Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Emot dessa grunder hafva åtskilliga anmärkningar blifvit framställda af den sedermera förordnade Lagberedningen, hvars infordrade underdåniga yttrande angående domstolsorganisationen afgafs den 16 December 1842.
I hufvudsaken anmärktes, att det för allmogen vore mindre angeläget att få utan dröjsmål anställa sina tvister än att också ega tider af fred för att sköta sina öfriga göromål.
Utskottet har ofvan anmärkt, att friderna verkligen voro af betydenhet, då det var allmogens pligt att mangrannt inställa sig vid tingen för att sköta de gemensamma angelägenheterna, men numera vårdas dessa a! kommunalstämmor och landsting, och åtminstone i afseende på de förstnämnda har ingen fridstid blifvit ens ifrågasatt.
Öppnade tillfällen lill rättegångars anställande tvinga ingen att dervid uppträda såsom kärande, och för svarande parter gifves icke ens nu någon frid, då det enligt Kongl. Förordningen den 27 November 1854 står kärande part öppet ali när som helst få urtima ting, blott han gäldar kostnaden.
Lagberedningen fruktade vidare, att. om lagtima ting erbjöde sig hvarje månad, den trätlystne också skulle frestas att hvarje månad besvära sin vederpart med stämningar, dem han eljest skulle nödgas samla till färre ting, så att åtminstone icke idkeliga tingsfärder ökade olägenheterna af fiendskapen; men häremot torde endast behöfva erinras, hvad äfven Lagkomitéen på förhand anmärkt, nemligen att för den verkligen trät!ystne ingenting är mindre välkommet än trätans hastiga slut, och att deremot den fredlige, som råkat ut för trätlyslnaden, ej önskar någonting högre, än att med all möjlig skyndsamhet blifva fri från denna förtret.
Slutligen fruktade Lagberedningen att förslaget skulle medföra ett ofördelaktigt inflytande på tingsgöromålens skötsel, derigenom att det berodde af blotta slumpen, om ej af andra orsaker,1 att den första eller de första af de månader, under hvilka ting hölles, lemnades af rättsökande nära eller alldeles obegagnade, och att större delen af domsagans rättegångar till följd deraf sammanstötte på en eller flera af de sista månaderna, eller att möjligen tvärtom de flesta göromålen gjordes anhängiga till de första månaderna och endast få blefve öfriga till de sista.
Denna farhåga, för hvilken giltiga skäl knappt torde förefinnas, lärer i afseende på de befarade följderna helt och hållet upphäfvas af den omständigheten, att, om de instämda målens antal är större vid ett ting, de uppskjutna målen just i följd deraf blifva flera vid ett påföljande, hvaraf förhållandet emellan de särskilda tingen i väsendtlig mån utjemnas. skulle också Lag-Utskottets Betänkande N:o 15- 17 också ett sådant tillfälligt sammanträffande af flera mål än vanligt på ett och samma ting föranleda behofvet af flera rättegångsdagar än vid öfriga ting inom domsagan, så synes ej derpå ligga någon synnerlig vigt.
Lagberedningen ansåg vidare, att afseende mindre borde fästas vid behofvet af ökade tillfällen till rättegångars anhängiggörande, men deremot hufvudsakligen vid angelägenheten att uppskjutna tvistemål kunde oftare handläggas, samt föreslog af detta skäl och till följd af dess ofvan anmärkta betänkligheter emot Lagkomiléens förslag, att tingstimarne eller térmmerna till rättegångars anställande vid Häradsrätterna borde hädanefter såsom hittills blifva endast tre om året; men för målens fortsättande i de fall, då uppskof blefve nödiga, borde ytterligare tre tingsterminer utsättas, till hvilka dock stämningar i nya tvistemål ej skulle vara tillåtna.
Lagberedningens inkast emot Lagkomitéens förslag, obetydliga i sig sjelfva, förlora ytterligare i vigt derigenom att Beredningen sjelf några år sednare vid utarbetandet af förslaget till Rättegångsbalk, i det närmaste och bland annat i de omtvistade punkterna, följde Komitéens förslag, såsom bast torde synas af följande §§ ur Bered ningens förslag till Rättegångsbalk, Förra Delen, Kap. 2, nemligen: »12 §.
I domsaga, som för Landsrätt utstakad är, skall en tingsstad vara, och ej flera.
