Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ni har ingen rätt att för er egen skuld ställa er och
Du bråkar och brammar så förbannadt, Wolff, utan att det tjänar någonting till.
Inte skall du väsnas om
FJÄRDE AKTEN dina böcker.
Med dem reformerar du väl inte verlden.
Inte är det så många som läsa böcker.
Jag är åtminstone en röst.
Hvad hjälper det, när du bara skränar?
Jag kan väl inte tiga häller?
Nej, det hörs nog.
Vill du, jag skall svika min fana?
någon frälsningsarmée?
Hvad fan är det för en fana?
Har du tagit värfning WOLFF.
Hvad vill du, jag skall göra då?
har någon att ställa bakom dina ord!
Du skulle ge tusan i att skrifva böcker om du inte
Kristofer.
Du har blifvit konservativ, har du, reaktionär och stukad af motgången.
Jo, du har blifvit skön af att komma ut i verlden,
inte i hela mitt lif gjort någonting som är värdt försvar.
Men jag skall försöka nu, och då skall du få se, Wolff, gräla, för jag behöfver svängrum. hur stukad jag är...
Men ni få gå in i mammas rum och PASTORN, stucken.
Gå på du!
Jag tänker inte försvara mig, för jag har
Jag har bara försvarat mig själf.
Han går in i fru Germans rum.
FJÄRDE SCENEN KRISTOFER. WOLFF.
Adjö, Kristofer.
Stanna, Wolff! WOLFF.
För att ta emot tillrättavisningar af dig?
KRISTOFER, häftigt, pekande på dörren till vänster.
mer du aldrig med din fot hit in mer!
Om du nu går ut genom den dörren, Wolff, så kom-
Hvad är det åt dig, Kristofer?
FJÄRDE AKTEN KRISTOFER.
i dag, bar jag mig genast dumt åt som vanligt, men Då berättade hon för mig om gamla dagar, om sin
Jo, det skall du få höra!
När jag kom hit hem
Sigrid häjdade mig och jag fick tala ensam med mamma. kärlek och sin sorg, och om hur hvarken jag eller du eller Sigrid förstått henne.
Det var nära, att jag inte hade gjort det nu häller.
Men när jag ser oss alla midt
i detta elände, när jag i dig ser, hurudan jag själf varit,
och i presten hurudan jag var nära att bli, så vaknar en mängd tankar hos mig, vet du, som smugit sig på mig medan jag varit borta, som jag tagit för tvifvel och miss-
tröstan... men som egentligen hade bort vara mina bästa den här gamla hornlyktan.
förhoppningar.
(Pekar på sin panna.)
Och det börjar ljusna i WOLFF.
Hvad vill du göra då?
som vi ingenting gifvit, men som älskat oss högst på jorden och i långa år gömt sitt hjärtas guld för att vi skulle komma och förtjäna det...
Men hvar är vårt guld, vår kärlek, vår dygd?
Tenn är det, bara tenn du!
Vi äro
Hör du, Wolff, därinne sitta två ensamma kvinnor,
inte en gång så mycket som ett par ståndaktiga tennsoldater, vi frihets- och sannings-kämpar...
Fy tusan, man kan gråta öfver sig själf...
Paus. WOLFF.
Hör du, Kristofer...
KRISTOFER, tar hans hand.
jag kan inte, för då måste jag ju följa med själf... och
Vet du, Wolff, jag ville så gärna köra ut dig, men
det kan jag inte häller, för jag håller så mycket af dem
därinne, och de hålla af mig, fast jag är tjuf och lögnare så länge, Wolff, och krafsa fram ditt gamla tennhjärta, så skall jag i alla fall höra efter, om Sigrid vill ha det, och om mamma vill ha mitt.
och bedragare och i botten en fähund... (Paus.)
Gå dit in
Jag har nog ingenting att hoppas...
FEMTE SCENEN KRISTOFER.
KRISTOFER, öppnar dörren till Sigrids rum.
Sigrid, jag vill tala med dig.
Kom ut.
SIGRID, kommer ut.
Inte här i rummet, Kristofer.
Där äro Wolff och pastorn.
CHARLOTTE, kommer ut.
Hvar är den stackars kvinnan?
Hon är sin väg.
Körde ni ut henne?
Pastorn visste det.
Hon var oförskämd.
Hon var sämre än vi kunde CHARLOTTE.
sammans för mig.
