Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uti en till mig insänd skrift hade Öfverbefälhafvaren för Norra Hallands frivilliga Skarpskytteförening till laglig beifran anmält, att vice Pastorn S. vägrat att uti Lindome och Elfsåkers kyrkor, Söndagen den 2 sistlidna April, uppläsa en kungörelse, hvarigenom bemälde Öfverbefälhafvare kallade Lindome och Elfsåkers socknars afdelningar af nämnde förening till exercis efter gudstjenstens slut påföljande söndag; förmälande klaganden i nämnde skrift vidare, att ifrågavarande Skarpskytteförening stält sig till efterrättelse föreskrifterna i Kongl. Kungörelsen den 8 Mars 1861 och således vore berättigad till åtnjutande af de fördelar, högstberörda Kungörelse tillerkände hvarje sådan förening; att
Skarpskytteidén vore ett uttryck af folkmedvetandets allt mer och mer kända behof af en starkare materiel garanti för landets oberoende; att denna idé vore vacker och nyttig och ej borde få förtryckas, hvilket skulle ske om exercisöfningarne hindrades på landet om Söndagarne, den enda tid allmogen i allmänhet utan för stor uppoffring kunde disponera för dessa öfningar; att regering och ständer också befrämjat idéen; att skarpskyttarnes söndagsöfningar borde vara lika litet fördömliga som arméens, hvilka tolererades af både regering och presterskap; och att det vore uppenbart, att vice Pastorn S., med glömska af stadgandet af Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849, att auktoriteters och enskildes kungörelser skola omedelbart efter gudstjenstens slut från predikstolen af presten uppläsas i den ordning, som hittills vore föreskrifven, genom sin vägran att uppläsa kungörelsen i fråga, gjort sig skyldig till ett groft tjenstefel, hvilket icke kunde ursäktas med den presterskapet i Kongl. Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812 om kungörelsers uppläsande tillagda rätt till pröfning.
Denna klagoskrift har jag öfversändt till
Domkapitlet i Göteborg jemte skrifvelse, hvaruti jag utvecklade de grunder, på hvilka jag stödde min åsigt, att S. felaktigt förfarit, och anmodade
Domkapitlet att häröfver infordra och till mig öfversända S:s yttrande.
I nämnda skrifvelse anförde jag: l:o angående Skälskytte-förening ar, hurusom Kongl.
Maj-'t uti ofvan åberopade nådiga kungörelse den 8 Mars 1861 yttrat, att då de föreningar, som på flera ställen inom riket, under benämning af frivilliga Skarpskytte-korpser, bildat sig, för att i vapenföring och andra militäriska öf - 85 ningar förvärfva insigt och färdighet, uppstält såsom dessa öfningars ändamål och föreningarnas bestämmelse att i farans stund medverka till fäderneslandets försvar; och Kongl. Maj:t, som med nådigt välbehag ansett denna fosterländska syftning af föreningarnas verksamhet, funnit angeläget att nämnda Skarpskytte-korpser, fastän dem lemnäs öppet att ordna sina inre angelägenheter efter egen frivillig öfverenskommelse, likväl iklädde sig de förbindelser, hvilka erfordras, på det att Kongl. Majit, såsom, enligt Regeringsformens § 14, högste befälhafvare öfver rikets krigsmakt, må, icke blott i fredstid försättas i tillfälle att om i fråga varande föreningars utveckling och verksamhet äga fullständig kännedom, utan ock vid inträffande krig, kunna om alla de till rikets försvar påräkneliga krafters ändamålsenliga användande förordna; Kongl.
Majit funnit godt i nåder förklara, att derest frivillig
Skarpskytte-förening vill utgöra en del af national-försvaret, följande hufvudgrunder för sådan förenings omfattning och verksamhet skola tjena till efterrättelse: — — — — "Utan rubbning af medlemmarnas rätt i öfrigt att välja sitt befäl, skall hvarje förening lyda under en Öfverbefälhafvare, hvilken, efter förslag af föreningsmedlemmarne å tre personer, varder af Kongl. Majit, uppå föredragning genom Landtförsvars-departementet, i nåder förordnad och derefter blifver Kongl. Majit för Korpsens verksamhet ansvarig»; och 2:o i fråga om kungörelsers uppläsande, nedanstående allmänna stadganden: 2 Kap. 5 § Kyrkolagen — — — »Och sedan bönerna äro för rättade, af kunnas hvad Wi cch Wår Befallningshafvande på Wäre vägnar kunna hafva att bjuda och tillsäga; men alla andra verldsliga saker skola på kyrkovallen eller i Socken-stugan af kunnas.» Kongl■ May.ts Resolution på Presterskapets besvär den 10 Mars 1719 § 32:
Med Kongl. Majits och dess Befallningshafvandes påbuds eller publikationers uppläsande förfares alldeles efter Kyrkolagens Kap. 2 § 5.» Kongl.
