Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Inom den 31 Januari årligen skall Landtränteriets räkning öfver uppbörden af stämpelpappersmedlen för det nästförflutna året vara till Landskontoret inlemnad, åtföljd af alla till debet- och kredit-posterna hörande verifikationer, vid vite af 25 öre för hvarje öfverskjutande dag; och bör Landskontorets general-räkning för det föregående året jemte Landtränteri- och försäljnings-räkningarne samtidigt med Landtränteriets special-räkning, direkte till Kammar-rätten insändas, vid 25 öres böter för hvarje dag, som derutöfver under en månads tid med nämnda insändande fördröjes: åliggande det vederbörande att å ifrågavarande räkningars angifvande inom nu stadgade tid hålla noga tillsyn samt, i sådant afseende, der så påfordras, särskilda vitén utsätta; hvaremot, då hvad här anbefalles blifvit fullgjordt samt Kongl. Maj:ts och Kronans rätt såmedelst bevakad, Landskontoret och Landträntmästaren ega att hvardera undfå två procent af hvad inom året i Kronans kassa uti stämpelpappersafgift influtit samt Kongl. Majit och Kronan tillkommer.
Försäljningsmännens och Kedogörarnes i hufvudstaden, äfvensom stämpelpapperskassörens redogörelser skola, försäljningsmännens och redogörarnes inom den 31 Januari och stämpelpappers-kassörens inom påföljande Februari månads utgång, vid den påföljd, som för Landtränteriets redogörelse är stadgad, öfverlemnas till Statskontoret, som, efter emottagandet deraf, låter öfver dem upprätta särskild general-räkning, hvilken sedermera, tillika med samma redogörelser, vid förutnämnda tid jemväl bör till Kammar-rätten öfverlemnas. 3:o Förrådet af stämpelpapper skall inventeras de sista dagarne i Juni och December månader, samt instrumenten deröfver åtfölja de halfårsförslag, som enligt nästföregående 2:dra punkt böra till Statskontoret insändas. 4:o Allmänna tillsynen öfver stämpelpappersmedlens indrifvande och redovisande i behörig ordning åligger i Stockholm Statskontoret och i landsorterna Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, hvilka myndigheter i sådant afseende böra, genom vitens föreläggande eller andra lämpliga åtgärders vidtagande, tillhålla försumliga redogörare eller tjenstemän att små skyldigheter fullgöra; egande den, som med Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes beslut i dylika ärenden icke nöjes, att deruti hos Kammar-rätten i vanlig ordning söka ändring.
Sådana mål åter, som angå brist hos redogörare eller försäljningsman å honom anförtrodt stämpelpapper, böra handläggas på sätt och i den ordning, som uti 11 § af Kongl. Instruktionen för Kammar-rätten den 15 Oktober 1831 är för balansmål stadgad. § 14.
Allmän tillsyn å författningens efterlefnad. l:o Fiskaler, Kronoåklagare och Stämpelpappers-ombudsmän skola vaka öfver denna författnings efterlefnad samt öfverträdelser deraf lagligen åtala. 2:o
Dervid ega de att njuta Kongl. Maj:ts nådiga hägn och beskydd till godo samt skyndsam och kraftig handräckning hos Domare och Embetsmän. 3:o Fmnas desse betjente ej härutinnan fullgöra sina pligter, låte JustitieKanslers-Embetet med dem efter lag och omständigheter förfara.
Expedit ions-Vtshot t et* Förslag till Itihets Ständer* vnd.
Skrifvelse, jYVo 71. 27 4:o
Tid att emot
Domare och expeditionshafvande anställa åtal för underlåten eller felaktig stämpelbeläggning i de fall, Kongl. Cirkulär-brefVet af den 11 Februari 1847 omförmäler, skall i hvarje fall beräknas till två år från den dag, då renoveradt protokoll till Hofrätten inkommit. § 15.
Domstol i mål rörande stämpelpapper. l:o Öfverträdelse af denna författning pröfvas och afdömes i den rätt eller det embetsverk, der försnillningen eller förseelsen gjord eller upptäckt är; men eger verket eller embetsmannen ingen domsrätt, förvises målet till Härads- eller Rådstufvurätt.
Maj:ts Befallningshafvande och Konsistorierna äro äfven behörige att döma öfver de förbrytelser, som emot denna författning hos dem förekomma. 2:o Felar den, sorn sjelf domare är, i hvad honom uti sådan egenskap åligger, hörer målet till den Öfverdomstol, under hvilken han lyder. 3:o
Vill någon tilltala stämpelpappers-försäljnmgsmän för begångna fel i och för denna befattning, anmäle sådant tillika hos den myndighet, som försäljningsmannen förordnat. § 16.
