Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I grunden kanske blott en utbildning af de gamla sammanskotts-lagen (samburdaröl), voro de stiftade till minne af något helgon eller någon helgedom; gillesbröderna och gillessystrarna förbundos genom lagen till inbördes bistånd och barmhertighetsverk samt läto vid sina sammankomster religionsöfningar växla med gästabud, dans och väldiga drickeslag156.
Mera sannolikt är, att de andliga spelen försiggått vid de ofvan omtalta kloster- och katedral-skolorna.
Lärjungarna, hvaraf många voro fullvuxna män ”med ben i pannan och skägg på hakan,” lemnade presterna förträfflig tillgång på skådespelare.
Vid de lärda skolorna i utlandet, der svenskar studerade, gåfvos årligen dramatiska spel, och då den älsta underrättelse om skådespels uppförande i norden är den om komediers spelande i Aarhus af skolynglingar år 1501157, och då vi vidare veta, att under 16:de och en del af 17: de århundradena endast skolynglingar och studenter uppträdde som skådespelare i Sverige, så torde kunna antagas som säkert, att om den dramatiska konsten idkats under medeltiden, har detta endast skett vid skolorna.
Som ofvan är nämndt, tinnes icke från medeltiden något större andligt skådespel på svenska; men deremot ega vi tvenne till den dramatiska litteraturen hörande dikter, för hvilka båda vi hafva att här redogöra.
Den älsta af dessa är ett fragment af en Marieklagan, en runurkund på pergament, funnen i Wallentuna kyrka i Upland, utgifven med svensk och latinsk öfversättning af Peringsköld, sedan aftryckt af Liljegren i hans ”Runurkunder” samt slutligen af Wieselgren under titlen: ”Samtal om Christi korsfästelse mellan en bedjande Christen och Jungfru Maria”158. W., som, besynnerligt nog, anser denna dikt kunnat användas vid fastlagsspelen, prisar med rätta dess poetiska skönhet och natursanna patos, och han finner den bära tydligt vittnesbörd om bildningens höga ståndpunkt under Folkungarnas regering samt utvisa huru svenska dramatiska poesien vid denna tid stod i ädelhet och renhet öfver ”Frankrikes och Tysklands råa och osmakliga moraliteter.”
Dessvärre äro dessa loford till vår svenska dramatiks ära alldeles oförtjenta; ty den svenska
Marieklagan är, som vi straxt skola visa, en öfversättning från tyskan.
Ur Liljegrens ordagranna omskrifning på nysvenska meddela vi några utdrag.
Efter en vers, som hör til] en föregående förkommen mening, börjas fragmentet sålunda:
5. 10. 15. 20.
Milda moder! te mig det jag gerna efterlängtar.
Säg, min fru!
Säg, min kära moder!
Voren j i Jerusalem, när eder söte son var fången och dragen till Hannas och Caiphas.
Då svarade vår fru: jag kom fullsör geliga till min kära son och då jag såg honom slås med näfvar, pustas med lofvar och spottas i ansigtet och krönas med törne och i alla menniskors åsyn oss till skam, då bedröfvades hela mitt lif och ville släppa andan från mig, och hvarken röst eller sinne var hos mig.
Der voro mina systrar och an dra många qvinnor gråtande för min kära egen son; der var ock Maria Magdalena, som mest gret bland alla qvinnor, utom mig allena. — — — — 40. 45. 50. 55. 60.
— — Den stund han uppå korset lyftes och med stora naglar å korset fästes och jag såg honom och han mig, sörjde han mera för mig än för sig.
Städse var han som ett lamb och aldrig våndades han.
Jag usla och sörjande moder såg min Herre och min käre son på kors hänga och skamlig död tåla; då spändes mitt hjerta af så stor ängslan och sorg, att ingen tunga förmår det omtala.
Och icke var det underligt? förty af min kära sons lif voro der händer och fötter naglade vid korset med stora naglar, och spjut stungit i hjertat: då flöt blod å fem ställen af hans heliga lekamen.
Hans fagra ansigte bleknade.
Han, som fager var framför alla menniskor, syntes led vara; för ty blånad och blodiga sår öfverhöljde hans ljufva anlete.
65. 75. 80.
100. var min mesta sorg att jag såg mig mista sötan son, hvilken den enda var och jag aldrig annan skulle undfå; derföre var hjertat mer än fullt af sorg och vånda.
— — — — — — — — Kärleken nödgade munnen att tala, men rösten var hes; förty tungan hade mistat sin rätta vana att tala.
