Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ooa de, som skrifva dagböcker, endast tala om, att de träffade den personen då eller då, att de fingo en ny klädning m. m. dylikt nonsens, så äro de nog ej i fara att, som ni säger, förytligas af sådant skrifveri.
Den saken, ytligheten, tyckas de redan vara på det klara med.
De hafva nog skaffat sig dagbok för att göra som en eller annan väninna.
Ett sådant ef- terhärmningsmedel är enfaldigt, om än ej allt för vådligt för karaktären.
Dock kunna ju sådana flickor på 12 a 14 år tillhållas att ej anteckna dylika bagateller, äfven om de kunna vinna något därpå i konsten att ut- trycka sig i skrift.
Men när åren gå och de stå inför alle- handa spörsmål, så kan nedskrifvandet af glädje och sorg vara till nytta.
Men det är ej blott de af eder påpekade kärlekslidandena, som ett ömtåligt sinne skyggar för att bära till torgs.
Det är äfven ofta religiösa spörs- mål, egen oförmåga och småsinthet, svikna idealer m. m., som då afhandlas i dagboken.
Det blir ett tillrättagående med ens eget jag, som långt ifrån förytligar.
Ingen män- niskas själslif blir rikare, af att hon hastigt söker att slå bort det, som faktiskt var ett lidande, säkert fullt af maning för ens inre lif.
Många uppsöka dagboken, då deras hjärtan äro tunga, fulla af tvifvel, ensamhet och misstro, af sorg öfver död och förgän- gelse, och då tala de ut sin klagan, utan att kasta sina sorger på någon människa.
Det kan synas, som om de talade endast för sin egen person, men hvarje inre samtal i en människa är dock ett tal med hennes samvete.
Då en person upphört att tala med sig själf, då är fara å färde.
En död talar ej.
— J a g vet väl, att det af många anses fasligt narraktigt att bära på och skrifva om ett obesvaradt tycke.
Man bör ju glömma det fort och gladt.
J a, det är så mycket, som är klokt oeh nyttigt, som man ändå ej kan göra.
Och så länge förtroende och kärlek finnas i världen, framkalla alltid misstag och svek härutinnan lidande.
Om religiösa tvifvel öfverfalla en, så är det godt att klargöra dem efter bästa förmåga.
Ett undanskjutet tvifvel är ej dödadt.
Man går ej framåt på så sätt, ty man vågar sig ej öfver den gömda faran.
Invändas kan ju, att man kanske fastnar i tvifvel, om man mycket skrifver därom.
Min tro är, att så ej är fallet, om man ärligt sträfvar och mo- digt ser sin frestelse an.
Det går lättare att slumpa bort sig själf, om man binder för ögonen med flit.
J a g tror, att dagboken kan och bör blifva en god vän, en bönbok, i hvilken jag prof var mig själf.
Förvisso finnas andra sätt än dagboksskrif- vande att vinna tröst och klarhet.
Man kan j u tala med någon god vän och begära den- nes råd och medkänsla.
Men när man nu en gåDg är sådan, att man ej vill höra för mycket klander af sina vänner, så blir lätt deras mening något okritisk, äfven om de äro till hands och hafva tålamod att af- höra en.
På än flere sätt kan man nog vinna till- fällig tröst.
Varaktig frid får man blott på ett.
Men så länge striden pågår i ett män- niskhjärta mellan rätt och orätt, och så länge glädje och sorg hafva sin djupa betydelse för oss, så är dagboken ett af de hjälpmedel, som blifvit pröfvadt af våra förfäder oeh äfven af Johanne.
(Forts.) le damer, som tycka, att en krans icke passar till deras huf ?udform, borde i alla fall icke vara så rädda att sätta en enda blom- ma i håret.
Men deras tid kommer nog snart igen!
Att visa sin glädje och beundran genom att strö blommor för någon är också ett natur- ligt och vackert bruk.
Däremot finner jag det mindre vackert och naturligt att på scenen till skådespelare eller sångare skicka upp kran- sar, stora som begrafningskransar eller vagns- hjul.
