Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att som mitt lands befrierska i häfden Odödligheten vinna, icke fruktan Att bryta eden, icke straffens fasor, Dem Minos, den förfärlige, på mig
Utkräfva skulle, kunde spänna senan Uti min hand.
Jag var för svag, och derför Är slut med Hellas; men Philippos lefver.
Må Gudarne tillgifva dig, mitt barn.
Din svaghet.
Ack, blott mitt var felet.
Tog jag ej sjelf fast gammal, på min lott
83 ---- Det värf, som var för stort för dig, min dotter?
O, trefaldt ve mig, arme, som ej fick De minas öde dela, som på ängen Derute sina hviloställen fått!
De hvila efter lifvets strider, se'n De druckit glömska utur Lethes våg.
O, jag förbannar denna stund, då jag
Mitt enda barn uti förderfvet bragte.
Ack, fader, ej är skulden din.
Du följde
Ju Gudens maning blott.
Jag dåre, Som icke fattade hans mening!
Allt, Allt är förbi; ej båtar mer att klaga.
Hermione, vi måste nu begagna
Ett lägligt ögonblick till flykt, på det Jag söka må en fläck utaf den mark
Som mina fäder brutit, att jag der Må hvila mina trötta lemmar och Begråta der mitt arma, arma Hellas, Tills döden torkar bort den sista tåren.
Men fort, mitt barn!
Snart hit man samlas; då Min undergång är viss.
Ty vet, jag flytt Från mina väktare, och nu de rasa Af harm, jag gissar.
Fort då härifrån!
Ja, låt oss skynda...!
(Afs.)
Men hvad omotståndlig
Förtrollning binder mig vid denna plats?
Samvetet ropar: »gå!» men hjertat ropar: »Blif qvar!»
Jag hatar denna plats, och dock Den är ju mig så kär!
84 ---- KRITON.
Hvad fattas dig, Mitt barn?
Du yrar?
Ej är tid att dröja.
Nej, vänta blott ett ögonblick, jag ber.
(Går mot dörren med Kriton, men springer hastigt tillbaka och blir ståNej! Nej!
Jag stannar här!
Ja, döda mig, min far, och jag vill tack På mina knän dig gifva, om blott här, Inunder detta tak, jag sluta får Mitt lif.
Jag kan ju ej ändå fly undan Mitt straff.
Stöt dolken i mitt svaga bröst Och jaga anden ut ur hennes hydda -- Då vill jag med mitt sista andedrag -- Mitt hjertas hemlighet dig yppa, som Jag blott åt natten och åt Artemis, Den kyska, anförtrott.
Så hör: jag älskar Philippos!
KRITON. ende midt i salen.)
O, I stränge, grymme Gudar!
Hvi skullen
I så mycken sorg och smälek Uppå mitt gamla hufvud hopa?
Barn, Det var då uti kärleksyra, som Du dig förleda lät till detta brott Emot den helga eden?
Nyss du var Beklagansvärd blott, medan du ännu Stod ren inför mig; nu är du blott värd Förakt, då du ditt land uppoffrat har För att en brottslig kärleks åtrå följa.
Att du, en mö utaf Athenai, vill Din skönhet ge till plundring åt barbaren, Som gjort din gamle far och dina landsmän Till slafvar!
Du, den stolta, rika flickan,
85 ---- Vill nu hans segerfest försköna med Din fägring och din röst med deras blanda Som här vårt Hellas' graföl fira!
Ve öfver dig, som har ditt land förrådt!
Må flöjters och cymbalers ljud uti Ditt öra då förvandlas till de dinas.
Förtviflansfulla dödsskri, och när du Till segrarns skål pokalen höjer, måtte Då ångrens grymma qval ditt vin förgifta...
Hvad säger jag?
Du är mitt barn, och fast du väl förtjent
Din hårda lott, skall man dock aldrig säga, Att jag min dotter lät i smälek dväljas.
Nej, nej, min ära måste räddas, äfven
Om eget blod det skulle kosta.
(Kriton går till andra sidan af salen, der vapen äro upphängda såsom väggprydnader.
Han ämnar nedtaga ett svärd, då vakter inkomma och gripa honom.)
Hvem söken I?
VAKTEN.
En attisk fånge, som Helt nyss från oss har rymt och nämnes Kriton, Men som vi nu ha lyckligtvis fått åter.
