Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huru prosten och Jakob kommo hem, kunde aldrig någon af dem berätta.
Jakob påstod, att det varit som i sagan, där snön på skogsandens befallning delade sig, och utan minsta hinder kommo de fram.
Hästarne trafvade modigt och gladt, och när Jakob såg åt prosten, hade dennes ansikte i stjärnljuset liksom ett skimmer öfver sig.
De voro snart vid prostgårdens trappa, och Jakob lämnade sin husbonde, ännu mera fylld af vördnad för honom, hans nit och hans heliga mod.
En liten r e v y för af H. Idun H.
land medel, som Svenska akademien har i sin hand till vittra författares uppmuntran, bör slutligen också nämnas det s. k. literära an- slaget.
Alltsedan 1864 har nämligen akade- mien att årligen afgifva förslag till fördel- ningen af ett statsanslag å 6,000 kronor, af- sedt att af kongl.
maj:t disponeras » vare sig till tillfälliga honorarier åt vittra författare af utmärkt förtjänst och som af dylikt understöd kunna vara i behof, eller ock samt företrä- desvis till understöd åt yngre obemedlade per- soner, som visat mera framstående anlag för literär verksamhet ».
A f detta anslag har på akademiens hemställan kongl.
maj:t två gån- ger lämnat understöd åt författarinnor, hvar- dera gången med 500 kronor, nämligen dels 1888 åt fru Victoria Benedictsson, född Bru- zelius (signatur: » Ernst Ahlgren ») och dels 1891 åt fru Josephine Wettergrund, född Kjellberg (signatur: » Lea »).
Den förras för- tidiga och sorgliga bortgång, som bröt en ovanligt lofvande författarebana redan året ef- ter det akademiens utmärkelse hunnit henne, minnas alltför väl alla vännerna af » Fru Mari-
arine. » Äfven där satte akademien, men nu utan att ana det, » en ros vid grafvens rand ».
Fru Wettergrund, allas vår Lea, af hvars täcka och glada penna vi senast denna jul sett några nya prof, vore värd sitt eget kapitel; men det är ju redan af annan haDd skrifvet i Idun.
* * * » Nlå, är detta allt? » utropar nu kanske en läsarinna.
» Skulle akademien ha förbigått det största kvinnliga snille, som lefvat i vårt land efter 1786, hon, hvars dikter vi ännu i dag läsa med samma förtjusning, som våra mor- mödrar läste dem för hundra år sedan — vår odödliga Anna Maria Lenngren? » Nej, visserligen icke.
Men som hon ej fal- ler under någon af de angifna kategorierna — pristagerskornas eller de utom täflingen pris- belöntas — så hafva vi ej ännu fått tillfälle omtala henne.
Ty det är alldeles särskilda hedersbetygelser, akademien ägnat henne — hedersbetygelser, som icke sammanfalla med dem, någon annan författarinna åtnjutit från samma håll.
Att vår snillrikaste skaldinna också var vår blygsammaste, känna vi af literaturhistorien.
Bland de täflande i akademien syntes hon ej; sina bästa dikter, dessa mästerstycken af be- stående värde, har hon skrifvit anonymt i den af hennes man redigerade tidningen » Stock- holmsposten », och till att samla och utgifva dessa dikter kunde hon aldrig förmås.
Först efter hennes död utkommo de under den an- språkslösa titeln » skaldeförsök ».
Akademien hade nog under flere år sökt ett lämpligt sätt att hedra denna ovanliga kvinna, hvars skygg- het för offentligheten emellertid försvårade hvarje sådant steg från akademiens sida, då omsider 1797 man genom en öfverrumpling be- redde sig tillfälle att visa henne en utmärkelse, enastående i sitt slag.