Skulle man tillkasta en uppträdande konst- när en sådan hedersgåfva, skulle det vara det samma som att slå ihjäl honom på fläcken, hvaremot ett regn af små buketter som ett regn af vänliga tankar aldrig skulle kunna annat än glädja och uppmuntra den det gäller.
Det har blifvit ett bruk att taga emot de nyblifne studenterna utanför skolan med blom- mor.
Om dessa gåfvor bestå af lösa, enstaka blommor eller sådana buketter, att de kunna pryda sig med dem, tyckes det mig vara ett vackert bruk.
Blommor äro alltid uttryck för deltagande, både i sorg och glädje.
Men att öfverlämna de nyblifne studenterna kolossala, bundna bu- ketter med papper omkring, som de med be- svär skola gå och bära i händerna, är en be- synnerlig karrikatyr af den vänliga seden att vilja smycka festens föremål.
I Spanien brukas det, när någon berömd eller högtstående person gör sitt intåg i e D stad, att låta det regna öfver honom från alla fönster och altaner med lösa rosenblad.
Enligt min tanke är detta just högsta ut- trycket för den känslan, att blommor skola komma lätt, icke kunna slå eller besvära, utan endast fladdra.
Jag har varit med om soldaternas hem- komst från kriget, då Danmark stred mot Tyskland 1848, och hela hären öfversållades med ett oafbrutet regn af blommor under mån- ga timmars tid.
Luften var bokstafligen upp- fylld af blommor, som från alla hus och tak regnade ned öfver soldaterna.
Der ibland funnos också lagerkransar, men endast små och lätta, passande för ett huf- vud, icke de3sa monstrum, som fabriceras för att hedra ryktbara personligbeter.
På Capri har jag sett dem hälsa sitt hel- gon St. Antonio med ' blomsterkastning af gula blommor af en kvist-artad buske, liknaude gullregn.
De refvo af dem utan stjälkar och fyllde alla förkläden och hufvuddukar där- med.
Då helgonet bars fram i processionen, ströd- des från alla murar och terasser ett jämnt regn af dessa guldgula blommor öfver honom, så att det såg ut, som om han gick fram ge- nom ett regn af solstrålar.
Då processionen gått förbi, lågo alla de gula blommorna kvar och påminde om de första vårdagarne uppe hos oss, när lönnen fäller sina ljusa blommor öfver den svarta jorden.
I katolska länder visar man öfver hufvud taget sin sympati och tillbedjan för himlen, för madonnan eller för det helgon, man är särskildt hängifven, genom ideliga blomster- offer.
Jag ha. '
sett madonnabilden på madonnans födelsedag omringad af en stor skog af långa stänglar med hvita liljor, — renhetens sym- bol, — och i vissa kapell i katolska kyrkor äro helgonbilderna stundom alldeles dolda af en oändlighet med blommor och ljus.
Så erinrar jag mig ett kapell till höger om ingången i Madelaine-kyrkan i Paris, huru det var ett fullkomligt orangeri af blommande azaleor, kamelior, rosor och liljor framför al- t. ret och dessutom alltid strålade af stor illu- mination af brinnande ljus.
Det förefaller tem- ligen prosaiskt att se dessa krukväxter med papper omkring direkt flyttade från blomster- marknaden utanför och in i kyrkans kapell.
Däremot kunna andra anordningar af blom- mor i kyrkan eller för kyrkan ofta göra in- tryck af en omsorgsfull tillredelse för ett hög- tidligt tillfälle.
Så har det till exempel i många af de små italienska byarne varit brukligt att blom- sterströ gatorna, där en procession skulle gå fram.
Genzano var särskildt berömd för förmågan att på det mest konstnärligt utsökta sätt blom- sterlägga sina gator.
Man måste kalla det blomsterlägga, ty blommorna ströddes icke löst, utan lades som tjocka mattor af afrina blom- blad i mosaik, som bildade tafior.
En målare, som en gång var närvarande vid en sådan fest, berättade mig, att en man utan- för sin dörr lagt en madonnabild af blomblad och därtill bildat en bakgrund af stärkt gula blommor.
När han var färdig, stod han länge och betraktade sitt verk, som om det varit något, som icke behagade honom därvid.
