Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Missgernings-Balken omförmälas, icke öfverensstämma med andra bestraffningar i lagen, hvaribland må nämnas, att, enligt iS Cap. 8 §. samma Balk, minsta våld å embetsman i Ijensten straffas med lifvets förlust, och ryktens utspridande i argt uppsåt, som röra medborgares ära, efter omständigheterne, med svårt kroppsstraff eller landsflygt, hvilken bestraffning jemväl, enligt Tryckfrihets-Förordningen, eger rum för smädelser emot främmande Magt, framför hvilken landets egen Öfverhet dock bör vara af lagen helgad.
Att stadga dödsstraff, såsom ,enda påföljden för brott emot 5 Cap. i §.
Missgernings-Balken, och således äfven för de lindrigaste graderna deraf, skulle åter strida emot den mildare anda, som i senare liders broltmåls-lagstiftningar allmänneligen gjort sig gällande, samt föranleda till den förebråelse, att ett straff funnes i lagen, som i många fall ej skulle kunna tillämpas, utan att såra den allmänna känslan af mensklighet.
Utskottet kan således ej biträda någotdera af de i nu nämnde olika syftningar gjorda förslag.
I afseende på Riksdagsfullmägtigen Sven Heurlins hemställan, att ordet ”gerningar” borde ur 5 Gap. i §.
Missgernings-Balken utgå, får Utskottet upplysa, att den förändrade lydelse, detta lagrum genom Kongl.
Förordningen den 3o Maj i835 erhållit, jemväl sträckt sig dertill, att ordet ”Konungen” blifvit ulbytt emot ”Konungens person eller gerningar.”
Lämpligheten af denna förändring, hvarigenom allmänna lagen blifvit satt i öfverensstämmelse med 3 §. l\ momi af Tryckfrihets-Förordningen, synes ej böra ifrågasättas, så vida man ej vill yrka, att lastligt yttrande, angående Konungens gerningar, hvilket belägges med ansvar, då det förekommer i tryck, skulle lemnäs ostraffadt, om det skriftligen eller muntligen utföres, hvilket dock ingalunda kan vara lagens mening.
Att med ordet ”gerningar” på detta ställe i lagen bör förstås sådane, hvilka äro af den beskaffenhet, att lasteligt yttrande om dem omedelbarligen träffar
Konungens person och derigenom undergräfver den vördnad, det förtroende och den tillgifvenhet, som hvarje undersåte bör för Konungen hysa, och hvars vidmagthållande utgör grundvalen för samhälls-ordningens bestånd; samt att deremot här icke afses de åtgärder, som blifva en följd af ansvarige rådgifvares tillstyrkanden; — sådant allt bör, efter Utskottets tanka, vara för en hvar uppenbart.
Utskottet anser således det anmärkte uttrycket ej innebära någon obestämdhet eller tvetydighet, samt tror, att berörde § äfven i denna del bör vid dess nuvarande redaction bibehållas. 12 Lag-Utskottets Betänkande, N\o 125.
På grund af sådant allt, — och, jemte det Utskottet, i anledning af Herr Friherre Thure Ceclerströms yttrande, alt, vid tillämpning af de i meraDämnde § utsatte straff af fängelse å fästning utöfver lägsta straffgraden, skälen för domslutet böra lillkännagifvas, anser sig endast böra hänvisa lill lagens redan meddelade allmänna stadgande i 24 Cap. 3 §.
Rältegångs-Balken, alt all dom bör fästas på skäl och lag och ej på godtycke, samt att de hufvudskål och den lag, derå slutet grundas, skola tydligen i domen utsättas, — hemställer Utskottet vördsamt, att de framställde förslagen till ändringar i 5 Cap. 1 §.
Missgernings-Balken icke må till någon åtgärd föranleda.
Beträffande slutligen den af Herr Friherre Cederström, Anders, yrkade ändring af 2 §. i 5 Cap.
