Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelsen den 27 November berörde år, till befordrande af stadga och säkerhet uti Rikets mynt- och penninge-väsende, förordnade således i io:de punkten: att ”de i Allmänna Lagen och liera Stadgar utsatta vitén och böter, hvilka alla voro grundade på ett sådant myntvärde, att Tre daler eller Tolf mark
Silfvermynt svarade emot En R:dr Specie, skulle, till förekommande af all rubbning uti Lagens rätta mening oell tillämpning , vid berörde Myntvärde och beräkningssätt framgent bibehållas, så väl då dessa böter och vitén förvandlades i kroppsplikt, som då de i penningar erlades;”
I öfverensstämmelse hvarmed Kongl. Brefvet den (9
December 1777, i anledning af en hemställd fråga om ansvarighet för stöld och beräknande af kroppsstraff^ derför, till efterlefnad meddelade, att, ”då stulet gods skattades efter Aderton daler kopparmynt Riksdalern, kroppsplikten icke borde räknas högre än tili En R:dr Specie, på hvilken grund det stulnas värde uti snatteribrott borde, i stället för Tretio
Daler kopparmynt, beräknas till Sextio
Daler kopparmj-nt, eller Tre Riksdaler 16 sk.
Specie, hvilken proportion uti alla böter och vitén iakttagas borde.”
Sedan, ifrån år 1776 till år 1800, Rikets penninge- och myntväsende ånyo kommit i det ofördelaktiga skick, att rättelse och återställande af ordning deri befunnos nödiga, hvarom fråga vid Riksdagen sistnämnda år väcktes och afhandlades, och hvaruppå följde Kongl. Förordningen den 4 November 1802, angående Realisation af Riksgäldssedlarne samt hvad i anledning deraf iakttagas borde, blef äfven uti ri §. af denna Förordning stadgadt, ibland annat, att, ”ifrån Realisationsdagen, de i Lag och Författningar utsatta vitén och böter skulle beräknas och utgå i BancoSpecie,” som, enligt fastställda Realisalionsgrunden, motsvarade det år >776 antagna SilfverSpeciemynt; hvarigenom, åtminstone i väsentlig måtto, bestämmelserna af bötesansvar för brott och förseelser återställdes till deras ursprungliga vigt och påföljder.
Denna rättelse tillintetgjordes likväl sedermera, i samma mån, som, under omväxlande förhållanden, skillnad stadgade sig emellan SilfverSpeciemynt och dess representant, den i allmänhet gångbara Bankosedeln; Och då, genom MyntbestämningsLagen af elen 1 Mars 1800, hvilken, till följd af Kongl.
Kungörelsen den 10 September i834, gått i verkställighet, en sådan skillnad blifvit i laga ordning bestämd, med bibehållande af SilfverSpeciemyntet efter den, med afseende å slagskattens beräkning i myntet, af Kongl. Maj:t och Rikets Ständer förändrade 1664 års myntfot; synes, i likhet med hvad tillförne ägt rum, 156 H. St.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. tillämpning af denna Lag, i afseende å Allmänna Lagens samt dermed gemenskap ägande författningars stadganden uti ofvanomfÖrmälda ämnen, både af rättvisa och billighet påkallad, helst uteblifvande deraf otvifvelaktigt skulle, å ena sidan, eller hvad bötesansvarigheten angår, lika mycket förringa Lagarnes syftemål och kraft, som, å den andra, eller i fråga om kroppsplikt för den, som icke äger bötestillgång, emot deras mening, i många fall, otillbörligen skärpa en ändock, i jemförelse emot bötesansvaret, svår bestraffning.
Under denna kategori må dock icke hänföras de, angående ekonomiska ärenden, utkomna Förordningar, hvilka, utom det att de till större delen härleda sig ifrån sednare tider, med i förhållande dertill gifna stadganden, innefatta ansvarsbestämmelser, enligt grunder, ifrån Allmänna Lagens merendels skiljaktiga och ofta, efter förekommande omständigheter, förändringar underkastade.
