Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag träffade honom således ganska snart efter min flyttning hit och han var glad och vänlig såsom förut.
Hans lilla bod är en samlingsplats för mycket folk, som gå fram och tillbaka i sina göromål eller annars drifva omkring.
Jag är naturligtvis en af de senare, och här hos honom, i eller utanför hans bod gjorde jag genast de första dagarne bekantskap med åtskilliga män; bland andra med shekhen i den moské, der folket i Gemelijeh håller sin fredagsbön, shekh Sharawi, och med en annan shekh Ibrahim, som säger sig hafva i 33 år beständigt färdats omkring i verlden, ehuru jag först af hans utseende ej kunde uppskatta hans ålder högre än så.
Han säger sig vara barnfödd i Medineh, sedan vid femton års ålder kommit hit med sin far och kort derpå begifvit sig på resor, besökt Indien och andra trakter af Asien, äfven varit i London, så att han känner åtskilligt af Europeiska lagar och bruk; han är öfverhufvud en högst egen, af åtskilliga här boende något misstänkt man.
Han kan utantills verser till oändligt tal, sitter oftast om aftnarne på någon hög mertebeh utanför en stängd bod och sjunger till vår stora förlustelse.
Utom dessa gjorde jag här bekantskap med alla andra grannar, allehanda handelsmän &c. som bo här i vårt qvarter.
Jag hade i detta vekaleh blifvit rekommenderad och presenterad för portvaktaren såsom moslim af bavaben uti den vekaleh jag bebodde de första fem dagarne af min vistelse här.
Likaledes hade (såsom jag åtminstone förmodar) jag blifvit rekommenderad af Abdolkhalik för hans vänner.
Här gäller en rekommendation mycket, ty en man, som kommer oförhappandes
Herren vet hvarifrån, samt är (såsom man här säger) 'ala bab ollah, utan bestämdt göra och sysselsättning, har svårt att skaffa sig bekantskaper, utan att vara känd och rekommenderad af någon.
Jag hade den lyckan, som du ser, att vara det på tvenne håll och blef derföre på det välvilligaste upptagen och bemött.
Om dagarne vankar jag från ena boden till den andra, sitter hos dem, pratar med allt möjligt slags folk, deltager i deras frugala måltid vid middagsstunden, och om aftonen samlas de ofta hos mig för att dricka thé eller kaffe.
Jag är nästan hela dagen i sällskap med Araber och talar högst sällan något annat språk.
Af Abdolkhalik hade jag dessutom blifvit rekommenderad som en god läkare, och då han i sitt hus hade en syster som var sjuk, bad han mig ordinera åt henne något efter hans beskrifning om hennes sjukdom.
Jag sade att en läkare ovillkorligen måste se den sjuka och han förde mig till henne.
Hon var naturligtvis beslöjad och visade åt mig blott det ena af sina svarta ögon; när jag fordrade att hon skulle visa sin tunga, var det löjligt att se huru hon vred och vände sin slöja, för att betäcka hela det öfriga ansigtet.
Men då jag följande dagen, enligt hennes brors önskan, var närvarande vid applicerandet af kopphornen, blygdes hon ej det minsta att låta mig se hela sitt fulla bröst.
Sedermera har jag gjort många sjukbesök, såväl hos qvinnor som karlar, och har hittills lyckats väl i de få kurer jag hunnit göra, alltid ösande ur den receptbok jag under Törnroth och Ilmoni gjorde hemma hos oss på Clinicum.
Jag tror att jag hos mina grannar i Gemelijeh står i rop såsom god läkare och kunnig i vetenskaper.
Jag gäller hos alla för en moslim, ger och får Selam helsningen; men flere, isynnerhet shekh Sha'rawi, plåga mig, isynnerhet om fredagen, med anmodan att komma och hålla bön med dem i deras moské.
