Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kärleksfull blick sade resten.
Ur den tyska matronans ögon droppade tårar — och flere af de engelska misserna glömde sin förbehållsamhet ända därhän, att de på franska uttryckte sitt medlidande.
Andra afdelningen inleddes också med en sång af madame.
H o n sjöng Stabat Mater med en bredd i föredraget, som nä-
IDUN 1896 427 stan k o m mig att glömma den skrikiga rösten.
Just när orden » heliga moder, hör oss, » strömmade öfver läpparna, såg jag som en mörk fläck glida fram ur myrtenträdets skugga.
Det var d e t.
vanskapliga barnet, som kröp fram så långt, att han åter kunde fatta fållen af moderns klädning.
Hela det fula ansiktet var som förkla- radt.
Han hade tydligen den idén, att modern var en ängel, som kunde flyga ifrån honom hvad stund som helst.
Stackars liten, tänkte jag, som så tidigt fått lära en af lifvets största sorger — den att älska för m y c k e t!
Sista numret på programmet: » häpnads- väckande kortkonster », gick illa.
De fordrade en säkrare hand än den, som professor di Mantelli numera förfogade öf- ver.
En förarglig darrning — och den ena » häpnadsväckande » hemligheten efter den andra uppenbarades för våra oinvigda blickar.
När slutligen spader kung, istället för att, som han borde, befinna sig i den sjukas flit, helt varligt tittade fram ur trollkarlens eget rockuppslag, miste herr professorn för en sekund både sin eleganta svada och sin behärskning.
Han röt på någon slags » slang » ett enda ord åt madame, som strax trädde fram.
Nu fingo vi veta, att aftonens glans- nummer, » den försvunna sköna », skulle väcka vår häpnad och beundran.
En tät slöja kastades öfver madame, täc- kande henne ända ned till fötterna, men just som professorn öppnade läpparna för att förkunna, hur underverket skulle försiggå, rusade den lille gossen fram och skrek, medan ansiktet arbetade i förtviflan och tårar: » Non, non — non!
Maman — ne me quitte pas, maman Blanche, ne me quitte pas!
Chère maman!
Chère maman! » Professorn mumlade en svordom och ka- stade undan den ovälkomne störaren, vis- serligen icke hårdt, men tillräckligt häftigt för att barnet skulle falla omkull, hvarvid det uppgåf ett gällt skri.
Oemotståndligt, snabbt, kastade modern slöjan af sig, tog det gråtande barnet i sina armar och försökte trösta det med ö m m a ord och smekningar, tydligen glömsk af allt annat.
Professorn, som såg förtviflad ut, mumlade något om » dumheter », men så ryckte han på axlarna, lik en man besluten att göra det bästa af en falsk situation, och sade i sin gamla kåserande t o n: » Mes dames, voilà: » den förvandlade sköna » har förvandlat sig själf till » den tröstade fula » i stället.
Que voulez-vous! » Han drog sig tillbaka m e d en elegant bugning, och hans fyndighet belönades med en liten applåd.
Under tiden gick madame omkring och uppsamlade i en li- ten antik bägare den frivilliga kollekten, tro- get följd af den stackars lille, hvars tunga hufvud dinglade hit och dit af trötthet, och i hvars mörka ögonhår ännu tårar glind- rade.
Skörden blef rik, m y c k e t rik.
Ja, bland allt silfver såg jag till och med ett större guldmynt tindra.
Det var nog det tyska modershjärtat, som tagit sig detta vackra utbrott, ty tyskarne tala inte bara vackert, ' de handla!
* * Ett par timmar senare lämnade jag och mitt sällskap hotellet för att från de öfre klipporna beundra månskenets nästan för- färande skönhet.
Jag använder m e d flit ordet » förfärande ».
Det händer nämligen ibland i södern, att naturen verkar grym.
För att k o m m a i harmoni med skönhe- ten utomkring en, blir lyckokrafvet inom en nästan outhärdligt stort.
Man vill vara allt man kan vara, fullt, utan afdrag och prut — och det är så sällan lifvet har plats för helheter!
Vår väg förde oss genom själf va den inre staden, öfver ett torg, där folket ännu håller till och nog kommer att hålla till, efter som här uppe hvarken kan beredas ljus eller plats åt den påträngande engels- mannainvandringen.