Der hålle Rätten årligen två Ting, det ena mellan tjugondedag jul och midsommar, och det andra emellan Oktober månads början och jul.
De kallas Lagtima Ting.» »13 §.
Allmänna rättegångsdagar skola vara: sex under det första, och tre under det andra af de Ting, som i 12 § sagda äro, nemligen under första tinget: tjugondedag jul, då den på måndag infaller, men eljest nästa måndag derefter, och sedan hvar fjerde måndag, som inom tingstidens slut inträffar, så räknadt, att alltid fyra veckor blifva mellan hvarje måndag, sorn allmän rättegångsdag är; samt under andra tinget: första måndag i Oktober månad, och sedan hvar fjerde måndag, likasom under första tinget.
Infaller helgedag på någon af de måndagar, som till rättegångs dagar nu föreskrifna blifvit; vare nästa söcknedag derefter allmän rättegångsdag; dock skall ändå tiden till nästa allmänna rättegångsdag från måndagen räknas.» »14 §.
I de mindre bebodda orter, der flera tingsställen tarfvas, eller ej så många ting eller rättegångsdagar, sora i 12 och 13 §§ sägas, gånge derom som särskildt stadgas: — — — — — — — — — — Prölvas för någon ort nödigt, alt allmänna rättegångsdagar oftare hållas än i 13 § sägs; varde ock derom särskildt förordnad!.» »15 §.
Aro målen flera, än att de å allmän rättegångsdag utföras kunna; vare Rätten pligtig att näst efterföljande dagar sammanträda, till dess alla målen förevarit; och kungöre domaren på allmänna rättegångsdagen, å hvilken af de påföljande dagar hvarje mål, som öfrigt är, skall förekomma, der det ej förut till viss dag utsatt blifvit.
Ej må Ting slutas förr, än alla de mål och ärenden, som å sista allmänna rät Bih. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 6 Haft. 3 18 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. tegångsdagen öfriga äro, förevarit, och der de ej till annat Ting uppskjutas böra, afgjorda blifvit, ändå att dertill längre tid fordras, än som för Tinget i 12 § utsatt finnes. »16 §.
Askas
Ting emellan de tider, då lagtima Ting hålles; sätte domaren, utan dröjsmål, det Ting ut och gifve Öfverrätten det tillkänna: det kallas urtima ting.
Kostnaden till sådant Ting betale den, som Tinget äskat.»
I Lagkomitéens och Beredningens plan ingick tillika, att vid hvarje tingsstad borde finnas fängelse för domsagan, hvarigenom fångforslingen skulle undvikas och brottmåls-lagskipningen väsendtligen förbättras.
Denna plan torde dock numera icke kunna vidare ifrågakomma till utförande, sedan fängelsesystemet blifvit ordnadt länsvis, och denna organisation redan med stora kostnader blifvit så fullständigt utförd, att rikets samtliga län äfvensom Stockholms stad nu ega hvar sitt cellfängelse.
Denna del af Lagkomitéens och Beredningens förslag har emellertid föranledt till en utredning af frågans administrativa och ekonomiska sida, hvilken, ehuru långt ifrån att vara nöjaktig, likväl kan tjena till upplysning om de svårigheter, som i nämnda hänseende skulle möta ett fullständigt genomförande af de ifrågavarande förslagen.
I underdånigt memorial af den 31 Mars 1846 framlade nemligen dåvarande Justitie-Statsministern ett fullständigt förslag till reglering af rikets läns-, härads- och stadsfängelser m. m„ med hufvudsakligt afseende på de grunder för en sådan reglering, som kunde hemtas från Lagberedningens ofvanomförmälda utlåtande af den 16 December 1842.
Detta memorial öfverlemnades till granskning af komitéer, utsedda inom de särskilda länen, och sedan deras utlåtanden inkommit, afgaf Justitie-statsministern under den 17
Februari påföljande år ett förnyadt underdånigt memorial i samma ämne, hvilket derpå blef till trycket befordradt.
Bland anmärkningar, som af Länskomitéerna framställdes, torde uppmärksamheten särskildt böra fästas vid det då för första gången framträdande förslaget, alt icke härads-, utan distrikt- och länsfängelser skulle byggas, och att vid dessa särskilda brottmålsdomstolar borde inrättas.
