Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är på dessa skäl jag stöder det förslag jag redan i sista plenum väckte, nemligen: att Rikets Ständer ville åt Lärarne vid elementar-läroverken, så Lektorer som Kolleger och Adjunkter, bevilja en löneförhöjning på så sätt att till nu varande fyra lönegrader inom hvardera klassen lägges en femte med i samma proportion stigande tillökning,* så att efter 20 års tjenstgöring
Lektor skola få uppbära 4,000 R:dr och Adjunkt eller Kollega 3,000 R:dr R:mt.
Stockholm den 22 November 1862. P. Lithner. 86 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 47. *:<» 4*.
Ruudgrcn:
Om ändring i 9 och 5 8 §§ af Kongl.
Förordningen om Mars 1862.
Förordningen af den 21 sistlidne
Mars om kommunal-styrelse på landet, § 58, har genom sina bestämmelser om grunden för kommunal-utskyldernas utgörande framkallat missförhållanden, hvilka tarfva snar rättelse.
Å ena sidan är nemligen, genom stadgandet om uträknandet af en medelbevillning för mantalet inom kommunen, framkallad den orättvisan att ett hemman af 100,000 R:drs taxeringsvärde deltager i kommunal-utskylderna till samma belopp, som ett hemman af 10,000 R:dr; å andra sidan komma löntagare och rörelse-idkare att deltaga i sagde utskylder till ett ojemförligt högre belopp än hemmansegaren, så att t. ex. vid en egendom med 100,000
R:drs taxeringsvärde inspektoren, om hau har en sammanräknad löneförmån af 1,800
R:dr, betalar hälften så stora kommunalutskylder, som principalen.
Grunden till det sednare missförhållandet ligger naturligtvis deruti, att hemmanet betalar siua kommunal-utskylder endast efter den del af sina onera, som utgöres genom bevillning, under det att öfrige medlemmar utgöra alla sina onera till Staten genom bevillning och således få en desto högre bevillning.
Den förra orättvisan emellan hemmanen grundar sig åter på medelbevillningen, hvarigenom fyrktalet för det ena bättre hemmanet nedsättes på bekostnad af det andra lägre uppskattade hemmanet, hvilket i följd häraf erhåller högre fyrktal.
I båda dessa hänseenden bör således en förändring ske, och om en förändring sker, bör rättvisa och billighet vara den ledande principen.
För jemkningen emellan hemmanens kommunal-utskylder, torde man derföre böra frångå mcdelbevillningen inom hvarje socken, likasom man ock torde böra lemna åsido den gamla principen, att alla hemman skola betala lika stort belopp, och i stället lägga medelbevillningen pr hemman öfver hela riket till grund för beräknande af fyrkens värde.
Om man t. ex. beräknar att i medeltal öfver hela riket bevillnings-taxeringen för ett hemman uppgår till 30,000 R:dr, så utgör bevillningen till Staten pr hemman i medeltal 9 R:dr eller 900 öre och följaktligen, om man antager att ett till 30,000 R:dr taxeradt hemman bör hafva 100 fyrk i kommunalskatt, hvarje fjudi 9 öre eller, för jomnheteus skull, 10 öre.
Härifrån är steget, lätt till utjemnandet af kommunalskatten mellan hemmanen, om man nemligen i Kommunal-förordningens 58 § förklarar att en hemmansfyrk är 10 öre och att hvarje hemman, med beräknande af detta belopp för fyrkeu, åsåttes högre och lägre fyrktal i mån af bevillningeu.
Hemmanet på 100,000 R:dr med 30 R:drs bevillning får således 300 fyrk och hemmanet på 10,000
R:dr med 3 R:drs bevillning får 30 f yrk.
Hvad åter beträffar löntagaren och rörelse-idkaren i deras förhållande till hemmansinnehafvaren, så inverkar denna nu föreslagna jemkning icke för dem, Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 47. 87 utan för så vidt i deras inkomster ingå afkastning af jord.
För deras öfriga årsinkomst qvarstår missförhållandet.
Sockenstämmo-förordningen af den 29 Augusti 1843 har ganska rigtigt fästat afseende på denna omständighet och tillerkännt hemmansegaren en högre rösträtt för hans lägre bevillning, hvaraf sedermera följde att för hemmanet erlades högre kommunal-utskylder än i mån af bevillningen, då den jemfördes med löntagarens och rörelse-idkarens.
För att hafva rösträtt lika med ett hemman erfordrades 40 R:drs bevillning.
