Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De behöfvande hänvisades till enskilda låne-anstalster.
Nu klagar mången fattig qvinna, som förr mot pant af en guldring eller några silfverskedar kunde på billiga vilkor få en tillfällig hjelp, att hon nu måste anlita Assistansen, der lånen kosta 10 å 12 procent.
— Jag vet att mången härvid möter med det svaret, att Banken icke är någon barmhertighets-anstalt.
Så heter det när fråga är att meddela understöd medelst mindre lån, hvarpå i allmänhet ingenting förloras, utan tvertom en billig vinst erhålles.
Men annat språk höres också emellanåt, då det är fråga om att meddela särdeles förmånliga löne-vilkor och pensioner, gifva gratifikationer eller bortskänka ej så obetydliga summor, hvilket anses vara ädelt och högsinnadt handladt.
Jag vill icke klandra det sednare; men hvarföre skall man vara så obenägen emot det förra?
De som behöfva mindre lån hänvisas till filial- och privat-bankerna i Iandsorterne, som äro närmare.
Närbelägcnheten är väl en fördel; men att den icke värderas så högt, visar sig af det stora tilloppet af låne-sökande till Bankodiskonten.
Orsaken dertill är lätt att inse.
Några mils resa till staden, der den enskilda Banken är belägen, är också af värde.
Och skall affären skötas genom kommissionär och postremiss, är det likgiltigt om det sker till Stockholm eller till en landsorts-stad.
45 litet, som hos Öfverståthållare-embetet, förebragt eller ens erbjudit någon bevisning till bestyrkande af hvad lian uppgifvit dels om särskildt för dagen eller tillfället meddelade ordres, de der ej heller voro att i allmänna orderjurnalerna igenfinna, och dels om några vid samma tillfälle befunna folksamlingar och deras otillbörliga uppförande emot militären, hvilka tilldragelsers verklighet således kunde åtminstone ifrågasättas.
Yid sådana omständigheter och enär häraf ville synas, som skulle laga anledningar till meranämnde häktningsåtgärder icke hafva varit för handen, måste den sålunda, med oförminskad vigt, ännu qvarstående klagan öfver dessa åtgärder, liksom klagandernas i sammanhang dermed gjorda uppgifter om militärpatrullernas våldsamma förfarande vid berörde tillfälle, lagligen påkalla undersökning, på det alt icke allenast
Hr öfversten Daevel, såsom innehafvande befälet och åtminstone vid ett tillfälle sjelf tillstädes, utan ock öfrige närvarande befälhafvare samt slutligen de tjenstgörande af manskapet, hvilka antingen anbefallt eller verkställt de öfverklagade airesteringsåtgärderna, fingo hvar i sin ordning redogöra för desamma och för hvad dervid kunde hafva sig tilldragit; efter hvilken undersökning liden vore inne att närmare urskilja, huruvida , enligt lag, ansvarstalan emot befäl eller manskap borde fullföljas, och klagandernes anspråk på upprättelse, för hvad dem öfvergått, kunde understödjas.
Vidkommande åter klagandernas anmärkningar emot deras behandling sedan de blifvit i häkte vid högvakten inbragte, så ehuru löjtnanten Mesterton, såsom då varande befälhafvare derstädes, sökt förklara- dessa anmärkningar, återstod likväl äfven härvid att utreda, dels om vederbörande iakttagit, så vidt de kunnat, hvad författningarna i allmänhet och den för O 7 7 ö vakthafvande officer utfärdade instruktion särskildt stadgade angående häkta O O de personers omvårdnad, dels ock hvilken orsak kunde hafva vållat alt, oaktadt klaganderne redan om aftonen eller natten till häktet anländt, deras förflyttning derifrån till stadens häkte, som, enligt hvad nyss åberopade instruktion förmår, bort ske tidigt påföljde morgon, ändock ej förrän sednare på dagen gått i verkställighet; på hvilken utredning berodde, om och i hvad måtto anmärkningarne i berörde ämne förtjenade afseende.