Jag har ännu ej kunnat besluta mig dertill och vet ej huruvida det nu kunde vara rådligt; ty jag kunde i början ej undvika att komma i relationer med Européer och blefve sålunda af många känd som kristen.
Vore jag här alldeles oberoende, och om intet konsulat här funnes, så skulle jag ej tveka i valet, ty jag är säker på, att om jag blott en gång hållit min fredagsbön med dem i en moské, jag utan minsta tvifvel skulle gå och gälla för en from rättrogen moslim.
Nu fruktar jag att många af mina bekanta hemligen tvifla på renheten af min Islam, i anseende till min vägran att gå med dem i deras moskéer.
Dock det kan i det hela göra mig detsamma hvad de här tro om mig; jag förutser nästan med säkerhet, att de förr eller senare måste bli försäkrade om att jag ej är moslim, genom folk som sett mig i sällskap med kristna.
Men jag må nu gälla för det ena eller det andra, så skall jag dock efter någon tid besöka deras moskéer.
Abdolkhalik, som går mig tillhanda i allt, har redan skaffat mig en egen sorts tjenare, sedan jag derförinnan på denna korta tid förafskedat 3 tjenare.
Han är en man af omkring 50 år, har fordom (för 4 år sedan) haft sin egen bod med allehanda slags essencer, rosenvatten &c., som han sjelf destillerat, men nu kommit på förfall.
Han förstår sig på allehanda, ej allenast hushållsgöromål, såsom att laga mat och tvätta med mera, utan är äfven kunnig i historier och el ahadith; så att han på sätt och vis är min tjenare, vän och lärare.
Om morgonen kl. omkring 9 kommer till mig en Arabisk musicus, som lär mig blåsa flöjt.
Den Arabiska flöjten Nai är helt olika vår, ty ehuru jag hemma hos oss äflats länge och väl med musik, har jag nu i flere dagar fått sitta och arbeta på att få ljud i den Arabiska flöjten.
Så får man alltjemt börja med abc.
Middagstiden, då min flöjtblåsare shekh Dawod lemnat mig, kommer en annan shekh, som läser grammatica med mig; vid 'asr kommer en ung man som lär mig skrifva, och vid maghrib, då jag gjort min måltid, går jag ut, sitter i bodarne och spatserar litet; om aftonen en stund efter 'esha går jag antingen att höra någon muhaddit eller konsert i något privat hus, eller har jag några af mina grannar hos mig på thé eller kaffe.
Du ser sålunda att jag är väl inrättad och väl upptagen hela dagen.
Ehuru jag redan så länge varit här, har jag hittills ej färdats mycket omkring, ej ens ännu besökt de närbelägna pyramiderna.
Jag hade i början nog göra med att litet orientera mig i denna särdeles villsamma stad.
Men sedan jag en dag stigit upp på det så kallade berget Mokattam, som dock egentligen ej är annat än öknens sandhöjder, och der med min kompass sett direktionerna och sträckningen af staden, går jag nu alltid med kompassen i fickan och hittar alltid tillrätta, ehuru ofta på långa omvägar och efter vilsegående i de stängda qvarteren, der slutligen mötande folk och barn skrika åt mig: ma tinfidsh eller mosh nafid.
Min nya tjenare Sejid 'Ali, som känner Kairo ut och in, lofvar föra mig allestädes omkring och lamma jidfil-dynja af arragak 'ala Masr kulleha.
Hvad jag dock sett med stort nöje var Molid ennebi, som börjades den 23 mars och räckte en veckas tid.
Man hade några dagar förut uppslagit tält längs birket elazbukijeh, som fordom fi ajam ennil var en liten insjö, men nu blifvit förvandlad till en allmän promenad.
Högre upp mot stadssidan hade man tagit upp nästan alla bodar och förvandlat dem till sötsakersbodar.
