Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Därtill behöfs en viss disposition i väfnaderna, ofta medfödd efter tuberkulösa föräldrar, eller att vid tid- punkten för bacillens angrepp organismen är försvagad af tillfälliga orsaker, såsom lång- varig digifning eller kraftnedsättande sjuk- domar.
Frågan, om sjukdomen som sådan öfvergår direkt från modern till fostret, är ännu oafgjord.
Till sitt förlopp är lungsoten vanligen en kronisk åkomma, ehuru det nog gifves bevis på mer akuta, inom några månader dödligt förlöpande fall (gallopperande lung- sot); och många personer, som fått sjuk- domen i sin ungdom, hafva det oaktadt uppnått hög ålder.
Mångskiftande som den är under sitt förlopp med feberattacker och blödningar, IDUN kan den äfven vid sitt första uppträdande visa sig under växlande symptom.
Det finnes en mängd individer i upp- växtåldern, som vid första påseendet ge oss.
en instinklikt a n i n g - o m, att de antingen redan bära sjukdoms fröet inom sig eller åtminstone i en framtid komma att falla offer därför.
De utmärka sig genom sin gra- cila kroppsbyggnad, sin platta, insjunkna bröstkorg, sin klara strålande blick och genomskinliga, lätt rodnande ansiktsfärg.
Oftast tillhöra de familjer, inom hvilka sjuk- domen kan spåras långt tillbaka, äfven om den öfverhoppat ett eller annat släktled.
» Gamla prästgårdar. » Till » Adi »!
Med större glädje än jag kan beskrifva läste jag eder beskrifning på » Vår gamla prästgård », en beskrifning, som helt visst finner genklang i mången prästdotters hjärta, åtminstone i mitt.
Mitt föräldrahem är liksom edert en oansenlig prästgård, men jag vill försäkra er, att den är lika däjelig som eder under vår- och sommarda- garna.
Äfven här finnas de af eder omtalade lönnarna och de i blomskrud klädda fruktträden; narcisser, syrener, rosor och hvita liljor saknas ej heller!
Men mitt hem ligger ej som edert » långt ute på slätten », utan nere i Tjusts härliga och storartade natur.
Ni skulle se, hvilken hän- förande utsikt det är från mitt hem öfver tvänne sjöar och dess i löf- och barr-skog klädda strän- der.
Kära » Adi », måtte både ni och jag få upp- lefva ännu många ljufva och lyckliga stunder i våra gamla prästgårdar.
Och nu till sist — mottag ett hjärtligt tack från » Staren. » * E n » kjolmartyr ».
Kära Idun!
Till dig, vår egen, är det ju man skall anför- tro sig i glädje och sorg samt omtala sina små erfarenhetsrön.
Ja, nog har jag gjort en erfa- renhet af sorgligt slag; nu på våren, då allt vått som finns samlar sig på landsvägen, tänkte jag att nu vore allt en » 10 cms kjol » bra att ha.
Nå ja, beslut och handling — jag ta ' r min s. k. promenadkjol af tjockt tyg ' och klipper af den 8 cm rundt omkring, och jag riktigt jublade vid blotta tanken på, hur bekvämt det skulle bli på alla sätt: gå obehindrad öfver och förbi » pussar » på vägen, hoppa öfver diken och i skogen ej släpa på allt ris och bråte m. m.
Men ingen » himmel utan moln »!
Då jag fått min 10 cms kjol färdig och skulle göra min stora promenad, kände jag mig så märkvärdigt liten, och om jag mötte någon, hade jag benägenhet för att gå med böjda knän.
Men höjden af harm erfor jag, då småsyskonen sade, att jag » ville visa mina nya knäppkängor » — då kände jag att jag ej var ban- bryterska för den korta kjolen, utan tog helst till det gamla — jag skarfvade upptill, hvad jag klippt af nedtill, och sålunda fick jag finna mig uti att få kjolen förkortad en 2 cm.
Så nu kän- ner jag mig mera belåten.