Af hvad sålunda förekommit och då målet rörde angifna fel och förseelser, begångne af personer, som tillhörde krigsståndet, fann jag mig föranlåten att, likmätigt 14 Kap. 12, 13 och 14 §§ Krigsarliklarne, öfverlemna detta mål till handläggning af Krigsfiskals-embetet, dit handlingarne i målet, jemte skrifvelse af den 21 November 1838, öfversändes, med anmodan att hos Kongl. KrigsHofrätten icke allenast börja åtal emot kommendanten Hr öfversten 46
Daevel, med påstående om lians förpligtande att uppgifva eller visa de ordres, lian vid ifrågavarande tillfälle erhållit eller ansett sig befogad att sjelf meddela, utan afven begära, att den i ofvanomförmälda delar nödig ansedda undersökning matte varda förordnad ocb vid vederbörlig krigsdomstol, i närvaro af allmän åklagare ocb enskilde klaganderne, företagen; hvarefter och sedaiv undersökningen blifvit fulländad och nämnde domstol sig yttrat, så vidt målet derstädes kunde pröfvas, samt i öfrigt hänskjutit detsamma till Kongl.
KrigsHofRättens omedelbara afdömmande, Krigsfiskalsembetet skulle äga att derutinnan vidare utföra den talan, som lag ocb sakens beskaffenhet fordrade.
I anledning af Krigsfiskalsembetets, i öfverensstämmelse härmed, uti memorial den 6 nästderpåföljde
December, till en början framställda yrkande om målets förvisning till upptagande ocb undersökning vid blandad KrigsRätt, blef detsamma, jemlikt Kongl. KrigsHofRättens beslut den 12 i nämnde månad, öfverlemnadt till bemälde
Rätt, som hade att i målets hela vidd anställa noggrann och fullständig undersökning, hvarvid KrigsRällcn ålåge, dels att, jemte Hr öfversten
Daevels förpligtande att osilkorligen vid KrigsRätten förete de skriftliga förhållningsordres, han för den 21 meranämnde Juni kunde hafva erhållit, eller ock uppgifva och styrka, af hvem berörde ordres, i händelse de blifvit muntligen meddelade, utfärdats, noga undersöka
Hr öfverslens förfarande i afseende å de af honom på aftonen nyssnämnde dag anbefallde arresleringsåtgärder, dels att inkalla och böra befälet öfver de vid tillfället å Nya
Bron ocb trakten deromkring utsände patruller ocb det manskap, som samma patruller utgjort, samt ransaka angående klagandernes arrestering och behandling så väl dervid, som efter (let de blifvit till häktet i högvakten å Kongl. Slottet inbragte; hvarefter KrigsRätten, hvilken det tillhörde att meddela utlåtande i hvad målet anginge underbefäl ocb manskap, borde ransakningen jemte KrigsRättens utslag till Kongl. KrigsHofRätlen insända, på det Hr öfversten fige veis och andre officerares förhållande vid åtalade tillfället, efter det Krigsfiskalsembetet deröfver sig utlåtit, måtte komma under Kongl.
KrigsHofRättens omedelbara pröfning och afdömmande.
Vid den undersökning, som häruppå af KrigsRätten företagits och hvarvid särskildt tillförordnad aktor fört talan, äro af klaganderna, bland hvilka snickaren Billing under rättegången aflidit, ansvarspåståenden för begångne olagligheter i tjensten vid ifrågavarande tillfälle, aftonen den 21 Juni 1838, framställde dels emot korporalen Nils Halfvardsson, gardistenka Anders 47 Rönnqvist, Nils Tholin, Isak Nilsson och Anders Hjelte, alla vid Kongl. Svea lifgarde, samt soldaterna vid lifkompagniet af Södermanlands Kongl, regemente Erik Fritz och Pehr Ahl, dels ock emot Hr öfversten Daevel, Hr öfverstelöjtnanten E. F. v. Munck, löjtnanten Mesterton, underlöjtnanten friherre K.
