Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
inte se på mig, mamma har ingen rättighet att fordra, den är så tung!
Passioneradt.
Förlåt mig! är ändå tusen gånger bättre än alla andra -- -- tusen
Älskar du honom af din innersta själ?
och förnäm, trots din börd, ger sitt samtycke till ert giftermål, skulle det återge dig din tro?
Det skulle försona mycket.
Om han står fast, om hans far, som ju är både rik
Inte allt?
YNGVA ser upp med blixtrande ögon.
YNGVA smyger sig smekande intill
Kanske sedan.
Men först skulle jag hämna mig!
Hämna!
Mutterchen!
Thora.
och godhet?
Ha vi!
Har du glömt, att vi också mött mycken välvilja YNGVA häftigt.
THORA ifrigare.
vänlighet!
Våra grannar ha ju visat oss både aktning och YNGVA.
i sällskap med andra, ha de visat sig med oss ute, ha de... THORA nästan skriker.
I skymningen, ja.
Men ha de bjudit oss till sig
Tänk på doktorn, barn, tänk på honom!
Som man anser vara din älskare, ja.
Lögn, hör du, lögn!
YNGVA vänder bort hufvudet.
Det var inte första gången jag hörde den anklagelsen framsmygas.
Du förstod inte hennes ord i går, men jag förstod
YNGVA pekar mot höger.
THORA drar Yngva intill sig och söker som omedvetet att skyla hennes ansigte.
O Gud, o Gud, ega de rättighet till detta!
En aflägsen kyrkklocka slår tre qvart.
det går lättare att -- att tala ute. -- Är du ond på mig?
Mamma -- jag tar emot honom i trädgården --
Thora springer fram, tar henne i sina armar och håller henne fast omfamnad.
Låter henne sedan gå.
Vacklar till, som om
Yngva går, men vänder sig om sedan hon tagit ett par steg.
hon fattats af yrsel -- griper fast i kanten af bordet, står ett ögonblick kämpande för att återvinna sin sjelfbeherskning.
Spritter till som om hon kommit att tänka på något.
Öppnar dörren till höger och ropar: Madam Rask!
Hva' vill mamsell?
RASK. THORA till hälften bortvänd.
Har ni barn, madam Rask?
Hvarför frågar mamsell det?
THORA. RASK.
RASK efter en paus.
Ja visst har jag ett -- för mitt ä' dä' väl ändå.
En flicka?
Ja, så vacker och rar som ingen annan -- va' hon.
Hvar lefver hon?
aldrig tålt hvarken mödrar eller barn.
När min flicka skulle gå åt, så kan alla andra gå åt med, och åt går dom, åt går dom!
I skam!
Ja, i skam, hör hon.
Se'n dess har jag
Stackars madam Rask!
Åh inte behöfver en så'n som mamsell beklaga mig.
Jag bad er komma ut för att säga er, att ni måste flytta.
Er bror är ju förmögen och...
RASK. THORA.
Flytta, jag!
Och hvarför ska' jag flytta?
Derför att jag har barn.
Visst kan det kännas tungt för en hederlig hustru, THORA.
vara god gå, så snart ni lyckats få rum.
Vår överenskommelse var ju bara tillfällig.
Ni får
Gud bevars, hva' jag ska' gå -- jag ska' gå genast. försmädligt.
Ska' jag nu ut igen, när jag har dä' så bra!
Blir nog fler, som kommer att gå -- tänker jag.
Skrattar
Thora öppnar dörren till höger, skjuter lugnt men bestämdt
ut Rask.
Slår sedan upp venstra fönstret, drar med, vällust några djupa andedrag.
Till höger höres buller som af framsläpade saker.
ALLAN. ALLAN knackar, stiger in, gör en En qvart för sent.
Ovärdigt både för en militär militärisk helsning.
och en fästman, men får rapportera, att kusken var gatan.
full och förnekade tillvaron af ett gult trähus här på THORA stiger upp.
Välkommen, herr löjtnant.
Hoppas att ni är återstäld från ert illamående?
säga ännu!
Men hvar är Yngva, fröken Yngva skulle jag väl THORA.
min af att skynda ut.
Vill ni inte skänka mig ett par minuter först?
I trädgården.
Hon vill ta' emot er der.
Allan gör
Yngva.
Kysser Thoras hand.
Ni har ju skänkt mig Yngva.