Jag såg den dö, hvilken jag älskade öfver allt; derföre försmäktade själen i sorg.
— — — — — — — — — Min son, min son, min endaste son käre, min käraste son!
Lät mig ej vara efter dig.
Lät mig dö med dig.
Illa dör du ensam: lät din moder dö med dig.
O ve, usle död! spar mig ej; du är mig nu ljufvast, 105.
115. all styrkan hos mig, den mest qvidande moder; dräp modern med sin son.
Min son, min enda sötma, min enda glädje och allt mitt lifs hugsvalelse: O ve!
Käraste son! vidkäns mig usla och hör min bön: det höfves sonen att höra sin sörjande moder.
Hör min bön och sätt mig uppå korset till dig, att vi bå da dö tillsamman, som i ett kött lefva tillsamman, och med en kärlek bundne samman.
O ve, usla Ju dar! O ve, omilde Judar! sparer mig ej, medan j korsfästen min enda son, korsfästen ock mig hans usla moder, eller med annan bitter död dräpen mig att jag dock dör med honom.
Man måste erkänna den djupa poetiska känslan i denna dikt, men också äro dessa Marias klagosånger bland det skönaste, som medeltidspoesien frambragt.
Hand i hand med chevaleriets utbildning gick den stegrade dyrkan af qvinnan och denna fick sin religiösa förklaring i Mariakulten, hvilken från och med 13:de seklet allt mägtigare, djupare och allmännare utbredde sig och i sångerna till himladrottningens ära stundom antog karakteren af en svärmiskt glödande kärlek.
Men ej blott den triumferande himladrottningen, äfven den arma modren, beröfvad sin enda son och vittne till hans oförskyllda lidande, satte skaldens fantasi i rörelse.
Här kunde han, med detsamma han uppstämde andaktens toner, anslå strängar, som återklingade i hvarje hjerta; ty hvem gripes icke af modrens smärta vid sonens lik?
Och så införde skalden
Maria klagande vid korsets fot eller, såsom här, efter grafläggningen.
En hög lyrisk flygt, ett djupt och rörande patos utmärker vanligen dessa klagosånger, hvilka, som vi ofvan nämnt159, dels inflickades i passionsspelen och sålunda bildade delar af ett dramatiskt helt, dels utgjorde sjelfständiga lyriska sånger.
Af sednare slaget är den Marieklagan, hvaraf ofvanstående bildar en utbruten del.
Den synes nemligen utgöra ett stycke ur en af Mone meddelad dikt, kallad ”der Spiegel,” en i trettonde århundradet bruklig benämning för praktiska skrifter, hvarföre också bönböcker blefvo så benämnda160.
Mone antager, att författaren varit en lekman och anser sig icke kunna tillerkänna dikten högre ålder än medlet af 1200-talet, hvilket också öfverensstämmer med Liljegrens åsigt, att den svenska run-öfversättningen är att hänföra till tiden omkring 1300.
Den tyska dikten har 1218 versar, och af versarna 335—585 synes vår Marieklagan vara en fri och betydligt sammandragen öfversättning.
Man jemföre som exempel v. 18—23 i den svenska dikten med följande 16 versar ur ”der Spiegel.”
355. 360.
”Do waren bi mir vrouwen güt den tet vil we min swärer müt, min swestern sahen auch die not si weinten, alz in wäre tot, ir eingebornez liebez kint so vil was ir min kint gemint in den nöten was auch da Maria Magdalena, 365. der ungehebe was also groz daz si von trähen nider vloz an weinem was nieman ge lich Marien, so vil bitterlich weinte si von herzen vil gelegen was ir vröuden spil doch was mir vür si alle we da von müse ich weinen me.”
Marieklagans tyska ursprung kan icke tvifvel uppstå; men man kan ifrågasätta161, om den just af denna här nämnda dikt är en öfversättning.
Vi vilja ej heller med full bestämdhet påstå det, ty alla dessa klagosånger, af hvilka en mängd förekomma i tyska litteraturen, hafva med hvarandra stor likhet, så att beskrifningen på den döende Jesu utseende och Marias bön till judarna att äfven döda henne, då de dödat hennes son, upprepas nästan ordagrannt i skilda dikter.
Och dertill kommer att man brukade temligen fritt behandla texten till dessa sånger; man utvidgade eller sammandrog den efter behof, och lät ofta enskilta versar byta plats162.
