Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Vår; poem af Daniel Fallström.
— Något om sann och falsk personlighet; med anledning af ett talför dagen af W. R.
— Segrare; en skiss af Nils Lykke.
— Om kvinnlig hemslöjd; nå- gra tankar om dess värde och befrämjande af Hedvig Holmström.
(Forts.) — » Mödrar emellan ».
IX — XII.
— Valborgsmäss-eld; ett barndomsminne af Fanny Chrysan- der.
- Sandkorn; utkast för Idun af Ernst Lund- quist.
(Forts.) Ja, i h o p p e t vi då duka Våra b o r d m e d allsköns ting.
Säkert kan du något bruka, Se dig o m blott i vår ring!
A f städer fem mån I få fram.
Ur skogen mig tag från en stam.
Altanens o c h cellernas stängsel.
Bard, känd uti gudarnes sal.
Af trä o c h metaller ett fängsel.
E n aflöfvad sittplats så smal.
Mörbultad af hvad kan man vara.
En utaf de surrandes skara.
Två bohagsartiklar nog o c k Tar herrskapet fram ur min flock.
En tontolk.
Och gifvarn af lagen.
För stötarne känslig servis.
Mark mest i morasen o c h hagen.
Två ting hvilka skötas i spis.
A f rofdjur argsintaste arten Och alle s o m blixtar i farten.
Lokaler så rika ibland.
E u m än i en stad än på land.
N:r 43 (462) Fredagen den 23 oktober 1896.
Prenumerationspris pr är: Idun ensam [ii:;!!
: Modet., fjortondagsnppl.
idans Modet., månadsuppl.
» « » 5: Sl- 3: — 3: — Byra: Klara södra kyrkog.
Redaktör och utgifvare: 9:de Utgifningstid: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser » Lösnummerprls 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv.
hvarje helgfri årg.
Annonspris: fredag.
H i l d a L u n d q vi st. I Jen resande, som en vacker sommardag passerar G-öta kanal och anländer till Söderköpings sluss, har mycket vackert, storslaget och angenämt att se på.
- t * ena sidan tornar Kamunders häll upp sina väldiga granitmassor, på den andra ligger den lilla staden inbäd- dad i lummig grönska; och låter man sedan blickarna glida upp eller ned öfver eller utmed kanalens blanka vatten, har man framför sig tvänne landskapsbilder af oför- gätlig fägring.
Kanske ser den resande minst på staden, men alltid får den någon blick.
Och alldeles sä- kert är, i så fall, att densamma företrädesvis stannar på en liten intagande villa, som ligger strax intill slussen, omgifven af grönt och blommor och utemot kana- len öppnande en stor balkong, med glasväggar på sidorna och fladdrande nätgardiner framtill.
Den lilla byggnaden gör alls icke anspråk på att vara något arkitektoniskt mästerverk, men ändock ser den förtjusande ut.
Det måtte bero på läget och ännu mer på den närmaste om- gifningen — den lilla lustgård, som kransar villan.
Ser man den när vårsolen nyss smält drifvorna och lockat fram den första, gröna brodden på bergs- branterna midt öfver, stråla där- inne mot den svarta mullen tu- sentals snödroppar, crocus och hyacinter.
Då dessa fagra blom- ster gått in i förgängelsens värld, aflösas de af färgblixtrande tul- paner och silfriga narcisser.
Så följa rosor af ädlaste slag, skära, gula, hvita, purpur- och svart- röda, en obeskriflig, doftande rikedom, som parfymerar hela trakten.
I den lilla blomster- gården vagga hvitstammiga björ- kar sina fjäderlätta kronor, granarna skjuta stolta spiror mot skyn, ekens kraftiga rötter gripa säkra tag i den feta myllan, äpplen och päron svälla och rodna på unga, lifskraftiga träd, vildsmultronen kanta ena gafvelns stenfot med en röd bård och till all denna poesi kom- mer äfven en angenäm prosa — sparris, som på sommaren bildar en lummig, grön häck emot granntomten mot söder.
