Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Riksdagsfullmägtige och innehålla följande förslag: Olof Persson från Gefleborgs län: att, derest icke beväringsmanskapets vapenöfningar i fredstid kunna helt och hållet inställas, desamma åtminstone måtte inskränkas till allenast ett 12 dagars öfningsmöte med första klassens beväringsmanskap, och att statsanslaget för dessa vapenöfningar måtte varda i förhållande dertill bestämdt; Anders August Andersson från Ostergötlands län, med hvilken sig förenat J.
Andersson och J.
Carlsson från samma län, Sven Rosenberg från Christianstads, Ola Jönsson från Malmöhus, A. Söderholtz från Nyköpings, P. A. Nyström och Olof Lindström från Westerbottens samt Pehr Tjernlund från Wester-Norrlands län: att all beväringsexercis, från och med innevarande år, mätte upphöra; samt att alla bevä - 14 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. ringsynglingar, i enlighet med föreskrifterna uti 1812 års författning, måtte undergå mönstring, införas i rullorna och svärja fanan, samt vara skyldige att vid krigs utbrytande infinna sig till vapenöfning och deltaga i fäderneslandets försvar; Olof Nilsson från Westerbottens län, med hvilken ofvanbemälde Olof Lindström och P. A. Nyström jemväl instämt: att den vid sistlidne riksdag beslutade utsträckning i tiden för beväringens vapenöfningar måtte borttagas och dessa hädanefter försiggå, såsom derförut varit vanligt; A. W. Uhr från Nerikes län: »att kunskap i krigareyrket skall inhemtas l:o af bar"nn i skolan; 2:o af ynglingarne i första beväringsåret å lämplige platser inom socknarne; och 3:o under 2:dra året, om så nödigt pröfvas, af desamme, samlade på ett ställe inom länet;» Johan Pettersson från Kronobergs län: att om ej beväringens skyldighet kan inskränkas till mönstrings undergående och ynglingarnes införande i rullorna, dem icke måtte åläggas att mera än ett år undergå vapenöfning; Pehr Matisson från Wester-Norrlands län: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit anhålla om framläggandet för härnäst sammanträdande
Ständer af ett förslag om upphäfvandet af nuvarande beväringsexercis och ordnandet af skyldigheten att bidraga till fäderneslandets tillfälliga försvar på sådant sätt, att, såsom i republiken Schweitz skall tillgå, vapenöfningarne börja redan i skolorna och fortgå, under ledning af underbefäl från regementet i orten, till och med 18:de året, hvarefter samma öfningar, dock endast med dem, som dertill visade särdeles lust och duglighet, skulle sättas i samband med inrättade frivilliga skarpskytteskolor, till hvilka skulle anskaffas gevär, dem arméen ej begagnade; att emellertid, och intilldess sådant hunne ordnas, beväringsmanskapets nu brukliga öfningar under 2:dra beväringsåret, såsom gagnlösa och i hög grad tryckande, måtte borttagas, eller, om det ej kunde bifallas, dubbel tids öfning i stället under första året användas, till undvikande af de tidsödande och kostsamma dubbla marscherna till och ifrån mötesplatserna; samt att nu brukliga legningsrätt måtte upphöra, och ej någon medgifvas att med penningeafgift friköpa sig från beväringspligten; A. Fredriksson från Upsala län, med hvilken G.
Bolin från samma län sig förenat: att beväringsmanskapet hädanefter såsom hittills må årligen inmönstras samt dervid aflägga tro- och huldhetsed; att Kongl. Majit endast vid befarade krigsoroligheter må kunna sammankalla beväringen till allmänna vapenöfningar, de der i öfrigt borde alldeles upphöra; samt att endast ett förslagsanslag måtte ställas till Kongl.
