Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelsen den 27 April 184G, angående hammarskattens utgörande, finnes stadgadt om viss årlig minimi-afgift i hammarskatt måtte helt och hållet upphäfvas och denna afgift hädanefter, äfven för stångjernshärdar eller smältverkstäder med ringare årlig tillverkning än 400 Skeppund, få utgå i mån af tillverkningsbeloppet.
Stockholm den 19 Februari 1857. Stals-Utskottets Utlåtande N:o 1!)
Reserv alione r: Af Herr Bildt, D. G., sorn ansåg den genom Kongl. Brefvet den 19 December 1855 rnedgifna tillåtelse till utförsel af tackjern utgöra grundad anledning för Utskottet att tillstyrka bifall till Kongl.
Maj:ts Nådiga framställning om hammarskattens upphörande.
Af Ilerr l\lonIgommert/-Cederhjelm, Rub., som åberopade Inkomst-Afdelningens förslag till utlåtande, så lydande: ”Äfven vid scdnaste Riksmöte väcktes hos Rikets Ständer fråga om lindring i den af jerntillverkningen utgående beskattning; och vid detta tillfälle anser Utskottet sig böra erinra om hvad dåvarande Stats-Utskott uti samma ämne yttrat.
Utskottet hade nemligen, på grund af meddelade uppgifter, funnit ovedersägligt att för närvarande jernhandteringen i allmänhet, om den icke drefves med förlust, åtminstone lemnade sina idkare en högst ringa behållning, enär de i jernet ingående råämnen måste afyttras för ett pris, understigande det å samma råämnen i de serskilda tillverkningsorterna gångbara.
Vid sådant förhållande mäste de ä handteringen lagda skatter, som drabbade nämnde behållning, kännas betungande för den enskilde näringsidkaren och menligt inverka på sjelfva näringen, som dymedelst blefve i saknad af de medel, hvarigenom den annars skulle kunna vinna den förkofran och utveckling, som vore nödig för att kunna uthärda täflan med den i både godhet och mängd alltmera tilltagande utländska jerntillverkningen; och då jernhandteringen, utom det betydliga inflytande den utöfvade på en stor del af rikets befolkning och en mängd olika industrigrenar inom landet, beredde den exportartikel, som ända från äldre tider varit rikets förnanista och, om också detta nu icke vore förhållandet, ånyo, om tillfälle för dess fria utveckling lemnades, torde komma att intaga samma plats i den Svenska exporten, samt denna närings upprätthållande och befrämjande således måste för Staten vara af synnerlig vigt, ansåg Utskottet all möjlig lindring böra densamma i dess bekymmersamma belägenhet beredas.
Nuvarande Stats-Utskott anser sig desto heldre böra instämma i dessa åsigtcr, sorn Utskottet funnit äfven de sednast förflutna årens erfarenhet ådagalägga, att jernhandteringens ofvan omförmälda betryckta ställning icke berott af sådana omständigheter, som en inträffande hastig rubbning i handelsförhållandena stundom plägar tillfälligtvis framkalla, men då vanligen äro af kort varaktighet, utan att dessa för bruksrörelsen missgynnande förhållanden, hvilka under en lång följd af år fortfarit, ännu icke undergått någon väsendtlig förändring.
Väl utvisa Kongl.
Bcrgs-kollegii underdåniga berättelser om förhållandet med bcrgshandteringen, exempelvis, att tackjernstillverkningen stigit under år 1854 från 747,208 Skcpp:d till 749,253 Skepp:d och år 1855 till 963,593 Skeppul och att stångjernstillvcrkningen, som år 1854 nedgick ifrån 7 18,570 till 643.373 Skeppul, år 1855 20 Slals-UlskotlcU Ullälundc N:o 33. åter uppgick till 794,969 Skepp:d, äfvensom skeppningspriset på våg-och stångjern, enligt samma berättelse, under år 1854 utgjort 16 å 17 R:dr och år 1855 19 å 20 R:dr per Skeppal; men härvid bör jemväl tagas i betraktande att priserna ej allenast å kol, ved, arbets- och forlöner, såsom Kongl. Bergs-kollegium erinrat, utan äfven å nästan alla lefnadsförnödenheter i ännu högre förhållande stigit, hvilket naturligtvis måste i betydlig mån föröka tillverkningskostnaden och i samma mån minska producentens behållning.