Här sker någon olycka?
Hvar är Gustaf?
Tant och Sigrid ha berättat allt-
Charlotte går in i fru Germans rum.
SJÄTTE SCENEN KRISTOFER.
SIGRID, sätter sig ofrivilligt.
Vill du förlåta Gustaf? SIGRID.
man känner sina vänner nu för tiden.
Han är bättre än de flesta andra, Sigrid...
Ser du,
Lära lögnare någonsin känna hvarandra?
unga män i våra dagar är, att de kunna berätta lättfruktan för skvaller.
Det första beviset på vänskapligt förtroende mellan
färdiga historier för hvarandra om sig och andra, utan SIGRID.
den andra gifta sig med en oskyldig flicka och göra henne så olycklig, som ofta sker?
Hvarför går han inte till henne och säger, hvem hon vill gifta sig med?
Hur kan då den ena vännen låta
för käring och säga, att han sviker sin vänskap.
Trodde hon, så skulle alla bli lika olyckliga som du och Gustaf nu.
Därför har det blifvit ett bevis på vänskap mellan män och aktning för kvinnan att tiga.
SIGRID, stiger upp, ser på honom, knyter händerna.
Hon skulle inte tro honom, hon skulle kalla honom
Åh, om jag rådde på dig, Kristofer!
KRISTOFER, ler bittert.
Slå mig, om du vill, kära Sigrid... men det är allt så.
SIGRID, sjunker åter ned på stolen och brister i gråt.
saktar honom visserligen inte.
Men det är inte häller tanke på hur en enda annan skulle göra, utan för att du... du älskar honom.
Att nu Gustaf är hyggligare än de flesta andra, ur-
för andras skuld du skall förlåta honom, och inte med
och förlåta honom?
Det vore en inkonsekvens, som jag aldrig kunde stå till svars för inför mig själf.
Hur kan du begära, att jag skall älska honom nu
rans namn pratar du?
Är du... tokig?
Talar du om och förlåtelse?
Inkonsekvens?...
Inför dig själf?...
Hvad i Her-
inkonsekvens och om dig själf, när det är fråga om kärlek SIGRID.
jag ändå inte du hade blifvit, att du inte skulle begripa ett ordentligt resonnemang!
Vet du, Kristofer, så stock-förblindadt-reaktionär trodde
och abstrakt, att man kunde tro, att du också skrifver
Jo nog begriper jag, att du resonnerar så konsekvent
böcker.
Men jag undrar, hvem du har att ställa bakom dina ord?
Du bad mamma låta mig komma hem, fast du resonnerat dig till, att jag var en odugling.
Nog var det konsekvent!
Du ville följa mig till Amerika för att stå till svars inför dig själf, men du vände om igen, så fort du fick din vilja fram.
Du lofvade dig själf att bli ett stöd för mamma, när jag
bar mig illa åt, men det är inte en timme sen du tänkte springa din väg med Gustaf...
Ja, ja, jag såg nog, att du hade hatt och kappa på dig...
Jag har velat det bästa, jag kunnat.
när har du känt dig lyckligast?
När du har resonnerat SIGRID, stiger upp.
Ingen tviflar på dina afsigter.
Men hör du, säg mig,
som en bok eller när du har handlat som Sigrid German?
Jag har ingenting otaldt med dig, Kristofer.
KRISTOFER, ropar tvärt.
Wolff! SIGRID, vill gå.
Nej, Kristofer, nej!
KRISTOFER, griper hennes arm.
ge sig af här, som vilja det, så blef jag väl ensam till sist.
Wolff!
Vill du också springa din väg?
Skulle alla
SJUNDE SCENEN DE FÖRRA.
Wolff kommer ut och stannar vid dörren.
Sigrid så konsekvent, att hon inte vill förlåta dig.
Hjälp dig nu själf, Wolff!
Dina böcker ha gjort
ningar ha rört sig omkring dig, Sigrid.
Om du blott vill förlåta mig, skall du aldrig behöfva återse mig.
Jag skall gå.
Alla mina bästa afsigter och förhopp-
hoppningar, när hvad du gjort krossat alla mina.
Hvad vill du jag skall tro om dina afsigter och för-
sig själf efter sina afsigter, men andra efter deras gärningar.
Hör du inte hur konsekvent hon ärr
Hon dömer
vända mina ord, så bedrar du dig.