På gångarna i detta lilla pa- radis eller ock på balkongen utåt kanalen varsnar den re- sande ofta en åldrig dam, hvars hela hållning annonserar — » ägarinnan ».
Han frågar då helt säkert efter hennes namn och får genast veta det, ty en hvar i staden känner henne — fröken Hilda Lundqvist.
Och en hvar, som uttalar det nam- net, ger åt detsamma en ton- vikt, som oförtydbart talar om oskrymtad aktning, tillgifvenhet eller sympati.
Hvem är hon då, denna kvin- na, som nu i detta lilla Eden framlefver sina lugna dar?
— En person, som redbart och plikttroget ägnat sitt lif åt ett betydelsefullt arbete i kulturens tjänst — det är allt!
Sådana personer ha » i regel ingen äfventyrlig eller braskande historia bakom sig, men just därför kan denna vara mycket lärorik.
De långa, enformiga dagar, som tillbringats under stilla arbete, lämna inga djupa spår i häfden, men betyda än- dock oändligt mycket.
Den en- staka kuggen i ett hjulverk har ju i och för sig en ringa roll, men den måste dock finnas där;
Uppå resan till den ljusa sal genom j o r d e n s mörka sorgedal är den borta, så haltar det hela och gången blir osäker.
Hilda Lundqvist såg dagen 1825 i det idyl- liska Vimmerby, där fadern, Karl Lundqvist, en kärnkarl af gamla stammen, som var fan- junkare och bataljonsadjutant vid Kalmar rege- mente i 54 år, då var boende med sin maka, Ester, född Bergenholtz.
Här växte den unga flickan upp i hemmets frid, här lärde hon att göra sig nyttig samt att värdera arbetet, och här vaknade jämväl hos henne lusten att bryta sig en egen väg — en arbetets väg — genom lifvet och världen.
På den tiden var det icke så vanligt, att kvinnor gjorde anspråk på en plats i det all- männas tjänst, som det sedan blifvit.
Då höll man strängt på den poetiska regeln » att det täcka könet var uteslutande skapadt för hem- mets värld, » och på den grundsatsen dömdes också åtskilliga tusental unga kvinnor att för- spilla sin begåfning och sina krafter i relativ overksamhet eller hvila.
Men Hilda Lundqvist var ej sinnad att gifva sig själf till offer på dådlöshetens altare.
Småländingarne äro af naturen ett arbetsamt folk och därtill ej så litet envisa.
Nu hade hon fått i sitt hufvud, att hon skulle uträtta någonting här i världen.
Det gällde sålunda blott att afgöra hvad.
I september månad 1853 öppnades i vårt land den första elektriska telegraflinien, mellan Stockholm och Upsala, och redan året därpå sammanknöt den mystiska tråden hufvudstaden med Göteborg.
På tredje året, d. v. s. 1855, blef östra linien färdig och sedan utvidgades nätet år efter år, till dess det fick den väldiga omfattning det nu har.
Svenskarne ville ej förhasta sig.
Det var dyrt att telegrafera och den stora allmänheten betraktade de långa stolplinierna och de på dem upphängda trå- darne med en misstro, som blott långsamt gaf vika.
Fröken Hilda Lundqvist såg emellertid den nya inrättningen med allt annat än misstrogna blickar.
De trolska trådarne ådrogo sig tvärt om hennes lifliga intresse och uppmärksamhet, och hur det nu var, lyckades hon omsider, ehuru efter åtskilliga svårigheter, att bli an- tagen till elev vid telegrafverket, med place- ring vid Kalmar station.
Detta skedde 1863 och » eleven » hade så- lunda redan nått sitt trettioåttonde år.
Men läraktigheten var icke mindre för det.
Hon tycktes liksom född att telegrafera och skötte sig snart så flinkt och bra samt visade sådan stadga och pålitlighet i utöfvandet af sin tjänst, att hon fick ordinarie anställning i verket.