Missgernings-Balken; så anser väl Utskottet de i samma lagrum utsatte straff för tillvitelser och smädliga yttranden emot Konungens och Rikets Råd i sjelfva verket hafva upphört alt gälla, sedan desse embetsman numera icke finnas, sådane lagen dem förutsätter; men då dels 18 Cap. 8 §.
MissgerningsBalken, för brott emot embetsman i allmänhet, i och för embetets skull, innehåller ansvars-bestämmelser, de der äfven ega tillämpning på förbrytelser emot ledamöter af Stats-Rådet; dels 2 §. af 5 Cap. samma Balk står i sammanhang med andra lagens rum, såsom 8 Cap. 2 §. 6 morn., samt 3o Cap. i3 och i4 §§•
Rättegångs-Balken, deruti stadganden förekomma om laga domstol för åtal af förbrytelser emot Riksens Råd och om ansvar för obehörigt jäfvande af Riksens Råd, samt dessa lagrum, som röra ämnen, uti hvilka föreskrifter ej kunna undvaras, böra, vid förändring eller upphäfvande af 5 Cap. 2 §.
MissgerningsBalken, undergå jemkning och ändring, hvarom någon framställning icke Blifvit gjord; så finner sig Utskottet ej eller i anledning af denna motion kunna någon åtgärd tillstyrka.
Reservation af Herr Friherre Cederström, Anders, som åberopat den af honora väckta motion. Lag-Utskottets Utlåtande, N'.o 126, 13 N:o 126.
'Anis. till Exp. Utsi;, d. 19 Sept., kl. 1? midd.
Utlåtande, i anledning af dels gjorda anmärkningar emot Utskottets Betänkande N:o 66, i fråga om förtydligande af Kongl.
Brefvet den 25 September 1777, dels väckt motion om upphäfvande af samma Kongl. Bref.
Sedan Lag-Utskottet, uli omförmälde Betänkande tillstyrkt, alt, genom utfärdande Författning, varder, såsom ett af Kongl. Brefvet den 25 September 1777 föranledt undanlag från allmänna lagens stadgande i 1 Cap. 2 § Straff-Bal ken, förordnadt, det ej någon tuå häktas för brott emot 5 Gap. 1 § Missgernings-Balken, förr än efter det Kongl. Majit förklarat undersökningen böra fortgå; så har samma Betänkande, som bifallits af Vällofl.
Borgare-Ståndet, blifvit ålerremitteradt af de öfrige lii k s-S t änden, på grund af anmärkningar, framställde: a) hos Höglo 11.
Ridderskapet och Adeln: l:o af Herr Palmcrantz, Johan Mauritz, som förmenat, det en sådan otydlighet skall ligga i Utskottets förslag, att domaren kunde råka i ovisshet, huruvida meningen vore, antingen att den tilltalade ovilkorligen borde genast häktas, sedan Kongl. Majit anbefallt lansakningens fortsättande, eller om det linge på domarens pröfning ankomma, huruvida häktning borde ske eller ej.
Herr Palmcrantz föreslog derföre, att ett (1) måtte insättas efter ”förrän”, samt i slutet tilläggas: ”vederbörande domare pröfvat den tilltalades häktande böra ega rum;” eller ock att den redaction mätte antagas, som linnes upptagen i Herr R. T.