Ofvannämnde berättelser upplysa äfven, att den genom Kongl. Brefvet den 8
Maj 1852 medgifna tillåtelse att, emot befrielse från utskyldcr, på bestämd tid nedlägga stångjernsverkstäder, under år 1854 varit begagnad för lika stort antal härdar som nästföregående år eller 42 st. och år 1855 för 45 härdar; Och torde således, på grund häraf, icke kunna ifrågasättas, att ej denna näring fortfarande är i verkligt behof af all den lindring, som för densamma kan beredas.
Under behandlingen af den vid sednaste
Riksdag väckta frågan om nedsättning af jernbeskattningen, erinrades deremot, bland annat, att ifrågavarande skatter, fördelade på hvarje skeppund af tillverkningen, utgjorde så ringa belopp att deras afskaffande icke kunde blifva af väsendtlig nytta för bruksegaren.
Utskottet har visserligen icke heller vågat föreställa sig, att äfven en fullkomlig skattefrihet för denna näring kunde medföra en sådan verkan, att man endast på grund deraf borde förvänta att jernhandteringens fordna lyckliga förhållanden skulle återkallas, enär, enligt Utskottets tanke, den Svenska jernhandteringens mer eller mindre fördelaktiga ställning hufvudsakligen måste vara beroende utaf möjligheten af varans förmånliga afsättning utom riket; men då det är allmänt kändt, att priset å Svenskt jern på den stora verldsmarknaden, till följd af en lifligare handelstäflan, under de sednare decennierna i allmänhet nedgått, på samma gång som tillverkningskostnaden åter i hög grad förökats, torde man icke kunna förneka angelägenheten deraf, att äfven å Statens sida sådana åtgärder vidtagas, som kunna bidraga till denna för landet oumbärliga närings upprätthållande; Och i detta afseende synes det Utskottet ovedersägligt, att likasom en i sjelfva verket tyngre skatt är mindre känbar, när producenten kan påräkna ett betydligt öfverskott af sin tillverkning, likaså måste äfven en under andra förhållanden dräglig beskattning blifva tryckande och verka förlamande på industrien, om värdet af tillverkningen endast i ringa män eller alldeles icke öfverstiger produktionskostnaden.
Utskottet har härvid icke heller kunnat undgå att fästa väsendtligt afseende å den, enligt dess tanke, riktiga grundsats, som i beskattningsfrågor under sednare tider gjort sig gällande, nemligen att grundskatter äro mindre lämpliga för sådane tillverkningar, som afse varuförädling, enär denna beskattning, utgående med viss andel af den tillverkade produkten, i följd deraf måste blifva ojemn och särdeles för den mindre produktionen betungande, då deremot jerntillverkaren, likasom annan industriidkare, genom bevillning i mån af hans Slals-Ulskottels Utlåtande N:o 33. 21 inkomst, kunde på ett billigt och rättvist sätt lemna sitt bidrag till de allmänna utskylderna.
Dessutom torde icke böra förbises, att afskaffandet af ifrågavarande beskattning sannolikt skulle uppmuntra till ökad produktion, hvilket vore af synnerlig vigt, så väl med hänsigt till denna industris betydelse i Statsekonomiskt afseende och dess oumbärlighet såsom ett hjelpmedel för hvarje annan af landets näringar, som äfven derföre att nya arbetstillfällen härigenom skulle för de mindre bemedlade beredas och på samma gång
Staten genom förökad inkomst i bevillning blifva till större eller mindre del ersatt för sina till industriens förmån gjorda uppoffringar.
Då emellertid, hvad de egentliga bergslagerna beträffar, det serskilda förhållande eger rum, att tackjernstillverkningen derstädes är sedan äldre tider gynnad genom åtskilliga privilegier, för hvilkas åtnjutande ifrågavarande beskattning blifvit ursprungligen ålagd, anser Utskottet, i öfverensstämmelse med hvad Kongl Majit i Nåder yttrat, anledning icke förekomma att för tackjernstillverkningen inom bergslag, så länge dessa serskilda förmåner och rättigheter bibehållas, medgifva nedsättning i nu utgående beskattning, och får Utskottet således tillstyrka Rikets Ständers bifall till Kongl. Majits
Nådiga framställning, att tiondetackjernsskattcn må från och med nästkommande år 1858 upphöra för alla de hyttor och masugnar, som äro utom de privilegierade bergslagerna belägna.