Snart nog, eller 1865, bereddes henne tillfälle att återvända till födelsestaden, Vimmerby, som föreståndare för dess telegrafstation.
På denna post stannade hon i 23 år — öf- ver 8,000 dagar, under hvilka alla hon utförde samma arbete, utan att tröttna, utan att längta efter något annat, utan att bli » nervös ».
Hon lefde sig under tiden så in i sin verksamhet, att densamma fyllde hela hennes lif.
Tele- grafen i Vimmerby — det var hon.
Hennes person drog rent af » kunder » till densamma.
Och - vänner fick hon i hundratal — vänner för lifvet — bland höga och låga.
Lugn såg hon därför tiden gå och åren samlas öfver hennes hjässa.
Hon hade ju sin lifsräkning så klar.
Arbete, vänskap, ett dagligt bröd Ville Skaparn ställa, att o s s göra sälla, Glädjen i en trogen makas val.
H. Alstermark.
och ett förnöjdt sinne — livad behöfde hon mer?
Denna stilla och lyckliga tillvaro skulle emel- lertid och omsider rubbas af yttre förhållanden: stationen » bar » sig icke; den måste indragas.
Telegraffröken fick år 1888 ordres att packa in och flytta sina penater till Söderköping.
Då blef det sorg i det lilla Vimmerby.
• Ge- nom sin okonstlade rättframhet, sin originella humor och sin trygga torrolighet hade hon där vunnit många vänner, som nu alls icke ville släppa henne.
Men plikten manade och hon följde dess bud.
Firad blef hon emellertid, så väl enskildt som offentligt, och aldrig går det smärtsamt glädjande afskedet ur den gam- las minne.
Därför tåras hennes ögon ännu i dag, då hon talar därom.
Hennes arbetsdag led redan emot kvällen, då hon anlände till Söderköping, men icke för ty grep hon sig äfven här an med sin vanliga sega kraft.
Alltid var hon på sin post, aldrig slappades uppmärksamheten; och många må- nader hade icke gått, förrän människorna äfven här lärde akta och älska henne, som de för resten göra ännu i dag.
I fem år kvarstod fröken Lundqvist på sin nya post, men då hade hon pensionstiden inne och det var tid att afgå samt lämna rum för en annan.
Hon hade emellertid så samman- vuxit med sitt arbete att det sved i hjärtat, då hon måste lämna det; och då hon en mor- gon — afskedad och pensionerad — vaknade och kom ihåg, att hon icke vidare behöfde gå på stationen — då grät hon; ty hon tyckte att hon kunnat arbeta ännu några år.
Men nu var det som det var!
Från och med året 1893 drog hon sig tillbaka till privatlifvet — den första kvinnliga telegrafist, som tjänt sig fram till pension.
Talrika voro de bevis på sympati och tack- samhet, som nu kommo henne till del.
Tele- grafstyrelsen sände henne ett ampelt erkän- nande för det synnerliga nit och den plikt- trohet hon under sin verksamhet i telegraf- verkets tjänst städse ådagalagt; förmän i ver- ket tackade henne, för att hon alltid varit en föresyn för de yngre, för hennes plikttrohet, ordningssinne och duglighet, och från kamra- ter erhöll hon talande bevis på tillgifvenhet och vänskap.
H vilotidens början hade sålunda många ljusglimtar att bjuda på.
Fem år blott hade fröken Lundqvist varit bosatt i Söderköping, då hennes fritimme slog — fem år, mot ett helt lif i Vimmerby, men ändock hade den nya boningsorten fängslat henne med starka band.
En broder hade va- rit henne behjälplig att bygga ett Tusculum vid Söderköpings sluss.
I det hade hon nu inflyttat och där hade hon vant sig att lefva och minnas.
Och så hittade hon på att förena hvad hon hade kärt, ty det nya hemmet — det döpte hon till » Villa Vimmerby ».