Häromkring samlades nu folket och roades om dagarne af dansare, sångare och konstmakare &c. De senare, hawa, åto t.ex. blår och spottade ut rök, pluggade en trädkula in i munnen på en bredvid stående gosse, som var hans handtlangare, lade denne på hans händer och knän med magen mot marken, bultade litet på hans rygg och lät kulan flyga högt upp i luften från hans blottade bakdel, till stor förlustelse för det kringpackade gapskrattande folket.
Härunder pratade han oupphörligen plumpa pöbelqvickheter och omringades af 3 andra halfsvarta och smutsiga pojkar, som oafbrutet skreko och grinade, samt säkert skulle föreställa några af honom ur mörkret uppbesvurna genier.
Skada att numera inga ghavazi eller offentliga danserskor få visa sig; dem, liksom alla andra glädjeflickor, har den nuvarande paschan alldeles fördömt och bannlyst, så att man här ej såg af qvinnokönet andra, än några beslöjade gummor och flickor, som suto och sjöngo eller slogo tambour de basque.
Andra förde apor omkring, hvilka de läto rida på hundar &c. Sådana ungefär voro förlustelserna om dagen, de voro blott för pöbeln.
Om aftnarne var det egentligen som man firade profetens fest och natten genomvakades till hans ära.
Skriftlärda och andra fromma moslims samlade sig dit omkring maghrib eller 'esha, bildade kretsar i de uppslagna tälten, läste ur en bok, kallad Delail, om deras profet, höllo 'esha bönen i sällskap och stämde derpå upp en Zikr.
De stodo i ring, i hvilken hvem helst som kände sig kallad kunde inträda, upprepade oupphörligen och oföränderligen Allah med en djup dåf röst, medan en eller flere, som stodo öfverst i ringen, sjöngo till denna kör strofer ur Koran, allt med då och då iakttagna pauser.
I andra tält mumlade kören la illaha illa lallah, och i andra accompagnerades solo recitationen af den Arabiska milda flöjten.
Härunder gjorde alla assisterande beständiga rörelser, än blott med sitt hufvud, än med hela öfra delen af kroppen, ansträngande sig och sålunda späkande sin lekamen på det strängaste.
Detta mödande frambragte på de flesta en viss, den hektiska liknande, rodnad på de bruna kinderna, hvilken tillika med det fromma, allt jordiskt glömmande, blott Allah och hans profet ödmjukt hängifna uttrycket i deras ansigten (eller kanske hellre det helt och hållet uttryckslösa ansigtet med slutna ögon) gaf dem ett utseende, som särdeles contrasterade med deras ofta trasiga och smutsiga kläder.
Kören, hörd på afstånd, liknade mumlet af brummande björnar eller suset af det efter en storm småningom lugnande och mot stranden flämtande hafvet; jag kan ej neka att allt detta gjorde på mig ett djupt intryck och att jag sällan sett någon religiös ceremoni, som behagat mig mera.
Då vi i de mest utarbetade, utkrånglade körer bjuda till att med orgel och annat sjunga Herrens låf, sjunger eller rättare mumlar Araben det med ett oupphörligt och oändligt upprepande af hans namn, utan melodi och utan harmoni, så lärd troligen af den entoniga vind, som drar genom Arabiens öknar.
Sådana Zikr höllos här till stort tal, jag räknade omkring tolf, och ehuru de alla voro lika och enahanda, var det dock kejfijeh i hvar och en, såsom man här säger.
De fortsattes hela natten och jag kan i sanning ej begripa, huru de kunde hålla ut dermed, om icke den religiösa exaltationen och deras enthusiastiska kärlek för sin profet gaf dem krafter.
Festen slutades den 30 middagstiden, med den högst besynnerliga ceremonin doseh.
Omkring 100 män, mest dervischer af någon sekt här, lade sig med magen på marken, packade med sina sidor den ena tätt intill den andra, och shekh Bekri, sittande på en stolt stor hingst, framskred långsamt, med en man på hvardera sidan ledande hästen, öfver de prosternerades ryggar.