Ansvar för öfverträdelse af denna författning. l:o
Vid de tillfällen, då Embetsmän eller enskilda personer ega rätt att till embetsverk, domare eller embetsmän insända förseglade handlingar, som med stämpel böra vara försedda, åligger det insändarne att, på sätt 8 § 2 mom. stadgar, sådant fullgöra vid ansvar af böter, motsvarande 25 procent af det felande eller undanhållna stämpelbeloppet, dock ej under 5 R:dr samt skyldighet att ersätta hvad som brister i stämpel. 2:o Domare, Embets- och Tjenstemän i Kollegier eller andra Verk, Landtmätare, Notarii Publici, liksom hvar och en annan, hvilken vid handlingars emottagande och utfärdande i och för tjenstebefattning antingen underlåter att tillse, det de ingifna handlingarne äro rigtigt med stämpel försedda, eller att de för öfrigt derom gifna föreskrifter äro iakttagna, eller utlemnar sådana handlingar utan stämpel, som med stämpel böra förses, eller dem för ringa stämpel åsätter, eller ock försummar den honom genom denna författning i allmänhet eller isynnerhet uppdragna tillsyn, vare för hvarje gång han, i följd af åtal, blifvit till förbrytelse förvunnen, förfallen till böter, motsvarande 50 procent af det undanhållna stämpelbeloppet, dock ej under 10 R:dr, och ersätte dessutom den Kongl. Maj:t och Kronan tillskyndade förlust. 3:o Allt underslef med stämpelpapper, uppbärande af högre betalning än utsatt är, förfalskning eller annan grof förbrytelse, åtalas vid laga domstol och straffas efter allmän lag. 4:o Agent för utländskt
Försäkringsbolag vare ansvarig för behörig stämpel å försäkringshandling, som af honom utlemnas.
Beträdes han med underlåtenhet i detta hänseende, skall han böta 25 procent af den undansnillade afgiften, dock ej under 50
R:dr, samt ersätta Kongl. Maj:ts och Kronans förlust. 5:o
Den, som utlemnar vexel, hvilken icke blifvit med stämpel behörigen försedd, bote 25 R:dr. 28 Frpedilions-Ulskoltels Förning lill Pikets Ständers und.
Skrifvelse, N:o 72. 6:0
Underlåter vexelgifvare att innan vexel utlemnas makulera dithörande stämpel, bote 5 R:dr. § 17.
Om fördelning af böter och om åklagares rätt till desamma.
Den, som åtalar underslef emot eller öfverträdelse af denna författning, erhåller hälften af det ådömda bötesbeloppet; hvarförutan honom alltid tillkommer hälften af den undansnillade eller för ringa erlagda stämpelafgiften.
Återstoden af denna afgift, äfvensom af böterna, tillfaller Kongl. Maj:t och Kronan.
Denna författning skall lända till efterrättelse från nästkommande års början till slutet af det år, under hvars lopp ny stämpelpappers-bevdlning varder af Riksdagen fastställd.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 9 Juni 1866.
Preste-Siåndet den 9 — — Borgare-Ståndet den ] 1 — Bonde-Ståndet den 12 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om indragning af de s. k. prebende-pa stor atén.
(Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 12 samt Mern.
Niis 46, 66 och 91.) S. A. K.
Redan vid 1853—1854 års riksdag framställdes hos Rikets Ständer förslag, att de prestmän vid läroverk eller annorstädes, hvilka efter gällande författningar Expedition $-Ul skot tets Forning lill Rikets Ständers tind.
Skrifvelse, N:o 72.
29 vore berättigade att erhålla prebenden, måtte i stället af Staten få sig anslagen en viss årlig tillökning i lönerna, motsvarande prebendets afkastning under en viss tid, och prebendena förses med egna själasörjare.
Detta förslag vann endast i så måtto Rikets Ständers bifall, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit den 18 Oktober 1854 anhöllo, att Kongl.
Majit täcktes utreda, om och hvilka prebende-pastorater lämpligen kunde, utan mehn för kyrkan och det kyrkliga undervisningsväsendet, från deras egenskap af prebende fritagas, utan äfven det ersättningsbelopp, som för åvägabringande deraf kunde erfordras, samt derefter för Rikets Ständer framlägga den nådiga Proposition i ämnet, som Kongl. Majit kunde finna för ändamålet lämplig.