Cederschiölds vid Betänkandet fogade reservation samt innehåller, dels att stadgandet skulle gälla, ehvad iorbrytelsen blifvit genom tal, skrift eller tryck begången, dels ett så lydande tillägg till Utskottets förslag: "hvarefter vederbörandes pröfningsrätt i fråga om den tilltalades häktande inträder.” 2:o af Herr Cederschiöld, P. G., som instämt i nyssnämnde reservation, med yrkande tillika, dels att i den föreslagna Författningen borda stadgas, att den, som för brott emot 5 Cap. 1§ Missgernings-Balken, var* sig genom tal, skrift eller tryck, blifvit angifven, borde åtnjuta icke allenast. fördelen af Kongl. Maj:ts meilankommande Nådiga pröfning, om åtal linge ske eller ej, utan ock förmouen att ej kunna häktas förr, än haa 14 Lag-Utskottets Utlåtande, N\o 126. blifvit af domare eller jury åt saken fäld, dels att Författningen ej matte anses för ett undantag från 1 Gap. 2 § Slrafi-Balken, emedan, i afseende på brott af ifrågavarande beskaffenhet, frågan, som skulle pröfvas, just vore den, om någon brottslighet egt runi, samt, innan delta blifvit utröndt, man ej kunde säga, att något brott blifvit begånget, eller anse den tilltalade såsom en missgerningsman, hvarom sistnämnde lagrum handlade. 3:o Herr Friherre Boije, Ludvig, och 4:o Herr Cederschiöld, R.T., hvilka åberopat den senares reservation. 5:o Herr Grefve Spens, Carl Gustaf, sorn hemställt, om icke, i stället för de i nämnde reservation förekommande orden: ”ehvad förbrytelsen blifvit begången genom tal, skrift eller tryck”, borde begagnas uttrycket: ”ehvad förbrytelsen skett på ett eller annat sätt”, hvarigenom Författningen blefve för alla fall tillämplig. b) i Högvördiga P reste-S tå n det: 6:o af Herr Prosten Astrand, som delat Herr Cederscliiölds mening, att Författningen borde utmärka, att den anginge majestätsbrott, begånget genom tryck. 7:o af Herr Professoren Geijer, som ansett 1777 års Kongl. Bref böra till all kraft och verkan upphäfvas, samt derom afgifvit en serskild till Utskottet remitterad motion, innehållande, att, så ursägtliga och äfven lofvärda motiven för omförmälde Kongl. Bref än må hafva varit, med afseende på omständigheterne, då det utfärdades, bedömdes det likväl både rättast och skonsammast, om det ansåges såsom en undantags-lag för tiden, hvarföre det ej eller tillkommit i den ordning,
som äfven 1772 års
Regeringsform för stiftande af egentlig lag föreskref.
Att principen varit lagstridig, hade snart röjts genom följderne, och det godtyckliga förordnande i nämnde Kongl. Bref erhöll tio år derefter ett utrymme, som begagnades i motsatt rigtning, då Kongl. Kungörelsen emot obehöriga och vrånga omdömen om Kongl.
Maj:ts Författningar utkom den 7 December 1787.
Denna Kungörelse hade sedermera blifvit upphäfven på Rikets Ständers begäran, hvarmed det vore föga förenligt, att Rikets Sländer nu skulle yrka stadfästelse på 1777 års Kongl. Bref, enär bägge Författningarne innefattade lagstridigt godtycke, som icke kunde billigas, hvarken såsom hot eller, före laga undersökning, såsom Nåd.
Undanrödjandet af en laglig undersökning, i följd af ett magtspråk, vore en orättvisa, som lika lätt kunde vändas emot oskulden, som till skydd för brottet.
Hvarken Svenska Rättegångsordningen eller den naturliga rättvisan kunde i nämnde undantag, hvar - Lag-Utskottets Utlåtande, JY:o 126.
15 igenom äfven en oskyldigt anklagad skulle kunna förnekas att bevisa sin oskuld, vilja erkänna en rättegångsförmon, och ingendera bade skäl att lyckönska sig, om det lyckades alt i den Svenska Rätten införa den så kallade abolitionen i brottmålssaker.
Dessutom vore 1777 års Kongl.
Bref icke förenligt med 25 § Regeringsformen, hvilken inskränkte Konungens magt att i brottmål göra Nåd sålunda, att det på den brottslige skulle ankomma att emottaga den Nåd, Konungen honom förunnat, eller undergå det straff, hvartill han blifvit dömd.
Tinder begreppet af en sådan benådningsrätt, som förutsatte rättegång och fälld dom, kunde icke hänföras någon i Grundlagen icke medgifven Konungens räLtighet att i förväg hindra, det en angifvelse må varda genom laga rättegång fullföljd; äfvensom ordalagen i det Kongl. Brefvet lemnade rum för godtycke, emedan det anginge på en gång förklenliga omdömen om Konungen och om regeringssättet.