Maj:ts Resolution på Presterskapets besvär den 14 Juni 1720 § 3.
"Med hvarjehanda påbuds, befallningars och publikationers uppläsande förfares efter Resolutionen på presterskapets besvär af år 1719 § 32 och Kyrkolagens 2 Kap. 5 §.» Kongl.
Maj:ts Resolution på. allmogens besvär den 9 December 1766 § 10: »om den författningen, att alla kungörelser och publikationer, som kunna till kyrkorna ankomma från Kongl.
Majits Befallningshafvande, embetsmän eller undersåte, må hädanefter å predikstolarne, men icke på kyrkovallen uppläsas; sådant vill Kongl. Majit till alla delar härmed i nåder bifalla.» 8« Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849: »Kongl.
Maj:ts oell Auktoriteters samt enskilda personers kungörelse skola omedelbart efter gudstjenstens slut från predikstolen af Presten uppläsas, i den ordning, som hitintills är föreskrifven»; Kongl.
Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812, hvarest förmäles, hurusom hos Kongl. Maj:t af förekomna anledningar fråga blifvit väckt om medels vidtagande till förekommande af missbruk med enskilda kungörelsers offentliga uppläsande; vid öfvervägande hvaraf Kongl. Majit i nåder funnit, att då, i anseende till sådane kungörelser, som röra ecklestiatiska förrättningar, kyrkodisciplin samt öfriga kyrkoväsendet, sjelfva beskaffenheten af desamma bestämmer, att deras utfärdande och uppläsande ankommer på vederbörande Presterskap, hvadan något ytterligare stadgande i denna del icke kan behöfvas, äfvensom lavad angick enskilda kungörelser i ekoiaomiska, till kyrkodisciplinen icke hörande, ärenden, Kongl. Majit ansett, att det vore genom föreskrifterna i 2 kap. 5 § Kyrkolagen, Kongl. Resolutionerna uppå Presterskapets besvär af den 10 Mars 1719 § 32 och den 14 Juni 1720 § 3, uttryckligen stadgadt, att dylika enskilda kungörelser skola, i så god tid och förr än Gudstjensten begynnes, till Presterskapet aflemnas, att det må kunna gröfva och ansvara för deras tjenlighet att i kyrkan offentligen kungöras, och således genom iakttagande af dessa föreskrifter något nytt eller annat stadgande för att förekomma befaradt missbruk icke är af nöden, än att Consistorierna böra förständiga Presterskapet att noga ställa sig till underdånig efterrättelse hvad ofvan högstberörda kyrkolag och författningar innehålla; men att deremot, beträffande kungöi’elser om auktioner och uppbördsstämmoi-, i anledning af dessa auktioner, om sammanskott, hvilka icke i laglig ordning blifva beslutna, samt sådane kungörelser, som kunna leda till folksamlingar, Kongl.
Majit i nåder pröfvat skäligt stadga och förordna, att alla kungörelser af nyssnämnda beskaffenhet icke böra från Predikstolaime uppläsas utan att vai’a försedde med vederbörande kronobetjentes påskrift, för hvilken någon betalning icke får fordras eller eidäggas och hvilken påskrift, när densamma skulle meddelas af fjerdingsman och deras vederlikar, icke såsom gällande bör anses; varande genom Kongl. Cirkulärbrefvet den 20 Augusti 1823 den förändring i nyssanförda 1812 års Cirkulär stadgad, att föreskriften om kronobetjeningens påskrift å kungörelser om auktioner, uppbördsstämmor i följd af auktioner, samt bouppteckningar upphäfdes, men för öfrigt i afseende på alla kungörelser af annan än förenämnda beskaffenhet i dess fulla kraft föa-blefve gällande.
