Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Å landet nämne häradshöfding tvänne af nämnden, eller andra edsvurna män, som i partens hemvist hans egendom uppteckna och värdera: och gifve häradshöfding sedan sjelf vittnesbörd derom.
Finnes det, som uppgifvet är, ej stiga till Femhundrade Daler, och fäster parten det med ed sin, inför Hofrätten, eller, med Hofrättens tillstånd inför närmaste domare i orten, der han vistas, att han ej mera eger; då må han saken fullfölja hos Konungen utan penningar: ställe dock för det, som dömdt är, full borgen, i ty fall som sagdt är, så ock för kostnad och skada.
Förmår han det ej; sätte borgen för sig sjelf, eller träde i fängelse till sakens slut.
Den som vakten underhålla kan, må sitta hemma i hus sitt.
Finnes han mera gods ega, än Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. 7 föregifvet är; eller gitter han ej eden gånga : håfve ej vidare talan i saken.
Faller honom gods eller penningar till, innan han saken hos Konungen fortsätta bör; fullgöre deraf, hvad som i 1 och 3 § § föreskrifvet är.
Den så stor lön för sitt embete, eller årlig benådning häfver, att hälften deraf hinner till Femhundrade Daler, må ej utan penningar få Hofrättens dom under Konungens skärskådan draga, ändå att han ej annat gods eger.11 7 §•
“Allt hvad i dessa fall är stadgadt varde i Hofrätten fullgjordt, inom den tid, att parterne skola ställa sig hos Konungen in.
Brister någon deri; må saken ej till Konungen komma: utan stånde vid Hofrättens dom och falle de Tvåhundrade
Daler, som i Hofrätten insatte äro, Kronan till.
Ar allt rätteligen fullgjordt, sände Hofrätten inom den tid, som sagdt är, till Konungen in de skrifter, som der inlagde äro.
Kan det, som är i saken muntligen taladt och svaradt af parterna i Hofrätten, med skälen till domslutet, ej vara tillika färdigt; då skall det utan dröjsmål försegladt insändas.“ <* 17 §.
“Ehvad parterna förlikas eller Konungen gillar Hofrättens dom, tillfälle Kronan de Tvåhundrade Daler, som i Hofrätten nedsatte äro.
Ändrar Konungen Hofrättens dom, ege den, som dem nedsatt, rätt att få dem åter.
I afseende härpå har Johannes Andersson föreslagit, att orden i 30 Kap. 1 § Rättegångs-Balken: “och sätte der tillika in Tvåhundrade Daler, eller så mycket i guld eller silfver, som deremot svarar11, samt i 17 § af samma Kap. “Ehvad parterna förlikas eller Konungen gillar Hofrättens dom, tillfälle Kronan de Tvåhundrade Daler, som i Hofrätten nedsatte äro“, — måtte helt och hållet utgå.
Lika med en af motionärerne får Utskottet till en början fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på det obilliga deri, att den som har egendom till värde af endast 500 Daler, skall nödgas att i kontanta penningar nedsätta ett så betydligt belopp som 200 Daler, eller två femtedelar af allt hvad han eger.
På sätt denne motionär anmärkt, fordrar lagen att den fattige skall göra sig husvill, innan det tillätes honom att söka rättvisan i högsta instansen.
Stadgandet om nedsättande af revisionsskilling har från början haft och har ännu till sitt egentliga ändamål att förekomma Konungens besvärande med granskning af Hofrättens domar i mindre vigtiga mål.
Genom Rättegångs-ordinantien af den 10 Februari 1614, hvilken på den då inrättade Hofrätten i Stockholm öfverflyttade den domsrätt, som dittills hort utöfvas af Konungen personligen, förordnades tillika, att hvad Hofrätten dömt ej skulle återgå och att den, som qvalde Hofrättens dom, skulle böta 100
Daler för Konungs dombrott.