Uti denna motion har llerr Professoren, Doctor Moreii instämt. c) i Hedervärda Bonde-Ståndet: 8:o af Flans Jansson från Elfsborgs Län, som ansett ifrågavarande Författning höra erhålla den utsträckning och ordalydelse, som Herr Cederschiöld uti sin reservation påyrkat; och hafva många af Bonde-Ståndets ledamöter med Flans Jansson sig förenat.
Utskottet, som tagit dessa framställningar i öfvervägande, bör först yttra sig öfver Herr Professorn Geijers motion.
Att ingå i pröfning, huruvida Kongl. Brefvet den 25 September 1777 tillkommit i öfverensstämmelse med då gällande Regeringsform, torde vara utan ändamål, enär detsamma hitintills fortfarande vunnit tillämpning samt följagtligen måste anses vara af lagstiftande magten såsom lag erkändt.
Ordalagen deruti böra ej, i det afseende, motionären antydt, numera lemna rum för en -godtycklig tolkning, då det ej är tillämpligt på annat brott, än det, som finnes beskrifvet i 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 30 Maj 1835.
Den rättighet, som genom det Kongl. Brefvet är Konungen förbehållen, att besluta, det ransakning och dom, angående dylikt brott, ej får ega rum, bör icke förblandas med den rätt att benåda dömde förbrytare, som i 25 § Regerings-Formen är Konungen tillagd; ty Konungens befallning om nedläggande af åtal för brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken innebär ej annat, än^att Konungen nedlägger sin talan såsom inålsegare.
Någon orättvisa kan derigenom ej sägas vara emot den för brottet angifne begången, emedanj denne af ingen lag är hindrad att af angifvaren söka den upprättelse, hvartill an - 16 Lag-UlsJiOttcls Ullålande, TT.-o 126, ledning må förefinnas.
Betragtar man derjemte beskaffenheten af de brott, sorn emot nämnde lagrum förekomma, så finnér man, alt de merendels bestå af obetänksamma, om enfald och råbet vittnande, uttryck, hvilkas offentliggörande under vidlyftiga ransakningar och vid flere instanlier skulle på deni väcka en för Konungens Majestät sårande uppmärksamhet; och det vore således, efter Utskottets öfvertygelse, icke välbetänkt alt, genom uppliäfvande af 1777 års Kongl. Bref, lemna en mängd dylika måls anhängiggörande helt och hållet beroende på enskilde personers angifvelser, otta föranledda af okunnighet eller missförstånd.
— Af dessa skäl linner Utskottet sig icke böra tillstyrka bijall å Herr Prof essoren Geijers motion.
Till besvarande af de emot Betänkandet N:o 66 gjorde anmärkningar, får Utskottet vördsamt anföra följande:
Enär den af Justitiae-Ombudsmannen gjorda framställning angått förtydligande af ifrågavarande Kongl.
Bref endast i det afseende, att en för brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken angifven person ej skulle kunna häktas, förr än Kongl. Maj:t afg;ort, om åtalet finge nedläggas eller fullföljas, har Utskottet helt och hållet saknat anledning att i dess Betänkande serskildt vidröra den omständighet, huruvida samma Kongl. Bref eger tillämplighet, eller icke, på brott, begångna genom tryck; men då fråga derom, vid återremiss af Betänkandet, blifvit väckt, anser Utskottet, sig böra förklara, att ett stadgande i den syltning, som Herr R.
T- .Cederschiöld* reservation i detta afseende innehåller, ovedersägligen komme att innebära föreskrift, angående sättet för vissa tryckfrihetsmåls behandling, samt att dylika bestämmelser icke kunna blifva föremål för den allmänna lagstiftning, hvarmed Lag-Utskottet eger att sig befatta, utan böra i annan, genom Grundlagen utstakad, ändring, lillvägabringas.
Herr P. G. Cederschiöld har, i fråga om häklande för brott emot 5 Cap. 1 § Missgernings-Balken, sökt göra den sals gällande, att ett injurieinål aldrig skulle vara tillräckligen uppdagad t, för alt medföra häktande å färsk gerning eller innan domaren pröfvat målet.