Allt efter som hästen berört deras ryggar, stego do upp eller blefvo upplyftade och famntagna af slägtingar och vänner.
De tycktes alla vid uppstigandet vara förbryllade och sanslösa.
Jag, såsom läkare kantänka, trängde mig till för att se om deras ben voro brutna eller något dylikt händt dem; men till min stora förundran fann jag dem, efter några ögonblicks sanslöshet, vakna upp till medvetande, utan tecken till den allraminsta förvirring eller någon slags tillfogad skada, samt glada och muntra tala om för de kringstående, huru lätt hästens fot varit, att de knappt kännt dess steg på sin rygg, eller de ledande männernas på sin nacke.
Jag tror således att de första ögonblickens sanslöshet var blott religiös, from glömska af det närvarande.
Hela denna vecka hade jag tillbragt ibland folket, isynnerhet om aftnarne, aldrig tröttnande att höra på zikr.
Trängseln var alltid stor, men isynnerhet vid doseh, hvarvid jag tror att flere barn och pojkar under åskådarnes fötter foro mycket värre, än dervischerna under hingstens.
En annan högtidlighet hade jag kort förut äfven nöjet att öfvervara, nemligen nezlet el hagag.
Jag hade aftonen förut begifvit mig till Ustad Mahmod, tillbragt natten hos honom, jemte hans slägtinge Hossein och en annan ung man.
Om morgonen stego vi bittida upp, begåfvo oss ett stycke utom staden genom Bab el foteh, och mötte då dels allena gående, dels små afdelningar återvändande pilgrimer, somliga föregångna af musikanter och omringade af välkomnande slägtingar och vänner.
Häribland hördes ofta det skränande tjutet af qvinnor, hvilkas antingen män eller söner icke återkommit, utan dukat under för den besvärliga vägens vedermödor.
Det var i allmänhet brokigt; alla hemkommande voro på det grannaste utstyrda, isynnerhet de qvinnor som vallfärdat.
Det till stort tal ifrån staden utströmmande folket hade lägrat sig i cafén vid vägen, ropande åt sina återvändande vänner Selam-helsningen, bisselameh och annat dylikt.
Men det bästa var sparadt till följande dagen, då Mahmel hemtades upp till citadellet och der öfverantvardades åt pashan, åtföljd af Emir elhagg; han var en gammal Maghrabi gubbe, klädd i ett par Turkiska hvita vidbyxor, räckande till närmare fotknölarne och uppbundna om lifvet med ett bälte, men för öfrigt alldeles naken, till och med utan hufvudbonad på sitt halfskalliga orakade hufvud, hvilket han oupphörligen, så väl nu som under hela vallfärden till och ifrån Mekka, runkar och skakar i afmätta rörelser.
Med sin nakna svartbruna kropp, hvita skägg och grånande lockiga hår, omkransande den skalliga hjessan, samt en liksom förstenad blick, nästan utan allt uttryck, ridande på en lättfotad kamel (hvars gumpningar han följde, dels med samma, dels med stridiga rörelser med sitt hufvud), gjorde denne halft ginn-like gubbe på mig ett intryck, som jag aldrig förr rönt af någon menniska; sedan jag en gång fått ögat på honom, der han framred i processionen, föregången af pipor och tympaner, kunde jag ej mera vända det ifrån honom.
Men detta och annat kan du allt läsa i Lanes förträffliga arbete om "The modern Egyptians."
Lane beträffar, har jag ännu ej velat göra hans bekantskap, emedan (såsom jag erfarit) han lefver helt och hållet för sig sjelf och blott ibland
Araber samt högst ogerna emottar besök af någon Europé.
Jag har dock nu gjort bekantskap med hans lärare, den här berömde shekh Ibrahim
Dosoki och tänker låta honom presentera mig för Lane.