Tack för THORA.
vertygad, att er känsla för Yngva är kärlek och inte ALLAN.
Det är bara en fråga, jag vill göra er.
Är ni öf-
bara ett uppflammande tycke utan djupare betydelse?
Jag har varit förtjust
många gånger, men det här är någonting helt och hållet annat.
Det kans, som om min kärlek sutte så fast, att man skulle behöfva rycka löst hela mitt hjerta för att kunna rubba den.
Ni kan gerna skratta, men så käns det verkligen.
Ni känner Yngva så litet.
Men nog för att älska henne.
Men om er far nekar sitt bifall?
Jag säger -- om.
ALLAN. THORA.
af mig och så -- -- ja, jag menar, att han kan inte säga nej, när han får se Yngva -- och er.
Så ska' jag nog lyckas beveka honom.
Han håller
ärfda.
Bugar sig lätt.
Det fins fler slags adel än den THORA böjer tyst medgifvande på hufvudet, men ropar när Allan öppnar dörren.
Eksköld, glöm inte att...
ser, att hon är varmt intresserad af det som tilldrager sig i trädgården.
Allan går.
Thora ställer sig vid venstra fönstret.
Fins här tofflor?
Eljest så fan ta' mig jag kan Sandén från fonden.
trampa diplomatiens knaggliga stig med tillbörlig -- ömmar på foten -- aj! THORA fortfarande vid fönstret.
De äro derute.
-- nu säger hon honom det!
Lutar sig ifrigt framåt.
Han stannar -- tvekar --!
Yngva och Allan.
Sandén går fram till fönstret.
-- kysser henne. -- -- Nej, doktor, nu få vi inte se mer.
Drar för jalusien.
Ruter i pojken!
Med lättnad.
Han tar henne i sina armar
Således alltid en förhoppning!
THORA, halft för sig.
önskade.
Att partiet inte ska' bli af.
Det var ju det hon THORA.
Gläder mig.
drifva det igenom.
Säg så mycket godt ni kan om
Jag ber er tvärtom att göra allt ni kan för att
Yngva och så litet ondt ni kan om mig.
Säg honom, får komma och helsa på mig ibland. -- Säg honom, att vi äro kända af så få, att Yngvas börd aldrig behöfver bli bekant.
-- Säg honom -- -- ja, säg allt, som kan beveka honom.
att jag ska' dra' mig undan för alltid, nöjd om Yngva
Bevek honom sjelf, det vore sättet.
jordbäfning, medan jag varit borta?
Mötte Raskan i porten.
Spottade och fräste som en ilsken katt.
Hon har flyttat.
THORA tankspridd.
I en helt annan ton.
Har här varit
Va' det inte det jag sa', att ni skulle ångra er!
Ja, jag ångrar mig bittert.
Den pligten hade en THORA.
annan kunnat fylla.
Lyssnar vid högra fönstJag lemnar dörren öppen, så får jag fortare höra -- lande beror af edra ord.
Trycker handen mot hjertat, vänder sig långsamt om. förmår inte vänta.
Tala varmt, doktor.
En själs heSandén smyger fram till fönstret, som vetter till trädgården,
och tittar ut.
Gnuggar belåtet händerna, men sätter sig hastigt, när steg höras i tamburen.
EKSKÖLD.
Sedan THORA.
Som jag fann tamburdörren öppen, tog jag mig SANDÉN.
EKSKÖLD från fonden.
friheten...
Den är alltid öppen.
God dag, Eksköld.
Nå det var då verkligen en öfverraskning!
Jag är gammal vän här i huset, och af skäl, som SANDÉN. EKSKÖLD.
du snart ska' fatta, har vår värdinna gifvit mig i uppdrag att ta' emot dig i hennes ställe.
Men det var tusan, hvad du har blifvit ståtlig!
Och du originel.
Ja, du lutade alltid åt det hållet.
Vete hin!
Nu för tiden är det originelast att inte SANDÉN.
vara originel alls.
Pekar på en kårnål, som Eksköld bär.
Familjevapen, hä! EKSKÖLD skrattande.
Hvilket behagligt rum!
Du har din undersökningsmani qvar, märker jag.
-- SANDÉN.
renhjertad qvinna.
Herrarne sätta sig.
Ja, inte sant.
Man känner, att här bor en god och
få säga, hur hjertligt glad jag är öfver att ha fått träffa dig.
Det är som om hela vår glada ungdom ånyo skulle vakna till lif.