I följd af hvad nu anfördt blifvit, får till Rikets Höglofl.
Ständer jag vördsamt hemställa, örn icke det må finnas af lika mycken vigt som nödvändighet, att i grundlagsenlig ordning vidtaga den författning: att, till följd af MyntbestämningsLagen, de i Allmän' Lag och dermed gemenskap ägande Stadgar utsatta böter och vitén, hvilka äro grundade å det myntvärde, att Tre daler eller Tolf mark Silfvermynt rätteligen svara emot nu gällande En Riksdaler Specie i Silfver, efter 1664 års myntfot, böra vid detta värde och beräkningssätt bibehållas, så väl dä dessa böter och vitén med penningar erläggas, som när de skola till kroppsplikt förvandlas; och att, följaktligen, enahanda beräkningsgrund bör iakttagas i fråga om tjufnad och i alla andra uti Lagen nämnda fall, då, efter visst belopp i penningar, förvandling till kroppsplikt äger rum.
Redan tillförne har uppmärksamheten blifvit fästad å behofvet af förändring i de föreskrifter, allmänna Lagen innehåller angående förvandling till fängelse vid vatten och bröd af ådömda böter, hvilka den sakfällde ej förmår gälda.
Uti den i 5 Kap. 4 §•
Straff balken fastställda för vandlingstariff förordnas, att böter i lägsta graden eller till och med 10 daler skola försonas med fyra dagars sådant fängelse; hvarjemte (Jagarnes antal i hvarje påföljande grad är bestämdt till fyra, och penningeheloppet, som bör motsvara hvarje sådan grad, är utsatt i andra och tredje graderna till femton daler, i fjerde och femte till tjugo daler, samt i sjette till tretio daler, R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. hvaruppå högsta graden af tjugoåtta dagars fängelse är anlaget såsom det straff, hvarmed böter, som öfverstiga Etthundratio daler, böra umgäldas.
Ehuru den tvifvelsutan riktiga föreställning, att straffet försvåras och blir allt mer plågsamt i samma mån, tiden för dess fortfarande utsträckes, således i ett hänseende synes hafva bos Lagstiftaren gjort sig gällande, har denna grundsats likväl icke vunnit tillämpning vid bestämningen af tiden för hvarje fängelsegrads fortfarande.
Det är svårt att utfinna något skäl, hvarföre ett eller annat öre, sorn öfverstiger den i förhållande till viss fängelsetid fastställda summa, nödvändigt skall aftjenas med fyra dagars ytterligare strafftid, då förstnämnda belopp billigtvis borde kunna försonas med blott en dags tillökning.
Genom den nu gällande beräkningsgrunden störes ej sällan det förhållande, som alltid bör finnas mellan brott och straff, emedan t. ex. förbrytelse, som är belagd med 80 daler 1 öre penningebot, vid bristande tillgång, straffas lika båldt, som om förbrytaren ytterligare föröfva t brott, för hvilket böterna fyllde summan af no daler.
Ehuru den ojemnhet, som alltid måste uppkomma, då ett straff utbytes emot ett annat, icke kan helt och hållet afbjelpas, synes dock något kunna i detta hänseende vinnas, om ifrågavarande förvandlingslariff förändrades så, att tillökning i strafftid lämpades närmare efter tillökning i böter.
Härtill torde skäl äfven kunna bernias från den omständigheten, att genom lag och serskilda författningar förvandlingsgrunder, med åsidosättande af det i allmänhet antagna talet fyra, blifvit i vissa fall fastställda.
Med stöd häraf har jag ansett mig böra till Rikets Högloft.
