Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke dess mindre må det tillåtas mig att meddela ett och annat, om huru det kvinliga arbetet är representeradt på den nu pågående industriutställningen i samma stad.
Statistik är ett ord, som säkert ej har någon lockande klang för fruntimmersöron, men jag vågar ändå börja med en smula statistik fastän af allra ytligaste art. Industriutställningen är delad i tre stora af- delningar: byggnads-, industri- och bryggeri- afdelningarna.
Män skulle väl knappast vän- tat sig att finna kvinliga utställare inom mer än den mellersta af dessa afdelningar, men de förekomma verkligen inom alla tre, ehuru byggnads- och bryggeriafdelningarna på sin lott endast fått en kvinna hvar.
Så mycket talrikare äro kvinnorna inom industriafdelningen.
Katalogens register upp- tager omkring 1,100 utställare, hvaraf inemot 20 procent eller 210 äro kvinnor.
Gå vi till industriafdelningen ensamt, så inrymmer den 745 utställare, hvaraf 208 eller omkring 30 procent af kvinligt kön.
Redan detta är ju i och för sig en statistik — nu kom det för- färliga ordet igen!
— som visar, att det s. k. svagare könet kan föra en ganska respektabel styrka i elden, när det gäller att täfla på slöjdens och det industriella arbetets fält.
Men tager man i betraktande att flere af de i katalogen upptagna numren representera kollektivutställningar, där arbeten från en hel del kvinliga krafter förekomma, så blir natur- ligtvis den verkliga siffran af i utställningen deltagande kvinnor betydligt högre.
Så har till dömes Kulturhistoriska föreningen i Lund arbeten utställda från icke mindre än 35 väf- verskor e t c, hvilkas namn alls icke synas i katalogen, men namnen förekomma i stället — såsom rätt och rättvist är — ristade i gyl- lene inskrift å sköldar vid föreningens ut- Jag måste inskränka mig till framhållande af några allmänna synpunkter och omnäm- nande af ett fåtal personer, hvilkas utställda arbeten i ett eller annat afseende synts mig förtjäna att särskildt uppmärksammas.
Väfnadsslöjden är på denna utställning syn- nerligen väl representerad, och denna har ju också af ålder varit en kvinnornas slöjd.
Huru denna vackra konst i vårt land legat i lägervall, och huru den åter väckts till lif genom energiskt arbete af sådana föreningar och personer som Handarbetets vänner, Kul- turhistoriska föreningen i Lund, Thora och Jakob Kulle, Selma Giöbel m.
fl., det känna Iduns läsarinnor förut.
Vi nämnde Kulturhistoriska föreningen i Lund.
Den utställning i textil konstslöjd, som denna förening här anordnat är helt en- kelt ståtlig.
Alla dessa väfnader med under- liga namn: rödlakan, flossa, dukagång, munka- bälte, krabbasnår och opphemta förete lika mycken originalitet i färg- och mönstersam- mansättning, som själfva väfnadstekniken kräf- ver skicklighet och handafärdighet.
Denna släta flossa med de varma djupa färgerna, denna trensaflossa med väfda figurer och or- nament i hög relief äro ju af den yppersta verkan.
Eller se på denna gobelinbit, i silke och guldtråd väfd af Bengta Olsson, eller på detta andra stycke, som å den vidhäftade lappen kallas » Flamskt öfverkast », väfdt af Ingår Jönsson. '
Man har svårt för att tro, det dessa arbeten, som erinra om konstväf- veriets mest glänsande, längesedan flydda dagar, kommit från väfstolar i svenska bonde- hem, och dock är det så.
Kulturhistoriska föreningen utöfvar nämligen sitt ledareskap med den största pietet och finkänslighet samt är ytterst mon om att icke genom ett för kän- bart ingripande störa väfverskornas ursprung- liga själfständighet och tvinga deras utveck- ling in i främmande banor, Denna omtänk- samhet kan icke nog lofordas, ty allmogens väfnadskonst har uppvuxit på egen grund och en våldsam oeh oförsiktig omplantering skulle kunna förderfva hela plantan.