Innan vi tala om familjeangelägenheter, så låt mig
jag klädde ut mig till »han sjelf» i klöfvar, horn, eldröd kappa och alla tillbehör, för att skrämma slag på fyra baptister, som döpte af hjertans lust nere i Fyris?
Men det gick illa, vill jag minnas.
SANDÉN. EKSKÖLD fint leende.
Ja, roligt var det, förbannadt roligt!
Mins du, när
tröstar mig, är, att de tröskade mig så varm, att jag
Ja, det var fan till näfvar, de hade!
Det enda, som
slapp några värre följder af mitt nödtvungna dop. Skrattar.
Ja, du var aldrig med om något sådant, du.
Du var när det gälde att klå gesäller.
Bjuder.
Ja, och med om en taburett, när du tog afsked?
alltid comme il faut.
Hade handskar på, till och med sedan dess har du stigit i »gradorna».
Man talade till
professur?
Man säger så mycket!
Nå, hur gick det med din SANDÉN.
Den gaf jag tusan!
Jag blef fattigläkare i stället.
SANDÉN. EKSKÖLD.
Har inte haft tid.
annat att göra än att vara gift.
Rik och oberoende.
Det är dumt af dig, det.
Du har inte ett dugg
och helsa på mig, så ska' du få se, att min lilla stat den rätt, som jag tog afsked.
Jag lefver för mina underhafvande.
Ja, kom ned
inte är att förakta.
Det var just för att kunna sköta SANDÉN.
Du har naturligtvis infört sjelfherskarsystemet?
eljest?
Den, som arbetar med kroppen, orkar inte arbeta med själen, ja, jag menar i någon högre grad, och vice versa.
Hufvudet för sig, kroppen för sig, det är den enda sunda arbetsfördelning som fins.
Delar Allan dina åsigter?
Ja, till hvad skulle jag använda min intelligens
mig glädje.
Allan har hittills endast gjort SANDÉN.
Men nu har du dina dubier, hva' sa'?
Ja, jag erkänner, att den här Allans nyck, ty något EKSKÖLD.
annat är det inte, hoppas jag, för fröken Edin, kom sig mycket olägligt.
Hon heter ju Edin?
Nej, Edlin.
SANDÉN. EKSKÖLD spritter till.
Edlin!
Nå ja, det är ju ett ganska allmänt namn.
Jaa vars -- -- mycket allmänt.
Jag kom upp till Stockholm i och för en familjeEKSKÖLD.
angelägenhet, hade inte en aning om någonting sådant här förr än i går, när Allan -- -- alltnog: mitt besök
här i dag afser att förhindra någon tanklös handling. vi se.
En brådstörtad förlofning eller något dylikt.
Sedan få SANDÉN.
Yngva kan du inte få.
En vackrare, sötare, bättre uppfostrad sonhustru än EKSKÖLD.
in att söka tvinga Allan, men lika litet kan det falla mig in tillåta, att han i förhastande kastar bort sin framtid.
Dessutom -- -- hvem är fru Edlin?
En hederlig qvinna.
Ja, som sagdt, vi få se.
Det kan inte falla mig
Hvad var mannen?
En skojare, antar jag.
Ja, jag kände honom inte.
Dog således, medan dottern var helt liten.
Vete fan!
Hon har ingen far, enligt lagen.
Hon är således född utom äktenskapet?
Om du sa' utan äktenskap, kom du sanningen EKSKÖLD reser sig upp.
Ja, det må du säga!
menar jag.
Att Allan råkat ut för ett par äfventyrerskor, SANDÉN springer upp.
till målsman för ett par äfventyrerskor?
Ömmar på ena foten.
Äfventyrerskor!
Tror du, att jag skulle göra mig
glömt att delge Allan så -- säregna förhållanden.
Det tyckes likväl, som om både mor och dotter
Sätt dig du lugnt och hör på.
Eksköld sätter sig.
Det är, fan ta' mig, mitt fel och ingen annans.
För, ja, det är väl för omkring tretton år se'n, när jag
blef fattigläkare här på Kungsholmen, mötte jag än här
och än der i kyffena ett hyggligt qvinfolk, snyggt klädt, utan gaf ett handtag, när det behöfdes, och höll mun, när det behöfdes.
Fattig som en skåpråtta var hon,
ännu ungt, och som hvarken pjåkade eller schåpade sig,
det märkte jag snart, men så knusslade hon inte med om henne, annat än att hon bodde hos ett troll till
sin sjelfuppoffring i stället.