Rättegångsprocessen af den 23 Juni 1615 gjorde emellertid häruti den ändringen, att, ehuru vad emot Hofrättens dom fortfarande skulle vara förbjudet, det likväl, till följd af Konungens i då gällande lag bestämda rättighet och skyldighet att bryta alla “skroksoknir och offsoknir11, skulle vara den, som funne sig besvärad af någon Hofrättens dom, tillåtet att genom ödmjuk böneskrift gifva Konungen sitt besvär tillkänna och njuta beneficium revisionis; dock så att han inom åtta dagar lade hos Hofrätten in Tvåhundra
Daler, hvilka skulle tillfalla Hofrätten, ehvad Konungen sedermera gillade domen eller ej.
Det synes, som om denna afgift till Hofrätten, sedermera kallad revisions - 8 Lag-Utskottets Betänkande N:o 34. skilling, skulle ursprungligen hafva utgjort en ersättning åt Hofrätten för den högsta domaremagt, som den så snart efter sitt första inrättande åter förlorade; och ända tills 30 Kap. 17 § Rättegångs-Balken genom Kongl. Förordningen den 27 November 1854 erhöll sin nuvarande lydelse, fördelades de behållna revisionsskiliingarne emellan Hofrätternas ledamöter.
Brefvet den 13 Oktober 1691 hade emellertid redan blifvit föreskrifvet, att, om
Hofrättens dom upphäfdes eller på något sätt förändrades, så borde den revisionssökande parten återfå revisionsskillingen, och denna bestämmelse, som påminner om “vadet“_ i dess ursprungliga betydelse, upptogs 1734 i 30 Kap. 17 § Rättegångs-Balken.
Äfven under denna form fortfar emellertid revisionsskillingen att utgöra ett hinder för manga måls dragande under högsta domaremagtens pröfning, och verkar i detta hänseende på samma sätt som de nu ur lagen uteslutna föreskrifterna om en viss s. k. summa appellabilis vid klagan öfver Underrätternas dom.
Ursprungligen kom det väl aldrig i fråga att med uppoffrande af 200 Daler söka revision i en sak, som angick ett mindre värde; och ännu lärer en försigtig part ej äfventyra nämnda summas förlust i en sådan ringare sak, om dess utgång är i någon mån tvifvelaktig.
Samma skäl, som föranledt upphäfvandet af föreskrifterna om en summa appellabilis, tala derföre för afskaffande äfven af revisionsskillingen, och i detta afseende har redan Lagkomitéen anmärkt, att en öfverdomstols tid väl ej borde förspillas på mindre betydliga saker, men att, då rättvisan vore ännu dyrbarare än tiden och det, som för en rik man vore, i afseende på penningevärdet, en obetydlig sak, kunde för den fattige vara en välfärdssak, samt det följaktligen endast för den rike kunde med något slags skäl förbjudas att i flera instanser tvista om en ringa penning, äfven denna skilnad emellan rik och fattig borde af lagen lemnäs å sido, och för alla vara lika öppet att söka sin rätt.
Man har väl understundom sagt, att, då en sak utan afseende på dess värde synes den deraf intresserade så tvifvelaktig, att han för densammas vinnande ej vill vedervåga revisionsskillingen, det ej heller synes vara värdt, att högsta instansen med en sådan fråga besväras; men man har härvid förbisett, att domstolarnes uppgift ej uteslutande är att taga den uppenbara rätten i skydd emot våldet och orättrådigheten.
Menniskornas rättsförh ällan den, bedömda efter Statens lagar, äro nemligen ofta af den beskaffenhet, att parter, som å ömse sidor äro i god tro, icke utan lagfarenhetens biträde kunna uppgöra desamma.
I Sverige, der ett af lagen erkändt advokatstånd saknas, är det i stället domstolarne, som utredningen af sådana invecklade rättsförhållanden åligger; och det är orättvist, att, då saken är lika mörk för båda parterna, den ene skall vid målets fullföljande hos den högsta instansen vedervåga en förlust, från hvilken den andra är frikallad.