Om man antager, att då för tiden ett hemman i medeltal var taxeradt till 9,000 R:dr (efter beräkningen att hemmanstaxering nu är 3| gång högre än då), så utgjorde, efter den dåvarande bevillningen af 2 R:dr pr mille, medel bevillningen pr hemman öfver hela riket 18 R:dr, d. v. s. att således i fråga om rösträtt på sockenstämma äfvensom i fråga om deraf beroende k o m m unal-utskylder löntagarens och rörelse-idkarens 40
É:drs bevillning motsvarade hemmansegarens 18 R:drs bevillning, eller, med andra ord, att den sednare för samma bevillning hade dubbelt så stora kommunalutskylder, som de förra.
Deruti låg rättvisa och billighet, både derföre att hemmansegarens skatt till
Staten blott till ringa del utgår efter bevillning, hvadan hans utskylder till kommunen böra till en del beräknas efter hans andra onera, och derföre att han såsom egare af den fasta jorden och således mera intresserad i kommunal-angelägenheternas framtid bör vidkännas en högre andel i kommunalskatterna, äfvensom ega högre rösträtt vid kommunalfrågornas behandling.
Under antagande af riktigheten i detta resonnemang och billigheten i denna grundsats, skulle således den förändring i nu gällande författning vidtagas, att då man för fastighetsegaren antager fyrken till 10 öre, samma fyrk för alla andra skulle beräknas till 20 öre.
Derigenom inträder åtminstone den jemkning, att inspektoren med 1,800 R:drs lön vid en till 100,000 R:dr taxerad egendom, under det han nu får 150 fyrk, då hans herre får 300, skulle vinna den nedsättningen, att han får endast 75 fyrk, då hans herre får bibehålla sina 300.
Rättvisan af ett sådant förhållande lärer väl knappast af någon kunna bestridas.
Och dessutom hvilken lättnad vid beräkningen af kommunal-utskylderna emot det nuvarande invecklade.
Skulle bifall lemnäs till detta förslag, så och på det att rubbning icke må ega rum i 9 § af sagde Förordning, hvilken bestämmer rösträtten, torde bestämmelsen i 9 § om tio fyrkar såsom det minsta antal, som berättigar till rösträtt på kommunal-stämma, böra förändras till fem fyrkar.
På grund af nu anförda omständigheter får jag vördsamt föreslå att 58 § i Kongl. Förordningen om Kommunalstyrelse på landet af den 21 Mars 1862 må erhålla följande lydelse dervid af lätt förklarliga skäl den i mantal icke satta jorden, äfvensom annan fastighet och frälseränta blifvit räknade till samma kategori, som löntagare och rörelse-idkare: § 58.
De i nästföregående § omförmälda bidrag skola, såsom kommunal-utskylder, utgöras i förhållande till särskilda, de skatteskyldiga efter nedanstående grunder påförda fyrktal (oförändrad lydelse). A)
För jordbruksfastighet, som är i mantal satt, beräknas hvarje fyrk till 10 öre Riksmynt.
B) För jordbruksfastighet, som icke är i mantal satt, äfvensom för annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskattningsföremål inom kommunen, beräknas fyrken till 20 öre Riksmynt. G) Fyrktalet för hvardera af de i mom.
A och B uppräknade föremål bestämmes efter beloppet af bevillningen, hvilken i förra fallet 88 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 48. delas med 10 och i sednare med 20, kommande qvoten att utvisa det antal fyrkar hvardera tillkommer.
I fråga om löntagare, som tillika innehar boställe, skall bevillningen för inkomst från bostället, hvilket, enligt ofvan stadgade grunder, särskildt till fyrktal sättas bör, icke vid fvrksättningen för den öfriga lönen i beräkning tagas (oförändrad).
Bråk af fyrktal för hemman eller för öfriga beskattningsföremål skall till närmast högre hela fyrktal upptagas (oförändrad).
Inom de delar af Stora Kopparbergs län, der kommunal-utskylder hittills blifvit efter andel i soldatrote debiterade oell uppburne, gäller hvad derom särskildt stadgas (oförändrad).
Under förutsättning att ofvanstående förslag till sin hufvudgrund antages, föreslås att 9 § af ofvanberörda nådiga Förordning må erhålla följande lydelse: § 9.
Den, som för i mantal icke satt jord samt för inkomst af kapital eller arbete sammanlaggt till mindre än fem sådana fyrkar, som i § 58 omförmälas, uppförd är, eger ej rösträtt vid kommunal-stämma.