Inbillar du dig att komma någonstans med att förKRISTOFER.
tjäna till någonting, Sigrid, och att konsekvenserna i våra utmärkta realistböcker inte finnas i verlden och aldrig skola komma dit af det enkla skälet att de förvrida hufsiktigare än de gamla ideala änglarna.
WOLFF, afbryter häftigt.
Jag vill bara visa dig, att abstrakta resonnemang inte
vudet på folk och göra dem mycket olyckligare och vattu-
någonting att säga!...
Hvarför göra vi mer af andra än de äro, och hvarför nöjas vi inte med det lilla vi äro
Tyst, Wolff! Du skall vara tyst, när du inte har
själfva.
Ty -- inte äro vi några fenomen, fast vi vilja väl och ha godt hufvud!
förnuft?
Hvad har du för rätt att stå här och predika snusWOLFF.
att inte egoismen lider något intrång?
Man skall hålla sig inom sitt distrikt menar du, så KRISTOFER.
utstakar, det är lagom stort det.
Ja, håll dig, du, till det distrikt, som din förmåga WOLFF.
Kälkborgerlighet...
Hvad har du för rättighet att anklaga?
själf, så att han inte kan gå säker utan att som en bot-
Ni anklaga PASTORN, för att han har kastat bort sig
färdig Magdalena ha sin Gud bakom sig och framför sig någon att skjuta sin skuld på eller bli jämförd med för att befinnas bättre?
Vi anklaga Marie för att hon slösat bort heder och krafter och ungdom.
Men äro vi själfva bättre?
Hvar ha vi gjort af vårt pund?
Inte har jag gräft ner mitt!
slagit det till småmynt och kastat bort det.
Hvarenda
Nej du, det ha vi inte gjort någon.
Men vi ha
tanke, hvarenda förhoppning, som varit vår egen, hvarenda liten smula af oss själfva, af det, som skulle göra dig till varit vår dygd och gjort oss till fria själfständiga mänförmåga till.
Vi ha skurit af de gröna knopparna och dig, och mig till mig, och Sigrid till Sigrid, som skulle ha niskor... det ha vi slösat bort på strunt, som vi inte haft satt dem i vaser för att fröjda oss själfva eller reta samhället... pöbeln, som redan gjort af med allt sitt och är vi bättre än Marie?
Äro vi inte på väg att bli glädjeglad att se oss skrumpna ihop och bli pöbel också...
Äro flickor allesammans för att upptagas i det stora Magdalenahemmet, som kallas samhälle...
Vi kalla oss frihets- och och kastat för fienden! sanningskämpar, och vi ha slagit skillingar af våra vapen SIGRID, sjunker ned på en stol vid bordet.
riktigt af hvarandra... och det gjorde ni förr, och det
Jag talade om förlåtelse, ty hålla ni ärligt och upp-
tror jag att ni i botten göra ännu... så kunna inte tio-
tusen sådana som Marie skilja er åt.
Och är er konseså gift er med hvarandra och ta hand om Marie och hennes barn.
Då göra ni, ta mig fan, hvad ni kunna
kvens bara, att ni vilja vara oppositionela, hvilket jag antar,
stå till svars för inför er själfva, och dunka dessutom alla gamla fördomar i planeten, både konservativa och radikala... och... och... det vore utmärkt!
Han går hastigt mot Sigrids rum.
VÄRFLOD ÅTTONDE SCENEN
FRU GERMAN. CHARLOTTE.
PASTORN Charlotte kommer hastigt ut från fru Germans rum.
Spring och skaffa en åkare.
Fundera inte, spring bara!
Kristofer går ut till vänster.
Fru German kommer från Sigrids rum.
Hvad står på, Charlotte?
Hon kan göra sig något ondt.
Det var ju samma historia med den stackars flickan hemma i huset, som tog in svafvelsyra.
Pastorn säger, att Gustaf och Kristofer kört ut Marie.
Det är inte möjligt, Charlotte.
WOLFF, vill gå.
storn upp hennes adress?
Stanna, Gustaf. (I dörren till fru Germans rum.)
Skrifver pa-
FJÄRDE AKTEN KRISTOFER, kommer i dörren till vänster.
Jag fick genast en droska.
Jag far.
Stanna, Gustaf! Pastorn, adressen?
Kom, Kristofer!