Ett ögonblick gick han in i sitt hus och kom ut igen med en korg, full af lilas-färgade lavendelblommor, som han sakta strödde öfver den guldgula bakgrunden, så att den lysande effekten mildrades, och målaren, som var vittne därtill, sade mig, att det utan tvifvel var den vackraste förbättring han kunde ha gjort.
Samma lust, som nu tycks vara genomgå- ende, nämligen att låta blommor verka genom att samla dem i stora, likartade färgmassor, ser man också tydligt i alla våra offentliga anläggningar och i större privata trädgårdar.
Blomsterplanteringarna äro ju också här ett slags mosaik, där icke någon växt får bli högre än den andra, utan allt hålles inom vissa stränga gränser, och blommorna nyttjas som färgfläckar till att bilda vissa figurer.
I stora anläggningar å gröna gräsplaner se också dessa anordningar utomordentligt prakt- fulla och dekorativa u t; men dock är det icke utan, att man med en viss tillfredsställelse och lättnad ibland kommer in i någon gam- malmodig trädgård, där allting växer som det vill om hvartannat, och där man återser alla de gammalmodiga blommor, som nu icke längre anses fina oeh förnäma nog att taga i betrak- tande.
På en stor herregård, jag känner, där par- ken är hållen i den mera högtidliga och mo- numentala stilen med härliga, utländska väx- ter, blomsterrabatter i mosaik och evigt grön- skande, blankbladiga buskväxter, har husets fru borta i köksträdgården bevarat en särskild blomstergång för sig själf till minne om gamla tiders smak.
I D U N Under fruktträden löper en bred, rak sand- gång, beströdd med fin hafssand, och på hvarje sida om denna, under de nedhängande frukt- grenarne, gå två långa blomsterrabatter, där alla slags gammalmodiga blommor riktigt fro- das i vild oordning.
Där stå mångfärgade stockrosor, brokiga da- lior, solrosor, stora som hjul, vända sina gyllne sköldar upp emot ljuset, riddarsporrar, mörk- blå och ljusröda, stå höga och stela som sol- dater.
Vallmoblommor i alla färger, mörk- röda med hvita kanter, hvita med mörkröda kanter, violetta, brunsvarta och lilas-färgade, vrida sina buktade stjälkar bland det blågröna, tandade löfvet.
Astrar i alla upptänkliga fär- ger trängas om platsen.
Resedan flyter ut som ett ogräs, och jag får icke glömma de låga rosenbuskarne, de äkta, gammalmodiga proveDce-rosorna, som dofta bättre än alla an- dra rosor, och som egentligen äro den ursprung- liga typen af hvad man tänker sig vid en ros.
Där är en brokig lek af färger öfver dessa gammalmodiga blomsterrabatter, som gör en glad vid åsynen däraf, och som också sär- skildt tyckes tilltala bien, hvilka alltid svärma öiver denna gamla trädgård.
Detta slags odisciplinerade blandning af alla upptänkliga plantor och färger har också sin skönhet.
Det finns ingen bestämd skönhet i naturen, som man kan nämna som den bästa.
Det beror på personliga sympatier, oeh man kan glädja sig öfver alla olika arter, då ingen art är ledsam.
Med blommor är det som med människor: » Hvar tar sin, så tar jag min », oeh de flesta ha någon blomma, som de föredraga framför andra.
(Forts.) U P n o t i s b o k e n.
Studiistipendium för kvinnor.
Ansöknings- t i d e n till det af F r e d r i k a - B r e m e r - f ö r b u n d e t annon- serade stndiistipendiet för k v i n n o r å 120 kr, u t g å r m e d d e n n a m å n a d.
A n s ö k n i n g a r i n s ä n d a s till för- b u n d e t s styrelse och böra vara åtföljda af betyg öf- ver aflagd s t u d e n t e x a m e n, afslutad 3-årig kurs vid h ö g r e l ä r a r i n n e s e m i n a r i u m eller motsvarande k u n - s k a p s m å t t s a m t uppgift å beskaffenheten af de till- ä m n a d e studierna.
* Ett vackert mål förverkligas.
