Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Häraf torde Eders Kongl. Maj:t Nådigst inhemta, huru den fasta förmögenheten på landet, under en följd af flera år, inom detta Län blifvit till en del så sönderspliltrad och ojenint fördelad emellan den derigenom uppkomna befolkningen, att den åt en stor delaf dessa bushåll ej kan gifva nödigt uppehälle.
Derjemte synes huru behofvet af rörlig arbetsförtjenst i samma förhållande ökats bland denna befolkning, som, äfven i fall en sådan arbetsförtjenst tillfälligt erbjudes, ej eger någon trygghet för framtiden.
Till en del af dessa förhållanden hafva ovilkorligen enskiften varit en, i betydande män, verkande orsak.
Ej att denna orsak låg i sjelfva enskiftes-principen, men i sättet på hvilket den tillämpades.
Om dessa skiften å ena sidan på ett förvånande sätt höjt jordbruket från den vanmakt och utur det tvång, det låg,, så länge' nästan all jord inom Länet brukades i vidsträckta samskiften,. visar sig dock å den andra sidan, att den brådska, synnerligast i deras början, hvarmed de fortgått, och att de medel, som användes för att befordra och påskynda dem, ej, voro i öfverensstämmelse hvarken med jordega-' 8 rens fria vilja eller dess krafter.
Ått dessa laga skiften verkställts med stora, kraftiga ansträngningar, kan deraf skönjas, att sedan år i8o3, då de togo deras början, tili sistlidna år i83S, icke mindre än 1982mantal, med en jord rymd af 497.839 § geometriska tunneland blifvit i enskifte lagde.
Häraf hafva 843^ mantal, med en jordrymd af 102,696 tunneland blifvit skiftade under loppet af de år denna underdåniga Berättelse afser.
Till dessa kunna än ytterligare Hera procent läggas, enär flere skiften äro påbörjade, men ännu ej afslutade eller laga kraftvunne.
Att resultaterna häraf varit stora , vidtomfattande och till mycken fördel för jordbrukets framgång och en deraf större sädesproduktion är obestridligt, men att en betydande del af den generation, som genomgick enskifles-perioden, fick vidkännas härda prof, ej motsvarande dess tillgångar, får ej eller förnekas.
Mången jordegare, som var, innan dess jord kom i skifte, om ej välmående, åtminstone behållen, blef nödsakad, i följd af de ofrivilliga ansträngningar, som han ej ens egde rätt att undgå eller uppskjuta, till dess tillgångarne medgåfvo honom att bestrida de kostnader enskiften och uppodlingar kräfde, att skuldsätta sig och sin egendom till ett belopp och under så tryckande vilkor, att egendomens styckning och slutliga försäljning ofta deraf blef en följd.
Den, vid enskiftenas början, inom
Provinsen inrättade diskontrörelsen befordrade visserligen enskiftenas fortgång, men bidrog äfvenledes till egendomarnes än ytterligare försäljning och sönderstyckning, i följd af flera låntagares obestånd, härrörande dels från lättheten alt göra lån, hvilken så få med varsamhet begagna, dels genom så tryckande vilkor, mot hvilka lånen beviljades, att dennyskiftade och nyodlade jordens afkastning ej stod i förhållande till de vid lånerätten fästade drjga af betalnings- och ränte-vilkoren.
Härigenom påbörjade den första egentliga försäljnings-, klyfnings- och stycknings-perioden.
Fastighets-priserna voro äfven till dylika operationer inbjudande och lockande, ty de stego i samma förhållande, som nya diskont-lån Ökte betalningstillgångar.
Kautions-sy slemet, lättsinnigt användt, grundläde auktions-systemet, samt ett synnerligast inom allmogen förut okändt vingleri, så väl i egendomshandel, som i penninge-affärer, hvarpå följde än flera jordbrukares obestånd, styckningar och klyfningar i så tilltagande mått, att hemman snart förvandlades till backstugor och förut besutne åboer tili backstuguhjon.
Här återfinnes en af de orsaker, som vållat, att det allmänna välståndet inom Länet ej hunnit ännu sljga i samma förhållande som folkmängd och jordens större och rikare afkastning.
Yisserligen finnes ännu en del af den gamla kärnstam qvar, som i forntids - 9 tids skick bevarat sin ärfda och uppodlade jord ostyckad åt sig och sina efterkommande, och som, med redbar hushållning och väl ordnade arbetskrafter, stadgar sitt sjelfbestånd och sin besutenhet på en med sann och allvarlig kärlek omfattad fast förmögenhet.