Beträffande derefter stångjernstillverkningen och den deraf utgående hammarskatten, torde Utskottet icke behöfva omständligare utveckla de grunder, som föranledt Utskottet att äfven i detta hänseende förorda det af Kongl.
Majit Nådigst framställda förslag, enär hvad i det föregående blifvit yttradt, rörande den Svenska jernhandteringens behof af lindring uti densamma åliggande skatter, är gällande äfven för stångjernstillverkningen, desto hellre som denna näring afser en ytterligare förädling af det förut endast i mindre grad bearbetade råämnet, i följd hvaraf det är tydligt, att en förbättrad ställning för jernhandteringen på det hela ingalunda skulle vinnas endast genom tackjernstillverkningcns befriande från grundskatt, om man icke på samma gång äfven lossade på de band, som trycka den egentliga fabriksnäringen.
Härvid förekommer dock, förutom hvad redan är anfördt, ytterligare ett väsendtligt skäl för att bereda stångjernstillverkningen all möjlig lättnad, nemligen den genom Kongl.
Kungörelsen den 19 December 1855 medgifna tillåtelse till utförsel af tackjern, hvarigenom, såsom Kongl. Bergs-kollegium jemväl antydt, den inhemska jernförädlaren skulle komma till den utländske i ett allt för missgynnande förhållande, såvida icke någon ersättning bereddes honom genom hammarskattens afskaffande; med afseende hvarå Utskottet endast får tillägga, att, då jerntiilverkningen uti de länder, Norrige och England, dit svenskt tackjern sannolikt kommer att företrädesvis utföras, är alldeles fri från dylika afgifter, visar sig härigenom ännu tydligare nödvändigheten att på 22 Stals-Ulshvticls Uttalande Nio 33. allt satt underlätta den inhemska industrien, såvidt någon täflan med nyssnämnde länder vidare skall i detta hänseende blifva möjlig; Och anser Utskottet således, i betraktande häraf, sig ega grundad anledning tillstyrka, att Rikets Ständer, med bifall till hvad Kongl.
Majit behagat föreslå, för sin del medgifva att hammarskatten må från och med år 1858 helt och hållet upphöra, och således från samma tid icke någon annan afgift än bevillning för stångjernstillverkningen till Staten utgöras.» Häruti instämde Herrar af Nordin, G., Fåhreeus, O. J., Prosten Schram, Professor Carlsson, Doktor Gumcelius och Herr Falhem, E. Ä:o (Litt. D).
Ullätande angående mantalspenningarnes beräknande.
Uti en inom Borgare-Ståndet väckt och till Stats-Utskottet remitterad motion har Herr Henschen, L. F., erinrat, hurusom han vid sednaste Riksmöte, i sammanhang med vackt fråga om upphörande af bevillning efter första artikeln, föreslagit, att don särskilda personela beskattning, som under namn af mantalspenningar allt för länge utgått, måtte helt och hållet upphöra, enär denna skatt icke vidare vore för Statens behof nödig.
Om sådant redan vid Förra Riksdagen varit förhållandet, så vore berörda afgift numera ännu mindre behöflig, då Statsutgifterna, derest de till måttliga summor bestämdes, borde tillfyllest kunna bestridas af de förökade inkomsterna genom tullmedlen och bränvinsskatten; och förekomme dessutom flera andra vigtiga skäl för borttagandet af ifrågavarande beskattning, af hvilka motionären ansåg sig nu behöfva anföra endast följande: att hvarje direkt skatt borde träffa blott det öfverskott, den skattskyldige af sin årsinkomst hade i behåll, sedan han deraf användt det som erfordrades till kläder, föda, husrum och andra nödiga lefnadsbehof för sig, hustru och barn äf - Siats-Utskottets Utlåtande N:a .23 vensel» öfriga personer, dem han vöre pligtig aft underhålla; att således icke någon direkt skatt borde vara endast personel, ejler så beskaffad att den måste erläggas af hvarje till viss ålder kommen person blott såsom medborgare, utan afseende å den omständighet, huruvida han egde eller kunde förtjena något; att denna skatt, sorn nu drabbade den obemedlade arbetaren och millionären lika, samt måste vara ganska betungande för den fattiga familjefadren, icke kunde försvaras med anmärkning om afgiftens obetydlighet, som skulle göra densamma mindre känbar för den betalande, enär ingenting vöre obetydligt för den som ej egde något; att den obemedlade, genom skole-, kurhus- och fattigvårds-afgifter samt beväringsskyldighet och andra natura-prestationer, finge tillräckligt erfara att han lefde i ett samhälle, som kräfde uppoffringar; samt att de fattigare klasserna dessutom finge vidkännas största delen af de millioner, som inflöte för bränvins tillverkning och försäljning, äfvensom i tull för åtskilliga artiklar, hvilka dels alltid varit, dels numera blifvit en nödvändighetsvara för arbetaren, Rå dessa skäl har motionären nu förnyat sin ofvanberörda framställning om ma»talspenningarnes afskaffande, men derjemte, för den händelse att densamma icke skulle i sin helhet bifallas, alternativt föreslagit dels, att mantalspenningar»» skulle erläggas endast af dem sorn hade en behörigen uppskattad årlig behållning af minst 200 R:dr banko, och dels att denna afgift finge direkte öfverlemnas till vederbörande stads- eller socknemenigheter, för att användas till kläder, föda och uppfostran åt fattige barn.