Den som har största andelen i oeh hedern af denna förenings högst förtjänstfulla verksamhet är amanuensen d:r K. Karlin.
Fru Thora Kulte och hennes svåger, artisten Jakob Kulle, • — man kan icke nämna den ena utan den andre, ty de tu äro ett — ha här en briljant utställning anordnad i en liten rumsinteriör samt därjämte konstväfnader å andra håll inom utställningen.
Det är i sitt slag oöfverträffliga saker.
En sådan väfnäd som det konstförfarna parets halfgobeliner i rödlakansväf får man i afseende å konstnär- lighet, finhet och jämnhet i utförandet näp- peligen se maken till.
Bege vi oss upp på galleriet, så finna vi där strax till venster, då vi komma upp, ett slags egendomlig dubbelväfnad, hvars mönster oeh färg likasom själfva tekniken bära prä- geln af verklig originalitet.
Det är ett par täcken, väfda af fröken Alma Almén, Sol- berga, Bohuslän, i s. k. finskväfnad, också ett gammalt godt och karaktäristiskt väfnads- sätt, som dragits fram ur glömskan, och som väl förtjänar att tagas vara på.
Mellan frö- ken Alméns arbeten hänger en stor bordduk, broderad på mossbrun botten efter forntyskt mönster af fru Anna Holmberg, Varberg, ett genom mönstrets ursprunglighet och korrekt- heten i utförandet mycket tilltalande arbete.
För öfrigt se vi här konstväfnader i allmoge- stil af alla de olika slag, hvarpå Kulturhisto- riska föreningens utställning gaf oss en så ypperlig profkarta.
Särskildt förtjänar att nämnas fröken Bilda Rönströms i Lund kol- lektion af broderier, sydda efter mönstret af skånska allmogeväfnader.
Detta broderings- manér verkar fullkomligt som väfnad, ehuru man vid nära betraktande finner, att det är slätare och jämnare i texturen.
Det måste vara ett oerhördt arbete att på detta sätt sy hela stora portierer, men utställarinnan för- klarade själf, att hon kunde sälja sina bro- derade saker billigare, än hvad väfnaderna stå i pris.
Fru Hilda Trotzig visar, i förening med hr G. Flintas synnerligen anmärknings- värda utställning af möbler i allmogestil, en samling vackra allmogeväfnader efter skånsk metod.
Spetsknypplingens vackra konst har i fröken Aurore Ingelots från Vadstena sin mest fram- stående representant.
Dessa spindelväfsfina knypplingar i de allra delikataste mönster äro verkligen beundransvärda, och man kan icke förvåna sig öfver att framför hennes mönster ständigt finna en tät krets af beundrande da- mer.
Men däremot kan man ej undgå att bli förvånad, då man ser de billiga pris, som hon åsätt sina arbeten.
10 kronor för denna halsduksrosett, 15 kronor för denna delikata krage med bröststycke i crémefärgadt knypp- lingsarbete, genomdraget med guldtråd, 20 kronor för dessa näsdukar, hvilkas utsökta mönster täfla med finheten och korrektheten i arbetet.
Sådana priser för sådana arbeten kontrastera på det bjärtaste mot de orimliga summor, som man ansett sig kunna åsätta en del saker häruppe, hvilkas enda märk- värdighet ligger däruti, att folk ännu vill öda arbete och tid på något, som aldrig i världen kan skänka en människa hvarken nytta eller nöje.
Ty det finnes beklagligen sådant här också, och därom skola vi tala nästa gång.
Ett synnerligt billigt pris har också fröken Augusta liundh åsätt sina gardiner i filet guipure.
De kosta nämligen blott 40 kronor paret.
Det fordras en kvinnas goda tålamod och flinka fingrar för att kunna göra ett så tidsödande arbete för en så ringa penning.
(DUN Svensk matgeografi.
Kåseri i » de sura gurkornas tid ».
Af Karl Benzon.
(Forts. o. slut från föreg.
