Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Prot. 1862 & 1863. i Sami. 2 Afd. 10 Häft. 3 18 Sammans.
Slats-, Hevilla.-sami Allm.
Besvärs-och Ekonomi-Ulskollels Betänkande N:o 33. sannolikt icke kunde föranleda till utförsel af bränvin, derest icke varan skulle till det främmande landet insmuglas, hvilket åter icke vore svenska statsmagterna värdigt att genom lagstiftning befordra; att äfven om utförsel af bränvin från Sverige skulle kunna genom medgifvande af ifrågasatt drawback befordras, det i allt fall vore tvifvelaktigt, huruvida sådant vore för landet i allmänhet och svenska jordbruket i synnerhet till något verkligt gagn, helst förslaget stöde i strid med hvad man med den nya bränvinslagstiftningen åsyftat, nemligen att så mycket som möjligt skilja bränvinsbränningen från jordbruket och låta tillverkningen samla sig i ett mindre antal fabriker; att om, genom en tillfällig möjlighet att exportera varan, densamma komme att i Sverige tillverkas utöfver det inhemska behofvet, en dylik öfverproduktion vid förändrade konjunkturer skulle komma att föranleda ett prisfall, som sannolikt komme att öka den inhemska konsumtionen; samt slutligen att kontrollerna i afseende å varans verkliga ankomst till utländsk ort svårligen kunde göras nog starka, för att utestänga möjligheten af betydligare underslef.
Dessa skäl, hvilka af 3:ne Riks-Stånd godkändes, synas Utskottet fortfarande ega full giltighet, helst inotionärerne ej kunnat uppgifva något land, dit det är sannolikt att bränvin med någon fördel kunde exporteras.
Härtill kommer, att drawbaeksystemet kan anses icke stå fullkomligt väl tillsammans med handelsfrihetens grundsatser, som kräfva att handelsrörelsen får på ett naturligt sätt utveckla sig. utan inverkan af konstlade åtgärder från lagstiftningens sida.
Erfarenheten vittnar äfven hos oss, att systemet åtminstone för längre tid saknar praktisk användbarhet; ty den restitution af råämnestull, som sedan 30 år tillbaka i Sverige beviljats för ett antal fabrikater vid export, är numera inskränkt till 4 artiklar; och hela årliga restitutionsbeloppet, som under vissa år på 1840-talet uppgick till 140,000 å 170,000
R:dr, har sedermera så nedgått, att det under de sednaste åren ej öfverstigit 2 å 3,000 R:dr årligen och år 1860 utgjorde endast 473 R:dr.
I betraktande af allt hvad nu blifvit anfördt, föranlåtes Utskottet tillstyrka, att ifrågavarande motioner ej måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Emot. betänkandet är reservation anmäld af Jönn Persson från Blekinge län.
Jonas Andersson från Östergötlands län, Håkan Petersson från Blekinge län och Olof Lagergren från Gotlands län hafva anmält, att de ej deltagit i beslutet om denna fråga.
STOCKHOLM, typografiska föreningens boktryckeri, 1 863.
Samman*.
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande M 34. 1 N;o 34.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 Juli 1863, kl. 12 midd.
Betänkande, i anledning af dels Kongl.
Majlis Nådiga Proposition med förslag lill ny Jagt-stadga, dels ock enskilda motioner i frågor rörande jagt.
