Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Det har varit en sträng lexa, ni gifvit mig, » sade hon; » men jag inser nu, att ni haft rätt.
A c k, hvarför har man ej sagt mig det förut? » » Man har sagt er det, fastän ni i er egen- kärlek aldrig ville höra därpå, kanske äfven därför att det sades för mildt.
Vissa perso- ner behöfva starkare medicin än andra. » Hon gick.
tryckte ännu en gång min hand och Ett år eller något mera förrann, hvarun der j a g förlorade den unga skådespelerskan ur sikte annorlunda, än att j a g af tidnin- garna erfor, att hon gjorde stora framsteg i teaterpublikens gunst, i synnerhet genom ett älskligt, vinnande behag och någonting käckt och hurtigt i framställningen, som ryckte åskådarne med sig, men äfven, då rollen så kräfde, något tragiskt, känslofullt, som rörde och bragte fram medlidande.
Så försvann plötsligt hennes namn från tidningsspalterna.
Jag antog, att hon rest utomlands för att studera konsten, och jag glömde för andra och annat alldeles bort den lilla skådespelerskan, då jag en dag mot- tog en liten biljett med poststämpel från nå- gon plats i Sverige, som jag endast kände så mycket, att den låg i Småland.
Och bil- jetten innehöll dessa ord: | Cakes o. Biscuits öfver hela riket.
» Min välgörare!
Jag vill bereda en mig nära stående per- som glädje ocb ber därför, att ni vänligast gör en tur under sommarferien ned till — b o l, närmaste järnvägsstationen — y d.
V a g n skall där hemta er till Eder elev i lifsglädjen ».
E j en rad mera.
Jag läste om den lilla, med elegant fruntimmersstil skrifna biljetten flere gånger, utan att ännu kunna komma på tanken om, hvem brefskrifverskan månde vara.
Men om några dagar började verkli- gen mina sommarferier, och jag beslöt att resa efter den angifna adressen.
Där locka- de mig kanske ett äfventyr.
Och jag for.
Efter det j a g tillbragt natten å ett järnvägs- hotell, for jag en den härligaste sommarmor- gon till — y d station, där ett elegant ekipage med kusk och betjänt väntade.
Jag antog, att det var mitt, och fick bekräftelse därpå och steg i, medan betjänten bugande helsade från » hennes nåd », att hon beklagade sig vara förhindrad från att själf mottaga herr- skapets ärade gäst.
Vagnsdörren slog i, be- tjänten hoppade upp och tog plats bredvid kusken, piskan smällde, och de eldiga sprin- garne föllo i snabbt traf.
Efter omkring halfannan timmes färd vek ock ekipaget af från landsvägen och körde in i en lummig allé af åldriga lindar, i hvars ända jag såg fasaden till en stor hvitrappad byggnad med torn på båda flyglarne, hvilka afspeglade sig i en insjö, hvars lätt krusade vågor sköljde ena flygelns grund.
Snart stannade vagnen framför en bred trappa, å hvilken dock ej syntes någon män- niska, men i ett fönster varsnade jag ett kvinnoanlete och en liten förtjusande morgon- mössa på ett något knollrigt blondt hår, dock försvann snart det täcka ansiktet, som j a g tyckte mig känna igen, fast dess åsyn varit för kort att riktigt klara mitt minne.
Jag fördes emellertid af betjänten uppför en smakfullt dekorerad trappa med yppiga bladväxter till ett rum i andra våningen, som tydligen var bestämdt till mitt gästrum, och där man äfven snart kom med min kapp- säck.
Jag skyndade att göra toalett och hade ej väl slutat denna, då betjänten åter kom upp och anmälde, att frukosten var ser- verad.
Jag begaf mig ned i vestibulen på nedre bottet), där dock ingen människa syntes.
Det dröjde ock en stund, innan en dörr öppna- des, och en dam i elegant förmiddagsdräkt inträdde, följd af en medelålders herre.