Till stöd för denna undåniga begäran åberopades »de olägenheter, som föranledas deraf, att de prestman, hvilka innehafva prebenden, icke sjelfva kunna besörja själavården inom församlingarne; hvadan det vore angeläget och önskvärdt, om i allmänhet prebenden kunde tillfalla sådane prestman, som vore i tillfälle att sjelfve utöfva vården hvar om sin församling.»
Men Rikets Ständer uttalade härvid den mening, att, under dåvarande förhållanden och med gällande institutioner, vissa undantag borde ega rum, såsom att biskopar, theologie professorer och theologie lektorer tillika förblefve pastorer, på det de måtte »ega tillfälle att såsom prester verka och för att icke vara skiljde ifrån det kyrkliga lif, sorn tillhör deras befattningar.» Ofver denna Rikets Ständers underdåniga skrifvelse behagade Kongl. Majit infordra utlåtanden såväl från samtliga Konsistorierna i riket, som från Kanslersembetet för universiteten samt Kammar-kollegium; men ärendet hann icke att bereredas till vidare föredragning inför Kongl. Majit, innan nästpåföljande riksdag, år 1856, inträffade.
Detta beslut blef af Kongl.
Majit, på sätt af Dess nådiga Cirkulär till
Domkapitlen i riket och Direktionen för Stockholms stads undervisningsverk den 20
Mars sistberörda år inhemtas, i nåder bifallet; och, till följd häraf, lärer redan ett och annat prebendepastorat, efter innehafvarens afgång, blifvit indraget från läroverksstaten och i vanlig ordning med pastor försedt. id innevarande riksdag har hös Rikets Ständer framställning blifvit gjord om samtliga prebendepastoratens indragning; till stöd för hvilket förslag blifvit anfördt, hurusom hela institutionen af prebenden alltför tydligt hvilade på den grundsats, att pastoraten med thy åtföljande inkomster vore till för att betala eller belöna åtskilliga arter af verksamhet eller förtjenst, hvartill man sålunda på ett beqvämt sätt egde medel, och denna institution utgjorde såsom sådan den mest åskådliga motsats till det enda rigtiga förhållande att församlingen endast såvida borde vara skyldig att aflöna en pastor, som hon i honom egde en verklig och åt församlingens vård helt och hållet sig egnande själasörjare.
Redan häraf borde, såsom helt naturlig följd, kunna inses, att prebendepastoraten utgjorde en bland de statskyrkliga institutioner, som blott alltför lätt kunde leda till likgiltighet eller motvilja mot sjelfva statskyrkan såsom sådan.
Rådfrågade man åter erfarenheten, så behöfde man ej söka, för att i medlemmarnes af prebendeförsamlingar åsigter och önskningar i afseende på deras ställning finna bekräftelsen på det anförda; och man hade hört, att Domkapitlen bland motiverna för öfverflyttning af 30 Fxprditinns-Htskoftets Forsing till Hikets Ständers und.
Skrifvelse, N:o 72. prebendenatur från ett till annat pastorat offentligen andraga äfven det, att det pastorat, som förut länge varit prebende, numera behöfde en kraftigare och noggrannare själavård.
Väl förefunnes, utom ekonomiska skäl, den ej ovigtiga betänklighet mot upphäfvandet af prebendepastoraten för theologiska lärare och Domkapitels ledamöter, att desse, så länge de tillika vore prebende-innehafvare, dymedelst, såsom tillika praktiskt verksamma prester, finge förblifva i omedelbar vexelverkan med församlingen och derigenom icke allenast blefve i tillfälle att förvärfva presterlig erfarenhet och på samma erfarenhetsväg lära känna församlingens behof, utan ock sålunda vore i mindre fara att råka i sådana theoretiska förirringar, hvarpå exempel ej saknades hos andra länders blott theoretiska theologer.
Men huru stor betydelse denna anmärkning än finge erkännas hafva, syntes den likväl icke kunna eller böra uppväga afseendet på hvad som utgjorde församlingarnes billiga anspråk och oafvisliga behof, likasom det ej alldeles torde saknas utvägar att förekomma de befarade olägenheterna af prebendepastoratens upphörande, i hvilket hänseende exempelvis blifvit föreslagen föreskrift om skyldighet för den theoretiske theologen till viss presterlig tjenstgöring ej mindre såsom vilkor för befordran, än äfven fortfarande efter vunnen sådan.