Inom denna stam har välståndet visserligen stigit, i bredd med jordbrukets förkofran, och framgår alltjemnt isamma rigtning.
Men på denna stam inympar sig en annan, som, dels under namn af hemmansegare och jordegare utan hemmantal, dels som torpare, så kalladt statfolk, backstugusittare och inhyseshjon, årligen så förökar sig att dess mängd måste fästa uppmärksamhet och förtjenar ett allvarligt begrundande.
Den är egentligen en på landsbyggden åt sig sjelf öfverlemnad lös och rörlig arbetsklass, som bildar egna hushåll innan försörjningsmedel hunnit förvärfvas.
Den är en produkt af föregående nämnda orsaker och tilltager än ytterligare som en produkt af tidens lättsinniga sjelfsvåld och den omkring sig gripande industriens egoistiska grundsatser.
Fordom, då jorden brukades hufvudsakligen med lagstadda tjenstehjon och egna arbetare, utgjorde tjenstehjonet en medlem af det hushåll, för hvilket han arbetade.
Så väl hushållets, som arbetskrafternes trefnad och styrka hvilade då ej endast på materiella förhållanden, utan äfven på moraliska band emellan tjenare och husbonde.
Det var sedligheten och den dagliga ordningen, som då bidrogo till gemensamma fördelar.
Nu råda i allmänhet andra förhållanden, sedan arbetskrafterne ej mera äro så husligt moraliskt ordnade.
Egoismen, den moderna industriens räknemästare, hvars beräkningsgrunder bortsubtrahera de moraliska valörerne, för att ernå den största materiella vinsten, bildar lefvande arbetskrafter omkring sig, hvilka ej åtnjuta något underhåll af husets tillgångar, den dag, då arbete ej oundvikligen behöfves, och afskiljer tjenarens eller arbetarens hushållning från husbondens hushåll.
Det moraliska band, sorn, enligt Tjenstehjonsstadgans anda, bör vara emellan husbonde och tjenare, är härigenom till stor del upplöst.
Följden häraf är den, att husbonden ej anser sig bunden att, utom daglönen, ega några vidare vårdande förpligtelse!’ till en arbetare, som å sin sida ej heller står i några fastare förbindelser Lill husbonden.
Fattigdom och elände skall naturligtvis följa en sådan familj, hvars enda tillgång är att lefva af en godtyckligt lemnad, tillfällig arbetsförtjenst, som, äfven om den gifves dagligen, som till exempel åt gifta statdrängar, är beräknad åt en arbetare och således otillräcklig åt en ofta talrik, honom tillhörande familj.
Så länge dylika förhållanden endast funnos inom större städer, fabriker och dylika inrättningar, voro olägenheterne ej så vidsträckta som nu, då äfven systemet Femårs-Ber. f, Christianstads Län, 2 IO fått slå rötter på landsbyggden.
Nu inrymmas —• nära nog till ett obegränsadt mått — dylika dagsverksfamiljer, antingen i arbetskaserner eller till inhyses-rätt, allt efter den skala, i hvilken jord- eller gårdsbruket är ordnadt, i backstugor eller stat-torp, utan någons borgen, — utan någons ansvar, att dessa sålunda tillkomne familjer kunna lefva, än mindre bespara något åt framtiden eller uppfostra de barn, som härigenom frambringas.
Så snart detta system fått ett allmännare omfång och gripit sig fast så väl vid en del af de större som mindre gårds- och hemmansbruken — här och der visserligen med modifierade och förändrade former — försvagas naturligtvis i samma mån både faders- och husbondeväldet, som eger sin egentliga rot och moraliska kraft i husligt ordnade arbetskrafter inom sjelfva hushållet.
Det yngre slägtet lockas äfven häraf att söka ernå en sjelfrådenhet, som så väl öfverensstämmer med tidens öfriga sjelfsvåldsbegär.
Det är genom denna lätthet att blifva sjelfberoende på obetydliga jordlotter och att under enahanda vilkor få en plats för att bebygga och bebo, som den nu mer och mer rådande, lätisinniga böjelsen i samma mån befordras ibland den folkklass, som fordom fann sig belåten och nöjd ända till mognare ålder med stadig årstjenst, att tidigt undandraga sig beroendet af så väl föräldra- som husbonde välden, tidigt ingå giftermål, sjelfve blifva fäder och mödrar, utan att eftersinna och utan att kunna uppfylla de heliga och omsorgsfulla förbindelser, som dermed åtfölja, samt, för att få en bostad, antingen söka egande-rätt till en ringa och ofta obetald jordlapp eller ock en backstuga att bebo, för att, oberoende af föräldrar eller husbönder, med ökad familj likväl vara i beroende af ökade behof, som knappast kunna uppfyllas genom en tillfällig arbetsförtjenst, hvilken är lika oviss, som hela hushållets framtid.