Ge- nast kände jag nu igen henne: det var min unga skådespelerska, som skyndade fram till mig, tackade mig, för att jag kommit, och för mig föreställde sin man.
» Jag har sagt honom allt om er, » yttrade hon med en stämma af melodisk välklang och ett förtjusande gladt leende.
» H a n vet, att det var ni, som danade mig till att bli den lilla glada kvinna, som fängslade " honörn och gjorde mig till hans hustru, att det så- ledes är er j a g har att tacka för den sanna lycka, jag njuter och den jag tror att äfven han delar — eller hur, min vän? » — spor- de hon och lutade sitt täcka hufvud mot hans bröst, under det hon såg upp till ho- nom med älskligt behag.
H a n svarade med att sänka sitt ansikte och kyssa de friska koralläppar, som af sig själfva inbjödo den lycklige att hålla till godo.
Det var svar nog.
V i satte oss till bords, och en glad fru- kost följde, hvarunder jag tjusades af den unga fruns klingande samt glädtiga skratt.
Jag sade, att det var något helt annat, än när hon af onatur gått och spelat Ofelia i i själfva komedien.
» Ja, j a g sade er ju, att ni hade rätt, då ni förehöll mig min onatur.
Sann skall män- niskan vara, särdeles kvinnan, som blir i ona- turen oskön, men kan fängsla i sanningens oförställdhet.
Måtte alla kvinnor behjärta detl » tillade hon med plötsligt och djupt all- var i rösten.
Jag erfor nu, att hon varit gift med sin man, en rik brukspatron och godsegare, ett hälft års tid, att han sett henne på teatern en afton och blifvit fängslad af hennes na- turliga glädtighet och uppsluppenhot, att han dagen efter friat till henne, och att hon efter en veckas tid, hvarunder hon sökt lära känna honom, gifvit honom sitt ja.
Så hade de låtit viga sig, och de hade aldrig sedan dess er- farit annat än lifvets ljusstunder.
Mannen skulle om ett par dagar fira sin 4 0: e födelse- dag, och hon hade därför be6t mig komma och deltaga i festen samt äfven för att visa mig sin lycka.
» Som snart skall bli ännu fullständigare, » bifogade han med en hänförd blick och en kärleksfull smekning på den rodnande unga makans kind.
» Ja, om du hon allvarligt.
får behålla mig, » mumlade » Det gifve G u d!
» ljöd hans svar, så fromt och frimodigt, att jag erfor en varm känsla och mina ögon nästan fårades.
» Hopp! » hviskade hon och såg ned.
E n stunds tystnad inträdde, därpå reste hon sig, tog min hand och sade: » Ä n en gång, käre vän, tack!
N i ser nu, huru innerligt lycklig jag är!
Och det har jag er stränga, men vänliga kritik att tacka för.
V a r viss om, att om jag en gång skulle få en dotter, skall det vara min främsta plikt att uppfostra henne i och till sanning, att göra henne fri från all onatur och förkonst- ling.
Endast i sanningen är den verkliga lyckan — är lifsglädjen! » H o n var alldeles förtjusande, då hon med en liten slängkyss åt sin man aflägsnade sig som en lätt bortglidande solstråle.
Hvarje husmor sin egen skärslipare.
svar å prisfrågan L X X I af W.
tt själf hålla sina knifvar o c h saxar hvassa bör för husmodern ej vara någon oöfver- vinnelig svårighet.
Till denna färdighet likasom hvarje annan fordras kunskap och öfning.
Den förra skola vi här söka att bibringa, den se- nare vinnes snart genom dristiga försök.
Den som förstår att hjälpa sig själf härmed, behöfver aldrig arbeta med slöa redskap under afvaktan på skär- sliparens ankomst.
För skärpningen af eggjärn fordras dels en slip- sten, med hvilken man undanskaffar det mesta af stålet, som skall bort, dels en brynsten, med hvil- ken den sålunda erhållna grofva eggen skarpes och putsas.