Så kan möjligen den svenska sången vara en öfversättning af en redan på tyska gjord sammandragning utaf ”Der Spiegel,” eller ock kan vår svenska öfversättare hafva lånat från olika dikter; för detta sednare talar det förhållande, att de fem första raderna eller uppmaningen till Maria att berätta om Jesu död icke återfinnes i ”der Spiegel;” deremot påminna dessa versar om englarnas tilltal till Maria uti en annan af Mone meddelad latinsk växelsång163, som tjenat till inledning till ett påskspel.
Englarna sjunga der:
Dic Maria, quid fecisti Contemplando crucem Christi?
Dic Maria, quid, fecisti postquam Jesum amisisti?
Dramatiskt utförd har denna Marieklagan väl aldrig varit.
Liksom den tyska dikt, om hvilken den närmast påminner, varit en andaktsbok, så har väl äfven denna af någon from klosterbroder blifvit öfversatt för egen och andra bröders uppbyggelse.
Den andra dramatiska dikten, ”De uno peccatore qui promeruit gratiam,” har fullständig dramatisk form och finnes i den mot slutet af 1400-talet skrifna s. k.
Askaby codex samt är 1842 af J. E.
Rietz utgifven under titel:
En syndares Omvändelse, samt sedan i ett mera korrekt aftryck intagen i Klemmings bibliografiska verk öfver Sveriges dramatiska litteratur164.
Stycket är kort, upptager knappast 300 versar, har en prolog, som angifver innehållet, samt en epilog på 6 rader.
Äfven denna dikt har sitt ursprung i Mariakulten.
Maria betraktades nemligen som den egentliga medlerskan emellan Sonen och menniskoslägtet, ja, i de gamla skådespelen påträffas yttranden, i hvilka hon framställes som verldens återlöserska och såsom den, hvilken af sonen erhållit magt att befria från alla synder och från djefvulens våld165.
Gud sjelf kan icke alltid skydda sina tillbedjare mot djefvulens angrepp.
Men vid den heliga jungfruns förmedling står den onde maktlös; hvarföre ock första vilkoret för hvarje förbund med honom är att afsvärja jungfru Maria.
Det är derföre för syndaren säkrare att vända sig till henne än till Gud, som i sin helighet står så högt öfver det syndiga slägtet, ty den hon, sjelf menniska och moder, åtager sig, den får oeftergifligt sina synders förlåtelse.
Det är denna lära vårt lilla drama vill inskärpa.
Vratislaus, syndaren, kommer till den helige Procopius och bekänner sig hafva syndat så grufliga, att det ej kan hjelpa att vända sig till Gud med bön om nåd; han beder derföre den helige mannen om ett råd.
Procopius har väl aldrig förr funnit en så stor syndare, men anser honom dock kunna räddas, om han vänder sig till Maria, ”miskunna moder.” Vratislaus rädes, att hon icke vill höra honom, ty han har aldrig visat henne någon ära; men Procopius bjuder honom ej misströsta.
ware tu med diäffwlom fuller ok ingen j himerike ware tik huller wil maria bidhia fore tik thin siel foor nadh j himerik gudz wrede kan hon fran tik wenda ok skippa tik nader for vtan enda.
Vratislaus tackar och går till jungfru Maria och beder om miskund och hennes förbön hos sonen, inför hvilken han ej sjelf törs framgå.
”Her tiger jomfrw maria ok wänder baken aat honom.” Vratislaus fortfar att bedja och påminner om att Gud sagt, att han för hennes skull vill gifva syndare lön i himmelrike, allenast de ropa och bedja till henne; men då Maria ej vill låta beveka sig, drager han sin ”hvassa knif” för att genomborra sig och så låta djefvulen taga själen.
Men då stiger Maria fram, afvänder hans hand och lofvar att stå honom när inför domaren och hjelpa honom, liksom hon förut hjelpt många usla.
Vratislaus blir glad och tackar henne, och tillsammans träda de inför Sonen.
Maria förer syndarens talan, men domaren (Sonen) uppräknar alla Vratislai synder.
Maria erkänner rigtigheten af Sonens ord, men beder det oaktadt om nåd; Sonen är obeveklig och uppräknar allt hvad han gjort för syndaren, men hvilket denne föraktat.
Då gråter Maria, besvär Sonen vid hans hårda död och utbrister:
”see ok skoda mina hender som tik hiölda bada j sender ok hafde opta möda for tik min käre son thu hör nw mik thetta är thz bryst thu wider laa tha jak tik först j werldena saa mz glädi jak tik i werlden födde ok opta jak mik fore tik mödde jak lagde tik opta j warma lög här ärw the spena thu af sög” m. m.
