Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Men för att af de i fråga varande handlingarna, så vidt de äro af den ålder, att de endast för historien äga värde, kunna möjligen hämta något väsendtligt gagn, förmodade jag dernäst vara angeläget, att de förflyttas från deras nu varande, spridda förvaringsrum och sammanföras på ett ställe i hufvudstaden, der de kunna hallas lätt åtkomliga lör de vettgiriga, hvilka hafva lust eller behof att efterforska deras innehåll.
Gränsen i tid imellan dessa och nyare handlingar, om hvilkas sammanförande ej kunde blifva fråga, förmodade jag till en början kunna bestämmas omkring medlet af 1600-talet för sådana handlingar, som icke, efter förteckningarnes föranledande, särskildt komme att reqvireras.
Utom dessa senare syntes mig föreskriften om aflemnande kunna (i afseende på handlingarnes beskaffenhet) lämpligen inskränka sig till domböcker, rättegångsprotokoller, laglarts- och inteckningsprotokoller (så vidt dessa äfven för de äldre tiderna funnes afsöndrade från rättegångsprotokollen) samt hos Länsstyrelserna förvarade utslagsböcker eller s. k. registratur.
Med denna begränsning, möjligen till och med framflyttad ett fjerdedels århundrade närmare närvarande tid, förmodade jag mängden af de handlingar, som skulle Hyttas, näppligen komma att blilia sa stor, att den vallndc förlägenhet om tjenligt förvaringsrum.
I Riksarkivet trodde jag icke saknas tillgång på dertill användbart utrymme; och inom detta allmänna arkif borde väl lämpligen sådana från hela riket sammanförda offentliga handlingar finna sin plats. ' id deras emottagande och uppställande fordrades först, att de blefve ordnade, sedan att de underginge en sådan granskning och utgallring, som kunde finnas nödig, .för att icke bibehålla och förvara annat, än hvad som vore läsbart och innehölle någonting möjligen läs— värdt.
Ty tvifvelsutan funnes bland de gamla handlingarna i vissa arkifver åtskilligt, af mögel och förmultning redan så angripet och stympadt, att det ej mer kunde läsas, eller åtminstone ingen mening eller sammanhang deraf hämtas; och dess förvarande vore då onyttigt.
Äfven andra anledningar tili utgallring kunde finnas, såsom i händelse dupletter inkomme, hvaraf ej saknades tillgång på flera ställen, eller om al misstag medföljde papper af annan art, än sorn borde afleinnas.
Först efter fulländande af en sådan granskning och utgallring kunde öfver de qvarblifvande handlingarna upprättas en fullständig katalog, som specifikt upptoge de i hvarje band eller bundt förekommande särskilda, något större afdelningar, bestämda efter år, särskilda ting o. s. v. Innan denna katalog blefve färdig, måste således icke ringa arbete på företaget vara användt.
Men jag ansåg det icke böra betv ilias, att för detta arbetes bestridande skulle finnas beredvillighet hos Riksarkifvets vettgiriga tjenstemän, ehuru jag äfven antog, att någon särskild vedergällning af allmänna medel ej skulle komma att. vägras för det nyttiga ändamålet.
I sammanhang med omtankan att vårda, hvad lärorikt och förvaringsvärdt kunde i arkifven finnas, uppstode dock oskiljaktigt äfven fråga om sättet att förfara med, hvad obrukbart och onödigt i dessa förvaringsrum qvarlåge.
Mängden af sådant gods hade satt arkifven i missaktning hos åtskilliga betraktare; och desse hade onekligen så vida rätt, att genom tillsats af allt dylikt skräp mängden af handlingar, för hvilkas rymmande och behöriga ordnande förvaringsrummen på vissa ställen redan vore, och på de öfriga förr eller senare måste blifva otillräckliga, alltjemt tillväxer vida utöfver hvad nödigt vore.
Dessa förvaringsrum kunde icke oupphörligen utvidgas; och fiir att göra dem tillräckliga, utan att gifva dem en omåttlig (och onödig) vidd, syntes mig ingen annan utväg finnas, än att inskränka det behof, fiir hvilket de äro bestämda; hvilket ock säkerligen utan olägenhet kunde ske.
Arkifven hyste för närvarande massor af sådana äldre handlingar, hvaraf nu mera intet bruk gjordes och som för en kommande tid än mindre ägde något värde.
De förväntade inventeringslistorne skulle komma att visa, huru mycket af sådan art pä hvarje ställe kunde utan afsaknad umbäras.