Häremot torde Utskottet endast behöfva erinra, att lagen, som i 1 Cap. 2 § Straff-Bal ken stadgar, att häktande genast bör följa på urbota brott, dervid icke gör någon skillnad mellan brott, begångna genom ord eller genom handling, samt att, om brottet är af urbota egenskap, denna är lika uppenbar i det förra, sorn i det senare fallet; hvaraf lärer följa, att sistnämnde lagrum älven skall tillämpas uti injuriemål, och att, hvad dessa mål i allmänhet beträffar, häk — i Lag-Utskottets Betänkande, N\o 127.
17 häktande i dem ieke bör, mera än i andra mål, uppskjutas till dess i saken blifvit döindt.
Den at Utskottet föreslagne författning innehåller hvarken mer eller mindre, än förbud att i häkte inmana en för brott emot 5 Gap. 1 § Misygernings-Balken anklagad person innan Kongl. Maj:t förklarat undersökningen böra tortgå.
Allt, som bort förordnas, är derigenom uttryckt, och något hellof ali, genom de nt Herr Palmcrantz och Herr R. T.
Cederschiöld föreslagna tillägg, underrätta domaren om hans behörighet att, efter emottagandet af Kongl. Majtls Nådiga beslut, pröfva, huruvida den tilltalade må häktas eller ej, är ingalunda för handen.
Att uti de af Utskottet föreslagne uttryck i förlattningen lägga en sådan mening, sorn nyssbemälde ledamöter ifrågasatt, vöre en uppenbar misstydning, som Utskottet icke anser vara hos någon Domstol att befara.
Som Utskottet, i följd af hvad nu blifvit anfördt, ej finnér skäl att göra någon ändring i dess redan afgifna förslag, varder Betänkandet i dess förra skick vördsamligen ålerlemuadt till de respeclive Riks-Ståud, som detsamma återremitterat.
Auk. till Exp. Utsk., d. 19 Sept. ltl. 12 inidd.
Betänkande, i anledning af vuchta motioner om ändringar i Ansvarighetslagen för Stats-Iludels ledamöter.
Lag-Utskotlet har till behandling flitt emottaga följande, angående ändringar i ansvaiighets-lagen för Stats-Rådels ledamöler, väckta motioner: a.) hos llöglofl.
Ridderskapet och Adeln, af Herr Grefve Spens, Carl Gustaf, som hemställt: l:o att 3:dje § i nämnde lag, der det heter: ”Skulle en Stals-Rådsledamot, - eller - -- -- -- - tillstyrka Konungen att vidtaga sådant steg, hvilket uppenbarligen är stridande emot Regerings-Formens bokstafliga föreskrift uti § 57 rörande Riksens Ständers beskattnings-rätt, uti § 60 till förhöjande af den bevillning Rikets Ständer sig åtagit, eller af sådane arBih. till R.
St. fröt. 1840. 7 Sami. i Afd, 33 Haft, 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N'.o 127. tik lar, hvilka i densamma lill bevillning räknas, allt sådant till förhöjande af Kronans inkomster; dock härunder icke begripne sådane, i denna 60 § ej omnämnde afgifter, hvilkas föremål äro inrättningar lill enskildas gemensamma nytta och beqvämlighet, såsom Buk-, Bro-, Färj- och andra afgifter af dylik beskaffenhet,” måtte sålunda ändras, att undantags-stadgandet från och med orden: ”dock härunder”, lill och med dylik beskaffenhet”, antingen blefve uteslutet eller erhölle följande lydelse: dock härunder icke begripne Båk-, Bro- och Färj-afgifter, samt-andra dylika, sorn af enskilda uppbäras, och hvilkas fastställande är oundgängligt för anläggning eller vidmagthållande af anstalter till rörelsens befordrande inom landet.
Emot §:ns nuvarande lydelse ansåg nemligen motionären sig böra anmärka: att densamma, ehuru icke Grundlag., fastställde ett undantag från hvad som borde kallas grundlagsvidrigt; att den saknade motsvarande föreskrift i 60 § Regerings-Formen: och att redactionen vore obestämd.