Charlotte och Kristofer gå ut till vänster, följda af Wolff. Strax därefter kommer PASTORN
från fru Germans rum med en papperslapp i handen och går ut
efter dem.
NIONDE SCENEN FRU GERMAN. SIGRID. WOLFF.
Fru German går ned till Sigrid, som hela tiden suttit böjd och tyst.
Gråter du, Sigrid?
I Rom
I ROM.
_______ Svenskt original.
Sigfrid Flodins förlag.
DE TALANDE: ALBERT THORVALDSEN. AXEL PEDERSEN. MARIANNE MAGNANI.
SIGNOR RODRIGO. MONSIEUR LAMBERT.
SIR HOPE.
En polistjensteman.
År 1803. _______
STOCKHOLM, Sigfrid Flodins boktryckeri, 1870.
(En atelier.
I fonden två fönster, genom hvilka man skymtar ett italienskt landskap; mellan fönsterna en soffa.
Till venster en stor gips, föreställande Jason; midt på golfvet en kavalett, vid hvilken Thorvaldsen står och modellerar.
Till höger ett staffli.
Taflor på väggarne; eskisser och modeller.
En guitarr står på golfvet, lutad mot soffan, på hvilken Pedersen ligger, rökande pipa.
För öfrigt herrskar en »artistisk oordning» i rummet). _______
PEDERSEN. THORVALDSEN.
THORVALDSEN (vänder sig om)
Jag tror du ligger och dig latar än?
PEDERSEN.
Hvad skall man göra väl, min hedersvän, När ej siroccon nånsin vill passera?
THORVALDSEN.
Om du vill vara god och observera Igenom fönstret, skatt du dock få se, Att sunnanvinden ändtligt måst sig ge.
För nordan.
Nu är tramontanan här, Som på sin vinge svalkan till oss bär.
PEDERSEN (gäspar).
PEDERSEN. Gud vare lof!
Man slipper denna pina, Som kommer själens krafter att försina...
Men ändå är dig så oändligt kär, Då hon ett hyende åt lättjan är.
Ryck upp dig ur din slöhets dvala!
Men låt då luften först en stund sig svala!
Nej, stig nu genast ifrån soffan opp Och låna mig en stund din lata kropp, Ty jag vill sluta min eskiss i dag, Då snart min tid är ute.
PEDERSEN. Hvad för slag?
Du tänker alltjemt ge dig härifrån Tillbaks till Holmens varf och tälja gubbar
Åt beckbyxkompanit...
Ett öppet hån Det vore om jag dröjde -- och du tubbar
Mig ej att stanna -- ty de stafven bröto Helt säkert öfver mig...
Om ock de tjöto Sitt anathema öfver dig, så borde Du ändå stanna här.
Ej klokt jag gjorde, Om jag mig stötte med Akademien; Det kunde kanske blifva min ruin.
Men låt oss lemna denna sorgsna fråga
Och icke redan nu vårt sinne plåga!
Ty än vi ha ju åttå dagar qvar
Att njuta här tillsamman, förrn jag far.
Upp med dig nu och sitt en stund modell
Så skall du sedan släcka få din törst Uti en flaska äkta muskatell.
Men låt mig röka ut min pipa först!
THORVALDSEN. Då blir du utan vin, din lurifax.
För all del, bror, då är jag redo strax.
(Springer upp ur soffan, lägger bort pipan, fattar guitarren och sätter sig på en stol.)
THORVALDSEN (sätter honom i en lämplig ställning).
Behåll nu denna posityr!
Var stilla se'n och håll ej något fyr!
Jag får ju under tiden musicera?
Det får du visst -- det skall mig ej genera.
Då börja vi.
Men hör då upp att bråka!
Är det tacken För det besvär jag har mig gjort?
Nu skall du icke mera snäsor få.
Nu vred du åter nacken!
PEDERSEN (knäpper några ackorder på guitarren och börjar sjunga).
»På Arnos strand en lilja stod»; -- (Lägger bort guitarren.)
Nej! här i qvalmet går det ej att sjunga; -- Den satans hettan torkat hals och lunga!
Men du skall höra litet poesi, Som jag har gjort.
Så är du ock poet!
Ett, tu, tre, PEDERSEN.
Ej är så godt om skalder, som du tror,
Ty ej är man poet för det man rimmar -- Nej, gu' bevar's! man nu för tiden simmar Tätt upp till hakan uti bouts-rimés, Som skickas till förläggaren exprés... THORVALDSEN.