Man visste just ingenting gammal mamsell, som rådde om det här huset och var hennes moster för resten.
En dag blef jag hitkallad och då återsåg jag Edlin, för det var hon.
Se'n dess har jag lärt värdera henne allt mer och mer.
Hon som läkare -- mamsellen hade förätit sig på rotmos --
förde ett hundlif hos mostern, en girig markatta, men för att få behålla barnet hos sig -- jag har, inom parentes sagdt, aldrig sett någon mor vara så galen i sin
unge som hon är i sin -- höll hon till godo med hvad åt det.
Du ska' likväl inte tro, att hon var något
som helst, släpade, svalt och arbetade, så det var skam helgon.
Fan ock, det är man sällan vid några och
tjugu år.
Osäker och inåtvänd, trotsig och häftig, hade det kunnat gå rakt åt fanders, men här just börjar det intressanta.
Hur hon uppfostrade sig sjelf, hur hon
renade och sofrade, så att bara det bästa skulle stanna qvar åt barnet.
Det högsta, bara det högsta var godt i stället, alldeles förbannadt opraktisk.
Hon såg sitt nog åt det, Gud bevars -- och så blef hon opraktisk barn i en nimbus och trodde, att alla andra gjorde på att uppfostra sådana der barn.
Det har gjort mig ursinnig ibland att se, hur -- Nå, det der hör inte hit.
Så dog mostern.
Hon fick ärfva.
Hennes ställning
samma vis.
Tackar jag!
Verlden har sitt särskilda sätt
blef bättre, men -- Ja, allt nog, Yngva behöfde komma ut litet bland folk, som inte kände henne, och så skickade jag henne till min syster utan dopattest, eller om du håller mycket noga på saken -- med en falsk. du nu om äfventyrerskorna?
Der såg
Allan och blef kär i henne.
Nå, hvad säger
Med hennes lif sedermera har samhället ingenting att skaffa.
SANDÉN uppbrusande.
Jag säger, att en fallen qvinna är en fallen qvinna.
Det vore väl också sjelfva...
dagtingande måste upphöra.
Vi måste utan hänsyn till detaljer hålla orubbligt fast vid vissa moraliska lagar, falla sönder.
Tror du inte, att jag kan ge mitt erkänanse dem tillfylles hvarken får eller vill jag.
Fraser!
SANDÉN. EKSKÖLD. så vida vi inte vill att hela vår samhällsinstitution ska' nande åt bemödanden, sådana du nyss beskrifvit, men
Tidsandan är sådan, att allt slags
äro inte längre individuela utan sociala.
Nå, men barnet är ju oskyldigt.
Nej, du, fast öfvertygelse.
Frågor, sådana som dessa
vändig.
Tag bort skammen från barnen, och det ska' inte finnas någon gräns för lättsinnet.
Hon ä' inte lättsinnig!
SANDÉN skriker.
Konseqvensen kan synas grym, men den är nöd-
exemplet anse sig ha' rätt till dubbel hänsynslöshet.
Just deri ligger faran.
Möjligt, till och med troligt.
Men andra skulle af
Du nekar således!
neka att med vett och vilja föra smitta från hus till hus.
Verlden behöfver ju ingenting veta.
Tror du verkligen, att jag är så lumpen, att jag SANDÉN. EKSKÖLD.
Ja, käre vän, jag nekar, lika visst som du skulle
skulle låta något sådant inverka.
Modern har erbjudit sig att dra' sig undan.
Det bevisar bara, att hon sjelf inser, hvilken orimSANDÉN lägger band på sig.
lighet här är i fråga.
Allan tycker om henne.
Han vet ännu ingenting.
undan jalusien.
Drar Eksköld fram till venstra fönstret, skjuter
anade.
Den uppfostran han fått borde...
Då äro Allans principer mera vacklande än jag SANDÉN brusar ut.
För mig fins det bara två slags folk: lyckliga eller
Jäg ger fan principer, uppfostran och alla dumheter!
olyckliga.
Nu kan du få göra två, nej tre menniskor lyckliga på en gång.
Det är inte ofta ett sådant tillfälle erbjuder sig, ska' jag säga dig.
Pekar med tummen mot venster.
Hederliga qvinnor.
En fallen qvinna får inte vara hederlig.
Nej, gud ske lof, är inte perukmakare.
