Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det vore synd att säga, att det är roligt att stoppa hål, som pojkar slita; men med friskt mod går det dock, och dessutom har hon till- fredsställelsen af att vara nyttig, af att lätta bördan för den, som håller på att tröttna, och medvetandet att hon bidrager att hålla huset på fötter.
Arbetet sjunker ned i knäet på vår ungmö; hon stöder den lilla fina hakan i handen och blicken blir frånvarande.
Hon är ej längre i det tarfligt möblerade hvardagsrum- met; hon ser sagoprinsen köra fram med sina guldfuxar och slottet vinkar i fjärran.
Hon ilar till hans möte, snart sitter hon vid hans sida, och bort » in ' s Blaue hinein » går färden.
Om en stund tittar mamma i dörren och frågar efter strumporna.
Kan- hända erhåller hon ett vresigt svar.
Och, hvad värre är, pappas mångåriga biträde i affären, hans värderade och bepröfvade vän, får ett bleklagdt nej på sitt hederliga friare- anbud.
» Prinsen » låter nog vänta på sig, han, och hän svinna åren i ilande fart un- der fåfäng bidan.
När önskningarna börja alstra leda för den verklighet, i hvilken vi lefva, missnöje med det närvarande och en känsla af att vår närmaste omgifning är trivial och trå- kig, då är tid att vara på vår vakt.
Då äro önskningarna ej oskyldiga längre — då äro de på väg att draga oss i olycka och fördärf.
En nödvändig förutsättning för att man skall känna sig lycklig på den plats i lifvet, där man är ställd, är nämligen att man nyktert ser tingen an, koncenterar hela sitt intresse på sina plikter och försöker att göra det bästa möjliga af det förhanden- varande.
» Den är lycklig, som tror sig vara det, » har en författare sagt.
Tillåt alltså ej fantasien att löpa bort med förnuft och handlingskraft!
Jaga ej efter ett fantom, som ständigt skall gäcka dig!
Den enda verkliga lycka, som finnes, står vid din egen dörr.
Men ack, hvem ser och erkän- ner det?
» Ordet lycka är i lexikonet ett substantiv, men i lifvet ett verb, som i för- fluten tid konjugeras med saknad och i till- kommande tid med hopp, men ej har nå- get presens. » Men de mänskliga önskningarna kunna vara mycket sämre än de nu antydda — de kunna vara syndiga och otillåtna; detta äro de framför allt, när de gå andras rätt för nära.
Den fattige önskar sig den rikes rike- dom.
Ej så att han med fast vilja beslu- ter göra sig en liknande förmögenhet och med okuflig energi under hårdt arbete och pinsamma försakelser går till verket, utan afundsjukt, med bitterhet och hat i hjärtat åtrår han just hvad den andre äger.
Den ärelystne önskar sig de utmärkelser, som komma kamraten till del, och missunnar denne hans framgång, och så vidare i oänd- lighet.
Och i allmänhet är det tyvärr så, att hvad människan ej kan åtkomma, hvad hon ej kan få äga, det önskar hon lidelse- fullast och intensivast — sådan är naturen.
Men här gäller det att taga viljan till hjälp och kufva önskningen, innan man är slaf under den.
Ingenting är farligare än att lämna fritt lopp åt dylika önskningar, ty de förhärja hela ens tillvaro; de tända en eld, som bränner och förbränner.
Men hvar är gränsen mellan det tillåtna och det otillåtna?
Det gifs önskningar, som jag bestämdt känner äro goda; de kunna med flit .och ihärdighet realiseras och sålun- da föra mig framåt.
Det gifs andra, som jag bestämdt känner äro orätta, och som skulle draga mig nedåt, om jag öfverlämnade mig åt dem.
Men mellan dessa ytterligheter ligger ett område, där jag ej alltid ser grän- sen tydligt utstakad.
Hur skall jag veta, hvad jag får och icke får önska?