Af nåd -- blott vänten till Philippos kommer!
Om Gudar vilja det, vi råkas åter.
(Kriton och vakten gå.) HERMIONE.
Må Phoibos släcka ut sitt ljus, att ej Det på min skam må lysa.
Fasan bleker
Den rodnad blygseln på min kind vill tända.
86 ---- Bort härifrån till mörka, djupa skogen, Att jag min skam må dölja i dess natt!
(Hon springer mot dörren; den är stängd.
Hon kastar sig på en stol.
Dörren öppnas, och Olympia, åtföljd af en slafvinna, inträder.) OLYMPIA.
Det måtte vara hon, som der sitt anlet Betäcker.
Säkert blyges hon att skåda
Sin herrskarinnas skönhet.
Mig det lyster
Att henne få betrakta.
Upp, slafvinna!
HERMIONE (uppspringer).
Hvem är du, att med sådant tilltal du Bemöta vågar dottern utaf Kriton, Athenais vidtberömde Aresprest?
Hvi skratten I?
Hvi skåden
I på mig, Som man ett vilddjur, nyss ur skogen taget, Betrakta plägar?
Med hvem du talar.
Du ej tyckes veta HERMIONE.
En barbarisk qvinna, Jag gissar?
om ej dina later och Ditt råa tungomål ha ljugit.
Fräcka!
När dig blir kunnigt hvem jag är, skall du I stoftet tigga om förlåtelse
För slika ord af Hellas' drottning -- så Jag nämns.
Än har Hellas ej
Åt någon drott skänkt diademet; derför
Da stulit detta namn att öfverskyla Din ringhet med.
87 ---- OLYMPIA.
Du usla mask!
Du myra!
Så öfvermodigt skicka dig mot mig, Philippos' maka!
Du föraktligaste Bland dödliga, som ville stjäla bort
Från mig min makes kärlek, vet, jag blott Behöfver ge en vink -- och du ej mer Skall skåda dagens ljus.
Jag kommit hit
Att få betrakta detta underdjur, Som vågat tränga sig emellan mig
Och honom som min make är.
Ett äfventyr i Humlegården under Carl Israel Hallmans tid
ETT ÄFVENTYR I HUMLEGÅRDEN UNDER
CARL ISRAEL HALLMANS TID. _______ Svenskt Original af
Förf. till "
På Gröna Lund. "
_______ (Directeur Oscar Andersson ensamt förbehållet att uppföra pjesen.)
HÖRBERGSKA BOKTRYCKERIET, 1859.
PERSONER: BARON BILDSTEIN. FRIHERRINNAN, hans hustru . BARON ALEXANDER, deras son .
LÖJTNANTEN BARON VON
SCHÖNLEBEN.
OLOF KEXÉL, e. o .
Cancellist i Commerce-Collegium.
CARL ISRAEL HALLMAN, Tjensteman i Bergs-Collegium . ELISA BLAD, Actris vid Humlegårds-Theatern . BETSY, Friherrinnans kammarjungfru .
RUMMEL, Kapten på skeppet Fortuna .
Tvenne Polisbetjenter.
En Executionsbetjent. _______ (Scenen:
Humlegården.) _______
6 (Theatern föreställer en af sido-alléerna i Kongl.
Humlegården.)
KEXÉL (med ett knyte under armen, det han lägger på en bänk, ser sig försigtigt omkring).
Ah, Gud ske lof!
Ändtligen är jag här i Humlegården!
Jag är således fri!
Jag slipper att med oro lyssna till de skramlande bommarna i Högvakten.
Frihet! det var ju för din skuld man ville fängsla mig, beskydda och bevara din förfäktare!
Se der, jag tycker mig varsna månans ljusa strimma...
Dölj dina strålar djupt i molnens slöja, Du fagra Luna, älskandes gudinna; Om de dig bedja att i klarhet brinna,
Jag beder dig att än bland molnen dröja.
Först efter midnatt får ditt klot du höja, Först då du får i blåa ethern finna Din ljusa väg ... nu jag dig ber försvinna, Ty nu du blott min dolda stig skall röja.
Göm dig nu blyg, som älskarinnans blickar
Sig sänka för den djerfves heta låga
I qvällens stunder, vid din silfverstrimma.