Den nådiga Propositionen, hvilken blifvit af samtliga Riks-Stånden tili Lag-Utskottet öfverlemnad, är af följande lydelse: »Uti underdånig skrifvelse af den 21 Februari 1857 hafva Rikets då församlade Ständer fästat uppmärksamheten derpå, att de till vildbråds fredande utgifna, nu gällande,, lagstadganden äro i vissa delar bristfälliga och icke uppfylla sitt ändamål; att sålanda de i Kongl. Stadgan den 13 April 1808 bestämda böter lör oloflig jagt borde ådömas för hvarje dödadt djur och icke endast för hvarje gång åtal sker; att de i Kongl. Kungörelsen den 24 Oktober 1851 för köpare af fridlyst vildt stadgade böter, uppgående till endast hälften af hvad som för vildbråds fällande är föreskrifvet, visat sig otillräckliga och derföre borde höjas till sistnämnda belopp; att. böter ådömda enligt Jagt-stadgan, hvilka böter nu utgå till lika fördelning emellan åklagaren oell jagtkassan, borde odelade tillfalla åklagaren; att haren borde, i likhet med de till lilla jagten hänförda andra djurslag, fredas under parnings och forlplantningstiden; att nu medgifna tillåtelse att, till rofdjurs förföljande under förbjuden jagtlid, begagna så kallad harhund eller stöfvare föranleder till förstöring af fågelbon och dödande af späda ungar, utom annat missbruk, hvadan nämnda tillåtelse borde upphöra; samt alt den i Jagt-stadgan föresknfna grund för ådömda böters förvandling, eller till fängelse vid vatten och bröd, syntes mindre lämplig, utan borde dessa böter, vid bristande tillgång, förvandlas till enkelt fängelse; och hade Rikets Ständer, med afseende på allt detta, underdånigst anhållit, alt erforderliga åtgärder måtte vidtagas, på det att 1808 års Jagt-stadga och Kongl.
Kungörelsen den 24 Oktober Bih. till R.
Brot. 1862 & 1863 4 Sami. 2 Afd. 11 lläft. l 2 Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utskts Betänkande M 34.
'1851 måtte varda öfversedda och ändrade i de af Rikets Ständer antydda omständigheter.
Uti en ytterligare skrifvelse af den 3 Februari 1858 hafva ock Rikets Ständer, jemte det de för sin del medgifvit, att afgiften till jagtkassan finge höjas till 10 öre på mantalet, tillika anhållit att Kongl. Maj:t måtte täckas vid Jagt-stadgans öfverseende, i nåder bestämma den förhöjning i beloppet af skottpenningar för dödade eller fångade rofdjur, som med afseende på jagtkassans tillgångar kunde finnas lämplig.
Med anledning af dessa underdåniga skrifvelser lät Kongl. Maj:t den 22 Oktober 1858 uppdraga åt t. f. Chefen för Skogs-institutet att upprätta underdånigt förslag till förnyad Jagt-stadga, hvarefter Chefen för Skogsstyrelsen, på hvilken de åligganden, som förut tillhört Chefen för Skogs-institutet, emellertid blifvit genom nådigt Bref den 21 Januari 1859 öfverflyttade, den 16 derpå följande September till Kongl. Majit inkommit med underdånigt förslag i ämnet.
Yidara hafva Rikets Ständer år 1860 till Kongl. Majit ingifvit två underdåniga skrifvelser, den ena af den 11 Augusti med begäran att böterna för oloflig elgjagt måtte fördubblas och att den ersättning, till hvars utgifvande den sakfällde för sådan förbrytelse gör sig förfallen, måtte bestämmas till minst 150 Ridr, och den andra skrifvelsen af den 25 Augusti, innefattande underdånig anhållan att begagnande af s. k. elgdrag såsom jagtmedel mätte förbjudas vid samma ansvar, som redan är stadgadt för begagnande af gilradt skjutgevär; att hvem som helst måtte förklaras berättigad att inholma björn, ehvar den anträffas; att ansvar måtte stadgas för den, som, med vetskap att björn blifvit af annan inholmad, uppskrämmer djuret utur idet; att den, hvilken å egna egor eller der han fått tillstånd att jaga, uppgifvit björn, varg eller lo, skall ega rätt att, äfven om djuret icke blifvit förut såradt, fullfölja jagten in på annans mark utan särskild anmälan hos jordegaren.