Framlägg dina önskningar i bön för Gud!
Kan du ej det, då hafva de fått sin dom och måste dödas i hjärtat som fömätna eller syndiga.
Kan du däremot bedja Honom uppfylla eller o m hjälp att förverkliga dem, då må du fritt och utan betänkligheter nära dem i din själ.
Låt dem då blifva den drifkraft, som för ditt lif uppåt till soliga- re nejder!
Men må vi framför allt ej glömma, att vår första önskan bör vara den att göra Guds vilja!
Den önskan skall förjaga alla dåraktiga drömmar och sjukliga fantasier.
Den sammanfattar i själfva verket i sig allt, hvad vi kunna begära för att blifva lyckliga.
Att eftertrakta rikedom, upphöjelse och ära kan vara vanskligt nog.
— Många rika äro olyckliga; många högt uppsatta oroliga och trötta vid den storhet, de fikat efter och som de kanhända ej skulle äga mod att afsäga sig, men som lik en Nes- susskjorta bränner och söndersliter d e m; många snillen och konstnärer känna sitt lif förbittradt genom afunden och klandret.
— Att bringa sina önskningar i öfverensstäm- melse med Guds vilja, det är det tryggaste.
Blott på den vägen kommer man till har- moni med sig själf eller, med andra ord, blir lycklig.
_ * 229 K Dröm.
ur ljufligt det är att lefva, glad som fågel på kvist!
Att lefva sitt eget sorgfria, ljusa lif som han.
— Den kvisten brytes af susande vind, hvad m e r?
Den lille sångaren vet ju, att han har vingar.
Hjärtat blir understundom så fullt af tack- samhet, af ödmjuk, jublande tacksamhet.
Eundt om är endast solljus, det doftar af violer och björklöf, värmande, hägnande godhet sträcker famnen, väna ord nå örat.
Hela lifvet är så vackert som hvitaste hägg- blom.
Alla mörka stunder glömmas, man minnes endast glädje och rosor.
Ja, glädje och rosor i rikaste mått!
Den tärande sor- gen har icke funnit vägen hit till vår gamla prästgård — det har varit skymmande skug- gor allenast — men för öfrigt ha de sekel- gamla lindarne blott susat och hviskat om lycka och ro.
— Det är däjeligt att lyssna till det suset hälft i dröm.
Att förnimma det rastlösa lifvet där långt utanför, där borta i världen — förnimma det blott som ett aflägset eko.
Att bo som i ett sago- slott långt inne i en furuskog.
Att se om- kring sig allt kärt man har, allt detta gam- la, vid hvilket man vuxit upp.
Att blicka in i trofasta ögon, där endast och allenast ständig kärlek lyst en till mötes.
Att hvarje afton höra välsignelsens ord läsas af den, man öfver allt har kär.
Att sjunga som den unga våren själf lär.
Att dricka sig otörstig af diktens våg.
Med Faust lyssna till påskklockornas klang.
Med Almqvist drömma bland » törnrosor ».
Vid Rydbergs hand ströfva omkring i pinieskuggad nejd.
Hos Virgilius tjusas af tankedjup och klarhet.
Höra Wennerberg tälja sina » trollrunor ».
Andas fjälluft vid Björnsons Fortffillinger.
Hvilken rikedom det dock finns af skönhet, af välljud, af stora, ljusa tankar!
Det är bara att ta emot, att lefva sig in i all den- na härlighet och att tacka för hvarje sådan stund af njutning, af verklig, ogrumlad, lef- vande lycka.
Ja, att tacka.
Sinnet blir så vekt.
All- deles som när man hör Schumanns » Gliickes genug » — då känner man, inte sant, ett be- hof att knäppa sina händer — det är jubel, det är lifsglädje, det är längtan, och det är ändå något mer än allt detta, det är något af blå himmel med.
Eller som när man lyssnar till Adagiot ur » Pathétiqen », eller till första satsen i Månskenssonaten.