Slipstenen är af sandsten, antingen rund, afsedd att löpa omkring, eller ock liggande.
Den senare sortens slipsten kallas skjutsten, eme- dan man verkställer slipningen genom att skjuta järnet fram och åter öfver den fast liggande stenen.
Vid slipning på rund sten hålles däremot knifven orubbligt stilla, tryckt emot stenen, hvilken vrider sig kring en axel och sättes i rörelse medels vef- ning eller trampning.
Af slipstenar finnas grofkorniga och finkorniga.
De förra slipa fort, men groft, och äro ej lämpliga för hushållet.
De till färgen röda stenar, som 4 4 V e s t e r l å n g g a tan 4 4, S t o c k h o l m.
komma från Dalarne o c h äro fria från små in- sprängda, hårda stenflisor, äro synnerligen goda, men äfven dyra (omkring 5 kr.
för en mindre rund sten).
En finkorning gotländsk sandsten är för vårt behof synnerligen lämplig.
En rund sådan kostar 75 öre ä 1 krona.
Till densamma måste förfärdigas en ställning med vef samt vattenho.
Detta allt kan göras af trä o c h är en utmärkt lämp- lig uppgift för en gosse, som får syssla med snic- kerislöjd.
Axeln med vefven kan äfven göras af järn.
De hål i ställningen, genom hvilka axeln löper, böra smörjas med olja, dels för att hindra nötning, dels för att stenen skall löpa lätt.
Runda stenar med ho o c h vef af järn finnas i handeln och betinga ett pris af omkring 8 kronor.
En tillhuggen skjutsten kostar 1 krona 50 öre, men är för stor för hushållet.
Bättre är då att köpa ett stycke af en sönderslagen rund sten.
Sådana finnas alltid i linbodarne o c h fås för om- kring 75 öre.
Då man skall slipa en knif å skjutstenen, fuk- tas först denna med en våt trasa och hålles seder- mera fuktig under skärpningen.
Knifven hålles stadigt med högra banden o m skaftet och den venstra uppe på knifbladets rygg, tryckande knif- ven ned emot stenen.
Knifbladet hålles i lutning mot stenens yta o c h skjutes fram o c h tillbaka, så att eggen på samma gång skjutes tvärs öfver ste- nen och föres längs densamma, eller med andra ord så att eggen löper snedt öfver stenen, men alltid paralell med stenens kant.
På det att ste- nen må förblifva plan, måste man så småningom slipa öfver hela stenens plan.
Slipar man blott på samma ställe på stenen, blir där en grop, och det blir sedan omöjligt att få god egg.
Föres knifven icke stadigt i samma lutning öfver stenen, blir eggen rund o c h ej hvass.
Huruvida knifven nu är lagom slipad på ena sidan förvissar man sig genom att noga granska eggen, sedan man på den fuktiga trasan strukit af sanden, s o m samlat sig på bladet.
Därpå slipas andra sidan på liknande sätt.
Eggens face kan göras bredare eller smalare, efter som det för tillfället är lämp- ligast.
Ju mindre knifbladets lutning mot stenen är, dess kortare blir facen.
En knif af föga hårdt stål varar längre hvass med kort face.
En starkt härdad knif kan slipas med bred face, då den skär bättre o c h likväl genom sin hårdhet varar länge skarp.
Har man en rund sten, så hålles knifven stadigt med eggen mot den riktning, i hvilken stenen vrider sig, och föres den så småningom öfver ste- nen.
Denna hålles våt genom att med sin yttre kant löpa genom en ho med vatten.
Stenen får ej slipas buktig tvärs öfver, utan sorgfälligt hållas grad.
Slipar man med den riktning, i hvilken stenen vefvas, så blir eggen lätt rund, o c h stor råegg uppkommer.
Råegg kallas de tunna stål- flagor, som bildas i kanten af eggen vid slarfvig slipning.