Maj:ts disposition, för att vid förefallande behof till vapenöfningarne användas; Nils Olsson från Malmöhus län: att värfningssystemet bibehålles för de regementen och korpser, som nu äro värfvade; att indelningsverket upphäfves på det sätt, att alla dess nuvarande tillgångar disponeras till bildande och underhåll af militärinstruktörer och befäl för beväringen Sammansatta Stals-, Lay- samt Allm. Best).- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. 15 samt till vapen-, ammunitions- och tygförråders anläggande i hvarje socken eller åtminstone hvarje härad; att den nuvarande bevärings-exercisen indrages helt och hållet och ersättes med öfningar inom socknarne, samt det anslag, som nu dertill utgår, användes till samma föremål som indelningsverkets tillgångar; att instruktörer och befäl anställas i hvarje socken, med skyldighet att i skolorna undervisa i gymnastik, marscher och rörelser i trupp; alt vidare om söndagseftermiddagarne i allmänhet leda fria vapenöfningar och tällingsskjutningar bland folket; samt slutligen att vissa söndagar om sommaren inom socknarne exercera beväringen; att de fria öfningarne uppmuntras genom premier och inrättas så, att de blifva folknöjen, såsom de gamles kämpalekar, i hvilka alla åldrar skulle få deltaga, men ordningen vid dem handhafvas och bestämmas genom instruktörerna och befälet; att vid inträdet i beväringsåldern, 2i år, ynglingen skulle, i de orter der tillgång till kavalleri och artilleri-instruktörer funnes, ega att välja något af dessa vapen, om han så önskade och förmådde att sjelf hälla sig häst; och att beväringsåldern måtte upphöra med fyllda 25 år, men att man derefter skulle inträda i landtstormen, som icke skulle kunna till större eller mindre del uppbådas till tjenstgöring, innan krigsförklaring vore gjord, och aldrig få föras utom rikets gränser; G.
Bjerkander från Skaraborgs län: att innevarande års beväringsklass väl må inmönstras såsom vanligt, men vapenöfningarne utbytas mot socknevis inrättade målskjutningar under ledning af en underofficer eller korporal några få timmar dagligen en eller högst två veckor vid samma tid, som hittills varit bestämd; då ynglingarne skulle nyttja egna kläder och Kronan blott bestå vapen; samt att de för vapenöfningarne afsedda medel, äfvensom det särskildt fordrade anslaget till underhållande af beklädnaden, med anledning af föreslagen förlängd exercistid, måtte, såsom för detta ändamål obehöfligt, till andra ändamål användas; Johan Petter Andersson från Elfsborgs län, med hvilken Johannes Andersson från samma län instämt: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att bevärings-skyldigheten måtte inskränkas till hvad som egde rum före nästlidne riksdag; samt E.
Falk och Anders Jonsson från Skaraborgs län, med hvilka Paul Hedström från Wester-Norrlands län sig förenat: att beväringsmanskapets öfningar, såsom icke ländande lill det med dem åsyftade ändamål, måtte upphöra; eller, derest detta icke vunne bifall, att Öfningarne måtte inskränkas till endast ett år, såsom förut egt rum; utvisande derjemte de från Hedervärda Bonde-Ståndet ankomna protokollsutdrag, alt åtskilliga andra dess ledamöter förenat sig, med än den ene, än den andre motionären, samt att vid remissen af den Kongl. Propositionen, Ståndets samtlige till— städesvarande ledamöter instämt uti ett af vice Talmannen Ola Svensson från Malmöhus län afgifvet yttrande, hvarigenom den önskan uttalats, att, i anseende till den tid 16 Sammansatta Stals-, Lag- samt Allm. Deso.- o. Ekon.-Vtsk:s Betänkande N:o 7. och arbetsstyrka, som de två-åriga vapenöfningarne, jemte marscherne till och från den ofta allägsna mötesplatsen, borttaga från jordbruket under en för detsamma dyrbar del af året, beväringsmanskapets vapenöfningar måtte under fredstid inskränkas till ett år, om ock dagantalet då skulle ökas.
Det är snart femtio år sedan vårt fädernesland, varnadt af den sorgliga, men lärorika erfarenhet, ett nyss öfverståndet svårt krig, utfördt med en alltför bristfälligt organiserad armée, gaf vid banden, beslöt att ordna sitt försvar efter ett system, som, under namn af »allmänna beväringen», uppställer såsom hufvudregel skyldigheten till vapentjenst för hvarje man uti en viss ålder.
Beväringen var likväl endast ämnad till reserv och förstärkning åt den indelta arméen, hvilken bibehölls såsom stamtrupp, emedan det var uppenbart, att, enär en fullkomlig militärisk organisation icke kunde gifvas åt beväringen, så framt icke denna skulle blifva för landet lika tryckande som andra, utländska, konskriptionssystem, densamma icke kunde vara för försvaret tillräcklig.