Handlingar af denna beskaffenhet vore, vid Underrätterna, intecknings- och förmynderskapsprotokoller, äldre än femtio år, skriltvexlingar i rättegångar, stämningslistor och allt, hvad som vanligen kommer under namn af afgjorda handlingar; vid Länsstyrelserna, skriftvexlingar och afgjorda handlingar i lagsökningsmål, utslagsböcker i dylika mål, inkomna bref från embetsverk och tjenstemän, fånglistor.
Kronofogdars och Magistraters utinätningsdiarier, verkställda utslag angående häktade personer, räkenskaper med tillhörande verifikationer, bestående af landsböcker, mantals- och taxeringslängder med öfriga dit hörande handlingar; vid Öfverrätterna, afgjorda rättegångshandlingar med skriltvexlingar i enskildas ärenden, alltsammans af ofvannämnde ålder; hvarförutan vid Landskantslierna förvarade gästgifveri-dagböcker, äldre än tio år, ansåges vara öfverflödiga.
Alla sådana handlingar förmodade jag kunna från arkifven utan skada försvinna.
De kunde, under behörig kontroll, utmönstras och till hugade köpare, mot redovisning, föryttras.
Härigenom borde i alla de arkifver, som hittills haft tillräckligt utrymme, så mycket ledigt rum erhållas, att de ännu en lång tid blefve tillräckliga lör behofvet; och kunde derefter åter en utmönslring vidtagas.
Jag hade kommit på denna tanka, såsom en utväg att för framtiden rädda arkifven från undergång, och kunde icke dela deras tanka, af hvilka denna undergång med liknöjdhet betraktades.
Men vore det icke alldeles likgiltigt, om allmänna handlingar för framtiden bibehölles eller ej; så trodde jag det vara angeläget, att de behörigen förvarades.
1 anledning af denna underdåniga hemställan lärer Herr Riksarkifvarien hafva blifvit hörd, men någon annan åtgärd före årets slut icke, mig veterligen, vidtagen.
I anledning af den underdåniga hemställan, hvarmed Rikets Ständer vid sista riksdag till Kongl.
Majit inkommit uti underdånig skrifvelse af den 26 Augusti 1851 angående fattigvården saint sådana försvarslösa personers behandling, som icke kunde hänföras under 6 § 1 mom. i Kongl.
Stadgan den 29 Maj 1846, men beträddes med kringstrykande, tiggeri, lättja och liderlighet, oell lör hvilkas tillhållande till ordning och verksamhet nu befintliga föreskrifter vore otillräckliga, har jag funnit mig föranlåten att genom underdånig skrifvelse af den 31 Okt.
1851 tillägga vissa anmärkningar, hvilka jag särskildt funnit påkallade af inkomna uppgifter, deribland den första redan funnes omförmält uti min för år 1849 utgifna — 120 — embetsberättelse*}.
Med anförande af livad jag sålunda under samma års embetsresa erfarit genom samtal med embetsman, hvilka varit i tillfälle att i ämnet inhämta erfarenhet, och som befarat, det saken till slut ej kunde annorlunda hjelpas, än att polismyndigheten åter sättes i tillfälle att tvinga de lättjefulla att med arbete godtgöra deras uppehälle, har jag trott mis' tinna angelägenheten att påtänka en sådan utväg vara desto större, som de lättjefulle, hvilka tillåta sig att söka bergning utan användande af egna krafter, beliöfde ej blott att mot sin vilja tillhållas till arbete och förvärfvande af skicklighet deri, utan äfven beliöfde att genom det förestående arbetstvånget och genom dess verkställande på deras likar afskräckas från lättjan.
I brist af ett sådant afskräckande tvång kunde ej annat hända, än att sorglöshet och obenägenhet för nyttig sysselsättning skulle hos fattiga, illa uppfostrade inenniskor tinna uppmuntran i samma mån, som polisstyrelsens vanmakt att hindra oordningen röjde sig; och följderne häraf skulle fruktansvärd! desto fullständigare utvickla sig, ju mera de sammanträffade med den tillväxt i antalet af utblottade arbetare (proletärer), som af tidens allmänna näringsförhållanden framalstrades.
Minst kunde man undgå att häraf befara bittra frukter under ett för hand varande missväxtår, medan den icke längesedan öfverståndna erfarenheten af dylika, ändock mindre svåra års verkan till förökande af brott och elände ännu är i så friskt minne.
För min del hade jag, vid betraktande häraf, ej kunnat stanna i amian mening, än att vid utförande af Kongl.