Af dessa ur kyrkolag och författningar återgifna föreskrifter droge jag följande slutsatser: 87 att Öfverbefälhafvare för frivillig Skarpskytteförening, hvilken såsom Norra Hallands, stält sig till efterrättelse Kongl. Kungörelsen den 8 Mars 1861, vore i denna sin egenskap att betrakta icke såsom enskild person, utan såsom offentlig myndighet, hvilken i fråga om föreningsmedlemmarnes sammankallande till vapenöfning ägde att å Kongl. Maj:ts vägnar »bjuda och tillsäga»; att denna Öfverbefälhafvare följaktligen, i kraft af ofvanintagne stadganden ur Kyrkolagen, Resolutionerna å Presterskapets besvär åren 1719 och 1720, samt å Allmogens besvär år 1766 och Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849, haft rätt att fordra, det en af honom utfärdad kungörelse skulle efter gudstjenstens slut från predikstolen uppläsas; och att följaktligen hvad nyssanförda Kongl. Cirkulären af åren 1812 och 1823 innehålla om Presterskapets rätt och pligt att granska och pröfva kungörelsens tjenlighet att uppläsas, såsom stadgadt endast om de i samma Cirkulär omförmälda enskilda kungörelser, icke ägt tillämpning på den kungörelse, hvarom här vore fråga.
Af detta allt följde, att jag ansåge vice Pastor
S- hafva saknat stöd af lag för sin vägran att uppläsa den kungörelse, hvarigenom Öfverbefälhafvaren för Norra Hallands frivilliga Skarpskyttekorps sammankallade till vapenöfningar medlemmar af samma korps, hvilken olagliga vägran jag lade vice Pastorn S. till last såsom fel i embetets utöfning och, af sådan anledning, jemlikt Kongl. Cirkulärbrefvet den 7 December 1787, hos Domkapitlet anmälde.
Vid den förklaring, hvilken Domkapitlet i anledning häraf från v. Pastorn S. infordrat och sedermera till mig öfverslcickat, framstälde jag uti ytterligare skrifvelse till Domkapitlet åtskilliga anmärkningar.
Vice Pastorn S. androge till en början i nämnda förklaring, att uti 1 Kap. af Kyrkohandboken förekomme, i afseende på kungörelsers uppläsning, följande stadgande: »derefter uppläsas Konungens Förordningar, samt vederbörande Collegiex-s och embetsmäns kungörelser m. m. (hvilka böra vara/ lemnade till Presierskapet förr än gudstjensten börjar»)-
Denna allmänna föreskrift, som rörde kungörelser af alla slag, skulle Ofverbefälhafvaren för Norra Hallands Skarpskytteförening icke hafva stält sig till efterrättelse, enär dennes kungörelse om söndagsexercis blifvit till vice Pastorn aflemnad först efter gudstjenstens slut i Lindome kyrka, söndagen den 2 April.
Vid nedgåendet från Predikstolen, efter kungörelsernas uppläsande, hade vice Pastorn mötts af Ofverbefälhafvaren, som begärt kungörelsens återfående med bevis deröfver, att den icke blifvit uppläst, hvilken begäran vice Pastorn ock genast efterkommit, dervid vice Pastorn tillika, på Ofverbefälhafvarens förfrågan, om samma kungörelse kunde i Elfsåkers kyi’ka blifva uppläst, förklarat, att han dertill icke vore benägen, hvarföre kungörelsen 88 ej blifvit i sistnämnda kyrka framlemnad.
Då afhandlandet om oftanämnda kungörelses uppläsande emellan vice Pastorn S. och Öfverbefälhafvare!! tilldragit sig på några få minuter, hade tillfälle ej blifvit lemnadt att anställa den granskning och pröfning, sorn, enligt Kongl.
Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812, vore Presterskapet medgifne, i afseende på ankomna kungörelsers tjenlighet till offentligt uppläsande, hvarföre vice
Pastorn ansåge sig ej hafva saknat stöd af lag för vägrandet af i fråga varande kungörelses uppläsning.
Härvid anmärkte jag, att redan i de lagbud och författningar, dem jag i min förra skrifvelse till
Domkapitlet i detta ämne åberopat, förefunnes ofvan omförmälda föreskrift om inlemnande före gudstjensten af sådana kungörelser, hvilkas tjenlighet för offentliggörande vore underkastad pröfning; men i samma skrifvelse vore ock ådagalagdt, att en slik pröfning icke ålåge Presterskapet i afseende på kungörelser, sorn från offentlig myndighet utgått, såsom händelsen varit med den kungörelse, hvarom här handlades.