På högtidsdagen nämnda år i närvaro af konungen och drottningen samt en talrik och lysande åhörareskara, bland hvilken äfven fru Lenngren befann sig, riktade till henne en af akademiens ledamöter grefve Gyllenborg en hyllning, som började med orden: » Fåfängt trädens skugga väljes Af en blygsam näktergal, Stämman känns, ehvar hon dväljes, A f de ljufsta toners val. » Den öfverraskade skaldinnan besvarade några veckor senare akademiens artighet med den fina och kvicka dikten » Dröm », som af Leo- pold upplästes i akademien den 11 januari 1798, och som återfinnes i fru Lenngrens tryckta diktsamling.
Då 1799 en pension å 150 rdr specie blifvit af konungen ställd till akademiens disposition för att förlänas nå- gon författare utom akademien, skyndade man att tillägga fru Lenngren densamma.
År 1801 öfverlämnade akademien till henne sina handlingar, nya upplagan, och hon betrak- tades, för att begagna Franzéns ord, såsom » akademiens osynliga ledamot. » Är 1803 lät akademien två af sina ledamöter vid ett för ändamålet aflagdt besök hos fru Lenngren un- derrätta henne om » det nöje, hvarmed aka- demien skulle se i allmänhetens händer en samling stycken, som med bifall mottagits och som röjde snille, talang och en lycklig smak. » Hennes svar blef artigt undvikande och aka- demiens framställda önskan utan påföljd.
Då fru Lenngren 1817 afled, kondolerade akade- mien genom två af sina ledamöter och utta- lade då till hennes efterlämnade make » sitt hopp, att den aflidnas förträffliga skaldestycken måtte samlas och utgifvas » — något som äf- ven omsider skedde 1819.
Redan året efter fru Lenngrens död präglade akademien öfver henne sin skådepenning — en ära, som akademien ej visat någon annan kvinna — och Franzén skref den dithörande minnesteckningen, 1853 reste aka- demien en minnesvärd på hennes graf å Klara kyrkogård i Stockholm, och slutligen ägnade Bottiger hennes minne den sköna sång, som på akademiens högtidsdag 1859 upplästes.
I afdelning I I af denna uppsats har strax i början ett tryckfel insmugit sig; där står nämligen att Svenska akademien sedan sin stiftelse utdelat 19 mindre pris, hvilket härmed rättas till den verkliga summan, som är 192.
Utkast af Cecilia f Bååth-Holmberg.
^, a g kände er genast, då ni mötte mig där- nere » Unter den Linden », sade han, » men ni såg mig ej; jag stannade bredvid er framför blomsterfönstret, men ni blickade så främ- mande på mig — jag ville bli säker på min sak, och så följde jag efter er hela vägen hit — portiern sade mig namnet — det är ett annat nu, » och han fäste blicken på de båda släta ringarne på min hand, » men jag kände det dock, jag har mor och syster hemma i Sverige, och genom dem får jag ständigt un- derrättelse om er alla — jag var för öfrigt viss om, att jag ej misstagit mig, jag kunde ej göra det », tillade han lägre och med rörd röst, » och tack för det ni velat vänta på mig här! » Jag berättade leende den förnimmelse jag haft af att vara följd af någon eller något välbekant och dock främmande, och huru öf- verraskad jag blifvit af hans kort: » ty hur skulle jag väl kunnat tänka — kunnat igen- känna — — » Jag afbröt mig hälft tvekande, medan min blick öfverfor den eleganta, manliga gestalten framför mig, hvilken så tydligt bar prägeln af världsvana och en mycket god samhälls- ställning.
» — — den forne trädgårdsdrängen och seminaristen, » ifyllde han med ett glädtigt skratt och en skälmaktig min, som äfven kom mig att le.
All förlägenhet var nu med ens liksom bortblåst.
Då han satte sig midt emot mig i en länstol, måste jag beundra hans lediga, fina sätt, så fritt från allt tillkonstladt, och fritt och gladt flöt samtalet om gammalt och nytt.