För ingen säg den bön, som jag dig skickar, Och svara du åt ingen på hans fråga:
Hvarthän jag går uti den sena timma.
6 Hast du mir gesehn, har jag icke smidit ihop en charmant sonnett och det till dig min älskade Luna; jag tycker om dig af vissa sympathier ... likasom du ömsar jag qvarter fyra gånger i månaden; likasom du är jag bäst då jag är full, och likasom du skymmes jag ibland af en liten florshufva...
Du har den oturen, skall jag säga dig, att skina öfver en konstig verld, som dock har sina ljusa sidor, sina oändligt ljusa sidor, då man notabene har penningar, klingande mynt, fulla pokaler, lefnadsglada vänner att tömma dem med, rosenröda kinder, blixtrande ögon och svällande purpurläppar, som kredensa den gyldne drufsaften ... men då pengarne äro slut och krediten slut, då stå glasen tomma, vännerna skratta icke mer, de blixtrande ögonen skimra icke...
Fattigdom, du jordens plågoris, du bleka, hånskrattande gestalt, som följer trognare än någon älskarinna, du är dock mägtig att utarma skaldens blomstrande verld, ... du sätter pennan i hans hand och säger: skrif! skrif bröd åt dig! du hänger dig blytung vid pegasens vingar och säger:
Flyg, flyg öfver molnen! ...
Och sedan undrar den der kalla verlden öfver att Apollosonen ställer sig under Bacchi lagar...
Nej, fader Apollo, du gaf oss en lyra och ett hjerta, men den drufbekransade Bacchus, han räcker oss den skummande bägaren och säger: drick och glöm!
Han svänger sin Tyrsus öfver våra hufvuden och man börjar skratta åt hela verlden, skrattar i kapp med de grinande satyrerne åt sina egna snilleverk, åt den bristande krediten, åt sina aktionerande frihetsförsök och åt sina många björnar, som får gå der långnästa.
Jag flera björnar har än himlahvalfvet stjernor, Än Södertelje svin och Storsultanen tärnor, Än Hüner droppar har i sina våta krus,
Allt sådant likaväl mig aldrig så förskräcker, Att då en Bacchi bror sin flaska åt mig räcker,
7 Jag henne tar emot och dricker som jag kan
Och ger hvarenda björn åt Belzbub och Fan!
... de måtte väl inte smyga här mellan Humlegårdens åldriga lindar...
Mitt lif står på spel ... åtminstone min frihet, hvilket vill säga mera än lifvet ... jag hade så när förgätit denna obehagliga omständighet i förtjusningen öfver att andas den fria luften...
Tyst ... jag hör fotsteg mot den fugtiga marken ...
Jag säger henne, fru Luna, göm sina strålande blickar...
Huru skall jag träffa vännen Hallman; till rotundan vågar jag mig inte, och ännu mindre fram till hans theater ... jag döljer mig här bakom träden...
Man skall försigtigtvis se efter hvad sällskap man kan träffa på.
(går åt sidan.)
LÖJTNANTEN von SCHÖNLEBEN (med förstördt utseende ock kläderna i oordning).
Huru kom jag hit...
Jag vet det knappast... förfölja de mig icke?
Nej, det var blott vinden i trädkronorna...
Jag måtte befinna mig i Humlegården ...
Riktigt!...
Mina öron plågas ännu utaf klangen af det satans guldet, mina ögon lida ännu af vaxljusskimret ...
De bleka, giriga anletena, der passionens strider förvrida dragen; allas blickar på det gröna bordet ... der var dödstystnad, utom dukaternas rullande och det dofva tärningsslaget ... och markörens: "Gagné!" ... "Perdu!"
... och när jag satte in sista gången ... då hela min välfärd berodde på detta slag och jag hörde hans "Perdu!"
... allting gick omkring ... jag flydde och de satte efter mig .... och så kom jag hit ...
Mina penningar äro borta, (ser på sin toilette och de hängande manchetterna) mitt ur, mina ringar, mina juvelsknappar, min heder ... ty spelskuld är hedersskuld ...
Man skall lätt ertappa mig i denna klädsel ... och hvarifrån skall jag få en annan?...
Tredje Scenen. von SCHÖNLEBEN.
KEXÉL VON
.se der ett knyte!
Måhända något klädesplagg?...