Stjernstedt samt löjtnanten grefve S. G. Sandels; varande i anledning af KrigsRättens lill Hr öfversten Daevel framställda fråga, huruvida han för den 21 ifrågavarande Juni erhållit några särskilda förhållningsordres och, i sådant fall, af hvem dessa ordres blifvit utfärdade, af Hr öfversten uppgifvet: att någre särskilde förhållningsordres för tillfället icke blifvit honom meddelade, utan att han sjelf, med den rätt honom såsom kommendant tillkomme, enligt 1819 års Kongl.
TjenslgöringsReglemente, 2 Del. 1 Kap. 1 och 4 §§, 8 § 1 mom. och 12 § 2 morn., jemte Kongl. Majrts nådiga instruktion för kommendanten af den 31 Juli 1796, gifvit befallning, att Norrbro och trakten deromkring skulle hållas fria från folkskockningar, och att, när sådana der bildade sig, de borde genom utsände patruller skingras; samt att Hr öfverstens berörde befallning grundade sig på 99 och 100 §§ af Kongl. TjenstgöringsReglementets andra del samt 9 Kap. 14 § och 6 Kap. 12 § i Kongl. Krigsartiklarne, jemte Kongl.
Stadgan angående våldsamheters förekommande i Stockholms Stad af den 5 April 1737.
Efter fulländad undersökning, har KrigsRätten, genom utslag den 3 Maj 1839, sig utlåtit: att, hvad först beträffade korporalen Halfvardsson, så hade väl löjtnanten Holm uti sitt slutpåstående anfört, att Halfvardsson natten emellan den 21 och 22 Juni 1838 utöfvat sjelfmyndighet vid verkställigheten af de honom gifne ordres att söka skingra en på södra ändan af Norrbro då befintlig folksamling, uti hvilken löjtnanten Holm sig befunnit, samt genom utropet, alt han fasttagit en af samlingen, gifvit anledning till befallningen om löjtnanten Holms arrestering; men emedan Halfvardsson hvarken erkänt, att han vid berörde tillfälle på något sätt med ord eller gerning emot löjtnanten Holm sig förgått, eller att han fällt omförmälda utrop, hvilka omständigheter löjtnanten Holm ej eller i ringaste måtto styrkt eller erbjudit sig att bevisa, funne KrigsRätten, som vid sådant förhållande ansäge
Halfvardsson icke hafva varit vållande till eller delaktig uti löjtnanten Holms arrestering, hvilken, enligt hvad under ransakningen blifvit upplyst, Hr öfversten
Daevel anbefallt samt gardisterna Rönnqvist och Tholin verkställt, skäligt förklara löjtnanten Holm hafva saknat fog lill sitt emot Halfvardsson framställda ansvarspåslående, hvilket alltså ogillades; att enär, vidkommande löjtnanten Holms angifvelse emot Rönnqvist och Tholin, att de, vid löjtnan - 48 tens afförande från Norrbro lill högvakten, skulle emot honom fällt oqvädinsord och, oaktadt löjtnanten ej visat någon motsträfvighet, förfarit på ett så våldsamt salt, att de derför borrie ansvara enligt 6 Kap. 14 § i Kongl. Krigsai tiklarne den 31 Martil 1798, Rönnqvist och Tholin förnekat, alt de vid tillfället på ringaste sätt med ord eller gerning förolämpat eller misshandlat löjtnanten Holm, samt denne icke åstadkommit eller sokt förebringa någon bevisning till deras öfverlygande derom, och den af löjtnanten anmärkta samt af Rönnqvist och Tholin erkända omständighet, atL de vid hans afförande hållit honom i kragen, icke kunde, i betraktande af de vid ransakningen utredde förhållanden, anses hafva varit obehörig eller ens öfverflödig, hlefvo Rönnqvist och Tholin jemlikt 17 Kap. 33 § Rättegångsbalken från ansvar i målet frikände; att emot gardisterna Nilsson och Hjelte väl vore af vice auditören Nils Johan Tiliander, uti det af honom, såsom aflidne snickaren Billings rättegångsbiträde, afgifna slutpåstående, deruti Billings fader paraplymakare!!