Min historia från den dag, jag förlorat ho- nom ur sikte, var snart berättad, och hans egen — — — » Jag kunde ej bli skollärare, » berättade han, » hvarje själfständig känsla förkväfdes i semi- nariet, jag höll på att bli en narr, ett dum- hufvud, en trång själ — jag ville bli fri igen, och så gjorde jag mig fri.
Men upp ville jag, till drängstugan ville jag ej återgå, arbeta ville jag, det var inte det jag var rädd för.
Så gick jag i Danmark igenom ett bokhålleriinstitut — det kunde ju alltid bli godt för något — och på mitt examens- betyg därifrån fick jag plats hos en landt- handlande hemma i Sverige; där stod jag i bod och vägde upp sill och salt, ja — det syns inte nu, » sade han skrattande och lyfte upp den fina handen, på hvilken jag ofrivilligt fäst min blick, » men då sågo de ut som saltadt kött » — han gnuggade händerna — » jag frös och svalt, och så köpte jag mig böcker och läste om nätterna, mest tyska., ty något språk måste jag lära mig, — det kunde jag begripa, och upp ville jag — » Han reste sig från stolen, strök med han- den öfver pannan och såg tankfullt framför sig.
Jag lade märke till, att det svarta, ännu krusiga håret, som lockade sig kring den breda pannan, vid tinningarne var starkt grånadt.
» — — Det var en tung tid, » fortsatte han, » men jag arbetade, och så fick jag af en händelse bättre anställning: det sporrade, och inom ett par år hade jag kommit än längre fram.
Jag kände på mig, att jag dugde till något mera än endast uträtta så att säga drängsysslor också inom mitt nya yrke, jag kände mig ha kraft att leda, att styra, att vara hufvud och tanke — och så » Han satte sig åter ned midt emot mig; öf- ver hans ansikte, som vid ögonen och pannan fått lätta rynkor, låg ett uttryck af stark energi, men det veka draget var borta; det var en arbetets man, jag hade framför mig, en man med vilja och med kraft att genom- drifva denna.
» min principal hade af något skäl uppmärksammat mig — han var chef för en af provinsens största spannmålsaffärer med fi- lialer i utlandet.
En dag fick jag order att om fjorton dagar begifva mig till London — en stor affärsuppgörelse anförtroddes mig.
Här var framtiden — • hvad jag arbetat för och väntat på, det hade kommit, och jag — jag kunde ej ett ord engelska.
» Skulle jag nu åter förlora allt?
Det var mitt lif, min framtid, som stod på spel.
Om jag lyckades eller ej, ja, i alla händelser var mitt öde nu afgjordt; men jag ville lyckas.
I fjorton dagar läste jag endast engelska, en vän och kamrat skötte min plats utan min principals vetskap, en annan gaf mig hjälp vid språkets uttalande, jag lärde mig en hel hop affärsfraser — och jag for; — en hel förmögenhet, mitt eget och andras väl eller ve låg i min hand, och jag var ung och oer- faren och hade endast mig själf att taga råd af — — — » Han tystnade åter en stund, böjde sig fram i stolen, hvilade armarne emot knäna och tryckte fingerspetsarna mot hvarandra.
» — — — men jag lyckades, » sade han, lyfte upp hufvudet och såg på mig, » jag lyc- kades då — och jag har lyckats sedan — min principal gjorde mig till chef för sina utländska transaktioner; jag har varit bosatt i Ryssland, jag har varit detsamma i London — i Hamburg — i Paris; nu är jag här, min egen herre, och lyckan följer mig ännu — ja, min bästa lycka har jag ju därhemma — ni måste komma med till mitt hem — till min hustru — hon känner er så väl, lik- som hon känner allt det gamla — — » Hans röst darrade litet, och det veka dra- get kring mun och ögon kom åter fram.