Men kära Idun, tror du att många varit lika dumma som En stackars bondtös.
* En moder har hos redaktionen anhållit om plats för föl- jande behjärtansvärda vädjan till andra mödrar: Hur ofta hör man icke nu för tiden klagas öfver, hur dålig ungdomen är.
Om det är sant, så ligger nog felet hos föräldrarne, som lämna de unga allt för stor frihet.
Tron icke, I mödrar, fast er gosse är konfirmerad, att han då genast och bättre än förut kan taga vara på sig själf.
Kanske tvärtom!
Nu vill han anses för » en hel karl » och så litet som möjligt stå under sin mo- ders uppsikt.
I allmänhet får han nu också ett eget rum att disponera, och ofta ligger det långt från de andra rummen i hemmet.
Detta ger då den unge, liflige pojken tillfälle till att gå och komma, när han behagar, och om han ock redan vuxit från en hel del själfsvåld, kan det dock sannerligen blifva ödesdigert att lämna honom för stor frihet.
Hur lockar icke nu allting så förföriskt, han skall visa att han är karl för sin 1897 hatt och följaktligen vill han helst vara tillsam- mans med dem, som äro äldre, och söker snart att i intet stå dem efter.
Följderna låta icke vänta på sig och deras förfärande namn lyda: osedlighet, dryckenskap och spel.
Så tar han kamraterna med på sitt rum, eller också vistas han själf ute och det långt inpå nätterna.
Efter detta blir sömnen dålig och icke tillräcklig, och på dagarne är han olustig till allt.
Därför, du moder, se alltid till, att dina söner ha lagt sig, innan du själf går till hvila.
Många tårar skulle då besparas både dig och andra och ungdomen skulle blifva bättre, ty för det första är en god sömn det bästa hälsomedel och för det andra fingo edra söner icke tillfälle till några lastbarheter.
Ty hur det än är, så sky de dåliga gärningarna dagens ljus.
Birgit.
Våra kvinnliga butikbiträden lida af en betungande börda vid sitt redan förut icke alltid så lätta arbete genom den fordran, som ofta, och särdeles i hufvudstaden, ställes på dem, att de hela dagarne igenom af artighet mot publiken stående skola afvakta sin tjänst.
Svåra fysiska lidanden bli ofta en följd af denna oafbrutna, nödtvungna upprättställning.
» Kristliga förenin- gen för unga kvinnor » här i Stockholm har fäst sin uppmärksamhet härvid och från den kände läkaren professor Seved Eibbing i Lund mottagit ett uttalande, hvari han lifligt betonar önskvärd- heten af en reform i det berörda hänseendet.
Stödd dels på denna auktoritet, dels på de erfa- renheter som i praktiken samlats har föreningens styrelse nu vändt sig till ett antal af hufvudsta- dens större butikägare och af dem rönt det vän- ligaste tillmötesgående, i det de förklarat sig in- genting hafva emot att deras kvinnliga biträden under eventuella stagnationer i kundernas besök intaga en sittande ställning.
Man hoppas nu att öfriga butikägare och allmänheten å sin sida icke skola ogilla detta.
De kunna ju möjligen finnas bland de köpande, hvilka känna sig obehagligt tilltalade af att vid inträdet i en butik se en del af biträdena sitta, men man må hoppas att denna fördom — om den existerar — skall försvinna, då kunderna bli upplysta om hur viktig och be- tydelsefull denna lilla stunds hvila kan vara för de kvinnliga biträdenas hälsa och hela framtid.
* En bok för dagen, om hvars tillvaro vi vilja erinra svenska kvinnor, hvilka nu så varmt deltaga för det blödande Grekland, är en liten brosclryr, som kan erhållas genom hvarje bok- handel och som bär titeln: » Genom hvilka hem- arbeten kan kvinnan i händelse af krig göra sig nyttig i Röda korsets tjänst? » Den är författad af regementsläkaren d:r J. Göransson, är rikt illu- strerad och kostar endast 60 öre.
