Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven på grefve Hamiltons motion, som föreslog en skrifvelse till k. m: t om framläggande af förslag dels i syfte att icke giftoratt måtte ega rum i den stadsfastighet, som ena maken före eller under äktenskapet arft eller förtit förvärft dels, att mannen icke inhtte ha makt att iitail hustruns samtycke bortskifh, förpanta eller sälja boets fasta agendom, hade lagutskottet p k a t afslag.
I afseende p&amp; inotio- nens förra del hiifviidsakligen af det skäl att %det måste finna det mindre lämpligt att, då regeringen sh nyss uttalat en från riksdagens åsikt afvikande mening i frngan, i det att regeringen fiiiinit en reform af var aktenskapslagstiftning böra gå i en annan.
riktning än den.
riksdagen förordat, Bnyo aflåta en skrifvelse i förevarande ämner.
I motionens senare del ansåg utskottet, a t t den stod i ett afseende visst inre samband med de ämnen, som beröras af det uppdrag nya lagberedningen fått sig anförtrodt.
Utskottets yrkande blef emellertid i andra kammaren föremål för en skarp kritik från motionären.
D %; därjämte bifall till motionen yrkades af herr Folke Andersson med instäininande från flere af kam- marens.
ledamöter samt lagutskottets vice ordförande, herr Lilimberg, förklarade sig ej vilja mots@ta sig densimma, blef den utan votering antagen af kanimaren.
130 I första kaminaren rö+te den samma öde som så m %nnga andra f örslag, hvilka af se tidsenliga reformer.
Där försvarades den vaimt af herr F. T.
Borg, som säiiau för- summar ett tillfälle att bryta en lans för Sveriges kvinnor.
Men kammaren lyssnade naturligtvis hellre till en sklan auktoritet soin lagutskottets mäktige ordförande, landshöfding Bergström, hvilken med mycket eftertryck yrkade bifall till utskottets hemställan, Hans skal för afblag på motionens framstallning rörande giftorättens uppbäfvande i stadsfastighet är dock vardt att taga fasta p&amp;.
Han förklamde nämligen, att den väg motionären föreslagit - en skrifvelse till k. m: t - vore allt för långsam.
Hade grefve Hamilton i stallet frainlagt ett lagförslag i frigan, hade han säkert kunnat räkna p % nndeistöd fr %n utskottets sida.
Ja, det hade nara nog varit fsestadt att sjalft framlägga ett förslag i ämnet och endast friiktan för en » baklaxa », ör att det öfverskridit sin befogenhet, hade hindrat det frkn att verk- ställa denna lofvärda afsikt.
Motionen blef darp % utan votering afslagen af kaminaren, och voro därmed alla förhoppningar om att genoin 1892 &amp; rs riksdag er- hhlla några förbättringar i den gifta kvinnans ställning jordade.
Vid h e t s riksdag har äfven förekommit en tredje motion rö- rande akta makars agendomsförhållande.
Denna r a r räckt af herr Nils Hanson i Bwga och begärde ägendomsgemenskapens utsträckning, s&amp; att den afven skulle existera.
i den del af makarnes förmögenhet, som sedan gammalt varit darifrh undantagen, i fast iigendoiii pk landet, som den ena maken före eller under äktenskapet ärft elier förut förvarft.
Motionen gick salimda i alldeles motsatt riktning mot aga de senaste hrtiondenas reforinsträfranden.
Detta insig afven lag- utskottet och erkände, att motionen innebure ett steg tillbaka i ut- vecklingen, hvarföre det yrkade afslag; det gick t. o. ni.
si lange i sin liberalitet, att det i likhet med lagutskottet vid 1862-63 hrs riksdag rnedgaf, att ~iigendoiilssamfällighet emellan makar icke kunde betraktas såsom ett väsentligt moment i aktenskapet och att det etiska .sambandet emellan makarne ingalunda syntes kunna sttirkas genom den f öreslagna htgiirden B.
emellertid med en viss fösvihing man slig, att hem Nils Hansons motion raknade icke sa f&amp; anlidngare i båda kamiarne, däraf i andra kammaren flere lmdtmannarepresentanter, soin i andra frågor visat sig ganska liberala.