Själfva månskenet hade svårt att tränga sig in i dessa smala gator, och från por- tiker och murar föllo skuggorna så djupa, att de liknade silhuetter.
Från de öppna dörrarna till en osteria hördes skratt och skrål och klingande af glas, som slogos m o t borden som ackom- pagnemang till en gatsång af fräckaste sort, sjungen af en kvinna.
Rösten föreföll mig så märkvärdigt bekant — och ändå så full- komligt obekant.
Plötsligen slog sångerskan, utan att göra någon som helst öfvergång, o m till » Stabat Mater », som hon sjöng m e d en sådan kar- rikerande öfverdrift af andakt och guds- nådlighet, att hon gång på gång afbröts af jublande applåder och hesa, rusiga bravorop.
• V i smögo oss närmare — tätt intill den stora brunnen, ur hvars lejongap vattnet sakta droppade, och hvars framskjutande Neptun gaf gömmande skugga nog.
Nu kunde vi se in i rummet.
V i d ett bord, nedsöladt af vin och ab- sint, satt den nyss så elegante professor di Mantelli i skjortärmarna, m e d det tunga huf- vudet lutadt mot den ena handen, medan han med den andra försökte slå en högtidlig och ordentlig takt till skrålet och skränet omkring honom.
Uppflugen på en stol stod madame i en den lättfärdigaste dräkt, m e d ögon och kinder glödande i kapp, sjungande.
Har lat rösten äkta, har syntes hon själf äkta.
I ett hörn, tämligen ordentligt utbredd öf- ver ett par stolar, låg hennes falska sva- nehamn, den hvita dräkten.
Och här, till hälften g ö m d under de ned- fallande vecken, satt den stackars lilla » La- sten * och sof, ännu i sömnen krampaktigt fasthållande hvad som återstod af hans äl- skade maman Blanche, samma mamma Blanche som på ett så förunderligt vis flög ifrån honom alltjämt och förvandlade sig så hemskt, hålle henne fast hur väl, hur hårdt han ville.
Kinderna voro våta af tårar, rynkorna kring munnen djupa som på en gubbe.
Men hvarför tala o m detta — ohygg- liga.
För sådant finns j u inte något straff!
Poverino, poverino!
Månskenet lyste ej längre, luften var ej längre ljum och balsamisk.
jag frös, frös!
V i återvände till hotellet.
Dagen därpå, när vi gjorde ett besök i osterian, var familjen redan rest.
Och hvad hade vi för öfrigt kunnat göra?
Barnets öde var redan besegladt.
Att i sig bära frön till tvänne sådana människors laster, d e t.
(Illustratör: J.
* En kvinnlig medlem af Utile Dulci.
Y bref från senare hälften af 1700-talet r rörande de sällskapliga förhållandena inom Sveriges hufvudstad eller vittra och musikaliska ämnen finner man någon gång nämnd en fru Wendelius, eller enligt då
428 för tiden ofta användt språkbruk: Wendelia.
Så skrifver t. ex. Kellgren i april 1776 till Clevberg och beder honom att skaffa musiken till » fru Wendelias verser », o c h 1781 omtalar Kellgren, att han fått sig tillsända verser från Schmiterlöf » genom bref från fru Wendelia ».
Äfven i samtida tryck namnes hennes namn ett par gånger, detta i samband med relaterande af festligheter inom sällskapet Utile Dulci.
I förbigående och för dem af Iduns lä- sarinnor, hvilka icke hafva detaljkunskaper i vår litteraturhistoria, må nämnas, att Utile Dulci var ett vittert samfund i Stockholm, stiftadt af Elis Schröderheim, kanslirådet Fermer m. fl.
af spillrorna utaf det vittra sällskap, som förut bildats af skaldinnan fru Nordenflychts förtrognare umgängeskrets.
Sällskapet Utile Dulci bildade snart under sig tre filialsällskap: Apollini Sacra i Upsala, Carolinska säll- skapet U.
D. i Lund och Aurora i Å b o.
Det räknade bland sina ganska talrika medlemmar nere i vår litteratur märkliga personer: Gyllenborg, Wellander, Oxen- stierna, Bergklint, Rosenstein, Adlerbeth, Kellgren, som en tid var dess sekreterare, Leopold m. fl.