Den säljes till förmån för svenska Eöda Korsets sjuksköterske- hem.
All ytterligare rekommendation torde då vara öfverflödig.
* På initiativ af drottningen har Eöda kor- sets damkomité beslutat att, i förening med sina årligen återkommande arbetsdagar för tillverkan- de af sjukvårdsmateriel, anordna extra arbets- dagar för beredande af förbandsartiklar för sjuka och sårade i Grekland.
Till deltagande i detta arbete inbjudas damer, som åt denna sak vilja gifva sin tid och arbetskraft eller bidrag af pen- ningar.
Arbetsplats är beredd i Arffurstens palats vid Gustaf Adolfs torg.
Arbetsdagar blifva den 28 och 29 d:s samt den 3 och 4 maj kl. 11 f. m. — 4 e. m.
De, som önska deltaga i arbetet, anmodas att skriftligen eller personligen meddela sig med damkomiténs ordförande, fru Lotten Edholm, född von Heijne, adress Garnisonssjuk- huset, eller med friherrinnan Sigrid Lovisin, adress Sturegatan 52, 2 tr. * Fredrika-Bremer-Förbundets sjukkas- sas årsmöte ägde i måndags rum i förbundets lokal.
Af årsberättelsen framgick att sjukkas- sans medlemmar vid slutet af 1896 voro 246 (mot 237 vid årets början).
Som sjukhjälp hade under året utdelats 2,712 kr.
till 48 personer.
Kassans tillgångar uppgingo vid årets slut till 13,528.
Full decharge beviljades styrelsen, hvil- ken återvaldes.
Signor d ' Andrade afslutade i onsdags sitt äfven denna gång förträffliga och framgångsrika gästspel härstädes, i det han då ännu en gång uppträdde som Don Juan.
Den hyllning, som här ägnades honom i rikligt mått, kan naturligtvis betraktas som ett tydligt » välkommen åter » 1 Dramatiska teatern bjöd i onsdags åter på nytt program, då för första gången å denna tea- ter uppfördes » Aldrig i lifvet », lustspel i tre akter af Gustaf af Geijerstam.
Såsom efterpjes gafs, efter flerårig hvila, » Nya garnison eller Karnevalsskämtet », vådevill i 1 akt, öfversättning från franskan.
Vi få i nästa nummer återkomma till ett när- mare omnämnande.
Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags sin tredje abonnementskonsert för innevarande säsong, hvar- vid utfördes den aflidne belgiske kompositören César Francks oratorium » Saiighetsstigar » (Les Beatitudes), komponeradt för soloröster, blandad kör och stor orkester till ett poem öfver Jesu Bergspredikan.
Vi kunna ej annat än gratulera Filharmoniska sällskapet att hafva fått tillfälle att framföra denna särdeles sköna och intressanta tonskapelse.
nskligt hade dock varit, att ge- nom utförandet verkets många skönheter kunnat göra sig fullt gällande.
Körerna och orkestern skötte sig nog ganska oklanderligt, trots de svårigheter de hade att bekämpa; bättre nyan- sering hade dock varit önskvärd.
Solisterna voro svagast.
Dels harmonierade ej deras stäm- mor alls med hvarandra, dels var intonationen hos flere af dem ej alltid ren.
Härigenom miss- lyckades alldeles de båda kvintetterna i andra och sjunde afdelningarna samt kvartetten i den tredje.
Den enda bland solisterna, som förtjänar framhålles, är hr O. Lejdström, hvars välljudande stämma nobelt frambar Kristi i all sin enkelhet så sköna parti.
Hrr Lemon och Bratbost äro egentligen inga oratoriesångare, ännu mindre hr Brag.
Oratoriet är indeladt i åtta afdelningar, byggda på de olika satserna i Jesu bergspredikan, samt inledes med en prolog.
Det enkla och gripande motivet, hvarpå det hela är bygdt, återkommer i en mångfald former i hvarje afdelning.