Hade hon vid afskedet trott, att dagarne skulle bli ensliga och långa, så hade hon dess bättre missräknat sig.
Kanalens närhet ger åt hemmet lif och växling.
Hundratals ån- gare stryka förbi hennes balkong och hon kan varseblifva, hurusom passagerarne med glada blickar betrakta det trefna stället.
Så är det badgästerna, som stanna utanför, tilltalade af blomsterprakten, och ändtligen uppvaktas hon flitigt af trogna vänner, så att det nästan al- drig är tomt i hennes angenäma hem, där smak och skönhetssinne präglat allt, från det största till det minsta.
I flere år ha hennes vänner bedt om hennes porträtt, i afsikt att söka få det införlifvadt med Iduns bildergalleri, men hon har envist sagt nej och tillagt: » Icke är det någonting att tala om, att man gjort sin plikt. » Det kan ju i alla fall vara tu tal därom, särskildt när man gjort den så, att man af kompetenta bedömare ställes som en föresyn för andra.
Nu delar » den första kvinnliga telegrafisten » sin tid mellan sina blommor och sina vänner och ser dagar komma och dagar gå.
Ofta nog vallfärdar hon i minnenas land och stannar så gärna framför ett litet porträtt å ena salongs- väggen, porträttet af generaldirektör C. Akrell, hennes förste, vördade chef.
Då är det som om den gamla arbetslusten fölle på henne igen, och kanske stiger då en suck ohörd öfver läp- parne; men så komma vännerna och muntra upp henne eller för att själfva muntras upp; och hon accepterar då hvad som är samt njuter i verkligheten sitt otium cum dignitate.
Må hon göra det ännu många och sorgfria år, till glädje och hugnad för alla, som hålla af henne och som nu, mot hennes vilja, lyckats smuggla ofvanstående porträtt in i Iduns galleri!
Reinhold Winter.
• ^Dsifiis i rosenlund.
^J^syke gick i rosenlund, Kände icke tingens grund.
Gladdes blott åt ytans unga, Skära blomsterklunga.
Ormen kväste bak en ros, Psyke flydde blek sin kos.
Molnet sig i skurar tömde, Vänlig sol sig gömde.
Psyke jämrade och gret, Skimmerljusa vingen slet.
Men förnam dock trösteorden Från sin moder jorden: » Rosenlunden Dagen glänser Psyke, Psyke, Du skall åter är ju kvar, åter klar.
.. du skall glömma, drömma: Om en himmel evigt blå, Om en bädd på blomster små, Om ett paradis med palmer, Spegelfrid och psalmer.
Kära själ, gif dig till freds, Lifvet är ej annorleds.
Blott i drömmen får man vara Fri från sorg och fara. » Anna Knutson.
* En önskvärd reform.
Måtte snart den tid vara inne, då män- blir den samhällsvådliga följden.
— Emeller- tid må i förbigående sägas, att det ej så nen få ögonen öppna för, att ett vänligt be- mycket är den i hemmet kvarstannande viljande af ifrågavarande önskan blefve till dottern som icke fastmer den gifta hustrun, fromma, ej allenast för dem det i första hvilken lider af ifrågavarande missförhållan- rummet rör, utan för dem själfva, hemmet Hvarför låta ett småaktigt de.
Den förra är tämligen fri att, när hon så och husfriden önskar, förändra sin ställning; den senare är och trivialt käbbel o m skor och strumpor bunden på lifstid.
För den förra i egen- störa en förening, som är afsedd att » främja skap af dotter torde det ej heller vara lika den högsta lycksalighet på j o r d e n »?
svårt att fortsätta ett från barndomen in- Ellen Bergström.
vandt system som för den senare att på ett så förödmjukande sätt underordna sig den likställde maken o. s. v. — Vidt och bredt talas i vår tid om refor- mer, behöfliga och obehöfliga, men vore ej en reform på nu berörda område af nöden?