Råeggen bortages dels genom att slipa af knifven under ringa tryckning mot stenen, dels genom bryningen.
Till brynstenar brukas mycket fina sandstenar, skiffer o c h s. k. arkansasbrynen m. fl.
De först- nämnda kosta omkring 50 öre pr.
st. o c h fuktas vid användningen med vatten.
Skifferstenar säljas till samma pris som föregående, o c h till dessa be- gagnas hellre olja än vatten.
En trasig griffeltafla kan lemna råmateriel till många brynstenar.
Skif- ferstycket bör då fastlimmas vid en träbit, så att det blir lätthandterligare.
Till arkansasbrynen användes endast olja (bomolja e t c).
Dessa stenar äro till färgen hvita o c h hälft genomskinliga samt säljas efter vikt, hvarför det är fördelaktigt att köpa en tunn, men i stället lång och bred sten.
En liten sådan sten lagom för hushållet kommer på ungefär 1 krona 50 öre samt är af oerhördt stor varaktighet och förtjänar därför in sitt högre pris, hvarjämte den brynar utmärkt väl.
Då, man skall skärpa en knif, lägges brynstenen på bordet, fuktas eller oljas in, hvarefter knifven föres öfver densamma på lika sätt, som då man slipar pa skjutstenen.
Knifven hålles dock i något mindre lutning mot stenen vid bryningen än vid slipnin- gen, så att bryningen ej sker öfver hela facen utan blott en yttersta del af denna.
Knifven brynes naturligtvis från båda sidor, ömsom från den ena, ömsom från den andra, o c h med stor försiktighet och stadga i handen.
Då en knif kännes slö, är det ofta nog att bryna den för att åter få den skarp.
Med ett smergelbryne hvässer man lätt en knif.
Ett sådant kostar 75 öre.
Knifven hålles vid dylik skärpning fast stilla med venstra handen o c b bry- net föres fram och åter längs eggen.
Detta bryne är onödigt för den, som vill sköta sin slipning ordentligt, och ersätter ej densamma.
Då en sax skall slipas, skrufvas den först sön- der.
Därpå slipas de båda knifvar, af hvilka saxen Rekommenderar sitt stora och välsorterade lager af moderna Höst- och Vinter-Dame-Kappor till här pä platsen lägsta pris.
Särskildt framhålles mitt stora sortiment af Silkesplyschkappor
består, bvardera blott på ena sidan, yttersidan.
Eggen aktas noga vid såväl slipning som bryning från att få sin ursprungliga form förändrad.
På innersidan får eggen blott brynas o c h detta med stor försigtighet, så att ingen face uppstår, utan endst öfverskjutande råegg borttages.
Skulle försöken med slipning i början ej utfalla så väl, skall man därför ej förlora tålamodet.
Tillräcklig omsorgsfullhet vid arbetet skänker godt resultat.
Vid första försöken bör man ej hasta, utan arbeta långsamt och tänka sig väl för.
Att hafva öfvervunnit en svårighet skänker därjemte alltid tillfredsställelse.
Far själf likaväl som pojh karne skola dessutom blifva tacksamma, o m de få låna husmoderns slipdon för att skärpa sina penn- knifvar, träsniderijärn och dylikt.
Vid sällskapet Nya lduns samkväm i lör- dags föredrog fru Alfhild Agrell två af sina egna berättelser: » Godhet » och » Flickan med 7 hjärtan ».
Några lyriska dikter af fröken E.
Whitloek upp- lästes af fröken Anna Zetterberg.
Sånger af War- muth och Lassen samt en italiensk serenad utför- des af fröken Almati samt sånger af Bizet och Grieg af fröken Alma Hesseldal.
Aftonens konstutställning omfattade ett större an- tal akvareller, en afdelnings-skärm och en väggde- koration, båda i gobelinimitation, samt kartonger till en fris, utförd på väf, af fru A.