Att denna inrättning icke redan då erhöll den utbildning, som fordrades för att uppfylla ändamålet, lärer,ticke kunna läggas dess upphofsmän till last, helst om man ihågkommer de skickelsedigra händelser, som stodo för dörren, och hvilka kräfde hastig handling.
Tiden medgaf icke några vidlyftiga förberedelser: kriget, den bästa skolan för soldaten, ansågs skola under den utmärkte härföraren fullkomna hvad som fattades: hufvudsaken var blott att erhålla laglig tillgång på manskap.
Att emellertid det sålunda antagna beväringssystemet, sådant detsamma genom Kongl. Kungörelsen den 27 Oktober 1812 blifvit uppställdt, är i hög grad ofullkomligt och bristfälligt, hafva ett halft sekels ostörda iakttagelser på ett öfvertygande sätt lagt i dagen; och att medvetandet derom trängt djupt in hos folket, derom vittna, bland mycket annat, de många motioner, hvilka vid de sednaste riksmötena blifvit rörande detta ämne väckta.
Den magtpåliggande frågan har omsider ej mindre af regeringen än af representationen blifvit uppmärksammad, och sedan vid sistlidne riksdag Rikets Ständer, i enlighet med Kongl. Maj:ts derom gjorda nådiga Proposition, beviljat anslag till en mera utsträckt vapenöfning med beväringsmanskapet, förordnade Kongl. Maj:t den 19 Juni 18S8 en särskild
Kommitté att utarbeta underdånigt förslag till lämpligaste sättet för bevärings-skyldighetens fullgörande samt till ordnande af dithörande frågor.
Denna Kommitté afgaf den 30
Maj påföljande år ett underdånigt Betänkande i ämnet, åtföljdt af särskilda förslag till lagar, angående utskrifningen och inrättandet af allmänna beväringen, angående dess mönstring och öfrige verkstäilighets-åtgärder, som föranleddes af den förstnämnda lagen, m. m.
Af den nådiga Propositionen inhemtas, att Kongl. Maj:t icke i alla afseenden funnit Kommitterades framställda förslag antaglige; men i flera väsendtliga delar ligga desamma likväl till grund för samma nådiga Proposition; och Utskottet går nu att redogöra för de förändringar i hittills gällande författ - Sammansatta Stats-, i.ag- samt Allm.
Besv- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. 17 författningar, angående den allmänna beväringen, som genom förevarande lagförslag åsyftas, samt de åsigter, i hvilka Utskottet vid granskning af detsamma stadnat.
Utskottet får härvid i främsta rummet nämna den utsträckning i beväringsmanskapets vapenöfningar till tvänne år, hvarmed, på sätt nyss är nämndt, en början redan blifvit gjord genom Rikets Ständers vid sistlidne riksdag i ämnet fattade beslut, och hvarpå Kongl. Maj:ts nu aflåtna nådiga Proposition är grundad.
De yrkanden på inskränkning i bevärings-exercisen, som framträda i de ofvan omförmälda motionerna, hafva för
Utskottet innefattat den kraftigaste maning att ät detta ämne egna den mest sorgfälliga pröfning.
Utskottet har härvid bemödat sig att strängt fasthålla en grundsats, hvilken Utskottet anser obestridlig: att nemligen en stats stridskrafter böra afvägas efter dess förmåga att underhålla dem i stridbart skick.
Men Utskottet har derjemte icke kunnat förbise, att skyldigheten till personligt deltagande i landets försvar måste innefatta åliggandet att under fred bilda och dana sig dertill.
Den förra regeln är en nödvändig följd af staternas nuvarande sammansättning och af krigskonstens numera sammansatta former, hvilka tvinga nationerna att ordna sina krigsinrättningar derefter och att bilda sina krigare efter krigets fordringar.
Det vore utan tvifvel lika ändamålslöst att uppställa massor af folk, hvilka man i längden icke egde förmåga att löna, underhålla och utrusta, som att samla ett ofantligt förråd af vapen, utan att ega tillgång på armar, hvilka förstode att sköta dem.