Slutligen torde böra erinras, att revisionsskillingen en ganska lång tid, då dess under mer än 250 år oförändrade belopp hade ett högre värde än för närvarande, väsendtligen bidrog till aflöning af Hofrätternas ledamöter; men att, då dessa algifter numera ingå till Statsverket, som i ersättning för revisionsskillingen gifvit Hofrätts-ledamöterna förhöjda löner, och då Statsverket å sin sida genom de i sednare tider tillkomna och ständigt förhöjda stämpelpappers-afgifterna på annat sätt tager betalning af parterna för rättvisans tillhandahållande, äfven denna anledning till revisionsskillingen s bibehållande försvunnit.
Det är icke första gången Rikets Ständers^Lag-Utskott yttrat sig till förmån för revisionsskillingens afskaffande.
Redan vid riksdagen 1850-*-1851 förklarade nemligen Lag-Utskottet, att bäst vore, om revisionsskillingen kunde alldeles afskaffas, men / Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. 9 men, då fara ansågs vara för handen att, till följd af en sådan åtgärd, Högste
Domstolen skulle komma att öfverhopas med en sådan mängd mål, att de omöjligen inedhunnes, så framt icke samma domstol komme att arbeta på flera afdelningar, hvilket åter påkallade ett större antal ledamöter, än då fanns, samt något lämpligare återhållande medel icke blifvit föreslaget och svårligen kunde upptänkas, vågade Utskottet vid detta tillfälle endast föreslå nedsättning af revisionsskillingen till halfva beloppet eller 100 daler, hvilket äfven af Rikets Ständer godkändes, men, i anseende till den redan af Utskottet framställda betänklighet ej af Kongl. Maj:t bifölls.
De skäl, som å nämnda riksdag förmådde Lag-Utskottet att förorda revisionsskillingens bibehållande såsom ett «återhållande j medel och hvilka äfven föranledde Kongl. Maj:ts beslut, hafva ej nu samma giltighet.
Domstolen har sedan dess blifvit förstärkt med flera ledamöter och arbetar nu på två afdelningar.
Sedan berörda förändring af Högste
Domstolens arbetssätt vid begynnelsen af år 1861 trädt i verket, har, enligt Revisions-sekreterarnes arbetsredogörelser, resultatet deraf varit, att antalet balanserade revisionssaker, som vid nämnda tidpunkt utgjorde 897, nedgått till 317 vid 1864 års slut; hvarjemte inträffat, att de inkomna revisionssakerna, som år 1861 voro 404, successivt minskats, så att deras antal 1864 utgjorde endast 325.
Sistberörda förhållande kunde gifva stöd åt en äfven ur andra skäl sannolik förmodan, att, ju större skyndsamhet den högsta instansen utvecklar vid målens afgörande, desto mindre besväras den af parter, som med sitt ändringssökande endast eftersträfva tidsutdrägt; och Högste
Domstolens förändrade arbetssätt torde derföre, åtminstone i lika hög grad som revisionsskillingens återhållande kraft, verka till förekommande af obehörigt ändriugssökande.
Men äfven om genom revisionsskillingens afskaffande revisionssökandet skulle i någon mån tilltaga, så torde ofvan anförda förhållanden ådagalägga, att Högste
Domstolen, som med dess nuvarande arbetssätt kunnat under en jemförelsevis ganska kort tid arbeta undan större delen af en betydlig balans, äfven skall vara i stånd att, utan hinder för göromålens skyndsamma gång, mottaga någon tillökning af desamma.