Stockholm den 22 November 1802. O. H.
Rundgren.
NiO 48.
Af Doktor L.
Landgren:
Om anslag till Spetelska-hospital.
Då en om
Svenska medicinal-väsendet högt förtjent man på 1840-talet vid en resa genom
Helsingland varseblef tvänne med spetelska behäftade personer, gjorde han genast derom anmälan för Sundhets-kollegium, som beordrade distriktläkarne att noga undersöka förhållandet.
Då härigenom ådagalades att ett stort antal spetelske finnas spridda öfver hela provinsen, men särdeles i de öfra socknarne, så fann Sundhets-kollegium skäligt att åt en enda läkare, som i ämnet insamlat den största erfarenheten, uppdraga tillsynen öfver samtlige spetelske i hela provinsen.
Herr Doktor Hedenström i Jerfsö, som vid innevarande års början emottog detta uppdrag, har öfver sina resor och undersökningar ingifvit rapporter, hvaraf visar sig att i de församlingar, han hittills undersökt, stiga de spetelskas antal till 73, hvaraf 40 män och 33 qvinnor.
Af detta antal äro 39 arbetsföra och 34 icke arbetsföra.
(Se bilag.)
Af läkarnes sammanstämmande uppgift är konstateradt, att förevarande sjukdom, som ömsom kallas Lepra noda och Elephantiasis Gracorum, är densamma som efter korstågstiden spridde sig till Norden, och till hvars kurerande de första hospitalen redan på 1200-talet inrättades, hvaraf de sjuke fingo namnet spedalske eller Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 48. 89 eller spitelske (hospitala folk).
På 1500-talet upphörde den i Danmark, men drog längre norr och angrep Island, samt har allt framgent varit inhemsk i Norrige, der enligt uppgifterne vid 1860 års slut funnos 2,068 spetelske, hvaraf 400 vårdades på de 3 hospitalerne i Bergen samt 97 tillsammans i Molde, Throndhjem och Nain dal.
I Sverige har spetälska under de sednare århundradena endast sporadiskt uppenbarat, sig.
Så härjade hon på 1760-talet vid Dalelfvens utlopp under namn af Elfkarlebysjukan samt i Finland och på 1780-talet pä Aland.
I Helsingland har hon efter ali anledning vid detta århundrades början verkat i hemlighet, och spridda sjukdomsfall hafva äfven för någon tid sedan visat sig vid Indals- och Angermanelfvarne.
Ljusdal och Färila socknar i Helsingland förete de största antal spetelske, nemligen den förra 21 och den sednare 11.
Såsom åsynavittne har jag sett flera prof af denna sjukdoms förfärliga verkningar.
När en persons ansigtshy antager ett slags kopparfärg med tecken till knölar i hullet, har man skäl att misstänka den förfärliga fiendens närvaro.
Huden börjar nu affjällas likasom hvetekli.
Rösten blir hes och hväsande och försvinner i svåraste fall helt och hållet, Sår slå ut öfver kroppen, näsan sjunker in, läppar och mun öfverdragas med en svart skorpa, och en förfärlig lukt sprides från den sålunda långsamt förruttnande menniskokroppen.
Många patienter få dock ända till 20 år och deröfver dragas med den vämjeliga sjukdomen, innan den antager denna förfärliga form och ändar deras sorgliga lif.
Det behöfs väl ej några ord för att väcka medlidande med en fattig fader eller moder, som af denna landsplåga lägges på sjuksängen, helst, då den omgifvesaf en mängd värnlösa barn.
Med anledning häraf har Herr Doktor Hedenström hos Sundhets-kollegium föreslagit upprättandet i Helsingland af ett Hospital för spetelska, för vård och skötsel af de obotligt sjuka och för möjligt häfvande af sjukdomen, der den ej hunnit inrota sig.
Herr Doktor Hedenström föreslår:
För uppbyggandet af hospitalshus med nödige uthus (med tomt 1 å 2 tunnland) R:dr Ruut 14,800:
Sängar, linne och öfriga nödiga husgeråd ., „ 5,200:'
Samt årliga omkostnader:
Underhåll, mat och värme för sjuke ,.