För öfrigt mötes man af dels storslagna och mäktiga, dels innerliga och veka körer.
Det hela bäres af originalitet och vittnar högt om tonsättarnes såväl lärdom som genialitet.
Att här framdraga alla skönheterna i detta oratorium skulle taga för stort utrymme.
Säkert är, att oratoriet » Salig- hetsstigar » hör till det allra bästa i musikväg, som under de senaste åren framförts härstädes.
Det är fylldt af svårigheter, men är tacksamt att utföra, och vi taga för gifvet, att det väl skulle löna sig för sällskapet att under en följande säsong ännu en gång utföra detsamma och då af- hjälpa de brister, som denna gång förelegat.
Det hela leddes af hr I. Hedenblad.
Publiken, som led- samt nog ej var fulltalig, gaf upprepade gånger sitt lifliga bifall tillkänna.
Hr A x e l Rundberg hade i söndags sin sedvan- liga vårmatiné, hvilken dock ej på långt när var så talrikt besökt som vanligt; ej heller erbjöd den som förr intresset af en hel del nyheter.
Öm man undantager signor d ' Andrade, som väl ut- gjorde den egentliga cloun, fanns ingen af våra förnämsta sångartister med på programmet.
Utom de af denna utmärkte sångare utförda numren torde särskildt böra nämnas hrr Lemons och Berg- ströms duo ur Hallströms opera » Vikingarne » samt fru Hartmans deklamation af » Maries hjärt- kamrar ».
Matinégifvaren ackompagnerade själf en del sångnummer.
Efter 40-årig trogen verksamhet i Thalias tjänst bereder sig nu den mångsidiga skådespelerskan fru Ottilia Littmarck på att för alltid draga sig tillbaka från » de bräder, som föreställa världen ».
Med anledning häraf har K. Dram.
teaterns direktion beviljat henne en afskedsrecett den 3 maj, hvarvid » Syrsan » kommer att uppföras.
En minnesgod publik skall helt visst ej försumma att i afskedsstunden bringa den förtjänta konst- närinnan en tacksam hyllning för alla de ange- näma stunder, hennes konst beredt oss.
Herr Georg Skånberg gifver tisdagen den 3 maj soaré å kungl.
Operan med biträde af kamrater vid kgl.
Dramatiska teatern och herr Georg Törnqvist.
Programmet upptager George Ohnets pjäs » Herr Derblays giftermål » med soarégifva- ren i titelrollen, fru Seelig-Lundberg som Claire, hr E. Hillberg som hertigen, fru Hoving som Athenais, o. s. v. Då detta intressanta stycke vid de tillfällen det varit å Dramatiska teaterns repertoar anslaget alltid omfattats med det lifli- gaste intresse, torde det vara stäldt utom tvifvel att den omtyckte unge recett-tagaren har att på- räkna en fullsatt salong.
• Syster Helena.
Skiss för Idun af Vitis I dæa.
^f^et var redan full dager i den stora sjuksalen på lasarettet i B.
Syster Helena, den tjänst- görande sköterskan, hade just aftvättat det bona- de golfvet och beredde sig nu att, utrustad med tvättfat och handdukar, göra morgonronden bland patienterna.
Hon var en medelålders kvinna med fina, nästan aristokratiska drag; den lilla hvita sjuk- sköterskemössan på ett redan gråsprängdt hår förlänade ansiktet en viss allvarlig värdighet, men munnen log gärna, och de grå ögonen rik- tigt strålade af hjärtlig välvilja.
Hon hade stan- nat vid den första bädden och lät blicken glida längs den långa raden af patienter.
De utgjorde en sorglig tafla, alla dessa af sjukdom härjade ansikten, och man kunde i sanning un- dra på att syster Helena såg så lugn och glad ut, när hon betraktade den.
Hade vanan här- dat henne, eller voro alla dessa människor för henne endast ett yrkesmateriel?
Den lugna ytan hindrade ej, att hjärtat ofta ville krympa samman vid åsynen af lidanden, vid hvilka hon aldrig tyck- tes kunna vänja sig.
