Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
alldeles för snart; jag skulle gärna I D U N ha velat dra ner hela lagret, pröfva, jämföra och pruta, men jag tordes iote uppehålla Hans, jag var rädd, att han skulle bli otålig, och så bestämde jag mig för en med havauna- gul botten och små röda buketter — ja, vi ha den kvar än för resten, fastän den nu lig- ger inne i mitt lilla kabinett.
Dä vi kommo hem, var mattan redan kommen från boden, och jag lade genast pä den i stället för den gamla, och du må tro, Elli, att jag kände mig glad och lycklig, som om jag fått ett helt ko- nungarike.
Vacker var den, där den låg; men inte ett ord sade vi till hvarandra om den.
Det var, som om det varit en tjufsak; men nu hade vi den i alla fall.
» På kvällen, då vi hade ätit, gingo vi som vanligt in i salongen för att sitta litet bekvä- mare, medan vi sprakade.
Jag brukade an- nars aldrig tända taklampan, men det gjorde jag den kvällen, ty jag ville se, hur den nya mattan skulle ta sig ut i starkare belysning.
Hans satt i gungstolen, det var hans vanliga plats, men jag slog mig ned på en stol borta vid kakelugnen; därifrån kunde jag bättre se mattan än från emman, där jag annars bru- kade sitta.
Jag minns, att jag var mycket tankspridd den kvällen; jag kunde inte tänka på annat än mattan.
Jag hörde knappast på hvad Hans talade om, jag satt hela tiden och njöt af, huru den nya mattan hade förvandlat hela rummet; den gaf det hela liksom en mera förnäm prägel, nu kunde man riktigt se, att man var hos folk med skönhetssinne och akt- ning för sig själfva, tyckte jag.
Men besyn- nerligt nog gjorde jag den iakttagelsen, att ätven Hans hela tiden höll sina ögon fastade på mattan.
Han tänkte kanske inte alls på den, visste kanske inte ens, att han såg på den, det var väl bara därför att hans ögon ej voro vana att se den, som de omedvetet drogos dit bort, men det förvånade mig litet i alla fall.
Den kvällen sutto vi ovanligt länge inne i salongen, och det var inte Hans, som gjorde uppbrott.
» Ibland, dä min man hade brådtom och be- höfde sitta uppe länge vid sitt arbete, lät han bädda åt sig pä soffan i sitt arbetsrum, för att inte jag skulle bli väckt, då han gick och lade sig.
Så var det också den kvällen, och vi sade hvarandra god natt vid elfvatiden.
Jag låg vaken ganska länge och funderade på, att det bestämdt varit en stor dumhet af oss att köpa mattan vid ljus; tänk om färgerna toge sig helt annorlunda ut vid dager och ej har- monierade med möbeltyget?
De klarröda bu- ketterna skulle kanske alls inte passa ihop med den mörkare röda ripsen på soffan och stolarna.
Nåja, i värsta fall kanske jag kunde få byta om, och det kunde nog ske, utan att Hans behöfde besväras med några överlägg- ningar.
» Min första tanke, då jag vaknade om mor- gonen, var mattan.
Tack vare kvällens natt- vak hade jag sofvit längre än vanligt; klockan var redan öfver åtta.
Jag steg upp och bör- jade kläda mig, men jag fick ingen ro för mattan.
Hur i all världen skulle den la sig ut vid dager?
Jag kunde inte stå emot min nyfikenhet, och klädd i underkjol och kam- kofta öppnade jag sängkammardörren och tit- tade in i salongen.
Det var stora ljusa dagen därute, och solskenet strömmade in öfver golf vet och lyste på den nya mattan, som låg där så vacker och präktig, dubbelt vackrare vid dager och inte alls fiendtligt stämd mot de öfriga färgerna i rummet.
» Innerligt belåten med resultatet af min granskning, ämnade jag dra mig tillbaka och fortsätta med min afbrutna toalett, men då 1893 jag vände på hufvudet, blef jag så häpen, att jag ej kom mig för att röra mig ur fläcken.
I dörren till min mans rum, som låg pä an- dra sidan om salongen, midtför sängkammar- dörren, såg jag en snöhvit gestalt: det var Hans, klädd i tofflor och för öfrigt bara två plagg.
och han stod alldeles försjunken i beskådande af den nya mattan, han också!
Det riktigt » klack » till i mig af glädje, och jag kunde inte låta bli att skratta till.
