Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Här intogos nu 2 nya passagerare, en Turkisk binj pasha i bakrummet med en liten betjentgosse och 2 honom åtföljande äldre karlar och en qvinna, hvilka 3 fingo plats under det låga däcket fram i båten.
Vidare en Turkisk polisman, som fick plats framför mak'ad, jemte de andra Turkarne.
Denne började genast ställa sig på en alltför förtrolig fot med mig och erbjöd sig att sofva med mig inne i min mak'ad.
Men jag undanbad mig det och afvisade honom.
Binj pashan var sjuk, låg i häftig feber och var ganska ömklig.
Han ville promt att jag skulle tillaga åt honom thé, troende att det skulle göra honom godt.
Jag efterkom hans önskan och de öfriga Turkarne underläto ej att begagna sig af tillfället samt äfven tigga åt sig thé.
Jan. 26.
Ändtligen på eftermiddagen lade vi ut från Nagileh och seglade ett stycke, men måste snart taga till liban.
Mot aftonen blef folket trött deraf och fordrade att vi skulle taga land öfver natten på ett ensamt ställe, der till närmaste by var 2 mil (d.v.s. Egyptiska, som jag tror, omkring 2 timmars väg).
De öfriga ville det ej, utan fordrade att vi skulle bege oss vidare framåt.
Nu uppkom ett litet gräl och ordvexling.
Skepparen slöt den och fordrade att vi skulle lägga ut.
Folket kom om bord, styrmannen Ahmad tog i skepparen, brukade våld på honom, hjelpt deri af det öfriga manskapet, som tycktes nästan vilja hafva skepparen öfver bord.
Turk-polisen kom nu till, slog på sin Turkiska halfmåne af jernbleck, som han bar på bröstet, och sade sig vara dabit samt bjöd lugn.
Allt stannade ock snart vi satte ut och togo land efter omkring en timmas fart, på ett ställe der äfven flere andra fartyg lågo.
Turkarne, äfvensom 'Ali, kommo till mig med högst betydelsefulla miner och sade folkets afsigt hafva varit att der taga land och sedan underrätta kringströfvande Beduiner, att här vore fångst att göra på kristna &c., men att jag hade intet att frukta, så länge de voro med mig.
Härvid slog polisen på sin bricka och frågade: fahimt valla la.
'Ali berättade att han för omkring 5 år sedan blifvit på nästan samma ställe öfverfallen och plundrad, då han med några af pashans harim och annat följe kom från Kairo till Alexandria.
Jag tror dock intet af allt detta.
Turkarne ville blott göra sig vigtiga och skrämma mig.
Jan. 27.
Om morgonen landade vi i Omm dinar, der jag gick upp, handlade ägg och smör &c. och såg en utomordentligt vacker, retande flicka.
Folket sade, der jag gick fram:
"han är en moslim", andra:
"han är en Frank", andra:
"han är en shekh."
Här lemnade oss vår treflige gubbe från Sa'id, som under hela tiden han varit om bord sutit vid styret.
Vi dröjde ej länge förrän vi gåfvo oss åter ut.
Den ene Turken och jag gingo på land och sköto några dufvor, på hvilka vi sedan kokade oss en god soppa.
Kairo. 1844.
Jan. 29.
Sedan vi ändtligen, efter 8 dagars färd på Nilen, framkommit i går afton till Bolak, rådslogs ifrigt hvar jag skulle tillbringa natten och vidare ta qvarter, tills jag hunnit få mig ett hus att hyra.
Alla öfverhopade mig med sina råd och voro mig högst besvärliga, isynnerhet den Turkiska officern eller polisen, som hela vägen försökt att få förmyndareskap öfver mig, men som jag alltid till min stora tillfredsställelse kunnat snäsa af.
Nu fick jag honom ej att tiga, förrän jag rätt brutalt bad honom hålla inne med sina råd, tills jag begärde dem af honom.