„ 3,500:
Läkarearfvode, betjening, inventariers underhåll ... „ „ 2,500: 6000:
Då Sundhets-kollegium, på hvars värma för saken och gunstiga förord jag alldeles icke tviflan, i händelse dess yttrande af Stats-Utskottet infordras, likväl funnit betänkligt att plötsligen äska ett så stort anslag, under det att statskassan på alla håll så träget anlitas, torde någon nedsättning särdeles för närvarande statsregleringsperiod kunna göras i kostnadsförslaget.
Af de sjukas antal, som väl torde uppgå till 90, lärer väl enligt i Norrige vunnen erfarenhet, högst en tredjedel komma att anlita stiftelsen.
Af vidfogade häfte af Norriges offi.ciele Statistik sid.
43 synes att sjukrummen i Plejestiftelsen N:o 7 äro 18 fot långa, 18 fot breda och lÖ fot höga (kubikinnehåll 3,240 fot.), och att hvart sådant rum kan inrymma 7 patienter.
Under första statsregleringsperioden kunde svårligen mer än tvänne sådana rum blifva upptagna, emedan här Pih. till P St. Prof. 1862 Sf 1863. 11 Sami 2 A/d. 12 90 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 48. såsom annorstädes patienterne utan tvifvel till en början tveka att öfverlemna sig åt stiftelsen.
Om således till en böljan en tvåvåningsbyggning af trä uppföres med 4 sådana rum i hvarje våning, så bör väl den kunna inredas och förses med nödiga husgeråd för 15,000 R:dr.
Den årliga omkostnaden torde under första statsregleringsperioden kunna nedsättas till: Läkarearfvode : . . R:dr R:mt 500:
Betjening (2 personer) . . . • „ ., 700:
För patienterne värme, föda m. m „ „ 1,800: 3,000:
Naturligtvis uppstår den frågan, i hvad mån kommunerne skola anses skyldiga att till ofvanbesagde stiftelse bidraga.
Församlingarne hafva redan genom Konungens höga Befallningshafvande för detta ändamål blifvit hörde.
Somliga hafva visserligen dertill visat benägenhet; men andra, som för närvarande ej äro af sjukdomen besvärade, eller blott hafva en eller annan patient, gåfvo bestämdt afslag.
Också är detta mindre underligt, då den af naturen mindre rikt lottade provinsen nyligen uppfört och ordnat 2 lasaretter.
Äfven visar erfarenheten, att Norska Staten helt och hållet nödgats öfvertaga kostnaden för dessa anstalter i och för så vidt de urgamla stiftelserne befunnos otillräckliga.
En enda stiftelse i Bergen kostar Staten årligen 18,000 Speciedaler.
Mera skäl kunde då förefinnas, att för hvarje patient någon årlig afgift erlades, hvilken dock svårligen finge öfverstiga 50 Riksdaler, om stiftelsens ändamål skulle vinnas.
Men denna inkomst blefve för Staten så obetydlig att föga afseende derå synes böra fästas, då fråga är att motarbeta eller utrota en sådan landsplåga.
Aldraminst borde den ifrågakomma vid stiftelsens början, då folkets vanor och fördomar ändå torde lägga hinder mot stiftelsens begagnande.
Också få patienterne i Norrige kostnadsfri vård och underhåll.
Med anledning häraf vågar jag vördsamligen föreslå: att Rikets Ständer täcktes anslå ett reservationsanslag af 15,000 R:dr
Riksmynt för uppförande af ett hospital för spetelske med dertill hörande inredning och husgeråd på den plats inom Helsingland, der Kongl. Maj:t pröfvar lämpligast; samt att under förestående statsregleringsperiod ett årligt anslag af 3,000 R:dr bestämmes för denna stiftelses underhåll.
Om remiss till Höglofliga Ståts-Utskottet anhålles vördsamligen.
Stockholm den 22 November 1862. L. Landgren.
N:o 49. 91 N:o 49.
Om Folkskolan.
Med 1840-talet. börjar en ny epok för Svenska folkbildningens historia.
Man må icke säga, att folkbildningen då först började, eller i sina anordningar gå till väga så, som bade man ingen historisk grund att bygga på Man må heldre se till, att man ej lösrycker det nya från det gamla, om man ej kan förneka, att det gamla var godt i sitt stadium.
De egendomliga årsböcker, som hos oss kallas husförhörsböcker, och som af rikets presterskap i allmänhet blifvit med sorgfällighet förde under ett par århundraden, äro de historiska urkunder, som i århundraden härefter skola bära vittne om vårt folks ära framför de flesta kristliga folken, ty de skola ovedersägligen intyga, att från Carl XI:s dagar endast undantagsvis någon funnits i eD Svensk församling, som ej kunde läsa i bok från sitt 8:de eller 10:de år.