Men de sjuka på salarna, brukade hon säga, se dagligen så mycket lidan- de, att de väl behöfva ett gladt ansikte bredvid sig för att motväga detta.
En särskildt förmåga hade hon också att upptäcka ljusglimtar på den mörka taflan.
Nu stannade hon just vid en liten fyra-årings bädd.
På den hvita kudden hvilade ett blekt och magert litet ansikte, som skvallrade om svält och vanvård.
De små armarna utsträck- tes välkomnande, när syster Helena närmade sig, också tycktes denna ämna stanna nästan längre än nödigt var.
Hon föll på knä vid sängen och lät de små händerna lekande plaska i det ljum- ma vattnet, ända tills den lilla lät höra ett skratt af förtjusning, hvilket dock genast dog bort, liksom om barnet blifvit förskräckt öfver sin egen djärfhet.
Hennes hand for nästan smekande öfver det lilla hufvudet, när hon skulle bringa reda i ostyriga lingula hårtestar.
Och när slutli- gen den lilla med ett jollrande » tack, syster Lena », betygade sin erkänsla- för vården, då såg man sköterskan, följande ögonblickets ingifvelse, böja sig ned, sluta den späda varelsen: sin famn och trycka den ena kyssen efter den andra på bleka små läppar.
Men tiden led och många sjuka hade ännu icke fått någon omvårdnad.
Sakta lösgjorde syster Helena sig från barnets famntag och gick att fortsätta ronden.
Ändtligen stod hon vid den sista sängen i raden.
En ung flicka, som ännu ej lämnat ton-åren bakom sig, hade här fått sin plats.
Syster Helena kände väl den unga bond- dottern, vackra Anna kallad, ty hon hade mer än en gång förut haft henne som patient.
Men denna gång var det, mänskligt att se, för sista gången, som hon intagits på sjukhuset.
Hon hade inte långt kvar, hade doktorn sagt, och det var icke heller svårt att se äfven för ett mera ovant öga.
En tärande lungsjukdom hade ödelagt en skönhet, som ännu blott var knoppens, icke den utslagna blommans.
De ihåliga kinderna och in- sjunkna tinningarna kommo ögonen att se ona- turligt stora ut.
Mörka voro de, dessa ögon, nästan svarta och af ett sällsym djup.
Man glömde de tärda dragen, den gulaktiga blekheten, som endast tycktes förhöjas af en hektiskt röd fläck på hvardera kindbenet, och man såg endast dessa ögon, hvilka ännu fått hvarken yrselns beslöjande eller dödens underligt fjärrskådande uttryck utan blickade emot en så genomträngande och ändå så djupt sorgset.
När sjuksköterskan satte sig på stolen bredvid sängen, reste den unga flickan sig i sittande ställ- ning och frågade med en ifrig hes hviskning, om syster Helena hade tid att sitta hos henne en stund.
» Inte länge, » svarade hon, » ty det är snart frukost- dags, och flera af mina sjuka hafva redan frågat efter maten; de lära nog ej vilja vänta. » Anna suckade och återtog i klagande ton: » Ack, jag ville så gärna fråga syster Helena om en sak.
Jag har inte sofvit en blund på hela natten, utan bara legat och funderat på någon- ting, som jag tycker är så underligt » 135 » Du skulle inte tänka så mycket, » invände syster Helena mildt, » det hindrar ju sömnen att komma.
Men hvad är det nu, som du tycker är så underligt? » » Jo, » återtog Anna, i det hon höll fast den mjuka handen, som just sysslade med hennes bruna hår, » jag vill veta, hur syster Helena kan vara lycklig.
Ser ni, » fortsatte hon, då hon såg det förvånade uttrycket i den andras ansikte, » jag vet, att ni är lycklig; det ser jag på ert glada ansikte, när ni går här hos edra sjuka, det hör jag på rösten, när ni sjunger ibland där ute i korridoren, och det känner jag, när ni ser på mig med det där ljusa leendet.