Så ädel och naturlig sjelfständighets-andan i sig sjelf än må vara, är det dock onekligt, att det ofta är lättjan, lättsinnigheten och sjelfsvåldsbegäret, som ligga till grund för ofvannämnde trängtan att vinna ett oberoende, hvilket är så missförstådt och som erhålles under sådane vilkor och förhållanden.
Ehuru detta sträfvande till bosättning och sjelfrådenhet ökar så väl hushållens antal, som folkmängden, och således befordrar en ökad tillgång på lejda arbetare — nyttige för åkerbruket, då de finnas till en viss måtta och på sådane lefnadsvilkor, att de kunna berga sig och uppföda sina barn, är del dock, i den utsträckning detta sträfvande nu fortgår, ett frö till djupt ingripande oordningar, och skall den befolkning, som häraf uppkommer, genom lättja och sedeslöshet, som ej sällan äro foster så väl af detta sjelfrådighetsbegär, som det sätt, pä hvilket deri söker sin bergning, snart närma sig den fattigdomens gräns, från hvilken afståndet ej är stort 11 till uselhet, laster och brott.
Fördöljas bör det ej heller, att en ej ringa del af denna befolkning redan står nara dervid och i den vådliga ställning, att den gifver samhället stora bekymmer.
Väl att fattigvård och korrektions-inråttningar finnas, som komma eländet slutligen till mötes; men i samma mån dessa tillflykter behöfva anlitas, år beviset uttaladt, att missförhållanden finnas, som fräta på denna del af folkets så vål sedlighetskänsla, som dess religiösa och moraliska sinne, ehuru ock på samma gång en stigande hyfsning och bildning och en upplifvad industriös verksamhet samt deraf tilltagande välmåga, med åtföljande njutningar och lyckliga utsigter, utveckla sig inom öfriga klasser i samhället.
Behofvet af skärpta hinder emot de orsaker, som vålla det onda, vidgar sig stundeligen.
Vål kan denna skärpning råka i strid med vissa intressen och ett sjelfsvåldigt lättsinne, dock utan att derföre behöfva tråda hvarken den individuella frihetens eller egande- och förvårfvande-råttens billiga anspråk för nära.
Rättvisa åt alla år äfven en lika billig fordran, hvarföre
Samhället också eger grundade anspråk på åtnjutande af sin rått, att, för mensklighetens skull, ej se det menskliga eländet ökadt, och, genom det, den allmänna säkerheten slutligen rubbad.
Ju mera man öfvervåger dessa förhållanden, ju klarare framställa sig orsakerne, hvarföre, inom detta Lån, ibland en laglydig, flitig, redbar och hyfsad befolkning, finnes ett stort antal stadde i fattigdom och i en vacklande belägenhet genom osedlighet, lättja, sysslolöshet och ett alltjemnt tilltagande lösdrifveri.
Jordbruk år Lånets egentliga hufvudnåring.
Onekligen har denna näringsgren — den vigtigaste af alla — med stora steg utvidgat sig.
Den tilltagande sådesproduktionen år ett säkert och ofelbart bevis derpå.
Hårlill hafva enskiften ovilkorligen i första handen verkat; och då jag i underdånighet redan framställt de olägenheter sjelfva sättet medförde på hvilka de framgingo, voro dessa olägenheter visserligen ej följder af sjelfva enskiftes-idéen, men i dess tillämpning, som blef för brådstörtande och ej motsvarande jordbrukarnes krafter eller den ståndpunkt, på hvilken sjelfva jordbruket då stod.
Derföre visar det sig också, vid en jemförelse emellan åkerbrukets tillstånd nu och innan enskiftes-perioden började, att åkerbrukets utvidgning genom ny-odlingar framgått med raskare steg, ån sjelfva åkerbrukets förbättring.
Åkerns bruk, ångs- och ladugårdsskötsel samt 12 skogsvården fortgå i allmänhet ännu, synnerligast hos allmogen, efter äldre sedvanor.
Något bestämdt cirkulationsbruk, lämpadt efter jordmånens beskaffenhet samt gödseltillgång, vill i allmänhet ej göra sig gällande.