Jonas Gabriel Billing sig förenat, andraget, att, då efter hvad ransakningen gåfve vid handen, icke någon annan, än Nilsson och Hjelte, verkställt Billings gripande och öfverlemnande till den patrull af Kongl lifgardet till häst, som sedermera alfort honom till högvakten, samt Billings häktande varit olagligt, yrkades å Nilsson och Hjelte ansvar eldigt 20 Kap. 7 § Missgérningsbalken och 9 Kap. 16 § i Kongl.
Krigsartiklarne; men som under ransakningen icke med någon tillförlitlighet kunnat utredas, att Nilson och Hjelte varit de, som gripit och häktat snickaren Billing, hvilket förhållande Nilsson och Hjelte bestridt, samt Billing i lifstiden ej velat vidkännas, hlefve vice auditören Tiljanders berörde ansvarspåstående ogilindt; samt att, hvad slutligen anginge skräddaren Norells yrkande om ansvar å soldaterna Fritz och
Ahl för deras förfarande mot Norell, då de från Norrbro lill fängelset å högvakten honom afförde; så enär Norell icke anklagat Fritz och Ahl för någon dervid föröfvad misshandling, utan endast för det de, såsom Norell sig uttryckt, ”handgripligen affört honom lill häktet”, samt, vid betraktande af de i afseende å Norells uppförande vid tillfället förekomne omständigheter, den af Fritz och Ahl erkända åtgärd, att hafva med händerna fästhållit Norell, icke kunde anses hafva varit obehörig eller innebära någon förolämpning, förklarades Norells ansvarspåstående emot Fritz och Ahl, såsom ohefogadt, icke förtjena afseende; och underställdes detta utslag, så vidt det angeck Nilson och Hjelte, jemlikt Kongl.
Förordningen den 8 Sept. 1829 Kongl.
KrigsHofRättens pröfning; äfvensom 49 äfvensom målet, i hvad elei rörde Hr öfversten
Daevels samt öfrige vederbörande officerares förhållande i tjernsten vid åtalade tillfället jemte de under rättegången i öfrigt uppkomne och dermed sammanhang ägande frågor, öfverlemnades lill Kongl. KrigsHofRättens omedelbara pröfning och afdömmande.
Öfver KrigsRättens utslag hafva löjtnanten Holm och skräddaren Norell hos Kongl. KrigsHofRätten anfört besvär, deröfver vederbörande sig förklarat och KrigsRätten med utlåtande inkommit, hvaremot Holm och Norell afgifvit påminnelser; Och sedan Krigsfiskalsembetet den 21 September 1840 i målet afgifvit slutligt embetsutlåtande samt Hr öfversten
Daevel deröfver sig förklarat och i anledning deraf, så väl Krigsfiskalsembetet som Holm och Norell inkommit med påminnelser, har Kongl. KrigsHofRätten, genom utslag den 13 Juni 1842, jemte det yttrande meddelades rörande särskilde förekomne frågor i rättegången, beträffande sjelfva saken fastställt KrigsRättens nyss anförda angående korporalen Halfvardsson, gardisterna Rönnqvist, Tholin, Nilsson och Hjelte samt soldaterna Fritz och Ahl meddelade utslag, samt, i hvad målet tillhörde Kongl. KrigsHofRättens omedelbara afdömmande, hufvudsakligen i likhet med hvad Krigsfiskalsembetet anfört, sig utlåtit, att emedan, hvad först anginge löjtnanten Holms klagan öfver hans af Hr öfversten Daevel anbefallda arrestering, upplyst vore, att vid ifrågavarande tillfälle, natten emellan den 21 och 22 Juni 1838, större folksamlingar fört oljud å den så kallade Nya Bron emellan Norrmalm och Staden, samt Hr öfversten, hvilken det i egenskap af kommendant ålegat att tillse och vaka öfver ordningens och lugnets bibehållande inom hufvudsladen, varit både berättigad och pligtig att, till förekommande af sådane fredsstörande uppträden, som den förutgångna natten sig tilldragit, reqvirera och beordra militärpatruller, för att skingra uppkommande folksamlingar; alltså och emedan icke allenast de patruller, hvilka fått ordres att aflägsna de vid tillfället å Bron uppkomna folksamlingar, tillika erhållit bestämd befallning att, innan åtgärder emot dem vidtogos, uppmana folket alt åtskiljas och icke uppehålla sig på detta ställe, utan ock Öfverståthållare-embelet, genom kungörelse, redan förmiddagen den 21 Juni anslagen å allmänna och andra ställen i hufvudstaden samt införd i den på eftermiddagen samma dag utkomna Statstidningen, erinrat allmänheten att afhålla sig från oordning och icke deltaga i folksamlingar samt villigt ställa sig till efterrättelse de tillsägelser, som till ordningens bevarande af vederbörande meddelades, vid äfventyr för den ohörsamme att vidkännas de påföljder, sorn iaJust.