Ständer vördsamt hemställa, om icke en förändring af 5 Kap. 4 §•
Straffbalken må böra i grundlagsenlig ordning tillvägabringas, hvarigenom samma §. kunde erhålla följande lydelse:
Fängelse vid vatten och bröd räknas således, alt mot fyra dagar svara böter eller penningevärde till och med tio daler, och att sedermera, med tillökning i straffet af en dag i sänder, under de näst derpå följande åtta dagarna, eller till och med tolf' dagars fängelse, mot hvarje dag svara fyra daler; under de andra åtta dagarna, eller till och med tjugo -dagars fängelse, mot hvarje dag fem daler, samt under de tredje och sisla, åtta dagarna, eller till och med tjugoåtta dagars fängelse, mot hvarje dag sex daler.
Ej bör någon dömas till fängelse vid vatten och bröd på längre tid än en månad eller tjugoåtta dagar, och ej mindre tid än fyra dagar. ii53 R.
Vid sislförflotna Riksdag anhöllo Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse den 27 Oktober 1834» om utfärdande af >en allmän författning
. hvarmedelst skulle stadgas sorn följer,: ”Äro efter lag och serskilda författningar böter ådömda, sorn, vid bristande tillgång hos den sakfällde, böra till spö- eller ris-straff, eller fängelse vid valten och bröd förvandlas; då skola i alla andra än den händelse, der ansvar såsom för andra resan stöld äger rum, sådana böter alltid till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, efter de grunder, 5 Kap. 4 §•
Straffbalken innehåller; dock är härigenom icke någon ändring gjord i hvad uti 11 punkten af Kongl. Förklaringen den a3 Mars 1807 stadgas, angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar, till ett slags straff.” Uti Nådigt svar, afgifvet på Rikssalen den 21 Mars 1835, förklarade Kongl. Majit sig hafva funnit så mycket mindre något att anmärka emot det föreslagna allmänna stadgandet, som detsamma af mensklighet och upplysning högt påkallades; men med uppmärksamhet å de i allmänna Lagen förekommande stadganden, angående åtskilliga slag af stölder, hvilka, ' fastän den sakfällde icke förut blifvit för tjufnadsbrotl dömd, likväl, hvad affsvaret beträffar, ansågos dels lika svårt, dels svårare, än andra resan stöld, och då följaktligen det för sistnämnda brott gjorda undantag skulle nog mycket störa den öfverensstämmelse, som borde finnas emellan Lagens serskilda bud, hade Kongl. Majit, på sådan grund, ansett sig icke kunna antaga det af Rikets Ständer aflemnade förslag, emot hvars uppställning i öfrigt bemärktes, att det kunde föranleda sådan misstydning, att äfven i tjufnadsmål böter skulle till kroppsstraff förvandlas, hvilket dock vöre emot 4° Kap.
Missgerningsbalken stridande.
Bevekelsegrunderna, som föranläto Rikets Ständer, att föreslå inskränkning i användande af spö- och ris-straff, ett förslag, hvars syftning Kongl. Majit äfven gillat, innefattas i korthet uti Konungens Nådiga yttrande, att ett stadgande härom af mensklighet och upplysning högt påkallas.
Den grundsats, sorn yrkar afskaffande af de så kallade fysiskt aflliktiva straffen, eller åtminstone deras begagnande så sparsamt som möjligt, har sålunda redan tilLvunnit sig Konungens Nådiga bifall och Rikets Ständers samtycke; och det är derföre öfverflödigt, att här upptaga alla de skäl, som för deras förkastlighet kunna anföras.
Likväl bör nämnas, att de försök, som redan blifvit gjorda att1 införa en mildare anda uti en serskild gren af strafflagarna, till sina verkningar fullkomligen motsvarat, hvad man deraf väntat.
Det är nemligen nogsamt bekant, att afskaffande af R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. i5p ga tulopp och inskränkning i- begagnande af spöstraff,, hvarom i Kongl. Cirkulären angående ändring i KrigsAvtiklarne den 26 November 1812 förordnas, visat en verksam och' välgörande inflytelse på sedlighet och sinnesstämning hos den medborgareklass, som lyder under Krigslagarna.