Och nu kommer turen till » det fattiga Små- land ».
Uttrycket är något oegentligt.
I sina yp- perliga gräsbeten ega småländingarne en skatt, tack vare hvilken deras mejerihandtering intager en synnerligen hög ståndpunkt.
Och hvem har för öfrigt icke hört omtalas den frejdade småländska prestosten- Lingon och blåbär exporterar Småland i stora mängder till Tyskland, i stället för att, liksom im- portörerna, pressa vin af dem.
Men vår anpart af » vinet » erhålla vi nog i alla händelser.
Smålands kräftor äro de yppersta i Sverige, hvad beträffar så väl storleken som den fina sma- ken och den ymniga fetman.
Säfsjötrakten i syn- nerhet förser de flesta skånska restauranter med kräftor, kräftstjärtar o c h kräftsmör samt drifver äfven export på utlandet.
Det » magra Hallands eger sin största betydelse genom det laxfiske, som bedrifves i provinsens fyra största åar: Lagan, Nissan, Ätran och Vi- skan.
Bland dessa åar är Lagan den mest gif- vande, o c h det mesta, som fortares af » Halmstad- lax », fångas i nämnda å och icke i Nissan, vid hvilken Halmstad är belägen.
Man skulle kunna tro, att laxfisket vore en för Halland inkomstbringande näring, men detta är ingalunda förhållandet, ty enligt statistiska beräk- ningar hade laxfångsten ända till medlet af förra årtiondet ej uppgått till öfver 70,000 kronors vär- de om året.
Den enda som icke torde beklaga sig däröfver, är Halmstadlaxen, hvilken är den mest välsma- kande (och dyra) af alla nordiska laxsorter samt den skönaste i färgtonen.
Äfven Blekinge fångar lax, som visserligen icke står i så högt anseende som Hallands, men där- emot utgör en hufvudnäring för landskapet.
Laxfisket i Mörrumsån, där en laxodlingsanstalt är inrättad, är icke obetydligt.
Under sextiotalet skrefs i Lund till och med en afhandling för filo- sofie doktorsgraden därom.
Men kustbefolkningens viktigaste inkomst ut- göres emellertid af torsk- o c h siWfisket, och af » Karlshamnssillen », som dock ofta fiskas så långt borta som vid tyska kusten, beredas och insaltas till försäljning ungefär 30,000 tunnor o m året.
Hvem har icke hört talas om Ölands kropp- kakor, detta vidunderliga och svårsmälta konglo- merat af ägg, fläsk, medvurst, mjöl, potatis, mjölk, salt, peppar och nejlikor!
Enligt gamle Tuneld är detta land » i gemen ganska ljufligt och mestadels nog fruktbärande » samt » har i gemen godt förråd af.
skönt Smör, samt Honing, Vax, och de bekanta Ölands-Nötter, samt af Gås-afvel ».
I förra århundradet erbjöd Oland ett för våra förhållanden kuriöst villebråd, nämligen vildsvin, som på försök utplanterades af den väldige jäga- ren Fredrik den förste, men som vunno föga po- pularitet hos bönderna.
På Gotland, med dess milda klimat, bära val- nötsträdet o c h det svarta mullbärsträdet mogen frukt.
Aprikoser, persikor och andra sydfrukter odlas med framgång i drifhus samt trifvas och bära blommor på kalljord, och på Linnés tid vuxo päronträd vildt på åtskilliga ställen.
Gotlands fårkött har alltid varit fräjdadt, och landskapets vapen är » et hvitt Lamb, som bär en med Korstecknet utmärkt Fana, i rödt Fält ».
Bohuslän är ryktbart genom sitt sillfiske, hvil- ket dock som bekant, icke är att lita på.
Under tidrymden 1808 — 1877 behagade nämligen sillen icke infinna sig.
De ans / oeisburkar, som från Bohus- län skickas öfver hela landet och äfven söka sig väg utom våra gränser, behöfva icke min kompli- mang.