Ångsodlingen fäster ännu ej nog uppmärksamhet.
Grästorfvens afbränning begagnas deremot ofta, som en påskyndande odlingsmetod, och gifver till en början rika skördar, men ej sällan åro de förskotter på framtiden, genom itererade grödor, utan understöd af gödning, tills dessa brända fält lemna ingenting öfrigt åt kommande generationer.
Mången jordbrukare inser detta och erkänner det ordspråkets sanning: ”att jordbrånning gör rika föräldrar, men fattiga barif’; men möter denna sanning med ett annat för dem ännu mera gällande: ”man år sig sjelfvom närmast.’’
Detta förhållande åberopas egentligen för att visa i hvad anda jordbruket ännu af mången skötes och huru egoismen äfven hår vill göra sin rått gällande emot åkerbrukets rationella åsigter.
Ladugårdsskötsel! har i allmänhet ej vunnit de framsteg, man har skål att önska.
Slallfordring i sin råtta bemärkelse vill ej vinna insteg, ej en gång på de orter, der boskapen aftynar på magra beten, eller på de enskiftade slättbygder, der dess nytta år så påtagligen sjelfbjLidande.
Svältsystemet råder ännu.
Följden häraf år den, att det så kallade bördiga Skåne ännu ej mågtar producera sitt eget behof af ladugårdsproduktcr.
Skogarne åro inom Lånet i starkt aftagande.
1 samma mån enskiften befrämjat nyodlingar, ett vidgadt åkerbruk och större spannemålsproduktion, hafva äfven de påskyndat skogarnes förstöring.
Dels hafva skogarne af odlaren blifvit undanröjde i och för odlingsföretagen, dels derföre att enligt Enskiftes-stadgan får den växande skogen behandlas som lösören, hvilka ej endast kunna utan böra vara borttagne inom vissa bestämda år, i fall ej egaren ulan ersättning skall bortskänka dem; ty huru ofta kunna skogsbyten ske?
I bredd härmed var det ett af mången förespådt och nu mera af erfarenheten bevittnadt resultat, att Ekeskogarnes uthuggande skulle blifva en följd deraf, att egare af Kronoskalte-hemman lingö fri dispositionsrätt öfver Eket.
Den som någorlunda känner allmänna lynnet inom detta Lån, känner äfvenledes det nära nog allmänna okynnet, att heldre ofreda skogen, ån bevara, ännu mindre vårda och återplantera den.
Äfven häri framlyser det egoistiska begäret att inkräkta på framtidens rått.
Om en obegränsad och fri disposition öfver skog endast betraktas som en rättsfråga, synes, att framtidens rått ej heller bör vara obevakad.
Hvad förfäder under seklers tid skonat, vårdat oell derigenom åt oss öfverlåtit, och som beliöfver sekler för att åter uppväxa till nödvändiga och nyttiga be - 13 hof för kommande slägten, Lör väl ej af en generation lielt och hållet få förstöras.
Om lagarne äro i detta fall återhållande, synes det ej vara orättvisa deri.
En ökad folkmängd och ökade hushåll hafva äfven bidragit till en ökad konsumtion.
Dock, äfven om den kunde minskas, blef ändå skogarnes förfall lätt förklarad!, så länge ingen återväxt befrämjas.
Tiden bär äfven inom sig en förstörande kraft, och så länge vår enda skogshushållnings-maxim inskränker sig till att spara pä skogen, utan att bereda någon återväxt i stället för hvad som förgår, står vår okunnighet örn en rationel skogshushållning i full dager.
Brännvinsbränningen fortgår deremot med ett jemnt och oafbrutet tilltagande.
Den har blifvit nutidens vigtigaste husbehof.
Den är dock landthushållningens kräfta.
Denna så näringslösa näring förvandlar till brännvin hvad som både kunde och borde användas till menniskors föda, till boskapens utfodring och ladugårdarnes verkliga förbättring.
Den drifves med den öfverdrift, att, under det brännvin både finnes och njutes till öfverflöd, är mången i saknad af de kraftigare födoämnen, som åker och ladugårdar borde producera.
Och, oaktadt den ej sällan drifves med verklig förlust för producenten (hvilket gäller i synnerhet med de mindre brännvins-pannorne) de år, priserne på råvaror, som förbrännas, ej stå i motsvarande förhållande till brännvinspriset, fortgår likväl tillverkningen med en fanatisk ifver, som upptager landtmannens hela omtanka.