-Ombudsmans Emb.-Berätt. för åren 184% och 7843. i gens hela stränghet kunde medföra; ty och enär styrkt vore, att löjtnanten Hohn, hvilken icke kunde sakna kännedom om Öfverståthållare-embetets, på sätt som skett, allmänneligen kungjorda uppmaning, befunnit sig omkring klockan ellofva ofvanberörde natt bland en större folksamling vid södra ändan af Nya Bron, från hvilken hörts oljud, hvisslingar och hurrarop, samt att patrullen, sorn, efter hvad på ed hörde vittnen intygat, med foglighet sökt förmå folket att åtskiljas, blifvit bemött med otidighet fran åtskillige personer i folkhopen, hvaribland löjtnanten Holm särdeles utmärkt sig för motsträfvighet och, svängande en käpp emot patrullen, yttrat, att ingen kunde förneka honom att stå hvar och huru länge han behagade eller hade rättighet att visa honom ifrån stället, ansåge Kongl.
KrigsHofRätten, vid sådant förhållande och då löjtnanten Holm icke åtlydt tillsägelsen att från Bron sig aflägsna, Hr öfversten Daevel, i kraft af dess befattning såsom kommendant, i öfverensstämmelse med 9 Kap. 14 § i Kongl. Krigsartiklarne den 31 Mars 1798 samt 5 Kap. ICO § l och 2 mom. i andra delen af Kongl. TjenstgöringsReglemeutet den 1 Mars 1819, hafva ägt anledning till den af honom meddelade befallning om löjtnanten Holms arrestering, och pröfvade alltså rättvist
Hr öfversten från allt ansvar i denna del befria.
— Rörande sedermera skräddaren Norells öfver olaga häktande förda klagan, hvilken, utom hvad i detta afseende emot Hr öfversten Daevel anmärkts, jemväl blifvit utsträckt lill åtgärder, som Hr öfverstelöjtnanten Munck och kaptenen friherre C. F. Posse skulle vidtagit; så emedan icke någon särskild omständighet blifvit kaptenen friherre Posse, som tillhört den af Hr öfververstelöjtnanten Munck sjelf anförda division, till last lagd och friherren, som vid sådant förhållande icke kunde, emot 17 Kap. 15 § Rättegångsbalken, utestängas från vittnesmål, på ed förklarat, att den person, hvilken, enligt vittnens berättelser, sökt att, i stället för att åtlyda allmäningen till folket att åtskiljas, tränga sig igenom divisionens trenne leder, hvarvid lian gått in på manskapet, s\ängt omkring sig med ett paraply, varit mycket häftig och uppfört sig såsom hade han varit af starka drycker öfverlastad, varit skräddaren Norell, och att han derföre blifvit, på Hr öfversten Dsevels befallning, arresterad, funne, vid sådant förhållande, Kongl.
KrigsHofRätten någon påföljd härutinnan icke böra drabba
Hr öfversten Daevel eiler Hr öfverstelöjtnanten Munck.