Väl har Svenska folket någon gång, då riket varit på branten af sin undergång, medelst den utomordentliga kraftyttring, som man gemenligen kallar »folkets resning i massa», förmått alt återvinna hvad som varit på väg att alldeles förloras; men en sådan kraftyttring, om den än kunde i tidernas längd behålla för sig utsigten att lyckas, uppkallas icke lätt mot en fara, som hotar: den visar sig vanligen först sedan oket kännts trycka; och till dess blir ordspråket »gå man ur huse» ett obesvuret löfte, på hvilket en vis regering icke kan bygga landets försvar.
Detta insågo också de män, hos hvilka idéen till vår nationalbeväring först upprann.
Att bringa denna idé till verkställighet, så att vårt krigsförsvar blir i alla afseenden nationelt, är det stora mål, till hvars närmande det nu föreliggande organisationsförslaget onekligen innefattar ett vigtigt steg.
Så framt nemligen nationalbeväringen skall uppfylla sitt ändamål, måste den ingå såsom hufvudelement i arméens organisation.
Om den stående arméen vore så stor, att den ensamt förmådde möta fiendens anfall och beväringen endast behöfdes för att under krig komplettera och ersätta de successiva förlusterna, kunde beväringens vapenöfningar måhända icke behöfva börjas förr, än vid ett krigs utbrott; men då nu en gång beväringens bestämmelse, i anseende till den indelta arméens otillräcklighet, är att, i förening med denna, möta fienden på slagfältet, är det ej nog, att beväring finnes för att fylla rotarne: den bör åtminstone hafva erhållit så mycken soldatbildning, att den kan insättas i led med den öfvade stammen.
Till sådan bildning lemnar nutidens krigssätt icke tid, sedan kriget står för dörren, och den tid, som man kan vinna Bih. till R.
Prof. 1859 & 1860. 4 Sami. 2 Afd. 3 Häft. 3 18 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. behöfves i allt fall samt befinnes alltid för kort.
Huru lång beredelsetid hade t. ex. Sverige, då det infall skedde, som beröfvade landet en tredjedel af dess område!
Kejsar Alexander den I:ste hade blott några få dagar före det oväntade fredsbrottet gifvit Sveriges Minister i Petersburg de heligaste vänskapsförsäkringar.
Och bevisa icke det sistförflutna årets händelser, huruledes ett fruktansvärdt krig kan utbrista, utföras med afgörande utgång och afslutas genom fred, allt på ringare tid, än som under Sveriges på krigsära rikaste perioder vanligen åtgick, innan tvänne krigshärar efter krigsförklaringen ens hunno komma i åsyn af hvarandra.
Sedan stridshandsken nu är kastad, är det för sent att förbereda: man måste handla; och ju mindre en stat, sådan som vår, uti ett krig har råd att draga ut på tiden, desto nödvändigare är det för en sådan stat, att dess försvarsanstalter verka fort och kraftigt.
Att försvarsverket är för de skattdragande i hvarje stat en tung börda, måste medgifvas.
Att detsamma måste blifva för en mindre stat tyngre, än för en större, har öfverallt annorstädes ansetts oundvikligt, eftersom den mindre staten nödgas uppdrifva sina försvarskrafter till möjligheten att motstå ett anfall ifrån den mägtigare.
Men att Sverige i de ta afseende är bättre lottadt, än andra europeiska länder, tror Utskottet sig nedan kunna visa.
Hvad som deremot icke kan undvikas måste man underkasta sig; och Svenska folket har, när det gällt dess sjelfständighets värnande, aldrig skattat någon uppoffring för stor.
Det ser icke heller med någon afund tillståndet i de länder, som, fordom med oss förenade, nu njuta hägnet af en mägtigare stat, hvilken icke af dem fordrar någon beväringspligt.
Ty Svenska folket vet, att dessa länder betalt denna frihet från vapentjenst med det dyra priset af dess nationela frihet.
Att dessa tänkesätt skola återfinnas hos Svenska nationen, äfven sedan en långvarig fred utöfvat sitt förledande inflytande till beredande af insteg åt den föreställningen, att hvad som under freden blifvit offradt på lörsvarsväsendet varit gagnlöst, — en förvillelse, hvilken ingen kan hafva högre intresse uti att underhålla, än vår bittraste fiende, — derom kan fosterlandsvännen ej hysa tvifvel; och då den nu till afgörande föreliggande frågan, om de vapenöfningar, vår beväring hittills underkastats, äro tillräckliga att dana densamma till tjenstgöring med stammen, af alla munnar, den lägste arbetarens så väl som den insigtsfullaste militärens, besvaras med ett enhälligt, på djupaste öfvertygelse grundadt nej, så synes någon tvekan icke böra uppstå hos någon för landets sanna väl nitälskande medborgare rörande de medel, som måste anlitas för att bringa den vigtiga saken i ett ordnadt och ändamålsenligt skick.