D å vi i j u n i d e t t a å r meddelade föreståndarinnan för T y s t a skolans, fröken A m y Segerstedts p o r t r ä t t, o m n ä m n d e v i p å tal o m h e n n e s ädla lifsgärning äfven h e n n e s v e r k s a m h e t för bildandet af ett lånbibliotek för blinda.
T i l l fullföljandet häraf h a r h o n i dessa da- gar af fonden » Lars H i e r t a s m i n n e » erhållit ett an- slag af 6 0 0 k r.
* En lifsgärning i lidandets tjänst h a r öf- versköterskan vid Borås lasarett, änkefru Sofia A n - dersson, fullbordat, då h o n n u vid 6 7 å r s ålder och efter 29-årig tjänstetid d r a g i t sig tillbaka till p r i v a t - lifvet.
Till fru A n d e r s s o n s efterträdarinna i det m a k t p å l i g g a n d e kallet h a r a n t a g i t s sjuksköterskan fröken Kjellson från Sofiahemmet i S t o c k h o l m.
En smalands flickas roman.
I början af 80-talet begaf sig en u n g smålandstös, M a t h i l d a H a r t m a n, / r å n föräldrahemmet i Vissefjärda försam- l i n g u t för a t t söka sin lycka.
H o n k o m först till hufvudstaden, h v a r e s t h o n uppehöll sig som sömmer- ska till slutet af decenniet, då h e n n e s äfventyrsäl- s k a n d e s i n n e dref h e n n e u t i världen.
D e n n a g å n g ställdes färden hinsidan A t l a n t e n, d ä r d e n dugliga flickan lyckades slå sig väl ut.
I en familj i N e w y o r k fick h o n så ett långvarigt arbete med förfärdigandet af en af d ö t t r a r n a s ut- styrsel.
D e n n a skulle n ä m l i g e n gifta sig med en engelsk sjöofficer, stationerad i B o m b a y i I n d i e n, d i t fröken H a r t m a n, som u n d e r sitt arbete lyckats v i n n a familjens v ä n s k a p, p å inbjudan följde det n y - gifta paret.
H o n h a r sedan dess följt familjen på en m ä n g d resor och d ä r u n d e r besökt en hel del p l a t s e r i Asien, Afrika och E u r o p a.
I fjol gjorde h o n en t r i p p till Sverige.
N u står M a t h i l d a H a r t m a n i begrepp att gifta sig i B o m b a y, enligt h v a d b o n i bref u n d e r r ä t t a t sina i Sverige boende föräldrar och a n h ö r i g a.
Det ä r en officer i engelska m a r i n e n, som v u n n i t den vidtberesta smålandstösens h a n d och hjärta.
En lycklig mormorsmor.
Drottning Vic- toria h a r i dessa d a g a r fått sitt 14:de b a r n b a r n s b a r n g e n o m födelsen af en son till p r i n s L u d v i g af B a t - tenberg, som är gift m e d d r o t t n i n g e n s dotterdotter, prinsessan Victoria af H e s s e n.
D r o t t n i n g e n h a r för n ä r v a r a n d e icke m i n d r e än 53 a f k o m l i n g a r; 7 barn, 3 2 b a r n b a r n och 14 b a r n b a r n s b a r n.
Andra synifonikonserten gafs i l ö r d a g s m e d ett a l l t i g e n o m s v e n s k t p r o g r a m, s o m i n l e d d e s af L. Normans u v e r t y r till » A n t o n i u s o c h C l e o p a t r a », e t t af p r o g r a m m u s i k e n s m e s t a n s l å - e n d e n u m m e r, som alltid höres m e d intresse.
I A. Södermans utomordentligt vackra tonsättning till H e i n e s dikt » V a l l f ä r d e n till K e v l a a r », ett af d e n genialiske t o n s ä t t a r e n s förnämsta alster, utförde h r Lundqeist m e d d r a m a t i s k t lif o c h v ä r m e s a m t v i d god r ö s t d i s p o s i t i o n s o l o p a r t i e t.
D e n n a k o m p o - sion, i hvilken körens lofsång bildar en stämnings- full b a k g r u n d, k a n r ä k n a s till d e m, s o m a l l t i d g ä r n a h ö r a s o m o c h o m i g e n.