Ytterligare och i afseende på den af Holm och Norell gemensamt väckta talan om ansvar å Hr öfversten Daevel derför, att, sedan de den 21 Juni 1838, klockan emellan ellofva och tolf på natten, blifvit arresterade, till högvakten afförde och insatte i arrestrummen en trap - 51 pa upp, fler de förblifvit till middagstiden påföljde dag, deras behof icke blifvit annorledes uppfyllde, än att dem till hvilobädd lemnals tomma sängar med brädbottnar samt till förfriskning endast vatten, inburet i ö O * ämbar, utan glas eller ens en skopa; så alldenstund upplyst vore, att, till följd af Kongl. Maj:ts nådiga Bref den 8 September 1824, hvarigenom, med afseende på olämpligbeten deraf, att en af Kongl.
Slottets flyglar till arrestruin användes, anbefaldt blifvit, att med November månads början samma år allt begagnande deraf till sådant ändamål komme att upphöra, alla sängkläder och möbler blifvit från arrestrummen borttagne, men att i 11 §. 28 mom. i orderjurnalen för Kongl, högvakten funnes stadgadt, att personer, hvilka nattetid af vakt eller patrull, för oljud, otidigt uppförande, fylleri och ohörsamhet emot patrullernas tillsägelser, arresterades, skulle derstädes förvaras lill dager och derefter försändas till de vakter eller arrester, dit de hörde; fördenskull och då härvid tillika förekomme, dels att de å Kongl, högvakten befintlige förvaringsrum icke kunde, med hänseende till nyssberörde Kongl. Bref, betraktas såsom egentliga högvaktarrester eller allmänna häkten, der det, jemlikt 16 § 1 Art. 1 Kap. 2 delen af 1819 års Kongl.
TjenstgöringsReglemente, ålåge kommendant i främsta rummet att hafva tillsyn, dels att Holm och Norell icke gittat visa, att Hr öfversten Daevel, såsom kommendant i Stockholm, under sin disposition ägde sängkläder och möbler att användas uti förenämnde förvaringsrum för personer, som af nyssanförda orsaker der insattes, eller att han kunnat, men underlåtit att, vid den tid på den långt framlidna natten, då Holm och Norell, såsom arresterade, ankommo Lill Kongl. Slottshögvakten, ifrån vederbörande emhetsmyndigheter reqvira hvad Holm och Norell, hvilka Hr öfversten haft full anledning att genast till något af stadens allmänna häkten förvisa, för deras beqvämlighet i detta afseende äskat, dels ock att någon annan förfriskning, än vatten, icke heller den tiden på dygnet, då krogar och källare varit tillslutna, kunnat anskaffas, ansåge Kongl. KrigsHofRätten någon påföljd, för hvad Hr öfversten Dasvel sålunda velat till last läggas, icke eller böra äga rum.
— Beträffande löjtnanten Holms och skräddaren Norells yrkande om ansvar å löjtnanten Mesterton och friherre
Stjernstedt jemväl för åsidosatt tillsyn ocli vård om Holm och Norell under deras arrestetid; så enär klaganderna icke styrkt, att löjtnanten Mesterton och friherre Stjernstedt uraktlåtit någon dem, i egenskap af vakthafvande, åliggande skyldighet i afseende på omsorgen för Holm och Norell under dessas vistande i häktet öfver natten, helst uppgifterna, att svårighet sig företett att nattetid anskaffa mat, samt 52 att behörig anmälan 0111 fångarnes förflyttande från högvakten blifvit på morgonen gjord, icke blifvit å Holms eller Norells sida motsagda, blefvo löjtnanten Mesterton och friherre Stjernstedt från allt ansvar i målet befriade; och då, hvad anginge Holms emot löjtnanten grefve Sandels gjorda angifvelse, att han skulle låtit den af honom förda patrull marchera med fälld bajoneLt emot folket, örn äfven ett sådant förfarande ägt rum, hvilket likväl blifvit af grefve Sandels bestridt, Holm i allt fall medgifvit, att han icke på något sätt blifvit af nämnde patrull eller dess befälhafvare förfördelad, Jemnades Holms mot grefve Sandels härutinnan väckta påstående utan afseende.