Boherg, född Scho- lander.
Fröken C. Löfgren hade utställt ett por- trätt af do-rtor L., fröken I. Schulzenheim en större oljemålning: Vindthundar, fröken A.
Billing akva- rellstudier och fröken I. Matton en porträttbyst i terra cotta af fröken B.
Bland gäster för aftonen märktes representanter för ett flertal olika nationer.
• 4 * Teater och.
operan gaf sistlidne fredag för första gån- gen en repris af Nicolais komisk-fantatiska opera » Muntra fruarna i Windsor ».
Denna opera med sin lifliga och sprittande, melodiösa och stundom rent af genialiska musik hör till dem, som aldrig borde försvinna från repertoaren.
Högst förunder- ligt var det emellertid, att den denna gång ej fyllt salongen.
Detta var dock närmast en förlust för dem, som ej infunnit sig; ty operan erhöll ett på det hela taget jämnt och godt utförande.
Hufvud- figuren i operan är den älskogskranke drinkaren sir John Falstaff, och att hr Brag ej fullt räckte till för denna mycket fordrande roll, må varda honom förlåtet.
H r B. är nybörjare så godt som och gjorde i alla fall sitt bästa samt lyckades tämligen väl.
Eösten är klangfull och fyllig, ehuru något svag i de djupare tonerna; spelet saknar åter denna saftiga humor, som återgifvandet af en Falstaffstyp kräf- ver.
H r B. rörde sig emellertid rätt ledigt i sin tjocka skepnad, och mimiken var ej heller oäfven.
— Högt öfver alla glänste dock fru Östberg, hvil- ken för första gången återgaf fru Ströms parti och detta på ett sätt, som — ej blott bokstafligen — inbragte henne en ny lager till sina många föregå- ende.
Det ingalunda lätta sångpartiet erhöll ett förträffligt utförande, liksom fru Ö. också i spelet lyckades på ett måttfullt sätt pointera det parodiska i rollen.
Fröken Almati var tämligen matt som fru Page; partiet tycktes också ej rätt väl lämpa sig för henne.
Hrr Johanson och Strömberg som Ström och Page voro båda till sin fördel, särskildt den förre.
Öfriga medspelande skötte väl sina mer eller mindre viktiga partier.
Baletten i sista aktens vackra skogsscen var förträfflig, och det hela gick jämnt och utan nämnvärda slitningar under herr Hennebergs ledning.
Operan förtjänar att gifvas för många fulla hus.
Fru Vilma Norman-Neruda (numera lady Hallé) gaf i lördags sin första konsert å k. operan i före- ning med k. hofkapellet.
V i afstå från att ingå på ett närmare omnämnande af den celebra artistens spel, ty pennan skulle ej finna uttryck, träffande nog för hennes helt enkelt enastående prestationer.
V i inskränka oss till att nämna, att fru N.-N.
re- dan vid sitt första inträde helsades så varmt, att hon mycket väl kunde märka, att publiken ännu hade henne i käraste och innerligaste hågkomst från fö- regående uppträdanden härstädes; att samma publik med den djupaste andakt lyssnade till de härliga J a k o b K u l l e ' s toner, hon lockade ur sitt oförlikneliga instrument, samt att denna samma publik, sedan sista tonen i sista stycket förklingat, ej gjorde min af att aflägsna sig, fastän konse-ten var slut, utan gång på gång framkallade den utmärkta artisten, till dels i för- hoppning om att få ännu något mera till lifs af denna undersköna musik.
I få ord: lika enkelt och fiardlöst som hennes spel är, lika gediget och djupt gripande är detsamma.
Fru Norman-Neruda är värl- dens förnämsta kvinliga violinist och som konstnär likställd med de främsta manliga representanter inom sitt fack.