» — — K o m; i mitt hus är ni den käraste gästen, neka mig ej glädjen att hälsa er väl- kommen där, låt mig visa er mina barn, ni skall få se, att jag ej glömt den gamla leken, att jag ännu af en annan liten flicka blir be- segrad i striden mot » Gustaf Adolf » » Jag lofvade komma, och när han reste sig för att gå, kände vi båda, att den tid, som låg mellan detta ögonblick och det, då vi sist krattade löf sida vid sida, ej gjort oss främmande för hvarandra.
På eftermiddagen tog jag en droska och for till hans hem vid en af stadens finaste gator och i andra våningen af ett elegant hus.
Då jag kom in i tamburen, ryckte han upp dörren till en stor salong och ropade till sin hustru därinne: » Aline, Aline, här är — — — » Och han nämnde mitt flicknamn, sådant det uttalades i barndomshemmet på den skån- ska slätten.
Till ett verkligt hem hade jag nu kommit, och jag hälsades här som en länge väntad gäst, en hedersgäst, hvars plats ej blott för tillfället var främst vid bordet, utan som, det kände jag, äfven länge varit mig förbehållen i hans och genom honom i hans hustrus hjärta, en obestridd plats såsom en vän från fordom, alltid ihågkommen med trofast till- gifvenhet.
» Lyckan följer mig, » hade han sagt.
Den hade följt honom äfven utom affärerna.
Det var en rik mans hem och en bildad mans hem, hvari jag nu stod, ett hem, för hvilket konst och smak ej voro främmande, ' hvilket en fin kvinnas hand hade ordnat.
Ä n mer, ett hem med vackraste ömhet och för- troende, där minnet af det flydda ej var en skam, utan en skatt, som omhuldades med kärlek.
På det eleganta salongsbordet låg ett stort album; han visade mig det; främsta sidan fylldes af en rad fotografier, hvilka skulle kommit mig att skratta, om jag ej med ens känt hjärtat värmas af ökad aktning för man- nen framför mig, så trofast och hederlig, så god och genomfin.
Det var en rad porträtt af tarfligaste beskaffenhet, grofva, hälft ur- blekta; en gammal mörklagd gumma i bond- dräkt, ett par yngre bondgummor — hans mor och systrar — stela och raka och i tvungen ställning, och så jag själf och mina bröder som små och allt annat än fagra » Mor har hälsat på mig här, » berättade han, » hon har varit hos mig både i Libau och i London; jag skulle ej känna mer än half lycka, om hon ej sett, hur godt jag har det, — men bo hos mig för alltid, det vill hon inte; hon vill dö därhemma i byn, säger hon — jag har köpt ett litet hus åt henne där — — » Han började promenera af och an i den stora salongen: s&gt; — — minns ni — minns ni — minns ni — — » Och hans ungdomstids alla minnen, hvilka i så mycket äfven voro mina egna, från by och hage, från äng och park, mötte mig nu åter från hans läppar, såsom de nyss lefvat upp för mig själf under min väntan på hans ankomst borta i hotellrummet; allt det trofasta i hans natur bröt fram; trofast var han, framför allt mot det bästa inom sig själf: den sannt helgjutna personlighet, som ur den gångna tidens slit och drängar- bete tagit vara på allt det goda och glada och fört detta med sig in i världsmannens nuvarande lif.
Stoj och buller från närgränsande rum af- bröto hans minnen; hack i häl efter hans hust- ru, hvars klarblå ögon gladt logo emot ho- nom, följde den lilla barnskaran, tre käcka, mörkögda små, alla med flöjter och säckpipor, blåsande och spelande.
V i sågo ett ögonblick på hvarandra, han och jag, så brusto vi båda i skratt.
Han sprang fram, tog en pipa från ett af barnen och började blåsa: Min fader var en millionär, min moder född grefvinna — — Jag tog upp den lilla flickan i mitt knä; hon hade sin faders mörka ögon och sin mo- ders dunkelbruua hår; hon bar mitt eget namn och svarade mig frimodigt på mitt och sin fars eget svenska mål.