Sedan det länge ventilerats hit och dit och de samteligen gått upp för att söka något kaffe, äfven den sjuka Binj pashan, kom den ena af dem ner och bad mig följa honom upp, jemte allt vårt bagage, till ett ypperligt Turkiskt café.
Som de sålunda alla lemnat fartyget, äfven skepparen och styrmannen gått upp, ansåg jag ej just rådligt att stanna ensam qvar, bland det mig något röfvaraktigt förekommande folket i hamnen och bland de många små barkerna, från hvilka hördes ett förfärligt stoj och skrik.
Jag tog således för andra gången ihop mitt ringa bagage, det jag vid vår första öfverenskommelse att stanna öfver natten om bord hade upptagit, och följde med Turken upp.
På vägen blefvo vi anhållna af en man från tullen, som dock följde med oss och gick af för 2 piaster, dem naturligtvis jag måste betala.
Vi kommo så in på cafét, ett enda stort rum, mörkt och smutsigt, med ett halfbågslikt utbyggdt stort fönster, der de flesta af mitt sällskap tagit plats och nu höllo på att breda ut sina saker samt laga åt sig till natten.
Jag tog min plats i en knut, på en af de rundtkring alla väggar gående bänkarne eller mastabeh, bredde der ut min halmmadrass och mina saker, satte mig derefter på mina fötter och begärde kaffe.
Så tillbragte jag aftonen än inne, än ute på en sorts altan, ifrån hvilken jag i den härligaste månljusa och stjernklara natt hade utsigt öfver
Nilen och hörde stojet och säckpiporna från barkerna.
Vår Armenier lät preparera sitt kaffe med hashisheh, och torde äfven ute fått något spiritus, så att han hade sitt dugtiga rus om aftonen och bar sig tokigt åt, till stort hånlöje för sina kamrater och för cafépojkarne, som drefvo mycket gyckel med honom.
Man beredde sig småningom till sömn, jag svepte in mig i min varma tjocka Grekiska kabot och slumrade, som oftast väckt af det ännu pratande och med Armeniern gyckel drifvande sällskapet.
Om morgonen, då jag vaknade ganska bittida, kände jag mig ha något kallt, ty det drog från alla håll.
Nu infann sig vår skeppare jemte sin styrman och några af sitt folk.
Jag betalte honom resten af den betingade frakten och gaf folket litet drickspenningar, hvarvid vi naturligtvis kommo litet i delo; men jag hutade åt dem och sade bestämdt att de fingo nöja sig med hvad de fått.
Sedan jag förtärt några koppar kaffe, rökt några shishe och tagit vänligt afsked af min tjocka, något syfilis-fläckade Turkiska polis, hemtade jag mig tvenne åsnor för vägen från Bolak till khan ga'far, (något öfver en timmas väg) hvardera för en piaster, och packade mina saker på dem.
Jag tog ett hjertligt afsked af den verkligen hårdt sjuka Turkiska binjpashan, den enda af hela mitt ressällskap, som ingifvit mig någon aktning och vänskap.
När jag var färdig att bege mig af, kom Armeniern, som redan fått sig ett morgonrus, klagade att han ingenting hade att äta för och begärde af mig litet pengar.
Medan jag öppnade min börs, mumlade han på sin dåliga Arabiska: tvenne francia, d.ä. 5 francs stycken.
Jag gaf honom ett stycke af 11/2 piaster.
Härvid tiggde han än 5 franc, än ett stycke till af 1 1/2 p., men det blef dervid, han fick ej mera.
Den fjerde af sällskapet, som isynnerhet varit beställsam om mig under resan och kallat mig sin bror &c., hade bittida gått ut och var ej nu tillstädes.
Sedan jag sålunda sluppit alla dessa och Araben 'Ali ej ännu efter sitt löfte kommit för att hemta mig, begaf jag mig ensam med mina tvenne åsnor och deras drifvare från Bolak till Kairo.
Här hade allt ett annat utseende än i Alexandria; hvarken såg jag här något qvarter liknande Frankernas i Alexandria, ej heller något af de usla Arabiska kojqvarteren.