Äfven damer, ehuru få till antalet, intogos i Utile Dulci, och de mest lysande bland dem voro fru Schröderheim och fru Lenngren, hvilken sistnämnda, enligt samfundets ännu i Musika- liska akademiens bibliotek för- varade matrikelbok, vid dess musikaliska tillställningar sjöng sopran (hennes man, kommers- rådet, sjöng bas).
Sällskapet var hvad man kallar lysande, och att intagas däri ansågs som en stor utmärkelse.
Det utsatte vittra täflingsämnen, utdelade pris, sträckte äfven sin omvård- nad till musiken samt utgaf en särskild samling af sina skrifter under benämningen » Vitterhets- n ö j e n ».
Efter det Utile Dulci ' s förnämsta skalder inflyttat i Sven- ska akademien, tynade samfun- det så småningom af och utslock- nade alldeles i och med Schrö- derheims död.
Bland detta remarkabla sam- funds få kvinnliga medlemmar var ock fru Wendelius, och man kan häraf sluta till såväl att hon haft en framstående social ställning, som att hon varit i besittning af personliga egen- skaper samt musikaliska och vittra talanger, hvilka beredt henne denna utmärkelse.
* Hon har således varit ett på sin tid myc- ket bekant och firadt fruntimmer — och nu, för eftervärlden, är hon alldeles bort- g l ö m d!
I arbetet » Kvinnan inom svenska litteraturen » namnes hon icke, och vår nu lefvande främste litteraturhistoriker kan i de noter, hvarmed han försett de af honom för ett par år sedan utgifna Kellgrenska brefven till Clevberg, om henne endast upp- lysa: » Wendelia, fru, okänd. » Så alldeles okänd må hon dock icke vara, och här, i den svenska kvinnans tidning, * Enligt Göthe: De vittra samfunden i Sve- rige, var hon äfven medlem af Apollini Sacra, den tredje bland de damer, hvilka dit inkallades.
De båda öfriga voro mademoisellerna Carlström och Paqualin.
IDUN må, som text till det porträtt af henne, hvilket här meddelas *, fogas de biografiska data, hvilka en vida obetydligare litteratur- forskare från spridda håll, mest ur otryckta anteckningar, lyckats inhämta om denna det finare stockholmska sällskapslif vets pryd- nad under det glänsande gustavianska tids- skedet.
Kyrkoherden i Fredrikshamn, Finland, magister Johan Ramklou hade 1740 jämte sin unga maka, Inga Brita von Bromell, med hvilken han året förut ingått äkten- skap, begifvit sig till Stockholm.
Enligt en otryckt anteckning skulle han » flyktat undan ryssarne », men Mathias Akiander angifver i Viborgs stifts herdaminne en helt annan orsak till kyrkoherden Ramklous stockholms- resa: — vid riksdagsmannavalet år 1740, heter det där, sökte Ramklou genom ored- 1896 hvari han stod, behöfver blott nämnas, att han var riksdagsman 1778 för hufvudsta- den samt n:r 1 bland de 9 ledamöter af borgarståndet, hvilka den nåden vederfors att få stå fadder vid kronprinsen Gustaf Adolfs döpelseakt.
Å 1774 blef hon, jämte sin man, intagen i Utile Dulci, » dit vanli- gen ingen af dess kön får komma, » såsom det heter i en anteckning härom af Nescher.
Följande året fäste hon vid sig en all- männa ' e uppmärksamhet af smickrande art.
Den 24 januari 1775 firade Utile Dulci konung Gustaf IILs födelsedag med en större festlighet, hvartill allmänheten tycks inbjudits, och då » under musique » följande lilla kantat, af henne författad, blef af- sjungen af » ett vittert fruntimmer, fru Wendelia »: Récitatif: Ack!
evigt glada, sälla stund för hela Norden, Då först vår stjärna tindrat opp Och vi en älskad prins fick skåda här på jorden, Som stadgat har vårt hopp!
Med mandom i sitt bröst, med äran vid sin sida Förtryckta folkets rätt han gick att värdigt strida.
Då i fördärf och nöd vår fosterjord var dränkt, Till hjälp han skyndar s i g.