H r A. HallMs s y m f o n i s k a dikt » En s o m m a r s a g a » h a r u t f ö r t s flere g å n g e r o c h a l l t i d v u n n i t bifall.
Säkerligen s k u l l e d e n d o c k v i n n a ä n n u m e r a p å n å g o n för- kortning.
En bland våra yngre, mest framstående t o n s ä t t a r e ä r h r E. Sjögren, h v a r s » Aftonstäm- ning », förut intagen s o m pianostycke i h a n s sam- l i n g » P å v a n d r i n g », v ä c k t e liflig o c h v ä l f ö r t j ä n t uppmärksamhet.
P r o g r a m m e t s h u f v u d - o c h slut- n u m m e r u t g j o r d e s af F. Berwalds i kontrapunk- tiskt h ä n s e e n d e genialiskt u t a r b e t a d e » Sinfonie serieuse ».
Praktfullt i n s t r u m e n t e r a d och flödande af liffullhet o c h glöd k a n d e n ej a n n a t ä n v e r k a e l e k t r i s e r a n d e, s ä r s k i l d t g e n o m d e n eldiga finalen.
D e n h ä l s a d e s ock m e d d e t lifiigaste bifall.
Ut- f ö r a n d e t af s a m t l i g a n u m m e r h e d r a d e s å v ä l hof- k a p e l l e t s o m d e s s skicklige a n f ö r a r e h r A.
P u b l i k e n b o r d e h a f v a v a r i t fulltalig.
Dramatiska teafern gifver i m o r g o n för f ö r s t a g å n g e n G. af G e i j e r s t a m s n y a s t y c k e » A n d r a s af- färer ».
Vasateatern, s o m riktigt s y n e s r a s k a u n d a n för a t t t a g a i n d e n tid, som f ö r l o r a d e s i b ö r j a n af t e r m i n e n, h a r h u n n i t m e d y t t e r l i g a r e t v ä n n e re- p r i s e r, s e d a n vi s e n a s t s y s s e l s a t t e o s s m e d d e n - s a m m a.
1 f ö r r a v e c k a n gick A u d r a n s t ä c k a o p e r e t t » Miss Helyett » u n d e r fiffigt bifall öfver s c e n e n.
Rollfördelningen var d e n s a m m a som under näst- f ö r g å n g n a s ä s o n g m e d ett viktigt u n d a n t a g • titel- r o l l e n.
F r ö k e n Helfrid Sundgeist kreerade den d å m e d m y c k e n f r a m g å n g.
F r ö k e n Hamberg lyc- k a d e s i c k e m i n d r e träffa stockholmspublikens h j ä r t a n.
H e n n e s r ö s t r e s u r s e r ä r o o b e s t r i d l i g e n för m e r ä n f ö r e g å n g e r s k a n s, o c h h e n n e s spel ä r lif- ligt o c h af g o d n y a n s e r i n g, o m ä n ej s å k o k e t t s m i d i g t s o m fröken S u n d q v i s t s.
F r ö k e n Ekströms M a n u e l a v a r s t r å l a n d e o c h fru Lindströms spanska s e n n o r a af d r å p l i g effekt.
T e a t e r n s t v å d i r e k t ö r e r, h r r Strömberg o c h Warberg, skämma minsann icke h e l l e r b o r t s i n a r o l l e r, m e n i öfrigt ä r m a n s s i d a n icke s y n n e r l i g e n g l ä d j a n d e.
Hvilken som är ledsammast som operetthjälte, hr Rönn- blad eller h r Änder, k a n m a n t v e k a o m e n god s t u n d, i s y n n e r h e t n ä r m a n s o m h ä r får b ä g g e t v å till lifs p å e n k v ä l l.
I ett ä r o de j ä m n s p e l t a: i den absoluta bristen på både röst och sång- k o n s t.
D&lt;^ b o r d e ä n d å h a b r a n ä r a till h a n d s g o d a förebilder, h v a d s o m m e d äfven a n s p r å k s l ö s a instrument kan göras i kuplettsång, om endast uppfattning och s m a k b ä r a u p p föredraget.