De af fru N.-N.
utförda kompositionerna voro Spohrs violinkonsert n:r 8 (den bekanta sång- scenen) samt Mendelssohn-Bartholdys violinkonsert, Hofkapellets ackompanjemang till dessa nummer led- des af hr Franz Neruda, hvars återkomst till Stock- holm vi med glädje omnämna.
— Hofkapellet spe- lade med mycken smak uvertyren till » Euryanthe » af Weber samt Griegs suite för stråkorkester » Fra Holbergs tid ».
Fru Norman-Nerudas andra konsert skulle gifvas som i onsdags, likaledes å k. operan.
Den till i måndags annonserade föreställningen af » Mignon » med fru Arnoldson-Fisehoff i titelpar- tiet måste på grund af den framstående gästens opasslighet framflyttas till gårdagen.
Bland debutanter, som väntas å k. operan, må nämnas fröknarna Stridbeck, Hult och Edman.
Den förstnämnda, elev af vår främsta sånglärare Fritz Arlberg, kommer att debutera som Agatha i » Fri- skytten ».
Dramatiska teatern gifver i dag » Falska juve- ler », i morgon » Familjelycka », » E n omvändelse » och » Kapten Puff ».
Vasateatern uppför nu hvarje afton sitt nya pro- gram, Dellingers operett » Saint Cyr ».
Ehuru li- bretton i stycket ej är särdeles vare sig originell eller kvick, lyckas det dock tillvinna sig lifligt bi- fall genom den glada, sångbara musiken och det raska utförande, Vasateatern presterar.
Bland huf- vudrollernas innehafvare briljerar som vanligt sär- skildt hr Strömberg med sin burleska komik i en tjufpojksaktig klostertjänares skepelse.
Hr Änder gör en ganska rolig typ af sin mesige, men dansante » pappas gosse ».
Däremot är hr Rönnblad, både hvad sång ocb spel beträffar, en föga lycklig förste älskare.
Fröknarna Grönberg och Johnson hand- hafva de kvinliga hufvudpartien till både ögon- och öronfägnad.
Och som sagdt — publiken är nöjd, och då är ju allt godt och väl.
Filharmoniska sällskapet gifver sin första abonne- mentskonsert nästkommande tisdag den 17 dennes å Musikaliska akademien.
Programmet upptager » Jesu sju sista ord på korset », en komposition från 1640-talet af H.
Schutz; aria ur » Hérodiade » af Massenet, sjunges af fröken Emma Holmstrand; serenad för stråkorkester af R.
Volkmann; Philhar- monie, kör å capella af sällskapets dirigent A.
Hal- len, samt tvänne dubbelkörer å capella af Ludvig Norman, kallade » Linden » och » Bön ».
Minnet af sällskapets förtjänstfulla verksamhet under föregå- ende år bör lika mycket som programmets godhet mana till talrikt besök.
N y m u s i k.
På Abr.
Lundquists välkända förlag ha följande nya musikalier i dagarne utkommit: Bieh.
Eilenberg, Genom skog och mark, moderna kompositioner för piano.
Innehåller 7 olika stycken.
Marsch-Album.
Innehåller ej mindre än 10 marscher, flere bland dem mycket kända.
V. Holtz, International Gymnastik-festrnarsh för pianoforte.
Densamme, For you, hambo-polska för piano.
B. Wejdling, Rosenknoppen, mazurka för piano, tillegnad fröken Signe R.
Densamme, Brudparet fram!
Bröllopsmarsch för piano.
Hugo Sedström, Menuett för piano.
John Öländer, Bianca-polka för piano.
Alban Förster, » Din kärlek allena är i världen mitt allt », sång vid piano; n:r 46 i den bekanta samlingen Barytonisten.
Bighini, aria ur » Det befriade Jerusalem », med pianoackompagnement; n:r 19 i den kända samlingen Bassångarens repertoar.
G. Loeve, Elfkungen, ballad med pianoackompagne- ment; n:r 8 i samlingen Från konsertsalen och salongen.
Fr. Clay, » För dig en sång jag kväda må », med pianoackompagnement; n:r 9 i samma samling.