Folket förekom mig ock trefligare och renare än der.
Slutligen, efter en lång vandring af mer än en timme, kom jag till khan ga'far, der tvenne helt unga trefliga gossar, den ena med grön shawl, visade mig åtskilliga rum, som ej voro särdeles snygga.
Jag fann mig dock slutligen vid ett, ehuru ömkligt det var.
Men nu kom en annan, som sade sig vara den egentliga herren, och visade mig några rum till.
Jag stannade slutligen vid ett, ehuru ruskigt det såg ut.
Vi stego ner för att hemta mina saker, då just 2 ståtligt klädda qvinnor gingo dit upp.
Nu sade han att jag ej kunde få det öfverenskomna rummet, emedan dessa harim voro der.
Öfverhufvud tycktes han ej vara särdeles mån om mig, utan gick till en bredvid stående Turk och bad honom fråga mig om jag vore moslim.
De kommo således båda två jemte en tredje till mig och frågade hvad min san'ah vore och hvar ifrån jag var hemma.
Jag uppgaf mig för läkare ifrån Ryssland, hvarvid de utan vidare frågor togo mig för kristen, sade att jag ej kunde få bo här, der blott moslims bodde, samt att det ej passade att de bodde tillsammans &c. Som jag öfverhufvud var föga belåten med rummen, gjorde jag ej särdeles invänningar, utan tog en ny åsna, som förde mig till det närbelägna Gounijeh, der jag fick ett rum, wakalat elschishineh, utan möbler och utan glasfönster, blott (såsom här är vanligt) med trädverk för fönsterluften.
Sedan jag först placerat mina saker i ett annat rum, tills mitt hunnit bli sopadt, klädde jag af mig min stora Grekiska kapott, tog fram min orientaliska rustning och begaf mig ut, samt red till Ryska konsulatet, der jag med största vänlighet och fryntlighet blef emottagen af gubben Bochti, till hvilken Tantavi skrifvit om mig.
Han lofvade göra allt för mig och vara mig i faders ställe.
Han intog mig mycket för sig genom sin gamla hjertlighet.
Sedan jag en stund sutit der, begaf jag mig åter bort och tog en åsna, hvars drifvare efter många frågor om shishineh och på åtskilliga omvägar förde mig hem.
Jag ställde nu mitt rum, så godt sig göra lät, i ordning, köpte en hasireh, bredde på den ut mitt bolster af halm och deröfver min ihram.
Gick sedan ut, köpte mig tobak, några apelsiner, och 9 kokta ägg.
Åt Elbawab hade jag gifvit pengar att köpa några ljus, kol, smör och bröd.
När jag kom hem, lät jag honom tända upp eld, kokade mig thé och gjorde mig ett godt mål, dels med återstoden af min resprovision, dels med det nu uppköpta.
Sedan satte jag mig på min bädd på golfvet och skref detta på mina knän.
Allt hvad jag sett i dag behagade mig mycket och tusenfallt bättre än i Alexandria.
Franker ser man här föga, eller ock äro de klädda såsom infödingarne.
Folket tyckes vara godt och hjertligt, de åsnedrifvare, som fört mig omkring i dag, voro alla särdeles medgörliga och billiga.
Väl var det just ej roligt om aftonen, den långa, ensam som jag var i mitt rum, men jag skrattade hjertligt och själen var dock nöjd.
Albawab och hans farbror från öfra Egypten, som gingo mig tillhanda och rökte med mig, antogo mig för moslim.
Om natten kände jag något kallt drag från den fönsterlösa fönsterluften, och isynnerhet om morgonen var det så kallt, att jag väl behöfde svepa in mig i min kabot.
Jan. 30.
Sedan jag i daggryningen stigit upp, sjelf tändt upp eld i min mankad eller dafajeh och fått vatten, kokade jag mig kaffe och drack sjelf samt trakterade portvakterna, hvilka särdeles belåtna suto inne hos mig och förtärde det under rökning.