Då således, efter motionärens tanka, undantags-stadgandet rätteligen borde finnas i 60 § Regerings-Formen, hvarom motionären äfven varit betänkt att väcka fråga, hade det första alternativet, som afser stadgandets uteslutande ur ansvarighets-lagen, blifvit framställdt; men flir den händelse, att detsamma icke kunde anses alldeles umbärligt intill dess ändring i nämnde Grundlags § erhölles, hade motionären gjort det senare förslaget om en ny redaclion, lill stöd för hvilken motionären vidare anfört, att under namn af ”afgifter, hvilkas föremål äro enskildas nytta eller beqvämlighet”, kunde alla afgifter anses innefattade, hvilka af enskilde, vare sig personer eller myndigheter, uppbäras.
Så länge beskallnings-rätt ännu tillhörde Rikets Ständer, kunde likväl ej den ytterligt stora del deraf, som undanlags-stadgandels nuvarande lydelse kunde anses innefatta, ej vara åt Regeringen öfverlåten.
Exemplet af Bro-, Båk- och Färj-afgiflen visade ock synbarligen, att denna vidsträckta tolkning ej varit 1809 års lagstiftares mening, utan att de, i öfverensstämmelse med den sats, att ekonomiska lagstiftningen skulle till Konungen öfverlemnas, önskat, att Konungens rådgifvare måtte vara oförhindrade att tillstyrka hvarje afgift, som för rörelsens befordrande inom landet vore oundviklig; och deras tanka hade derföre varit, t. ex. att den afgift, som en stad för underhållandet af hamnar och bryggor erhållit rätt att uppbära af de der trafikerande, borde kunna få höjas på StatsRådels tillstyrkande, när dessa hamnar eller bryggor behöfde repareras eller ombyggas, men icke när staden för annan orsak behöfde större inkomster, såsom för en kyrkobyggnad, ett ökadt lönebehof för en embetsman eller dylikt.
Lag-Utskotlels Betänkande, N'.o 127. 19 2:o att uti 5 §, näst efter orden: ”uti 80 § om indelnings-verket” måtte, bland de fall, då en Stats-Råds-ledamot anses Lafva handlat emot Grundlagarne, införas följande: eller tillstyrker hatt Konungen att enligt 8y Regerings-Formen behandla eller behandla låta, hvad sorn i någon mon ändrar Grund/agsbud, eller att ensam afgöra, hvad som enligt 8j i Regerings-Formen bör beslutas af Konung och Ständer gemensamt.
Jemte erinran, att den för alla i 5 § uppräknade fall stadgade straffbestämmelse vöre Embetets förlust, bar motionären grundat denna sin hemställan derpå, att den ordning i lagstiftnings-åtgärder, som ett lands Grundlagar anbefalla borde framförallt hållas i helgd, samt att hvarje embetsman, hvilken åsidosatt denna helgd, borde mista embelet och derigenom hindras att fortgå på samma vådliga bana.
Yäl kunde emot förslaget invändas, att det der omtalta fall innefattades under orden i 1 §: ”eller med råd eller med gerning medverkar till lagstridigt kullkastande af någon Rikets Grundlag”; men straffet i samma § vote mistning af lif, ära och gods, samt derföre ögonskenligen tillhörigt ett steg af större omfattning, än de smärre eluderingar af grundlagsbud, hvarför motionären yrkat juridiskt ansvar-.
3:o att 11 §, som lyder sålunda: ”Hvad emot Stats Rådet Protocoll intill den dag, då Riksdagen bör jar, under då påstående
Riksdag icke anmärkt blifver, derå må sedan 'vid påföljande Riksdag åtal icke ega rum”, måtte utbytas emot '76 § af Riksdags-Ordningen, som är af följande innehåll: att hvad Riksens Ständer efter granskning godkänt, eller lenmat oanmärkt, bör anses hafva vunnit decharge i afseende på det granskade, och ingen ny, till ansvar f örbindande granskning af nya Ständer i samma mål vara tillåten; derest det ej ansågs lämpligare, att 11 § helt och hållet uteslöts eller endast komme att innehålla ett åberopande af Grundlagen i följande ordalag: om gränsorne för Riksens Ständers granskning af StatsRådets Protocoll, stadgas för öfrigt i Rikets Grundlagar.