Han stod en stund hälft allvarsam och såg på oss; vi sprutto till vid ett ackord från pianot.
Det var hans hustru, som med en menande nick åt mig började spela en välkänd melodi.
» Ja visst »; ropade han gladt, » så skall det låta! » Och hans ansikte strålade både af rörelse och af glädje, då de båda mörkhåriga små gossarne med klara, ehuru, späda röster sjöngo: Gå ej till stranden, Ring, med din maka, Helst sedan stjärnorna sprida sitt sken — — hans egen gamla visa från gossåren, hvilken han så ofta sjungit för mig under trädgårds- arbetet.
Jag satt i soffan med den lilla flickan, min egen namne, i mitt knä; dagern i rum- met dämpades af yfviga bladväxter och tunga färgrika draperier — framför mig låg upp- slaget albumet, hvarifrån de gamla skånska porträtten blickade emot mig, minnen från ett förflutet, så olikt det nuvarande som träd- gårdsgossen var olik den fine mannen därborta, och dock nära förbundet med allt detta vackra och varma, som jag såg och kände omkring mig.
Det var detta, under alla lifvets skif- ten bevarade kärnsunda, naturfriska, som, all- tid gömdt såsom drifkraften i hans väsen, lyft honom från drängstugan till salongen.
Han hade i sanning » kommit upp » och det i bästa mening.
— Så återfann jag lekkamraten, hvilken så länge stått utom min tankevärld; och då jag senare på aftonen åkte hem till min bostad genom världsstadens kvalmiga gator, tyckte jag mig känna en fläkt från barndomshemmets östersjöluft.
— — — * * * En episod under en resa, ett tillfälligt möte med en vän från fordom, en ringa till- dragelse utan dramatisk spänning eller udd, men likväl en ljusglimt af det bästa, lifvet kan bjuda.
" Sotarn kommer! "
» f&amp;ret är långt, » säger ett gammalt ordstäf — och kU * under detta » långa » år uppträda många olika gäster i hemmet: somliga hälsa vi med den stör- sta glädje, andra taga vi egentligen emot med in- nerlig ovilja o c h obehag, gäster, hvilka vi helst för alltid skulle vilja behålla i huset, och sådana, hvilkas affärd är oss en hemlig tillfredsställelse.
Ofta äro också meningen o c h domen öfver gä- sterna mycket olika hos familjens skilda medlem- mar eller förändras vid tätare besök, men en gäst stiger tid emellan in öfver hvarje tröskel, hvilken öfverallt hatas och fruktas, o c h den vi med sann- skyldig glädje åter se på ryggen, emedan han städse vänder upp och ned på hela vårt husliga lif.
Och dock kunna vi på intet villkor umbära honom; och skulle han utebli, gåfve vi oss ej ro, förrän vi sändt bud efter honom.
Vi syfta på sotaren, denne faslige, svarte man, som icke blott är de enfaldiga småttingarnes buse, utan lika myc- ket den förståndiga husmoderns.
Vid blotta ordet: » Sotarn kommer » väckas inom oss allehanda obehagliga minnen.
Vi se i anda- n o m en förfärlig oreda i köket, i förstugan o c h i matsalen, som o m alla ordningsregler för dagen vore aflysta.
Vi vädra redan på förhand den ge- nomträngande egendomliga lukten o c h tycka oss här o c h hvar upptäcka svarta » tummar » på våra manschetter, händer o c h näsor — och allt ha vi sotarn att tacka för!
Ja, till och med herrn i hu- set delar vår antipati mot denne fruktade gäst, ty han vet af erfarenhet, att på hans visitdag blir middagsmaten mycket enkel o c b desslikes försenad, att hans lilla fru efter middagen ej har tid att skänka h o n o m någon språkstund eller öfver hufvud alls inlåta sig med hans angelägenheter och önsknin- gar, att han med ett ord ej längre är hufvudpersoneni huset som rätt och tillbörligt, utan får vika för — sotarn!