Sångprogrammet, häft.
Innehålla alster af uteslutande kända och goda kompositörer.
Sydney Smith, Vårt farväl, sång med pianoackom- pagnement.
Herman, Fantasie dramatique för violin och piano öfver Boitos » Mefistofeles. » Bror Beckman, Fjäll-låtar för violin och piano.
Gustaf Bergdahl (folkskolelärare), Sångbok för sko- lan ocb hemmet; 100 en- och tvåstämmiga sånger.
Med särskildt textbok.
Samlingen synes vara vald med omsorg och skickligt afpassad för det med densamma afsedda ändamålet.
Berättelse för Idun af Cecilia Bååth-Holmberg.
(Forts.) J | ö r s t då detta skett och läkaren kommit,kom man 11 ihåg de små; genomvåta och nästan iskalla ha- GA de de, då ingen hört deras skrik, omsider som- nat i sin vagn.
Skyndsamt afkläddes de och nedbäddades i sina små sängar, medan läkaren betänksamt skakade på hufvudet och strängt för- bjöd den ringaste gemenskap mellan dem o c h modern.
Denna hade fullt utbruten nervfeber; hon måste hafva gått med den redan flere dagar.
Med af ångest sammansnörd strupe tänkte kyr- koherden på sina små; de hade j u under de se- naste dagarne ej ett ögonblick varit skilda från sin febersjuka mor, o c h nu därtill denna sista färd i regnet och förblifvandet i de våta kläderna.
Doktorn såg allvarsam ut, och ' efter att ännu en gång hafva sett till dem, där de rödblossande lågo i sina sängar, förklarade han, att äfven de voro angripna af feber — huru pass svårt eller af hvad art, kunde han ännu ej fullt säga; man fin- ge emellertid göra sig beredd på, att den sjuk- dom, som för närvarande där i staden så att säga endast lurade på tillfället att utbryta, äfven nu skulle göra sig gällande.
Sjukdomen hade nu hunnit till prestgården; hvarken kyrkans närhet eller moderns under de senaste dagarne hälft i feber frammumlade böner hade kunnat utestänga den.
Det var tunga dagar i det eljes just ej så glada hemmet; tyst och böjd vandrade kyrkoherden ut och in mellan sjukrummen, hela timmar satt han vid sin hustrus säng, hållande hennes heta hän- der i sina o c h talande lugnande ord till henne, då hon i feberyrseln ropade högt på sina små eller ville till dem.
Då febern lemnade henne ro, låg hon helt matt och tyst och såg på honom med sina stora, nu så sorgsna ögon, liksom bed- jande om tillgift för all oro, hon vållade honom, och när han då ömt strök hennes mörka fuktiga, nu kortklippta hår, log hon emot honom med hela den gamla kärleken, utan en aning om, att i ett annat rum hennes hjärtas älskling, den äldsta lilla flickan, s o m hade hennes ögon i arf, stred sin både första och sista strid, och att de båda minsta sannolikt väntades af samma öde.
Men sorgen öfver de små nästan förkväfdes el- ler sköts åt sidan hos honom af oron för den älskade hustrun, han såg henne för sig, sådan hon var, då han först lärde känna henne; så frisk och ungdomligt strålande i det mörka för- äldrahemmet, med så rikt själslif, så förhoppnings- full — huru hade han vårdat, huru hade han för- hjälpt dessa rika anlag till utveckling?
Huru ofta hade ej allting annat kommit i första rummet hon, o c h det som kunde glädja henne i sista!
Och ändå var hon honom så kär.
Han hade bara aldrig tänkt på, att hon behöfde annat än sitt hus och hem och barnen.
Huru sved det ej nu i hans hjärta, då han tänkte på, huru hon år efter år blifvit liksom underligare, tystare, mera drömmande.
Och så hennes outvecklade uppfatt- ning af det religiösa lifvet!