Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans Excellens Herr Justitie-Stats-Ministern yttrade: i;rJ „Enligt nu gällande lag är i allmänhet såsom grundsats antaget, att hvarje jordegare bör medelst hägnad sjelf bereda sig skydd emot ofred af andras hemdjur; 28 Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition N:o 123. dock med rättighet i vissa fall att af sina grannar fordra biträde vid stängselns uppförande och underhåll.
Denna grundsats, från hvilken, hvad vintertiden angår, undantag likväl redan genom Förordningen den 6 Augusti 1815 blifvit gjordt, har vid mångå tillfällen varit föremål för anmärkning, och uti underdånig skrifvelse den 17 November 1854 hafva Rikets Ständer uttryckt de åsigter, att den nuvarande stängsel-skyldigheten icke allenast i betydlig mån bidroge till skogarnes förödelse, utan äfven, särdeles å slättbygder, utgjorde ett väsentligt hinder för jordbrukets och boskapsskötselns ändamålsenliga ordnande, samt att den enda med en utbildad eganderätts och ett längre framskridet odlings-tillstånds kraf förenliga grundsats för egofridens skyddande vore den, att hvar och en skall om dc hemdjur, han utsläpper, hålla sådan vård, att de ej inkomma på annans egor.
Då likväl, med afseende å de omvexlande lokala förhållandena inom Riket ej kunde béstämdt uppgifvas, för hvilka orter en på sådan grund bygd egofridslag företrädesvis vore tjenlig, ansågo Rikets Ständer lämpligast, att denna frågas afgörande öfverlemnades till orternas innevånare på det sätt, att de sattes i tillfälle att föreningsvis besluta om den gamla stängsel-stadgans bibehållande; men då det ej borde få bero på en enda delegare att förhindra utförandet af hvad de andra funno nyttigt, ansågs häraf följa, att i nämnda fråga beslutande-rätten borde tillerkännas flertalet af dem, öfverenskommelsen angick; dervid dock, enär flertalet af delegarne i en by eller ett hemman, sammanlagdt, kunde ega en mindre del af samfällighetens ego-område och följaktligen mindro andel i dess hägnader än ett mindre antal delegare med större egolotter, rättvisan syntes fordra, att i detta fall de sednare ej öfverröstades af de förra och att således flertalet i stängsel-laget, hvarmed förstods en by eller ett hemman, som utgjorde ett skifteslag, borde, för att i frågan hafva beslutande rätt, era mera än hälften af jordrymden morn stängsel-laget; och anhöllo, till följd häraf, Rikets Ständer i underdånighet om utfärdande af ny Stängsel-förordning, bygd på den grundsats, att hvaije jordegare skall ansvara för vården af sina kreatur eller gälda den skada, som de å andras egor göra; dock med förbehåll, att angränsande egare eller delegare i samma byalag må, om de fleste, hvilka ega mera än hälften af dc ifrågavarande hemmanen eller byalaget, det önska, fortfara med den nuvarande stängselskyldighetens fullgörande.
Deremot har Bonde-Ståndet, uti särskild underdånig skrifvelse den 10 November 1854, med åberopande hufvudsakligen af de svårigheter, som, särdeles i skogiga och bergiga trakter, skulle möta att annorledes än medelst hägnad freda egor emot skada af kreatur, och det lidande, som, till följd deraf, skulle, om en del jordegare tillätos att undandraga sig stängsel-skyldighet, tillskyndas de öfriga, i underdånighet framställt den önskan, att Eders Kongl.
Maj:t täcktes vägra bifall till Rikets Ständers ofvanomförmälda af de öfriga Riks-Stånden beslutade hemställan, men deremot) till Rikets Ständer aflåta Nådigt förslag till de förändringar i författningarne om stängsel-skyldighet, som kunde finnas vara af behofvet påkallade.
Ofver dessa framställningar hafva Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande och Hushållnings-sällskaperne i Riket samtlige län lemnats tillfälle att sig yttra; dervid ibland dem endast få tillstyrkt obetingadt bifall till Rikets Ständers förslag; hvaremot de öfriga dels hemställt om åtskilliga modifikationer deruti, dels påyrkat stängsel-vitsordets bibehållande antingen ovilkorligen eller åtminstone såvida ej flertalet af delegarne inom stängsel-lag önska dess upphörande; och hafva underdåniga petitioner i frågan från en stor mängd jordegare inom olika delar af riket derjemte inkommit, af hvilka väl Kongl. Maj:ls Nådiga Proposition N:o i23. *29 en del framställt underdånig begäran om bifall till Rikets Ständers hemställan, men de fleste förenat sig uti Bonde-Ståndets mot densamma afgifna protest.