Han blef litet förlägen, då han fick se mig, och den hvita uppenbarelsen för- svann skyndsamt, men så snart jag kastat på mig morgonrocken och satt upp håret litet, var det jag som kom instormande till gunstig herrn och tvingade honom att bekänna kort.
Åh, hvad vi skrattade!
Och nu kröp det fram, att han i går kväll hade varit precis lika intresserad som jag af den nya mattan, fastän han skämts för att visa det, och rik- tigt längtat efter att få se den vid dager, och pä natten hade han drömt, att han slagit ut sitt bläckhorn öfver den, och nu hade han velat öfvertyga sig om, att det verkligen bara var en dröm.
Hur det var, gaf det ena or- det det andra, och jag fick mod att tala rent ut med honom om det där tomrummet, som jag hade känt mellan honom och mig.
Han klappade mig på kinden, som han brukade, då han var riktigt vänlig, kallade mig en liten toka och förklarade, att han alls icke hyste något så förnämt förakt för lifvets prosa, som det kunde se ut.
det berodde helt enkelt på hans uppfostran, det hade varit tonen i hans föräldrahem, att man skulle tala sä litet som möjligt om hvardagliga saker.
för min del tyckte jag, att det var ett slags intelligens- snobberi, och det tyckte visst Hans också, fast han inte sade det.
» Från den dagen var det, som om Hans och jag riktigt hade funDit hvarandra.
Vägen mellan oss låg nu rak och bred och fri.
Jag hade inte längre en tanke, som jag inte kunde uttala till honom.
det var inte sagdt, att jag alltid giorde det, men blotta medvetandet, att jag kunde det, var nog för att åstadkom- ma en hel förvandling med mig.
Jag kände mig ej längre skygg och främmande, jag kunde få vara naturlig och fullt mig själf i hvar mi- nut.
och du vet inte, lilla Elli, hvad det kan verka förädlande!
Jag tror bestämdt, att jag blef en mycket bättre hustru från den da- gen.
Hvad Hans beträffar kunde han inte bli bättre än han var, ty han var ju redan fullkomlig, men jag tror nog, att han liksom jag kände sig mera fri och otvungen, sedan den sista skrankan hade fallit mellan oss.
— Och allt det där var den nya mattans för- i tjänst. » Professorskan hade slutat sin berättelse.
| Hon lät virkningen sjunka och betraktade med sitt älskvärda småleende Elli, som hört upp- märksamt på och nu stod där stödd mot en emma med ett tankfullt uttryck i sina mörka ögon.
» Tack för den däi historien, faster, » sade hon slutligen.
» Den kan nog vara lärorik, men.
jag ger mig inte i alla fall.
Jag har rätt, det känner jag, det vet jag.
Jag skall lägga på minnet det du nu har talat om för | mig.
och en gång längre fram, dä jag blir i äldre, då busen har tagit mig, som tant Asker hotade.
då skall din historia kanske bli mig till nytta.
Men inte nu.
nej, inte nu! » Hon gjorde en kastning på hufvudet med en kvarlefva af sitt gamla trots och gick mot dörren till sitt rum.
Hennes mor såg efter henne med orolig min.
Professorskan höjde på axlarne med skämtsam resignation och frågade
IDUN 1893 » Skall du nu gå dit in och reta upp dig igen och låta Bertha och hennes fästman stänga ut det ljus, som JAP.
velat släppa in i din bjärtekammare, med sina amerikanska rull- gardiner? » » Nej, » svarade EUi med handen på låsvre- det, » jag ämnar b e dem komma hit ut och göra litet musik för oss.
J a g kan inte komma i jämnvikt i kväll, förrän jag har hört de ny- förlofvade sjunga kärleksduetten ur Romeo och Julia.
Skratta åt mig, om du vill, men för mig är det medikamentet visst mera verksamt än din historia. » Och så gick hon.
Professorskan smålog och sade för sig själf: » Ungdom! ».
Det var en svag nyans af vemod i t o n e D.
Grundvalen till den svenska byggnaden å Chicago- utställningen är nu färdig.
Sista handen lades där- vid på själfva nyårsaftonen, och kommer arbetet med uppförandet af byggnaden med det snaraste a t t påbörjas.
Enligt härvarande arkitekters åsikt, skall denna byggnad genom sin originalitet och smakfulla stil komma att väcka såväl beundran som stort upp- seende.