Detta förslag, som sedermera antogs i afseende på fängelsebyggnaderna, har ännu icke erhållit någon fullständigare utveckling eller bestämd form i afseende på brottmålslagskipningen; men af dess antagande i den ena delen har följt, att åtgärder äfven måst vidtagas att, så vidt möjligt varit, förlägga ransaknmgarne med häktade personer till läns- eller distriktfängelserna.
Om äfven antagas kan, att häraf i en framtid skall följa, att lagskipningen i åtminstone gröfre brottmål komme alt skiljas från lagskipningen i tvistemål, särdeles för den händelse att införandet af jury i brottmål skulle framdeles föreslås, så synes dock frågan om
Häradsrätternas förändring till permanenta domstolar icke stå i ett sådant sammanhang med förberörda ämne, att äfven delta nu bör komma under Rikets Ständers pröfning.
Häradsrätternas förändring till permanenta domstolar bör nemligen icke utgöra något väsendtligt hinder för brottmålslagskipningens utöfvande i nu föreskrifven ordning.
Justitie-statsministerns sistberörda memorial skulle för tillämpning af Lagkomitéens och Beredningens grundsatser, för så vidt dessa på den tiden sammanstäm - Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. 19 de, vara nödigt, att riket indelades i 134 domsagor, hvarvid dock togs i beräkning att åtskilliga mindre städer skulle finna med sin fördel förenligt att lägga sig under närmaste landsrätts domvärjo.
För närvarande utgör domsagornas antal 104, hvadan enligt nämnda organisationsplan ytterligare 30 nya domsagor skulle ur de äldre utbrytas.
Då häradena och tingslagen för närvarande äro till antalet 319, skulle behofvet af tingshusbyggnader betydligt inskränkas, och det antogs, att, om de häraderna tillhöriga hus med jord, som nu äro till tingshus upplåtna, afstodes till Staten, så kunde häraderna för framtiden befrias från skyldigheten att hålla tingshus.
Häradshöfdingarnes förseende med boställen, så ansågs, att genom utbyte och försäljning af dem bland nuvarande häradshöfdingeboställen, som icke vore fullt välbelägna, kunde nya boställen och på samma gång tingshus anskaffas på de ställén, der de voro erforderliga.
Nuvarande 56 häradshöfdingeboställen hade vid särskildt företagen värdering blifvit uppskattade tillhopa till 654,858 R dr R:mt.
För utförandet af ofvanberörda organisationsplan blefvo förberedande åtgärder omedelbart derefter vidtagna, och genom Kongl. Brefvet den 23 Mars 1847 anbefalldes Hofrätterna att tillsvidare, när häradshöldinge-embete kungjordes ledigt, i kungörelsen tillkännagifva, att blifvande ansökningar antogos afse tillsättning i den yppade ledigheten utan inskränkning till visst område; till följd hvaraf Kongl. Majit sedermera, i sammanhang med häradshöfdinge-embetens tillsättande, fastställt en i viss mån förändrad indelning af domsagorna, ulan att dessa likväl förökats till det från början afsedda antal.
Slutligen fann Kongl. Majit under den 7 Februari 1860 godt i nåder förklara, att, enär någon ändring i den indelning, som då blifvit genom tid efter annan meddelade föreskrifter fastställd, väl kunde framdeles i något särskildt fall möjligen varda af omständigheterna föranledd, men ej syntes för det då närvarande påkallad, omförmälda fråga samt de förslag, som i anledning deraf varit framställda, icke borde till någon vidare åtgärd föranleda, samt att till följd deraf ofvanberörda föreskrift till Hofrätterna komme att förfalla.
Efter denna redogörelse för den utveckling frågan om
Häradsrätternas förändrade organisation hittills erhållit, går Utskottet att framlägga sin egen mening i detta ämne.
På sätt redan här ofvan blifvit anmärkt, finner sig Utskottet böra fullkomligt instämma med Lagkomitéen och åtskiilige motionärer vid innevarande riksdag i afseende på behofvet, att, till förekommande af den långsamhet i lagskipningen, som med skäl öfverklagas, Häradstingen i allmänhet hållas oftare än nu är fallet, och att denna fordran på en större tillgänglighet hos lagskipningen icke kan tillfredsställas med mindre än att
Häradsrätterna förvandlas till permanenta domstolar.