Rikets Ständer hafva icke kunnat annat än instämma i den sålunda uttalade mening.
Sedan ofvanomförmälda, redan beslutade indragning af läroverks-prebendena egt rum, och jemväl den reglering enligt Kongl. Brefvet den 26 Februari 1864 vidtagits, att der, vid skeende undersökning af beloppet af biskoparnes löner, en sådan lön finnes öfverstiga ett visst faststäldt belopp med så stort värde, som svarar emot afkastningen af ett eller flera med tjensten förenade prebendepastorat, lönereglerings-nämnden eger föreslå frånskiljande af ett eller flera af dessa pastorat, med iakttagande deraf, att alltid ett prebendepastorat vid hvart biskopsembete bibehålies, utgöras de återstående prebendena af sådana, som äro anslagna åt biskopar, domprostar, theologie professorer och adjunkter vid universiteten samt en del theologie lektorer vid elementarläroverken.
Likasom hufvudändamålet med dessa prebendens inrättande ursprungligen utan tvifvel varit att såmedelst bereda de nämnda embetsmännen och lärarne löneinkomster — hvilket torde temligen tydligt framgå bland annat deraf, att vid vaigt af för ändamålet tjenliga pastorat afseende icke alltid fästats å deras belägenhet och deraf beroende möjlighet förprebendarien att sjelf sköta dem —, så är det dock af erfarenheten bekräftadt, att prebendenas innehafvare oftast icke sjelfva bestrida pastoralvården inom desamma.
Vid sådant förhållande förfaller hela betydelsen af det inkast, som vanligen gjorts emot prebendenas upphörande, att nemligen såväl biskoparne, som ofvannämnde lärare i theologi böra hafva ett fält för presterlig verksamhet.
Såvidt behofvet häraf kan tillfredsställas dermed, att tillfälle till predikande och annan dylik tjenstgöring icke saknas, bör sådant kunna beredas på annat sätt; hvaremot den djupare ändliga erfarenhet, som endast vinnes genom den dagliga själavården i den personliga beröringen med församlingsmedlemmarne, icke kan förvärfvas af den, som, ofta på icke ringa afstånd från församlingen, mäste egna sin mesta tid åt ett annat embete, hvilket endast tillåter honom flyktiga, mer och mindre regelbundna besök inom den församling, hvars själasörjare han till namnet är.
Det ligger i sakens natur, att två så vigtiga embeten, som biskopens, eller den theologiske lärarens vid ett lärdomsinstitut, och kyrkoherdens, icke väl kunna hos en person förenas, utan att det ena varder en bisak.
Beggedera kräfva i vår tid sin man, oell om det än för en biskop eller theologie professor må anses nyttigt att ega tillfälle att såsom prest verka och lefva det kyrkliga lif, för hvars vidmagthållande Expcditions-Utskottcls Förslag lill Rikets Ständers und.
Skrifvelse, N:o 13. 31 och utbredande de äro satta att verka, så måste det deremot vara i högsta grad olämpligt att till själasörjarens ansvar och mångfaldiga åligganden lägga de skyldigheter, som åtfölja förenämnda embeten.
Ett billigt afseende på prebendeföinsamlingens rätt bjuder derjemte att låta henne komma i åtnjutande af den fördel, andra församlingar ega, att nemligen hafva sm själasörjare bosatt midt ibland sig och icke nödgas i hvarje angelägenhet söka honom ofta en eller annan mil utom församlingens område.
I betraktande af nu anförda omständigheter hafva Rikets Ständer funnit sig böra hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, det Eders Kongl.
Maj:t täcktes taga i öfvervägande, om icke prebendepastoraten kunde, i den mån mnehafvarne afgå, indragas, samt att Eders Kongl. Maj:t i sådant fall ville till nästkommande Riksdag aflåta nådig Proposition i ämnet, jemte förslag till ersättning åt vederbörande för de löneinkomster, som för närvarande från dessa pastorat utgå.
Uppläst fich godkändt hos Ridd. och Adelil den 9 Juni Preste-Ståndet den 9 — — Borgare-Ståndet den 11 — Bonde-Ståndet den 12 — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, avgående ömsesidig frihet för undersåter inom Sverige och Norge att vistas och bosätta sig inom ena eller andra riket, äfvensom att derstädes idka handel och vissa andra yrken.
(Ekonomi-Utsk:s Betänkande N:o 36, samt Mern.