Han ville frälsadt se Det folk, som åt sin kung vill lif och hjärta ge.
Men himmel!
se ' n du skänkt ...
Låt oss allt annat hellre brista Än att vi dyre Gustaf mista!
r Aria: Bröder!
låt oss glade fira Denne dag, vårt Sveas väl, Då vi under Gustafs spira Känne lika enig själ.
Kungars Konung!
ömt beskydda Sveriges hjälte, folkets far!
Glädjens ljud ur hvarje hydda Sjunger: Han oss räddat har!
liga utvägar förskaffa sig röster till riks- dagsman, reste ock själf till Stockholm, men fick ej inträde i ståndet; under rättegången härom mot honom dog han, den 25 okto- ber 1 7 4 1.
Några få månader förut — den 9 maj samma år — hade i Stockholm födts hans enda barn, dottern Anna Brita Ramklou.
Änkan stannade, tycks det, kvar i Stock- holm, men afled redan 1748, efterlämnande den sjuåriga dottern.
Denna senare fick förmodligen hos fränder till modern huld och skyld.
Att hon fått en förträfflig upp- fostran, kan tagas för alldeles gifvet.
V i d 20 års ålder blef A n n a Brita Ramklou gift med kramhandlaren i Stockholm Anders Wendelius, en af hufvudstadens förnämste borgare.
Som bevis på det höga anseende, * Efter en blyertsteckning (af Catton?)
i Kongl.
Bibliotekets porträttsamhng.
Två år ' därefter gaf hennes talang en ny lustre åt en fest inom samfundet.
I ett bref från Stockholm till lektorskan Anna Roséns tidning » Hvad nytt?
Hvad n y t t?
» i Göteborg för d.
21 maj 1777 heter det: » Sistl.
onsdag parenterades uti!
Samhället Utile Dulci öfver den för sitt stora snille och sine månge värdige egenskaper öfver allt ansedde Abbe Michelessi.
Hr kongl.
Bibliotecarien Simming- sköld tolkade på samhällets väg- nar denne sin aflidne väns min- ne.
Både före och efter paren- tationen upfördes en ganska vacker och rö- rande musique, då den för sin behageliga röst så högt berömda fru Wendelia afsöng en af benne själf författad aria: Vår klagan är billig.
Hur skulle vi glömma Vår vän Michelessi, hans snille och vett?
Ack, kunde vårt samfund nog värdigt berömma Hans hjärta, som äran för Svear beredt! » Hennes make afled 1793, och det vill synas, som o m hon därefter dragit sig un- dan Stockholm och stockholmslifvet.
Gu- staf IILs sol hade j u dessutom slocknat.
Utile Dulci var också blott ett minne och den forna umgängeskretsen och de forna vännerna skingrade.
Hon afled å Anneberg, på Värmdön, den 10 oktober 1 8 0 4.
Hon säges efterlämnat en dotter.
1896 IDUN 429
IDUN 430 " fruarna, som inte Ville gå på bal. "
Interiör af Knut FRU Hos ELISE.
Öf verallt dit vi bli bjudna och han själf vill gå.
Afsiktliga?
När jag, Elises fästman, är bju- den?
Nej, bestämdt nej!
HENNES JOHN, YNGRE ELISES SYSTER.
Men FÄSTMAN.
GYMNASIST EN SOPHIE.
Så mycket mera borde du förarga dig öfver deras afsiktliga ohöflighet.
ELISE, LÖJTNANT FRU SOPHIE.
Ämnar du tvinga John att föra dig till hvar- enda bal under säsongen?
FRÖKEN 1896 Jo, GUSTAF.
till Euths komma ni åtminstone inte.
det hoppas jag visst.
KAMMARJUNGFRU.
fru Sophie; på eftermiddagen.
Då SOPHIE.
missräknar du dig.
För att du och jag af en ren händelse blifvit glömda den här gången?
Glömda?
Vi ELISE.
Vet du ett annat skäl?
Jag behöfver inte veta något.
Men jag är tio år äldre än du.
Och därför plågar mig ohöfligheten så mycket mera — Marie Euth tror naturligtvis, att jag inte förstår orsaken Men händelsevis!
(Triumferande :) äro inte längre fina nog för hennes societet!
ELISE, Nej, Första scenen.