Den skall föra med sig en fläkt af Nordisk själfständighet i smak och karaktär, en ton af Nor- dens ljufva, smekande musik, » frusen », såsom ma- d a m e de Stael säger, » till arkitektur. » Afven Chicago har, liksom Stockholm, haft sin » Börsbasar » — Columbiabasar, som v i här kallade den.
Andamålet med denna var att anskaffa pen- ningar till uppförande af » Barnens byggnad », hvarest mödrar, som ämna besöka utställningen och nödvändigt måste taga sina barn med, hvilket nästan alltid är fallet här hos oss, kunna i säkerhet och skydd lämna sina små älsklingar, under det att de själfva i ro och lugn få tillfälle att beskåda utställ- ningens många märkvärdigheter.
Otvifvelaktigt blir denna inrättning en verklig välsignelse för de tusen- tals öfverarbetade och uttröttade stackars kvinnor, hvilka ej ett ögonblick kunna lämna Bina barn och hem för att söka hvila och en smula förströelse.
Knappast någonstädes, hvar än jag än vistats, har jag sett så många i förtid åldrade och utsläpade kvinnor som just här i detta land, där kvinnan säges endast befalla och icke beböfva att arbeta.
Emellertid var Columbiabasaren, som hölls i början af sistl. december i mrs Potter Palmers palatslika boning, i allo lyckad, och rika skördar inhöstades.
Det var den rika, lyckligt lottade kvinnan och modern, som här gaf en skärf af sitt öfverfliid och sin tid åt sin trötta medsyster i samhället för att åt henne bereda en stund af verklig njutning och vederkvickelse.
Man tror sig nu med visshet veta, att infantinnan Isabella af Spanien med svit redan i april anträder resan till Chicago för att såsom drottning Christinas representant vara närvarande vid utställningens of- ficiella öppnande i maj.
I anseende till den utmärkta och allmänt afhållna svenska skriftställarinnan fru Eva Vigslröms inväl- jande till ledamot af » T h e Folk-Lore Congress », som kommer att hållas härstädes nästk.
juli månad, vill jag med ett par ord nämna om själfva ändamålet med denna kongress, såsom det uppfattas här.
Först och främst skall den verka för ett allmännare intresse för studiet och beundran af folk-sägnen, folk- visan samt mythologien, vare sig uppenbarad i kon- sten eller endast fortplantad såsom tradition.
Vidare: för diskuterande af vissa frågor rörande ofvannämnda ämnen, hvilka bäst kunna afhandlas på ett möte, till hvilket jordens flesta folk sända sina forskare t denna riktning.
Samfund, såväl som enskilda, hvilka ägnat sig åt dessa studier, äro ombedda af den lokala komitén (som bland andra består af; mrs Potter Palmer och doktor Sarah Hackett Stevenson tillhörande T h e » Worlds Fair Lady ' s Commitee ») att understödja kongressens arbete, såväl genom bidrag och upp- lysningar som genom uppgifter om deras resp. forsk- ningar och samlingar.
A t t Sverige äfven på detta område kan mäta sig med hvilket som helst annat land på jorden, vet jag mer än väl.
» Iduns » prisuppgift » E n resa till Chicago » blir nog på det förträffligaste sätt behandlad af någon hemma i Sverige.
M e n med stöd af m i n mångåriga 45 erfarenhet af lifvet och förhållandena i Chicago ön- skar jag gärna gifva ett par råd att följas af hvarje landsmaninna, som ämnar besöka utställningen.
En kvinna kan ensam i våra dagar resa världen om- kring utan vidare obehag, men att komma till Chi- cago, utan någon pålitlig person till mötes och hjälp, är sannerligen, i hvilket fall som helst, men i syn- nerhet under utställningen, att våga för mycket.
Ombesörj därför före afresan från Sverige, att en dylik person blifver noggrant underrättad, när reäan företages, samt telegrafera genast vid framkomsten till Newyork, hvilken järnvägslinie ni tager samt dag och timme, då ni ämnar anlända till Chicago.
E n ensam kvinna kan icke gärna för någon längre tid, utan en mängd obehag, bo på hotell, utan skulle jag råda till inackordering i någon känd pri va t-familj.
E n ensam kvinna kan knappast under några om- ständigheter utan manlig eskort besöka publika nöjen såsom teatrar, konserter m. m. eller andra sevärdheter.
Under utställningen blir en manlig följeslagare en ren nödvändighet såväl som skydd, hvilket nog är af nöden, samt som vägvisare, ty af- stånden här äro förvillande långa, och den person- liga säkerheten lämnar redan mycket att önska.