N:is 64, 78 och 92.) S. A. K.
Med anledning af särskilda hos Rikets Ständer vid innevarande riksdag väckta förslag angående ömsesidig rättighet för Sveriges och Norges innevånare att hvar inom andra riket idka handel, handtverk och andra yrken, hafva Rikets Stän - 32 Expeditions-U Iskollets förslag lill Rikeis Ständers tind.
Skrifvelse, N:o 13. der funnit sig föranlåtna att hos Eders Kongl. Maj:t göra följande underdåniga framställningar.
Den lyckliga uppfattning af gemensamheten i begge rikenas intressen, som sednaste tid bragt till mognad, gör det öfverflödigt att här utveckla, huruledes hvarje hinder, som qvarstår för det ömsesidiga närmandet emellan folken inom de förenade rikena, motverkande den naturliga och sunda utvecklingen af sjelfva föreningen, är för hvartdera rikets egen förkofran lika menligt, och att de begge folken aldra bäst genom lefvande umgänge med hvarandra befrämja en sådan förkofran, i det att derigenom uppkallas den täflan och vexelverkan, som ovilkorligen har till följd, att hvad det ena landet har framför det andra öfverlägsen sträfvar det sednare att tillegna sig — en sträfvan, som aldrig i samma mån frammanas utaf föredömen, skådade mera på afstånd.
Sedan utländsk mans eller qvinnas rätt att här i riket idka handels- eller fabriksrörelse, handtverk eller annan handtering blifvit genom Kongl. Förordningen angående utvidgad näringsfrihet af den 18 Juni 1864 bestämd, innehåller nämnda författning i § 31: »Om och i hvad mån Norsk man eller qvinna må tillerkännas vidsträcktare rätt än nu sagdt är, varder särskildt stadgadt.»
Men om än således denna punkt innefattar löfte om en särskild lag beträffande Norrmäns näringsfrihet i Sverige, och om än tidpunkten för utfärdandet af en sådan må bero af ifrågasatta eller beslutade åtgärder till vinnande af reciprocitet, så gifva dock ordalagen i omförmälda § förhoppning allenast om »vidsträcktare» rätt för Norrmän, än för utländingar i allmänhet; och då Rikets Ständer ansett det numera icke längre böra ifrågasättas, att icke Norrmän böra få åtnjuta lika näringsfrihet härstädes som landets egna innebyggare, likasom Svenskar en motsvarande förmån i Norge, hafva Rikets
Ständer funnit sig icke böra i förväntan på det särskilda stadgande angående Norrmäns rätt i omförmälda hänseende, hvilket är att emotse, uppskjuta att i den nu väckta frågan yttra sig till förmån för brödrafolket, och detta desto heldre som, efter hvad Rikets Ständer erfarit, förslag i enahanda syfte är vordet understäldt Norges nu församlade Storthings pröfning.
Rikets Ständer hafva sökt göra sig reda för, hvilka inkast skulle kunna göras mot en ömsesidig tillåtelse för de begge rikenas undersåter att, utan i förväg / uppställda hinder, idka borgerlig näring i hvilket af de begge länderna som helst, men hafva icke kunnat finna någon giltig anmärkning emot en sådan anordning, sedan näringsfrihetens grundsats blifvit i begge länderna erkänd, och då de begge, med så stor likhet i sociala förhållanden, religion, språk, seder, naturliga näringstillfällen och industriel utveckling, tillika hafva under en redan mångårig politisk förening gemensam
Konung och häruti ett medel till ernående af öfverensstämmelse i lagstiftning och institutioner, som förete olikhet, der sådan med fördel för begge kunde försvinna.
På grund häraf hafva Rikets Ständer funnit sig böra hos Eders Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Eders Kongl.
Majit täcktes vidtaga sådana åtgärder, att, jemte det Svensk man tillåtes att vistas och bosätta sig i Norge, och Norsk man i Sverige, enahanda ömsesidiga frihet tillerkännes de begge rikenas undersåter i afseende på rättigheten att i det ena eller andra riket idka handel och annat näringsyrke.
Hvad särskildt angår behörigheten att föra fartyg, derom Kongl. Förordningen den 1 Mars 1841 innehåller, att Svenskt fartyg ej må »med sjömansrulla förses, derest icke befälhafvaren och styrmannen derå äro Svenske undersåtar», och Kongl.
Maj 1842 stadgar, hvilka kunskapsprof böra vara aflagda Expt d ilians- !J t skol tels Förslug till Rikets Ständers und.