KEXÉL. (hållande sig försigtigt vid sidan; afsides) Mitt dyrbara knyte, det blir då inte af ... (hostar.)
VON SCHÖNLEBEN.
(rädd, slår med handen mot sidan.)
Min värja?
Det var sant ... den också ... (ropar) Qui vive?
KEXÉL.
God vän!
VON
SCHÖNLEBEN. KEXÉL.
Har jag någon sådan här?
(framkommer)
Om förlåtelse, det der är mina tillhörigheter, min snart sagt enda jordiska egendom.
(vändande sig bort)
Jag ber så mycket om föråltelse.
KEXÉL. (för sig.)
Han ser inte ut som någon björn eller någon ledamot af Borg-Rätten; man katten tro Themis jensteandar; de kunna nog ha andra skinn, än scharakanskapporna.
(högt) Min Herre! von SCHÖNLEBEN. (vändande sig bort)
Ja min Herre!
9 KEXÉL.
Han vill inte visa fygsiognomien. (högt) Ni ser efter om månen skall gå upp, tror jag.
(afsides)
Jag måste veta, om han är någon farlig person. (högt)
Ja, vi ha bara en måne att titta efter vi ... tacka vill jag planeten Jupiter, han har fyra stycken; det kan något vara; det är ju gentilt, elegant, briljant, charmant ... á la rose ... eller hur, min herre?...
Jag ser inte efter månen.
Inte det!
Min herre,...
ni tyckes undfly mig?
SCHÖNLEBEN. (för sig)
Det tyckes mig som vore ni rädd för mig; men dertill har ni intet skäl; jag är sjelf en stackars förföljd poet, som tagit min tillflykt hit i Humlegården, och fruktar hvarje ögonblick att bli igenkänd och återförd i mitt fängelse.
Ni är förföljd?
Ni fruktar att bli igenkänd!
Hvilket märkvärdigt men lyckligt sammanträffande; om vi derföre byta kläder, så kunna vi kanske lättare undkomma våra förföljare ...
Rocken, min herre!...
Om ni visste hur klokt ni gör i att begagna singularis bestämda former ... ni skall få rocken ... jag har blott en rock och en Gud, men många gudinnor!...
Manchetterna äro, som ni ser, mycket fina och propra, ty elegant skall man vara till sista stunden ...
Var god och se inte på ma chemise; den är kanske inte så superfin; men det syns inte.
10 VON
Jag tackar er, min okände vän.
Inte mycket att tacka för ... det är jag tvärtom som vinner på bytet.
Tycker inte herrn att vi kunde berätta hvarann våra olycksöden så länge ... notabene, om ni vill hålla mig sällskap längre?
Jag kan inte aflägsna mig långt från den här platsen, ty jag har här satt ut möte med en vän.
Och jag har här ett rendez-vous med en ung skön qvinna.
En älskarinna?
Jag vet inte om det var tanken på henne eller fasan för att blifva fasttagen, som ledde mina steg hit till den gamla Humlegården.
Ni var således förföljd?...
Olycksaliga sympathie!
Hvarföre, om man får vara så indiskret?
Jag har spelat bort allt hvad jag hade ... och dessutom en stor summa på mitt hedersord, som jag ej kan honorera ...
Jag är officer ... adelsman ...
Resa; naturligtvis, så vida ni inte är road af att stanna qvar i Bysättningshäktet.
Jag kan beskrifva, con amore, denna creditens ohyggliga hämde-arrest, der Ängslan på ena sidan sitter i svart robe -- och sjunger fångvisor, och Bedröfvelsen på den andra i en utsliten nattrock och förklarar Utsökningsbalken....
Hvad menar ni der kan gifvas för nöjen?
Nerrökta
11 murar, rostiga galler, dånet af reglar och lås, åsynen af svarta peruker och långa messingsvärjor...
Nej, herr officer, res ni, jag gör så jag!
Ni? men är också er resa en flykt?
Jag har stora skulder, jag, ska' ni veta, ty jag är poet, och det är minsann inga mer än Apothekarna som lefva på "ingifvelser"... men inte rymmer jag för skuld, utan derföre att min penna har gjort några streck och skenat af i kapp med de der bångstyriga tankarne, som äro frisinnade krabater, och innan jag visste ordet af, så hade jag blifvit dömd och fälld för några välmenta "Upplysningar för Svenska folket."