Uti infordradt underdånigt utlåtande i ämnet har Kammar-kollegium, under åberopande deraf, att stängsel-skyldigheten, jemte det den beredde skydd emot skada af främmande kreatur, tillika förhindrade egna kreatur att göra skada å andras egor och således icke skulle sakna giltig rättsgrund, samt enär hägnaders borttagande utgjorde en i flerfaldiga förhållanden djupt ingripande åtgärd, hvilken varsamt borde förberedas och först då kunde ega rum, när jordbrukarne hunnit vänja sig att inom egna egor, till hemdjurens qvarhållande på det till betning afsedda området, begagna andra medel än stängsel, ansett sig böra, vid det förhållande att allmogen, som utgjorde den egentligen jordbrukande delen af nationen, icke biträdt den åsigt, Rikets Ständer framställt såsom grund för en förändrad lagstiftning om egofriden, utan fasthellre deremot anfört flera ganska betänkliga olägenheter, i underdånighet afstyrka Nådigt bifall till berörda förslag, såsom icke praktiskt användbart för landet i allmänhet; hvaremot Kollegium, på anförde skäl, hemställt, att Eders Kongl. Maj:t i stället må täckas stadga, att om delegare i hemman, by eller jord utan åsatt hemmantal vilja att stängsel emellan deras egor eller viss del deraf ej upprättas eller hållas skall, det beslut må gälla, hvarom minst två tredjedelar af dem sig förena, der de tillika ega minst två tredjedelar af den jord, som beslutet afser; att, derest emellan delegare i särskilda byar, hemman eller jordområden fråga uppstår om stängsel-skyldighetens upphörande, den by, hemman eller jord eger vitsord, som stänga vill; att när beslut om stängsel-skyldighetens upphörande blifvit i ofvansagde ordning fattadt, hvar och en bör ansvara för vården af sina kreatur och gälda den skada, sorn de göra å egor, hvilka i beslutet äro inbegripna; och att slikt beslut ej må brytas utan minst två tredjedelar af delegarne i hvarje stängsellag, tillsammans egande minst två tredjedelar af den jord, för hvilken be slutet blifvit fattadt, dertill samtycka.
Härförutan har Kollegium, som vidare framställt förslag till de föreskrifter, som skulle erfordras dels i afseende å de vilkor, hvarunder nyssnämnda beslut må fattas i stängsel-lag, der kronan eller allmän inrättning eger hemman eller jord, som icke är under ständig åborätt upplåten, och dels angående beslutens införande i vederbörande Under-rätts protokoll, samt om boställshafvares och arrendatorers af Kronans eller allmän Inrättnings jord rättighet att borttaga inre hägnader eller sådana, som icke i råskillnad äro uppförde, tillika fästat uppmärksamheten å behofvet af sådan förändring af stadgandena i 5, 9 och 11 Capitlen Byggninga-Balken, att den, sorn lidit skada af annans kreatur, kunde utan tidsutdrägt och större omgång derför undfå ersättning, samt att ansvars-bestämmelserne för den, hvars gärdesgård befinnes ogild, eller eger okynnes fä, eller med vilja släpper fä i andras egor, eller eljest är vållande att det dit inkommer, eller ock olofligen borttager intaget fä, blefvo betydligen förhöjda; och har slutligen Högste
Domstolen, som jemväl i anledning af Rikets Ständers ifrågavarande skrifvelse, den 17 April nästlidet år, afgifvit utlåtande, dervid väl ansett den af Rikets Ständer uttalade grundsats, att hvarje egare till kreatur bör ansvara för dessas vård och således gälda den skada, som de å andras egor göra, vara riktig samt Rikets Ständers framställning följaktligen icke i detta hänseende till någon anmärkning föranleda, men likväl, med afseende å den rubbning i en mängd af det uråldriga stängselvitsordet uppkomna förhållanden, hvilken genom detsammas frånträdande nu på en gång skulle förorsakas, funnit sig ej för närvarande böra tillstyrka den ifråga - 30 Kongl.
