Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Dessutom skall man veta att draga sig till- och så som det här utföres af hr Lundqvist, kom- det tigerhjärtade lilla lammet Enriquetta ådaga- baka med glans.
Ett nederlag efter en sådan mer det i alla afseenden till sin fulla rätt.
En lade fru Hartmann i en för henne ovanlig och seger skulle jag icke kunna bära! » dråpligare Falstaff torde ingen operascen kunna ny uppgift mångsidigheten af sin talang och de- » Ah, för fröken ges det nog inte annat än uppvisa.
Att hr L:s yttre alldeles särskildt läm- lade välförtjänt publikens ymniga hyllning.
Hr segrar här i världen,), sade en af de unga her- Skånbcrgs Fernando förtjänar ock sitt erkännan- par sig för denne Falstaff, som » har magen till rarne med smäktande galanteri.
sitt rike », torde vara öfverflödigt nämna, och de, liksom fröken ÅMander samt hrr Palme och » Att häradshöfdingen orkar säga artigheter i Bceckström i sina mindre framträdande roller.
man förvånas därjämte öfver den jämförelsevis en sådan värme, det är mer än jag begriper!
Minst lyckad föreföll oss hr Örtengren som den ovanliga lätthet, hvarmed hr L. rör sig på sce- Jag orkar inte ens att höra några, » sade hon nen.
Det är dock ej endast i dessa rent yttre gamle vännen i huset.
— Helt visst blir det med en liten förtretad min och reste sig upp.
afseenden, som hr L. fyller sin uppgift.
Sång- nya programmet af de mera varaktiga.
» Adjö med er!
Nu få ni reda er bäst ni kunna partiet skötes med vårdnad och omsorg, och hela utan mig. » framställningen präglas af godt gemyt, saftig Södra teatern har träffat aftal med fru Emma » Om det bara är för att slippa höra artigheter, komik och en så riktig uppfattning, att vi ej Berg om ett gästspel, hvarmed början skedde i tis- som fröken öfverger oss, så lofvar jag att vara tveka att framhålla denna uppgift som en af den dags i operetten » Förgät-mig-ej », hvari fru Berg så ohöflig, som min natur tillåter, » svarade hä- populäre sångarens bästa. '
Det hela vittnar oför- öfvertagit fröken Nilssons roll, med anledning af radshöfdingen.
tydbart om, att hr L. ägnat det varmaste in- för den sistnämnda behöflig hvila.
Naturligtvis » Tack, men icke ens ett så ädelmodigt anbud tresse åt densamma.
Han belönades ock upp- hälsades den uppburna gästen med det hjärtligaste repade gånger med de lifligaste applåder, både bifall.
I samma stycke debuterade ej utan fram- kan locka mig att stanna! » Två par manliga ögon sade tydligare än ord för öppen ridå och efter aktsluten.
gång en ung tenor hr Fredrik Eggeling som Botho von Wendt, hvilken roll förut innehafts af hr att spelet i så fall förlorat sitt hufvudsakliga in- Bland de öfriga uppträdande sätta vi främst Änder.
Under inöfning är den i Paris med så tresse.
Ägaren till det ena paret, en ung man - fru Östberg som Alice Ford, förträfflig både i stor framgång gifna operetten » La Falote », på med allvarligt, energiskt utseende, kastade ifrån sång och spel.
De tre öfriga representanterna svenska kallad » Blåa frun », i tre akter med sig sin räcket sägande: » Ja, då behöfva ni icke i fruntimmerskvartetten, fru Almati-Bundberg musik af Louis Varney, hvari fru Emma Berg mig heller längre.
Kanske Alice har lust att göra en promenad i stället? » fortfor han, vänd (Quickly), fröknarna Karlsohn (Meg Page) och innehar titelrollen.
Frödin (Nanetta), skötte äfvenledes berömvärdt sina roller.
Den sistnämnda och hr Lemon (Fen- Andra kammarmusiksoarén gafs i fredags å van- » En promenad midt i middagshettan?