Hvad böckerna för universitetet beträffar, har jag hittills ej velat brådska med dem, emedan jag först ville lära mig känna förhållandena och prisen, för att ej bli uppdragen i handeln.
Manuscript-säljare finnas här få, bland dem den förnämsta kanske Ahmad elkutubi; men han är en stor skälm och har blifvit van att beluxa och skinna rika Engelsmän.
Hvarje måndag och thorsdag är här i den stora bazaren Khan elkhalili en sorts marknad eller auktion; äfven för böcker är här en liten plats, kallad kutubijeh, dit alla som ha att sälja några böcker eller gamla papper begifva sig, för att sälja dem åt der befintliga köpare eller bokhandlare.
Dit vågade jag mig äfven en måndag och träffade just ut för Ahmed, som säkert tog mig för kristen.
Jag köpte dock ingenting betydligt, blott grammatiken Kafijeh jemte dess kommentar Wafijeh, för ganska billigt pris efter långa prutningar.
Af en på gatan anträffad annan shekh köpte jag en bundt manuscripter, äfven för ringa pris.
Efter Kamos har jag frågat på alla håll, men den är dyr, kostar 2,000 till 3,000 piaster; i dag har dock en shekh låfvat hemta mig ett handskrifvet exemplar.
Ehuru den Turkiska öfversättningen af den ej kostar mer än 260 piaster och jag i alla fall tänker köpa den för vårt universitet, har jag dock ansett att den äkta Arabiska Kamos ej kan och ej får saknas i ett bibliothek som vårt, och, derföre beslutit köpa en handskrift deraf, om jag finner någon god.
I dessa dagar tänker jag äfven köpa böcker från tryckeriet till ett belopp af omkring 800 piaster, sedan jag slutligen fått en handskrifven katalog öfver de böcker som här blifvit tryckta.
Så snart jag efter någon vecka eller flere lindar shawl om min hufvudbonad, tänker jag bli en flitig besökare af kutubijeh och skall då bjuda till att gräfva upp dess bästa skatter.
Dock är Kairo ej egentliga platsen för att köpa manuscripter, emedan här finnas många afnämare och deras värde är temmeligen väl kändt.
Man får här sällan något "par occasion", såsom annorstädes i orienten.
Den summa af 300 rub. s:r som jag lyftade vid min afresa, belöper sig efter vexlingar och dylikt till ungefär 4,500 piaster Egyptiskt.
Sedan jag för denna summa gjort uppköp, öfversänder jag böckerna (dock ej före min afresa från Kairo) genom konsulerna till England.
Kataloger och räkningar öfversänder jag åt dig i bref.
Följande för Bonsdorff:
Om han, såsom jag förmodar, hit öfversändt de pengar jag bad honom om, för uppköpande af djur under min tillämnade resa till öfra Egypten, så skall jag deponera dem i härvarande konsulat, tills jag får höra hans önskan angående desamma.
Jag har nu fått veta att här finnas åtskilliga naturalister, af hvilka man kan dels beställa, dels köpa färdigpreparerade skeletter för komparativ anatomi.
Är hans önskan att jag upphandlar sådana här, skall jag efter förmåga söka få de bästa som finnas, ehuru här preparerade skeletter torde bli ansenligt dyrare, än om jag upphandlat dem på stället i öfra Egypten.
Vill han åter ej det, utan hellre önskar få pengarne tillbaka, så bed honom (i fall ej universitetet vill spendera något mera för uppköp af böcker och manuscripter) taga sitt belopp af den anslagna summan, eller också af mina ännu innestående qvartaler, på det dubbel remisskostnad måtte undvikas.
Eller bättre än allt annat, förmå honom sjelf, Bonsdorff, eller Karl Lundahl, att komma hit i slutet af september och jemte mig göra resan till öfra Egypten, samt kom du sjelf äfven med.