Maj.ts Nådiga Proposition N:o 123 satta förändringen under andra vilkor, än att antingen de stängsel-skyldige sjelfve enhälligt eller ett flertal af dem öfverenskomma om den nya grundsatsens tillämpning» Sedan härefter Eders Kongl.
Majit, uppå Civil-departementets underdåniga föredragning, den 5 »Juli sistlidet år anbefallt utarbetande af alternativa förslag till ny författning i ämnet, det ena utgående från den af Rikets Ständer uppställda grund, och det andra med bibehållande af stängsel-skyldigheten såsom regel, men under förbehåll, att delegare i hemman eller byalag må kunna genom viss majoritet till full kraft och verkan besluta, att stängsel mellan deras egor ej upprättas eller hållas skall, så har Eders Kongl. Majit, vid underdånig anmälan af de förslag, som i sådan syftning blifvit utarbetade af numera Justitie-Ombudsmannen Södergren och Revisions-Sekreteraren Berg, som dertill erhållit Nådigt uppdrag, den 20 Januari innevarande år, enär frågan afsåg ändring i vissa delar af hvad genom allmän lag vore stadgadt, funnit för godt i Nåder förklara, att handlingarne borde till Justitiedepartementet öfverlemnas.
Vid den handläggning af ärendet, som till följd häraf tillkommit mig, har jag, med afseende å de mångfaldigt olika åsigter, som i ämnet blifvit uttalade, ansett mig böra tillse, huruvida ej utväg funnes att i någon mån förena de skilda meningarne genom en egofrids-lag, som väl ålägger hvarje kreaturs-egare att så vårda sina kreatur, att de icke olofligen inkomma på annans egor, men tillika bibehåller den jordegare, hvilken såsom medel för denna skyldighets fullgörande vill begagna stängsel, vid rättigheten att dertill fordra deltagande af den, som med egor honom möter; och det förslag, som nu till Eders Kongl. Majits pröfning framlägges, åsyftar att på denna väg komma till en sådan lösning af frågan, som åtminstone efter nuvarande förhållanden skulle kunna anses bäst lämpad.
Att i vårt land, som till den ojemförligt största delen består af mer och mindre skogbärande utmark, hvilken väl ännu länge måste begagnas till ett glest och magert bete, der vallning af kreaturen knappt någonsin kan med fördel verkställas, inskränka lagens föreskrift, såsom Rikets Ständer begärt, till kreaturs-egarnes ofvannämnda skyldighet att från andras egor afhålla sina kreatur, och sedermera låta all stängsel få ankomma på öfverenskommelse, må väl vara ett mål, hvartill lagstiftningen bör sträfva i den mån jordbruket och boskaps-skötseln hunnit en sådan förkofran, att de nyssnämnda magra och vidsträckta utmarkerna kunna undvaras såsom betesmarker, och mera uteslutande för skogs-skötseln användas; men en så beskaffad egofrids-lag skulle för närvarande, efter min tanke, icke blott, på sätt från flera håll blifvit anmärkt, i allmänhet innebära en allt för våldsam och äfventyrlig brytning af ett. rättstillstånd, som i landets beskaffenhet har sin grund, och hvaruti en så total förändring icke ens på något sätt blifvit förberedd, utan den skulle otvifvelaktigt i sjelfva verket komma att medföra en ganska förstörande inverkan på en mängd mindre jordegare, hvilka härigenom sågo sig försatta i nödvändighet att ensamme bekosta den stängsel, som för deras egors brukande på hittills öfligt sätt erfordrades, oaktadt samma stängsel öfverkomme deras granne, som undandragit sig allt deltagande deri, till omedelbar nytta vid vården om hans kreatur.
Men om än i betraktande af dessa betänkligheter det visar sig, att stängselvitsordet för närvarande och sannolikt för en ännu ganska lång tidsföljd icke utan fara kan uphäfvas såsom den för riket i allmänhet gällande regeln, och om lagstiftningen således tills vidare måste åtnöja sig med att i stället låta jordegares befri - Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition N:o 123.
3* else från hägnads-skyldigheten få af öfverenskommelse bero; så synes dett;* flock icke böra utgöra "hinder, att till grundval för egofriden antaga hvarje kreaturs -egares skyldighet att ansvara för den "skada, som af hans kreatur å annans egor åstadkommes, och lagstiftningen bör följaktligen icke underlåta att åt denna grundsats, hvars rättmätighet icke kan bestridas, gifva all den tillämpning, sorn med stängsel-vitsordets bibehållande låter sig förena.