Så vidt] jag kunnat sluta af hvad vice Pastorn S. här ofvan anfört, måste emedlertid den i fråga komna kungörelsen varit inlemnad förr, än kungörelserna skolat uppläsas, emedan i annat fall Öfverbefälhafvaren icke haft anledning att, på sätt som skett, begära, och icke vice Pastorn S. att gifva bevis, det kungörelsen ej blifvit uppläst; och med den ordning, som nu vore vedertagen, att kungörelserna icke uppläsas omedelbart efter predikans slut, utan först efter gudstjenstens slut, må väl dermed all billig fordran i afseende på tiden för kungörelsens inlemnande hafva varit upp fylld, när kungörelsen ifråga, såsom sagdt vore, icke behöfde undergå anannan pröfning, än att vice Pastorn eftersåge, af hvilken densamma vore utfärdad.
I allt fall syntes kungörelsen hafva blifvit inlemnad före gudstjensten i Elfsåkers kyrka med begäran, att densamma skulle der uppläsas, och härtill hade vice Pastorn S. vägrat.
Han föregåfve visserligen, att han, i anseende till tidens knapphet, ej skulle hafva ägt tillfälle till nödig pröfning i detta afseende, men tillstode på samma gång, att han vägrat uppläsandet, och detta kunde väl icke antagas hafva skett, utan nödig pröf ning.
Jag funne således den här ofvan anförda ursäkt icke förtjena ringaste afseende.
Vidare anförde vice Pastor S., att det äfven kunde i fråga sättas, huruvida en befälhafvare för frivillig
Skarpskytteförening vore att anse såsom en sådan auktoritet, hvars kungörelser, enligt Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849, Presterskapet vore förbundet att ovilkorligen uppläsa.
I 2 kap. 5 § Kyrkolagen och Kongl. Maj:ts Resolution på Presterskapets besvär den 10 Mars 1719 § 32 nämndes inga andra auktoriteter, än Kongl.
Maj:ts och Konungens 89 Konungens Befallningshafvande, och i Kongl. Maj:ts resolution på Allmogens besvär den 9 December 1766 § 10 tillädes: »embetsman eller undersåte», hvilket sistnämnda ord troddes vara att förstå om enskilda personer, som anhölle om irppläsande af hvad de hade att kungöra.
Men då äfven andra auktoriteter, t. ex. högre kronobetjenter, till och med länsmän, måste göra anspråk på rätt att få sina publikationer upplästa från predikstolen, förmodades denna rätt hvila dels på häfd dels ock ])å särskilda föreskrifter till desse embets- och tjenstemän, att de skulle genom kungörelse från Predikstolen meddela menigheten åtskilliga underrättelser om uppbördsstämmor, väglagning o. s. v. Icke någon sådan föreskrift, ej eller häfd, funnes deremot för öfverbefälhafvare
Aud skarpskyttekorpser, hvarföre dessas rätt till förfogande öfver andra embetsmän kunde anses åtminstone obestämd.
Då härtill komme, att alla de vanliga auktoriteter, hvilka vore berättigade att få sina kungörelser genom Presterskapet upplästa, sände dessa kungörelser genom kronobrefbäringen, men kungörelserna från Skarpskyttekorpsens befälhafvare blifvit lemnade först å Söndagen vid kyrkan, i likhet med enskilda personers kungörelser om auktioner och dylikt, slote vice Pastorn deraf, att hans förmenande, det en dylik befälhafvare i detta afseende ej vore att anse såsom offentlig myndighet utan såsom enskild person, icke borde synas obehörigt.
Den bevisning, vice Pastorn S. sålunda genomfört för att ådagalägga, att öfverbefälhafvaren för en Skarpskyttekorps icke vore att anse såsom en sådan offentlig myndighet, hvars kungörelser Presterskapet skulle vara förbundet att ovilkorligen uppläsa, trodde jag lemna rum för flera anmärkningar.
2 Kap. 5 § Kyrkolagen nämnde visserligen endast Kongl. Maj:t och Kongl.
Maj:ts »Befallningshafvande», men att dermed skulle afses endast Kongl. Maj:t och Landshöfdingarne vore så mycket mindre antagligt som i slik händelse Rikets Collegier och andra embetsmän, af hvilka de förra alltid och de senare mången gång vore landshöfdingarne öfverordnade, icke skulle äga att fordra, det deras kungörelser åtnjöte samma rätt, sam Landshöfdingarnes.
Med det i berörda lagrum nyttjade talesätt »hvad Wi och Wåre Befallningshafvande, på wäre vägnar, kunna hafva att bjuda och tillsäga» åsyftas tvifvelsutan sådane påbud, som utgått från Konungen och hans embetsmän i allmänhet, och till dessa påbud måste räknas de, som utfärdas af en Skarpskytteförenings Öfverbefälhafvare, enär denne vore af »Kongl.