P å m å n d a g s afton h ä l s a d e vi i » S k ö n a H e l e n a » v ä l k o m m e n åter vår obestridt främsta stjärna p å o p e r e t t f a c k e t s h i m m e l, fru Anna Petterson-Norrie, h v i l k e n å t e r v ä n d t från s i n a t r i u m f e r i K ö p e n h a m n, s o m, n u m e r a m e d ö k a d r ä t t, ej vill a f s t å a t t till hälften r ä k n a h e n n e s o m sin.
D e n n a prestation ä r för v ä l k ä n d a t t y t t e r l i g a r e b e h ö f v a o m o r d a s; d e t ä r n o g a t t k o n s t a t e r a, a t t g u n s t l i n g e n v a r sig lik i h v a r j e d r a g af d e t fint u t a r b e t a d e, litet för själfs- 375 väldiga, men plastiskt verkningsfulla spelet s o m i h v a r j e t o n af d e t f u l l ä n d a d e v o k a l a f ö r e d r a g e t.
E n h j ä r t l i g h y l l n i n g af b l o m m o r o c h a p p l å d e r k o m h e n n e o c k till del.
H e r r / Lnrier-Paris f ö r n e k a d e sig ej h e l l e r — d e s s v ä r r e!
Ej e n s m o t s p e l e r s k a n s ö f v e r l ä g s e t s ä k r a sång kunde hålla honom uppe i duetterna, och i solonumren var h a n naturligtvis alldeles pris- gifven.
D e n g l a d a o p e r e t t e n gick för öfrigt m e d lif o c h l u s t, o c h h r S t r ö m b e r g s Menelavs, som visserligen för h v a r j e n y t t u p p f ö r a n d e s y n e s allt m e r a c h a r - geras, verkade dock oemotståndligt skrattretande.
T y o m n å g o n r o l l tål s t a r k p a r o d i, ä r det v ä l j u s t denna.
Filharmoniska sällskapet gifver s i n f ö r s t a a b o n n e m e n t s k o n s e r t tisdagen den 29 dennes, hvarvid k o m m e r att utföras Ant.
Dvoråks utomordentligt i n t r e s s a n t a o c h af d e f ö r n ä m s t a m u s i k a u k t o r i t e t e r m e d öfverflödande loford o m n ä m n d a s t o r a kör- o c h o r k e s t e r b a l l a d » S p ö k b r u d e n ».
A n t e c k n i n g till biljetter t o r d e b ö r a s k e m e d d e t s n a r a s t e.
Fröken Tora Hvass gifver s i n k o n s e r t i afton m e d b i t r ä d e af fröken S e l m a E k o c h h r F r a n z N e r u d a, h v i l k e t vi v e l a t e r i n r a o m.
Hr Franz Neruda h a r a n k o m m i t h i t från K ö p e n - h a m n o c h ä m n a r h ä r l i k s o m förra å r e t a n o r d n a en serie musikaftnar.
Då dessa helt naturligt äro m y c k e t g o u t e r a d e, t o r d e m e d s ä k e r h e t h v a r j e bil- jett varda npptagen.
Första soarén på måndag.
Operasångaren Johannes Elmblad, d e n f r a m s t å e n d e b a s s å u g a r e n, gifver k o n s e r t i V e t e n s k a p s a k a d e m i e n lördagen den 26 d e n n e s.
B i t r ä d a n d e förmågor blifva fru Sterky o c h h r E. Sjögren.
Programmet u p p t a g e r r o m a n s e r af S c h u m a n n o c h S c h u b e r t m.
Fröken Sigrid Carlheim-Gyllensköid konsert i Musikaliska akademien.
förbereder en •#9 6 # f e F s h ö F d.
Berättelse af Vilma Lindhé.
J f j ä d e r n h a d e ej k u n n a t s ä g a d e t m e d o r d, pfe) m e n A g n e s h a d e l ä s t i h a n s s l o c k n a n d e \ j ö g o n o c h förstått, a t t d e t v a r p å h e n n e ensam h a n litade.
Själf h a d e h a n s t r ä f v a t sig till d ö d s för h u s t r u och barn, och n u skulle h o n — den tjuguåriga dottern — upptaga k a m p e n i h a n s ställe.