Emellertid får med en sådan gr undval för egofriden stängsel-vitsordet ett helt annat ändamål, än det hittills haft.
Det blifver icke vidare den odlade jordens egare, som behöfver påfordra stängsel lör att freda sina fält mot åverkan af kreatur från angränsande betesmarker, utan diet är kreaturens egare, som blifver i behof af stängsel, för att på betesmarken qvarhålla dem: och dessa förändrade förhållanden påkalla förändrade stadganden så väl i afseende på hvarderas åliggande att hafva tillsyn öfver hägnadens fredgilda beskaffenhet, som öfver, och ännu mera, i afseende på sjelfva grunden för hägnads-skyldigheteas fördelning.
Då, enligt nu gällande lag, stängseln betraktas såsom en åt den odlade jordens egare anvisad utväg till sjelfförsvar mot de eljest fritt inträngande kreaturen, har häraf blifvit en naturlig följd, att kreaturs-egaren icke kunnat göras ansvarig för tirnad skada, om inträngandet skett genom en bristfällig hägnad, som ej ålegat honom sjelf att underhålla; och den som lidit skadan har härigenom ofta gått miste om all ersättning, eller åtminstone icke kunnat vinna den utan vidlyftig rättegång, för att få ut-, redt genom hvilkens förvållande skadan skett.
Exempel lära ej heller saknas på sådan följd af kreaturs-egarnes nyssnämnda ansvarsfrihet, att den ene grannen med afsigt försätter den andres hägnad i sådant skick, att han saklöst kan bereda sina kreatur ett bättre bete inom grannens egor, hvarigenom denne, om han vill vara fredad, nödgas att öfver alla omgifvande hägnader hålla en ständig och besvärlig tillsyn, som dock ofta måste blifva otillräcklig, så länge den angränsande kreatursegaren kan af hägnadens förstörande hafva ett omedelbart intresse.
Betraktar lagen deremot stängseln endast som ett medel för kreaturs-egarne att qvarhålla kreaturen inom egen egogräns, så måste rollerna blifva ombytta.
Det blifver då hans sak att, innan han utsläpper sina kreatur, tillse att hägnaden uppfyller detta sitt ändamål, likasom af ett sådant åliggande vidare följer, att vid inträffad skada ersättningsskyldigheten bör drabba honom, oberoende af hägnadens beskaffenhet, så framt ej den hägnads-skyldige grannen, oaktadt erhållen tillsägelse, visat tredska uti iståndsättandet af sin hägnaaslott och sålunda sjelf varit vållande till den skada han lidit.
Hvad nu ifrågavarande lagförslag, i hufvudsaklig likhet med Lag-beredningens, härom innehåller i de delar, som handla om ansvarigheten för timad skada af kreatur och om utvägarne att derför njuta ersättning, hvilar på en sådan åsigt af jordegarens och kreaturs-egarens ömsesidiga skyldigheter; och det torde icke vara tvifvel underkastadt, att endast genom så beskaffade stadganden egofriden, med ett fortfarande system af hägnads-skyldighet, kan uprätthållas i öfverensstämmelse med hvad sakens natur och rättvisan fordrar, helst båda de i hägnaden deltagande grannarne derförutan svårligen skola kunna förenas till ett gemensamt intresse för hägnadens vidmakthållande i fredgilt stånd.
I fråga åter om den grund, hvarefter hägnads-skyldigheten bör mellan angränsande jordegare fördelas, så är klart, att då, med antagande af förutnämnde grundval för egofriden, lagen åt hvarderas egor lemnar skydd mot den andres kreatur äfven utan stängsel, hvilken endast skall utgöras då det af endera sidan påfordras till lättnad i kreaturens vård, kan det större eller mindre ego-området, som ligger på, 32 Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition N:o f23. hvardera sidan af rågången, ej blifva någon lämplig måttstock för hägnads-skyldighetens fördelning, och det stöd för den hittills gällande hemmantals-delningen, som man vanligen velat hemta från påståendet om den större jordrymdens förmenta större nytta af stängseln, förlorar under sådana förhållanden all vidare kraft.