Maj:t förordnad och Kongl. Maj:t för korpsens verksamhet ansvarig.»
Denna tolkning bekräftades af 1766 års ofvananförda resolution, hvilken \7ice Pastorn S. äfven omförmält, och der det talas om »kungörelser och publikationer, som 11.
12 90 till kyrkorna ankomma från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, embetsman eller undersåte», dervid vice Pastorn S. likväl, obegripligt nog, fäst sig vid uttrycket undersåte, såsom här ensamt tillämpligt.
Jag hoppades dock med det nu anförda hafva ådagalagt, att Öfverbefälhafvare!! för en Skarpskytteförening, i denna hans egenskap, vore att betrakta såsom en Konungens embetsman, som ägde en i gällande författningar grundad rättighet att fordra, det hans påbud, lika med andra offentliga myndigheters, skulle i föreskrifven ordning kungöras, utan att behöfva stödet af en sådan häfd eller af sådana särskilda föreskrifter, om hvilka vice Pastorn S. ordat.
Den anmärkning, vice Pastorn S. slutligen framställt, att alla myndigheter, som vore berättigade att få sina kungörelser genom Presterskapet upplästa, plägade sända dessa kungörelser genom kronobrefbäringen, för så vidt dermed menades, att sättet för kungörelsernas spridande inverkade på rättigheten att få sjelfva kungörelserna upplästa, förrådde, i min tanka, en alltför besynnerlig uppfattning af grunderna, efter hvilka den pröfning skulle utöfvas, som i thy mål vore Presterskapet ålagd.
En på stället befintlig myndighet, hvars rätt att utfärda och få uppläst en kungörelse vore obestridlig, skull väl ej behöfva använda kronobrefbäringen för att på en omväg framskaffa en sålunda utfärdad kungörelse.
Dessutom funnes i vårt land en och annan provins, der kronobrefbäring ej ägde rum och der således alla till kyrkorna ankommande kungörelser saknade ett dylikt kännemärke på behörighet.
Jag kunde således ej anse den nu granskade delen af vice Pastorn S:s. förklaring såsom vederläggning af hvad jag rörande detta ämne i min förra skrifvelse anfört.
Slutligen yttrade v- Pastorn S., att, hvad beträffade ofvannämnde Ofverbefälliafvares kungörelse, betraktad till innehållet, hvilket i denna fråga vore det liufvudsakligaste, vice Pastorn ansåge en stor motsägelse ligga deri, att en Prest, som enligt sin embetsed vore förbunden att tyda sabbatsbudet, ej efter de fria åsigter, som derom gjort sig gällande, — ända derhän att det blifvit påstådt, att detta bud vore endast judiskt och för nya Testamentets folk ej förbindande, — utan efter den heliga Skrift och våra derpå grundade bekännelseskrifters lära derom, måste efter gudstjenstens slut uppläsa kungörelser, hvilkas efterkommande på ett betänkligt sätt ledde till störande af sabbatens helgd, den han genom sin predikan sökte att befordra.
Väl vore detta icke något nytt, enär Presterne blifvit vane att uppläsa kungörelser om marche-router för beväringsynglingarne, deri vanligen icke något afseende gjordes på söndagen, men, ehuru det vore att önska, det vederbörande, vid upprättande af sådane marche-router, måtte så vidt som möjligt skona Herrans dag, vore dock förargelsen och skadan af Skarpskyttarnes söndagsöfningar allmänare och af större betydenhet.
Genom dessa droges många ynglingar, som vore boende aflägse 91 ifrån exercisstället, undan bevistandet af den allmänna gudstjensten och den enskilda andakten i hemmet; en mängd skådelystne personer utlockades, och tillfälle bereddes lätt till hvarjehanda utsväfningar och oordningar.
Många, som förut varit vane att från kyrkan begifva sig till sina hem, stadnade nu i stället för att åskåda den straxt efter gudstjenstens slut utanför kyrkan pågående exercisen och fördrefve åtminstone fåfängt den tid, som behöfde och borde bättre användas.
Så tillginge det inom Tölö pastorat, och flerestädes tillginge det väl ännu värre, hvarest, efter exercisöfningarnes slut, anstäldes dansnöjen och andra, alldramest på söndagen, otillbörliga förströelser.