Låt vara att detta var litet, men ett lyckligare förhållande, med afseende på det första vilkoret för ett folks bildning, har ej funnits hos något annat folk på jorden.
Många folk kunna icke heller bland sina Konungar peka på sådane som Gustal Wasa, Gustaf II Adolf, Carl XI, andra att förtiga, hvilka haft till sitt ögonmärke att genom kyrkan och dess prester värna om folkets kristliga bildning.
Ur denna historiska folkbildning, som var genom Konung och presterskap gjord till en Kyrkans och det kristliga hemmets angelägenhet, härleder sig det fenomen, som slagit utländningen med förundran, att Svenska folket ända till närvarande tid med heder kunnat räkna många tänkare, skalder, konstnärer, mekaniker, o. s. v., ja, en stor del af sina lagstiftare från den massa, som icke vetat af någon annan skola än hemmets och den de derefter funnit i Böcker och det praktiska lifvet.
Folkbildningen är således hos oss icke en ny fråga, såsom den i närvarande tid är det för vår granne i öster, i hjertat af den kolossen.
Vi hafva icke att börja från grunden, vi hafva blott att bygga på en gammal god och naturlig grund, som endast missförståndet och otåligheten kan vilja upprifva, för att få lägga en ny grund i vädret af dagens vindar.
Folkbildningen, som före 1840 gick ut på att genom kyrkan och hemmet bibringa folket förmågan att kunna läsa och förstå det Guds ord, som var satt folket i händerna, och som väl bör vara första föremålet för den kristliga statens omsorg, behöfde dock utsträckas till bibringande af den fortskyndande tidens allmännare vetande.
Men icke behöfde man derföre, med offentliga skolors upprättande för massan, förrycka den bildning, som i sitt frö hvilade på den kristliga hemundervisningens grund, för att kasta äfven den på den skola, som Staten åtog sig att kraftigt understödja.
Med ett sådant lösryckande befriades hemmet från sin första pligt mot de små och anspråk väcktes på Staten, som den omöjligen skall kunna tillfredsställa.
Med en sålunda vunnen högre bildning, om den så 92 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 49. blef möjlig', skulle det kristliga, lifvet förlora sitt första stöd inom familjen; ty barnet skulle derigenom få hemmet att tacka blott för kroppens ans och vård. 1842 års Folkskole-stadga, som med jubel helsades af folkbildningens vänner, uppref väl ej den historiska grunden, men fästade icke heller tillbörlig vigt på densamma.
Man ville med påbjudande af iolkskolan, “helst den fasta" och med examinerad lärare bereda åt folket i massa möjligheten att vinna en öfver hemundervisningen stående bildning, men man glömde att grunda den nya på den befintliga gamla med bibehållande af denna.
Dock talade Stadgan ej om någon annan än folkskolan, såsom föremål för Statens omedelbara omsorg och understöd.
Genom anslag för folkskolan och seminarierna kom
Statens högre rätt att ingripa i och kontrollera kommunernas och hemmens tillgörande för ändamålets vinnande.
I den för ändamålet bildade, examinerade läraren, ville Staten hafva en garanti för att anslagen användes för höjningen af folkets bildning, utöfver hvad hemmet och kommunen förut med lärare, tagne i hopen, kunnat åstadkomma i hem- eller småskolor genom folkets eget bemödande och presterskapets omsorg.
1 tillämpningen af Stadgan missförstods dess syfte.
Menigheten trodde sig med förmån kunna kasta på folkskolan hela massan af barnen inom distriktet, utan all förberedelse, från 7-åringen till 15-åringen, och så blef folkskolan på de flesta ställen öfverlastad med nybörjare, derigenom hindrad i sin utveckling, och hemundervisningen på väg att dö i sitt frö.
För att afhjelpa denna svåra olägenhet uppstodo två partier bland folkskolans vänner, begge med samma ädla syftemål, men på olika vägar.
Det ena partiet, som törst satte sig i rörelse, underkände liusförhörsböckernas vittnesmål och folkets kärlek till sina små äfvensom dess förmåga, yrkande på småskolors upprättande såsom en allmänt nödvändig sak, för att massan skulle komma till ett för alla nödigt mått af första kunskap, och ville dermed göra småskolan lika mycket som folkskolan berättigad till Statens understöd.