Såsom ett särskildt skäl vill Utskottet härtill lägga, att, då Häradsrätterna tillika bestrida notariatsgöromålen på landet medelst handläggning af lagfarts- och intecknings- samt andru s. k. småprotokollsärenden, och det blir af större vigt, att ökade tillfällen för dessa ärendens anhängiggörande beredas, i samma mån affärslifvet vinner en större rörlighet, 20 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. samt de förbältringar i lagfarts- och inteckningsväsendet, hvarom för närvarande är fråga, icke torde kunna tillfullo vinnas, om ej domstolarnes arbetssätt förändras till större lämplighet för dylika göromåls bestridande, så kräfver behofvet att åtminstone i detta afseende Häradsrätternas verksamhet erhåller en annan form, än den nuvarande.
Lika litet som Lagkomitéen och Lagberedningen föreställer sig Utskottet, att någon för hela riket gemensam föreskrift kan meddelas i fråga om rättegångsdagarnes antal i hvarje domsaga.
Mångenstädes torde icke ens behofvet påkalla, att delta i någon väsendtligare mån förökas; annorstädes skulle, äfven om dylikt behof förefunnes, olägenheterna för domaren, nämnden och till och med för menigheten blifva större, än fördelarne.
Hvad som emellertid för alia orter skulle vara en lika stor fördel, vore om stämning finge ske till alla de rättegångsdagar, då Häradsrätten i allt fall är samlad, och förhållandet med Häradsrätterna i detta fall blefve lika med Rådstufvurätterna.
Nu måste alla stämningar ställas på Tingets första dag, och sålunda finnes på hela året endast en, två eller högst tre dagar, då rättegång kan öppnas; försummas stämningstiden, kan en sådan försummelse först flera månader sednare godtgöras.
Men i de flesta härader och tingslag äro de årliga rättegångsdagarna åtminstone \ 0, ofta 20 och i ganska många stora härader och tingslag uppgå de till 30 eller 40, undantagsvis till och med derutöfver.
Tydligt är att då, oaktadt detta stora antal rättegångsdagar, stämningar icke kunna meddelas till flera än tre, anordningen är i högsta måtto felaktig; hvaremot, om stämning finge uttagas till flera af dessa rättegångsdagar, och dessa fördelades på flera månader, i stället för att nu sammanslås till 2 ä 3 gånger på året, rättvisan skulle vinna betydligt i skyndsamhet, och målen sannolikt derigenom blifva mera jemnt fördelade på årets samtliga rättegångsdagar, än nu är fallet.
Likaledes skulle det vara en synnerlig fördel, att icke, såsom för närvarande efter häfdvunnen vana merändels sker, uppskjutna måls handläggning utan verkligt behof utställdes till ett påföljande ting, utan företoges så fort ske kunde, och, der ej hinder mötte eller uppskofvet sålanda blefve för kort för det dermed afseada ändamål, helst å nästa rättegångsdag.
Deraf blefve väl en följd, att icke flera rättegångsdagar finge följa allt för tätt på hvarandra, men deras jemnare fördelning på den tid, som tinget i allt fall, för expeditionens skull, måste räcka, torde icke föranleda någon synnerlig olägenhet för domaren, helst behofvet af särskilda rättegångsdagar för ransaknmgar med häktade personer derigenom minskades.
Slutligen skulle det för skyndsamhélen i lagskipningen vara en stor vinst, om det likaledes häfdvunna bruket, att
Häradsrätternas utslag afkunnas endast vid tingens afslutande, och att således s. k. utslagsdagar eller slutting förekomma endast en, två eller tre gånger om året, kunde brytas, och ersättas med en föreskrift, att Häradsrätt endast skall ega en viss kortare betänketid för domens affattande, efter det målet blifvit ^f parterna öfverlemnadt.
Härmed vore
Häradsrätterna i sjelfva verket förvandlade till permanenta dorasto - Lag-Utskottets Betänkande N:o lä. 21 lar, om äfven till följd af särskilda förhållanden deras sammanträden i många orter icke skulle inträffa oftare än för närvarande.
Derest ofvan anförda grunder för Häradsrätternas arbetssätt blefve gällande hvaraf omedelbart följde, att den nuvarande indelningen af Häradsrätternas sammanträden i vissa årliga ting förlorade ali betydelse och till fördel för rättskipningen kunde upphöra; så hade visserligen Häradsrätterna, på sätt ofvan är anmärkt, erhållit karakteren af permanenta domstolar; men man vore ännu långt ifrån det mål, som afLagkomitéen åsyftades, eller regelbundet återkommande månadtliga sammanträden.