Man behöfver alltså, icke- hemta exempel från främmande länder, ulan åberopa egen erfarenhet, för. att vinna bekräftelse om användbarheten af grundsatser.,, dem förnuft och mensklighetskänsla. gillat.
Så länge vår n gällande strafflag bibehålles, kunna dock spö- oeh ris-straffen icke helt. och hållet umbäras, ty de utgöra-en-hufvudsaklig beståndsdel af de stadgade straff-arterna,, hvars försvinnande ofelbart skulle störa sammanhanget i lagen, ej sällan upphäfva det en gång bestämda förhållandet emellan brott och straff, samt åstadkomma en lucka, i sjelfva straff-skalan; olägenheter, de der icke kunna- förekommas eller undanrödjas annorlunda, än genom: en total förändring af liela-lägsjrstemet.
Men. ehuru: således ett stadgande örn inskränkning i användandet af spö- och ris-rstraff. i allmänhet föga kan utsträckas utöfver den gräns, sorn uti Rikets Ständers- vid sistlidna Riksdag till Kongl. Majit ingifna. underdåniga förslag bestämdes, kan och bör likväl det deri gjorda undantag, hvilket föranledde afslag å propositionen, uteslutas, af de skäl, Kongl. Majits Nådiga-svar antyder..
Det är oemotsägligt, att böters förvandling till kroppsplikt alltid medför, en; olikhet i: bestraffning, hvilken dock omöjligen kan-undvikas, emedan Lagen eljest vöre overkställbar emot, den fattige förbrytaren.
Fattigdomen, , som, visserligen icke inför Lagen ursäktar brottet, men ofta föranleda dess föröfvande, ådrager sålunda förbrytaren en vida svårare behandling, än den bättre lottade, i enahanda belägenhet för öfrigt, får erfara.
Desto- större och rättmätigare är då det anspråk, att en bestraffning, hvilken — man kan svårligen neka det — träffar på en gång brottet och armodet, icke skärpes till den grad, att skillnad inför Lagen emellan den fattige och den rike göres alltför märkbar, hvilket utan tvifvel skulle äga rum,, om den ifrågavarande svårare,, i och för sig sjelf förkastliga,, straff-ärten sättes i stället för bötes-ansvar.
Då Lagen anser brottet så ringa, att det kan med, böter försonas, måtte fördenskull icke vara-med rättvisa förenligt alt, vid dessas förvandling lill kroppsplikt, välja denna hårdare straff-art af spö- eller ris-slitning, då den lindrigare af fängelse vid vatten och bröd: är att tillgå.
Denna - åsigt synes för Lagstiftaren mera värdig, och antaglig,, än den, hvilken: vunnit afseende vid: utfärdande af Kongl; Brefvet den. 17; Oktober. 1750,, sorn,, för besparing i Kronans ut-- i6o R.
Jlist.
OmbuAsm.
Etnb.Ser. den 14 Jan. 1840. gifter, erinrar om nödvändigheten att, vid böters förvandlande, icke alltför ofta tillämpa sistnämnda bestraffningssätt.
Ständer hemställes alltså vördsamligen, att det vid förra Riksdagen i detta ämne afgifna författningsförslag å nyo må tagas i öfvervägande, under följande till innehåll och uppställning något förändrade lydelse:
Äro efter
Lag eller serskilda författningar böter ådömda, i stället för hvilka, vid bristande tillgång hos den sakfallde, kroppsplikt enligt 5 Kap. Straffbalken .stadgas bör, då må icke spö- eller ris-straff ådömas, utan skall i sådana fall kroppsplikten alltid utsättas till fängelse vid vatten och bröd, efter de grunder, 4 §• nyssåbéropade Kapitel innehåller; dock är härigenom icke någon ändring gjord i hvad ii punkten af Kongl.
Förordningen den 23 Mars 1807 föreskrifver, angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar till ett slags straff.