Nej, vet ton) voro ett par goda representanter för det un- ligt ställe och efter ett som vanligt värdefullt Erik, det vore verkligen att komma ur askan i ga älskande paret.
Hrr Söderman och Brat- program, hvars största intresse naturligtvis låg elden! » Med ett klingande skratt, som ljöd skä- bost hade erhållit för dem lämpliga uppgifter som däri, att det upptog en ny stråkkvartett (n:r 2, rande ironiskt i ett par öron, vände hon ryggen mäster Ford och doktor Cajus, dem de ock fram- c-moll) af vår unge begåfvade tonsättare Vilh.
åt sällskapet, och svängande sin räcket i han- - IcLnt J u v e l e r a r e K. A N D E R S O N X Jakofastorff 1 Bringar, Broscher, Armband, Kedjearmband, K e dj or, Nålar, Bref besvaras omsående.
Ämelies historia.
den, skred hon med lätta steg öfver den mjuka gräsmattan hän emot några skuggande kastan- jer.
Erik sände en mörk blick etter henne, bet sig i mustaschen och gick hastigt åt motsatt häll.
Under kastanjerna var en treflig plats anord- nad med trädgårdssoffor och bord.
Tillbakalutad i en låg korgstol satt en äldre dam af ett behag- ligt utseende, sysselsatt med ett handarbete.
När den unga flickan nalkades, såg hon upp och sade leende: » Redan trött på det » gudomliga » lawn tennis? » » Ja, vet du tant, i en sådan hetta kan det mest gudomliga bli motbjudande.
Men här har du det så svalt och fridfullt, du lilla afundsvärda varelse! » Och med synbart välbehag kastade hon sig ned i gräset vid tantens fötter och lät blic- ken drömmande glida in i löfverket öfver sig.
» Hur kommer det sig att det alltid är något så rogifvande i din närhet, tant Amelie?
Och hur kan du alltid vara så lugn och harmonisk?
Ack, om jag alltid fick vara hos dig, tant, då skulle jag kunna bli en bättre människa. » » Ah, mitt sällskap skulle du nog snart tröttna på, du lilla yrhätta, om jag icke hade några ung- domar att roa dig med. » » Nej, tant, aldrig!
Det är just » ungdomarna », som trötta och tråka ut mig förfärligt ibland. » » Såå, hvem är det nu, som råkat misshaga dig? » » iih, just ingen särskildt, » sade Alice och såg bort mot lawn-tennisplatsen.
» Jag misstänker dock, att det är någon sär- skild.
Hvarför såg Erik så mörk ut i hågen, när han gick sin väg för en stund sedan?
Du har väl plågat honom igen, stackars gosse. » » Låt oss inte tala om Erik, såvida jag skall kunna bibehålla mitt lugn, » sade Alice otåligt och ryckte upp några grässtrån från marken.
» Jaså, ditt lugn är verkligen i fara för hans skull? » sade tanten skälmaktigt.
» Fy, tant, du vet mycket väl, att jag inte me- nade så.
Jag har ju alltid tyckt så bra om Erik, men på sista tiden har han verkligen varit bra tråkig, och nu börjar jag förlora tålamodet med honom.
Han kan ju icke höra mig tala om en annan man, mycket mindre till någon, utan att bli på misshumör.
I hvarje mansperson, som Redigeras af Sophie Linge.
Bref med 105 inkapslade geografiska namn, järnvägs- och poststationer inbegripna.
däri Du stora narraktiga toka!
» Gräla bra, Dora », ropade en pa- pegoja, » pantfrun » i världen ägde.
Mera rakt er på lifvet går jag i dag ej, nu bara varnar jag, men fast ert ofog denna gång ej tangerar mig, skall jag likväl draga mig det till minnes otaliga gånger, det lofvar jag både dig och Otto.
Borde egent- ligen bara grumsa.
Ack en sådan markatta!