Af de anställda voteringarne fram-.
gick, att den minoritet, som röstat för denna baksträfvaremotion i första kammaren bestod af.
l 3 och i den andra af 54 ledamöter, mot respektive 65 och 126.
Statsanslag till undervisning i kvinlig slöja och i huslig ekonomi.
Herr E; Hamnarlund hade i andra kammaren väckt motion om statsanslag till undervisning.
i kvinlig slöjd.
Genoin ' en kunglig förordning af den 11 sept.
1877 bestämdes, att skoldistrikt, som på lämpligt satt anordnat undervisning i slöjd i t gossar iiiide: minst fyra timmar i veckan skulle, af statsmedel, sk långt diirtill beviljade anslag räckte till, för livarje skola erhålla ' ett.
P&amp; grund af denna kungörelse utgick under å r 1890 statsbidrag till icke mindre iin 1,392 skolor, i hailka undervisning i slöjd läm- nades %t gossar.
Herr Hainma,rlund frainhöll i sin motion, att medan slöjdunder- ' visningen i gosskolorna just i följd af det beviljade statsanslaget tagit god fart, däremot ingenting gjoits för att främja den.
kvinliga slöjd- undervisningen,~ hvilken i alliniinhet for ett tynande lif i våra folk- skolor.
Och dock - fortsätter motionären - måste det vara lika viktigt för staten att erlihlla praktiska och dugliga kvinnor.
soin inan.
J a, inan kunde till och med utan öfverdrift saga a t t den allmänna liaiidafärdiglieteii vore lhngt viktigare för kvim ' ian an för mannen.
I$vinnan mktte intaga k r d t när hvilken ställning som helst i samhäl- let, så vore och blefve dock slöjden.
snart sagdt en del af hennes lif.
Motioniiren föreslog darföre, att riksdagen måtte för &amp; r 1893 bevilja ett anslag ' af 50,000 kr.
för att användas till understod å t skoldistrikt, soin p i lämpligt satt bereda i skolåldern varande flickor.
undervisning i kvinlig slöjd.
Det ' begiirda anslaget motsvarade ej fiillt hiilften af h ~ a d staten årliken utgifver för gossarnes slöjd.
I motionen hade icke mindre än.
28 af andra kammarens ledamöter instämt.
Statsutskottet afstyrkte den emellertid med den motiveringen, att det tillkomme vederbörande koininiiner och landsting att taga saken om hand.
Af samma mening var &amp; sta kammaren, som afslog motionen.
I ' andra.
kainniaren antogs visserligen ett .förslag o1n skrifvelse i mo- ' tionens sifte till k. k t, livilket framlagts af sex reservanter inom ' '
utskottet; men i följd af första kammarens bleklagda nej, kommer naturligtvis detta beslut ej att hafva nagot resultat.
, Kungl.
nxt hade i statsverkspropositionen till högre lärarinne- seminariet begärt tvänne .anslag, det ena på 3,000 kr.
till fortsatt uppehållande af den fjerde valfria årskimen, det andra på 5,000 kr.
till beredande af undervisning i huslig ekonomi.
Dessa bägge anslag ha af riksdagen beviljats.
Regeringens förslag om ombildande till lägre allmänna läroverk af treklassiga liiroverk och två- och enklassiga pedagogier i en del mindre städer, hvilka läroverk p % frainstiillning af vederbörande kom- munalstyrelse skulle kunna inrättas såsom samskolor för gossar och flickor, har liksom de flesta punkter i k. nxts digra läroverksproposi- tion, afslagits af riksdagen.
p % hvad 1892 års riksdag uträttat för kvinnan tar icke många ord.