Under sådana förhållanden och i betraktande deraf, att skarpskytteöfningar ej vore nödvändiga att å söndagen förehafvas, utan ganska väl kunde, såsom å en del ställen vore brukligt, till annan dag under veckan förflyttas, borde det ej kunna tydas såsom tjenstefel att en Prestman ansåge det betänkligt att uppläsa kungörelse om söndagsexercis och af sin öfvertygelse funne sig derifrån förhindrad; ej heller kunde, efter vice Pastorns förmenande, en sådan underlåtenhet med något skäl anses såsom försök att motverka den fosterländska folkbeväpningen, då kungörelser, som anginge skarpskyttarnes exerciser och målskjutningar å söckendagar, alltid blefve med beredvillighet upplästa.
Den motsägelse, vice Pastorn S. här ofvan påvisat emellan Prestens på embetsed grundade förbindelse att lyda sabbatsbudet, efter den heliga Skrift jemte bekännelseskrifterna, och hans skyldighet att efter gudstjenstens slut uppläsa kungörelser, hvilkas efterkommande förmentes på ett betänkligt sätt leda till störande af sabbatens helgd, vore ej af den betydelse och borde ej heller kunna anses medföra så menliga följder, som de, hvilka kunde uppstå af en annan tänkbar motsägelse, den nemligen, att, medan Presterskapet fortfarande hade sig ålagdt att på nu brukligt sätt offentliggöra allmänna påbud, det skulle vara hvilken Prestman som helst medgifvet att efter eget bepröfvande afgöra, huruvida en ny lag eller en offentlig myndighets befallning, som för kungörande till Presten aflemnades, borde från Predikstolen uppläsas eller icke, allt efter den möjligen oriktiga uppfattning, samma Prestman kunde hafva om lagens eller befallningens öfverensstämmelse med eller stridighet mot kyrkans ofvan åberopade läronormer.
Men den ena likasom den andra motsägelsen funne sin naturliga lösning i en riktig uppfattning af Prestens ställning inom vårt samhälle.
Hans rätta kall och verksamhet vore nemligen att förkunna religionens läror och arbeta på sina medmenniskors inre, andeliga uppbyggelse och förädling, ej att genom några, vare sig förekommande, hämmande eller bestraffande åtgärder taga omedelbar befattning med menniskornas yttre handlingar, för att såmedelst befrämja gudomlig eller mensk - 92 lig lags efterlefnad, samt inblanda sig i den borgerliga ordningens upprätthållande och den verldsliga straffmagtens utöfning.
Sistnämnda åtgärder hörde under den verldsliga magten, hvars lagar och vedertagna ordningar Prestmannen ej mindre af sin embetsed än ock af medborgerlig pligt vore förbunden att ställa sig till efterrättelse.
Då vice Pastorn S. vidare inlåtit sig på en skildring af de fördömliga följder, de i fråga varande vapenöfningarne, anstälda på söndagarne, skulle medföra, bordo ej lemnäs oanmärkt, att denna hans skildring stöde i strid med dem, som ifrån andra delar af riket förspordes.
På dessa senare stödde sig den åsigt, som vore temligen allmänt spridd inom landet, att dessa vapenöfningar, utom deras ädla fosterländska syftemål och betydelse, visat sig hafva förtjensten att mer eller mindre upptaga icke allenast ungdomens utan äfven äldre personers tid under de från hvardagssysselsättningarne lediga söndagseftermiddagarne, hvilka förut icke sällan egnats åt spel, dobbel, dryckenskap och andra förderfliga tidsfördrif.
De hade sålunda visat sig vara, hvad de också vore och borde vara, förädlande folknöjen och såsom sådana, nu lika litet som förr, hemfallna under lagens straffbestämmelser för sabbatsbrott, eller för otillåtliga att anse, så snart de ej öfvades på sådana tider, att de förhindrade eller störde den allmänna gudstjensten.
Och ej blott derföre, att de, såsom sagdt vore, på ett nyttigt och förädlande sätt upptoge den lediga tiden om söndagseftermiddagen och minskade behofvet och frestelserna af förderfliga tidsfördrif, hade de anspråk på att fördragas, utan äfven af det skäl, att ax-betsklassen icke utan alltför känbar uppoffring kunde använda någon annan tid för dessa folknöjen, utgjorde deras obehindrade öfvande på söndagseftermiddagen snart sagdt ett vilkor för deras fortvaro och vidare utveckling till ett för samhället vigtigt, af statsmagterna erkändt och med deras uppmuntran understödt ändamål.