Sedan begaf jag mig ut och tog en åsna för att föra mig till Bochti, men troligen förstod drifvaren mig ej, utan förde mig på en faslig omväg till ett annat ställe, derifrån vi åter efter misstagets upptäckande vände om och slutligen framkommo till Bochti, der jag måste bekosta litet mera på åsnan för den långa kroken.
Först träffade jag sekreteraren, som lemnade mig 2 bref hemifrån, hvilka jag nu ej hann läsa i ro.
Bochti sjelf gaf mig en gammal hygglig Turk, för att föra mig omkring att söka något hus.
Först gingo vi till Tantavis bror Mostafa i hans bod, suto der en stund, drucko kaffe och pratade.
Han förekom mig högst treflig, men såsom jag väntat och hoppats, sade han att här ej funnes något qvarter, utan i Asbukijeh vore bättre.
Här passerade vi den stora moskén Ashar, vidare Massan och vida omkring hem till mig, der vi suto en stund.
Sedan följde jag med min Turk till Engelska konsulatet, åt hvars dragoman jag lemnade ett bref från Tantavi och som lofvade gå mig tillhanda i allt.
Han förekom mig som en treflig och munter garçon, ehuru medelåldrig, men kanske lofvande mer än han tänkte hålla.
Ytterligare begaf jag mig till Bochti, der jag satte mig och läste i ro mina bref, till stort nöje och gamman.
Det var både roligt och sorgligt, så att tårar trängde sig upp.
Derpå tog jag åter en åsna och begaf mig hem, sedan Bochti och Turken lofvat bestyra om ett hus åt mig i Asbukijeh till i morgon.
Hemma läste jag ännu en gång igenom alla brefven, med samma tårträngdhet.
Härpå gick jag ut och skulle försöka att på egen hand hitta till Ryska konsulatet, gjorde förskräckliga krokar fram och tillbaka, men kom dock temligen nära, då en Turk, som kände igen mig, förde mig framåt.
Nu var min afsigt egentligen att få reda på det Svenska konsulatet och derigenom på dess tolk Peterson; men det var långt lidet på eftermiddagen och jag ansåg bäst vara, att spara det tills i morgon.
Jag återvände således, men hade ej gått långt förän jag såg mig alldeles vilsefaren och var sålunda tvungen att åter spendera 20 fadda på en åsna.
Ännu har jag aldrig varit i en så villsam stad, som denna, ty hittills har jag ej fått det minsta reda på någonting.
Gatorna äro naturligtvis smala och krokiga, alldeles oregelbundna och mycket mörka af utbyggnaderna på husen, som mötas på midten, ofta utan någon utgång och öfver all beskrifning villsamma.
Sedan jag på åsnan kommit till bekant ställe, steg jag af och gick ännu litet omkring.
Sedan gick jag hem, skickade Mohammad efter ägg och bröd, gjorde min måltid och drack kaife på, i sällskap med mina 2 portvakter.
Åsnedrifvarne här äro, ett högst roligt folk; de springa efter sitt ök, på hvilket hyraren sitter, styra det och ha ett beständigt nojs, ropande åt folket: shimalek ja bint, eller ja shekh, eller ja akhoi &c. eller jaminek (dock sällan det senare) eller riglek eller dahrek.
Råkar någon qvinna bli skuffad af åsnan, uppstår vanligtvis i förbifarten någon liten ordvexling, förd med en här vanlig halfskrikande stämma.
Jan. 31.
Gick bittida ut och hittade rätt till konsulatet, der jag träffade sekreteraren, som med största vänlighet och artighet tog emot mig samt gjorde mig bekant med en ditkommande Tysk, hvilken gjort vidsträckta resor längs Nilen och i det inre af Afrika och lofvade mig sin hos Cotta tryckta resebeskrifning.
På sekreterarens inrådan begaf jag mig till Arrodeh för att träffa Peterson, som jemte sin konsul Anastasi bor der.
Jag fick en högst treflig gammal åsnedrifvare, som kände alla ställen och var särdeles pratsam.