Det var för detta ändamål, som Lagkomitéen ansåg nödigt, att hvarje domsaga bildade endast en jurisdiktion, och hade en gemensam tingsstad; och för åstadkommande af en sådan reglering visade det sig sedermera, att icke mindre än 30 domsagor utöfver det nuvarande antalet behöfde tillskapas.
Utskottet anser sig icke kunna tillstyrka en domsagereglering af denna omfattning; deraf skulle ovilkorligen följa antingen, att åt vissa häradshöfdingebeställningar måste anslås betydliga kontanta lönebidrag, eller att en del af underdomrarne skulle försättas i en ekonomiskt ofördelaktig ställning, som menligt inverkade på deras embetsförvaltning.
Dessutom skulle en ganska lång tid åtgå, innan en sådan reglering kunde genomföras, emedan man i allmänhet finge afvakta de nuvarande tjensteinnehafvarnes afgång; och under denna öfvergångsperiod skulle allmänhetens missnöje och klagomål sannolikt snarare ökas än minskas.
Men Utskottet föreställer sig, att, äfven med bibehållande af nuvarande domsageindelning till dess hufvudsakligaste delar, Lagkomitéens förslag skall kunna i ganska väsendtlig mån genomföras.
Utskottet håller nemligen före, att menigheterna villigt skola underkasta sig att i någon mån uppoffra den fördel, de för närvarande kunna ega af tingsställenas närbelägenhet, om de genom en lagförändring i ofvan antydd syftning erhålla visshet, att en dylik uppoffring skall medföra den vida större fördelen af oftare återkommande rättegångslillfällen, och att det icke skulle möta alltför stora svårigheter att förmå härader och tingslag till frivillig sammanslutning för gemensam jurisdiktion, om det för alla blir uppenbart, att rättvisan derigenom blir, åtminstone i afseende på tiden, för dem alla tillgängligare.
Det är genom en sådan menigheternas frivilliga medverkan och försakelse af vissa nu åtnjutna förmåner, som Utskottet vågar hoppas att den ifrågavarande förändringen skall kunna genomföras; och då orternas innevånare i detta afseende bäst torde känna sina egna behof, så skulle det icke ens synas Utskottet välbetänkt alt, utan en sådan medverkan, försöka sakens genomförande.
Det torde icke vara att förvänta, att i de domsagor, som bestå af flera härader eller tingslag, en dylik sammanslutning af hela domsagan på en gång kan åstadkommas; men ej obetydligt vinnes, om två eller tre af dem förena sig om gemensam tingsstad och gemensamma rättegångsdagar, som då kunna blifva dubbelt eller tredubbelt så många, som hvartdera tingslaget för sig tillförene åtnjutit, och slutligen lärer äfven på de flesta mera bebygda orter fördelen af en för hela domsagan gemensam tingsstad och regelbundet på bestämda dagar i månaden återkommande sammanträden af Härads - 22 Lag-Utskottets Betänkande N:o 15. rätten blifva så i ögonen fallande, att domsagans innevånare skoia villigt göra allt hvad på dem ankommer för vinnande af en sådan fördel.
Utskottet anser alltså, att man, för vinnande af månadtliga ting eller rättegångsdagar, på sätt Lagkomitéen föreslagit, icke bör tillgripa en så våldsam åtgärd som domsagornas styckning och reglering efter det år 4847 af dåvarande Justitie-Statsministern framlagda förslaget, utan att samma ändamål lättare bör vinnas genom en successiv reglering och sammansmältning af de många härader och tingslag, i hvilka domsagorna nu äro sönderstyckade, och att menigheternas beredvillighet för en sådan reglering desto säkrare bör kunna påräknas, om lagen på förhand undergår en sådan förändring i afseende på Häradsrätternas arbetsordning, att tingslagernas sammanslutning ovilkorligen måste föranleda ökade rättegångstillfällen.
Det är emellertid svårt att beräkna, huru långt man, äfven, på den väg som Utskottet sålunda anvisat, för närvarande befinner sig från uppnåendet af nyssnämnda önskniogsmål.
Enligt de upplysningar, som Utskottet kunnat inhemta, finnas för närvarande endast 19 domsagor med en för hela domsagan gemensam tingsstad; och för dessa finnes intet hinder att genast införa månadtliga ting, på sätt Lagkomitéen föreslagit.