Majits uti 5 § 2 mom. af 1840 års nådiga Stadga tillkännagifna föresats att särskildt förordna, när och huruledes försvarslösa personer af den art, hvar-x om fråga är, må genom verkligt tvång hållas till ordning och arbete vid inrättning inom orten, önskansvärdt vore, det Kongl. Majit måtte i nåder finna lämpligt att, vid bristande tillgång på så heskafläde inrättningar för hvarje ort särskildt, bemyndiga polisstyrelserna att med de vanartiga, ehuru icke i (ifrigt vanfrejdade, lättjefulla personer, hvarom här är fråga, förfara på enahanda sätt, sorn för behandlingen af öfriga försvarslösa i 2 kap. af högstberörde nådiga Stadga föreskrifves.
Jin särskild omständighet, som lemnade tillfälle åt sorglösa och till arbete obenägna personer att kringstryka och undandraga sig vederbörlig tillsyn, förefinnes uti den tillämpning af gällande författningar, hvaröfver klagomål äfven bos mig inkommit, att nemligen personer, mot hvilkas frejd vid begäran om pass någon anmärkning icke förekommit, och som derföre erhållit de begärda passen; sedermera deraf fått göra sådant bruk, att de vid ankomsten till den ort, hvarå passet lydt, låtit hos dervarande polismyndighet påteckna detsamma »för afgång» lill annan ort, der åter enahanda påteckning skett till en tredje, derifrån till en fjerde ort o. s. v. ända derhän, att vandringen sträckt sig till alla rikets landsändar och fortfarit i åratal, utan att man på någotdera stället ansett nödigt att efterfråga, huruvida den kringstrykande passhafvaren under vandringen besvärade allmänheten med bettlande, eller ägde något annat medel till sin försörjning.—
Härpå hafva hos mig sällsama exempel blifvit angilna och med afskrifter af de påtecknade passen styrkta; och den person, som till bestyrkande af angifvelse!! företett dessa handlingar, har i egenskap af tillsyningsman olver försvarslösa och lill allmänt arbete förfallna personer uti en af rikets städer försäkrat, att dervarande samhälle nästan dagligen besvärades af sådana försvarslösa, ofta från rikets fängelser och korrektionsinrättningar frigifna personer, hvilka tvertemot 1846 års nådiga Stadga vore förpassade genom hela riket från ena orten till den andra, samt på detta sätt utan mål strukit omkring i landet till och med under loppet af flera år.
Af klagandens skrift i detta ämne hade jag lemnat den polismyndighet del, hvilken utfärdat de i afskrift mig tillhandakomma passen, nied anmodan att blifva underrättad om pcrsonemes frejd, när passen för dem utfärdades, samt på hvad grund de blifvit till de deri uppgifna orter förpassade; och hade jag härå erhållit till svar, att emot frejdén ingen anmärkning förekommit, samt att då de förpassade icke varit vanfrejdade eller att anse såsom försvarslöse, man saknat skäl att vägra deni förpassning, helst de varit afskedade krigsmän, de der, för att med arbete sig försörja, ägde ostridig rätt att till hemvist välja hvilken ort inom riket •) Sid. 109. riket de för sig förmånligast funne.
Imedlertid syntes af sjelfva anteckningarna på passen, att båda två innehalvarne deraf under vandringen dels besvärat allmänheten med bettlande och dels af fattigvård erhållit understöd; och ett prof var således fiir hand på den verkan, som måste uppkomma från en lörsumrnad eller icke ålagd skyldighet fiir hvarje särskild polismyndighet, hos hvilken pass uppvisas, att efterforska inneha franies ej blott klanderfria frejd, utan ock tillgängliga medel för lifsbergning utan tiggeri.
Huruvida en sådan skyldighet, enligt I8i(> års Kongl.
Stadga, verkligen ålåge polisstyrelserna, syntes nu vara en fråga, hvarom delade meningar hos vederbörande rådde; och dervid anmärkte jag i underdånighet, att enligt ö § 1 mom. skulle viii försvarslös person, för att kunna begifva sig utom den stad eller socken, han tillhörde, vara försedd med [tass eller sådant tillståndsbevis, som i 20 § 4 mom. omförmältes, samt att i 1 mom. af sistnämnde § föreskrifves, att den förpassade skulle skyndsamt begifva sig lill bestämd ort och genast efter ankomsten anmäla sig hos den i passet anvista embetsmyndighet eller tjensteman; hvaraf vore uppenbart, alt den förpassade försvarslöse borde slå under polismyndighets tillsyn äfvenså väl i den ort, dit han förpassades, som i sin hemort.