Nu är du elak -- men hvem har dig lärt Att dikta?
Det ju hvarjom är beskärdt
Att kunna sätta rim i radens ända.
-- Du har väl aldrig gjort det du kanhända?
Min själ den ädla konsten jag förstår!
Och varit uti Rom sex hela år!
THORVALDSEN. Hvad hör det hit?
Här blir man ej poet.
Jo, jo! min bror, det kanske bäst jag vet.
Här växa rim på alla trän minsann, Och om man sedan arrangera kan, Så går det lätt att verser sammanskrifva -- Se'n drufvan väl fått fantasien lifva.
Hör blott på: alm och palm -- det klingar bra!
Och pinjer -- vigner -- ypperligt!
Jag vill nu icke nämna anemon, Som skulle gå tillsammans med citron...
Nu skrifvas dessa på ett pappersblad
Det ena på det andra i en rad, Och se'n man fyller i med vackra ord, Så -- hast Du mir geseh'n -- är versen gjord...
Nu skall jag deklamera upp min sång.
THORVALDSEN. Tack, tack!
Den är väl inte alltför lång?
Åh nej, blott litet tålamod du har.
Ja, ännu har jag något deraf qvar.
Det der -- det var ju bara botanik!
Uti en lund af palm, Af lager, asp och alm, Beskuggad utaf pinjer Emellan gröna vigner, En liten bäck flöt fram -- Der speglade en anemon
Uti dess våg sin stam -- Vid foten af en stor citron...
Det är ju fin naturlyrik!
Men du tycks inte ha det minsta sinne
För hvad natur man kalla plär.
Håll inne Med slikt!
Jag älskar högt naturn, den fria, Men höra på en jämmerlig kopia Utaf densamma kan jag icke lida -- Men nog! vi skola icke längre strida Om denna sak.
-- Se så, nu är du fri.
Gå nu beskedligt bort till ditt staffli!
Men först vi skulle ju ett glas oss få?
THORVALDSEN. Ja! det var sannt!
Men det beror dock på, Om det fins mynt i huset -- låt oss se!
(De leta i fickorna.)
Sju bajocchi -- jag har tre.
Och lika många jag.
-- Det fattas en.
PEDERSEN. Ja, det var tusan!
Tyst -- nu har jag den!
(Går till en spegellåda.) THORVALDSEN. Du tänker mynt ur spegellådan ta'?
PEDERSEN. Ja men!
Se här -- nu är det jemnt.
(En brefbärare lemnar ett bref)
PEDERSEN (tar emot brefvet, läser utanshriften).
Se här ett bref -- helt säkert från din far.
Jag undrar hvad han att förtälja har.
(Läser högt.)
»Min kära Bertel!
Då du nu hållit på med din konst i så många år, utan att ha gjort några framsteg, och Akademien har kallat dig tillbaka, så har jag tyckt bäst vara, att du öfvergaf det der onyttiga arbetet och hellre blef en duglig handtverkare.
Derföre har jag skaffat dig en plats vid varfvet, som du måste tillträda den 14 denna månad, precis på dagen, såvida du skall kunna få den.
Res derföre åtta dagar förr än som bestämdt var! -- Härmed respengar.
-- Nu har du hört din fars vilja. -- Gud vare med dig!» Min Gud!
Det skulle vara re'n i dag, I qväll, om tvänne timmar! --
THORVALDSEN. Ja! vetturinen afgår ju qväll
På slaget nio.
Hör du -- var nu snäll Och lugna dig -- åtminstone en dag!
THORVALDSEN. Nej! resa ren' i afton måste jag, Ty eljest dröjer det i åtta dar, Förrn nästa vetturinen åter far.
Då kommer jag ju hem för sent.
THORVALDSEN. Då blir mig platsen nog förment.
PEDERSEN. Ja! hvad kan du riskera, Om ock det föll dig in den da'n mankera?
Nog kan du bli i alla fall en träl.
Min faders vilja är tillräckligt skäl
För dig att överge din konstnärsbana?
Nej, bror!
Du en gång svurit konstens fana, Då får du ej så skymfligt henne svika.
THORVALDSEN. Ja, ja!
Men alla äro icke lika Bekymmerslösa som du är...