Utskottet har, i betraktande af dessa förhållanden, ansett att revisionsskillingens afskaffande, som blifvit både af Lagkomitéen och Lagberedningen föreslaget och ofta inom representationen påyrkats, ej vidare behöfver uppskjutas, och får derföre vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, för sin del, måtte besluta en författning, hvar igenom, med upphäfvande af 30 Kap. 17 § Rättegång s-Balken, sådant detta lagrum lyder i Kongl. Förordningen den 27 November 1854 samt allt hvad särskilda författningar innehålla om skyldighet för den, som vill hos Kongl. Maj:t söka ändring i Hofrätts dom eller utslag, att hos Hofrätten nedsätta så kallad revisionsskilling, förordnas, att 1 och 7 §§ af 30 Kap.
Rättegångs-Balken skola erhålla följande förändrade lydelse: § I “Hvar som söka vill, att Konungen må pröfva Hofrätts dom eller utslag, som i hufvudsaken fallit; gifve det skriftligen tillkänna i Hofrätten, innan klockan tolf å tjugonde dagen, den oräknad, då Utslaget foll.
Sedan vederdeloman är deröfver hörd, gifve Bih. till R.
Fröt. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 9 Håft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24.
Hofrätten dem svar, om och huru det tillåtas må.
Ej må det vägras, der ej annorlunda uttryckligen i denna Bulk stadgadt finnes. - § 7- “Hvad i dessa fall stadgadt är, varde i Hofrätten fullgjordt, inom den tid att parterna skola ställa sig hos Konungen in.
Brister någon deri: må saken ej till Konungen komma; utan stånde vid Hofrättens dom.
Är allt rätteligen fullgjordt, sände Hofrätten inom den tid, som sagdt är, till Konungen in de skrifter, som der inlagde äro.
Kan det, som är i saken muntligen taladt och svaradt af parterna i Hofrätten, med skälen till domslutet, ej vara tillika färdigt; då skall det utan dröjsmål försegladt insändas. “ Derest, hvad Utskottet här ofvan föreslagit ej mindre om revisionsskillingens afskaffande, än äfven om upphäfvaude af lagens stadgande angående borgen för kostnad och skada vid revisionssökande, blefve godkändt, så skulle de i 6 § af 30 Kap.
Rättegångs-Balken meddelade stadganden om hvad iakttagas bör, då revision sökes i fattigdomsväg, endast hafva afseende på sökandens oförmåga att erlägga lösen för Hofrättens protokoller, hvarom i alla fall expeditionstaxan innehåller lämpliga föreskrifter; och då dessa stadganden alltså blefve ölverhödiga, samt det synes olämpligt att ett lagrum qvarstår, sedan det iörlorat all betydelse, får Utskottet, för den händelse att hvad Utskottet så i det ena som det andra af ofvanberörda hänseenden hemställt, varder af Rikets Ständer godkändt. vidare vördsamt föreslå, att Rikets Ständer, för sin del, må besluta, att 6 § af 30 Kap. Rättegångs-Balken skall upphöra att vara gällande.
Hvad slutligen angår Anders August Anderssons förslag, att den, som kan styrka sig icke ega mera än Femtusen Riksdaler, må ega att, utan nedsättande af revisionsskilling, söka Kongl. Majit emot Hofrättens dom, så torde, derest Utskottets förslag om revisionsskillingens fullkomliga afskaffande al Rikets Ständer godkännes, frågan om bifall till Anders August
Anderssons berörda förslag få anses hafva förfallit.
Uti den motion, som förekommer under Nio 177, har Herr Henschen före slagit, att den, som vill söka ändring i Hofrätts dom i civilt mål, skall vara fri från den enligt 30 Kap. 5 § Rättegångs-Balken honom åliggande skyldigheten att fullgöra domen, under förbehåll, natt inskränkning derigenom ej sker i rättigheten för den, som i Hofrätten vunnit, att enligt 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken låta Hofrättens dom verkställas och att mot borgen få lyfta det, som på grund af densamma blifvit utmätt.