"Upplysningar för Svenska folket?"
Ja, den skriften är actionerad!
Och jag kommer från Högvakten direkte ... mina vänner hade mutat den hederlige fångvaktaren; men i morgon är min flykt bekant, och derföre måste jag i natt lemna Stockholm.
Ni är då troligen -- -- -- Stiftaren af den ryktbara orden Par Bricole?...
Jo, det är jag ... se mig der och ni skall få ett annat begrepp om Olof Kexél.
Jag är friherre Reinhold von Schönleben, Löjtnant vid dragonerna...
Under andra omständigheter skulle er bekantskap varit mig bra angenäm; nu ... intages jag af bäfvan ... jag måste träffa den jag väntar här ... och sedan Gud vet hvart det bär ... i mor-
12 gon skall trumman gå efter en flykting och mitt namn vara utstryket från den aktade officerscorps jag tillhört, och, min herre, jag skall lemna mycket, som är mig kärt och dyrbart.
Jag skall så jag med.
Men inte ska' vi sörja...
Hvad som är skedt, kan inte ändras.
Följ nu med mig herr Baron; det blir väl någon råd.
Ser ni, jag skall träffa min vän Hallman...
Har ni hört talas om Carl Israel Hallman?...
Det är min gode vän och bror ... en hederlig själ, en af Orphei glada söner, en Bacchi trogne tjenare, Bricolist, en högt uppsatt, högt durchsigtig och högt oförgänglig Bacchi man och vice Guvernör. -- Annars är han, som jag, theaterförfattare ... icke som jag för den kungliga, utan för den glada Humlegårdsscenen, der "folket" skrattar åt sina egna dumheter dramatiserade...
I afton är der spektakel och jag skulle bra gerna vilja se hans "Skeppar Rolf," men jag vågar inte -- men sedan följas vi åt till "Kejsarkronan" ...
Följ med, Baron! ... jag är Ordens General-Ceremonimästare och ni skall bli en af dess medlemmar ... hjertligt välkommen till de älskelige capitularis och consistoriales in Baccho.
Och ni kan skämta, ni?
Skulle jag gråta?...
Jag är en glad och lättsinnig själ...
Är ni rädd kanske ... jag tycker att vi äro säkra här, och hvarföre skulle jag ha tråkigt, då jag kan ha roligt?
Jag ser inga antagliga skäl dertill.
Det är ju roligt att ha roligt, och bekymren dem skjuter jag så gerna upp ... man skall aldrig jaga bort glädjen ... hon rymmer nog ändå.
Allting är förgängligt på jorden, Kung Salomo säger ju så.
Jag tager denne Kungen på orden, Men tömmer min flaska ändå.
13 Så låt oss då lefva för dagen
Och glömma all verldens besvär, Att lyda och skyddas af lagen, Se detta är vishetens lära; Att dricka sitt glas och bli kär, Allt annat är glitter och fras.
I nöjet der ser jag min lära Och sällheten uti mitt glas .
De glada bröderna hafva nog redan tänkt på utväg åt mig eller också gör jag mig en sådan sjelf. (tar upp knytet)
Se här mina bacchanaliska decorationer ... jag sätter dem på mig ... de passa förträffligt till den öfriga kostymen ...
Jag hoppas att jag får begagna mig af er kappa, för att inte alltför mycket förblända polisens ögon.
Välbetänkt, så ha vi kanske inte hjelpt hvarann just synnerligen ... de söka er ... de söka mig ... vi blifva tagna en tous cas ...
Samtalande röster! de närma sig hitåt ...
Det är kanske bäst att försigtigtvis se hvad folk man har att göra med?
Det är kanske bäst.
(de draga sig åt sidan.)
BARON BILDSTEIN. (insvept i en kappa.)
Diantre! om hon narrar mig, den lilla obevekliga ... impossible! ...
Juvelerna och guldringen, de tala väl något de -- qvinnan är svag och jag är svag för qvinnan ...
Smäktande ögon ... skälmska blickar ... de ha gjort mången karl vekhjertad ...
Jag har måst promenera till fots, emedan min dyra hälft, Madame la Baronne, rest ut med
14 equipaget ... hon skulle ana, hon ... hon blef au désespoir af jalousi ... et pourtant ... vi ha varit gifta uti tjugofyra år ...