Han gör minsann krum- bugter.
fur, tall, gran, där synes tvedrägtsandan och jag har erkän- nande för att jag rosar i otid.
I alla fall ingen skada skedd, roligt att ni äro vid goda vätskor!
En bur gåt- an att få, sådan tvärpinnad den ön- skades, och där kunna edra foglar bo galant.
Skall söka vidare när jag går till norr; köp ingen, ty ni få kanske ge flera kronor mera, och äfven de elegantaste i er marknad äro bara uselhet.
Vanligen brukar differensen bland sorterna utjämna de olika prisen.
De sända nog ett par till eder, så få ni själfva sam- fäldt välja (vasktråg fins) — i fall ovisa varelser som ni — — Jag visste allt att det var lektyr i Ottos smak.
Mig har denna bok roat i en synnerlig grad.
Denna bok har alla förutsättningar, där före- k o m m a d e lustigaste infall, dessa jag träffar, har träffat eller kommer att träffa, spårar han straxt en rival.
I stället för att han förr var glad och treflig, går han nu ständigt och surar; det är just inte rätta sättet att vinna en flicka.
Jag är säker på, att han skulle bli en odräglig äkta man.
Och just därför att det är så tack- samt att plåga honom, så kan jag aldrig låta bli, så snart ett tillfälle erbjuder sig.
Jag föresätter mig ibland att inte göra det, men det hjälper inte, det är alltför frestande och roar mig rent af.
För resten kan det göra honom godt.
Det är bestämdt bara egenkärlek; han fordrar ju, att jag ej skall hafva ögon eller öron för någon an- nan än honom, och likväl har han aldrig haft det modet att tillstå sina känslor för mig. » » Nej, Alice, jag tror säkert inte att det kan göra honom godt att du plågar honom, men där- emot kan det göra honom mycket ondt.
O, barn, om du visste, hur det alltid smärtar mig.
då jag ser ungdomen lättsinnigt leka med käns- lor och tanklöst och ovarsamt handtera sin egen och andras lycka, liksom den icke vore ett så ömtåligt och bräckligt ting. » Alice hade aldrig förr hört sin tant tala så, och då hon nu förvånad såg upp i hennes an- sikte, märkte hon att det bar spår af en djup rörelse och att hennes ögon stodo fulla af tårar.
Instinktmässigt kände Alice, att det var mer än blott medkänsla för andra; det måste vara minnet af någon egen bitter erfarenhet, som väckts till lif.
Af grannlagenhet teg hon en liten stund.
Därpå sade hon smeksamt: » Lilla tant, vill du berätta mig något från din egen ungdom, det har du aldrig gjort.
Hur kommer det sig, att du aldrig gift dig?
Jag har hört sägas, att du var en så- dan firad skönhet.
Hade du mycket roligt? » Den unga flickan intog en bekvämare ställning med armbågen stödd mot gräset och hufvudet lutadt i handen, samt såg upp, intresserad och vän- tansfull.
Men den äldre kvinnans blick syntes fjärrskådande och vemodig, då hon svarade: » Du menar väl, om jag roade mig mycket?
Men jag vet icke, om jag hade roligt.
Minnet af min ungdom är genom- trängda af så mycket smärtsamt och bittert, att jag helst skulle vilja begrafva det i glömska.
Du får därför icke undra på, om jag har svårt ungersvenners borgerliga rara tant, deras kamratskap, bondtyperna, ut- märkt alltsammans —.
Nu har Oi- sens lånat hem den.
Den behagar och öfverraskar tant, och om hjäl- ten sägei hon (hon har hunnit längre): nobel, fast karakter — och Ester, förstås, är förtjust.
Apropos enträgenhet lär under resan Frans i skogsfrågan — till er nackdel — tillärna observationer; vi träffades ute en dag och sedan just vid sin port sa Ida att hon kommit i tal i en spårvagn med inackorde- ringsbekanta och hört att i höst er rike militäre granne förlofvats med den vackra, intressanta Marta — henne mins du nog.