SOPHIE (Kastar otåligt sitt arbete från sig.)
Vet du, Elise; din förtviflade min är odräglig som tandvärk — att jämra dig sä, bara för du inte blifvit bjuden på Euths tarfliga bal!
Hur gör du själf, då?
Här är alls inte fråga om mig.
Jag väntar obetydligt af världen.
Mina illusioner jordades samma middag som min oförgätlige Axel.
Så att ingen kan då kalla mig flärdfull.
Men du — ja, ursäkta mig — du är det.
Det Jo, hör du!
Inte fina nog, säger jag.
Den frun är i stånd att offra sin egen nlamma — nå, gumman är då inte något särdeles — om hon inte passade ihop med en ny connaissance.
— Hvarför skulle hon mera genera sig för oss?
— Och om det någonsin händt.
Har jag inte alltid varit ut- sökt artig mot Marie Euth?
Kan du påminna dig en bjudning här utan henne?
Nej, och just därför är jag säker på, att hen- nes glömska är tillfällig.
jag ämnar inte låta henne glömma mig.
Och du är så snäll och heller inte gör det, när du blir gift.
Låt aldrig John tvinga dig inom den fruns tamburdörr!
var grufligt ledsamt.
hans framtid med dig måtte bli treflig!
Vår lycka är säker, som låge den i en liten ask.
Om jag skulle göra mig ett ärende till Euths, nu genast?
Kanske att jag kunde — SOPHIE.
— tigga en bjudning åt oss?
Tredje DE FÖRRA.
Nå, bjudningen är väl kommen?
ELISE (med en lätt suck:) Nej, Gudnås!
Stackars, min lilla Elise!
För all del, ömka henne då inte beständigt!
Tänk på mig också!
På er båda två.
FRU CHARLOTTE.
CHAELOTTE.
Här ha ni en bannlyst till!
SOPHIE Jaså, du blef inte bjuden?!
(glad:} CHAELOTTE.
Nej, min go ' a vän.
Nå, hvem fick rätt?
— Bara nu inte Marie får det förfärliga infallet att ändra sig!
Du är inte fin nog.
CHAELOTTE (stucken:) Sophie lilla, jag måtte inte förstå —?
(Till John:) Och löjtnanten sväljer den här förolämp- ningen mot sin fästmö?
Nyss föreslog jag att — och bara Sophie ville, så är jag säker om — SOPHIE (häftigt:) Men Andra SOPHIE.
Isynnerhet för din fästman.
Tre dagar och tre nätter har han måst sitta och torka bort dina eviga tårar.
Jag undrar, hur många näsdukar du användt?
Jämnt hälften så många som du.
— Och så torde du veta, att John inte är här om nätterna.
(skrattar:) SOPHIE.
Nu skall du inte tro, att jag bryr mig om de- ras bal.
Min glädje är det kära hemmet med alla dess dyrbara minnen.
Och alldeles säkert är, att jag inte gått, om bjudningen också kom- mit.
— Nej, det är den gränslösa oartigheten mot Elise, som smärtar mig.
På inga villkor!
En oerhörd dumhet.
— Nej, jag tackar Gud för möjligheten att komma ifrån ett plågsamt umgänge.
Tonen i det huset — Ah!
Nå, när man bjuder kreti och pleti.
Alla, utom oss.
Var glad att du slipper reta dig i dåligt säll- skap.
ELISE (häftigt:) Nu kan det vara nog!
Hur ofta ha ni inte talat om, hur utmärkt Marie är?
I svarta flätor fästad glimmar Då spelade ni blott grefvinna, I morgonsol låg viken stilla en krona af juveler och slottet var af målad och dagg på b l o m m o r oçh på gräs, nu, väf, och under nattens korta timmar sågs er gestalt i päls försvinna, oçh munter bofink hördes drilla som drottning hyllas slottets ej var bland björkarna på skuggigt fru.
den af sibirisk Rundt kring er trängas vapenrockar Ni var med jag var poet som än i frackar uti brokig mängd, räf.
statist vid en teater, dag, näs.
Han sjöng som endast den kan sjunga, som lyckan i sitt hjärta har och sporrar klirra, när man bockar — ni hade ej förnäma låter, och får bland gröna grenar gunga hvar frack med men tusen björnar hade jag.
i vårens första solskensdar.