Motionären har såsom skäl för dessa yrkanden anfört, att en väsendtlig och synbar olikhet egde rum emellan nämnde §§ i ansvarighets-lagen och Grundlagen', hvarigenom kunde inträffa, alt dä Constitutions-Utskottet, enligt 29 § Riksdagsordningen och 106 § Regerings-Formen, ställde en eller flere af Stats-Rådets ledamöter under tilltal af Juslitiae-0mbudsmannen inför Riks-Rätt, denne Rätt erkände och förklarade, att Grundlagen vore öfverträdd, men tillika funne ansvarighets-lagen oanvändbar, ehuru den just för dessa fall, med anledning af sista orden i 106 § af Regerings-Formen, blifvit af Konung och Ständer stiftad. 20 Lag-Utskotteti Betänkande, N',o 127. b) i Hög vördi ga P re sle-Slå nde t: Af Ilerr Prosleu Säve, sorn anfört, att då det utgjorde den monarki ska statsförfattningens väsendlligaste grundsats, ali Konungens gerningar skulle vara från åtal fredade, så tillhörde det äfven den Conslilutionella Monarkiens grundval, att, då Konungen icke kunde handla omedelbarligen allena, utan genom sina rådgifvande embetsman, desse borde vara nationen ansvarige för Regeringens handlingar.
Sådan vore andan och ordalydelsen af Rikets Grundlagar, och om, under statsskickets utveckling, missförstånd uppkommit om dessa lagars mening eller rättare tillämpning på vissa förekommande fall, så bevisade detta intet emot sanningen och tillämpligheten af nämnde grundsats, utan styrkte endast ofullkomligheten af det sätt, hvarpå den hittills varit uttryckt i 1809 års Regerings-Form.
Denna hade nu blifvit ändrad och braad till närmare öfverensstämmelse O med sitt ändamål; men ännu qvarstodo ofullkomligheler i 1809 års ansvarighets-lag.
Motionären har härefter fästat uppmärksamhet dels på enahanda bi ister i ansvarighets-lagen, som af Herr Grefve Spens blifv it anmärkte, dels ock derpå, alt i samma lag nämndes embetsman, sorn numera ej fan nos enligt Grundlagen: att intet ansvar vore stadgadt för den em betsman eller sous-chef, som kunde blifva förordnad i Departements-chefe ställe; och alt då i 6 § af ansvarighets-lagen omnämndes vissa i Grundlagen föreskrifjia, men i ansvarighets-lagen icke serskildt uppräknade pligter, för hvilkas öfverträdande eller försummelse genom någon Slats-Rådsledamot eller rådgifvare det skulle ankomma på Rikets Ständer, att hos Konungen göra sådan anmälan, hvartill 107 § Regerings-Formen berättigade, så uppstod deu oformlighet, att Rikets Ständer, såsom en opinions-domstol, kunde blifva domare öfver embetsförseelser, hvarigenom grundlag öfverträda®* och vid hvilka eljest vore förenade juridiskt ansvar.
På grund häraf bär motionären hemställt, att ansvarighets-lagen, såsom i flere delar otydlig, ofullständig och icke öfverensstämmande med Grundlagarnes nuvarande lydelse, måtte undergå en allmän granskning och rättelse.
Sedan Utskottet, lill följd häraf, granskat den för Slals-Rådets ledamöter den 10 Februari 1810 utfärdade ansvarighets-lag och jemnfört densamma med Grundlagarme, sådane desse, med de tid efter annan deruti skedde förändringar, numera lyda, får Utskottet afgifva det utlåtande, hvartill berörde granskning och de af motionärerne framställde, jemväl i behörigt öfvervägande tagne anmärkningar föranledt.