Hon brukade nästan jämt gå ensam, bese taflorna, tala vid din vis a vis och var så hemmastad på museum.
Antagligen evenement nog för en tid bortåt på er ort.
Det blir ett vackert par i sanning.
Posttimmen sätter nu p för att vidare meddela vare sig ny eller gammal kunskap.
Stockhoha, N:r 4 (423) Prenumerationspris Iduns Tryckeri Fredagen den 24 januari 1896. pr Idun ensam Iduns Modet., fjortondagsuppl.
— 5: — 3; — 3; — Byrå: K l a r a s ö d r a k y r k o g.
Redaktör och FRITHIOF utglfvare: HELLBERG.
A U U U U M piis: 35 öre pr nonpareillerad.
Hedda Andersson.
Sveriges andra E j blott inom vårt land, utan äfven öfver liufvud taget torde det utan tvifvel vara ett enastående fall, att en kvinnlig läkare kan se tillbaka på en hel rad kvinnliga förfäder, hvilka drifvit läkarens yrke.
Kvinnans rättigheter att utbilda sig i alla de riktningar, hennes naturliga anlag och begåfning fordra, ha så nyligen blifvit erkända, att det också först blef möjligt för den sjätte generationen af den kvinnas släkt, hvilkens bild vi i dag återgifva, att med den erkända legitimationens rätt få ägna sig åt den verksamhet, som hennes mormors mormors mor en gång började.
Föga anade väl också denna, då hon först begynte att i all anspråkslöshet hjälpa sin omgifning, när en eller annan åkomma träffat någon inom densamma, att mera än ett århundrade senare hennes ättling i sjätte led en gång skulle blifva Sveriges andra legitime- rade kvinnliga läkare.
För den, som har sinne för kulturhistoriens detaljer, är det ock ett moment af intresse, dels att se huru inom Hedda Anders- sons släkt erfarenheter och kun- skaper så småningom samlats inom det område, som var den- sammas specialitet, dels också hur rättigheten att tillämpa dessa förvärf, först förnekad, sedan tolererad, till sist blifvit legiti- merad.
Som sagdt, hennes mor- mors mormors mor började syssla med sjukdomars, särskildt yttre sådanas botande.
Hon gaf sin erfarenhet och sina medel som, arf till sin dotter, och släktens - namn var inom vida trakter kändt och värderadt, dä hennes dotter i sin tur öfvertog prak- tiken.
Denna i stort tilltagna, begåfvade kvinna, » Lundakvin- kvinnliga läkare.
nan », eller som hennes borgerliga namn lydde, Elna Hansson, ha vi redan vid ett föregående tillfälle presenterat för våra läsarinnor.
Hon, såväl som hennes föregångare, arbetade med utomordentligt enkla medel, alla signerier, böner etc. voro bannlysta från hennes praktik, men som underlag för den framgångsrika behandling hon använde ägde hon just det medel, som skapar den store läkaren, ett utomordentligt skarpt öga för de kirurgisk behandling for- drande yttre åkommor, hvilka utgjorde hennes egentliga gebit.
Denna egenskap, för öfrigt karak- täristisk för släktens alla med- lemmar, gjorde också att hon kände sm begränsning och att därför i hundrade och åter hun- drade af de » fall », som gingo genom hennes händer, hälsa och krafter återvunnos.
För den, som skrifver dessa rader, står det ännu efter många år som ett imponerande minne, huru fullständig den förtröstan på hjälp var, som uppbar de många hon en gång såg samlade i » Lundakvinnans » väntrum.
Ett karaktäristiskt drag för den rätta syn på tingen som ledde denna kvinna är, att hon, så snart vårt lands lagar det tilläto, be- slöt, att hennes dotterdotter, om hon visade håg och fallenhet därför, skulle studera hvad hon, naturläkaren, och hennes egen dotter endast kunnat få lära på egen hand och af erfarenheten.