Jag färdades genom den vackra, af Ibrahim pasha i Europeisk smak anlagda parken, förbi hans slott, som var i Turkisk smak med vinklar och utbyggnader.
Hela denna vidsträckta park, berättade mig min åsnedrifvare, hade förut varit ett berg, hvarifrån Fransoserna beskjutit staden, men pashan hade med sin klokhet -- hvarvid han tog med pekfingret på sitt hufvud -- just derföre jemnat det och gjort denna anläggning.
Vi kommo till Manjal, som är en gren af Nilen, flytande längs NV stranden af Rodeh, läto åsnan vänta här och foro på en liten fäijbåt öfver till Rodeh, der genast vid uppstigandet mötte mig en svart, som sade att Anastasi och Peterson begifvit sig till staden.
Jag gjorde nu en liten promenad i den verkeligen utmärkt vackra parkanläggningen, der pashan uppfört åtskilliga kiosker och luftiga, ehuru ganska enkla, palatser.
Gick öfver till stranden af den egentliga Nilfloden och hade en härlig utsigt öfver dess många af öar delade grenar, och på andra sidan öfver vidsträckta låga sandberg, på hvilka reste sig 3 pyramider (2 högre bredvid hvarann och en låg på litet afstånd från dem); dock voro alla 3 lägre än jag hade tänkt mig dem.
Jag spatserade vidare förbi ett litet hus, ett slags menageri för de grannaste, ståtligaste fåglar, strutsar, paradisfåglar &c. som glimmade af de utsöktaste färger eller (såsom den förstnämnda) voro rent glänsande hvita.
Jag fann mig utomordentligt väl här, spatserade länge omkring åt alla håll mellan rader af pomeransträd, på hvilka stor fullmogen frukt tyngde ner qvistarne.
Gick sedan uppåt och såg det gamla Masr från denna sida, med de gamla ruinerna af ett gammalt slott, som min åsnedrifvare sade vara ifrån verldens början.
Vi kommo tillbaka genom qvarter, som sågo alldeles förstörda ut och voro nästan blott ruiner af gammal storhet.
Min åsnedrifvare, som var gammal i sin profession, sade sig känna staden och trakten omkring den ut och in, samt erbjöd sig att föra mig omkring, hvilket jag vid tid och tillfälle ej heller skall försumma.
Vi kommo tillbaka till Ryska konsulatet, men jag gick in till Tysken, som bor just derinvid och är engagerad hos någon sorts köpman.
Han var sysselsatt på gården och jag stannade der en stund, läsande ett Tyskt tidningsblad, innehållande ett bref af Wrede från Hadramaut till Prunner.
Med denne Wrede, som nu är här, lofvade såväl Tysken som sekreteraren göra mig bekant.
Sedan förde han mig upp till Prunner, der jag äfven träffade Engelska konsulatets dragoman.
Jag blef af båda två på det vänligaste emottagen, och Prunner sjelf behagade mig ganska mycket.
Han lofvade gå mig tillhanda i allt hvad i hans förmåga stod och var öfverhufvud utomordentligt artig.
Han blef af en annan Tysk kallad på ett sjukbesök, och jag ansåg vara bäst att aflägsna mig.
Han bad mig ofta komma tillbaka och stode alltid att träffas på aftonen.
Så hade jag i dag gjort många bekantskaper, alla högst angenäma och nyttiga, och har jag tyckt mig finna desse
Franker åtminstone helt annorlunda och öfverhufvud mycket bättre än i Alexandria; det är liksom en fläkt af de godsinta och hjertliga Araberna här kommit äfven öfver Frankerna.
Jag gick sedan hem och hittade riktigt vägen, utan den minsta krok, spatserade ännu litet omkring, innan jag slutligen stannade hemma och skickade min portvakt Saleh efter smör och ägg.
Jag ser här huru man kan vara belåten med ringa.
Om morgonen har jag vanligen under dessa dagar förtärt ett halft Franskt bröd och möjligen 2 à 3 ägg och derpå druckit en kopp kaffe; till aftonen har jag ätit 5 à 6 ägg, litet ost, bröd och smör samt en kopp kaffe, och dermed varit fullkomligen belåten för hela dygnet.
