vänta: man väntar icke för länge, då man väntar på något godt.
(Med en axelrycknig.)
Kan jag vara upprigtigare?
53 LILJEBORG. RIKSRÅDET.
Och era löften?
Jag håller alltid mina löften: alltid.
Ni lofvade mig den lediga riksrådsplatsen.
Det är mycket rigtigt; men...
Äfven mig lofvade ni den.
Jag kan ej neka dertill.
RIKSRÅDET. LILJEBORG.
Och det kallar ni att alltid hålla era löften.
Det ar Hans Majestät Konungen, mina herrar, och icke jag, som utnämner Riksråden.
Jag har för er gjort ... allt hvad jag förmått.
Så långt har det då kommit, att senaten, att rådsherrarne icke mera hafva röst i rikets angelägenheter, utan att allt är hemfallet under Konungens nåd.
Förr än jag böjer mig under denna nåd, förr...
(Han gör ett tecken liksom ett bilhugg öfver halsen.) Emellan oss är det slut.
Från rikets alla gränsor skola vi samla alla redlige, trofaste bröder.
Den svenska sjelfständighetskänslan, som druckit mod och kraft vid våra fria riksmöten, skall icke så lätt tvingas att krypa chapeau bas i era gemak.
(Riksrådet, som uppmärksamt och lugnt hört på hvad
Löfvenstråle yttrat, under det han tager sig en pris snus, vänder nu ansigtet mot Liljeborg, då denne fortfar.)
Snart skall ni få se hvad ett parti förmår, som försvarar institutioner, hvilka vunnit burskap under mer än ett halft århundrade.
(När Liljeborg slutat, vänder Riksrådet hufvudet till A.
54 A. LÖFVENSTRÅLE.
Missnöjet ropar redan ve och förbannelse från alla orter.
Missnöjet skall sätta fötter under arméen, väpna folket, utveckla fanorna.
Hufvudstaden skall snart blifva vittne till scener, som icke stå tillbaka för den komedie, som Konung Gustaf spelat.
Missnöjet, Ers Excellens, är en blek, mager, lång gestalt, som, insvept i sin kappa, vandrar nu bland samhällets mindre lysande klasser, knackar på hvar dörr och väcker de slumrande.
Men hvad viljen J då?
En kontra-revolution.
Hvart sekel tecknar blott en gång med dristig hand det ordet på tidens blad.
Men det hufvudet vacklar på sin skuldra, som deremellan ropar ut: revolution.
Era hufvuden, mina herrar, ligga nu i min vågskål, läggen i den andra vågskålen löftet om fredliga tänkesätt, och jag skall göra nu, som jag gjort hitintills: jag skall blunda.
Ni skall icke kunna öfverbevisa oss om någonting.
(Han skjuter skärmen tillbaka; och man får se Handsekretern, vid ett skrifbord, sysselsatt med att skrifva.)
Allt hvad J yttrat är protokollfördt.
Era egna ord skola vittna emot er. (A. Löfvenstråle och Liljeborg synas ett ögonblick förskräckta.)
Men jag vill visa er, huru litet jag fruktar er.
Hasten härifrån och begagnen er väl af tiden, om J skolen undgå mig.
LÖFVENSTRÅLE (med återfattadt mod).
RIKSRÅDET (beger sig till skärmen).
RIKSRÅDET (med bestämd, manlig hållning).
Den fara, för hvilken jag skall frukta, bör hafva ett grymmare utseende än denna.
Ni har sjelf öppnat löpgrafvarne.
Det återstår för oss att storma.
Till storms!
LILJEBORG (till Riksrådet).
Ännu ett ord, Ers Excellens.
Ni lofvade mig en gång er dotters hand.
55 A. LÖFVENSTRÅLE.
Också mig gaf ni det löftet.
Ger ni henne åt oss båda två. A.
Åt den hon sjelf väljer.