Det är tillräckligt att anföra namn sådana som Lysekil, Grebbestad och Grundsund.
På si- sta tiden har man vid inläggningen börjat tillämpa principen mera omsorg och mindre salt, och om man forisätter i samma riktning, torde ansjovisens världsrykte snart varda stadgadt.
En negativ egen- skap, som utmärker Bohuslän, är den att kräftor icke finnas nägonstädes i detta landskap.
Ett landskap, af hvilket en del bär det beteck- nande namnet » Svältorna » tyckes ej kunna ega stor betydelse i kulinariskt hänseende.
Det gör ej heller Vestergötland.
Visserligen ansågs, åt- minstone fordomdags, Skaraborgs län som en korn- bod för det angränsande Vermland, men den enda läckerhet, som i denna anspråkslösa skiss kan representera Vestergötland, är den högt uppskattade Gudhemsosten.
Venerns sik (félsik) är den största och bä- sta i Sverige.
Från det bördiga Östergötland berättar humo- risten och östgöten Palmaer, att » Anders » är nöjd, » om han har ärter _ och fläsk och fårskinns- pels ».
Att särskildt Östergötlands ärter äro de ypperligaste och mest lättkokade i Sverige, torde de flesta husmödrar erkänna lika gärna som alt Östgötakringlor äro en af kaffebordets förnämsta läckerheter.
Tryffeln, denna gastronomiens diamant, som en- ligt den store Brillat-Savarin besitter den mysti- ska förmågan att » göra kvinnorna mera ömma och männen mera älskvärda » — denna ljufliga läckerhet lär några gånger hafva funnits i Söder- manland.
Du lidelsefulle gourmet!
Erinradig, åt- minstone för en gång, den gamla satsen: » Den som söker, han finner! » Vårmlandssoppa har jag sett på Stockholms- matsedlar (till och med stafvadt Hv), men aldrig smakat den samma, hvadan jag för närmare upp- lysningar måste hänvisa till den i nämnda land- skap bosatta signaturen Stenia.
Rätten förekom- mer hvarken i doktor Hagdahls, Gustafva Björk- lunds eller Margareta Nylanders kokbok.
Karl- stadskorfven har jag lärt mig värdera på Opera- källaren.
På tal om Öland nämnde jag, att vildsvin fordom förekommit därstädes.
På senare tider hafva de af baron Dickson inplanterats på Skeppsta bruk i Södermanland, där man påstår, att de trifvas.
Samme magnat har, som bekant, äfven planterat fasaner på Visingsö.
Om jag utförligt skulle uppehålla mig vid Norr- lands alla håfvor, komme jag att allt för vidlyf- tigt inkräkta på tduns område och hennes läsa- rinnors tålamod.
Dess ymniga tillgång på vildt: ripa, hjärpe m. m. är tillräckligt känd.
Dess läckra renkött behöfver ej mitt loford, och den afskyvärda surströmmin- gen erhåller det aldrig.
De gudomliga åkerbären kunna möjligen täfla med hjortronen samt de syd- svenska björnbären, men enligt min och många andras åsikt äro de de yppersta syltbär på jorden.
Norrlands laxfiske är det betydligaste i Sverige, om också fisken icke är af samma läckra beskaf fenhet som den halländska.
Norrländingarne äro emellertid patriotiska, ty ett gammalt ordspråk säger: » Ume lax och Kume sik finns ej gärna i världen lik. » Många läckerheter hafva som bekant erhållit namn efter städer.
Vi behöfva endast erinra om t. ex. namnen Lubecks skinka, Compiégne-kakor, BeWmer-munkar, Sirass- burger gåslefverpastej, m. fl.
Så är antagligen förhållandet i alla land, och hvad Sverige beträffar behöfva vi endast erinra om Vesterås gurkor och Enköpings pepparrot, hvil- kens rykte täflar med själfve doktor Vesterlunds.
Om Södertelje har sina kringlor, så eger Ron- neby sina pepparkakor, och Grenna päron torde vara i det närmaste lika bekanta som Göteborgs- porter.