Under inflytandet af den tra- dition, som vi nu lärt känna, uppväxte Hedda Andersson, och sedan hon, den första som vid Malmö läroverk aflade student- examen, 1880 inskrifvits som student vid Lunds universitet, bedref hon där sina medicin- ska studier.
De svårigheter,
2 &lt;L IDUN 1896 Kvinnans historia är kärlek.
Pontus Wikner.
som lätt kunde mött den, som skulle så att säga bryta isen för de kvinnliga studen- terna vid vårt sydsvenska universitet, öfvcr- vunnos med största lätthet, därigenom att de manliga studenterna i henne vunno en i bästa mening god kamrat.
Ar 1887 anade hon med.
kand.- och 1892 med.
licentiat-examen.
Liksom alla de af våra yngre läkare, hvilka vilja for- värfva vidgade vyer och lära känna vetenska- pens ställning i de stora kulturländerna, be- sökte hon under närmaste tiden därefter ut- ländska kliniker.
Så vistades hon under åren 1892 och 1895 vid Köpenhamns kliniker samt 1893 i Tyskland, där hon särskildt studerade kvinnosjukdomar under den berömde gynekolo- gen professor Max Sänger i Leipzig.
Hennes verksamhet som läkare knyter sig emellertid närmast till Ronneby.
Där har hon under fyra somrar idkat praktik, dels såsom under- läkare vid sjukhemmet, dels som enskildt prak- tiserande.
I sin födelsestad Malmö bosatte hon sig hösten 1893 och vann där en för en yngre läkare afsevärdt stor praktik, så stor t. o. m., att hon snart nog stod inför det alternativet att antingen afsäga sig en del af densamma eller ock uppsätta egen klinik, ett företag, som särskildt i ett mindre samhälle är förenadt med ej få svårigheter.
Ställd inför denna eventualitet, föredrog hon emellertid att flytta till hufvudstaden, där möjligheter finnas att kunna vårda operativa fall, utan att be- tungas med egen klinik.
Hedda Andersson är ännu ung både som kvinna och läkare, och ingen kan ännu mer än ana den lifsgärning hon har framför sig.
På samma gång vi önska henne välkommen till Stockholm såsom vårt samhälles andra kvinnliga läkare, äro vi henne tacksamma där- för, att hon ägnat sina studier ej endast åt kvinnosjukdomar.
Ty det är ej blott i spe- ciella kvinnosjukdomar, som kvinnor behöfva hjälp af kvinnor, utan äfven i många andra fall kan det vara af stor vikt att kunna råd- fråga en kvinnlig läkare.
- * - " EQissbrukad kvinnokraft. "
Ur Ellen Keys föredrag på Vetenskapsakade- mien den 17 dennes.
Efter föreläsarinnans manuskript.
|n hvar vet, att den s. k. kvinnofrågan är frågan om att på alla områden frigöra de kvinnliga krafterna.
I detta syfte hafva kvinnosakens förkämpar med full rätt framhål- lit de många fall, där kvinnokraften varit miss- brukad genom att vara obrukad.
Man har yr- kat, att hvarken lag eller sed skulle stänga vägen till ett enda fält, där kvinnan vill pröfva sin förmåga.
Man har påpekat alla de miss- bruk, dem kvinnorna själfva, männen och sam- hället öfvat med den kvinnliga hängifvenhetcn, genom orimliga pliktsbegrepp å kvinnornas, orim- liga kraf å männens och orimliga lagar å sam- hällets sida.
Inga af alla dessa missbruk behöfva således nu mera framhållas — lika litet som den art af missbrukad kvinnomakt, hvilka de manliga diktarne, allt sedan Homcros ' dagar, haft skarp blick för.
Lika litet behöfver man framhålla, huru rik på framgång kvinnoemancipationen varit.
Såväl ideelt som matcrielt har kvinnosaken gått från seger till seger.