(Han går till sidodörren, och kommer efter ett kort ögonblick tillbaka med Constans.)
Mitt arma, älskade barn, se upp på dessa herrar, känner du dem?
Ja, min far.
Vill du hafva någon af dem?
Svara mig upprigtigt, mitt barn!
CONSTANS (skakar på hufvudet).
Nej, nej, min far.
J hafven hört er dom från hennes mun.
Hören nu er dom äfven från min.
På fäderneslandets altare är statsmannen skyldig att offra äfven vänskapen.
Om en timme skola dessa protokoller ligga för Konungens ögon.
LILJEBORG (afsides till A.
Låtom oss fly!
Ni har nog mycken statsmannavishet, att förråda oss; men jag har nog mod, att icke fly.
Dessa protokoller skola aldrig komma för Konungens ögon.
Vill ni använda våld.
(Han griper efter en ringklocka och ringer häftigt.
Betjenter inkomma.)
Nå-å, mina herrar?
Nåd, Ers Excellens, nåd!
Förskräckt öfver den häftiga ringningen, gjorde jag en hastig rörelse med handen och hela bläckhornet föll omkull öfver protokollet.
Det är oläsligt.
HUMMER (på knä).
56 RIKSRÅDET. A.
Er handsekreterare har hitintills varit besoldad af mig; från denna stund är han i min tjenst.
(Till Handsekreteraren.)
Gack förut!
(Handsekreteraren går.)
(Liljeborg och A.
Löfvenstråle aflägsna sig.
Betjenterna gå äfven ut.
RIKSRÅDET. CONSTANS. KAMMARMAMSELLEN. Ja-så!
Spelet är för den här gången tappadt.
Jag har ej slagit dem ur brädet, de hafva slagit mig.
Nu äro de farliga för mig, à la bonne heure! det är godt att veta.
(En Betjent inkommer.)
Herr Höppener.
(Riksrådet svarar honom med ett tecken.) Femte Scenen.
Min förträfflige vän!
Huru välkommen är ni icke.
Jag har högst angelägna saker att rådgöra med er om.
Kom, vi gå in i mitt kabinett, så störas vi ej af någon.
RIKSRÅDET. BETJENTEN. RIKSRÅDET (tager sig en pris snus).
Det är sannt; jag såg att ni kände den tappre, redlige, unge mannen, som räddade min dotter.
Visserligen känner jag honom; men jag har icke tillstånd att säga er hans namn.
Liksom en luftig bild flyr han undan mig.
Jag lefver i en öken, utan hopp, utan gränsor.
Endast mitt öga ser ständigt hans öga, lik en svalkande, klar källa.
Endast CONSTANS (springer upp).
57 mitt hjerta hör ständigt ljudet af hans stämma, talande i vinden.
Ack min goda far!
Ni ser huru det förhåller sig med den arma: hon är sjuk: hon har feber.
HÖPPENER (lägger handen på hjertat).
Här, ja!
Bed Höppener, min far, bed honom, att han förtror oss hvad han vet.
Eller låt mig sjelf bedja dig Höppener.
Du är en gammal man, och en flicka kan vända sig till dig.
Min själ har blommor nog: min bön är doftet från dem.
Mina känslor äro strängar på mitt hjerta: min bön är tonerna från dem.
Mina tankar äro knäböjande barn, och hvarje ord är en bönbok i deras händer.
Kan du motstå min bön?
Säg mig hans namn?
Jag har ingen frid här, (Hon lägger handen på sitt hufvud.) förrän jag får tacka honom, för det han räddade mig.
O, ni skulle ha känt de marter, jag kände, då jag såg ensam, öfvergifven, ett rof för hväsande, hvirflande flammor; ni skulle ha känt den onämnbara glädjen, då den räddande handen räcktes mig; och ni skulle ej ha hjerta att förtiga hans namn?
Jag måste vara hård.
Vänskapen har rätt till min tystnad.