• — Det är så tyst och stilla rundt omkring.
Stör ej vår ro — hviska granarna utanför mitt fönster.
A h nej, i min håg bo bara sol och tack.
Jag ser ej fram, jag ser ej till- baka, jag glades blott åt allt, som är, åt allt, som gifves mig, kärlek, förståelse, hjärtevärme, dikt och blommor.
Det är som en dröm alltsammans — som en dröm.
• 5panska kvinnor.
dessa dagar, då hela världens blickar äro r riktade på det olyckliga, men stolta Spani- en, torde det måhända intressera våra lä- sarinnor att höra något o m den spanska hufvudstadens mest framskjutna kvinnor.
V i återgifva därför efter en utländsk tid- skrift några hastiga konturer, tecknande tren- ne af Madrids tongifvande damers lif.
230 Hertiginnan af Alba, näst drottningen och de kungliga prinsessorna landets främ- sta kvinna, är typen för vår tids spanska adelsdam.
H o n är stolt, utan att vara hög- färdig, stolt öfver sin härkomst, såsom kung Filip ville att hans spaniorer skulle vara.
Också är hon en ättling af Fernand Nunez.
När hon, en behaglig flicka ännu i sina ton-år och arftagerska till en stor förmögen- het, gjorde sitt inträde i Madrids societet, omfladdrades hon af en skara friare.
Men hon ville icke hafva någon af dem.
» Jag gifter mig endast med det blåaste blod i Spanien », sade hon till en väninna.
H o n äktade hertigen af Alba.
Hertiginnan är ej någon frappant skönhet, men hon är en g o d och klok kvinna.
Så- som spanjorskor i allmänhet är hon bigott.
Sina barn uppfostrar hon enkelt och för- ståndigt.
Hennes äldsta dotter, donna Sol, är en okonstlad, flitig skolflicka, som ännu ej är » ute ».
» Gossarna Alba » äro den lille konun- gens intimaste lekkamrater, och det är en känd sak, att drottning Christina är nästan till öfverdrift noga i val af sällskap åt sin son.
I likhet med sin man är hertiginnan myc- ket road af sport.
H o n jagar, rider och kör, och när hon efter säsongen hvilar ut på något af familjegodsen i grannskapet af Sevilla, ikläder hon sig torerons åtsittande dräkt och bredskyggiga sombrero och rider in i den inhägnad, där de vilda tjurarna förvaras.
Där deltager hon med lif och lust i det spännande nöjet att reta djuren med lansar och därpå skilja dem från den öfriga hjorden.
Hon är äfven skicklig seg- lare och tillbragte en del af förliden som- mar tillsammans med sin släkting ex-kej- sarinnan Eugenie ombord på lustjakten Thistle, kryssande på Medelhafvet.
Penningearistokratien representeras inom Madrids societet af markisinnan af Manza- nedo.
Ingen lång rad af stolta förfäder blickar ned på henne, hennes vapensköld bär icke ett månghundraårigt sköldemärke, men o m det är sant, att skönhet, behag och förfining också äro ett adelskap, så har naturen förlänat henne detta.
Då hon där- till är omätligt rik, hafva Madrids högsta kretsar hälsat henne välkommen.
Markisinnans af Manzanedo fader var hattmakare, hennes man bankir.
Båda ho- pade stora rikedomar.
F. d. hattmakaren blef hertig af Santona och markis af Man- zanedo.
Hertigtiteln testamenterade han åt sin dotters äldste son — i Spanien har äga- ren af en titel rättighet att öfverlåta den åt hvem han vill.
Efter sin fars död bo- satte sig markisinnan i Paris och tillbragte där många år, så att hon blef nästan lika mycket fransyska som spanska.
Ett natio- nal drag kunde hon emellertid aldrig utrota ur sin natur — smaken för tjurfäktningar, och aldrig fann man henne frånvarande vid någon större fest af detta slag.