Den ofullständiga militäriska öfning, som hittills lemnats åt beväringen, är utan allt annat ändamål, än 1812 års lagstiftare måhända dermed endast åsyftade: alt nemligen påminna om tillvaron af den personliga skyldigheten till fäderneslandets försvar; att förbereda en öfvergång från ett gammalt till ett nytt system; och att låta den fruktan så småningom al kylås, som allmänheten då hyste för krigstjenst och för blotta ordet landtvärn.
Detta ändamål måste nu anses vunnet: krigstjensten betraktas icke mera med fruktan: disciplinen icke mera såsom ett outhärdeligt gissel: skilnaden mellan soldat och medborgare har försvunnit.
Det är ett faktum, att beväringsynglin - Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. 19 gen i allmänhet icke går med motvilja till det första årets öfningsmöte, och att han går med lust till det andra.
Det bör då kunna antagas, att tiden är inne att närma beväringssystemet till sitt mål, hvilket måste vara att i en framtid utgöra grundvalen för vårt försvar.
För att åt denna institution gifva lif, fordras en organisation, genom hvilken beväringen blir en till strid användbar härsmakt, hvars utveckling går inifrån, från nationalandan såsom lifselement.
Men till de förnämsta vilkoren för stridbarheten hörer att vara undervisad i vapnens bruk, öfvad i de rörelser, som efter tidens krigskonst måste efter vissa reglor med den största noggrannhet utföras, samt van vid den punktliga lydnad, som är för krigareyrket egen, och den ordning, som är för soldaten oundgängligen nödvändig; men hvilket allt i det enskilda lifvet icke i lika mån förvärfvas.
Att tillräcklig öfning häri icke kan vinnas på ringare tid, än som enligt den Kongl. Propositionen skulle egnas åt beväringens exercis, derom bör man kunna öfvertyga sig, utan att behöfva rådfråga krigareståndets erfarnaste och insigtsfullaste män, hvilkas vittnesbörd derom likväl är enstämmigt.
Men då klagan blifvit hörd öfver de uppoffringar, som vapenöfriingarne medföra för jordbruket och andra näringar, i det desse beröfvas en högst behöflig och dyrbar arbetskraft, ett tal, som ingalunda afhördes, då minnet af krigets fasor ännu stod qvar, men blifvit högIjuddare i den mån detta minne förbleknat; och i sammanhang dermed försports den mening, att, om än tiden för vapenöfningarne skulle utsträckas utöfver hvad som före 1838 var förhållandet, dessa öfningar åtminstone måtte för hvarje beväringsklass ega rum på en gång eller endast under ett är, på det de dubbla marcherna till och ifrån mötet, till hvilket mången beväringsyngling har en betydlig väg, måtte undvikas; så får Utskottet till en början erkänna sin oförmåga att uppställa ett förslag, hvilket tillfredsställer dem, som säga sig vilja ändamålet, men som icke vilja medlen.
Det torde dock böra af dem besinnas, att den kostnad, de ifrågavarande vapenöfningarne medföra, är, så framt den inskränkes inom nödvändighetens gräns, lika vigtig som hvarje annan statsutgift, derest man erkänner, att sjelfständigheten är ett af nationens ädlaste behof, som ej kan uppvägas af guld; att Statens produktiva kraft ej endast får beräknas efter antalet dagsverken; att kraften till allmänt försvar äfven kan blifva produktiv; och att, om fienden en dag härjar våra hem och våra grödor, förstör våra fabriker och aftvingar oss skatter, tillfredsställelsen torde blifva ringa öfver att hafva i fredens dagar inbesparat alla dagsverken, som åtgått till förberedelser för landets försvar.
Det kan här vara på sin plats att påminna om de uppoffringar, andra europeiska nationer underkasta sig för att upprätthålla sitt försvarsväsende.