THORVALDSEN. Förlåt!
Men nu skall du mig rätt förstå, Du legat här och målat åtta år Rätt snart; -- ej derför jag dig förebrår, Men då du ej den minsta framgång rönt, Hur kan du då väl anse vara lönt Att sträfva på en sådan knagglig stråt, Der ej med hvarje steg det går framåt?
Du frågar, hvarför ej jag tröttnat än...
En mycket sällsam fråga, käre vän!
Ty den som är i stånd att blifva trött
På konstens väg -- han har sin tid förnött, Men ej man glömma får:
»festina lente»!
Som du har öfversatt med: »far niente».
Det blir en sak för sig; -- men som vi blott
Än äro lärlingar, hvarför så brådt Att pocka på odödlighet och ära?
Men just emedan man än går i lära, Och ej det är för sent att återvända, Så önskar man -- hvad sedan än må hända -- Få utsagdt klart för sig -- ja eller nej, Om man går rätta vägen eller ej.
Du om din kallelse då tvekan bär?
THORVALDSEN. Ja, bror!
Det är just det, som jemt mig tär.
Var god och fråga Jason, som der står, Om han har gjort sig sjelf!
Jag ej förmår
Att döma i min egen sak, men då Den ej publikens bifall kunnat nå...
Derför den ej kan fattas utaf packet!
Men här ju varit flera män af facket, Som den med axelryckningar belönt.
Tror du att dessa finna något skönt Uti en naken kropp, då du har brutit De trånga skrankor de kring konsten slutit?
Hur skall jag då få visshet om det rätta?
Till hjertats röst din lit du blott bör sätta.
Men om den mig på villovägar för?
Det kan den ej: -- det är Guds röst du hör.
Men skall jag ej min gamle fader lyda?
PEDERSEN. Guds kallelse mer måtte väl betyda
Än önskningar utaf din far och mor.
Min tack emot min far ej vore stor, Om nu jag stannar.
Nej, min vän, jag bör Hans kärlek så ej gäcka.
PEDERSEN. Ack! det gör Du ej, fast du i detta fall ej hör De goda råd, hans blinda kärlek gifver.
Jag hans befallning hört och dervid blifver...
Nu, käre broder, bjud ej längre till Att få mig qvar; -- mitt bästa nog du vill, Men jag bör ej en stackars far bedröfva; Derför jag reser! -- Som det ej lär töfva, Förra vagnen står för dörrn, så hjelp mig nu Att snöra renseln; -- se'n vi kunna ju Att tömma sista afskedsbägarn gå Till osterian ut vid Buffalo.
(Tar fram sin rensel och börjar ordna den; Pedersen tiger en stund, derpå fattar han renseln och kastar den i en vrå.)
Här blir vid Gud ej någon resa af!
Vill du så slösa bort hvad Gud dig gaf Och fräckt begå ett sådant själamord? -- Ja, ja! nu väljer jag ej mina ord --, Så får jag lof att något företa, Som kan dig från förderfvets afgrund dra.
Ja, hör, du egensinniga krabat,
Och häpna, skratta, baxnas och blif flat, Att om en timme är det slut med nöden, Och du kan le mot dina framtidsöden, Ty du i qväll med lyckan skall förenas
I skepnad af en liten fransk Mæcenas.
Men så förklara då ditt galna prat!
PEDERSEN. Ja! om du lugnar dig en smul', kamrat! -- I dag då jag i Vatikanen gick, Så fick jag se en man med nobelt skick, Som tycktes för skulpturen intresserad...
Om en minut så var jag presenterad.
Se'n vi en stund der pratat med hvarandra, Så kom man från det ena till det andra, Att tala om hvad man inom skulpturen
Här gjort inunder senaste sejouren.
Då passade jag på och ryckte fram Med Jason; talte om den kungastam, Från hvilken dina anor du skall leda.
Han blef förtjust och ville strax ha reda
På din adress -- och svor på att din lycka Snart vore gjord. -- Som jag då kunde tycka, Så var han visst en säker spekulant, Och du får se att allting går galant!
Ej kan man, väl vid lösa ord sig fästa.
Men man skall alltid hoppas på det bästa.
Föröfrigt tycktes han ej vara svår Att vinna...
Tyst! man uti trappan går.
Det är visst han.