Till denna tillsyn hörde visserligen också uppmärksamhet att förebygga tiggeri; men då vid sjelfva förpassningens utfärdande, enligt 20 § 2 moni., det endast i afseende på sådan försvarslös, hvarom i 0 § 1 mom. förrnäles, vore Konungens Befallningshafvande föreskrifvet att pröfva, huruvida pass-sökanden hade nödiga tillgångar, för att utan bettlande resan fullborda; syntes mig häraf ofelbart böra slutas, att så beskaffad pröfning, i afseende på andra försvarslösa, om hvilka här vore fråga, hvarken vid passets utfärdande eller vid de fortsättningar deraf, som genom påskrift efteråt af annan orts polisstyrelse meddelas, finge äga rum.
Det tillfälle att förebygga tiggeri, som eljest skulle ligga i en sådan pröfning och, i följd deraf, vägrad tillåtelse till fortsatt resa, vore således icke för hand.
Om ock för öfrigt ingen ändring uti nu gällande stadganden rörande detta ämne skulle af Kongl. Majit i nåder pröfvas nödig; hemställde jag dock underdånigst, i följd af hvad sålunda anlördt blifvit, huruvida Kongl. Majit icke skulle finna skäl att i nåder förordna, antingen i allmänhet, alt pass åt försvarslös person aldrig må utfärdas, utan den i 20 § 2 mom. af 1840 års nådiga Stadga föreskrifna pröfning, så \äl angående vigten af hans ärende, sorn angående hans tillgångar att utan bettlande resan fullborda (hvilken pröfning nu äger runi endast beträdande sådana försvarslösa, som omförmälas i 0 § I morn.), eller åtminstone att särskildt i de händelser, då försvarslös person hos annan myndighet än den, som pass för honom utfärdat, begär tillåtelse till resans fortsättande utöfver det i passet bestämda mål, sådan tillåtelse, genom påteckning å passet eller annorlunda, ej må meddelas utan den pröfning af ärende och tillgångar, som sagd blifvit, samt att derest tillåtelsen till fortsatt resa dervid funnes icke böra äga rum, passets innehafvare då ej måtte erhålla tillstånd till annan resa, än återvändande till den ort, der passet för honom blifvit utfärdadt.
Huruvida något afseende på denna underdåniga hemställan i nåder fästes, har ännu icke kommit till min kunskap.
Äfven detta år har jag gjort en embetsresa, och dervid besökt städer och tingsställen inom Södermanlands, Östergötlands, Calmare, Blekinge, Christianstads, Malmöhus, Hallands och Jönköpings län.
Så väl Länsstyrelsernes, som domstolars och Consistoriers arkifver hafva blifvit undersökta, protokoller och domböcker för sista tiden genomsedda och de förhållanden anmärkta, som till någon åtgärd funnits föranleda; varande beskaffenheten af dessa, så väl son! alla öfriga vidtagna embetsåtgärder, att inhämta af de vid expeditionen förda diarium och registratur.
Hvarken många eller vigtiga fel och misstag hafva, så vidt jag kunnat det bedöma, påkallat uppmärksamhet.
I de tvenne Hofrätter, som jag under resan besökt, har jag trott mig finna allting i den bästa ordning, ehuru tillökningen af göromål, härrörande från Lagmansrätternes och Rämnersrätternes indragning, vållat förökade antal af oafgjorda ärenden; och har jag för öfrigt, i affi.
Emb-Berättelse för år 1851.
16 seende på arbetets fortgång, funnit förhållandet sådant, att uti Hofrätten öfver Skåne och Blekinge, under de vid besöket derstädes förflutna sex första månaderna af år 1851 blifvit afgjorda, i medeltal för hvarje föredragande ledamot, 41 vädjade saker oell 21 lottade besvärsmål, men att vid besöket i Göta Hofrätt, under då förllutna sju*) månader af året, varit för hvarje föredragande i medeltal afgjorda 2ti vädjade mål samt nära 19 lottade besvärsmål.
T Svea Hofrätt hafva sedermera befunnits vara under de sex första månaderna af året för hvarje föredragande i medeltal afgjorda föga mer än 16 vädjade mål samt 23 lottade besvärsmål.