I Madrid äger hon ett gammalt palats, doldt af åldriga träd vid Paseo de Recoletos, i Paris ett hotell nära la Madelaine.
Rum- men äro inredda med modern lyx och kom- fort och dekorerade af konstnärer.
Den hög- ättade hertiginnan af Alba är intim vän med hattmakarens dotter.
Såväl markisinnan som hennes äldsta dot- ter Maria intressera sig lifligt för kvinnosa- ken och hålla på kvinnans likstäldhet med mannen.
När sådana ämnen som gamla anor, tappra förfäder m. m. komma på tal, af- I DU N bryta de med ett skämt och ett: » Det där var j u så längesedan! » På sin landtgård Santona vid Biscayaviken är markisinnan hela ortens hulda fé.
Förra sommaren hade folket där ställt till en midsommarfest uppe på ett af de kringliggande bergen.
Markisinnan klättra- de själf upp för den branta bergsluttningen, deltog lifligt i festen och dansade med bond- drängarne deras aragoniska jota.
Med allt detta är hon nog bigott att företaga den årliga pilgrimsfärden till Lourdes.
Hvad bildningsaristokratien beträffar, är den, om man undantager den kungliga fa- miljen och diplomatiska kåren, föga repre- senterad inom den spanska hufvudstadens förnäma kvinnovärld.
Drottningen intres- serar sig visserligen för allt, som rör konst, litteratur och vetenskap, men alldenstund hon lefver ganska tillbakadraget, är hennes inflytande ej stort.
Förr voro en känd herti- ginnas salonger samlingsplatsen för konst- närer och författare, och den spanska skal- den Juan Tenorio, » Jose Zorilla », gjorde där sin debut.
Den uppfostran de spanska kvinnorna erhålla i klostren, är så beskaffad, att den litterära världen blir ett fullkomligt terra incognita för dem.
Däremot gör den dem ingalunda likgiltiga för världsliga nöjen.
För ett tiotal år sedan kom till Madrid från den spanska provinsen Galicien en ung dam, donna Emilia, grefvinna Pardo Bazan.
Hon utgaf ett par romaner och skref följe- tonger till tidningarna.
I början omgafs hon af en liten, men vald krets af intelligent och lärdt folk, rekryterad nästan uteslutande ur den högre medelklassen.
Så småningom kom hon in i den högre societeten och blef där en gunstling.
Ingen bjudning, ingen soaré i Madrid anses nu mera lyckad, o m ej grefvinnan Pardo Bazan är med.
Under en följd af år hafva föreläsningar hållits i Ateneum-klubben.
Dessa föreläs- ningar hafva varit underhållande och bil- dande, men i regel endast åhörts af herrar — en och annan dam visade sig ibland på läktaren.
Men en dag lästes i tidningarna en annons, som tillkännagaf, att donna Emilia Pardo Bazan komme att föreläsa.
Detta var revolution.
Redan samma dag voro alla biljetter utsålda.
Madrids hela societet åhörde föredraget.
Trängseln var visserligen så stor, sorlet så högt och ny- fikenheten så stegrad, att största delen af hvad föreläsarinnan sade gick förloradt.
Föreläsningarna äro nu på modet och donna Emilia Pardo Bazan den mest om- tyckta bland föreläsarne.
Madrids » grädda », ministrar, generaler, medlemmar af Cortes, diplomater m e d fruar, underlåta sällan att närvara.
Om Madrid skulle blif va en i intellektuelt afseende vaken, konstälskande stad, skall hedern däraf tillkomma denna på hufvudets vägnar så högt begåfvade gräsänka.
Gref- vinnan Pardo Bazan är hvarken vacker eller intagande — hon är kort till växten, fetlagd och kläder sig excentriskt.
Hon äl- skar skrikande färger och förstår sig ej på att välja dem som harmoniera.
Sitt svarta hår färgar hon rödt.