Tag permission för hösterminen, begif dig på väg under sommaren, och far antingen genom Ryssland eller med något Finskt fartyg till Cadiz, derifrån till Malta samt derifrån med ångfartyg till Alexandria.
Kommen alla tre, tagen ännu en fjerde till, och lagen så att I ären här i början på september; tillbringen denna månad och halfva oktober, d.v.s.
Ramadan här, derefter taga vi en liten Nil-bark, tillbringa på vår färd till öfra Egypten halfva oktober, november och större delen af december, samt skiljas sedan, I för att återvända hem, jag för att färdas till Arabien.
I slutet af januari kunnen I vara tillbaka i Helsingfors, efter att hafva gjort säkert den intressantaste färd i verlden.
Hela färden komme (efter hvad jag räknat ut) att kosta dig, fram och tillbaka, 1,500 rub. b:co ass.; men då skulle du ock hafva sett det underfulla Egypten, lifvet bland de trefliga Araberna, samt framförallt förlängt ditt lif säkert med 10 år och drifvit ur din kropp hvarjehanda krämpor.
Kommen
I icke eller kommer ingen af eder, torde jag nödgas slå hela denna färd ur hågen och gör i det fallet troligen pilgrimsfärden till Mekka och derifrån med Wahabiter till Derejeh; ty till Jemen, för att studera Himjaritiska, vill jag ej begifva mig, förr än jag är försäkrad om att kunna använda åtminstone några år på den färden.
Jag har länge och med otålighet väntat bref af dig, jemte dina råd huru jag skall göra, för att kunna förlänga min vistelse i orienten, samt huru jag skall få medel dertill.
Sedan ditt sista kärkomna bref från början af december, har jag ingen underrättelse haft hemifrån; ehuru jag litar till Herren att I alla befinnen er väl och troligen i ert gamla vanliga lif framlefven glada och lyckliga dagar, såsom äfven jag i mitt nya rörliga, så kan du dock lätt finna huru kärkomna några skrifna rader hemifrån alltid äro för mig.
Underlåt således ingalunda att skrifva mig till före din afresa från Helsingfors, antingen till
Ristmäki eller hit; och gif mig derhos något råd, huru jag bör göra för att skaffa mig medel, som sätta mig i stånd att, utom de 2 bestämda åren, kunna dröja ännu 3 år till på mina ökenfärder.
Tag mitt förslag till en resa hit jemte 2, 3 andra vänner, icke såsom skämt, utan tänk med allvar på att verkställa den; ty jag är säker att du och de andra ej skola komma att ångra sig.
Nu har Khamasin börjat, men med kyla och blåst, så att t.ex. i afton vädret här är såsom en något kylig majafton hos oss.
Hittills har jag ej det minsta varit besvärad af Afrikas hetta, ehuru jag utan tvekan utsatt mig för middagssolens badd; jag har befunnit mig oändligen väl i detta klimat och påminner mig ej någonsin eller någorstädes hafva mått bättre.
Såsom jag hoppas och ber dig om, går du till min gamla mor och underrättar henne härom, samt att jag för öfrigt är glad och nöjd med min ställning; ehuru ofta tankarne flyga hem till er, isynnerhet under våra högtider, såsom den just nu förflutna påsken, då jag vet att ni under de i lugn utan göromål tillbragta dagarne tanken på mig här vid den gamla Nilen.
Af påsken visste jag ej annat, än att i denna vekaleh boende Greker hade mycket nojs för sig och att andra dagen inföll på en liten Arabisk högtid, då alla vandra ut i trädgårdar och på fälten för shamm ennesim.
Jag hade äfven, i ett litet sällskap af mina Arabiska vänner, vandrat ut på ett närbeläget vackert fält, inandats en verkeligen ljuf, friskande vind och baft ganska trefligt.
Allt håller nu på att grönska, hvetet står i stora ax, i trädgårdarne sprida pomerans- och citron-buskarne sin härligaste väldoft.