Nu förbarmar sig domaren och friar syndaren från helvetets pina.
Maria tackar honom, beder Vratislaus uppstå, förkunnar honom nåden och tillägger:
”et got rad tha radher jak tik ä hwar tu är thu thiäna mik tha skal tu medh mik j himerike bo ok ewerdeliga liffwa medh roo.”
Vratislaus tackar, och både han och epilogen uppmana att anropa och åkalla Maria.
Huru kort detta stycke än är, innehåller det dock många omtagningar.
Jemfördt med det förra synes det matt; men höjer sig dock delvis till ett kraftigare uttryck af känslan samt uppbäres i allmänhet af en öfvertygelsens värma, som ej kunnat undgå att meddela sig den i samma uppfattningssätt fångne läsaren eller åskådaren.
Omöjligt är icke att det blifvit uppfördt, men lika sannolikt tyckes vara att det blott tjenat som andaktsläsning; och i förra fallet, hur enkel och torftig har icke en sådan föreställning varit, jemförd med de händelserika omväxlande mysterierna med deras stora skådespelarpersonal!
— Att stycket är en öfversättning från latinet är allt för troligt; men dess original kunna vi icke uppgifva.
Början till ett drama från slutet af medeltiden hafva vi uti ett kort fragment, befintligt i ett af M. L.
Aschanei samlingsband på kongl. biblioteket och nyligen utgifvet af Klemming.
Det har titlen:
Belial ex Inferno egrediens conqueritur de imperijs Christi deuastantis Infernum et totum Regnum Sathol. (icum?) och upptager endast tre sidor.
Belial uppträder och beklagar sig öfver timmermanssoneu Jesus af Nazareth, som öfvervunnit den store fursten Belzebub, bundit honom i kedjor och kastat honom i mörkret.
Han beskrifver den ödeläggelse Jesus åstadkommit i helvetet, och säger sig af Belzebub skola hafva fullmagt att stämma Jesus och draga honom inför rätta.
Han gör så ett utkast till anklagelsen: enhvar eger rätt att i fred och ro bo uti sitt hus, men Jesus har kränkt Belzebubs husfrid; han hade vidare ingen sak med djeflarna, och om han det haft, skulle han gått lagligt tillväga och tillskrifvit dem ett uppenbart fejdebref; då, menar Belial, skulle utgången blifvit en annan, men nu hade Jesus öfverraskat dem:
”förraskerijd
war hanz bäste konst.”
Belial vill nu gå att hämta sin fullmagt och klappar på helvetesporten.
Väktaren vågar ej öppna af fruktan att Jesus kommer igen; men Belial lugnar honom och meddelar sin afsigt att stämma Jesus.
I brädden anmärkes att Belial skall här sjunga en visa.
Dermed afbryter stycket.
Det utgör troligen en aldrig fortsatt början till en öfversättning af ett främmande original.
Det fanns nemligen i Tyskland mot slutet af medeltiden en mycket spridd och ofta omtryckt vidlyftig teologisk skrift i en slags romanform, ursprungligen skrifven på latin af Jacob de Theramo och sedan öfversatt på tyska, hvilken skrift behandlade hela bibliska historien i form af en Belials process mot Kristus.
Liber Belial Processus Luciferi contra Jesum judice Salomone.
Salomon utsågs af Gud till domare, Moses och profeterna uppträdde som Kristi advokater, Daniel var notarie; djefvulen, stödjande sig på syndafallet, sökte göra sina rättsanspråk på menniskoslägtet gällande, men förlorade processen.
Att denna process äfven blifvit framställd i dramatisk form synes af ett danskt stycke med titel:
Trætte imellem Jesum af Nazareth och Belial, för hvars innehåll Peder Syv redogör och hvilket öfverensstämmer med innehållet i den tyska Belial.
Också uppgifver Peder Syv Jacob de Theramo som den ursprungliga författaren.
Den dramatiska bearbetningen tillhör slutet af 15:de eller början af 16:de seklet, emedan det var vid denna tid som mysterierna upptogo moraliteternas juridiska processform.
Af någon sådan dramatisk bearbetning är väl vårt fragment en tillernad öfversättning, så vidt man ej vill antaga, att den svenska författaren på egen hand vågat sig på en dramatisering af det så omtyckta ämnet166.
Wieselgren anför ännu ett stycke, hvilket enligt hans åsigt hör till vårt medeltidsdrama, nemligen ”Aff huru själin oc kroppin thrätto;” men detta är en från latinet öfversatt episk didaktisk dikt och ej någon dramatisk, ja har icke ens dialogform167.