Jag är ingen älskare af scener ... jag tycker om att sköta mina menus plaisirs; men j agtycker lika mycket om lugn i hemmet, jag bäfvar för hvarje huslig storm. (sjunger med darrande röst): "
La même chose tous les jours!
Tous les jours le calme suprême. "
Hvem skulle inte tröttna vid enformigheten?...
Om hvar dag i himlen vore den andra lik, ville jag minnsann inte bli en engel. (går upp mot fonden, sjungande.)
BARONEN, FRIHERINNAN och BETSY. (djupt beslöjade.
Ifrån motsatta sidan der Kexél och Schönleben befinna sig.)
FRIHERRINNAN. (sakta till Betsy.)
Jag nästan ångrar detta äfventyr, kära Betsy. BETSY.
Vi äro straxt framme vid målet.
Vägen härigenom
Humlegården ginar betydligt; ty hon bor här strax utanför vestra porten...
Det vore synd att ångra, och intet är det någon fara ... både kungen och drottningen och alla förnäma gå hit till Arvidsonskan och låta spå sig.
FRIHERRINNAN.
Jag kan inte neka, att jag är bra nyfiken att höra hvad hon kan se i korten för min Alexander.
BETSY.
Åh, det blir väl bara guld och gröna skogar.
BARONEN. (för sig; närmar sig något.)
Tvenne sköna damer!
Sylfidiska figurer ...
Månn tro det kan vara
15 den täcka Elisa?... ( högt) Lyft på floret, min sköna ... det är väl det minsta ni kan göra för en trogen riddare.
FRIHERRINNAN. (sakta.)
Min Gud.
BARONEN. Certainement ... jag slutar af den smärta växten, fåfängt dold af saloppens veck, att rosorna på edra kinder måste vara aldeles admirabla.
FRIHERRINNAN. I sanning ... de måste vara sällsyntare än aloëns blomkrona, då de ännu efter fyrtiofyra långa nordiska vintrar kunna bibehålla sin fraicheur.
BARONEN.
Ni badinerar, petite espiégle ... fyrtiofyra ...
Så ni tar till.
BETSY. (afsides) Ah, Baronen! ...
Nog är det här syrprenant för Friherrinnan.
Ni har väl fått mitt bref och den lilla ringen: en sofvande hund.
"Fidèle et sans souci", ni förstår?
Jag fattar verkligen inte ... (afsides) vi komma härifrån.
Hur skall
DE FÖRRA ALEXANDER.
BETSY. (för sig.)
Den gamle token ... han skulle veta bara.
16 ALEXANDER. (insvept i en kappa; för sig.)
Tvenne damer och en cavaljer ...
Damerna tyckas inte vara trakterade af sällskapet.
Och ni är lika envis i er föresats ...
Det var således inte ni, som jag väntade?
Svara du, Betsy.
Jag försäkrar, att Baronen var den vi minst tänkte träffa.
BARONEN. (för sig)
Skulle hon känna igen mig mån tro?...
Impossible... BETSY.
Och nu anhålla vi, att få gå obesvärade vår väg, och så råder jag
Baron och alla gamla gubbar, att se upp och inte tala till hvem som heldst.
Det kan aldrig vara ett misstag ... förnamnet är ju Elisa ... n'est ce pas, ma chère?
Elisa?
ALEXANDER. (som närmat sig).
Elisa!
Min herre.
(för sig) Pappa!
Jag cederar min plats åt herrn, om herrn har några rättigheter ...
Jag är aldrig difficil ... pardon, mina aimabla damer ... det var ett complett misstag.
ALEXANDER. (med förställd röst.)
De stå under min protection.
17 BETSY.
Och vi äro tacksammast om vi få sköta oss sjelfva och undanbedja oss sällskap både af den ene och den andre.
ALEXANDER. (lika.)
Jag är det täcka könets och den förföljda oskuldens riddare.
Jag tackar så förbålt! ...
Oskulden reder sig nog' honom förutan, min fiffiga herre, mycket bättre än herrn reder sig med oskulden, ska' jag säga honom.
Vägen är bred nog åt oss båda.
En sådan oartig dam ... nåväl, jag följer på tio stegs afstånd...
Det kan herrn göra hur herrn vill.