De af motionären omförmälda lagrummen, 30 Kap. 5 § Rättegångs-Balken och 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken, hafva, enligt Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, följande lydelse: Rättegångs-Balken. 30 Kap. 5 §. “Den, sorn tappat i Hofrätt och vill Konungen deremot söka, gifve omant ut hvad dömdt är, och sätte det hos Konungens Befallningshafvande eller i taka hän - Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. 11 der.
Är det, hvarom dömdt är, sådant, att ändringssökandet onyttigt blefve, der dom fullgöras skulle; då gånge den ej till fullbordan.
Skola penningar efter dom gäldas, och säger han, att han dem ej eger, ej eller silfver eller guld: styrke det, der vederdeloman det äskar, med ed sin, hos Konungens Befallningshafvande, eller
Finnas ej de, gifve då upp gods och jord å landet, eller hus och tomt i staden, med Bättens bevis, om de för annan gäld häfta eller ej.
Är tvifvelsmål, om den egendom svarar emot det, sorn dömdt är, och kan den ej mätas, innan tid är inne, att han saken hos Konungen fullfölja bör; sätte borgen till dess värdering derå ske kan.
Gitter han ej någotdera, som nu sagdt är: sätte för hvad dömdt är full borgen.
Är i ett utslag öfver flera särskilda mål dömdt, och häfver den, som ändring sökt, det i ett eller flera fullgjort; gäfle ändringssökandet deri, och håfve i de andra ingen talan.
Huru det lyftas må, som utgifvet är, sägs i 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken.
Häfver den, som gifvit gods, hus eller gård upp till doms fullbordan, ej annat hemvist att tillgå; då förhålles dermed, som i 5 Kap. 8 § samma Balk stadgadt är.
Vill den, som vunnit, ej lyfta det, som utgifvet är, eller kan han ej borgen sätta; kungöre det strax Konungens Befallningshafvande, eller Domaren: och vederdeloman tage det åter, och sätte han borgen i stället.
Om pröfning af borgen sägs i 26 Kap. 8 §: ege ock Konungen att borgen godkänna, när så omtränger.“ U tsöknings-Balken. 3 Kap. 5 §. r Häfver någon vunnit hos Underrätt, och varder deremot vädjadt; njute ändå utmätning, och ställe borgen för det han om händer får, eller läte godset sättas i qvarstad.
När godset så utmätt är, må det sedan ej skingras, eller utom egarens vilja föryttras, förr än saken i Hofrätten afdömd varder.
Tappar han der; gånge det, som utmätt eller i qvarstad satt är, åter, med dess ränta och afgäld.»
En motion af enahanda syftning blef vid sisthållna riksdag af dåvarande LagUtskott afstvrkt, och de skäl, som då anfördes, hafva äfven nu synts
Utskottet tillfyllestgörande för ett afslag å motionen.
Det är nemligen uppenbart, att ofvan intagna stadganden äro meddelade till säkerhet för den hos Hofrätten vinnande parten, på det att icke annars vederparten skulle genom ändringssökande kunna bereda sig tillfälle att under längre tid uppehålla den vinnande i sin rätt eller till och med att under tiden på ett eller annat sätt till hans förfång undanskaffa sina tillgångar; och ligger således i dem ett korrektiv deremot, att icke rättegångar skola af sådan anledning hos Kongl. Maj:t oskäligen fullföljas.
Genom borttagande af samma stadganden torde alltså vinnande part kunna förorsakas förlust, kännbarare i samma mån föremålet för tvisten är af större betydenhet; och om äfven en sådan förlust i någon mån kan förebyggas genom en sådan ändring af 5 eller 6 §§ i 3 Kap.