Chicago är i intet likt Europas större städer, där man möjligtvis kan reda sig på egen hand.
I Chi- cago måste man hafva någon, som man kan lita på, att hjälpa sig till rätta.
H v a d garderoben beträffar vågar jag råda att icke taga för mycket med, dock framför allt en varm promenadkostym, oumbärlig vid våra så föränderliga temperaturförhållanden.
Första delen af sommaren, vanligen ända till mid- sommar, är kall och blåsig, då däremot i juli en nästan tropisk värme inträder.
I min tanke äro maj och juni eller sista delen af augusti och septem- ber i afseende på väderleksförhållandena att före- draga för ett besök på Chicagoutställoingen.
V a r försiktig med reskassan; ställ penningarne för uppehållet i Chicago på någon välkänd svensk bank.
SIGNE ANKARFEU.
Vår pristäflmj i * ^^duns Chicagopristäfling sysselsätter för närvarande allas tankar, hög och låg, ung och gammal, öfver hela Sveriges rike allt ifrån Ystad intill Haparanda.
Att idéen har slagit lifligt an, därpå få vi dag- ligen allt talrikare bevis.
Hvem kan för öfrigt undra därpå, att snart sagdt hvar enda en, som kan stafva till sitt » fosterland », vill vara med och fresta sin tur i en så ovanlig täflan, där Ju hvilken som helst kan vinna det värdefulla priset!
höfva nämnas, men efter flere bref ingått med förfrågningar i den riktningen, svara vi, att naturligtvis ingen af vår redaktion eller den närstående personer komma att deltaga.
Men eljes skola alla, alla vara med!
In- gen bör försitta ett så godt tillfälle, som till på köpet är ett riktigt nöje.
Att pre numerera på Idun för ett halfår är j u ej hela världen, och de många, som sedan gam- malt känna och hålla af tidningen, intyga nog gärna, att den ärligen söker vara till trefnad och nytta.
Mer än fullgod valuta för två och femtio, bara det!
Då många uppmaningar, särskildt från norrländska orter med långsamma kommu- nikationer, ställts till oss att utsträcka ti- den för prenumeration litet längre, vilja vi gå dem till mötes så långt vi kunna.
Hvar och en, som före den 20 dennes prenumere- rat för minst ett halfår på Idun&gt;, må således äga rätt att deltaga i täflingen.
Skjut därför icke upp med den saken längre.
Hvarför skulle icke Ni vara med, när alla andra äro det?
Och hvarför skulle ej Ni kunna vinna priset lika väl som någon annan?
Det bästa åt våra barn.
etta är ju ett godt ord, och mången öm moder sträfvar samvetsgrannt att uppfylla det, äfven om hon därvid själf får umbära och försaka.
Och sannt är, att barnet verkligen bör få det, bästa, som kan åstadkommas, både hvad kroppens och själens vård beträffar.
Men åsikterna äro tämligen delade med afseende på hvad som verkligen är det bästa, och man får tyvärr se mödrar, som så missförstå den satsen — för våra barn är blott det bästa godt nog — att de ständigt söka gifva dem den läckraste, dyrbaraste mat, de finaste, modernaste kläder och de präktigaste lek- saker.
Det allmänna intresse, som väckts till lif af vår täfling, har också framkallat en form- lig litteratur och till och med gifvit uppslag till en smula industri.
Kollegor inom pres- sen i både hufvudstaden och landsorten ha i kåseriets och novellens form gifvit uttryck åt den nya » fosterlandsrörelse », som Iduns upp- gift satt i gång, och Dagens Nyheters skämt har verkligen blifvit sanning, då i många tidningar företagsamma personer börjat an- nonsera om » ord till salu ».
Att vi natur- ligtvis ej hafva det minsta att skaffa med dessa annonser, utan tvärtom tillbakavisat dem af detta slag, som lämnats till införande i Idun, faller af sig själft.
Bäst för barnet äro dock ej läckra, dyra rätter, utan en sund, enkel, om ock kraftig näring.
Starkt kryddade födoämnen, delika- tesser, spirituösa och för mycket sötsaker äro skadliga, ehuru barnet visserligen, att döma efter begäret, har behof af de senare.
För den skull bör man ej heller helt neka det tillfredsställandet af detta behof, utan kan då och då såsom en liten uppmuntran låta det få en godsak.