Det andra partiet, läggande största vigt på hemmets pligt att gifva de små den första förberedelsen för uppfostran och bildning, ville återställa hvad som i det äldre bilduingsarbetet blifvit rubbadt, om folket hysande den tankan, att det ännu i allmänhet både vill och kan, hvad det förut velat och kunnat, om det blott genom sina pastorer, kyrko- och skolråd blir dertill hållet.
Detta parti, som faun, att småskolan, genom Statens bidrag utsträckt till hvarje hem, såsom meningen var, skulle döda i sin linda all hemundervisning, trodde sig ock finna, att Staten, om den så tog hand äfven om den gamla bildningen, skulle sakna förmågan att med den kraft, som erfordras, omhulda den nya högre, som med 1842 års stadga åsyftades.
Att med Statens understöd få upprättad en folkskola i tre våningar, tillgänglig för massan, öfverstiger detta partis djerfvaste förhoppningar.
Det är lätt för sanguiniska naturer att i motion uppställa ett system af 1,000 högre folkskolor, 2,000 folkskolor och 4,000 småskolor med en årlig kostnad för Staten af 2,800,000, förutom det som Seminarierna m. m. erfordra; men då de dermed genast vilja slå ihjäl icke mindre än 800 af våra redan befintlige folkskolor, eftersom vi redan hafva 2,800 examinerade folkskolelärare i arbete, och detta för att få rum för de högre folkskolorna, som icke vilja komma i gång, och för småskolorna, som ligga dem mest på hjertat, så måste vi vända det partiet ryggen och gå vår egen väg, den väg, som sans och måtta banar.
Vi vilja åtnöjas med att först se fullbordad den andra våningen, som med Stadgan åsyftades, innan vi upprifva den gamla solida bottenvåningen, som utan kostnad för
Staten både kan och bör underhållas och förbättras genom hemmens Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 4.9.
93 och kommunernas egen omsorg, bättre för hvarje tid, i den mån det ena slägtet efter det andra bättre lär att värdera bildningen och tillegna sig förmågan att i hemmet förbereda barnen för skolan.
Öfvervåningen tro vi oss hafva temligen färdig genom pedagogierne, element ar-läroverken och tillämpningsskolorna, som stå öppna lör alla landets barn och utvidgas årligen elter behofvet.
Må hemmet, nu som förr, hafva en eggelse att göra, hvad det kan för barnets första uppfostran i hemmet; men sporren dertill kan endast ligga deri. att barnet bör hafva lärt att hjelpligt läsa i bole, innan det kastas på folkskolan.
Der hemmet ej kan eller vill praestera detta sjellt, må det hafva sig ålagdt att bekosta sin informator eller guvernant, i siden eller hemmaväf, i stugan för en eller två, i småskolan för tio eller tjugu lärjungar.
Utan detta vilkor, sorn1 jag föreslår att i Stadgan intagas, skall all hemundervisning dödas och folkskolan stadna i vexten, detta sednare, emedan jag fruktar att Staten ej kan åtaga sig småskolorna öfverallt såsom folkskolans underlag.
Ty Statens kraft behötver ändå tagas i anspråk för, hvad som med Stadgan egentligen åsyftades.
Det sätt hvarpå Staten till dato understödt folkskolan, har varit till leda intrassladt, just emedan sjelfva hufvudfrågan blifvit intrasslad genom tumningar på Stadgans hufvudprincip, som ligger uttalad i Stadgans lista §, i uttrycket “helstfast skola" med examinerad lärare.
Allmänt önskas att komma till större reda och enkelhet.
Från flera håll har föreslagits att till folkskolorna må anslås hela den personliga skyddsafgiften att utgå såsom den först anslagna hälften till komrnunerne.
Detta vore visserligen ett enkelt sätt att utan trassel för regering och underordnade auktoriteter vinna ökade medel; men jag tror, att folkbildningen skulle derpå vinna mindre, än man föreställer sig, om ej dermed förenades vilkoren, som här föreslås, att en folkskola, “helst fast“, skall vara organiserad för hvarje tusental personer, samt att folkskolelär arens minimilön må vara 400 R:dr, förutom vedbrand och husrum.
Detta sätt har dock i sin stora enkelhet den stora orättvisan med sig, att den större kommunen, med sina 1,000 personer och sin större kraft, skulle ännu en gång med dubbelt högre anslag understödjas för sin skola, än den dubbelt mindre kommunen, med 500 personer och vanligen dubbelt mindre kraft, för sin skola, som dock erfordrar nära lika stora årliga omkostnader.