Perukmakare!
EKSKÖLD. SANDÉN.
Hvad tusan gör det nu, om hon kommer från
Ja, man borde lemna hårklyfverierna åt dem, tycker
höger eller venster, när hon är frisk och bra?
väl vara vigtigare, skulle jag tro, att hon, som har lifvet dig, blir missbelåten.
framför sig, blir belåten, än att du, som har det bakom
Du är artig.
för böfveln i våld hålla på, om man ska' hålla på något. ning än någon af dina helblodsfröknar.
Ge med dig!
Ungdomen är framtiden, och den ska' man väl
För öfrigt behöfver hon mycket bättre en skyddad ställ-
med något, som jag på lif och död bekämpat!
Nej, du. är inte mycket värd.
Emellertid tackar jag dig för din
Och förneka mitt lifs program, göra mig solidarisk
En man, som bygger med ord och rifver med handling, välvilja att ha besparat mig ett personligt sammanträffande, som under nuvarande omständigheter skalle ha varit mycket plågsamt.
Tacka fan!
tungt handen på hans axel.
Eksköld ämnar gå.
Thora kommer från venster, lägger EKSKÖLD. THORA.
EKSKÖLD. THORA.
Hvad -- hvem --!
Hvem är ni!
Yngvas mor.
voro för nitton år sedan.
Fråga den mannen, doktor, hurudana hans principer
Thora!
återstår väl inte mycket af den skönhet, som en gång berusade er så, men nog för att påminna er om hvad som varit.
Han, mannen med principerna, ty principer hade ni ju redan då, tiggde om min kärlek, släpade sig medel för att väcka genkärlek -- och när han misslyckades --.
Åh, hvilken låghet! -- EKSKÖLD. på knä vid mina fötter, lockade, lofvade, begagnade alla
Ja, Thora!
Stryker håret tillbaka ur pannnn.
göra den.
Man kan veta sin pligt, men man förmår inte alltid THORA.
Jag trodde aldrig, att så mycken bitterhet låg qvar.
Såå -- inte det.
Vandrar upprörd fram och tillbaka.
Jag älskade er, Thora, hur mycket, vet ni inte.
Hastigt.
Ser ni, doktor, jag uppväckte THORA stannar plötsligt.
mannens hyllning långt innan jag förstod hvad den betydde.
Kropp och själ följdes inte åt, och det, som är omaka, nötes fort ut.
Jag bara väntade att lifvet, det der rika, underbara lifvet skulle börja, och när det aldrig började, kände jag mig så trött och besviken.
Ibland kom det öfver mig en sådan leda -- jag önskade
att få dö, men så kom befrielsen: kärleken.
-- Det lif, lycka!
För mig var denne elegante, fadde, förni då hvad han derborta gjorde?
var hans kusin jag älskade.
Han förde med sig poesi, förelsevane man idealet för allt manligt och ädelt.
Vet EKSKÖLD. THORA.
Ni ser verkan, men glömmer orsaken.
Nå, egentligen gjorde ni ingenting, ingenting, som
lag kan döma.
Ni bara teg, teg af hämd, när jag kunnat kusin var gift.
räddats från oändliga qval genom ett enda ord. -- Hans SANDÉN. EKSKÖLD. THORA.
Till Eksköld.
Jag trodde, tänkte naturligtvis, att han...
Trodde, tänkte ni verkligen det --?
Nå väl då, nej!
Men lika visst som en febersjuk är THORA.
otillräknelig för sina handlingar, var jag otillräknelig då.
Kan ni förlåta er sjelf, bör ni också kunna förEKSKÖLD.
låta mig.
ert tillhör verlden.
Så kan det tyckas, men mitt felsteg tillhör mig --
gånger mera än honom, ty er handling var omenskligare än hans.
Se'n dess har jag lärt mig förlåta -- trodde jag ska' tacka er, trots allt. mig ha lärt förlåta.
-- Låt mitt barn bli lyckligt och SANDÉN.
Hör mig; det fans en tid, när jag hatade er tusen
Nu kan du ge tusan principerna, tycker jag.
En ungdomsförvillelse får inte kasta THORA mildt.
skugga öfver en menniskas hela lif.
och döm menskligt.
Försök och tänk er äfven mitt fel som menskligt EKSKÖLD.
Det är som menniska jag dömer, eljest...
Du gör väl så fan heller!
Yngva skrattar i trädgården.