En reform med syfte att göra hustruns och e fleste hafva nog genom hörsägen eller tidnin- dotterns ställning i ekonomiskt afseende gar reda på » la voyante de la rue de Pa- drägligt, därigenom att henne efter råd och radis », franska pressens gemensamma benämning lägenhet tilldelades en bestämd årlig sum- på mademoiselle Couédon; men jämförelsevis få ma penningar, öfver hvilka hon hade fri kunna i likhet med mig skryta af att hafva sett dispositionsrätt?
Vi våga på of van anförda och talat med denna ryktbar vordna unga flicka, och icke blott en, utan t. o. m. två gånger.
Un- grunder påstå, att den i rent samhällsintresse der min senaste vistelse i Paris hörde jag myc- är det.
Ingen torde ' väl vilja bestrida, att ket talas om m:lle Couédon.
Lärde och olärde, höge ej hemmet, som har att fostra det kom- och låge, präster och lekmän dryftade frågan om mande släktet och bör vara det sedliga lif- hennes inspirationer och förutsägelser.
De tro- ende äro öfvertygade om hennes himmelska mis- vets härd, behöfver de och ej de säm- sion, de mer klentrogne draga den i tvifvel, sta krafterna.
Och att en sådan reform många mena, att ängelen Gabriel alls ej hviskar varit ett länge kändt behof, däri skola helt i hennes öra, ja, många äro nog oartiga att för- visst hemmets kvinnor enhälligt instämma.
klara den unga flickan för en inbiten hycklerska.
Nog hade jag att göra henne ett besök, icke Hvad kvinnoemancipationen i sin helhet be- för att utforska mitt framtida öde, utan för att träffar, kunna meningarna vara delade: som- själf se och döma, huruvida hon själf tror sig liga äro entusiastiskt hängifna densamma, himlasänd eller om alltsammans är ett försök att bedraga hopen.
Men det kunde ej falla mig andra betrakta den med misstänksamma in att ens försöka få träffa henne, då jag hörde, blickar, åter andra förhålla sig fientligt till att hon tar emot omkring 50 personer dagligen, den — men i det stycke, där den tangerar af hvilka de flesta sedan månader vänta på före- nu förevarande förhållande, råder tämligen träde.
Men en dag omtalade en svensk läkare för mig, att han besökt m:lle Couédon och att säkert från kvinnlig synpunkt blott en han kommit in utan synnerlig svårighet och utan åsikt.
att ens hafva skrifvit på förhand.
Hans upp- fattning är, att den unga flickan är djupt gud- Men saken har en annan sida, som ute- fruktig, och att hon själf fast tror på sin sänd- slutande berör familjelifvet.
Tvifvelsutan ning.
» Vid afskedet, » berättar doktorn, » höll skulle, om statistiska uppgifter förelåge, de jag en 20-francs i handen och frågade med stör- sta grannlagenhet, huru jag skulle godtgöra henne äktenskapliga tvister, som härröra från nål ' - för det besvär jag förorsakat; men hon vägrade penningfrågan, ej förete en obetydlig siffra, mottaga något.
Jag frågade då, om jag ej kunde likasom det skulle visa sig, att många bittra få lämna en gåfva åt hennes fattiga; men äfven tankar och mulna blickar hos den hemma- detta af slogs.
Jag tror fullt och fast, » tillade doktorn, » att hon arbetar på detta sätt från mor- varande dottern i nämnda fråga hafva sin gon till kväll utan någon ersättning, emedan hon upprinnelse.
Hvarför då ej ändra en regi- anser det som sin plikt, och emedan hon är viss, me, som visat sig vållande till upprepade att en belöning väntar henne i en bättre värld.
obehag och ledsamheter?
Alla parter skulle Om ni besöker henne, så lyd mitt råd: erbjud ingen ersättning. » vinna därpå.