I öfverensstämmelse med de uti detta ämne af Stats-Utskottet vid sednasfe
Riksdag yttrade och af Rikets Ständer gillade åsigter, anser Utskottet de» förutsättning, hvarpå förevarande motion hufvudsakligen är grundad, nemligen mantalspenningarnes umbärlighet såsom en Statsinkomst, desto mindre kunna godkännas, spm, enligt hvad Utskottet under innéyårandé Riksmöte redan fått erfara, Statsverkets tillgångar blifvit för så många och olikartade behof tagna i anspråk, att svårighet torde möta för »»skaffandet af erforderliga medel till bestridande endast af de erkändt vigtigaste utaf dessa Statsutgifter, vid hvilket förhållande jnkonBten af mantalspenningar, beräknad till omkring en half million R:dr, ej utan en ganska känbar uppoffring lärer kunna af Staten efterskänkas.
Men då deremot denna afgift, fastän för Statsverket betydande, af hvar och en utaf de skattskyldjge utgår med endast 12 sk. banko, och i vissa orter till lägre belopp, samt Rikets Ständer dessutom genom särskilda bestämmelser från denna utskyld frikallat de samhällsklasser, som kunna anses mest i behof af en dylik eftergift, torde densamma icke befinnas, i jemförelse med andra skatter, så betungande att dess upphörande bör på denna grund medgifvas; i följd hvaraf, och då Utskottet icke heller kan instämma i motionärens åsigt om olämpligheten af alla personel» utskyld er, Utskottet således får 24 Stats-Ulskottets Utlåtande N:o 33. afstyrka bifall till ifrågavarande motion, i hvad densamma afser mantalspenningarnes upphörande eller användande till kommunala behof.
Beträffande åter motionärens framställning om befrielse från mantalspenningarne för alla dem, som icke egde en årlig behållning af minst 200 R:dr banko, så enär, enligt hvad ofvan är omförmäldt, redan vid sistlorflutna Riksmöte de mest behöfvande samhällsklasserna blifvit från denna afgift befriade, och dessutom stadgandet om en viss behållning för dem, som fortfarande borde erlägga mantalspenningar, enligt Utskottets tanke, skulle vid tillämpningen möta väsentliga svårigheter, finner Utskottet icke heller detta förslag böra af Rikets Ständer bifallas.
Deremot har Utskottet, uppå framställning af samma motionär, funnit sig föranlåtet att fästa Rikets Ständers uppmärksamhet å den skiljaktighet, som förefinnes emellan grunderna för utgörandet af denna afgift, hvilken erlägges af mantalsskrifna personer från fyllda 17 till och med 63 år, och för bevillningen efter första artikeln, som utgår ifrån fyllda 18 och upphör med fyllda 60 år; och då undanrödjandet af denna skiljaktighet skulle, utan att medföra någon betydlig minskning i Statens inkomster, bereda väsendtlig lättnad och större enkelhet vid mantalslängdernas uppgörande samt afgiftens debitering och redovisning, äfvensom det i öfrigt torde böra medgifvas att de fleste personer före 18 och efter 60 års ålder äro mindre arbetsföre, får Utskottet på dessa skäl hemställa, att mantalspenningarne hädanefter må beräknas från fyllda 18 år och i de fall då, enligt hittills gällande stadganden, befrielse derifrån efter 63 års ålder tillgodonjutes, upphöra med fyllda 60 år; och torde, i händelse detta förslag bifalles Rikets Ständers blifvande beslut böra hos Kongl. Maj:t i underdånighet anmälas.