Det återstår att tillse, om dramatiska förlustelser af komisk art varit under medeltiden hos oss brukliga.
Här möter oss då först denna lättfärdiga svärm, som vi redan förut lärt känna under olika namn, mimi, histriones, joculatores, minstrels, fahrende Leute m. fl. Förjagadt af hvarje stormby, men åter framlockadt af hvarje solstråle, flackade det kring från land till land, detta slägte, så föraktadt, men dock så omtyckt, af lagstiftarna så grymt hånadt, men dock för folket nästan oumbärligt.
Äfven till norden sträckte sig dess vandringar, och här förekommer denna menniskoklass under benämningarna lekare, loddare, göcklare och de gärande.
Rydquist har egnat en grundlig filologisk och arkeologisk undersökning åt dessa lekares härkomst och vilkor och finner dem icke vara ursprungliga i norden, utan inkomna utifrån, tillhörande samma klass af gycklare, som under medeltiden påträffas i öfriga europeiska länder, samt liksom dessa ledande sitt ursprung från de romerska mimerna och pantomimerna168.
Underrättelserna om lekare gå långt tillbaka.
I Ynglingasagan förtäljer Snorre Sturlesson, att Upsala konung
Hugleik hade i sitt hof allsköns ”lekare, harpare, gigare och fidlare,” och Saxo berättar om Isländska konungen Hugletus (troligen samma person, som nämnda Hugleik)169, att han öfvade frikostighet mot mimos ac joculatores.
Efter slaget, som skilde konung Hugletus vid riket, roade sig
Starkotter med att håna gycklarne; ”thi han syndes at med slige Pudsenmagere skulde man hellere spille Comedie end Tragedie, hvorover han, istedenfor at slaae dem ihjel, gav dem kun en Rem af Huden og lod dem saa löbe, det vil sige, han lod Riset lære dem att spytte röde Grise, og det var Lön som forskyldt, thi hvem der er en Grinebider paa sit Haandværk bör giöres til Latter, og nederdrægtige Spytslikkere maa straffes nederlig, om de skal föle man foragter dem.”
Om Starkotter förtäljes vidare, att han vid offerfesterna i Upsala ”hade leda vid de vekliga kroppsrörelserna, de teatraliska lustbarheterna och bjellrornas smekande klingklang”170.
Äfven på andra ställen omnämner Saxo mimerna och deras vederlikar med förakt, då han deremot aldrig föraktligt omtalar tonkonstens utöfvare.
Saxo uttrycker dermed säkert den allmänna uppfattningen af gycklarna på den tid, han skref.
Äfven från Olof Skötkonungs hof berättas, att när rätterna inburos vid måltiden, följde derefter ”lekare med harpor, gigor och saungtöl.” ”Hvem skönjer väl deruti” — frågar Rydquist med skäl — ”en skandinavisk sedvänja och ej hellre ett bruk, hämtadt från det romerska eller byzantinska kejsarhofvet, der just sådana saker hörde till ordningen för dagen, alltifrån de sista seklerna af det gamla Roms herrskartid”171?
Tvifvel kunna visserligen uppstiga, huruvida redan under en konung Hugleiks dagar, hvars regeringstid förlorar sig i sagans mörker, utländska spelmän och lustighetsmakare vistades vid konungahofven i norden; men redan 412 finner man, att mimernas ofog på fastlandet påkallade kyrkans ingripande, och den förbindelse, hvari Norden genom vikingatågen och handlen redan då stod med det öfriga Europa, gör det möjligt, att dylika kringvandrare äfven funnit vägen hitupp.
Under Olof Skötkonungs tid var deremot histrionernas flock mycket ansenlig i Tyskland, som bevisas af det ofvan omtalade bröllopet i Ingelsheim 1045172, så att lättligen några sådana kunnat få anställning vid den svenska konungens hof.
Äfven från Norge har man underrättelse om lekares uppträdande.
Hårfager hade hos sig gycklare, hvilka gjorde konster med öronlösa hundar, under det att andra hoppade på hälarna kring elden med brinnande spånor i handen och lågande mössor, stuckna under deras bälten.
Och i Sverres saga förtäljes, att när skalden Maane som hemvändande pilgrim kom till Magnus Erlingsson, träffade han denne och hans hird roande sig med att se på tvenne lekare, hvilka i stugan läto små hundar hoppa öfver höga stänger, och det högre, ju förnämare åskådarna voro.