Sedan Kongl. Majit låtit inhemta Högste
Domstolens underdåniga utlåtande öfver det af Skogs-styrelsen uppgjorda förslag till ny Jagt-stadga och i sammanhang dermed öfver Rikets Ständers nyssnämnda tvänne skrifvelser, har Skogs-styrelsen, efter erhållen del af Högste Domstolens utlåtande, den 26 April 1862 ingifvit ett nytt underdånigt förslag till Jagt-stadga, dervid Styrelsen i bifogadt underdånigt utlåtande utvecklat skälen, hvarpå förslaget grundas.
Detta ärende har sedermera utgjort föremål för öfverläggningar inom StatsRådet, hvarest, efter granskning af hvad sålunda förekommit och anfördt blifvit, ett i vissa delar förändradt förslag till Jagt-stadga blifvit uppgjordt och Kongl. Majits nådiga pröfning understäldt.
Då ärendet emellertid enligt sin natur innefattar frågor, hvarom icke bör stadgas utan Rikets Ständers medgifvande, och förslaget derjemte i vissa afseenden är beroende på anvisandet af nödiga medel, samt dessa delar af förslaget icke lämpligen kunna afskiljas och särskildt behandlas; har Kong).
Majit velat härigenom, för erforderlig granskning, i nåder meddela Rikets Ständer det sålunda utarbetade förslaget i Sammans.
Stats-, Lag- samt Alim.
Besv. o. Ekon.-Utslets Betänkande JV2 34. 3 sin helhet, och i sammanhang dermed, samt för den händelse förslaget, i hvad det afser erläggandet af premier för rofdjurs dödande, vinner Rikets Ständers bifall, utaf Rikets Ständer äska ett belopp af 50,000 R:dr årligen, att från och med början af nästa statsregleringsperiod såsom förslagsanslag till belöningar för rofdjurs dödande uppföras å Riks-statens 7:de Hufvudtitel; hvarjemte Kongl. Maj:t föreslår, att i sådan. t fall de nu befintliga jagtkassor inom de särskilda länen må öfverlemnas till vederbörande landsting att efter deras ompröfning användas; viljande Kongl. Majit efter emottagande af Rikets Ständers svar, företaga den slutliga pröfningen af frågan samt om Stadgans utfärdande i nåder förordna;» varande den nådiga Propositionen åtföljd af dels det deri omförmälda förslag till ny Jagt-stadga, dels de i Stats-Rådet och Högste Domstolen i ämnet förda protokoll, hvilka handlingar blifvit i tryck bland Rikets Ständer utdelade.
Till Stats-Utskottet har från Borgare-Ståndet remmitterats en af Herr H. P. W. Gahn väckt motion («yfé <70) innefattande, bland annat, förslag att Rikets Ständer måtte för jagtväsendets ordnande till Kongl. Maj.ts disposition öfverlemna länens jagtkassor med dit inflytande medel, och hafva till Allmänna Besvärs- och Ekonomiutskottet remitterats jagt-lagstiftningen rörande motioner, som blifvit väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Adlersparre, R.
(JKs 61), inom Yällofliga Borgare-Ståndet af Herr C. E. Ljungberg ,(J\S 1 60), samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdagsfullmägtige Henrik Hansson från Wester-Norrlands län (J/s 134), Johan Olof Sundgren från Stockholms län {*\s 162) och Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län 407).
1 öfverensstämmelse med 4-3 § Riksdags-ordningen har ärendet blifvit af Sammansatta Stats-, Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandladt, och har Utskottet fått emottaga ej mindre från Kongl. Finans-departementet alla till målets föregående behandling hos Kongl. Majit hörande handlingar, än äfven yttranden, som vid den nådiga Propositionens remitterande afgifvits hos Ridderskapet och Adeln af Grefve Lewenhaupt, Claes M., och hos Borgare-Ståndet af Herr Bäcklin.
Herr Ljungberg har i sin ofvanberörda motion upptagit Kongl.
Skogs-styrelsens underdåniga förslag i ämnet, hvilket följaktligen vid den inom
Utskottet försiggångna granskningen af det nådiga förslaget tillika kommit under öfvervägande.