I sammanhang härmed har Utskottet ansett sig böra uppgöra en beräkning af den minskning i Statens inkomst utaf mantalspenningarne, som skulle föranledas dels af Utskottets nu framställda förslag och dels af den nya inyntberäkningens tillämpning vid denna afgifts utgörande, dervid, enligt Kongl. Maj:ts Nådiga Bref den 3 Februari 1855, kungjordt genom Kongl.
Kammar-kollegii och Stats-kontorets kungörelse den 9 Mars samma år, »hvad som understiger eller blott uppgår till ett halft öre uteslutes, och hvad som öfverstiger ett halft, utlores såsom helt öre»; i följd hvaraf således mantalspenningarne, som i allmänhet utgå med 12 sk. b:ko, men på vissa orter med 8, 6 och 4 sk., istället komma att erläggas med 37, 25, 19 och 12 öre riksmynt.
I det förstnämnda hänseendet har Utskottet trott sig kunna antaga, att antalet af de personer, som genom den föreslagna eftergiften af mantalspenningarne vid 17—18 samt 60—63 år, blefve derifrån befriade, i det närmaste komme att motsvara skillnaden emellan antalet af dem som för närvarande erlägga mantals - Stats-Ulskotlels Utlåtande A:o 33. 25 talspenningar och bevillning efter första artikeln, samt således enligt 1854 års Rikshufvudbok kunna beräknas till 76,207 personer; hvadan minskningen uti mantalspenningarnes belopp genom detta antal personers befrielse skulle, med iakttagande af de olika afgiftsbeloppens proportionela fördelning å personernas antal, uppgå till 26,836 R:dr 87 öre; och då härtill lägges den förlust, som beräknats uppkomma genom den förändrade myntberäkningen 7,422 R:dr — — samt summan ~ 34,258 R:dr 87 öre; minskas i samma förhållande, som mantalspenningarnes hela beräknade belopp i medeltal genom åtskilliga afkortnin gar minskats, eller med 5,120 R:dr — — skulle således Statsverkets förlust på det hela utgöra . 29,138 R:dr 87 öre;, hvilket torde böra i rundt tal upptagas till R:dr R:mt 30,000
R:dr — — Stockholm den 19 Februari 1857.
Bes er v a tion af Herr L. V. Henschen: j)I Utskottets plenum föreslogs, att de personer, som, enligt 141:sta § i nu gällande Bevillningsförordning, njuta befrielse från skyddsafgift, eller ock hafva tre minderåriga barn, måtte njuta befrielse från mantalspenningar; men äfven desse alternativer blefvo af Utskottet afslagne, ehuru (särdeles) det förra skulle föranledt förenkling i debitering och räkenskaper.
Åberopande hvad sistlidne Riksdag i denna fråga anförts: a) hos Adeln: af Herr Justitie-Kanslern N. S. von Koch den 23 Mars 1854, (sidd. 417—422 uti 5:te bandet); b) hos Presleslåndet: af Prostarne Berlin och Melander samma dag (sidd. 356, 357, i 3:dje bandet); c) hos Borgareståndet: af mig i bilaga till motionen och nämnda dag (sidd. 323—340 i 2:dra bandet), och d) hos Bondeståndet: af Bengt Gudmundsson och David Andersson från Halland, förre vice Talmannen Nils Pehrsson, Joh. Pehrsson m. fl. från Upsala Län, Anders Pettersson och Petter Mårtensson från Jönköpings Län, Gabriel Andersson och Lars Gustaf Andersson från Elfsborgs Län, Lind från Götheborgs och Bohus Län, Bjerkander från Skaraborgs Län, Hans Pehrsson från Gefleborgs Län, Jöns Pehrsson från Blekinge, Henrik Andersson från Örebro Län, Matts Pehrsson och Sahlström från Stockholms Län, samt Pehr Nilsson, Nils Svensson och Ola Månsson från Skåne m. fl. den 22 Mars 1854 (sidd. 587—602 i 3:dje bandet), får jag, som förmodar att enhvar, vid betraktande deraf, att Utskottet föreslagit upphörande al
Prot. 1S36 $ 18S7 i Sami. i Afd. 11 Haft. 4 26 Stats-UIskottets Utlåtande N-'0 33. skatter för fastighetsegare och brukspatroner, inser rätta halten af hvad Utskottet yttrat om mantalspenningarnes oumbärlighet, alternatift föreslå att Rikets Ständer besluta: a) att alic, som enligt 141 :s te § Bevillningsförordningen njuta befrielse frim personlig skyddsafgift, samt b) de, som hemma hos sig hafva tre minderåriga barn alt försörja, mätte befrias från mantalspenningar.» STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1857.