Konungen uppfordrade Maane att göra en visa om lekarena, och denne qvad tvenne, i hvilka han hånade så väl deras konster som ock deras gigespel och blåsande på pipa.
Visorna väckte mycket löje och blefvo ideligen upprepade af hirdmännen, som, i det de afsjöngo dem, slogo krets omkring lekarena.
Dessa kommo nu i stor vånda och voro glada att omsider få slippa ut173.
Så tala alla historiska vittnesbörd från älsta tider om det ringa anseende gycklarnas skrå åtnjöt.
Den allvarlige, tappre, handlingskraftige och ärekäre nordbon aktade högt de skalder, hvilka besjöngo kämparnes bedrifter och ej sjelfva skyggade för döden på slagfältet, men med djupt förakt såg han ned på det vekliga, omanliga och lumpna lefnadsyrket att draga landet om för att förevisa taskspelarekonster, göra upptåg och förnedra sången och musiken till ett blott narrspel.
Redan denna skymfliga ställning, som gycklarna intogo, gör sannolikt, att ingen infödd friboren man omfattat yrket, hvilket derföre troligast endast varit utöfvadt af utlänningar.
Föröfrigt återfinner man detta förakt hos alla de germaniska stammarna.
Tysklands lagstiftare ställa gycklare i jembredd med oäkta barn, skökor, tjufvar och kämpar (gladiatorer) och föreskrifva ”en mans skugga” som mansbot för en spelman174.
Men ännu längre drifva våra egna allvarsamma lagstiftare hånet; de vilja liksom
Starkotter låta gycklarna ”känna huru man föraktade dem,” och de gäcka med bittert skämt deras anspråk på upprättelse för lidna oförrätter.
Den äldre Westgötha lagen, som i sitt nuvarande skick antages härleda sig från början af 13:de seklet, stadgar i sin Lekare-rätt: ”Varder
Lekare slagen, det skall alltid ogildt vara.
Varder
Lekare sårad — den, som med Giga går eller med
Fidla far eller trumma — då skall man taga en otam quiga och föra henne upp på en kulle; då skall man allt håret af svansen raka och sedan smörja; då skall man gifva honom nysmorda skor; då skall Lekaren taga quigan om svansen; en man skall slå till (quigan) med hvass gissel.
Gitter han hålla, då skall han hafva det goda kreaturet, och njute det, såsom hunden gräs.
Gitter han ej hålla, hafve och tåle han det som han fick, skam och skada; begäre aldrig förr rätt än en hudstruken trälinna.” Och Östgötha lagen, från slutet af samma århundrade, föreskrifver i Dråparebalken 18 Fl.:
”Nu varder Lekare dräpen, då böte (dråparen) åt hans arfvinge en tre års gammal quiga och köpe honom nya handskar och nya skor och smörje båda; då skall man taga quigan och leda henne upp på en hög och sätta svansen Lekarens arfvinge i handen; då skall bonden slå till med en gissel tre hugg; kan han (Lekarens arfvinge) hålla, hafve (quigan) såsom sina böter; undslipper honom quigan, då undslippe honom all fägnad.”
Här är det icke ens ”skuggan af en man,” det är skuggan af en tre års gammal qviga, som bjudes lekarens arme arfvinge i mansbot!
Men dessa båda lagstadganden kunna dock icke anses som fullgiltiga intyg om folkets sätt att betrakta lekarena under 13:de århundradet.
De tillhöra tydligen en äldre tid och hafva fått stå qvar uti de under detta sekel omredigerade lagarna, emedan ännu ej fördomen mot lekare varit alldeles försvunnen.
Andra tecken tyda på, att under folkungatiden lekare vunnit i anseende.
Vi fästa oss ej dervid att de kring slutet af 13:de seklet omskrifna Uplands- och Södermannalagarna ingenting om lekare innehålla; vigtigare är, att Magnus Eriksons landslag, som under nästa sekel (1347) skrefs och hvilken derföre om dåtida tänkesättet eger bättre vitsord, långtifrån att upprepa de gamla gäckerierna, icke om lekare innehåller mer än följande tvenne stadganden.
I Giftermålsbalken 7 Cap. 1 §. heter det:
”Vill bruthen sin klæthe giva, tha skal hon them klostrum ællæ kirkium givæ, ok ei lekarum.”
Det var nemligen ett bruk, att bruden som lön gaf lekaren sin brudklädning, och, som stora Rimkrönikan berättar, skedde detta till och med vid konung Birgers bröllop 1298.