Ehuru Utskottet anser sig böra tillstyrka antagande af de allmänna grunder, på hvilka det Kongl, förslaget hvilar, hafva dock emot vissa särskilda delar af detsamma anmärkningar blifvit framställda, som föranledt till ändringar, i anledning hvaraf Utskottet uppgjort det härvid fogade nya förslag, för hvars innehåll, såvidt detsamma afviker dels från de hufvudsakliga grunderna i den nuvarande lagstiftningen, dels från de bestämmelser, som innehållas i det Kongl, förslaget, Utskottet nu går att redogöra, dervid på samma gång besvarande de enskilda motionerna i ämnet.
Förslaget innefattar stadganden, som röra dels jagträttighet, dels rofdjurens utödande, dels jagtens vård, dels slutligen dertill hörande allmänna polisföreskrifter och 4 Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande JV& 34. ansvarsbestämmelser, hvilka ämnen här nedan hvar för sig behandlas.
Derförinnan vill Utskottet allenast anmärka, att uppställningen af det
Kongl författningsförslaget i en fortlöpande följd af §§:r, ordnade med afseende å ofvannämnda fyra hufvudämnen för den ifrågavarande lagstiftningen, synes ega ett väsendtligt företräde framför den nuvarande Jagt-stadgans anordning i artiklar och §§:r, en förbättring, som underlättats deraf, att genom lagstiftningens förenklande, lagbudens antal kunnat högst betydligt inskränkas, samt att Utskottet, vid uppgörande af dess redaktion, vidtagit några förändringar i syfte, att såsom den del af lagstiftningen, som angår den s. k. jagtpolisen, till sin natur är allenast en inskränkning i den enskildes fria dispositionsrätt till sin egendom, dithörande stadganden äfven måtte erhålla formen af undantagslagar från den allmänna regeln af jagtfrihet inom det område, som af de privaträttsliga stadgandena bestämmes, och har af sådan anledning vissa stadganden af permissiv natur uteslutits ur §§10 och 11.
Om jagträttighet. §§ I-?- Ehuru i de gamla lagarne erkännes, att rättigheten till jagt ingår i eganderätten till fast egendom, och bestämmelserna derom måste anses vara af civilrätts natur, saknas i allmänna lagen alla stadganden derom.
I det ursprungliga förslaget till nu gällande Byggninga-baik fanns ett särskildt kapitel i ämnet af det hufvudsakiiga innehåll. att jagträttigheten å krono- och skattejord skutte tillhöra Kronan, men å frälsejord frälsemannen.
Vid 1731 års riksdag väckte detta förslag sådant motstånd, att hela kapitlet måste ur den nya lagen uteslutas, och något annat stadgande i ämnet kom ej till stånd förr än genom Kongl. Stadgan angående jagt och djurfång den 13 April 1808, hvars Art. 2 § 3 innehåller, att hvar och en, som jord lagligen eger eller besitter, eger att derstädes jagt idka; dock att landbo eller arrendator ej eger rätt till annan jagt å den jord, han i sådan egenskap nyttjar, derest tillstånd dertill icke blifvit i kontraktet honom förbehållet, än jagt efter rof- och skadedjur.
Då emel lertid jagträtt ej mindre än fiskerätt och andra dylika rättigheter enligt sin natur utgör en förmån, som bör vara förenad med jordens besittning, synes det rättast, såsom Kongl.
Majit nu ock föreslagit, att, der jord af egare till annan upplåtes, jagträtten i regeln tillhör brukaren, och att det allenast lemnäs egaren öppet att, om han så önskar, genom särskildt vid upplåtelsen fästadt vilkor, förbehålla sig jagträt ten.
Med denna grundsats öfverensstämmer den äfven enligt nu gällande stadga boställshavare och kronobemmans åbo tillkommande rätt att jaga å egor, som af dem i sådan egenskap innehafvas.