Af pesten höres här ingenting, ehuru man för omkring en månad sedan berättade att några fall yppat sig i Alexandria.
Nu är dess egentliga tid förbi, så att vi numera ej torde behöfva frukta den här på detta år.
Detta bref är sammansatt af små lappar, som jag nedskrifvit än då, än då, under många olika förhållanden och sinnesstämningar; du måste derföre ursäkta lappverket och taga det sådant det kommit.
Nu torde jag ej komma att skrifva på någon tid, emedan jag med allvare vill börja arbeta.
Dagb. April 14.
Om morgonen kom shekh
Davod och såg ganska ömklig ut; sade sig varit och ännu vara sjuk.
Derefter kom Abdolkhalik och såg ännu ömkligare ut.
Jag hade i förrgår aftons ordinerat åt hans syster för uthållande stark diarrhé litet opium, och så hade han vräkt i henne omkring 4 gr., hvaraf hon hela gårdagen och allt ännu i dag befunnit sig högst illa, samt nu fått ett anfall af asthma.
Längre fram på dagen gick jag med honom att se på henne, men tyckte hennes sjukdom ej vara så farlig som de föregåfvo.
Hon är förfärligt pjåkig och tråkig.
Medan Abdolkhalik satt här började hans öga klia; för att hjelpa det tvinnade han en liten papperslapp, tog med den tjockt örvax från sitt öra och trillade det in i ögat, sägande sig i 10 år med fördel hafva brukat denna konst.
När jag sedan kom ner i hans bod, satt han ömklig och surmulen, med ögat svullet och en stor påse under det.
När jag frågade hvarifrån det kommit, fick jag svaret: kidde min allah.
Om aftonen gjorde jag en liten tur till Muski, i det allt fortfarande friska, men i mitt tycke särdeles helsosamma vädret, satt en stund hos Abdolkhalik, men följde snart shekh Sha'aravi derifrån och förmådde honom samt hans bror att komma upp till mig.
De suto här en stund och drucko kaffe; men shekh Sha'aravi ledsnar nästan ut mig samt förefaller tråkig med sin inbillade lärdom och egenkärlek.
Han plågar mig mycket med grammatikaliska frågor i tid och otid.
Läste och sysslade hemma ända till närmare 'asr, då jag gick ner och frågade efter Abdolkhaliks syster samt fick det svaret att hon nu var så dålig att ingen hjelp mera behöfdes.
Vi gingo dock dit och efter allt som syntes var hon bättre i dag; men hon är förfärligt pjåkig och vill att man ömkar henne.
I dag undfägnades hon med trätor och gräl, så väl af sin bror, som sin man, hvilken äfven var tillstädes.
Gjorde sedan ett slag omkring Gemelijeh och vid maghrih gick jag till Köhler, der shekh Hamad hade varit.
Nu lärer ändteligen bokaffären vara uppgjord och jag i morgon kunna få böckerna mig i handom.
Jag kom att sitta der något länge, äfven för att afvänta Ibrahim Dosoki, men han kom ej i dag.
Gick till Köhler, dit nu slutligen shekh Hamad hade hemtat böcker, dock ännu ej alla; der räknades och dividerades med honom.
Han är en präktig man, en geda' rätt.
Senare kom dit Dosoki och gaf Timofejef hans lektion, hvarefter vi pratade till temmeligen sent.
April 17.
Fick bittida besök af shekh Ibrahim, som en lång stund pratade och frågade mig om orsaken till kärlek samt mera dylikt, och läste sedan i en af de böcker jag i går hemtat hem.
Middagstiden kom Mohammad, son till kalligrafen Ibrahim effendi, för att gifva mig den första lektionen i kalligrafi.
Han är en ung 15-årig gosse, men särdeles väl uppfostrad och välartad.
Härefter kom Abdolkhalik och började det gamla krånglet om dabbosen, som han genom mig lemnat åt Murad.