Snarare skulle antalet af hvardera sidans kreatur kunna anses som en antaglig fördelningsgrund, så vida hägnad vore såsom medel för egofridens upprätthållande af lagen ovilkorligen påbjuden.
Men då så icke är, utan stängsels uppförande alltid måste komma att bero af ett derom framstäldt yrkande å den sidan, som anser sig af hägnaden mest i behof, lärer man lätt inse, att någon annan mera naturlig och rättvis grund för hägnads-skyldighetens fördelning, än den till hälften, icke står att utfinna.
Den jordegare, som för att slippa på annat sätt taga vård om sina kreatur, under det de äro på Dete utsläppte, vill begagna sitt i lagen medgifna stängsel-vitsord, kan icke skäligen begära, att hans granne skall i kostnaden härför till iner än hälft en deltaga; och om de mindre jordbrukarne, hvilka, i brist på utvägar att kunna valla sina kreatur, väl företrädesvis blifva de, som fortfarande komma att begagna stängsel-vitsordet emot de större jordegarne, härvid få vidkännas en större andel i hägnads-besväret, än de hittills under högst ofullkomliga egofrids-lagar haft, då kunna de i allt fall icke klaga öfver ett oskäligt betungande, enär det egentligen är till deras förmån, som vid den nu ifrågakomna förbättrade lagstiftningen sjelfva stängsel-vitsordet blifvit lemnadt orubbadt.
De företräden halfparts-delningen för öfrigt i flera hänseenden har framför delningen efter hemmantal eller egorymd, hafva redan ofta tillförene blifvit så fullständigt ådagalagde, att någon ytterligare framställning derom vid detta tillfälle icke synes erforderlig.
Men onT dess vigtigaste fördelar torde dock böra påminnas, och dertill hörer i irämsta rummet, att den alltid lemnar tillfälle till hägnads-skyldighetens fullgörande i egen egogräns och sålunda gör all rågångs-stängsel till en angelägenhet blott mellan de tvänne jordegare, som i rågången hvaranära möta, hvarigenom den ock, mera än någon annan fördelningsgrund, underlättar öfverenskommelse!- om stängselns borttagande, der sådant till ömsesidig fördel kan ske.
Uti Förordningen den 23 Oktober 1850 har man väl redan försökt att uppmuntra till sådana öfverenskommelser, men denna författning har hittills knappt lemnat något spår till verksamhet efter sig, och förnämsta orsaken dertill måste sökas uti den från hemmantals-delningen härflytande nödvändigheten, att, oaktadt skiftesverkets hundraåriga fortgång, fortfarande betrakta de fordna skifteslagen såsom gemensamma stängsel-lag, på hvilkas gemensamma beslut alla stängselfrågor alltså måste bero.
Sådant behöfves deremot icke, så snart halfparts-principen antages.
Hvarje genom laga kraftvunnet skifte utbruten lägenhet blifver härigenom i afseende på hägnads-skyldigheten lika oberoende af öfrige delegare i den fordna samfälligheten, som han i andra hänseenden genom skiftet blifvit, och han får i fråga om stängsel ej att skaffa med andra än sina närmast omgifvande grannar, hvadan han ock är oförhindrad att med en eller flera bland dessa öfverenskomma om stängsels borttagande, allteftersom de sinsemellan kunna derom sig förena.
För att detta vigtiga ändamål på ett fullt tillfredsställande sätt skall med den nya lagen ernås, fordras dock, att den icke åt någon hägnads-delning gifver gällande kraft för längre tid, än det förhållande med jordens fördelning, hvarunder hägnads-delningen tillkommit, fortfar att ega rum.
Skiftas en på ena sidan om rågången befintlig samfällighet, eller undergå eljest egorna der sådan styckning, att de komma i flera egares händer, så påkallar detta en ny fördelning - Kongl.
Maj.ts Nådiga Proposition N:o 123.
53 ning af hägnaden i samma rågång, på det en hvar ändock må erhålla sin hägnadslott uti egen ego-gräns; och någon särdeles olägenhet synes ej vara att häraf befara, om lagen, för att i dylika fall förekomma omflyttning af redan upprättad stängsel, bestämmer, att utbyte skall ske mot ersättning till den, som dervid får en sämre hägnadslott än han afstår.
De härom nödiga föreskrifterna hafva i 14 § af förslaget blifvit intagna.