Nu misstänker jag, att jag måste sluta.
Och jag gör det äfven med den uppriktiga ön- skan, att den andliga spis, hvilken jag serverat, ej måtte bli allt för hårdsmält eller fadd för Iduns älskvärda läsarinnor.
Denna månad kan för husmodern med rätta kallas » syltmånaden ».
Hon tillvaratager efter råd och lä- genhet bär till sylt och saft samt lägger in träd- gårdsalster för att lugnt kunna motse vintern.
Hon spar hvarken tid eller besvär — trots sommarhettan.
För det oundvikliga onda, att händerna alltid blifva färgade vid saftpressning o. d., finns ju äfven åtskil- liga bepröfvade medel, blott man ej först försöker med vatten och tvål eller soda.
Tvättning i kjärn- mjölk kan rekommenderas; äfven i andra syror.
Dop- par man handen först i kallt vatten och håller den sedan öfver svafvelånga (antända svafvelstickor), så försvinner det mesta, och gnidning med en pimpstens- bit eller tvättning med hafremjöl tager bort resten.
Ett annat medel är gnidning med pressjäst.
Tvätt- ning med utspädd Éau-de-Javelle är också af godt resultat.
— Flugorna bruka vara närgångna i augusti och förorsaka besvär och ledsamheter i rum och skafferier; många medel mot dessa och andra insek- ter hafva redan offentliggjorts i Iduns spalter.
Här en beskrifning på giftfritt flugpapper: Pulveriserad starkpeppar blandas med sirup eller sockerlösning; därmed bestykes läsk- eller gråpapper, som sedan får torka.
Vid begagnande fuktas en bit och lägges på en tallrik.
I trädgården pågår skörden; men äfven denna kräfver omtanke.
En oförsiktig plockning kan för- störa mycket!
Eensning af ogräs är just nu af vikt, innan det går i frö.
Kålmask bortplockas efter be- hof.
Nya jordgubbar kunna planteras nu, förutsatt att de hinna rota sig fullkomligt, innan höstkylan inträffar.
Rätta tiden för häckars klippning är nu inne.
Kvinlig velocipedryttare.
Fröken Nanny Palmqvist från Helsingborg har för närvarande gif- vit sig i färd med en långresa på velociped, helt visst enastående bland svenska damer och ett godt uppslag för enhvar att följa — om ock i mindre skala.
Den duktiga unga damen lemnade den ti d:s Helsingborg och ankom till Göteborg den 9 d:s efter att ha tillryggalagt omkring 8 mil om dagen.
Den 14 fortsattes resan till Venersborg genom Dalsland, långs kanalen öfver Bengtfors till Fredrikshald.
Sträckan därifrån öfver Fredriksstad, Moss och Drö- bak till Kristiania tillryggalades på en dag.
Resans hela längd belöper sig hittills till omkring 56 mil.
Den oförskräckta ryttarinnan ämnar från Kristia- nia fortsätta färden på sin velociped till Trondhjem och därifrån vidare öfver Östersund till Stockholm.
Den första simnppvisningen i hufvudsta- deu med flickor för denna sommar egde rum i Stock- holms stads bad- och siminrättning förliden söndag.
I den synnerligen vackra och jämna uppvisningen, hvilken egde rum under musik, deltog ett 40-tal simelever jämte flere af deras lärarinnor.
Askådarin- nornas antal var så stort som lämpligen kunde rym- mas omkring badbassängerna.
I dykning på längd (genom hela den stora bas- sängen) utmärkte sig särskildt fröknarne Gundia Jahrl, Frida Ahman och Ellen Thaléa.
Genom vackra hopp utmärkte sig i synnerhet bland lärarin- norna fröknarna Emelie Nygren och Elisabet Till- berg samt bland eleverna fröknarna Gerda och Sig- rid Ekblom, Maria Halldin, Tyra Ljunglin, Signe Bratt, Hedvig Johnson och Fredrika Jakobsson.