Och likväl hur Och nu —?
Se, festens kronor glimma Ett ordnar är behängd.
litet hof ni kring er samlat — och Pommery ger stor salut — men alla våra luftslott ramlat, vi byggde några år förut.
när vi kunde skratta, i en doftande berså, som ännu ej man vi frukosterade, vi hunnit kratta, två.
och dansmusiken jubla hörs men i två hjärtan denna timma en bortglömd sträng helt sakta rörs.
D a n / e l F a l l s t r ö m.
IDUN 1896 Men åtminstone SOPHIE.
har aldrig jag Fjärde tyckt det.
BK FÖRRA CHARLOTTE Ännu mindre jag.
SOPHIE En sådan där osminkad provinsnatur.
Enkel som en torftäckt småstad.
Just därför trifs man så väl hos henne.
Nå, ungherrar trifvas ju alltid på kaféer.
— Jag förstår er längtan efter aftonnöjet.
Men jag går inte!
Känner ni er lugnare nu?
Ja, för Elises skull.
Och en smula för er egen, med.
Ni är utsökt god.
(Han reser sig.)
För att kläda er till balen?
Nej, för att reta upp mig till raseri mot fru Ruth.
Ni stannar väl kvar?
Jo, jag är snart tillbaka, laddad med ett in- tensivt salongsgift.
Och lofvar er en utomor- dentligt angenäm kväll.
(utom John), 431 scenen.
KAMMARJUNGFRUN (sedan).
CHARLOTTE (med en djup suck:) Arma Elise!
ELISE ö s t t a n k a r.
(häftigt:) Hvad menar du?
Jag tänkte endast på, hur en äkta man ser ut, när han krupit ur fästmansskalet.
KAMMARJUNGFRUN (med ett bref till Charlotte.)
Hennes nåds betjänt kom nyss med den här biljetten.
Ytterst angeläget, sad ' han.
jfàgelsfearan afsfteo tager CHARLOTTE.
Ni ursäkta väl?
(Hon öppnar och läser bref vet ifrigt.
Med tydlig glädje, men något besvärad:) Det var lustigt I Gissa, från h vem!
mera klart öu allting snåoar.
ess ms bösteu kommer, — (o e s s oagerfeta SOPHIE (likgiltigt:) Kanske en dålig ursäkt från Marie Ruth?
migrer blao för blao gin fägring, sm ocb bvao ännu är olg gitvet, SOPHIE.
Gratulerar.
Men jag skulle då aldrig besvära en ruinerad familj.
eta s g n s öig nästan som en bägrlng.
§S3 CHARLOTTE.
Med två stora stenhus?
Få de in hyrorna också?
ets flften bvao ger ou?
5o, att ltfv&gt;et wm CHARLOTTE.
Nej; en bjudning!
Ruinerad?
688 ocb en annan årstio b&amp;Sartg&amp;g K.
j l.
&lt;XMin.
fe CHARLOTTE.
(9 Med sådana hyresgäster?
Nej, go ' a Sophie!
Så kan- fåfängan ha en gräns, ändå.
Gör mig tjänsten att tala om något annat I CHARLOTTE.
Du måste läsa biljetten först!
CHARLOTTE (till Elise:) Läs den, du då!
(Hon räcker henne bref vet.)
ELISE (läser.
Därefter, gladt:) Alldeles som jag trodde!
Trassel med bjudningskorten.
Den historien är för gammalmodig.
Tänk, hur rysligt för den stackars Marie, om ingen kommer!
Så mycket större skäl för dig att gå.
Då blefve ni ju ensamma.
Ah, vi ska ha det utsökt trefligt på tu man hand.
Hå-hå-ja-ja.
CHARLOTTE (tveksamt:) Om jag skulle göra mig besväret att gå dit?
Endast för att folk inte skulle fråga: &gt; II varför var du inte där? » Och för att slippa tillstå, att det kom sig af att vi inte voro bjudna.
— Ob- servera, hur jag tänker på er!
(Hon suckar.)
Ack ', att jag aldrig fått den här biljetten!
Men när du varit olycklig nog att få den?
CHARLOTTE (glad:) Menar du verkligen att jag —?
Nå, i så fall!