Se så! se morsk ut bara, Och du får inte alltför artig vara, Ty då han komme lätt på den idén, Att du i dina stycken vore klen; Och visa dig ej heller angelägen Att få affärn i gång!
Var ej förlägen Ändå... jag skall ta' resten på min del.
THORVALDSEN. Ja!
Gifve Gud, att ej vårt hopp slog fel!
Det knackar!...
Det är han!...
Var god stig på!
Låt mig nu honom först på lifvet gå!
LAMBERT.
God afton, mina herrar !...
Mycken ära!
Men jag skall inte länge er besvära...
Det är herr Thorvaldsen, jag gissar?
Ja! ser ni hvilken blick jag har... ha, ha!
Men var så god... stig fram, monsieur Lambert?
Och se på denna pièce!...
LAMBERT (Lorgnetterar Jason).
Ah, ah! mon cher, Och ni har gjort den der?...Mon Dieu!
Men det är ju ett mästerverk... parbleu!
Se hit, herr Pedersen!...
Se hvilken kropp...
En idealgestalt från tå till topp!
Se hvilka linier -- hvilken evrytmi -- I proportionerna hvad harmoni!
Och hvilket lif... se hur han rör sig blott!
Hvad? rör han sig?
En sådan rörelse!
PEDERSEN (betraktar Lambert med en genomträngande blick).
Jag menar, att han fått
Jag förstår; Och likväl hvilket plastiskt lugn der rår!
PEDERSEN. Ni tyckes hemmastadd i estetiken.
Ja! något litet... och ser ni plastiken, Den är dock blomman utaf alla konster...
Och i kritik är ni ett riktigt monster!
Ni tycker det?
Men så skall ni ock veta, Att jag har något sett!
Ja ni får leta Uti Paris en atelier, der man Ej känner till monsieur Lambert.
PEDERSEN. Minsann!
Men låt oss gå tillbaks till sjelfva saken!
Det är ju sant, ni aldrig skådat maken.
Till sådan grann staty?
Jag svär derpå!
Och dock är han af gips ännu... tänk då, Hur han i marmor komme att se ut.
Ja! vi ska' hoppas, att han ock till slut En sådan värdig drägt får lägga an.
(Till Thorvaldsen.)
Och nu jag önskar er, min unge man All möjlig framgång på er vackra bana...
Jag re'n i fjerran kan er framtid ana, Ty ni ett snille är af första rangen...
Men jag beklagar, att jag på momangen
Är nödgad lemna denna sköna staden Och träda an min resa upp till Baden, Ty eljest det en verklig jouissance Mig varit, göra eder connaissance...
Och nu, kom i min famn, du Phidias!
(Letar i sin plånbok.)
PEDERSEN (afsides).
Nu kommer det, men ...
Mitt kort.
-- Öm eder väg en gång er för Till Seinens strand och ni mig nöjet gör
Att då min boning gästa några da'r, Så hoppas jag, att re'n jag kunskap har, Att ni beställning fått på er staty...
Och det bör ej er göra mycket bry
Att finna någon spekulant, jag tänker.
Dertill min välgångsönskan jag er skänker, Och nu jag lemnar er.
(Thorvaldsen förblir allvarsam och tyst.)
PEDERSEN. Jo den!
Han borde, ta mig fan, fått spö!
Se! så'na ägo våra mæcenater!
De träda upp med ståt och lärda later Och fiska fraser utur estetiken, Att sedan kunna slå sig på kritiken...
Gud bevare oss för konstens vänner; För dem man sina kol förgäfves bränner.
De stjäla bort vår tid med ord så söta Och smutsa våra golf och dörren nöta
Att se'n med sitt beskyddarskap få skryta.
Men bed om hjelp ... då plär beskyddet tryta.
De tro vi kunna lefva af tirader, Exclamationer, prat och embrassader, Men glömma att af jord vi ock ä' komna...
Hvad nu, bror Bertel, tänker du att somna?
Men kan du ej svara?
THORVALDSEN. PEDERSEN.
THORVALDSEN (liksom uppvaknande).
Tag fram min rensel, ty jag måste fara!
Är det ditt sista ord?
Det kan du fråga?
Nu har jag gjort hvad uti min förmåga
Har stått att rädda dig.
Jag kan ej mer, Då sjelf din konst; så fegt du öfverger.
THORVALDSEN. Nej, Axel!
Du får inte vara bitter, Då i min barm förtviflan sitter.