Utskottet har trott, att man, för ett kraftigare befordrande af reformens genomförande, kunde utan fara gå ett steg längre än Lagkomitéen föreslagit, och föreskrifva månadtliga ting äfven för de domsagor, som hafva två tingsstäder.
Om domaren t. ex på den första måndagen i månaden håller ting på den ena tingsstaden, så bör han alltför väl kunna på den andra eller tredje måndagen i samma månad infinna sig å den andra.
Detta skulle blifva förhållandet med 30 af rikets domsagor.
Att bland dessa 49 domsagor, i hvilka månadstingen efter Utskottets omdöme genast kunde införas, några bestå af flera härader och tingslag, än tingsstäder, torde icke utgöra något hinder för den föreslagna anordningen, emedan följden deraf endast blefve att två särskilda nämnder finge vara pä samma dag tillstädes, och just detta förhållande skulle sannolikt verka dertill, att härader och tingslag med gemensam tingsstad snart förklarade sig villiga att äfven sammansluta sig till gemensamt tingslag.
Utskottet har genom upplysningar, lemnade af representanter från skilda delar af riket, inhemtat, att den allmänna meningen redan gjort sig tillräckligt förtrogen med behofvet af den ifrågavarande förändringen i Häradsrätternas arbetssätt, för att denna saks ordnande efter de lokala behofven skulle med intresse omfattas af de särskilda orternas innevånare.
Men derföre får icke förbises, att i de mindre bebyggda delarne af landet de stora afstånden ännu utgöra det största hindret för domstolarnes tillgänglighet, och att, såvida icke rättvisan derstädes skall ligga nere, domaren måste såsom hittills någon gång, om också med långa mellantider, erbjuda folket i dess hemvist lagens och rättvisans skydd mot våldet och orättvisan.
Det ambulatoriska arbetssättet torde derföre ännu ganska länge komma att förblifva den enda möjliga formen för domstolarnes verksamhet i dessa trakter, och detta förhållande Lag-Utskottets Uttänkande N:o 15. 23 eger rum inom en stor del af de Norrländska landskapen.
Men äfven derstädes rör sig nu för tiden ett allt mera omfattande affärslif, och detta kan icke i längden nöja sig med en domstolsorganisalion, som egentligen är afsedd för kolonister och nomader.
Det vore fara värdt, att, om dessa aflägsnare orter skulle blifva i saknad af alla de fördelar, som genom permanenta domstolar kunna beredas det öfriga landet, de skulle röna ett menligt inflytande deraf i sina affärsförbindelser med de i detta afseende lyckligare lottade orterna.
Särdeles är det af vigt, att sådana rättsärenden, som närmast röra affärsverlden och hvartill i främsta rummet måste räknas lagfartsoch inteckmngsärenden, kunna så ofta som möjligt anhängiggöras och med motsvarande skyndsamhet expedieras.
Det har synts Utskottet, att åtminstone i detta afseende likhet för de olika landsdelarne kunde utan svårighet beredas, och att för detta ändamål i de domsagor, der omständigheterna för närvarande ej medgifva, att allmän rättegångsdag hålles så ofta som en gång i månaden med hvarje härad och tingslag, till en början kunde åtminstone för handläggning af lagfarts- och inteckmngsärenden månadtligen hållas en för hela domsagan gemensam särskild rättegångsdag, då parter kunde få dylika mål skyndsamt afgjorda i domarens hemvist eller å annat ställe inom domsagan i närvaro af ett mindre antal nämndemän.
Utskottet har väl icke ansett lämpligt, att den nuvarande domsage-indelningen i någon väsendtligare mån rubbas; men, dä den åsyftade sammanslutningen af tingslagen otvifvelaktigt skuHe på många orter underlättas, om i sammanhang dermed utbyte af tingslag emellan angränsande domsagor kunde ske, torde tillfälle böra hållas öppet för en sådan jemkning af domsage-indelningen, som kan lända till lagskipmngens större beqvämlighet, och för detta ändamål vara nödigt, att äfven de häradshöfdingar, som hädanefter och intill dess månadstingen blifvit allmänt införda i de mellersta och sydliga delarne af riket, komma att utnämnas, dervid förbindas att underkasta sig reglering af domsagans område, på sätt som skedde under tiden från den 23 Mars 18&7 till den 7 Februari 1860 med de häradshöfdingar, som då utnämndes.