Detta förhållande
Holrätterna imellan har föranledt till jemförelse med hvad deras arhetsredogörelser för föregående året 1850 i detta afseende innehålla; och har jag deraf inhämtat, att under samma år i medeltal för hvarje föredragande Ledamot voro afgjorda uti Svea Hofrätt vädjade och instämda mål 29, lottade besvärsmål 54, i Göta Hofrätt vädjade och instämda 88, lottade besvärsmål 82, och uti Hofrätten öfver Skåne och Blekinge vädjade och instämda mål 77 samt lottade besvärsmål 34.
Då dessa tvenne arter af Hofrätternes göromål innefatta mängden af de företrädesvis arbetsdrvga ärenden, som sysselsätta dessa domstolar, lärer man i deras fortgång kunna söka rätta grunden för en jemförelse imellan Holrätterna i afseende på deras verksamhet.
Och då det är i förhållande till antalet af arbetande ledamöter, som mer eller mindre arbete bör kunna åstadkommas; följer häraf, att den större eller mindre verksamheten hos hvardera af Hofrätterna står i enahanda förhållande, sorn medeltalet af hvarje ledamots fullgjorda arbete i den ena står till samma medeltal i den andra.
Vid anställande af en jemförelse efter denna grund, skulle man skäligen kunna utesluta besvärsrnålen, såsom varande hos alla Holrätterna i det närmaste lika manga och dessutom i arbetsamhet föga jemförliga med de instämda och vädjade, samt endast imellan dessa senare fullfölja jeinförelsen, hvars resultat då Idelie, att det arbete af detta slag, som ena Hofrätten på ett år åstadkommit, förhåller sig till den andras arbete så, som 29 till 38, men till den tredjes så, som 29 till 77.
Men om ock begge arterne af mål för hvardera Hofrätten sammanläggas, och förhållandet af den enas arbete till den andras följaktligen blir sådant, som 63 tili 70, men till den tredjes, som 63 till lil; så måste dock storleken äfven af detta missförhållande hilligtvis väcka tvifvelsmål emot jetnförelsegrundens vigtighet, då vid betraktande af det mindre arbete, besvärsrnålen erfordra, den ena Holrättens arbetsprodukt i allt läll ej kan skattas till högre, än hälften af den andras, och då det ingalunda förekommer sannolikt, att den ena i sjelfva verket arbetat dubbelt så mycket, som den andra.
Missförhållandet minskas dessutom icke, i läll man derjemte beräknar de mål, som blifvit utan lottning handlagda, d. v. s. dels efter underställning och dels för öfrigt ex incommunicato afgjorda, de senare bestående af både civila och brottmål, och fördelar alla dessa mål på Hofrätternes samtliga Ledamöter; ty deraf belöpa på hvarje Ledamot i Svea Hofrätt, 76, i Göta Hofrätt 52, men i Hofrätten öfver Skåne och Blekinge 121.
Ämnet är således icke nöjaktigt utredt; och det åligger mig att derom söka närmare upplysning; men härtill har tiden varit otillräcklig, efter det anledningen tili forskning i ämnet för mig yppades.
Hörande fångvården hafva under resan förekommit en och annan anmärkning, hvaraf jag lemnat del åt Styrelsen öfver fängelser och arbetsinrättningar, såsom att ett par häradsfängelser inom Calmar län funnits inrättade utan fenster och med så anlagda eldstäder, att de icke kunde uppmärmas, samt att vid straff-fängelset i Carlskrona några mörka celler begagnades, i hvilka saknades all vädervexling, så att stanken i dem befunnits odräglig och ej stått att afhjelpa.
.lag hillar icke, att nödiga förbättringar af de sålunda anmärkta bristfälligheterna skola tillvägabringas.
I öfrigt har fångvården, nu såsom under mina förra embetsresor, visat sig vara nöjaktigt handhald; och vid de cellfängelser, jag besökt, i Linköping och Christianstad, har jag inhämtat vitsord om fortfarande fördelaktiga verkningar af ensamhetshäktet, användt för ran - Hvaraf den sjunde dock tillhörde sommarferierna. sakningsfångar.
Jag hänvisar i detta ämne äfven nu till Fångvårdsstyrelsens berättelse, hvilken för år 1850 numera utkommit.
Fångpredikanterne, till hvilkas befattning det hörer att gifva akt på fångarnes moraliska tillstånd, hafva enstämmigt från samtliga cellfängelserna intygat, det fångarnes ensamhet haft en välgörande verkan, både till erhållande af bekännelser om deras begångna brott och till befrämjande af deras förbättring eller åtminstone undvikande af den från sammanlefnaden imellan brottslingar i häkte oskiljaktiga försämring.