Då 1808 års Jagt-stadga innehåller, att jagträtt äfven tillkommer delegare i socken-allmänning och annan samfälld mark, publika inrättningar å jord, som under dem lyder, och städerna å deras mark, så, ehuru dessa före - Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utshts Betänkande J\i 43. 5 skrifter äro en omedelbar följd af den antagna allmänna grundsatsen om jordegares jagträtt, har Utskottet ansett dem böra, till undvikande af ali tvetydighet, i förslaget bibehållas Stadgandet, att afgärda by eger jagt endast å sina egor inom hank och stör, har icke kunnat ur jagtlagen uteslutas, emedan 19 Kap. Byggninga-balken, som bestämmer dylik bys rätt, väl yttrar sig i afseende å fiskerätten, men ej om jagträtlen, som dock tydligen bör vara bestämd i öfverensstämmelse med förstnämnda rättighet Genom en särskild §, den 5:le, har blifvit förklaradt, alt jagträtten är af den beskaffenhet, att om densamma, oberoende af nyttjanderätten till jorden, kan aftalas, hvarigenom ett redan existerande förhållande vunnit lagens sanktion.
I afseende på den personliga jagträtten har i § 7 bibehållits den gamla regeln, att eganderätt lill jagadt djur vinnes genom dess sårande, såvidl den jagande derefter äfven sätter sig i besittning af vildbrådet.
Samtliga stadganden af denna art tillhöra väl egentligen den allmänna lagen, och hafva äfven blifvit af Lag-komitéen och Lag-beredningen i deras förslag upptagna såsom ett särskildt kapitel af Byggninga-balken, det 12:te, men intilldess den gällande lagen kan erhålla sådan fullständighet, torde det vara lämpligast att derom afhandlas i Jagt-stadgan, helst derstädes måste i fråga om rofdjursjaglen, hvarom mera här nedan, förekomma vissa undantag från den allmänna jagträtten.
Kronans jagträtt å kronojord är, enligt förslaget, hufvudsakligen detsamma sorn för närvarande och strider i principen icke mot de ofvanantagna grunderna för jagträtt i allmänhet.
I afseende på föreskrifterna, hvilka personer ega att utöfva Kronans jagträtt, förekomma några förändringar, föranledda af förändrade förhållanden med Statens jägeripersonal.
Sålunda har Chefen för Skogs-styrelsen såsom högsta styresmannen för jagtväsendet erhållit samma rätt att jaga å Kronans, icke till Kongl. Majlis enskilda disposition ställda, skogar, som förut är Chefen för Hofjägeri-staten tillagd.
Det har synts billigt, att, likasom enligt 1808 års Jagt-stadga Ofvejrjägmästarne ega att idka jagt å krono-allmänningarne, hvar inom sitt län, sådan förmån äfven meddelades Skogsoch Jägeri-statens öfriga tjenstemän, med afseende å hvars och ens tjenstgöringsområde, äfvensom på det icke vildbrådet å Kronans skogar måtte gagnlöst förfaras, och enär erfarenheten visat, att jagten rättast vårdas, derigenom att den begagnas, fast med sparsamhet, det blifvit
Skogs-styrelsen öppet lemnadt att efter omständigheterna tillåta skogs- och jägeribeljeningen att å skogar och marker, som stå under dess bevakning, anställa jagt efter allt vildt.
Vidare hafva i afseende å området för Kronans jagträtt influtit två förändrade bestämmelser, Hittills har rädt någon osäkerhet i afseende på jagträtten å härads-allmänningar.
1808 års Jagt-stadga, som omtalar förhållandet med krono- och sockne-allmänningnr, nämner intet derom.
Ett nytt stadgande i denna del har således varit erforderligt.
Man har anmärkt vigten deraf, att dessa allmänningar, likasom kronoparkerna, måtte göras lill ett slags fridlysta hem, hvarifrån vildbrådet sedermera kunde utbreda sig.
Ett öfverlåtande af jagträtten till 6 Sammans.
Besv. o. Ekon.-Utsfcts Betänkande JM 43. samtlige delegare i dylik allmänning, eller häradsboerne, skulle för dessa medföra icke fördel och nytta, utan snarare motsatsen.