Genom Kongl. Brefvet till samtliga HofRätterna den 3 Juni 1752 förordnades, i öfverensstämmelse med föreskriften i ett föregående Kongl. Bref af den 17 Januari 1724, att, enär i dråpmål förekommer, att flere i bråd skillnad lagt hand å den döde, och ej utrönas kunde af hvars handaverkan han döden ljutit, HofRätt må döma till lottkastning emellan de anklagade och såmedelst urskilja, hvilkendera dödsstraffet undergå skall.
Denna besynnerliga utväg att upptäcka verkliga banetnannen i dråpmål, vittnande om äldre tiders råhet och vidskepelse bland folket samt okunnighet eller liknöjdhet hos Lagstiftaren, qvarstår ännu såsom fullt lägligt bevisningsmedel, ehuru användandet deraf i sednare tider torde vara ulan exempel.
Då, på flera ställen i Europa och jemväl hos oss, Lagarne under medeltiden tilläto eller ålade den anklagade att genom envig, jernbörd eller andra prof försvara sin sak, hvilade lagbudet på öfvertygelsen om Guds omedelbara mellankomst, för att straffa brottet, eller uppenbara oskulden.
Århundraden hafva förflutit sedan en stigande upplysning skingrade denna oförnuftiga folktro, hvilken emedlertid utgör enda tänkbara förklaringsgrunden för ett stadgande, som, der menniskoförmåga funnits otillräcklig att utforska sanningen, insätter slumpen till domare i högsta inslantien öfver deri anklagades lif eller död.
Utan tvifvel är det en af Statens angelägnaste omsorger, att söka upptäcka och bestraffa brott, särdeles dera, hvarigenom menniskolif blifvit spillda, R.
161 spillda; mea upptäckten bör föregå straffet, liksom orsaken sin verkan, såvida Lagen och dess handhafvare ej vilja göra sig skyldiga lill sådana juridiska mord, hvarå exempel i förflutna tider icke saknats.
Och då upplysning och rättvisa lika högt bjuda, att endast den, som är öfverbevist om ett brott, bör undergå det i lagen derå satta slraff, måste det vara uppenbart stridande deremot, att åt ett ovisst tärningskast öfverlemna afgörandet af den vigtiga och grannlaga frågan om den tilltalades skuld eller oskuld.
Man synes längesedan hafva insett vådan af detta strafflotleri, hvarpå den verkliga brottslingen är den enda, som möjligen kan vinna, och stadgandet derom torde till det mesta hafva fallit i glömska; men som något uttryckligt upphäfvande deraf icke tillkommit, har jag trott mig böra vördsamt fästa Rikets Högloft.
Ständers uppmärksamhet på angelägenheten deraf, att berörde stadgande må i grundlagsenlig ordning undanrödjas.
Uti 16 Kap.
Jordabalken af nu gällande
Lag finnas följande föreskrifter meddelade: 7 §.
”Rymmer landbo bort inom stämmolid och finner jordägaren honom på vägen, då lian afviker; bafve våld hemta honom åter, och allt det han med sig förer.
Häfver landbo satt sig neder å annan ort, lite jordägare Befallningshafvanden derom till, och bote landbon, för olaga afflyttning tio daler, jordägarens ensak, eller dens, som jordägarens rätt bäfver; och alle de, som med voro att hjelpa landbon afflytta, bote hvardera fem daler.” 8 §.
”Ställer sig landbon till värn, och får lian skada, eller de honom värja ville; vare allt ogildt.
Varder han, eller någon af dem dräpen; bote som i Missgerningsbalken skils.
Får jordägaren, som efterkommer, eller de med honom äro, någon skada, sår, blånad, eller blodvite; ligge allt i tveböte.
Kommer dråp deri; vare straffet, som om edsöre stadgadt är.”
Sjelfva innehållet af dessa lagbud hänvisar alt . söka deras upphof i de senare seklerna af medeltiden.
Katholska presterskapet, som, redan mäktigt i och för sig sjelf, stödde sina anspråk på eller åtminstone hemtade sin rikedom af det till dess förmon inrättade välBih. till R.