G i f litet, gif sällan, då skall det glädja sig öfver det minsta och med tacksamhet mottaga din gåfva.
Tillåt aldrig, att barnet, om det får själft tag » sig ett äpple, en kaka eller dylikt, gräfver i skålen för att ta reda på det största eller bästa, sådant är skadligt för barnet och ser illa ut samt väcker hos gästerna berättigade tvifvel på ett sådant barns goda uppfostran.
Ett och annat organ, som mer utmärker sig för fortfärdighet att plöja med andras kalf- var än för någon synnerlig själfständighet i uppfinningsförmåga, har skyndat att efterbilda oss och anordna liknande täflingar.
Det är dock först och sist Idun och dess » foster- land », som hä företrädet i de täflandes gunst, ty där veta de, att det vackra priset blir är- ligt utdeladt, och att de aktade prisdomare, hvilkas namn vi meddelat, just äro de rätta att samvetsgrant bedöma täflingsskrifterna.
V i tycka väl, att det knappt borde be- För öfrigt är det alls inte själfklart, att barn skola få med af allt, hvad de se, och allra minst att de skola vara de första vid bordet.
Det finns väl knappt någon obe- hagligare bild än en bjudning, där husets barn tränga sig fram mellan gästerna, med begärliga ögon betrakta läckerheterna och med ord eller blickar tigga att få smaka, ofta till och med innan någon annan ens hunnit taga sig.
Jag frågar hvem som helst, om hon med angenäma känslor äter en bit kaka, när bon känner, hur den med giriga blickar
16 följes af begärliga barnaögon.
Barn skola lära sig att tåligt vänta, tills deras tur kom- mer, och sedan med förnöjsamhet ta emot, hvad som bjudes, äfven om det ej alltid är det finaste, det bästa.
Mången moder kanske tycker, att det är en hård, obarmhärtig fordran, att heunes bortskämda små älsklingar skola vänta, att de måste nöja sig med, hvad som blir öfver, men hon borde besinna, att det är hennes plikt att inplanta förnöjsamhet och anspråks- löshet i det späda sinnet, så att den full- vuxne ej sedermera får allt för svårt att lära sig den bittra lexan i lifvets stränga skola.
Och hur mången fullvuxen finnes ej, som aldrig kan lära sig den lexan, utan går i kvaf vid sin sträfvan att lefva lifvet i samma öfverflöd som han börjat.
Hvad är väl den vanligaste orsaken till, att så många söner och ofta äfven döttrar gå förlorade?
J o, svaga mödrar, svaga fäder, som ej kunnat neka sina barn något, som uppfostrat dem i öfverflöd och veklighet.
Låt vara att man själf har goda inkom- ster, så har man ändå ej rättighet att upp- fostra sina barn i full öfverensstämmelse med dessa inkomster, utan måste för barnens egen skull uppfostra dem en god del tarfligare.
Man bör nämligen betänka, att om en fa- milj har fyra eller fem barn, dessa troligen i framtiden inte alla komma att lefva i samma pekuuiära förhållanden, som föräld- rarne gjort, och därför som ett umbärande måste betrakta hvarje nödtvungen sparsamhet, som de vid en bättre uppfostran skulle ansett vara naturlig.
Man rent af häpnar, när man ser, hur barnen uppfostras i många familjer, äfven sådana som ej ha god råd.
Utom det att största öfverdåd råder med afseende på föda hållas de äfven i klädväg som små prinsar och prinsessor.
Barnen få själfva bestämma, hvad de vilja ha, själfva afgöra snitten, färgen etc. på sin dräkt.
D e vägra att ta på sig sådana plagg, som äro omoderna eller mindre vackra än en kamrats, och mo- dern är genast färdig att anskaffa andra i stället.
Samma öfverdåd råder också på lek- sakernas område i de hem, där barnen ännu leka, det finnes tyvärr många arma barn, som glömt den konsten.
Jag har sett tio, elfva års flickor, som skulle rodnat, om man påträffat dem lekande med dockor.
IDUN första medvetna blick, dess första leende, de fä ej barnets hela varma kärlek, utan måste dela den med en främmande sköterska.
Sam- tidigt försumma de också en plikt mot bar- net, som i detta afseende har rättighet att fordra det bästa — modersvården.
Om mo- dern är mycket upptagen, så bör hon hellre låta tjänarne förrätta andra af hennes syss- lor, men alltid själf taga det späda barnet på sin lott.
Det är arbetsamt, men det är ett arbete, som lönar sig tusenfalt.