Och det är dock något för starkt, men står ej till att ändra!
Men låtom oss nu på allvar resonnera o m sa- ken — svart på hvitt!
Är det verkligen så nöd- vändigt, att sotarns besök blir ett obehag för hela huset?
Oundgängligt är j u hans arbete, afvara h o n o m kunna vi ej, och när efteråt elden åter muntert flammar och finner sin rätta väg genom fejade rör och spjäll, så tänka vi tacksamt: skönt i alla fall att ha det gjordt!
Hvarför då taga sa- ken så viktigt?
Något som måste ske, det bör man med friskt m o d genast gå till mötes och tänka som s å: nå, en gång är ingen gång.
I dag en smula extra stök o c h besvär och i kväll det angenäma medvetandet, att det åter är lyckligt öfver.
Allt arbete går bättre, o m man villigt går till det och oförfäradt griper det an.
Vår förtänksamhet bör dessutom förmå oss att vederbörligen rusta oss till sotarns visit.
Köket bör på förhand helt och hållet utrymmas, bäst i korgar, s o m man stäl- ler undan någonstädes, dit den svarte gästen icke kommer.
Om möjligt sörja vi äfven på förhand för varmt vatten, som vi väl öfvertäckt sätta un- dan för att efteråt genast ha till hands.
Rundt om spisen strö vi golfvet tjockt med sågspån.
Sot o c h aska, som oundvikligt då och då dras ut på golfvet, blanda sig då med sågspånen och låta lättare bortsopa sig med denna, utan att golfvet alltför mycket smutsas.
Sotet, s o m skrapas ned, tillvarataga vi och kunna använda det i trädgår- den s o m ypperligt gödningsämne.
För en del växter är det dock väl skarpt o c h i det hela bäst, o m man i en större trädgårdskanna rör ut det med kallt vatten och så brukar det vått.
Till att rengöra köket tar man före allt annat varmt vatten med något soda eller såpa, skurar först spisen och gör så genast upp eld för att värma nytt vatten, af hvilket man en sådan dag behöf- ver stora kvantiteter, o m rengöringen skall bli grundlig.
De moderna köken äro för det mesta målade med oljefärg.
Tak och väggar tvättas nu snyggt af; man tillsätter bäst till det varma vattnet några skedar salmiaksprit i stället för att taga såpa.
Ställen i taket, som äro allt för sotiga, gnider man först in med något olja, då de lättare låta ren- göra sig.
Härefter komma lårar, hyllor, dörrar och poster, ställ för kokkärl o c h naturligtvis bord och stolar; till det omålade träet nyttjar man sand och såpa, och till alltsammans spar man sig in- gen möda, begagnar lämpliga redskap, borstar o c h trasor, o c h gnider eftertryckligt.
Under dagens lopp får man naturligtvis besörja de löpande syss- lorna däremellan och därvid ej låta kokningen behandlas alltför bisakligt för att ej bringa herrn i huset i misshumör.
Man kan ju alltid ordna matsedeln så, att kokandet tar så liten tid som möjligt i anspråk o c h dock blir tillfredsställande, man kan dagen förut ha gjort undan t. ex. soppan, hämtat hött från slaktarn o.
s. v. Ännu felas dock mycket i en grundlig rengö- ring af köket.
Messings-, bleck- o c h koppargerå- det skall putsas och skuras, så att det glänsande kommer upp på sina platser, Spiselhällen får en ordentlig borstning, så att den blir spegelblänk, fönstren böra lysa genomskinligt klara, och allra sist bestås en radikal skurning åt köksgolfvet, hvilket man på morgonen blott provisoriskt tvät- tat af, för att ej all soten må gnidas in o c h den sista skurningen bli allt för mödosam.