— Du vet, att jag alltid följer dina råd.
(Med en suck igen:) Fastän gudarne må veta.
— (Gladt:) I morgon kommer jag till er med färska intryck Där blir nog åtskilligt, som —.
(Sorgset:) Sophie lilla, jag riktigt afundas dig!
Och jag beklagar dig så hjärtligt, go ' a Char- lotte.
Du är ändå den raraste af alla!
Elise också, förstås.
— Adjö då!
— Nej jag kan inte lämna er!
(Med en suck:) Så ske din vilja!
(Hon kysser på fingret och går ha- stigt ut.)
IDUN 432 Konstnärslön.
1896 De leka lustigt på snodda strängar som SOPHIE.
Det är visst mycket vänligt.
Men, som sagdt, vi visste om ingenting.
Och utan toaletter.
— muntra kiden på ELISE.
De ligga ju färdiga se ' n åtta dagar!
blomsterängar.
Dem vi skulle ha hos konsul Pihls, ja I Nej, jag tror inte — ELISE (Mappar Sophie.)
Säg ja, ändå!
an lyfter hufvut, den sorgsne lille; kvar hänger tåren, som falla v «.
SOPHIE (efter någon tvekan:) Nå!
Men bara för din skull.
Ja, tack då så hjärtligt!
Och hälsa sin söta mamma, att det är bara för skull, och för att hon ändå till sist kom ihåg Elise.
Snart öfver dragen sig sprider ljusning, hennes en glimt där tändes af glad förtjusning.
Det skall jag visst framföra.
Kanske jag får passa på att be fröken Elise om första valsen?
Snart skrattet väller från barnaläppar ELISE.
Nej; den skall min fästman ha.
Men den an- dra? '
Oändligt tacksam.
Och en tur i kotiljongcn också?
Jag har enkom hymlat undan den snvg- gaste dekorationen.
(Han gar.)
likt klara klangen från klockekläppar.
" ^ffrån konserten * Upp nan hemåt vände, har i sin kammar konstnärn hunnit, Han står i fönstret och ser den lille, den store konsttiärn, men den vida Kände.
den synen svunnit.
med Han Den » Nyss såg jag tårar med fiolen ej ur minnet den store mannen prisadt snille.
Sjunde sorgsne lille förtrollat, tjusat: lian kan ej glömma, i ögon sköna — hans auditorium ej detta anlet, en härlig syn att var rent berusadt.
där en konstnär löna!
Och tårar skälfde Han i ögon klara ja, vid toner, smältande där underbara.
— är Nu Upp till sin boning tårar strömma.
går till fönstret — pilten sitter lika bitter.
ljuf befunnen: ett gyllne löje på ur fodralet barnamunnen.
Nog SOPHIE.
Jo, när hon får höra, att ti äro bjudna af so- nen i huset, och inte bara genom en biljett på två raderi!
— Nu går jag och börjar klä ' mig.
Skynda dig, så att jag slipper väntal finnas tårar han vänder äter.
• fiolen tar han, ändå på jorden!
Pa trappan sitter ett glädtigt stråktag Men en pilt och gråter.
däröfver drar lian.
är Se, stora tårar Där ur ögat kvälla, hälft en främling glädjen vorden. » Anna Roos.
dansa toner (Alfaro) ifrån fiolen, och ned för kinden som de länesamt välla.
från sommarsolen.
strålar dansa (Illustratör: D.
Q) Femte SOPHIE.
Hon ville inte gål Och ändå springer hon som en toka för att hinna dit först.
Det förstår jag sä väl.
När nian är road af dans.
Dansen är ett och förställning ett annat.
— Att trösta oss med löftet om sina så kallade in- tryck!
Hennes intryck!
— Och så pikant hon var mot John!
Ja, ett ögonblick tänkte jag verkligen säga henne — SOPHIE.
Säg aldrig något till en kvinna, som inte fat- tar, att en karl kan neka till en bal!
— Nå, hörde du om » tonen hos Marie »?
En passande anmärkning för Charlotte.
Ha-ha-ha I ELISE (häftigt:) Men du höll ju med henne?
Förlåt, jag är inte bjuden, jag.
Sjätte DE FÖRRA.
(Sedan) ELISE.
Först ett ord till John om att vi komma.