2 Sami. 21 iÖ2 R.
Bert den 14 Jan. 1840. bekanta andliga frälset, samt Adeln hvars makt uppkommit eller vunnit stadga genom inrättningen af det så kallade verldsliga frälset, sökte begge att utvidga sin inflytelse och vinna ytterligare fördelar på folkets bekostnad.
Verkningarna häraf blifva mot slutet af medeltiden allt mer märkbara och visa sig bland annat temligen tydligt uti de då meddelade lagstadganden, från hvilka ofvananförda §§. i nu gällande lag leda sitt ursprung.
Den fordna jemlikheten var, om icke upphäfven, åtminstone bruten, och försök gjordes att ställa landbo eller brukare af annans jord i enahanda beroende af jordägaren, som i afseende på legodräng och dess husbonde ägde rum. Wexiö Stadga, gifven torsdagen före Midsommarsdagen år 1414> innehåller i i3 §., att om landbo lymde innan bolagstseckio (legostämna), bade jordäganden våld föra honom åter med boskap hans, och om landbo stod i värn och fick skada, han eller de honom värja ville, utan dråp, skulle allt vara ogildt, hvaremot för dråp skulle bolås 20 mark; men fick jordäganden, som efter kom, eller de med honom voro någon skada i dråp, skulle det allt ligga i tveböte.
Dessa bestämmelser infördes oförändrade i 23 Kap.
Jordabalken af iJ(42 års Landslag, med tillägg att landbo, för sår lillfogadt jordägaren, äfven borde böta dubbelt, ocb hafva sedermera med några ytterligare modifikationer kommit alt inflyta i 16 Kap.
Jordabalken af 1734 års allmänna lag.
Det torde böra anmärkas, att husbonde, jemlikt 26 Kap. Tingmålabalken Landslagen ägde sjelf hemta åter legohjon, som före stämmodag öfvergaf antagen tjenst.
Förändring häruti har dock längesedan skett, och redan i 1686 års tjenstehjonsstadga hänvises husbonde att med laga medel förrymdt tjenstehjon återtaga.
Så vida förklaringsgrunden till bibehållande af föreskriften om förrymd landbos ålerhemtniug icke bör sökas uti den aristokratiska tendens, som påslås hafva varit rådande i 1720 och 1723 års Regerings- och PrivilegiiFörfattningar, skulle vid sådant förhållande den lankan lätt kunna uppstå, alt berörde föreskrift snarare af förbiseende, än af grundad öfvertygelse om dess behöflighet och användbarhet kommit att inflyta i Jordabalken, dit den för öfrigt visserligen icke hörer.
Det kan ej nekas, att det från början sökta ändamålet, jordägarens husbondevälde öfver landbo, vanns, genom ett lagbud, sorn i sin mån bidrog alt stadfästa den senares beroende af den förres godtycke.
Dess ändamålsenlighet för en tid, då verkställande makten i Staten annu icke var behörigen ordnad eller gränsorne för dennas verksamhet bestämda, torde icke vara tvifvel underkastadt; men numera är förhållandet helt annat. 1 Kap. 1 §.
Utsökningsbalken utsätter skyldighet för Konungens Befallningshafvande att R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1S40. i63 förhjelpa en hvar till dess rätt, och 4 §• i samma Kap. innefattar förbud att gripa bemälde myndighet i embetet.
En till förmån för jordägare stiftad undantagslag, oförenlig med dessa hofsamma och kloka administrationsgrundsatser, erfordrades icke i^36 och är för närvarande ännu mindre behöflig.
Vida vigtigare angelägenheters utförande måste anförtros å den offentliga execuliva magten, åt hvilken den ifrågavarande jemväl utan våda torde kunna öfverlemnas, och den serskilda executionsrätten, hvilken under senare tider sällan eller aldrig lärer begagnats, torde utan all slags ojägenhet eller rubbning kunna afskaffas.