Utsöknings-Balken att den revisionssökandes motpart kunde erhålla utmätning å Hofrätts dom eller utslag, hvaremot klagan föres, synes det likväl, som vore det för den hos Hofrätten vinnande mera betryggande, att den ändringssökande måste såsom vilkor för rättigheten att få hos Kongl. Maj:t fullfölja saken, sjelf fullgöra Hofrättens dom, dervid han, bland annat, till säkerhet emot undanhållande af sådana föremål, hvilka äro mera lätta att fördölja, såsom penningar, silfver eller guld, är skyldig, om lian 12 Lag-Utskottets Betänkande N:o 24. säger sig ej ega sådant, med ed styrka det, om vederparten så fordrar, än om fullgörandet skulle bero allenast på' den ofta osäkra utgången af en utmätning, helst denna enligt lag ej medför förmånsrätt med mindre godset sättes i gode mäns vård eller under utmätningsmäns försegling, hvilket, i fråga om en dels gods, möter oöfvervinnerliga svårigheter.
Utskottet får alltså hemställa, att ifrågavarande motion ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Härefter följer att granska formaliteterna i H. Brottmål.
Föreskrifterna om hvad fullgöras bör af den, som vill söka ändring i brottmål, innefattas, hvad klagan öfver Underrätts utslag angår, i 38 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807, som i de delar, hvilka angå detta ämne, är af följande lydelse: ”Den som i brottmål är af Underrätt fälld till böter, mer eller mindre, men ej är fängslad, utan förblifver på fri fot, och vill i Hofrätten söka ändring, skall foga vid sina besvär en af två vederhäftige män utgifven löftesskrift, deruti de en lör begge och begge för en borga för de böter honom äro ådömda, eller ock behörigt bevis deröfver, att samma böter äro uti ränteriet nedsatte.
Å landet må vederbörande kronobetjent, eller ock kyrkoherden, eller den i hans ställe är i församlingen, der löftesmännen hafva deras hemvist, intyga, ätt löftesmännen äro bofaste, eller eljest anses vara vederhäftige för hvad de borgat.
Ar den sakfällde så fattig, att han ej kan, på sätt ofvan nämndt är, nedsätta böterna eller ställa borgen, skall han öfver sin fattigdom begära domstolens eller domarens vittnesbörd, eller, om det ej kan ske, bifoga sina besvär intygande derom af vederbörande kronobetjent eller pastor i församlingen, hvarest den sakfällde bor och har sitt hemvist.
Ar åter det mål, hvarföre den brottslige blifvit dömd, urbota, så att han derföre sättes i fängelse, kan det, som i omförmälda måtto är förordnadt, angående borgens ställande och besvärens fullföljande, ej lämpas till honom, .»
Vid klagan öfver Hofrätts utslag i brottmål åligger det åter, enligt Kongl.
Förordningen den 19 Juli 1815, den som är å fri fot, att, såvidt sådant ej förut vid besvärs anförande i Hofrätt emot Underrätts utslag skett, hos Konungens Befallningshafvande, Magistraten eller Kronofogden i orten nedsätta böter, ersättning för rättegångskostnader och hvad Hofrätten derjemte ålagt den missnöjde parten att gälda, samt bifoga besvären bevis om nedsättnirgen eller ock, om den sakfällde är så fattig att han ej kan utgifva de ådömde medlen, förete intyg derom af domstolen eller domaren, eller, om det ej kan ske, af vederbörande kronobetjent eller kyrkoherden i den församling, der den sakfällde bor och har sitt hemvist.
Och är i begge dessa författningar för försummelse att iakttaga någon af de meddelade föreskrifterna utsatt det äfventyr, att klaganden skall anses hafva förlorat sin talan och hans besvär ej komma under pröfning. __ I anledning af en vid sisthållna riksdag väckt motion föreslog dåvarande Lag-Utskott i dess Betänkande N:o 89, att Rikets Ständer skulle, för sin del, besluta en författning, hvarigenom dels förklarades, att hvad i 38 punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 och Kongl. Förordningen den 19 Juli 1835 finnes stadgadt om skyldighet för den, som är på fri fot och vill söka ändring i Underrätts eller Hot- eller Olverrätts utslag i brottmål, att nedsätta honom ådömde böter och ersätt - Lag-Utskottets Betänkande N:o 24.