Af de få förslag, som af regeringen och enskilda motionärer framlagts i syfte att n %got minska de orättvisor, under hvilka det kvinliga släktet oaktadt alla framsteg under dit senaste halfva århundradet ännu lider och hvilka skarpast framtriida i afseende p % den gifta, kvinnans rättsliga ställning och i det olika sätt, hvarpå staten bidra- ger till gossars och flickors uppfostran, h a h a nästan samtliga afslagits af riksdagen.
Nhgra tusen kronors extra anslag till högre lärarinne- seminariet och ratt för kvinliga funktionarer vid ett af statens äm- betsverk att erhålla samma ålderstillägg som deras manliga kamrater är allt, som vunnits på denna del af reformarbetet.
N&amp; kvinnors rösträtt för ett par veckor sedan var före i engel- ska underhnset, var ett af skälen, som anfördes af rnotståndarne, att kvinnorna ej behöfde få något direkt inflytande på lagstiftningsarbetet, då deras intressen i a.Ua fall tillgodosågos af lagstiftime.
Vi lämna osagdt i hvad mån detta omdöme om det engelska parlamentet var öfverdrifvet.
bIen att Sveriges lagstiftare icke vilja tillgodose de ore ep rese ii te ra des^ intressen, det har 1892 års riksdag kanske tydligare än någon af sina föreghgare visat.
c0- c.
Meddelanden fik Fredrika-Bremer- Förbundet.
Fredrika-Bremer-Farbundets årsmöte ägde rum onsdagen den 18 maj i Lakaresallskapets lokal, under ord- förandeskap af dokt ' or C. Nyströin.
Sedan ksberiittelseii, kassaförvaltarens rapport och revisorernas berättelse föredragits, beviljades styrelsen ansvarsfrihet för det gaiigna årets förvaltning.
Härefter förrättades val efter de styrelseledamöter och supplean- ter, livilka vor0 i tiu a t t afgk, Iivilket utföll s i, a t t de ordinarie nied- lemmarna Iiofintendenten Börtzell, fröken Roos, doktor Nyström ocji revisionssekreteraren Rohtlieb återvaldes.
I stället för fru ' Montelius, soin undanbad sig återval, ingick fru Anna Höjer.
Till suppleanter valdes fröken Hjelinerus, fra Arwidson, fröken Silow, fru af Klint- berg och fru Jolin, saint efter fröken.
Wsrn, soin undanbedt sig åter- val, rektor V. Adler.
Till revisorer återvaldes haradsböf ding Liindvall, fru.
Odelberg, fröken Rossander, fru Wising, doktor Svedboin och revisionssekreteraren Uppström.
Af fröken A. Sterky från Upsala upplästes darpå en af Esselde författad artikel om ~Behofvet af förbättrad sjulsv %rd pA landsbygden ».
Från den af oiiiimnd gifvare stiftade donationsfonden, afsedd ' för kvinnor som studera medicin, liafva genom den af Förbundets styrelse utsedda näiiinden, de för innevarande år.
lediga stipendier tilldelats, ett å 500 kronor medicine kandidaten fröken Ellen Sawielin, Upsala; samt ett d 400 Iwo~ona- med.
kandidateic fröken Soplrie ~ o l r n ~ r e i, hnd.
Fredrika-Bremer-Förbundets dräktreformförenings Brsmöte ägde rum den 30 mars i Förbundets lokal, Malintorgsgatan 5, under ord- förandeskap af fru Scliolander.
Af styrelseberättelsen framgår, a t t föreningen för närvarande äger 13 ombud i landsorten;, a t t expositioner.
af föreningens modeller varit anordnade i Jönköping och Upsala; att styrelsen låtit förfar- diga en ny modell till sport- och turistdräkt; samt a t t till förmkn ' '
, för föreningen den, l 2 sistlidne mars hölls en soare, hvaraf netto- behållningen uppgick till omkring 200 kr.
Enligt revisorernas förslag beviljades styrelsen full ansvarsfriltet.