Men när du så har alltsammans fint och fär- digt, rent, klart o c h glänsande, då stannar du i köksdörren o c h betraktar med förnöjelse dagens verk och kommer i tysthet öfverens med dig själf, att hela saken egentligen ej var så mycket att tala o m eller ta så högtidligt från början.
Nu är j u dock allt lyckligt öfver!
Oeh när sotarn härnäst gör sin visit, tager du mot h o n o m med godt hu- mör o c h villigt sinn och gör ej så stor affär däraf, att man o c h barn och tjänstehjon pliktskyldigast måste instämma, o c h att dagen hälsas s o m en sannskyldig olycksdag!
O, att tänka sig, att vi använda vår känne- dom om hvarandra till att söka rätt på de öm- tåligaste ställena, där de onda orden kunna träffa!
Och det kalla vi kärlek.
A. Kielland.
I barnens krets.
Broder Jakob.
_ J e n tid är nu inne, då vårt vinterförråd Klå af inhemska frukter är reduceradt till en obetydlighet, och då vi därför gärna hålla oss till söderns skatter i denna väg.
I synnerhet är det apelsinen, som nu har sin mest strykande afgång.
Familjefadern hemkommer på eftermiddagen med ett litet paket af oregelbunden form och omringas genast vid sitt inträde af en liflig barnskara, hvilken med synnerligt intresse be- traktar fadrens lilla knöliga börda.
» H v a d har du där, pappa? » » Jag vet, jag vet! » » A c k, mamma, nu har pappa köpt apel- siner! » Så ljuder det i kör från friska barnaläp- par, och de glädjestrålande små ansiktena väcka hos de närvarande äldre en om möj- ligt större fröjd, än den förestående delningen väcker hos d e unga.
Små tjänstaktiga händer framtrolla i en hast på bordet bricka, fruktfat, tallrikar, knifvar och socker, hvarpå storebror, en ung- dom med hela tio år på nacken, med en ål- drig tjänares värdighet kringbjuder de läckra frukterna.
» Skall icke tant Augusta äta sin apelsin? » frågar om en stund en späd röst.
A l l a se på tanten, som låtit sin tallrik stå orörd och fortfar med sitt broderi.
» Jo, mitt barn, men j a g vill först sy detta blad färdigt; och så tänkte jag att få pre- sentera för er bror Jakob, då I fån tid där- till. » » Bror J a k o b?
» » Inte har tant någon bror, som heter så? » fråga de minsta barnen.
» Tant bara skäm- tar och tänker säkert på något roligt åt oss, det ser jag på henne, » säger den tolfåriga Gerda lugnande.
Snart lägger tant Augusta sitt arbete, och barnen se väntansfullt på, medan hon medels några snitt med knifven i skalet gör ett par djupa, runda hål, en lodrät, nedåt bredare skåra och därunder en längre något böjd dito, hvarefter den röda frukten framställer ett lycksaligt le- ende ansikte.
Det nu färdiga hufvudet läg- ges på en servet och båda på ett tomt vin- glas.
» Här sen I bror Jakob, » säger tanten, och Jakob böjer gravitetiskt sitt hufvud till häls- ning.
Genom att draga och vrida på serve- ten, förmår hon Jakob att än höja blicken mot taket, än blygsamt se ned mot golfvet, allt under det hon gör honom frågor om hans vistelse i Spanien och resan därifrån.
Det hela är så otroligt komiskt, att äfven föräl- drarne måste instämma i barnskarans muntra skratt.
men har ingen.
Tant Augusta tar en snibb af serveten och torkar bort några tårar, som på grund af hennes tryckning på hans hufvud rulla utför hans kinder.
Barnen jubla.
D å han blifvit herre öfver sina känslor, sjunger han visan till slut.
Han synes litet medtagen och anförtror tant Augu- sta, att han ej mår riktigt väl: han hai en efterdyning af den besvärliga sjösjukan.
Han börjar » ropa på Ulrik ».