Men hennes vackra ögon, höga panna och vänliga, kvicka blick vittna o m tankeskärpa och skaldebegåfning.
Hon ger ut en tidskrift och skrifver däri de flesta artiklarna själf.
_ * 1898 Haf tand för t u n g a!
Finns någon, som likt mig undrat, hvarför egent- ligen tidningar föra en » Rättegångs- och polis- afdelning »?
Kan någon publicist- eller juristfru gifva en upplysning, huruvida den afdelningen måste förekomma?
Nog vet jag, att det finns en klass af tidnings- läsare, som hufvudsakligen studera den spalten.
Men är det därför nödvändigt att alla större och smärre » mål » skylta i bladet, för att ej tala om hur tidningarna, äfven de af rang, kunna under månader servera spaltlånga referat från domsto- larna, när någon » celeber » process förekommer.
Det senare har väckt, min och äfven andras leda.
I humanitetens namn frågar jag: Skulle ej en person, som suttit på de anklagades bänk, lätta- re upprättas, om ej alla tänkbara detaljer ur hans förhållanden, sanna och osanna, komme till hela världens kännedom?
Hur många gånger ha ej osanna rykten af illa- sinnade; eller tanklösa personer gjort om intet människors framtid och lycka, äfven sedan dom- stolen kanske fällt ett frikännande utslag!
Några gånger har jag sett unga människor o- möjliggöras genom att » ha stått i tidningen » för någon ej alltför stor förseelse, som faller un- der lagens bestraffning, och jag har sett föräl- drars förtviflan däröfver.
Flere gånger har jag tänkt framställa den fråga jag nu gjort, åter- står att se, om någon besvarar den.
Säkert har pressen härvidlag ett tungt ansvar.
Och säkert borde vi alla, hvar i sin stad, tänka: &gt;Haf tand för tungah Spectator.
o En svenskas framgång vid utländsJet universitet.
Vid nyligen uti Newham college, Cambridge, företaget val tillföll det stora Maria- Kennedy-stipendiet å cirka 1,500 kr.
en svenska, fröken Anna Paues.
Stipendiet är det högsta Newham college har att gifva och är afsedt för själfständigt vetenskapligt arbete.
Fröken P. är den första utländing, som lyckats tillkämpa sig detta mycket eftersträfvade pris och öfver huf- vud taget den festa som vunnit det på grund af utmärkta kunskaper inom engelska språkve- tenskapen.
Fröken P. är en af Wallinska " skolans student- skor, afiade förra året » Bachelor of Arts » - examen vid Cambridge universitet och studerar för när- varande uti Heidelberg.
&gt;Delsbostintans&gt; bröllop.
A Ramsjö i Hel- singland vigdes i onsdags fröken Ida Gaioell, dotter till framlidne kyrkoherden J. Gawell och hans efterlämnade maka, samt praktiserande lä- karen Moritz Blumenthal från Stockholm.
* För våra husmödrar väl värd att beakta är firman Th. Winborg &amp; C:os annons om alko- holättika och träättika och dessa olika ättiksor- ters betydelse för hushållet och den tekniska industrien.
J lefvande lifvet och ej » i skuggornas värld » dväljes ännu den finske skulptören C.
E. Sjö- strand, såsom framgår af följande bref, hvilket kommit oss tillhanda från Helsingfors: I nr 27 af Idun för innevarande år ingår (un- der rubrik » Ur skuggornas värld.
Några minnes- blad för Idun af Vilhelm Bäckman.
Atelier- studier. ») en artikel, i hvilken bland annat talas om finske skulptören Carl JEneas Sjöstrand.
Den uppgift, som där lämnas, att denne konstnär numera skulle vara afliden, är emellertid felak- tig.