Därefter företogs val af ny styrelse och blefvo därtill utsedda: fruarna Bendixson, Boklnnd, Bolin, Cederschiöld, Palme och S~liolande~ samt till deras suppleanter: fruarna Gyllander och Humble samt frök- narna Bergman och Palrnqvist.
Den af Fredrika-Bremer-Förbnndet valda tredjedelen af styrelsen utgöres af fruarna Berg och Linder samt fröken Gylddn, med fru Jolin och fröken Lindhagen som suppleanter.
Föreningens samtliga modeller - underkläder för vuxna, kläder för späda barn, koltbarnkläder, skoldräkter, grossessdräkter, sport- och tiiristdrakter m. in.
- ' exponerades.
Mönster till dessa modeller erhtillas och beställningar utföras hos fröken Ohlsson, Blasiiholmstorg 14.
P ' Fredrika-Bremer-För6undets sjukkassa hade den 26 april årsmöte i Förbmdets lokal vid Malmtorgsgatan, under professor P.
N:r 37 (247) Prenumerationspris Fredagen den 9 september 1892. pr år: I d u n m e d M o d e t i d n i n g och kolorerade planscher kr.
» 6 Idun ensam _ » 4 Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 tr, (Aftonbladets nya hus.)
1 ' renumer.
s k e r i kmdsortcn ä post- anstalt, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Kedaktör och utgifVare: FRITHIOF HELLBERG.
Sigrid 61 47.
Utgifningstid: hvarie helgfri fredag Lösnummerspris 15 öra (vid kompletteringar).
Gernandts Bokir.-AktUb.
5: te år g. Amnoiispris: 35 öre p r n o n p a r e i l l e r a d.
Iför » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser » •25 ö r e för h v a r j e p å b ö r j a d t tiotal stafv.
Elmblad.
(Toivo.)
f et är nu mer än tio år sedan jag för för- i. sta gången såg sig- naturen Toivo under ett par små skisser i en af våra huvudstadstidnin- gar.
Toivo är ett finskt ord och betyder: förhoppning, och den, som valt denna signatur — hvilken dess- utom snart blef ofta syn- lig i tidskrifter och ka- lendrar samt allt mer och mer blef allmänhe- tens gunstling för sina vekt fina, känsliga samt om bäde originalitet och äkta skaldeflykt vittnande sånger och visor — hör- de jag, var en ung son- dotter till gamle pastor primarius Abraham Za- charias Petterson; att hon var, visserligen född i Stockholm, men hälft finska, ej endast emedan hennes moder var en Suo- midotter, utan ock för det hon tillbragt sin barn- dom och första ungdom i Suomilandet; vidare nit hon var protegerad - t Lea, som om henne ytt- rat, att hon både var en förhoppningsfull förmåga och » en rikligt snäll och rar tös »; i ett kåseri-re- ferat i N.
Allehanda öfver en publicistfel ubb- fest kallade » Kapten Gul- liver » henne för: Sig- rid den fagra, och Gul- liver visste, hvad han bå- de sade och skref.
Själf hade jag dock icke kommit att med mi- na lekamliga ögon se för- fattarinnan i fråga.
Men en dag fick jag tillbud af min vän Albert A n - derson-Edenberg att ingå som daglig hjälpreda i hans tidskrift, Svenska Familj-Journalen, som då förvandlats från månads- skrift till veckoblad och behöfde förstärkt redak- tion.
» Men jag har själf så mycket att ställa med ekonomien och så ' nt där, » sade Albert, » att du får rätta dig egentligen efter redaktionssekreteraren; där slår redaktionssekre- teraren — Toivo ».
Jag såg en lång, vacker flicka, med pojkaktigt hår, men flickaktigt leen- de, och med bruna ögon, hvilka hade ett uttryck, som man aldrig ser an- nat än hos riktigt tro- fasta kvinnor och hos.
pudlar — må ingen stöta sig på parallelen; Chateaubriand, den store skalden och statsmannen, har j u sagt, att dess mer man studerar människor- na, dess mer lär man sig högakta pudlarne.