För öfrigt bör modern under hela barndo- men ha barnen omkring sig så mycket som möjligt, bör låta dem leka i sin närhet, själf gå ut med dem och äfven låta dem läsa lexorna i sin närvaro, så att hon kan öfver- vaka, att de ej sitta och hänga öfver boken, utan verkligt arbeta.
En mor, som på så- dant sätt lefver in med sina barn, kan ej gärna andligen förlora dem, om hon eljes uppfostrar dem rätt, utan förblir äfven i fram- tiden ej blott deras bästa, utan ofta äfven deras käraste sällskap och kan genom sitt inflytande åstadkomma, att de med urskiljning välja sitt umgänge, vare sig det är människor eller böcker.
Under barndomen måste mo- dern naturligtvis noga öfvervaka barnens lek- tyr och umgänge med kamrater.
Hvad sär- skildt det sista beträffar, så bör man låta dem umgås närmare blott med sådana barn, som uppfostras enligt samma grundsatser, som man själf följer.
1893 ställande sätt, och hans fantasi har icke haft tid och lof att ge sig ut på obanade stigar och eröfra nya riken.
Men nu kommor Hilde, som under tiden vuxit upp, och fordrar sitt kungarike.
Och då han icke har det färdigt, vill hon bygga sitt slott tillsammans med honom.
Men hon vill först lära känna den byggmästare hon tänker anförtro sig åt.
Och inför hennes klara ransakande och dömande ögon framlägger han nu sitt innersta jag med alla sina drömmar och förhoppningar, sina sorger och samvets- kval, och inför henne skäms han ännu mer öfver sin feghet och lumpenhet.
Den som skall bygga framtidens slott f å r emellertid icke vara feg.
Hilde vill, att han skall ge henne bevis på, att han är den byggmästare hon tänkt sig.
Hon fordrar, att han skall kunna stiga upp i de torn han byggt, det vill säga att han skall våga att draga konsekvenserna af sina egna läror.
Äro de hållbara, behöfver han ju hvarken frukta ungdomens konkurrens eller kurtisera allmänna opinionen.
Bågnar måste han släppa lös, och sitt förhållande till Kaja Fosli måste han göra slut på.
Solness lyder.
Han kan icke annat, ty in- henne vill han stå ren.
Men med torn- b e 3 t i g n i n g e n är det en annan sak.
Han har just nyss fått sitt nya hus färdigt, som han trots allt hoppas skall bli ett hem för honom och hans hustru.
Taklagsfesten skall firas och kransen hissas på spetsen af dess torn.
Den kransen är det som Hilde vill, att han skall sätta upp.
(Det måste vara ett oskrifvet verk, som här hänsyftas på, och med det återstående af dramat tagas ett steg ut ifrån det närvarande och in i det fantise- rade tillkommande.)
Solness tvekar.
Han är rädd för denna hissnande höjd, och han har alltid lidit af svin- Ett försök till tolkning af Anna Wahlenberg.
Endast en gäng förut hade han gått upp (Slut från föreg.
Med den underbara förmåga han har att, i ett torn.
Det var den gången för tio år utan att själf synas, leda folk in på den väg s e d a D, då Hilde såg honom göra det i ett hän- (Hänsyftas troligen på han vill de skola gå, lockar han till sig Kaja förelsens ögonblick.
Fosli, Ragnars fästmö, symbolen af allmänna Brand.)
Nu har han icke längre ungdomens opinionen eller människors sympatier, som rät- hänförelse och icke det robusta samvete, som teligen tillhöra ungdomen.
Utan att han bedt fordras för att gå sin väg rakt fram och draga henne kommer hon till honom på hans kontor, ut konsekvenserna, utan att f r å g a efter, hvad stannar, för hans böcker och gör hans bok- de krossa och rifva ned.
Men sin prinsessa vill han icke försaka.
slut, säkerligen till hans belåtenhet, ty hon tänker icke på att vara någon annan än honom Han vill bli hennes byggmästare och visa, att till behag.
Och hon märker icke, hur han han ännu har kraft och mod att bygga hennes Hittills har här varit fråga om sådant, föraktar henne, » det lilla fäet » med den gröna slott.
Och så går han med kransen.
där barnet visserligen bör få endast det, som skärmen, som hon bär för sina ljusskygga och Under de kringståendes häpnad, under Alines är sundt, nödvändigt och bra, men visst ej svaga ögons skull.