Bevis härpå är, att år 1838, då en nära nog varande missväxt höjde både sädes- och potatespriserna lill ovanlig höjd, tillverkades likväl brännvin här inom Länet med 7,012 stycken —■ säger Sju Tusen Tolf—till bevillnings-afgift anmälda b rännvins -pannor, eller nära nog en panna för hvarje tolfte mantalsskrifven person af båda könen.
Härmed synes husbehofvet i öfvermått varit tillfredsstäldt.
Till den grad har brännvinsbränningen tagit välde öfver både sinnen och landthushållning, att om valet emellan missväxt och inskränkning i bränneri-rörelsen stod till buds, skulle pluraliteten, utan vidare besinning, välja det förra.
Derom öfvertygas man lätteligen af den oro, som uppstår, när ringaste aning börjar, i följd af årsväxtens mindre fördelaktiga beskaffenhet, att någon fråga om inskränkning i tillverknings-rätten kan förekomma.
Ehuru jag icke i denna underdåniga Berättelse bör besvära Eders Kongl. Maj:t med framkastandet af några agronomiska lärosatser, verkar likväl den nu tillåtna husbehofs-bränningen så ingripande i hushållningens allmänna riktning, att jag ej bör underlåta fästa Eders Kongl. Maj:ls Nådiga uppmärksamhet på de i ekonomiskt afseende skadliga följder, denna husbehofs-bränning medför.
Den har här inom Länet uppdrifvit potales-odlingen till en för jordbruket ofördelaktig höjd, 14 hvarigenom dels utsädet af andra sädesslag å flera ställen betydligen minskas och således äfven fodertillgångarne.
Att man medelst brännvins-bränningen ej kan ersätta denna sädes-, hö- och halmförlust, synes af nuvarande ladugårdarnes i allmänhet sämre beskaffenhet, och att der brännvinsbränningen starkast forceras, står ladugårdsskötseln lägst.
När härtill lägges den sed, som nästan allmänt rotfästat sig, att potates-odlingen bestrides af arbetare, som bekomma halfva afkastningen, frångår jorden en del af den afkastning, sorn, använd i ladugårdarne, kunde reproducera och nu i stället lemnar intet åt jorden efter sig.
Enär potates-odlingen ej ingår i någon bestämd cirkulationsplan, utan endast beräknas för behofvet att tillfredsställa en emot jordens krafter ej motsvarande brännvinstillverkning, hvilket är det allmänna förhållandet, synnerligast hos allmogen och på de mindre jordbruken, skall denna odling utsuga de krafter, sorn tarfvas för åkerns fortfarande bestånd.
Det inkast, som stundom göres, vid en, efter felslagen skörd, inträffad inskränkning i brännvinstillverkning, att en sådan inskränkning inom detta Län ej verkar till det ändamål, som dermed åsyftas, enär det hufvudsakligast är potates och föga spannemål, som användes till tillverkningen, kan, vid jemförelse med de orter, der säd utgör liufvudsakligaste råämnet till brännvinet, så till vida ega sin grund, som en sådan inskränkning endast är för en kortare tid, under loppet af det året, och kan således endast inverka på det årets afbränning och ej på det hela.
Men granskar man närmare huru brännvinsbränningen inom
Länet tillgår, ser man, att dess inflytande ej endast stannar vid en viss konsumtion af säd, utan äfven på sjelfva produktionen, och att brännvinsbränningen är ovilkorligen en orsak här inom Länet, att denna sädesproduktion minskas genom en på spannemålens bekostnad för högt uppdrifven polales-produktion, hvilken ej egde rum i fall den ej behöfdes lill brännerierne.
Att så är, eller alt brännvinstillverkningen, ehuru hufvudsakligast grundad på potates, återverkar på sädes-produktionen, bevises af de orter inom Länet, der brännvins-produktionen starkast framtvingas.
Detta förhållande inträffar märkbarast inom Länets norra och nordöstra del, inom hvilken brännvins-produktionen är högst.
Inom denna ort och synnerligast inom den sednare, hvaraf en stor del är bördig och borde vara sädesgifvande, äro likväl sädespriserna nästan alltid högre än på de flesta andre orter inom riket.
Härtill bidraga både den konsumtion och den minskade produktion, som härröra af brännvinstillverkningen.