Mannen och fadern skulle få frid, och med lättare hjärta och gladare På aftonen af detta samtal skref jag till m-.lle ansikte skulle de husliga plikterna fyllas af Couédon och begärde att få rådfråga henne — ängelen Gabriel borde jag hafva sagt — följande hustrun och dottern.
dag kl. 11.
Vid denna tid infann jag mig n:r Det duger ej längre att komma med all- 40 rue de Paradis 4 tr. upp och lämnade mitt männa talesätt och slitna fraser om att kort åt en jungfru med ytterst svagt hopp att komma längre än in i tamburen.
Efter ett par kvinnan ej kan sköta pengar m. m. dylikt.
minuter kom en fin medelålders dam, rnadame Dessa invändningar gå hem igen.
Det är Couédon, ut med mitt kort i handen.
Jag för- till full evidens genom tusentals exempel klarade, att jag skrifvit dagen förut och bedt bevisadt, att hon just kan den konsten om företräde kl. 11, hvarpå madame Couédon svarade: » Min dotter har redan tagit emot 15 eller åtminstone är högst bildbar i dessa personer och väntar ytterligare omkring 40, som afseenden.
Men först med ansvaret vaknar komma i dag.
Hon har just nu en kvarts timme ledig och samtycker att taga emot er. » Därpå hågen att akta.
infördes jag i en enkel, men prydlig salong.
Att på ett för båda parterna fullt be- Möblerna voro försedda med stärkta hvita öfver- tryggande och fullt tillfredsställande sätt drag, och på konsoler stodo ej synnerligt konst- ordna äkta makars gemensamma affärs- närligt utförda helgonbilder.
Jag mottogs af angelägenheter är ett af de svåra juridiska m:lle Couédon, som bad mig taga plats och själf satte sig midt emot mig, och jag studerade henne problemen.
Dess lösande tillhör personer med intresse.
Jag hade framför mig en enkel, med skarpa hufvud och omfattande rätts- smärt ung flicka om knappt 24 år med ett vän- kunskaper.
Att inlåta oss på ämnet i denna ligt, intagande ansikte, omgifvet af vackert brunt omfattning har ej varit vår afsikt och skulle hår.
Af svärmeri syntes ej ett spår, och ingen kan tro, att hon ådragit sig någon uppmärk- endast burit vittne om okunnighetens tvär- samhet.
säkerhet.
Ändamålet med dessa rader är » I ert bref säger ni, att ni är svenska, » bör- att påpeka, att, frånsedt hvilken än hennes jade hon, » ni är då landsmaninna med doktor juridiska rätt må vara, icke vara eller i en N., som var hos mig i går.
Han är den första framtid blifva, äger den kvinna, som åt svensk, som besökt mig; eljes har jag mottagit hemmet offrar sin tid och sina krafter, mo- representanter från nästan alla folkslag.
Jag har ralisk rätt att få det här framställda billiga omkring 50 besökande om dagen, och somliga vänta sedan två månader. » (Hvarför upprepas anspråket uppfyldt.
detta så ofta, undrade jag.)
* et är icke meningen att återupptaga » klädpenningfrågan » — den härpå ett uttömmande sätt blifvit dryftad.
Men af en del yttranden, som i ämnet förekommit, har framgått, att denna fråga har en sida af social innebörd, och är det för den vi en stund vilja dröja, alldenstund den står i närmaste sammanhang med kvinnofrågan i sin helhet och äger en för familjen gan- ska ingripande betydelse.
Ur de publicerade uppsatserna, härröran- de från kvinnor i skilda samhällslager, tyc- ker man sig understundom förnimma en undertryckt suck öfver ett rådande missför- hållande, och man läser än mellan raderna, än en öppet uttalad önskan att detta miss- förhållande måtte afhjälpas, en vädjan till rättvisa och billighet.
Hvad vi åsyfta, för- stås lätt.