Jag blef mycket be- låten med min nya re- daktionssekreterare, o,ch jag kunde, skam till sä --
1892 200 Väl ödet hjältebröst kan sönderkrossa, E n h j ä l t e v i l j a d e t ej b ö j a k a n!
A t t resa sig må j o r d e m a s k e n vägra, Ett ädelt hjärta strida skall o c h segra.
J H.
/ CÖRNER.
gande?, ej heller märka annat, än att re- daktionssekreteraren å sin sida var nöjd med både min litterära förmåga och min flit och mitt uppförande.
Jag tror, det var blott en enda gång vi kommo i tvist: det gällde Flau- berts egenskap af, icke stor författare, ty därom voro vi båda entusiastiskt ense, utan om hans lämplighet för Familj-Journalens publik, hvil- ket jag på det ifrigaste bestred; naturligtvis blef redaktionssekreteraren segrare i striden.
Så uppgick Familj Journalen i tidskriften Svea, och den gamla redaktionen skingrades.
Sedan dess hade jag förlorat Toivo, visst icke ur tankarne, men ur det personliga samman- träffandets sfär, tills jag nu af Idun anmo- dats lämna några ord till hennes porträtt.
Jag har skrifvit till henne om denna anmo- dan och till svar fått en vänlig och kärkom- men epistel, hvarur jag ej tvekar lämna föl- jande utdrag: » Hvad är det ni vill veta, gamle vän och kamrat?
När jag är född och död?
Född är jag den 28 maj 1860, naturligtvis af mina föräldrar, arkitekten Pettersson och Rosa af Heurlin, finska, och dotter till, som man sagt mig, en ganska framstående statsmannatalang, senator Edvard af Heurlin.
- Min far, en varm konstnärssjäl, förstod sig ej på siffror, och då han rycktes bort från hustru och två späda barn, såg det mörkt ut för de senare.
Men hvarje moln har sin silf- verkant, och min far hade förstått att till- vinna sig hvad bättre är än guld — verkliga vänner.
Dessa gjorde hvad de kunde för att bistå min mor; och så fick jag växa upp under torftiga, men dock sorgfria förhållanden.
Jag var en klen, dum stackare som barn; skolundervisning har jag aldrig åtnjutit och äfven tyvärr allt för knapp privatundervisning.
Mina lärarinnor hade visst aldrig roligt med mig, och ett är visst: jag ej heller med dem.
Mycket har jag emellertid lidit af att aldrig ha haft någon fast elementar kunskapsgrund att stå på.
En viss snapphaneförmåga har jag ju haft, och då med ökade krafter vet- girigheten växte, bjöd jag till att med själf- studium fylla bristerna i min bildning.
Men hur föga de afhjälptes, vet jag bäst själf.
Vid femton års ålder gick jag upp till Lea med ett drygt dikthäfte.
Hon skakade på hufvudet och gaf mig det dräpande rådet att först och främst lära mig svenska.
Det rå- det tog jag så ad notam, och hvilken välvilja, ja, långt mer än välvilja: verklig moderlig vänskap, hon sedan slösat på mig, för den kan jag aldrig nog visa henne tacksamhet.
Att jag knåpat ihop litet vers under några år och utgifvit ett par böcker • — » Vind för våg » 1885 och » Ljusa skyar » 1886 — vet ni, men det är redan fyra år sedan jag dog som så kallad författarinna för att lefva upp i man, barn och hushåll.
Jag vet, det finns själs- och kroppsstarka kvinnor, dem jag af innersta hjärta beundrar, hvilkas vingar växa med ökad verksamhet, hvilka hinna med allt och ingenting försumma, men jag hör tyvärr ej till dem.
Mitt hem, min man och mina två små barn ha kommit mig att på det stora hela betrakta ett skrifbord som en lyxartikel, och dock kännner jag ibland längtan efter en vrå för mig själf och permission från alla andra intressen än skrifning.
Men hvad hjäl- per det!