I allmänhet synas dessa predikanter icke betvifla, att verklig förbättring skulle kunna åstadkommas, endast någon förhoppning för framtiden, efter utståndet straff, vore fångarna förunnad.
De förslag, som i detta afseende göras, gå dels derpå ut, att någon »arbetsinrättning inom länet med »samma ordning och disciplin, som vid rikets allmänna arbetsanstalter» vore att tillgå, »till »hvilken alla de vore förfallna, som i lättja och sjelfsvåld sakna och icke heller vilja begagna »laga försvar», dels uttrycka de den önskan, att »kommunen, länet eller staten lemnade någon »viss ersättning åt välkända och pålitliga husbönder, hvilka antoge sig dessa villfarande, till »stadig tjenst och sysselsättning, innan de ännu hunnit vid domstol fällas för brott»; och dels åberopas den erfarenhet, som inom ett län (Christianstad) blifvit vunnen genom en af enskild välvilja stiftad förening om anskaffande af tjenst åt straffade eller blott försvarslösa fångar, och förmäles, att så väl under loppet af år 1850, som de frenne föregående åren, flere sådane blifvit uttagne och satte i tjenst; att det väl icke lyckats att återföra alla till dygd och samhällsordning, men att de fleste blifvit nyttige och arbetsame medborgare.
Denna högst berömvärda och angelägna anstalt kan icke nog uppmuntras.
Jag har förut derom tält, och kan icke afstå från hoppet, att den en gång, medan ännu tid är, må blifva föremål för välsinnade medborgares allvarliga omtanka.
Straffens vanmakt att afhålla från brott, när förtviflan om möjligheten att annorlunda bärga sig drifver dertill, är ögonskenlig och obotlig.
Den bristande möjligheten att ärligt försörja sig måste äfven åt brottslingen beredas, i fall man vill se honom upphöra att föröfva brott.
Än mer är det nödigt, att utvägar till bergning och upptuktelse beredas åt de odugiingar, som ännu icke gjort sig skyldiga till straff, men sakna lust och vana att med sitt arbete förvärfva sitt uppehälle.
En fond, en för hela riket gemensam kassa borde stiftas, till hvilken alle de, som af frikostighet förära »åfvor åt de fattiga, i stället hade att vända sig med sitt ädelmod, och hvars föremål vore att skaffa tillflykt dels åt straffade brottslingar, dels åt försvarslösa personer, vare sig genom deras inackorderande mot skälig vedergällning hos enskilda husbönder (helst på främmande ort, der vanfrejden vore okänd), eller genom inrättande af åkerbrukskolonier på våra obrukade hedar och myrer, eller genom hvilka andra anstalter, som kunde lämpligen påfinnas.
Ty önskansvärdt måste det vara", att välgörenheten, i stället att användas till förökande af det onda, måtte en gång kunna komma samhället och den lidande menskligheten till verkligt gagn.
' Under detta årets resa har äfven kommit till min kunskap ett bland de anmärkningsvärda exemplen af allmogens obenägenhet för täta tingsterminer, hvaraf skulle kunna slutas til! ännu större obenägenhet för de s. k. permanenta, i Lagförslaget tillstyrkta domstolarna på landet (kallade Landsrätter i st. f. Häradsrätter).
På allmogens begäran hafva nemligen sommartingen blifvit indragna år 1800 i Memmings, Skärkinds och Åberbo härad samt år 1807 i Hanekinds och Bankekinds härad.
Jag har anledning att förmoda enahanda orsak till ena lagtima tingets försvinnande äfven i andra orter.
Det torde vara skäl att härom närmare underrätta sig, innan den föreslagna stora förändringen vidtages.
— Nämnde härader hafva också från år 1781 till 1801 varit fördelade i två domsagor, men derefter blifvit åter sammanslagna till en, såsom de ännu fortfara att vara.
Detta exempel torde hittills vara sällsynt.
Stockholm i Januari 1852. S. L. THEORELL. N. A. Fröman.
RIKETS STÄNDERS E mbets-B er ätt el se \ för år 1859. «M®0§@I’-I8 STOCKHOLM, 1853. P. A.
Mj a (08 Klintin & en.
(tillägg till sista berättelse) 1.
Bestraffning af våld, hvarmed våld styres (tillägg till sista berättelse) 3.
Försvar för advokatur och advokater 6.
Omröstningarne i Konungens Högsta Domstol 8.
Ar lagsökning icke anhängig mot gäldenärens sterbhus, när den vid hans dödstima var anhängig mot honom sjelf? 9.