Deremot hade jag i Frankrike och Tyskland nästan låtit smitta mig af Tyskarnes kräslighet och ofta tagit mig friheten att klandra kosten, som var god och öfverflödig; att ej nämna min resa till Konstantinopel med Wiklund, under hvilken jag blott åt och drack oupphörligen.
Men man är nöjd med ringa, blott själen är nöjd, och Gudi lof det är den nu.
På aftonen drack jag åter kaffe i sällskap med mina 2 portvakter Saleh och Mohammad, hvarunder den senare satt och plockade ohyra ifrån sin Sa'bat och dräpte dem på golfvet.
Äfven jag är full af loppor, som komma Gud vet hvarifrån, och ehuru jag i anseende till deras ovanliga tamhet här beständigt plockar och dräper dem, kan jag ej bli dem qvitt.
Portvakterna prata mycket, isynnerhet Saleh, men jag har svårt att förstå dem, ty dialekten här skiljer sig dock betydligt från den i Alexandria, för ett ovant öra.
Om morgonen hade de vidt och bredt talat om Sa'id, derifrån de båda äro, dess berg, grottor och andra under, samt om Beduinerna.
På aftonen fick jag ändteligen, ej just till min fröjd, reda på hvad hölwan ville säga.
Jag har nemligen utom hyran för mitt rum, som är 20 piaster i månaden, att erlägga hölwan, som gör 23 p., lika väl om jag stannar här 1 à 2 dagar, eller om jag bor här hela året.
Febr. 1.
Sedan jag efter vanligheten om morgonen druckit kaffe med mina 2 portvakter, gick jag ut till Bokti, der jag först tog 100 piaster och gick sedan med min Turkiske gubb-janitschar för att bese de qvarter, som han sökt upp åt mig; men då jag ej fann mig belåten med något af dem, isynnerhet emedan de ej voro belägna i Asbukijeh, gick jag med den särdeles hygglige sekreteraren Köhler till ett kaffe, der jag träffade shekhen af Asbukijeh, som var en högst treflig, omkring 50 årig man.
Men nu fanns ej något hus ledigt, dock trodde han sig efter vid pass en vecka kunna skaffa mig ett.
Jag satt sedan en stund på cancelliet med Köhler.
Han är ursprungligen Tysk, men uppfostrad här och i Alexandria, kan han numera föga Tyska.
Han är en särdeles artig och verkeligen hygglig ung man; gaf mig ett litet bref till en Rysk handlande Avareff, som skulle bo i närheten af mitt wekaleh, samt rådde mig att fara och söka upp shekh Doroki, till hvilken jag hade bref från Tantawi.
Jag tog således en åsna, hvars drifvare var en ung gosse med det öfverallt vanliga goda lynnet och bonhommien, samt för öfrigt i sitt tal och sina uttryck fullkomligen lik alla hans colleger här.
Vi pratade hela vägen, under det jag lät öket skrida långsamt framåt.
Vi kommo till Bolak och fingo, efter åtskilliga förfrågningar, reda på polytekniska skolan, som verkligen är en stor och ståtlig byggnad.
Portvakten sade mig att shekh
Doroki just gått ut, men att han snart skulle komma tillbaka.
Jag väntade således, gick in på gården och tittade mig omkring.
Jag träffade här ihop med några af eleverna, några högst trefliga, muntra 15 till 18 åriga gossar, och pratade med dem en stund.
De svarade på mina frågor att här lärdes alla vetenskaper, och tycktes i allmänhet vara något stolta öfver sin skola; De frågade mig om jag kunde den eller den vetenskapen, såsom t.ex. geometrin och algebran, och förundrade sig då jag förklarade innehållet af dessa vetenskaper.
Nu kom en hel lång rad af elever ut och omringade mig.
Jag fann mig litet generad och aflägsnade mig något, men flere följde efter mig och gjorde mig allehanda frågor, hvarifrån jag var &c.