Ty då man besinnar, huru svårt det blefve för den bevakande personalen å allmänningen att kontrollera jagträtten, derest den utsträcktes lill alla delegare i allmänningen, och att en dylik jagtmark således kunde anses så godt som till spillo gifven åt alla, är det tydligt, att allt nyttigt vildt derstädes snart skulle komma att nästan helt och hållet utrotas, och följden blefve då, såsom nyss nämndes, att åtminstone det ojemförligt största antalet af delegarne icke komme att hafva någon vinst eller nytta af en dylik jagträtt, utan i stället för all framtid beröfvades fördelen att i sitt grannskap ega e/t stamhåll för vilda djur, hvarifrån de småningom kunde spridas till andra egor.
Det har derföre synts vara så väl med det allmännas, som med allmännings-delegarnes intreesse mest förenligt, att Kronans jagträtt utsträcktes till dessa allmänningar.
Enligt nuvarande Jaglstadga, äfvensom enligt 1 § af försläget, sträcker sig Kronans jagträtt till all Kronan tillhörig odisponerad jord; således äfven till de vidsträckta oafvittrade skogarne i rikets norra orter, och, efter afvittring derstädes, Kronan tillfallen ö/verloppsmark.
Men detta har i allmänhet icke blifvit efterlefvadt, och all kontroll å jagträttens utöfvande i dessa vidsträckta marker, är i sjelfva verket omöjlig.
På begagnandet af dessa marker — ehuru lagligen icke tillåtet — har grundat sig en jagt, som för inne vånarne i dessa orter utgör ett vigtigt näringsfång; och det har derföre synts lämpligast att legalisera det förhållande, som redan faktiskt eger rum, i följd hvaraf ett undantag från Kronans jagträtt i sådant afseende inrymts i § 4, hvarigenom jagten å sådan mark lemnats fri för hvarje Svensk man.
Dylik allmän fri jagt är för när varande medgifven i skärgårdar, på klippor och skär, som ej lyda till visst hemman, samt ute på öppna hafvet, så vida ej skatt för skyttel betalas, i hvilken händelse det tillhör den skattskyldige.
Då emellertid hemman eller lägenhet numera icke torde finnas, som fått sig skatt åsatt för dylik jagträtt, samt i händelse äldre sådana rättigheter skulle komma i dagen med anspråk att blifva gällande, 5 § innehåller i sådant afseende behöfligl stadgande, har berörda förbehåll utan hinder kunnat utgå ur 4 §.
I fråga om nu förevarande §§:r, har Utskottet vidtagit smärre redaktionsförändnngar: i § 'I, der efter ordet »jagtparker» tillagts veller djurgårdar» för att bringa uttrycket till öfverensstämmelse med ordalagen i det för Rikets Ständer framlagda Strafflag-förslagets 24 Kap. 12 §, som innehåller straffbestämmelse för brott mot jagträtten; äfvensom orden »egor och» framför »mark» af samma skäl uteslutits.
I § 2, der dels orden »skogar och» framför »marker», såsom öfverflödiga och föranledande till otydlighet, uteslutits, dels af skäl, som här nedan anföras i fråga om § 10, i stället för ordet rofdjur begagnats uttrycket vskadliga rofdjurv, dels i stället för uttrycket vnytligl vildt användts orden »annat vildlv, på det derigenom tydligt måtte blifva utsagdt, att
Skogs-styrelsen må kunna meddela jägeribetjeningen rätt till all slags jagt å kronoskogarne.
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande JV2 44.
7 I § 3 har skett en förändring, för hvilken redogöres här nedan vid § 9.
I § 4 har Utskottet uteslutit orden »tillsvidare» efter »säges», såsom mindre lämpliga i lagstil, enär om hvarje lag måste förulsättas, att den kan ändras; hvarförutan Utskottet gjort en obetydlig förändring i ordställningen.
I § 6 har, af samma skäl som i § 2, ordet »rofdjur» utbytts mot uttrycket »skadliga ro/djur».