Men jag be- griper inte, hur ni kan vara så där lycklig.
Ni ser ju bara eländiga sjuka stackare, får sköta ruskiga sår och bölder och allt möjligt otyg, och minsann man alltid är så snäll emot er; nej.
knappt ett tack får ni af somliga, och vi, som lära att hålla af er, vi lämna er ju så snart och ersättas af nya. » Hon tystnade, synbarligen ansträngd, och drog djupt efter andan, men detta enda andetag vål- lade, att hela det magra ansiktet förvreds af smärta.
Syster Helena ville lägga henne tillbaka i bädden och ålade henne att spara sig och inte tala mera, men hon lösgjorde sig från hennes grepp med mera kraft, än man skulle tilltrott den bräckliga gestalten, och fortsatte i samma if riga h viskande ton: » Se, jag vet nog hvad lycka är, ty jag har känt det själf i mitt lif.
Jag skall berätta er, hur det var.
Jag vet ju, att ni inte talar om det för någon.
Vi hade där hemma vid gården en dragon, som var den vackraste karl vid regementet.
Lång och ståtlig var han, och rida kunde han som ingen annan.
Nå, han och jag hade lekt fästefolk, ända sedan vi voro små, och med åren förgick inte kärleken, den bara växte.
Han kunde göra hvad som helst, om jag bad honom, och gick och sörjde, när han skulle bort ifrån mig, om det så var för aldrig så liten tid.
Men far tyckte förstås inte, att en bonddotter kunde gifta sig med en dragon, och så måste vi skiljas.
Han for till Amerika för att samla pengar och blifva sin egen, och när han kommer tillbaka » — här lyste hennes ögon af en exalterad glädje — » d å skola vi gifta oss, och då kommer lyckan igen.
O, syster Helena, ni vet inte, hvad det är för en lycka att vara äl- skad så där helt och fullt, att känna, det man är allt för en annan.
» Hon höll upp ett ögon- blick.
Så kastade hon sig tillbaka i bädden och sade i en helt annan ton: » Men ni vet natur- ligtvis ingenting om allt det där, och ändå kan ni vara lycklig, det är det jag inte förstår. » Syster Helena smålog, " ordnade kuddarna un- der det lockiga hufvudet och sade i åtgörande ton: » Se så, liten, ligg stilla nu och hvila dig, du har talat alldeles för mycket för att orka höra ett svar.
Men ett svar skall du nog få i sinom tid. » Anna tycktes nöjd med uppskofvet.
Hon var verkligen för trött att fortsätta samtalet.
Lydigt slöt hon ögonen, och sköterskan återvände till sina sysslor.
Det var nästan få sköterskor vid det mycket anlitade lasarettet i B. och syster Helena var därför strängt upptagen.
Nu skyndade hon att utdela matportioner och satte sig därefter att hjälpa dem, som voro för svaga att själfva föra födan till munnen.
Så kom doktorn, och det gällde nu att följa honom från bädd till bädd, redogöra för patienternas tillstånd och mottaga hans föreskrifter.
Det var först på e. m., som hon fick några ögonblicks ro.
Hon hade slagit upp ett fönster i korridoren, och, efter att hafva kastat en sjal öfver axlarna, ställde hon sig att njuta af luftdraget och kasta en blick på det snöhöljda landskapet där utanför.
Samtalet på morgonen kom i hennes tankar.
Hon log, när hon påminde sig Annas halft otåliga: » Men ni vet naturligtvis ingenting om allt det där. » Lik- som om hon inte visste.
Liksom om hon inte haft sin kärleksaga, så ljuf och ren, så full af oskyldiga drömmar och rosenröda förhoppningar som trots någon liten Anna.
Liksom om hon inte njutit af lyckan att veta sig vara älskad, njutit intensivt, med tjugu-åringens hela förmåga att njuta.
Men hennes lycka hade varit af kort varaktighet.