Min man, som är ledsen öfver att jag nedlagt min penna, skulle nog gärna gifva mig en sådan permission, men intressena gifva det ej, jag kan ej dela dem. » Jag har, som sagdt, ej tvekat att gifva of- fentlighet åt denna lilla själfteckning, ty den målar så förträffligt, så troget författarinnan — enkel, anspråkslös, blygsam och.
trofast: rykte och litterär ära må nu ha sin lockelse, åtrån att gifva form åt fantasiens drömmar sin röst, men de få vika för hemmets intres- sen, kärleken till och vården om dem, hvilka stå den unga makans och moderns hjärta allra närmast.
Det är Toivo lifs lefvande, skola alla hennes vänner säga.
Mot den nämnda teckningen ville jag lik- väl nedlägga ett par små gensagor.
Man må ej af denna teckning draga den slutsatsen, att Toivo är utan vidare kunskaper.
Hon har, tvärtom, mycket bra — • man lär känna sådant under gemensamt arbete i dagliga » byrå » - göromål, och jag torde således betrak- tas som kompetent domare därvidlag — och särskildt har hon briljanta språkkunska- per, hvad franskan och engelskan beträffar — utmärkta öfversättningar, af henne verk- ställda från dessa båda tungomål, bevisa det.
Den andra gensagan gäller hennes påstå- ende, att hon för » redan fyra år sedan dog som författarinna ».
Men vi ha ju under just dessa år sett då och då i Dagens Nyheter Sigrid Elmblads lifliga och fina teckningar från konstnärsförhållandeua och folklifvet i den gamla märkvärdiga hufvudstaden i det gamla märkvärdiga czech-landet, där hon sedan sitt giftermål haft sitt hem.
Och att Toivo lefver, bevisas af det nya alster af hennes vackra poetiska talang, hvarmed hon i detta nummer gläder Iduns läsekrets.
För öfrigt har jag inte mer att tillägga, än att Toivo sedan 1888 är gift med den världs- bekante, framstående sångaren Johannes Elm- blad, svensk till börden, men länge anställd vid nationaloperan i Prag, samt att hennes två små flickor skildras som hennes allra vackraste poem.
Birger Schöldstrbm.
Man tvang nervöst med oerhördt besvär till älskvärd min en gäspning här och där.
Värdinnans blick flög ut ifrån alkoven kring rummet snabbt, likt lysten falk på rof, en kyrkstöt lik, som går omkring med håfven, den mötte allt uti en vaksam lof, tills hennes ögon strålade som solar emot en kåpa skymd af sidenkjolar.
Men det var ej vid kåpan blott de dröjde, de mötte snart en blick med örneglans, där stolt och blekt sig bland peruker höjde ett hufvud, prydt af blott tonsurens krans: » Åh, se en munk! » Värdinnan road log.
Och med ett skralt hon lätt till orda tog: » Hvad, herr abbé, om här ni hålla ville en liten gudstjänst i vårt vittra lag.
Det sägs ju, man kan vara stark som snille och ändå i moralen ganska svag.
Där poesien likt champagne fått flöda, där tål man också litet andlig föda.- » » Superbt!
Charmant! » Man gaf sitt bifall nådigt, det var ju till ett fyndigt skämt appell.
En andaktslek!
Man visste snabbt och rådigt att gifva rummet air utaf kapell.
På bord, med kläde prydt likt altarrund, högtidligt vaxljus brunno nästa stund.
Den unge munken stod där lyst och stilla.
Hans läppar kröktes, och hans öga brann.
Än aktade han icke ord att spilla, men att hans sinne leken lyst i bann, det syntes på hans min, det stränga draget, och plötsligt trädde djärft han in i laget.
Ett ögonblick han dröjde som försjunken i tankar eller bön, med hjässan böjd; man mönstrade med löjen spefullt munken, som råkat in i denna värld af fröjd, där man var precieux och precieuse, men sist och minst af allting religiös.
Då ljöd en klang; man såg förvånad upp: en sådan kraft i denna ynglingsstämma!