Slutligen och hvad angeck den af parter och vittnen fordrade godtgörelse för deras rättegångskostnader samt inställelse vid Blandade KrigsRätten, funne Kongl. KrigsHofRälten, det slik ersättning i mål af beskaffenhet, som detta, icke kunde, emot Kongl. Brefvet den 22 Nov. 1749, dem tillerkännas.
M ed detta Kongl. KrigsHofRätlens utslag, som först den 30 Augusti samma år 1842 lill mig insändes, hafva parterna å ömse sidor låtit sig åtnöja.
Sedan i det föregående och i åberopade ställen af Riksdagsberältelsen är visadt, huruledes undersökningarne angående 1838 års händelser utvecklat och slutat sig i de flera fåll, då fråga varit dels om ordningsstörande uppträden, bestående likväl mera i oljud och utlåtelse!’, än i gerning, dels om embetsmyndigheternas öfverklagade åtgärder, medelst hvilka, enligt uppgifterna derom, enskilda personer skola blifvit misshandlade eller utan laga skäl häktade, bör här tillika nämnas, att vid andra tillfällen under samma tid rörelser och lill oordning syftande företag af å gatorna befintliga folksamlingar blifvit försporda, deder äfven varit föremål för laga undersökning, utan att lemna synnerligt anmärkningsvärda resultat.
Men ibland dessa händelser återstår ännu att omförmäla den till omständigheterna och följderna utan tvifvel vigligaste, nemligen det uppträde, som vid Södermalmstorg och i trakten omkring Stadshuset ägt rum den 19 Juli, hvarvid betydliga våldsgerningar utöfvals af större folksamlingar samt flera personer derunder blifvit dödade eller mera eller mindre svårt skadade.
Ehuru högeligen beklagansvärda sådana tilldragelser än må finnas, och om, å ena sidan, något försvar icke rältsenligl kan egnas åt våldsgerningar, begångna vare sig af 53 färre eller flera personer, torde likväl, å den andra, intrycket af följderna utaf sådana gerningar, der våld mötes med våld, i väsentlig mån mildras, så vida embelsmyndigheternas åtgärder dervid kunna, genom den för tillfället tvingande nödvändigheten, rättfärdigas.
I sednare hänseendet synes då redan förtjena största uppmärksamhet, alt ej heller någon klagan öfver åtgärderna vid detta tillfälle, hvarken omedelbarligen derefter eller under den ransakning, som sedermera angående ifrågavarande uppträde försiggått, blifvit anmäld af enskilda personer eller deras rätts innehafvare, i anledning af de vid tillfället limade större och ringare skador.
Emellertid och enär äfven derförutan sådana åtgärder böra skärskådas, har jag icke underlåtit att gifva akt på fortgången och slutet af undersökningen i detta mål, hvilken, efter föranstaltande af Konungens JustitieRansler och i närvaro af lillfördnad aktor, Öfverståthållare-embetet för polisärenden börjat samt Kongl.
SlottsRätten för Stockholms Slott och Stad fortsatt och fulländat.
I nära öfverensstämmelse med hvad angående sjelfva händelsen är nogsamt bekant för hufvudstadens innevånare, finnes genom den hållna undersökningen äfven ådagalagdl, huruledes, såsom det vill synas, i anledning af uppstått rykte, att för tryckfrihetsbrott lill fästningsstraff dömde och i Stadsliushäklet då förvarade assessoren Crusenstolpe ofvanberörde dag, den 19 Juli, skulle afföras till Waxholms fästning, folksamlingar nämnde dag vid Stadshuset tillkommo och fram på aftonen ökade sig, så att Göthgatan derutanför, ända ned emot Södermalmstorg, jemte Pettermyndesbacke voro alldeles uppfyllde.