Få månader innan bröllop skulle stå, afklippte ett slaganfall den älskades lifstråd.
Det gick så hastigt, att hon ej ens hann skynda till dödsbädden för att mottaga hans afskedsord.
Men det var längesedan nu, och tiden läker ju alla sår, säges det.
Dock, det finns sår, efter hvilka man bär ärr för hela lifvet.
Men var hon då olycklig nu?
Ja, om lyckan bestode endast i detta, att blifva älskad, då måste
IDUN hon medgifva, att bra litet föll på hennes lott numera.
Leendet återkom på hennes läppar, men det fick en anstrykning af bitterhet, då hon tänkte på alla de patienter, som försäkrat henne om sin eviga tacksamhet och som nu endast mindes henne i förening med begreppen sjukdom och lasarett.
Men var det då icke lycka hon kände, när hon såg ett stackars fattighjon, som kommit till sjukhuset i ett nästan vämjeligt smutsigt till- stånd, efter ett varmt bad sträcka de gamla stela lemmarna i den mjuka bädden och luta ett näs- tan oigenkänligt ansikte mot fjäderkudden?
Var det inte lycka hon kände, när det någon gång förunnades henne att lindra plågor, när hon sittande vid sjukbädden hörde hur jämmer- ropen aftogo och såg hur en stilla sömn skänkte ro åt utpinade nerver.
Eller var det inte lycka, denna öfversvallande känsla af fröjd, som tvang henne att kyssa de små barnaläppar, som jollrat sitt » tack, syster Lena ».
Jo, Anna hade rätt.
Hon var lycklig och begärde ej mer.
Men man ropade henne.
En ny patient hade anländt och måste omhändertagas.
Hastigt slet hon sig lös från sina tankar, stängde fönstret och återvände till sina plikter.
Det blef mycket att göra denna eftermiddag.
Sår måste förbindas, omslag läggas och medecin utdelas.
De sjuka tycktes också hafva föresatt sig att vara mer än vanligt tröttsamma; den ena efter den andra hade en önskan eller ett klago- mål att anföra.
Också kunde syster Helena en- dast svara med en skakning på hufvudet, när Anna tecknade åt henne att komma och sätta sig bredvid henne.
Ändtligen var allt ordnadt till natten.
Syster Helena hade satt sig bredvid den lilla fyra-årin- gens bädd för att efter sin vana läsa några rader ur bibeln för de sjuka innan de insomnade.
Mån- ga funno detta bruk, öfverflödigt, men de flesta tyckte om det.
Det kan vara så godt att hafva något att tänka på, ifall det blefve en sömnlös natt, brukade de säga.
Men i afton var syster Helena så trött efter dagens ansträngande arbete, att hon nästan mekaniskt upprepade bokens ord.
Det var först när hon uttalade slutorden: » tydet är saligare att gifva än taga, » som hon vaknade upp till medvetande om betydelsen af hvad hon Tiåsförärif.
1897 läste.
» Saligare att gifva än taga », mumlade hon för sig själf.
Sakta tillslöt hon boken och lät hufvudet sjunka ned mot barnets kudde.
Oemot- ståndligt återvände tankarna till samtalet på morgonen.
» Det är saligare att gifva än taga, » upprepade hon åter.
Nu visste hon, hvarför hon kunde vara lycklig, fastän hon nästan ingen kärlek fick mottaga.
Det hade ju blifvit henne förunnadt att gifva i stället.
Långsamt reste hon sig och gick bort till den sista bädden i raden.
Hon böjde sig öfver den sjuka och sökte med fingret hennes puls, under det hon betraktade henne så forskande, som ville hon med blicken pejla djupet af den unga flickans kropps- och själskrafter, på samma gång som hon räknade pulsens slag.
Undersökningen tycktes emellertid hafva utfallit gynsamt nog, ty syster Helena nickade tillfredsställd och hviska- de: » Liten Anna, nu skall jag svara dig på din fråga, om du bara ligger lugn och stilla och inte anstränger dig.