Krafvct på rätten till full in- dividuell utveckling och full laglig likställighet med mannen, liksom på full arbetsfrihet, har åt kvinnan öppnat den ena banan efter den andra, vunnit den ena lagliga rätten efter den andra.
Visserligen fattas ännu viktiga rättig- heter, bland dem den mest oafvisliga, den gifta kvinnans myndighet öfver sin person, sin egen- dom och sina barn.
Men ingen tänkande män- niska betviflar, att icke vid nästa sekelslut allt skall vara vunnet; att medborgarinna skall be- tyda detsamma som medborgare på alla rätts- områden; att hustrun skall vara likställd med mannen, modern med fadern.
Allt detta ligger såväl i utvecklingens oafvisliga nödvändighet som i rättvisans och samhällets gemensamma in- tresse.
Men om också allt detta vinnes, så skall världen därför icke vara lyckligare; en långt mer tyngande trötthet än nu skall vid nästa sekelslut ligga öfver sinnena, ifall det missbruk af kvinnokraft, som jag ämnar tala om, ökas i samma progression som hittills.
Detta missbruk kan kännetecknas så, att kvin- norna i främsta rummet satt in sina frigjorda krafter på områden, där de täflat med männen, men därunder till stor del försummat att ut- veckla och bruka sin djupaste kvinnliga egen- domlighet.
Att kvinnorna skulle visa sig ifriga att taga examina och pröfva sina krafter på alla möj- liga banor, när de erhöllo frihet därtill, detta var alldeles naturligt.
En af den frigjordes första ansatser är ofta att eftergöra, och utan rätten och möjligheten att missbruka friheten, lär man sig ej att bruka den.
Det behöfdes dessutom att kvinnorna lade i dagen sin dug- lighet på de manliga arbetsområdena, emedan det bornerade motståndet mot kvinnofrigörelsen till stor del grundat sig på hennes oförmåga.
Många ytliga fördomar om kvinnans » natur » hafva sålunda för alltid blifvit skingrade genom de olikartade och värdefulla arbetsresultat, som kvinnorna vunnit på de manliga arbetsfälten.
Dessa hafva emellertid allt mera kommit kvin- norna att förbise, hurusom deras djupaste egen- domlighet därunder ofta icke kommit till an- vändning.
Jag utgår nämligen från den åsik- ten, att en bestämd väsensolikhet finnes mellan mannens och kvinnans natur, en olikhet, som icke upphäfves af det sakförhållandet att kvin- nor finnas med manligt skaplynne, liksom män med kvinnligt, eller att gemensamt mänskliga egenskaper finnas hos båda könen, eller att en ömsesidig inverkan äger rum, genom hvilken männen i viss grad tillägna sig de för kvin- nan och kvinnorna en del af de för mannen egendomliga dragen.
Kvinnofrågans målsmän hafva med all rätt framhållit dessa sakförhållanden som argument för frigörelsen.
Men de hafva försummat att rikta kvinnokraften in på dess allra väsentli- gaste områden, just emedan deras mål framför allt varit att främja och bevisa likställigheten mellan könen.
Medan endast helt få af kvinnoemancipatio- nens fanatici påstå, att kvinnornas del i den materiella eller andliga produktionen redan nu kan jämföras med mannens del i densamma, så mena dock nästan alla kvinnosakens anhän- gare, att man alldeles icke kan sluta sig till framtiden genom det förflutna.
Först efter flere generationers utveckling af kvinnans kraf- ter skall en rättvis jämförelse kunna äga rum.
Och af denna, hoppas de, skall kvinnornas fulla andliga likställighet med mannen på det kla- raste framgå.
Under denna förhoppning för- biser man dock allt för mycket erfarenheten från det förflutna.
En af dessa erfarenheter är, att kvinnorna i samhällenas öfverklass al- drig, under någon tid, varit så illa ställda i fråga om utvecklingsmöjligheter som männen i under- klassen under samma tidsskeden.