Skrifvelse, N:o 73. 33 aflagda för att kunna vinna behörighet till den ena eller andra befattningen; så, enär numera Sverige och Norge på främmande platser hafva gemensamma konsuler och inför hvarje utländsk magt betraktas såsom ett politiskt helt, samt följaktligen icke några förvecklingar kunna befaras deraf, att Svenskt fartyg föres af Norsk man eller tvärtom, och då den säkraste borgen, att endast fullt skicklige befälhafvare få sig anförtrodda dylika befattningar, ligger deri, att vederbörande rederi, som saken hufvudsakligen galler, i allt fall eger beslutanderätt i berörda hänseende, få Rikets Ständer hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Eders Kongl.
Maj:t täcktes tillse, huruvida icke de i Sverige och Norge, i fråga om behörighet att såsom skeppare eller styrman föra befäl å fartyg, gällande författningar kunna bringas i öfverensstämmelse med hvarandra, och derefter vidtaga sådan åtgärd, att rättighet för det ena landets skeppare och styrmän till dylik anställning å fartyg, som tillhöra rederi i det andra landet, ömsesidigt varder i författningarne medgifven.
I närmaste samband med yrkandet å likställighet i näringsrättiglieter står frågan om ömsesidig giltighet af de för yrkesutöfning erforderliga kunskapsprof.
Likheten i samhällsutveckling och allmän bildning har medfört väsendtligen lika fordringar inom de förenade rikena i afseende på speciel yrkesbildning.
Allmänt torde medgifvas, att läkarebildningen inom de båda rikena befinner sig på den ståndpunkt, att inga grundade betänkligheter kunna andragas mot Norska läkares rätt att praktisera och tvärtom.
Den kännedom om Svenska rättsförhållanden, som fordras af Svensk läkare, men som ej kan förutsättas hos den, hvilken studerat och aflagt kunskapsprof i brödrariket, är till omfånget ringa och lätt förvärfvad; derest så funnes nödigt vore genom föreskrift om särskildt förhör inför Svensk myndighet all behöflig garanti i det afseendet vunnen.
Det sist anförda gäller äfven om tilläfventyrs behöfligt supplementarförhör till de för farmaceuter stadgade prof å de insigter, som apothekare-yrkets utöfning förutsätter.
Med afseende härå, och då för öfrigt likställighet i kunskapsprofven torde finnas lika lämplig, hvad yrkesutöfning än må vara i fråga, få Rikets Ständer hos Eders Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Eders Kongl. Maj:t täcktes vidtaga sådan åtgärd, att den kompetens, som till utöfning af vissa yrken, såsom läkarens, veterinärläkarens, apothekarens, tandläkarens, fältskärsmästarens och barnmorskans, der yrkesexamen är i lag föreskrifven, blifvit vunnen i Norge, äfven må tillgodonjutas i Sverige, såvida samma rätt äfven i Norge tillerkännes Svensk undersåte, samt såvida i de särskilda rikena kunskapsprofven äro och fortfara att vara hufvudsakligen lika.
Prot. 1865 & 1866. 10 Sami. 1 Afd. 8 Haft.
I 34 Eocp editions-Ut skot tets Förslag till Rikets Ständers undt.
Skrifvelse, N:o 74.
Uppläst och godkämlt hos Ridd. och Adeln den 9 Juni lS6fi.
Preste-Ståndet den 9 — — Borgare-Ståndet dea 11 — — Bonde-Ståndet den 12 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i fråga om utvidgande af qvinnans medborgerliga rättigheter.
(Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 39 samt Mern.
N:ris 75, 84 och 93.) S. A. K.
Sedan uti underdånig skrifvelse af den 14 Mars 1863 Rikets sednast församlade Ständer, med anmälan, att Rikets Ständer ansågo tidpunkten vara inne att utvidga qvinnans rätt till anställning i det allmännas tjenst och att Rikets Ständer hade sig bekant, det qvinnor i andra länder med fördel användas vid telegrafanstalter, postexpeditioner med flera dylika inrättningar, hos Eders Kongl. Maj:t anhållit, det Eders Kongl. Majit täcktes vidtaga åtgärder, hvarigenom tillfälle bereddes qvinna att erhålla anställning i sådan tjenstebefattning, som kunde för henne vara passande, och till hvars skötande hon visade sig ega erforderliga kunskaper och skicklighet; så har, enligt hvad Rikets Ständer inhemtat, Eders Kongl.