I § 7 har i stället för orden »lo eller jerf» satts orden »lo, jerf eller räf», en förändring, som föranledts af skäl, hvilka här nedan skola uppgifvas.
Om de skadliga rofdjurens utödande. §§ 8—10 och 19.
Förslaget åsyftar till en början en förändring i rofdjurens klassifikation.
1 Art. § 2 i 1808 års Jagt-stadga lyder, som följer: »Till rof- och skadedjur räknas björn, varg, lo, filfras, räf, bäfver, mård, hiller, utter, lekatt, skäl, med flere; samt ibland foglar: örn, uf, uggla, hök, glada, falk, och andre dylika roffoglar.»
I detta stadgande finnes icke bestämdt uppgifvet, hvilka slag af vilda djur böra anses för rofdjur.
Detta är emellertid af behofvet påkalladt; ty eljest har man skäl befara, det månget för menmskan nyttigt djur, som räknas för rofdjur, såsom sådant blir förföljdt och utrotadt.
Benämningen »rofdjur», som stödjer sig på vetenskapliga grunder, innefattar under sig flera slag af djur, hvilka äro för den menskliga ekonomien mera nyttiga, än skadliga; så t.
ex. hafva nyare vetenskapliga forskningar ådagalagt, alt ugglan, som enligt 1808 års Jagt-stadga räknas till de djur, hvilka böra förföljas, i sjelfva verket är för jordbruket och trädgårdsskötseln särdeles gagnande.
Då fråga icke kan blifva att söka utrota rofdjur af denna beskaffenhet, har Utskottet, för att tillika undvika den otydlighet, som kunde blifva en följd af kollisionen med det vetenskapliga begreppet af »rofdjur», i stället för detta ord, i fråga om de fridiösa djuren användt benämningen »skadliga rofdjur», hvilket föranledt ändring i 2, 6 och 10 §§.
Stora svårigheter möta vid afgörandet af frågan, hvilka rofdjur företrädesvis äro skadliga, och hvilka nyttiga, och har det vid sådant förhållande ansetts rådligast att, så vidt möjligt är, inskränka antalet af de djur, som borde lemnäs till pris åt allmän förföljelse och utrotning.
Det Kongl, förslaget har från antalet af de rofdjur, hvilka uppräknas i nuvarande Jagt-stadga, uteslutit bäfver, om hvilket djurslägte är upplyst, att" det icke egentligen tillhör rofdjurens klass, alt dess kött ätes, samt att dess skinn, äfvensom den s. k. bäfvergällen har högt värde, samt uggla, i anseende till dess ofvan anmärkta gagn för jordbruket, äfvensom alla arter af ufslägtet med undantag af berguf, hvilken äfven hufvudsakligen lärer afsetts i 1808 års Stadga.
Deremot har det Kongl, förslaget bland rofdjuren upptagit fiskljusen.
Utskottet har ansett, att ifrån den i 10 § af det Kongl, förslaget innefattade proscriptionslista böra uteslutas slägtena: hiller, lekatt, glada och fiskljuse.
Dessa djurarter förekomma till obe - 8 Samman».
Besv. o. Ekon.-Utsk:ts Betänkande JVt 34. tydligt antal och kunna derföre icke göra synnerlig skada, om äfven de förstnämnda tre slagen någongång förgripa sig på vildbrådet, i det de döda småfogel och ungar af matnyttiga djur och foglar; men då, enligt sednaste tiders noggranna iakttagelser, hillerns, lekatlens och gladans mesta och hufvudsakligaste födoämnen utgöras af sorkar, råttor, möss och amfibier, så måste den nytta, de i allmänhet bereda, mycket öfverväga den skada, de mera tillfälligt utöfva.
Tili lekattens uteslutande finnes äfven en anledning deruti, att namnen »lekatt» och »vessla» äro gemensamma för både den mindre arten (mustela minor) och den större (muslela erminea), hvadan äfven den förre skulle blifvit utsatt för förföljelse och utrotning, ehuru han är ännu nyttigare, än den sednare.