Detta är, med undantag för tvänne länder, grundadt på konskriptionssystemet, tillämpadt sålunda, att hvarje medborgare uti en viss ålder är skyldig att tjenstgöra i den stående arméen, hvilken egentligen består endast af konskriberade.
Sålunda varar i Danmark beväringspligten 16 år, under hvilken tid man i 4 år tillhör den s. k. linien, 4 år reserven och 8 år förstärkningen, med skyldighet till 20 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Besv- o. Ekon,-Utsk:s Betänkande N:o 7 jemn garnisonsfenst under de första !6 månaderne, stundom äfven längre, samt under två följande år tre veckors årlig vapenöfning.
I Belgien räcker beväringspligten i 10 år, deraf hela första året i garnisonstjenst och under följande 3 år kortare vapenöfningar.
I Holland är femårig beväringpligt, första halfva året i garnisonstjenst, och under hvarje af de följande åren en månads tjenst.
I de Tyska mindre staterna är beväringspligten olika: ingenstädes mindre än 6 år, med tjenstgöring i garnison antingen 4 månader om året eller ock hela första året och en eller flera månader af de öfriga.
I Frankrike varar skyldigheten till tjenstgöring i arméen uti 7 år, hvaraf minst 4 år i garnisonstjenst; och man qvarstår i nationalbeväringen till sitt 30:de år.
I Preussen räcker vapenpligten i tretio år, deraf tre år i nästan ständig garnisonstjenst.
Under de 2 följande åren tillhör man »reserven» och i de 7 nästföljande »landtvärnets lista uppbåd» med 2 till 4 veckors årlig vapenöfning o. s. v. I Schweitz, detta land, hvars nationalförsvar i mångens föreställning är idealet för sådane, qvarstår man under 24 år i beväringspligten, hvaraf icke mindre än 14 år med tjenstgörings-skyldighet, som under första året består i 2 till 3 månaders soldatbildning och under de följande vanligen en half månads årlig vapenöfning; och detta oaktadt Schweitz är ett land, hvars ständiga neutralitet blifvit garanterad af alla Europas makter.
Att uppräkna alla stater torde vara desto mera öfverflödigt, som ingenstädes jemförelsen utfaller annorlunda, än redan är nämndt.
Det må dock härvid äfven anmärkas, dels att af de konskriptionsskyldige genom lottning uttages till tjenstgöring det antal, som erfordras till uppställande af arméens beslutade nummerstyrka, och de öfrige bilda reserven, dels att i åtskilliga monarkier, såsom Frankrike, Österrike, Belgien m. fl., man eger rätt att friköpa sig från konskriptionen medelst erläggande af en afgift, som ingenstädes understiger 600 R:dr Svenskt Riksmynt, men väl, såsom i Österrike, uppgår till omkring 2,230 R:dr; hvarjemte i de flesta öfriga länder legning är tillåten.
De tvänne europeiska stater åter, i hvilka, på sätt ofvan antyddes, konskriptionssystemet icke är tillämpadt, äro England och Ryssland.
Det förra kan med sin ofantliga rikedom underhålla en värfvad stående här och har till sitt försvar verldens största flotta.
Men sednare dagars händelser synas hafva äfven öfvertygat
Engelsmännen om nödvändigheten att ordna sitt försvar efter ett annat system, och den tid torde icke vara långt borta, då ett landtvärn äfven i England är inrättadt.
För närvarande kostar den stående armée, England håller på benen, öfver 12 millioner pund sterling eller omkring 216 millioner R:dr Riksmynt.
I Ryssland åter uppkallar sjelfherrskarens vink huru stora massor han behagar, och dess ofantliga härar äro under ständig vapenöfning.
Huru jemförelsen med fremmande europeiska stater i det ifrågavarande hänseendet utfäller, kan en hvar lätt afgöra för sig sjelf.
Man ser deraf, att öf - Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- o. Ekon.-Utsk:s Betänkande N:o 7. 21 verallt i andra europeiska länder, undantagandes de två sistnämnda, underhålles en stående armée, som hildas af beväringsskyldige (jemte värfvade trupper, hvilka sednare till en del legas för de medel, som erhållas genom de friköpnings-afgifter beväringsskyldige erlägga).
Den ständiga tjenstgöringen i garnison af en betydlig styrka medför en dryg underhållskostnad, som bestrides medelst skattebidrag.