Fröken Gerda Ekblom förtjänar dessutom en komp- limang för sitt utförande af den traditionelle gardi- stens roll i kostymhoppen samt för Hytning med bundna händer och fötter.
o Småstadslif.
GUMSELIUS.
(Forts.) an hade fått i uppdrag att inhemta säll- I K A.
skåpets mening rörande en mycket viktig JisW fråga.
(Hör, hör!)
Det har framställts fe ett förslag att begagna tillfället, då så mycket ungdom vore samlad i staden, att ställa till något roligt.
(Entusiastiskt bifall.)
Man har tänkt göra något för jultomtarne.
Hvad säges om ett sällskapsspektakel?
Någon tillfogar: » Och då ställer baronen sig i spetsen. » Baronen lyfte afvärjande sina händer mot höj- den.
» Omöjligt I Huru ärofullt ett dylikt förtro- ende än vore, kan jag, som bor så långt ifrån, ej mottaga det.
Jag föreslår att förslagsställarin- nan, doktorinnan Vennersten, åtager sig detta för- troende. » Allmän rörelse.
Doktorinnan kastar en blick omkring sig och bäfvar för sin framtida lycka, om hon skulle försöka sig på ett sålant äfventyr.
» För all del, » utropade hon, » hvad tänker ba- ron på.
Det kan jag visst inte, »
IDUN » Ja, kanske det borde vara någon äldre, » me- nade en.
&gt;.
eller yngre.
. » hviskade en annan.
eller ett par stycken, en herre o c h en dam, » föreslog en tredje, och detta tycktes vinna bifall.
» Om grefvinnan ville vara god och ställa sig i spetsen, » yttrade någon.
» Ja, det förstås bara till namnet o c h utan att behöfva göra sig något besvär ... » » Ja, j a, » hördes rundt o m.
» Nej, jag tackar, » sade den gamla damen le- ende, » endast tanken på ett sådant ansvar öfver- väldigar mig alldeles.
Jag föreslår friherrinnan Stiernfeldt s o m den bäst passande. » » Eller prostinnan, s o m är styrelseledamot i ' tom- tarne '. » » Eller fru den.
eller den.
» sorlades i kretsen.
» För allt i världen, » hviskade en ung flicka ån- gestfullt till sin granne, » föreslå majorskan Mac, annars bli vi olyckliga. » » Jag röstar för majorskan Mac-Bley, » sade den ung^ mannen pliktskyldigast.
» Åh, inte passar jag till det, » genmälde denna, i det hon satte lorgnetten till rätta och slätade ut de förut hotfullt rynkade ögonbrynen.
» Men om j a g kan biträda s o m sufflör, skall det blifva mig ett nöje. » » Så s n ä l l t.
med din f ö r m å g a.
så svårt att få den maktpåliggande platsen väl b e s a t t.
» ljöd det i korus, under det ungdomen förstulet väx- lade blickar, som tycktes antyda, att förtjusningen kanske icke var alldeles oblandad.
» Ja, mitt herrskap, » log baronen ånyo till or- det.
» Då det tyckes vara svårt att så här i hast kunna komma öfverens och det dessutom finnes åtskilliga, utom dem jag har äran att se försam- lade här, s o m böra värfvas för vår trupp, tillåter jag mig proponera att vi uppskjuta valet af våra » spetsar » till det konstituerande sammanträde, som måste hållas någon af de närmaste dagarne. » Allmänt bifall.
» Då förklarar jag sammanträdet upplöst, » fort- satte han, » o c h får på samma gång upplysa, alt det finnes en spritt ny krocket-plan, kransar för ringkastning och några andra landtliga nöjen för dem, som hafva lust att pröfva på dem. » » Lefve vår värd, » utropade Sten, och de öfriga instämde med lif och lust i de jublande hurraro- pen samt spredo sig därefter för att diskutera den viktiga fråga, som nu i en hast blifvit societetens brännande.
Det stora sammanträdet hade gått lyckligt af stapeln, utan alltför stora svårigheter.