Carl Eneas Sjöstrand är ingalunda död, om också åren gjort hans vackra hufvud hvitt, årligen utställer han ännu nya arbeten på konst- expositioner i Helsingfors, och ännu äger han sin betydelse som » Kalevalas förkroppsligare »,
IDUN 1898 i det han senaste vår bland annat utställde ett synnerligen omfattande projekt, i hvilket alla hufvudpersonerna i Kalevala figurerade, och hvil- ket afsetts att, utfördt i stor skala för en af Finlands landsortsstäder, blifva ett betydande monument.
Om herr Bäckman komme till Helsingfors och mötte Carl Sjöstrand på gatan — och han rör sig ofta ute — så kunde herr B. konstatera, att Sjöstrands apparition allt ännu måste väcka upp- märksamhet.
Ty en vackrare, ståtligare och ra- skare gubbe får man sällan se.
Det finnes där- för ej många Helsingforsare som ej känna ho- nom, åtminstone till utseendet, och som nu med förvåning läst i Idun, att han vore död.
Upp- lysningsvis vill jag meddela, att Sjöstrand, som åtnjuter mycket stor aktning af alla som känna honom, är strängt anlitad såsom lärare i skulp- tur vid finska konstföreningens skola samt vid Polyteknk-ka institutet i modellering och figur- teckning, samt att vi alla här hoppas länge få behålla den skicklige läraren och genompräktige gamle mannen, hvars obrutna hälsa också, mänsk- ligt att se, kommer att ge honom krafter att många år framåt verka för den finska skulptu- ren, hvars grundläggare han är.
Såsom f. d. elev till Carl Sjöstrand har jag i sanningens intresse velat gifva Idun dessa upp- lysningar och hoppas ärade redaktionen på nå- got lämpligt sätt inför rättelse.
* Djurgårdsteatern.
Litet muntration kunna vi då sannerligen så väl behöfva i denna trista grå- väderssommar, och hr Banfts ansträngningar där ute på Djurgårdsteatern att kasta åtminstone en löjets solglimt öfver vår väg vare varmt väl- signade.
Efter den tyska farsen » Askonsdag » bjuder han nu sedan i tisdags på ett franskt lustspel » Fågel Phoenix » af kändt märke: Leon Gandillot.
Bevars, vi vilja långt ifrån påstå att stycket tillhör de bättre i sin genre — det har bland annat det stora felet att mattas betydligt i de senare akterna — men, som sagdt, vi äro nu i dessa dagar därhän komna, att vi med sär- skildt giriga fingrar plocka lifvets äfven tarfliga- ste glädjeblomster.
Och när då dessa mängas med sådana ganska » praktfulla » exemplar ur scenens drifbänk som nu senast hr Victor Lund- bergs landtliga apotekselev i Beaugency eller frö- ken Borgströms äfventyrslystna lilla pillertrillar- fru från samma goda franska Grönköping, då ha vi just intet skäl att klaga på vårt öde — för den kvällen!
Kunde nu inte hr Banft styra om litet solsken på förmiddagarne också?
— det skulle väl då vara i form af matinéer — ty naturen, hon tyckes ämna spela tragedi hela denna långa tåresommar.
* Liten Inger.
Berättelse från 1500-talet af Elisabeth Kuylentierna.
Ein Leben ohne Liebe ist ein Todtkranz — ein Schmuck den eine geschmacklose Hand gefasst hat, in dem der Centralstein fehlt.
Kiama.
Men sjuttonåriga Inger, rike Peder Krä- mares dotter, satt vid sin sybåge och lät tankfullt de brokiga silkesdockorna glida mellan sina smala, hvita fingrar.
Hon var vacker, trots den mycket enkla dräkten, en kjol af grön särduk samt ett mörkrödt snibblif eller bindetröja, öfver hvilken satt en snöhvit, af många spetsar bildad krage.
Det ljusa håret betäcktes af en svart sam- metshufva.
Inger var enda barnet till den rike och snåle köpmannen, en af staden Vadstenas mäktigaste män på 1500-talet.