Att deremot, äfven med antagande af hallpartsdelningen för all rågångsstängsel mellan serskilda hemman eller lägenheter, annan fördelnmgsgrund tarfvas för den stängsel, som i tegskifte eller samfällighet liggande byalag hafva att samfält utgöra antingen i rågång mot angränsande jordegare, eller inom sitt egna område till gemensamt gagn, följer af sjelfva samfällighetens natur, och har påkallat den serskilda föreskrift i 11 §, att grunden för sådan stängsels fördelning byamännen emellan skall vara densamma som hittills, eller hvarderas andel i de egor, för hvilka stänges.
Men härförutan förekommer jemväl i förslaget ett annat undantag från den antagna halfpartsprincipen uti 5 §, hvilken i hufvudsaklig likhet med hvad nu är stadgadt bestämmer, att då skog, utmark eller beteshage å båda sidor möter, och ena sidan af stängseln märke l igen betungas utan motsvarande nytta, den sidan, så framt den ej sjelf fordrar stängsel, må kunna för sitt deltagande deri njuta nedsättning under den i allmänhet bestämda fördelningsgrunden, efter ty som domaren skäligt prof var; och den egentliga anledningen till detta undantag har blifvit hemtad från den besparing i stängsel, som nu gällande stadgandet medfört.
Erfarenheten har nemligen lärt, att farhåga för en så beskaffad nedsättning å den sidan, som icke fordrar stängsel, ofta afhållit båda sidorna från stängselvitsordets begagnande, till betydlig besparing i både skog och arbete; och ett medel, som visat sig så verksamt till befrämjande af ett för samhället vigtigt ändamål, bör lagstiftningen ej underlåta att fortfarande använda, serdeles som stadgandet ej heller för sig sjelf saknar billighetsgrund.
Dock måste, för att det åsyftade ändamålet ej skall förfelas, alla sådana skogs- och utmarker, som, ehuru genom rågång från hvarandra skiljda, ligga utan hägnad sig emellan, förklaras vara till gemensamt bete upplåtna, så att i slikt fall den ena jordegaren ej må anses skyldig att afhålla sina kreatur från den andras egolott, der ej sådan skyldighet på serskildt aftal grundas.
Hittills har detta varit en gifven följd af egofri dslagens Beskaffenhet, men behöfver i den nya lagen uttryckligen bestämmas såsom undantag från den allmänna regeln; och jag anser mig till följd häraf böra föreslå, att till 5 § göres följande tillägg såsom ett nytt moment: »Finnes mellan egor, som nu sagde äro, ej stängsel; då skall, så länge det förhållande fortfax-, den ohägnade marken anses vara till gemensamt mulbete upplåten, der ej annorlunda aftaladt är.»
Beträffande derefter frågan, i huru vidsträckt mån stängselvitsord må fortfarande ega rum, så har vid förslagets utarbetande man utgått från den grundsats, att då lagstiftningen ej har anledning att befordra stängsels användande såsom medel för egofriden, utan bör inskränka sig till att medgifva dess begagnande, så vidt det finnes icke kunna undvaras, någon utsträckning af stängselvitsordet icke bort ifrågakomma, utan endast en reglering deraf inom förut befintliga gränser tillvägabringas genom mera fullständiga och efter förslagets öfriga grunder afpassade föreskrifter; och hvad förslaget i denna del innehåller, har uti berörde grundsats sin förklaring.
Prot. 1856 f 1857. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band. 20 Haft. 5 54 Kongl. Majds Nådiga Proposition N:o 123.
Då det i 1802 års stängselförordning heter, att i der uptagna fall den som vill stänga dertill eger vitsord, har man häraf dragit den slutsats, hvilken väl ock synes instämma med författningens mening, att äfven hvarje serskild delegare i oskiftad by blifvit förklarad berättigad att i de uppgifna fallen påfordra stängsel emot öfriga deleo-arnes vilja, på samma sätt som han i skiftesförfattningarne fått rätt att söka skifte.
Men enär stängselvitsordets begagnande alldeles icke, såsom skiftet, afser samfällighetens uplösning, lärer nämnde rättighet svårligen kunna stå tillsammans med en sådan delegares egenskap att fortfarande vara medlem af ett bolag, om hvars angelägenheter något gällande beslut icke bör kunna fattas annorlunda än af bolagsmännen gemensamt.