Och dock är det ofta just ur underklassen, världens » öfver- människor » framträdt, sedan de genombrutit mycket svårare hinder än dem, den snillrika kvinnan i öfverklassen samtidigt hade måst be- segra för att följa sin väsensbestämmelse.
Äfven dessa manliga snillen hafva saknat arfvet » från flere generationers utveckling och frihet »; och de hafva dock nått den högsta andliga höjden i sin samtid.
Men, svara kvinnorna, för männen hafva funnits bildningsanstalter, hvilka varit stängda för oss.
Detta skäl väger, men mindre tungt än det synes.
Ty dels hafva många män sent eller aldrig fått denna hjälp och dels hafva t. ex. de konstnärer, som sökt sin utbildning hos en enskild mästare, ofta fått en ypper- ligare skola än de, hvilka besökt akademier.
Och denna enskilda bildningsväg har stått kvin- nor öppen lika väl som män.
Än mindre gäller det skälet att öfverklasskvinnans, från förvärfs- arbete så länge fritagna ställning hämmat hen- nes arbetsenergi utåt.
I fråga om yrkesdug- lighet har detta varit ett verkligt hinder.
Men seden har däremot alltid tillåtit kvinnan att ägna sig åt musik, diktning och konst.
Och hvarje tid har något hedradt kvinnonamn, hvilket vittnar om att kvinnan utan hinder från allmänna me- ningen skulle kunnat nå det högsta på de om- råden, där hon nu i regeln förblifvit dilettant, om verkligen hennes anlag inneburit konstnärs- skåpets möjlighet.
Samtidigt hafva män inom öfverklassen, hvilka äfven behandlat sin andliga produktion som en bisak — och likaledes kunnat ägna sig åt den utan tanke på förvärf — nått konstnärsskapet.
Allra mest bevisande är, att på de områden, där seden särskildt anvisat kvinnan hennes verksamhet, uppfostran och hemmets ordnande, där äro också männen de nyskapande, de, som tagit initiativ till re- formatoriska uppslag och geniala idéer, som där frambragt nya metoder och nya stilar.
Till och med inom kokkonsten är det mannen, som är uppfinnaren, och i fråga om den första barna- vården var det en man — Rousseau — som hos kvinnan återväckte hågen att fylla sin mest instinktiva modersplikt 1 Men, svarar man, kvinnans uppfostran och verksamhet hafva dock hittills alltid fört hen- nes tankar in i de gamla hjulspåren och en- sidigt riktat hennes känsla på hemmet och familjen.
Först nu, då hon fått en mindre trång synkrets och hon icke längre hämmas genom ett ensidigt kvinnoideal, utan hvarje kvinna kan utveckla sin säregna individualitet, först nu kan man säga, att hennes skaparkraft
och förmåga af initiativ verkligen erhåller an- vändning.
Man glömmer då, att under mer än tusen är frikallade rundt om i Europa klostren kvinnor från hemmets och familjens band, och under denna tid var det helt visst ofta just de ypperst begåfvade, de mest personligt ut- vecklade kvinnorna, hvilka sökte klostrets frid.
Inga fördomar hindrade dem där att ägna sig åt vetenskap, konst och litteratur, hvilket de äfven gjorde.
Men alla stora namn från kloster- annalerna äro dock manliga, utom diktarinnan Roswilkas, och hela detta tidsskede frambragtc endast ett stort kvinnligt snille, vår Birgitta.
Slutligen bör man minnas att, inom som utom klostret, har religionen varit ett för kvin- nan som för mannen öppet område, men värl- den har dock icke fått en enda berömd andakts- bok af en kvinna, än mindre finner man någon stor kvinnlig religionsstiftare — i fall man ej mäter med teosofiens mått.
Till och med i vårt århundrade har kvinnan icke nått verklig likställighet med mannen annat än i två fall.
Det ena är som filantrop.
Det andra är som reproducerande konstnär, medelbart skapande ur det stoff, diktaren eller tondiktaren gifvit henne.