I fall detta förslag vinner bifall, böra till följd deraf de uti 8 §. af 16 Kap. Jordabalken stadgade serskilda straffbestämmelser äfven upphöra att vara gällande.
Den här afsedda händelse kunde icke mera inträffa, ty i och med detsamma jordegarens serskilda exekutionsrätt försvinner, måste jemväl det större skydd, honom ansetts böra tillkomma, äfvensom det slags rättslöshet, hvaruti landbo nu kan försättas, tillika upphöra.
Ett återgående till likhet i anspråk på hägn af Lagen för personer, af hvilka den ene icke eger eller rätteligen bör ega något förmanskap öfver den andre, påkallas dessutom af sjelfva rättvisan.
Dräpes tjenstehjon under omständigheter, likartade med de här omförmälda, lärer det svårligen kunna påstås, att målet bör bedömas efter andra grunder än dem, som angående dråp i allmänhet finnas utstakade.
Han belägges ock med deremot svarande böter, 3 R:dr 16 sk.; men icke bör han derför ställas utom lagen.
Gäldenär, som mot förbud afviker orten, skall hemtas åter och böta dubbelt så mycket, men hvarken får borgenären sjelf föra honom tillbaka, eller mot böters erläggande döda honom, i fall han mot sådant försök ställer sig till värn.
Om detta icke kan bestridas, söker man förgäfves att uppställa någon rättvis grund för ett lagbud, som mäter en flyende landbos lif efter penningens måttstock, då vården om menniskolif i öfrigt anses af den vigt, att brott deremot icke med annat än dödsstraff kan försonas.
Det låter sig icke eller lätt bestämma, hvilket lagrum i Missgerningsbalken egentligen afsetts uti den i Jordabalken gifna hänvisning.
Af ordalydelsen vill dock synas, att dråp å landbo skulle beläggas med böter.
Månne 28 Kap. vore tillämpligt?
Deremot kan göras det inkast, att landbo, genom sitt sjelfförsvar, bör betraktas såsom vållande till all den skada, honom vederfares; äfvensom att ifrågavarande §. icke bestämdt förutsätter vållande hos dråparen eller ens utesluter uppsåt att dräpa.
Än min - i64 St. fast.
Emb.-Ber. den 14 jfan. 1S40. dre kan här menas a5 Kap. 1 §., emedan landbo hvarken är ogerningsman eller bör ligga ogild.
Uti 29 Kap. 1 §. finnes ej eller frågan tillfredsställande besvarad, ty brottet kan hafva skett med uppsåt eller af vållande.
Och några andra närmare tillämplige stadganden torde icke dess mindre svårligen kunna i Missgerningsbalken uppsökas.
Man har velat söka förklaringsgrunden till stadgandet i 16 Kap. 8 §.
Jordabalken uti förfaltarnes förmenta föreställning, att dråp i allmänhet skulle, liksom i Landslagen, komma att beläggas med böter, och alt de af sådan orsak ansett tillräckligt att, med uteslutande af sjelfva beloppet, temligen troget afskrifva det gamla stadgandet i ämnet.
Deraf rättfärdigas likväl icke special-lagen, om hvilken, utan serdeles farhåga för misstag, det omdöme torde kunna fällas, att densamma saknar stöd af allmän rättvisa, står i strid mot Lagens grundsatser i öfrigt, och kan, utan all olägenhet och rubbning samt utan att något annat stadgande sättes i dess ställe, helt och hållet afskaffas.
Ständers upplysta pröfning samt Grundlagsenlig behandling jag vördsamt öfverlemna det förslag: 1:0
Att 16 Kap. 7 §.
Jordabalken mätte förändras lill följande lydelse: ”Hymmer landbo bort inom stäinmolid, böle för olaga afflyttning tio daler, jordägarens ensak, eller deus, som jordägarens rätt häfver; och alla de, som med voro, att hjelpa landbon afflytta, bote hvardera fern daler.” och 2:0
Att 8 §. i samma Kap. och Balk må förklaras hafva upphört alt vara gällande.