Måtte vi blott komma härifrån.
ALEXANDER. (för sig.)
Jag följer med, så slipper jag att komma i collision med min kära far (högt.)
Låt oss gå då.
(vill följa med damerna.)
Jag tror det är den unge Baron...
Ett riktigt slägtmöte! ... (högt) Adjö, Herr Baron Alexander. (hon och Friherrinnan gå.)
BARONEN. ALEXANDER.
En sådan liten hexa ... hon kände
Ett Äfventyr i Humlegården.
18 mig ... nånå, man har en hop liaisonger, par ci et par lá, ...
Således en connaisance, den der lilla ormen.
BARONEN. (lika.)
Hör man på, bara!...
Om inte den fördömda gikten hade satt sig just i fotknölen, så skulle hon allt få betala mig sitt plaisanterie...
Ha- ha- ha! ...
I min ungdom...
Jo, man var en papillon, som flög bland alla rosorna ... mais ils sont passés ces jours de fête ...
Man blir gammal, man åldras -- fast inte till sina vanor...
Det är märkvärdigt, hvad jag brås på fädernet ...
Inte vill jag träffa söta far, så här ... och derföre drar man sig visliga bort ... klockan är dessutom inte så mycket än.
(går bort.)
BARONEN, sedan POLISKARLAR.
BARONEN. Alexander, han förstår sig inte på små avantures ... han är educerad af sin fru mamma till en sockersöt thevattens fändrik med ett innocent englahjerta ...
Charmant! men han kommer nog ut i verlden.
FÖRSTA POLISKARLEN.
Han lär ha flytt hitåt, vi ska söka här.
ANDRA POLISKARLEN.
Pepparkakskäringen vid porten såg honom ... är det annoteradt?
Hon skall kallas till vittne.
Och portarna äro stängda?
Här slipper ingen själ ut.
BARONEN. Äro portarne stängda?
19 FÖRSTA POLISKARLEN.
Ja, di ä stängda i lagens namn ...
Vi slå här efter en rymmare.
BARONEN. Hvad är det för en slags förbrytare.
Jo, det är en, som har försyndat sig emot tryckfrihetsförordningen.
Han lär ha tagit sin tillflykt hit, der han ofta plär uppehålla sig.
Jag hoppas, att ingen kan förmena mig att slippa ut?...
Jag är Baron Bildstein, Hofmarskalken, Baron Bildstein.
Om ni vore aldrig den, så slipper ingen ut, in få de komma, om de äro välkända och ha ärende, men ingen slipper ut så länge.
God afton Dickman! ...
Har du fått någon spaning på Löjtnanten.
FÖRSTA POLISKARLEN. Löjtnanten?...
Jag slår efter extra ordinarie Cancelisten Olof Kexél, som gjort sig lif och frihet förlustig.
Och jag efter Löjtnanten
Baron von Schönleben, som rymt för skuld och som skall inmanas i Bysättningshäktet.
Personer, som känna den arme satan, har sett honom springande i full carrière, rusa in hit.
BARONEN. (för sig.)
En ryslig situation, ytterst penibel. (högt.)
Se der, mina herrar, ett par vackra dukater om ni släpper ut mig.
20 FÖRSTA POLISKARLEN.
Vi våga inte ...
Hvem vet i alla fall hvem herrn är?
Det är f-n så svårt att kontrollera.
Jag har ju sagt, att jag är Hofmarskalken Baron Bildstein.
De ha vi hört, men ursäkta...
F-n kryper i så många skinn...
Dessutom ta vi inga mutor...
Polismästar
Liljensparre ä' en sträng herre, han.
Här på stora gången lär de nog inte våga sig ... och det är min själ bäst att gno omkring.
Det skall noga postas utanför rotundan.
Jag går och ser till de andra kamraterna.
(Poliskarlarna gå åt olika håll.)
BARONEN, sedan HALLMAN.
Hvilken bedröflig accident!...
Innestängd bland förbrytare ... tillbakavisad af polistjenare ... och fukten på dessa gångarne irriterar min fördömda gikt...
Aj; aj! HALLMAN (Mel.
«Om jag blott har bägarn full Lifvets oro rymmer, Staten ramla må omkull, Jag har ej bekymmer.» (sjungande) .
» Sköna flicka tillåt mig. »)