Hennes mor hade dött, när hon ännu var helt liten, och Inger kände sig ofta ensam, ty till den stränge fadern kunde hon icke gå med alla sina veka flicktankar, alla sina undrande frågor, hvilka spirat upp inom hennes unga sinne likt blommor, kallade till lif af som- marsolen.
Men hon kunde så många glada visor, liten Inger, och så sjöng hon lätt bort all den längtan hon icke förstod och kvittrade som en liten burtämd, bortskämd fågel; hennes bur var så stor och rymlig, att hur hon flög och flög, kände hon icke gallret, den omfattade hela staden, den blåa, tju- sande fagra Vättern och till och med de stora godsen på landet, där hon hade många väninnor.
Det är så, att man vanligen icke vet af sitt hämmande galler här i lifvet, förrän omständigheterna kräfva, att man bryter sönder det, och till Inger hade ännu icke de stora, omutliga fordringarna kommit.
Hon svängde glädtigt o m på dansgillena med stadens ungersvenner, men deras varma blickar råkade icke mål.
H o n kunde skämta som ett barn, Inger, därför att ingen för- stått väcka kvinnan inom henne.
Där hon nu satt vid det blyinfattade fönstret, kunde hon se den höga tegelstens- muren omkring det praktfulla Birgittiner- klostret, och lutade hon sig litet framåt, såg hon också de höga, lummiga frukt- och kastanjeträden inne i nunnornas vackra träd- gård, men hennes klara, lifsvarma blick dröjde ej länge vid denna » begrafnings- plats », som hon i sina tankar kallade den, hon betraktade hellre den blåa vårhim- meln och lärkorna högt, högt däruppe.
D e hade för icke så längesedan kommit med sitt glada budskap till norden, och Inger hade hälsat dem med jubelrop, ty vintern var lång och arbetet vid sybågen enformigt, och så var det så mörkt och tyst i den stora dagligstugan.
Med våren kommo främlingar och blom- doft och fägring till Vadstena, och Inger kunde fritt få ströfva omkring i skog och mark.
Någon knackade helt sakta på dörren.
Inger ropade ett vänligt: » Stig in! » En ung man, högväxt och smärt, med mörka ögon i ett blekt, långdraget ansikte, åtlydde kallelsen, gjorde en lätt bugning och lade den enkla sammetsbaretten ifrån sig på närmaste stol, hvarefter han med handen ordnande strök upp det strida, svarta håret från pannan.
» D u är ensam, Inger? » » Ja, som du ser, Olof; hvad du ser trött ut, nu har du nog arbetat hela natten igen? » » Ja, nästan — och jag frågar mig ändå själf, hvad det egentligen tjänar till, » sade han bittert, i det han tog plats niidt emot henne och lutade hufvudet bakåt mot den högkarmade stolens snidade rygg.
Ingers blåa ögon fäste sig undrande på honom: » Håller du då inte af din vetenskap längre? » » Jo, men ser du, Inger: arbete är själens nödtorft för en ung människa, och hon be- gär mera af lifvet. » » Hvad begär du då? » Han såg på henne med ett underligt, vemodigt uttryck i sin djupa blick, men plötsligt flammade det till af het passion där inne i dunklet, och Inger rodnade af blygt förstående.
De hade känt hvaran- 231 dra sedan barndomen de två, men allt efter som Inger växt upp, träffats mera sällan, ty » Olof den tyste », som han allmänt kalla- des i staden, undvek alla samkväm; han lefde en enstörings lif, fattig och utan fränder som han var.- Inger fattade hastigt tapisserinålen och började ifrigt sy färdigt ett ljusgrönt litet blad i den ranka hon höll på med, men hon visste icke, att så som det mjuka sil- ket fyllde det nästan omärkligt uppritade mönstret, så fyllde också tusen böjliga kän- slotrådar de outvecklade hjärtbladen i hennes väsen och lät dem skjuta upp, saftigt gröna i reflex af det kärlekens solsken, hvilket värmande trängde sig intill dem.