13 ning, eller för böter ställa borgen, eller ock förete intyg om sin fattigdom, upphört att vara gällande; dels ock stadgades, att 3 Kap. 5 8 Utsöknings-Balken skulle erhålla ett tillägg af denna lydelse: »Hvar som i brottmål blifvit tilldömd ersättning för skada eller kostnad, håfve ock rätt derför njuta utmätning, ändå att ändring i högre
Rätt sökes, ställe dock för det, som lyftes, full borgen.»
Detta förslag lyckades emellertid icke att vinna Rikets Ständers bifall.
Vid innevarande riksdag har Herr Henschen, i sin motion N:o 14, med åberopande af förra Lag-Utskottets omförmälda tillstyrkande, hemställt, att Rikets Ständer måtte, sedan detsamma blifvit till ordalagen förändradt, i hufvudsaklig öfverensstämmelse dermed besluta.
Då emellertid utslag i brottmål icke i afseende på ådömda böter kunna verkställas med mindre än att de vunnit laga kraft, och vid sådant förhållahde det korrektiv emot obefogad klagan, sorn i tvistemål vinnes genom domens exekution, icke lika fullständigt kan förefinnas i brottmål, så har det synts Utskottet betänkligt att på en gång undanrödja alla föreskrifter om borgen och deposition af böter.
Isynnerhet torde föreskriften om deposition af böter, som Hofrätt ådömt, hvarmed äfven följer deposition af ådömda ersättningsbelopp, vara gagnelig, emedan den ej allenast förekommer obefogad klagan utan äfven bereder klagandens motpart säkerhet för utbekommande af ersättningen; och det torde, med särskildt afseende på hvad Utskottet här ofvan hemställt i fråga om revisionsskillingens afskaffande, vara mindre rådligt att på samma gång underlätta ändringssökandet i brottmål; hvarmed lämpligen torde kunna anstå intilldess att resultaten af revisionsskillingens afskaffande hunnit visa sig.
Mindre vigt ligger deremot på bibehållande af föreskriften om deposition eller borgen för böter ådömda af Underrätt; dels derföre att dessa föreskrifter i ingen mån betrygga enskilda parters rätt, dels ock derföre att
Hofrätternas arbete icke torde komma att i någon .synnerlig grad förökas genom det föreslagna borttagandet af den för tvistemålen häremot svarande föreskriften om borgen för kostnad och skada.
Utskottet får alltså endast så till vida hemställa om bifall till Herr Henschens ifrågavarande motion, att Rikets Ständer, för sin del, besluta en författning, hvarigenom förordnas, att hvad i 38 punkten af Kongl.
Förklaringen den 23 Mars 1807 finnes stadgadt om skyldighet för den, som vill i Hofrätt föra klagan öfver Underrätts utslag i brottmål, att, der han blifvit till böter fälld, vid besvären foga borgen för böterna eller bevis att de blifvit i ränteriet nedsatte, eller intyg om sin fattigdom, skall upphöra att vara gällande.
Bland skäl för afskaffande af de formaliteter, som nu böra vid ändringssö kande i allmänhet iakttagas, har Utskottet ofvan anfört, att obehörig klagan säkrast förekommes genom exekution af den dom, hvaröfver klagan föres.
Detta kan, på sätt jemväl otvan är anmärkt, i brottmål icke ifrågakomma, hvad det kriminela ansvaret angår; men en brist synes vara, att 3 Kap. 5 § Utsöknings-Balken och 26 Kap. 2 § Rättegångs-Balken, enligt hvilka lagrum Underrätts utslag äro exekutiva, ändå att emot dem »vädjats», icke äfven gälla i afseende på Underrätts utslag i brottmål, för såvidt ersättningar blifvit genom dem ådömda och de genom besvär dragas under Hofrätts pröfning.