Stats- Utskollets Utlåtande JYi 34. 1 J\S 34.
Ank. till Exp.*Utsk. d. 19 Febr. 1857, kl. 12 m.
Utlåtande, i fråga om medels anvisande för år 1857 till National-musei-byggnaden. (U. A.) Sedan, uti ett till Kongl. Majit den 30 Augusti förlidet år afgifvet underdånigt memorial, Chefen för National-musei-byggnaden, Öfverste-Löjtnanlen iri. m. J. Kléen, anmält, att den för National-musei-byggnadens uppförande af Rikets Ständer beviljade anslags-summa, 800,000
R:dr banko, i det närmaste åtgått, samt derjemte, med tillkännagifvande, att de utgifter, som ytterligare för detta byggnadsföretag kunde, med afseende å de till en ovanligt hög grad uppjagade prisen å materialier och dagsverken, antagas komma att uppgå till ungefärligen enahanda belopp, eller 750,000 R:dr R:mt, hemställt, att denna summa, som icke under hvilka förhållanden som helst skulle komma att öfverskridas, måtte för Musei-byggnaden anvisas, har Kongl. Majit uti Dess till Rikets Ständer aflåtna Nådiga Proposition, angående statsverkets tillstånd och behof, föreslagit, att af de, enligt byggnads-chefens beräkning, för Musei-byggnadens fullbordande erforderliga medel, en summa af 600,000 Ridr måtte vid innevarande
Riksdag anvisas för att med 150,000 Ridr utgå under hvartdera af åren 1857, 1858, 1859 och 1860.
Stats—Utskottet, som inhemtat, att af den förut beviljade anslags-summan, sista återstoden, 12,000
Ridr, redan i September månad nästlidet år uttagits, och derföre befarar, att, i händelse den nu väckta frågan om ökadt anslag för Nationalmusei-byggnaden i vanlig ordning komme att behandlas eller först företagas till pröfning i sammanhang med öfriga under Riks-Statens 8:de Hufvud-titel förekommande anslagsfrågor, tiden då hunnit så långt framskrida, att arbetet dessförinnan måste för bristande medel afbrytas, har, af sådan anledning och då. detta ärende Bih. till R.
Prol. 18S6 & 1837. 4 Sami. 1 Afd. 12 Haft. Stals-Ulslcoltels Utlåtande Jfå 34. således synts erfordra en mera skyndsam handläggning, trott sig böra afvika från den hittills följda ordningen, och får nu, jemte anmälan härom, särskildt afgifva utlåtande öfver den del af Kongl. Maj:ts Nådiga framställning, som afser anslaget för år 1857.
Till en början får Utskottet i korthet redogöra för byggnads-företagets uppkomst och ändamål samt sättet för de hittills anslagna medlens användande.
Frågan om uppförande af ett National-museum i hufvudstaden uppkom först vid riksdagen 1840—1841, då, i sammanhang med beslutet rörande den för Kongl. Museum beviljade summa, Rikets Ständer, jemte uttalande af den åsigt, att äfven Svenska Nationen, så vidt dess tillgångar medgåfve, borde, lika med den öfriga civiliserade verlden, på ändamålsenligt sätt vårda de konstalster, nationen redan egde, och befrämja dessa samlingars förökande, hvarigenom den inhemska konsten erhöll både föresyn oell uppmuntran, i underdånighet anhöllo, att Kongl. Maj:t måtte framlägga förslag till erhållande af tjenligare lokal för de uti Kongl.
Museum förvarade samlingars och konstalsters lämpliga uppställning och ordnande, på det ett National-museum derefter måtte småningom kunna bildas.
I anledning af denna framställning anbefalldes Ofver-Intendents-Embetet att inkomma med förslag och utlåtande; hvarefter och sedan Kongl. Majit