Modig, k l o k o c h f ö r t r ö s t a n s f u l l — s t a r k till själ och kropp — k ä n d e h o n ingen bäfvan, endast glädje öfver a t t i g ä r n i n g få v i s a sig v ä r d i g d e n h o n ä l s k a t öfver allt p å j o r d e n.
H a n h a d e varit tyst, i n å t v ä n d och sträf; m e n h o n h a d e förstått h o n o m, och de h a d e varit m y c - k e t för h v a r a n d r a s a m t i n g å t t l i k s o m ett h e m l i g t förbund.
H a n b e h ö f d e ej s ä g a h e n n e, a t t h a n v a r o l y c k - lig i sitt ä k t e n s k a p, t y h o n m i n d e s ej d e n t i d h o n ej v e t a t det.
H a n b e g ä r d e ej t r ö s t, m e n fick d e n — a n k l a g a d e a l d r i g, m e n blef d o c k f ö r s t å d d.
H u s t r u n h a d e v a r i t e n s k ö n h e t o c h k u n d e ej g l ö m m a det.
Ä n n u s å g h o n o v a n l i g t b r a u t o c h var stolt däröfver.
S o m u n g s t u d e n t h a d e h a n blifvit i n a c k o r d e r a d i h e n n e s f ö r ä l d r a h e m o c h f ö r ä l s k a d e sig s å o h j ä l p - ligt, e h u r u h a n v i s s t e, a t t f a m i l j e u v a r tarflig o c h dottern utan uppfostran.
H a n trodde att kärleken, den dagliga s a m v a r o n m e d h o n o m själf, l ä s n i n g af g o d a b ö c k e r, u m g ä n g e m e d b i l d a d e m ä n n i s k o r o c h e n sogfri e x i s t e n s skulle u t j ä m n a bristerna, men fann snart, att h a n m i s s t a g i t sig, o c h a t t h o n v a r en n a t u r, s o m e n d a s t f ö r s ä m r a d e s af m e d g å n g e n.
För benne, som växt u p p n ä s t a n i fattigdom, v a r i n g e n t i n g n o g d y r t eller p r ä k t i g t, o c h a t t s p a r a i något h ä n s e e n d e försökte h o n aldrig.
Att u p p m a n a därtill åstadkom intet a n n a t ä n pin- s a m m a äktenskapliga scener, där m a n n e n alltid drog det kortaste strået.
Därför h a d e också h a n s ä r f d a k a p i t a l g å t t åt till s i s t a s k i l l i n g e n, o c h h a d e h a n ej r ä d d a t u n d a n e n lifränta, s k u l l e i n t e t fun- I n i t s k v a r efter h a n s d ö d.
det t v ä r a sättet, ty h o n visste, h u r v a r m t h a n s h j ä r t a k l a p p a d e för m ä n s k l i g h e t e n.
Han hade en stor praktik — d e n största i hela Herr redaktör!
staden — m e n inte särdeles inbringande, ty h a n I d u n s l ä s a r i n n o r få så m å n g a r å d och anvisnin- h j ä l p t e h e l s t för a t t h j ä l p a o c h b e h ö f d e ej a r b e t a gar, få del af så m å n g a r ö n o c h erfarenheter p å för b r ö d, e n s a m i v ä r l d e n s o m h a n s t o d.
alla o m r å d e n, som röra k v i n n a n, allt detta fram- Det v a r ej s v å r t a t t s e, h u r v ä l k o m m e n h o n blef, eller a t t h a n g l ö m d e s i n a a n d r a p a t i e n t e r af i n - lagd t och framsagdt p å e t t vackert o c h k o r r e k t t r e s s e för allt, s o m r ö r d e h e n n e.
språk, u t g å n g e t från d e n bildade k v i n n a n s p e n n a » F u l l k o m l i g h v i l a — e n u t r i k e s r e s a eller e n och skrifbord.
F ö r e n g å n g m å de äfven lyssna till l ä n g r e v i s t e l s e v i d e n b a d o r t ä r h v a d n i behöfver, » E N RÖST FRÅN HÖTORGET.
sade h a n afgörande, i det h a n klappade hennes J a g gick d ä r i d a g utefter d e n r a d af g u m m o r, hand.