Till leda- rinna hade friherrinnan Stiernfeldt blifvit utsedd och det af flere skäl.
Hon var van vid dylikt och road däraf, hennes stora sal lämpade sig utmärkt f ö r repetitionerna och sist, men ej minst, visste man, att dessa, allt som oftast, skulle afslutas med en liten sväng och en » smörgås » hos den gästfria värdinnan.
Till hennes adjutant valdes Sten Må- neskiöld, något som tycktes bereda lilla Karin Stiernfeldt stort nöje.
Hon hade alltid tyckt myc- ket o m den glade och vänlige unge grefven, och då han nu måste hafva täta öfverläggningar med mamma, så.
, hvem vet!
Sällskapsspektakler äro ibland nyttiga för flere ändamål än det, som an- gifves på affischen.
Valet af pjäser erbjöd större svårigheter.
Nä- stan alla stadens unga flickor, s o m kunde räkna sig till societeten hade infunnit sig med mammor och tanter, i några fall pappor också, och alla förklarade sig genast villiga att spela » hvad som helst ».
D i t visade sig emellertid snart, att detta uttryck ej flick tagas alldeles efter orden, ty då en pjäs föreslogs, kunde alla spela den unga flic- kan, men ingen modern eller pigan.
Den ena mamman förklarade, att den andras dotter skulle passa så väl för den eller den birollen, och då svarade den andra mamman, att man ej behöfde mycket teaterförstånd för att finna att förhållan- det var alldeles tvärtom.
Och så blefvo de onda och fingo anhängare å ö m s e sidor, och det behöf- des mycken mjuk takt hos de ledande för att hindra, att alltsammans » vid ingången kom af sig ».
Slutligen enades man dock om » Stackars mam- m o r », en komedi, s o m hade den fördelen att ega ej mindre än tre älskarinneroller och plats såsom folk åt så många s o m ville.
Elsa hade åtagit sig den ena mammans roll o c h doktorinnan den an- dra.
Elsas dotter var en trettioårig, vacker och kokett fru till borgmästaren, hvilken ej fick stö- tas, utan lemnas fritt val.
En pjäs att bestämma — den artigheten måste man j u visa familjen Måneskiöld.
Hon beslöt sig för » Lam och lejoninna », i hvilken hon redan firat en triumf på en bazar-tillställning i Göteborg.
Nils förklarade bestämdt, att den unge mannens roll » icke låg för hans röst », hvarför doktor Ström- stedt utsågs till Isabellas medspelare.
Nils åtog sig en beskedlig gubbroll i den andra pjäsen.
Som efterpjäs skulle gifvas » Drillens operett », där de musikaliska förmågorna kunde få briljera.
Och så började arbetet.
Roller utskrefvos o c h inlärdes, ty man hade högtidligt kommit öfverens om att » kunna » redan vid första repetitionen.
Denna hade därför blifvit utsatt till först en vec- ka därefter och skulle försiggå hos friherrinnan.
Det var efter middagen denna ödesdigra dag, då krafterna skulle för första gången pröfvas.
I Måneskiöldska salongen genomgingo Elsa och Nils ännu en gång gemensamt sina roller, Blenda satt som vanligt vid sitt arbete, grefvinnan sof middag, och ute i salen spelade Isabella en valse brillante.
Det gick si och så med de unga skådespelarnes utanlexor, och plötsligt utropade Elsa: » jag kan aldrig lära mig det där.
Det är j u nästan lika med det, s o m stod för en stund sedan.
Nej, vän- ta, » fortsatte hon lifligt, då Nils ville sufflera henne, » låt mig fundera ett ögonblick. » Under den paus, som nu uppstod, inträngde pianospelet med förökad styrka o c h gaf Blenda anledning att med någon skärpa yttra: » Det hade varit bra om Isabella valt något mindre bullrande stycke.
Nu väcker hon nog mamma. ».
Nils reste sig genast och gick ut i salen.
» Ack, så ledsamt, » utropade Elsa.
» Nu blir det väl dispyt igen, och så blifva de vid dåligt humör.