Som jag ej ansåg lägligt att bland alla dessa tala med shekh
Doroki och med honom träffa några öfverenskommelser, tog jag min åsna och begaf mig åter till staden, steg af vid kansliet och begaf mig hem omkring 'asr.
Sedan var jag åter litet ute, köpte mig 8 alnar lärft till lakan, kom sedan hem och lät Mohammad ännu koka kaffe, som vi förtärde på tu man hand.
Febr. 2.
Kom min janitschar och hemtade mig för att gå och bese qvarter, ty han hade i Asbukijeh inom samma hus funnit tvenne sådana.
De voro begge särdeles vackra, isynnerhet det ena, som var färdigt möbleradt med alla förnödenheter och som jag derföre stannade vid för 100 piaster i månaden.
Jag skulle flytta ditin i morgon.
Sedan gick jag med mitt bref till Avareff, som emottog mig på det artigaste och inviterade mig till den här vanliga aftonmåltiden, hvarföre jag hos honom tillbringade aftonen.
Han är en stor pratare och räsonnör, egentligen till sitt ursprung Grek, men uppfostrad i Ryssland och Rysk undersåte.
Roligt kan jag just ej säga att jag hade, men aftonen förflöt dock.
Febr. 3.
Drack kaffe med mina 2 portvakter, packade derefter ihop mina saker, tog en åsna och begaf mig bort, till stor saknad för mina portvakter, som de sjelfva sade.
Det tror jag också alltförväl; ingen lära de få härefter, som morgon och afton trakterar dem med kaffe och gebeli.
Jag hade dock redan låtit dem bli nästan för mycket hemma hos mig, så att de, liksom det vore helt naturligt, kommo upp till mig och lagade kaffe.
I dag hemtade under vår kaffedrickning en Grek-gubbe, som bodde i samma vekale, åt mig prof på strumpor; utan vidare krus slog Saleh min stora kopp full med kaffe åt honom och drack sjelf sedan upp det Greken lemnade, ehuru han på förhand redan druckit sin portion.
Jag begaf mig förbi konsulatet, fick derifrån min Turkgubbe, som förde mig till mitt nya qvarter, der jag blef sittande en stund att vänta på min blifvande betjent, som skulle komma; men då han ej infann sig, begaf jag mig ut och gjorde några små uppköp.
Kort derpå kom en gammal gubbe till mig, och presenterade för mig en ganska hygglig medelåldrig man till kock.
Men då han begärde 75 piaster i månaden, skickade jag honom bort, med löfte att inom några dagar lemna honom bestämdt svar.
Gick till Bokti och gjorde räkning med honom öfver hvad han gifvit ut för mig.
Han var särdeles artig och treflig som vanligt, samt gaf mig ånyo försäkringar om att han skulle vara som en far för mig.
Defefter gick jag hem och blef hela dagen hemma sittande, för att vänta på shekhen, som skulle komma till mig med en tjenare; men till min stora förargelse hördes han ej af på hela dagen, som derför blef mig särdeles lång och tråkig.
Febr. 5.
Sopades och städades hemma af min nya tjenare.
Köptes ved och kol tillräckligt för 1 eller 2 månader.
Jag gick ut och spatserade omkring på egen hand, förvillade mig litet, men kom snart åter till rätta, återvände hem omkring middagstiden och blef sedan hemma sittande hela dagen.
Om aftonen i skymningen besökte mig Murad effendi, en Piemontesare, som nu slagit sig på antiqviteter.
Han behagar mig mer och mer.
Åt hemma ett litet varmt mål af stufning på blomkål och kött, med undantag af måltiden hos Avareff, den första varma mat på 2 veckor.
Var på formiddagen ute och spatserade litet omkring i qvarteret
Moski och hittade bra nog till rätta.
Satt för öfrigt hemma hela dagen.
Som jag ännu ej rätt kommit mig i ordning, har jag ej rätt trefnad och har ej hunnit skaffa mig bekantskaper.
Febr. 7.