Hör ni, hon skrattar.
Hon måste få skratta i na-
turlig glädje.
Förbannelsen har träffat henne hårdare än mig.
Jag hade ju henne.
-- Med ansträngning.
Jag ber er.
EKSKÖLD häftigt.
vändning!
Just derför att det gäller mig personligen,
Tror ni då, att en man kastar om åsigter i en hand-
måste jag vara omutlig.
-- Det gör mig ondt -- men det rätta.
jag kan inte, vill inte beröfva mig rättigheten att fordra
I så fall!
Böjer på hufvudet -- men vacklar till.
Var tapper, var tapper!
Yngva skrattar.
SANDÉN fort upprabblande.
THORA läser till fönstret.
Jag bara menar, att jag inte har någonting mer SANDÉN.
förbannad hundsvott, der har du det.
Är någon skyldig att sörja för Yngvas framtid, så är det du.
Du är hennes far moraliskt, om också den der skojaren, din kusin, är det fysiskt.
Men ännu är inte partiet tappadt!
Allan ska' få veta alltsammans, och då hoppas jag, att han är nog karl för sin hatt att strunta både i dig och i dina teorier.
EKSKÖLD stolt.
Du har burit dig åt som en
Inga oädla vapen, doktor.
allt -- fast af mig, han är man och ska' förstå -- dessutom -- han känner mig.
Spela ädel, hva' sa'!
SANDÉN. EKSKÖLD till Thora.
Allan ska' få veta
Jag har sökt er länge -- och ändå gör det mig
ondt -- mycket ondt att vi träffats.
Jag -- ni --
söker efter ord.
Jag menar, det är tungt ibland
Bugar sig och ämnar gå, men stannar _________
ett ögonblick till höger om fonddörren och ser sig tillbaka.
ALLAN. Sedan YNGVA.
ALLAN hastigt från fonden med Nej, jag måste in och kyssa er på hand, fru svärglädjestrålande ansigte.
Att ha födt Yngva till verlden, att ha fostrat
och skyddat henne så, som ni fostrat och skyddat henne, måtte väl vara bra mycket mera värdt än en prests välsignel -- -- Får se Eksköld.
EKSKÖLD med återvunnen sjelfbeJa, jag har kommit för att personligen lära känna herskning.
den familj, med hvilken du hoppades vår skulle bli så nära lierad.
Sveriges förnämsta gentleman!
Tack, pappa!
Ropar i fonddörren.
Skynda dig, Yngva!
Ja, är det inte det jag alltid sagt, att pappa är
Jag önskar tala med dig enskildt.
Yngva kommer.
Yngva, kom, får jag pre-
sentera dig för min far, som sjelf kommit för att hos din mor anhålla om din hand.
Yngva, kom till mig.
Allan, vi måste gå.
EKSKÖLD bugar sig lätt för Yngva.
Yngvas hand.
Gå! -- -- Nej, Yngva, stanna hos mig.
Fattar EKSKÖLD.
Får jag be' pappa vara god och säga det nu.
Skona henne!
SANDÉN sakta till Allan.
ALLAN spritter till, för Yngvas Nå, adjö då så länge, lilla fästmö!
Vid närmare hand till sina läppar.
eftersinnande har jag verkligen inte rättighet ännu att plåga dig med mina enskilda förhållanden.
Farväl, fru Edlin.
Betydelsefullt.
Sköt väl om de båda damerna, doktor!
Yngva, jag kommer snart igen!
Allan och Eksköld gå.
Kommer han igen?
bröst, men rycker sig tillbaka och går mot dörren till sitt rum, när ridån faller.
Thora öppnar sina armar.
Yngva kastar sig till hennes
samtala.
Allan, nyss kommen, håller ännu hatten i handen.
Hon lyssnar inte till mina ord.
Hon ska' lyssna till mina.
ALLAN. THORA ifrigt.
ALLAN. THORA trött.
Allan och Thora stå temligen långt fram på scenen och
Hvad ämnar ni säga henne?
Att jag älskar henne.
Jaså -- -- -- det.
Vet hon af vår slägtskap?
Jag sa' henne allt -- så godt som allt i går.
Hon svarade mig lika litet då som nu.
ALLAN går till dörren till venster, Yngva! ropar.
natt.
Kanske att hon har fått somna nu.
Nej, låt henne vara.
Hon har ingenting sofvit i
THORA hejdar honom.
också stängt in sig.