En blott för ögonblicket inträffad inskränkning i tillvérkningsrätten kan ej förändra detta förhållande, enär landlmannen vid såningstiden elier på förhand ej kan 15 kånna om någon inskränkning kommer i fråga, hvilken vanligast ej tillkånnagifves förr ån alla förberedande anstalter till brännvinsbränningen åro vidtagna.
Deremot skulle ett för spannemålstillgångarne och för landtmannen mera råttsenligt förhållande ofelbart vinnas, om tillverkningstiden så inskränktes hvarje är, att den derefter, älven i följd af årsväxten, ej behöfde vidare inskränkas.
Om, till exempel, brånn vinstill verknings-råtten inskränktes till halfva den tid emot den nu dertill gifna eller till tre månader samt. skattens erläggande innan brunning fick påbörjas och att denna tid derefter borde hvarken få ökas eller minskas, vann land (mannen en på all rättvisa grundad trygghet, som han nu ej eger, i afseende på tillverkningstiden; och förutse kan man, att tillverkaren ej heller härpå skulle förlora i behållen inkomst, helst en härigenom minskad brännvinstillverkning ofelbart skulle i samma förhållande öka varans försäljningspris och derigenom gifva producenten samma penninge-tillgång och derjemte en större behållning genom besparde råämnen.
Potates-odlingen skulle härefter blifva, hvad den borde vara, ej endast en följd af för vida utsträckt brännvinstillverkning, men förblifva ordnad i sammanhang med ett vål inråttadt åkerbruk.
Allt delta i underdånighet anfördt så vida brännvinstillverkningen skall fortfarande tillhöra husbehofvet.
Dock — båttre och rättast hade det varit, att brännvinsbränningen aldrig stått i något direkt samband med jordbruket, ej heller varit fästad vid hemmantal eller vid hemmanens uppskattningsvården, utan varit, i likhet med all annan fabriks-rörelse, upplåten till dem, som derpå ville använda sina kapitaler, med en derefter grundad beskattning, så att den ej blifvit endast en åt hemmansegare tillhörig privilegierad husbehof srörelse.
Att potates-odlingen, i den utsträckning den nu fortgår och i förening med den sed att jordegare härtill upplåta jord emot halfva afkastningen, leinnar försörjningsmedel åt fattigare hushåll år onekligt; men att många fattiga hushåll härigenom tillskapas, som häruppå bygga deras enda uppehälle, kari ej heller förnekas.
I samma mån nu varande husbehofsbränning ofördelaktigt verkar så vål på sjelfva åkerbruket, som på ladugårds-skötseln, skall den äfven betydligen bidraga till skogars och torfmåssars medtagande och totala förstöring.
Ej nog med den för brånneriernas drift behöfliga dagliga konsumtion, utan härtill kommer äfven det i skogsbyggden skogsödande svedjandet.
Det sednare år egentligen ett bihang till brännvinstillverkningen, då det sker vanligen för att få en ytterligare tillgång till potates och, med den, en ån ytterligare tillgång på brännvin.
Det vore ej ulan intresse, att kånna det 16 verkliga förhållandet emellan den qvantitet skog, som vår inom landet kråfver, och den skogsåtgång, sorn följer af brånvinnsrörelsen.
En dylik uppgift skulle må hända leda till den slutföljd, att af samma skål, som bergslag ordnades, inom hvilka en bestämd smidesrått stadgades i förhållande till skogstillgången, vore det ej oförenligt med nödigt afseende på skogarnes bestånd, att, inom detta Lån, der brännvinsbränningen kan anses som provinsens bruksrörelse, äfven bestämma brånneriråtten i vissa brännvindas eller, för att mildra uttrycket, i vissa pannelag, med ett utsatt t ill— verkningsbelopp, i förhållande till ortens skogs- eller torftillgångar, vare sig tillverkningen sättes på fabriksfot eller som en husbehofsnåring, så att framtidens rått ej lider af hvad vi nu, genom en obegränsad rått till skogen, med en verklig våldsam skyndsamhet bjude till att förstöra.
Från hvilken sida man således ån granskar nu gällande husbehofsbrånningens följder, äfven om man undersöker dess verkan i moraliskt afseende och dess inflytande så vål på sedligheten, som den allmänna ordningen, stadgas det omdöme, att den, genom det öfvermått, hvarmed den nu bedrifves, arbetar så vål på folkmassans, som på åkerbrukets, ladugårdars, skogars och våra torfmåssars oundvikliga förfall.
Af stort inflytande så vål för konsumenter som producenter åro de hos oss så ofta påkommande starka omvexlingar i spanmålspriserne.
Alla näringar lida häraf.