Man lyssnade, och ifrån grupp till grupp man rådligt fann sarkasmerna att hämma.
Man lyssnade i stum förundran fången och glömde klandret bort för första gången.
jfyjfan hade samlats i den blå salongen, en utvald, trygg och världsvan » snillekrets » från denna tid, hvars glans är helt förgången, hvars dårskap re ' n af Moliére betetts, och som stod till uti sitt flor att se förnämsl och främst i Hotel Rambouillet.
Men munkens ord som svärdshugg uti striden ibland den glada skaran föllo ned.
Det fanns ej någon dårskap uti tiden, som ej han tog i sin predilian med.
Hvart litet fel, som gällt för älskvärdt blott, kom plötsligt oförskönadt på schavott.
Man skämtat, lett, man diskuterat, ordat och höjden nått utaf belefvadt glam.
En uddighet tog lif, där en man jordat, och luften var som mängd af epigram.
På heta kinder sminket högre glödde, och kvickhetspärlor slösande man strödde.
Då munken slutat, var det lyst i kretsen, det var som om man tappat all kritik.
Det fanns ej en, som kunde bjuda spetsen åt denne yngling med en kvick replik.
Väl önskade man steken satt på spettet, men medlet därtill svek, det fina vettet.
Men liksom obehag är till förälning en gifven följd, så trädde äfven här en domning snart i spår af öfverrelning, och ystert mod föll plötsligt tungt i sär.
Statsmannen med den smidigt krökta läppen sin orden tafatt tummade och teg.
Poeten lyddes ängsligt efter knäppen; all snillrikhet var som en ojäst deg.
Likt barnet första gång vid a, b, c man hjälplöst letade en ljus idé.
Man velat skämt, det hade allvar blifvit, man velat le, och nu man blifvit rörd.
Recept på löjen gäckande man skrifvit, och tårar blef receptets innebörd.
Man sitt förstånd på lustigt gille bjudit, och känslans strängar oförmodadt ljudit.
Det hade kommit tyngd uti den stämning, som annars allt för lätt i regeln var.
» Hvem är han? » hviskades med skygg bekläm- ning.
» Det vet jag knappast, » var värdinnans svar; » en yngling endast, en obskur abbé, en liten man, som heter — Bossuet. » * Sigrid Elmblad.
% Vårt modersmål.
|LI en klaraste och dyrbaraste juvel, som JEJ.
slutligen likt ett fast lås sammanhåller alla de band, hvilka fästa oss vid den jord, på hvilken vi vaknat till lif, är vårt språk — vårt modersmål.
Knappast hafva våra ögon öppnats för ljuset, förrän i vårt öra dallra modersmålets första toner, och dessa ännu oförstådda ljud innebära allt det ljufvaste, det oförän- derligaste som finnes i lifvet — moderskär- leken.
Det är från moderns läppar barnet skall lära att älska sina fäders språk och att ömt vårda det, så att det bibehåller sin fägring.
Dock är det en beklaglig sanning, att allt för liten vikt lägges vid modersmålets talan- de och läsande, och följderna af denna lik- nöjdhet märker man snart under samtalen, såväl inom familjekretsarna som i sällskaps- lifvet.
Språket har från barndomen saknat ans, och därför sluddrar den ene, en an- nan talar inom munnen, under det en tredje och fjärde förvränga själfva orden eller sluka konsonanterna.
Och på samma gång man vanvördar vårt eget språk, klutar man på det en lånad grannlåt af främmande ord, hvilka, då de slutligen komma i det egentli- ga folkets mun, endast blifva bedröfligt löje- väckande.
En förståndig moder bör med den största uppmärksamhet följa barnets framsteg i talets konst.
Det skall lära förstå, att då man ta- lar med öppen mun, klinga vokalerna rent och fulltonigt, och att orden blifva ofullstän- diga och obegripliga, om en enda konsonant faller bort.
Till sist bör barnet äfven lära sig, att ingen mening får springa öfver läp- parne, förrän den är fullt färdigbildad i tan- ken.