I går afton underrättade han mig helt kort om -- om fakta. -- I dag...
Ja, redan klockan sju i morse bad jag om ett samtal. mig i en droska och for hit.
Jag måste få träffa Yngva -- trösta henne -- säga henne... _________
Om jag bara fick tala med pappa!
Slutligen stod jag inte ut att vänta längre.
Jag kastade
SANDÉN från fonden i ytterrock och hatt.
Kommer nyss från den der »principherrn».
Blef SANDÉN utan att helsa.
inte mottagen.
Stannar framför Thora, som satt sig vid
Nå, sjung ut!
Det är naturligtvis mitt fel.
Är det inte det hon menar?
att sy, men förmår ej.
Jag menar ingenting.
Försöker under samtalets gång SANDÉN. THORA.
SANDÉN utan att fatta Thoras framRår jag för, att hon skulle gå och förgapa sig... räckta hand.
Men hon tänker.
Neka, om hon kan, att hon tänker!
Det nekar jag inte till.
Nå, hvad tänker hon då?
Att ni är en trofast vän.
Pekar med tummen öfver axeln på Allan, som han dittills inte låtsat bli varse.
ALLAN. SANDÉN utan att låtsa höra.
God dag, doktor!
ciper och vridna rättsbegrepp?
Rår jag för, att det fins folk med förryckta prinTHORA mildt.
ni talat sanning.
Nej, doktor, det rår ni inte för.
Eljest hade nog
herrn blir blind, fröken har lungsot -- -- --!
Mjukis!
Sanning blir bra, när samhället blir friskt -- men det blir det aldrig.
Till Allan.
Jag ger tusan hennes sanning!
Frun har kräfta,
ALLAN, som otåligt lyssnat vid Det har jag verkligen inte tänkt på!
Yngvas dörr.
resa begapad som ett underdjur, bli emottagen med
Grön, hä?
Jag skulle naturligtvis ha' låtit henne
SANDÉN pekar på Allan.
nedlåtande beskyddarmin, höra tissel och tassel, märka nyfikna blickar och allt sådant der fanstyg, som käns så trefligt för ett känsligt flicksinne! THORA mildt.
Ni skulle ha väckt mig i stället.
Ni skulle inte ha låtit henne resa alls, doktor.
Väckt!
Jaså, ni tycker, att ni inte hade det nog trefligt förut!
Var det inte det jag visste, att det var mitt fel!
är, är nog.
Ställer sig ett ögonblick vid fönstret till venster, men går sedan uppåt scenen.
ALLAN, som hela tiden visat tecken Tyst! till otålighet.
Tänk inte på hvad som varit nu, doktor.
Det som
Ska' vi gifta oss?
SANDÉN tvärt, till Thora.
Klappar honom lugnande på axeln.
Ja, så fan ta mig, jag ser någon annan utväg att THORA.
ALLAN. SANDÉN pekar på Yngvas dörr.
komma ur det här klistret.
Det vore inte en utväg utan en smygväg.
Jo, hon är vaken!
Hur är det med? -- --
Jag får inte tala med henne.
Inte tala!
Skäms hon inte!
Jag ska' tala med SANDÉN.
henne, och det så det...
Snyter sig.
Grinar och
lipar naturligtvis.
Aj, för tusan, ronden!
Nå, ska' vi gifta oss?
Rycker upp sin klocka.
Kommer igen!
I sjelfva dörren.
Tyst! -- Hon kommer!
Jag har visst försofvit mig?
Ja, litet.
ALLAN, som hållit sig undan.
fram handen.
Nej, mycket!
En riktig elfva sofverska!
Räcker
Hvad vill löjtnant Eksköld här!
YNGVA strålar till.
Sedan kallt.
ALLAN muntert.
Ja, säg det, den som kan!
Bevekande.
Yngva?
Nu återstår bara mamsel-
lens -- Hejdar sig.
Ingenting, menar jag.
Det var ett bra ord!
THORA lägger tungt handen på Tala, nu!
Allans axel.
Min egen stackars pröfvade älskling!
Nalkas Yngva.
Inte ett steg närmare!
Tror ni kanske, att jag ämYNGVA med blixtrande ögon.
nar låta förolämpa mig!
Förlåt mig... jag ber... jag... menar...
I går drömde jag, i dag är jag vaken.
Yrvaken, tycks det.
Kan du verkligen tro att...