Det är det, att arbetet i hem- met ej anses värdt någon lön; att den där verkande kvinnan, hon må vara hustru eller dotter, följaktligen ej äger den ringaste sum- ma, öfver hvilken hon fritt kan förfoga, något hon kan kalla sitt; att hon, för att kunna tillgodose t. o. m. de mest anspråks- lösa personliga behof, ser sig nödsakad att mer eller mindre förödmjuka sig inför hu- sets herre.
Och ej nog därmed!
Den rika arftagerskan, som tillfört mannen den för- mögenhet, han efter godtycke disponerar, delar samma öde.
Tia för tia, krona för krona måste hon begära.
I bästa fall får hon, när hon begär, men begära måste hon; i många fall ger hennes framställning an- ledning till tvister och osämja, som sluta med att hon drifver sin vilja igenom eller ock, sårad och kränkt samt med bitterhet i hjärtat, afstår från alla anspråk.
I sanning må man förvåna sig öfver, att när kvinnorörelsen i öfrigt hunnit så långt och kvinnans rättigheter på många områden så framgångsrikt förfäktats, ett så- dant förhållande som det antydda ännu kan i sådan utsträckning existera.
T y hvad är det väl annat än ett den svagares för- tryckande af den starkare?
Om någonsin har väl ordet öfvergrepp här sin berättiga- de tillämpning.
Det skulle blott vara en konsekvent följd, om det till sist komme därhän, att hem- mets kvinnor rekryterades ur de odugligas och tåpigas klass.
T y huru kunna tänka sig, att en dugande, kunskapsrik person, som i frihet kan förtjäna 1,000 å 1,800 kronor årligen, skall kunna vilja binda sig för lifvet på sådana villkor som att lik ett omyndigt barn få gå och be om handskar, skor o. s. v. och jämte detta måhända riskera en uppsträckning för bristande hus- hållsaktighet?
Eller huru kunna tänka sig, att en dotter, genom en vårdad uppfostran och naturlig begåfning iståndsatt att för- värfva en årlig summa som den nämnda, skall kunna nöja sig med att stanna i hem- met i en dylik beroende ställning?
Nej, alla, som något duga, komma att vilja ut, men icke många komma att vilja in.
Det En " siei * ska ".
2) bästa lust
» Då är det bra vänligt af er att vilja taga emot mig, som ej skref förr än i går, » sade jag.
» Jag hade aldrig vågat, om ej just doktor N. talat om er älskvärdhet och uppmanat mig att besöka er.
Jag hoppas, att jag ej skall trötta er allt för mycket. » » Nej, » svarade hon, » jag blir ej trött, ty Gud ger mig krafter att utföra min mission.
Jag tar emot alla utan undantag, om det än dröjer en tid, och jag gör det med glädje och tacksamhet att få verka.
Om en stund slutas mina ögon.
Då inträffar inspirationen.
Det är då icke längre jag, som talar, utan ängelen Gabriel, som ta !ar genom min _ mun, och han säger er det som ni bör veta.
Ängelen kallar er du.
Jag vet ej, hvad ängelen säger, och när jag öppnat ögonen, minns jag intet af det min mun uttalat. » Knappt hade hon sagt sista ordet, förrän ögo- nen slötos och hon började tala.
Hennes med- delande var ungefär som följer: » Du skall ej vara orolig.
Ditt lif har en lång tid varit uppfylldt af sorger (m:lle Couédon an- tar förmodligen, att endast djupt olyckliga vända sig till henne), och du är mycket bedröfvad i denna stund.
Men var ej sorgsen, hoppas och tro.
Dina sorger skola omsider skingras.
Jag (d. v. s. ängelen Gabriel) ser din framtid ljus och klar.
Någon, som älskar dig, har bedragit dig och bedrar dig än (m:lle Couédons 24-åriga hjärna tar för afgjordt, att alla sorger äro hjärte- kval).
Men hans sinne skall vekna, och han skall inse värdet af det han förkastat, » o. s. v., o. s. v. i all oändlighet.