Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genom dig, papper, har ock förmedelst engeln djefvulen blifvit besegrad.
Jag besvärjer dig vid Gud, verlds-alltets herre, vid fadren (korstecken!), sonen (korstecken!) och den helige ande (korstecken!) som utbreder himmelen som en fäll, på hvilken han likasom med himmelska bokstäfver låter förtälja sin herrlighet.
Välsigna (korstecken!) o Gud, helga (korstecken!) detta papper till att förstöra djefvulens verk!
Den som bär på sig detta med heliga ord beskrifna papper eller fäster det vid ett hus skall vara från Satans hemsökelser befriad genom honom, som skall komma till att döma lefvande och döda.
Låtom oss bedja:
Starke mägtige Gud, hämdens Gud, våra fäders Gud, som genom
Moses och profeterna uppenbarat det gamla förbundets skrifter såsom lika många din godhets hemligheter, samt genom dina apostlar och evangelister låtit skrifva din sons testamente, välsigna (korstecken!) och helga (korstecken!) detta papper, så att din barmhertighet må förnimmas på enhvar, som bär hos sig detta heliga ting och dessa heliga bokstäfver, samt alla djefvulens förföljelser mot honom och alla det djefvulska hexeriets stormar må tillintetgöras genom Kristus vår herre.
(Papperet bestänkes med vigvatten).“
Till amuletterna och konceptionssedlarne sälla sig i kyrkans rustkammare de undergörande relikerna och helgonbilderna.
Gud i sin nåd har fogat, att kyrkan ej af brist på vapen skall uppgifva kampen mot det ondas rike.
Hennes skydds- och anfallsmedel äro af mångfaldigaste slag.
Hennes stridsmän, presterna, likna riddare, bepansrade från topp till tå, beväpnade med lans, svärd, dolk och morgonstjerna.
Nästan hvarje ort eger en skatt af reliker, som, förvarad i dess tempel och vid högtidliga tillfällen visad för det andäktiga folket, utgör dess palladium, försvårar, om icke hindrar, fiendtliga krigsskarors anfall, mildrar, om icke förekommer, farsoters härjningar.
Ej allenast de kroppsliga lemningarne af martyrer och helgon, utan hvarje sak, som de i lifstiden berört, ja daggdropparne på deras grafvar äro för djeflarne en fasa, för de troende medel till andlig och kroppslig upprättelse.
Helgonbildernas undergörande egenskaper förtäljas af hundra legender.
På Guds föranstaltande består emellan dem och personerna, som de föreställa, ett mystiskt, aldrig afbrutet samband, på hvilket S:t
Hieronymus kastar en viss belysning, då han mot Vigilantius, som i sin blindhet motsatte sig helgonens dyrkan, utbrister: ”Du vågar föreskrifva Gud lagar!
Du dristar pålägga apostlarne bojor, så att de ända till domens dag förvaras i sitt fängsel och ej få vara med Herren, då det likväl om dem är skrifvet, att de skola vara med Herren hvart de gå!
Om lammet är allestädes, måste man fördenskull tro, att de som äro med lammet, också äro allestädes.
Om djefvulen och demonerna ströfva kring verlden och genom sin allt för stora snabbhet äro närvarande öfverallt, skulle då martyrerna, efter utgjutande af sitt blod, förblifva inneslutna i sina kistor och ej förmå gå derur!”
Likasom ålderdomen och döden äro följder af syndafallet, så äro de flesta sjukdomar verkningar af den magt, som Guds öfver det kroppsliga uttalade förbannelse förlänat djefvulen, men äfven de öfriga, som man med rätt eller orätt benämner naturliga, botas vissast genom åkallande af Guds hjelp.
Fördenskull är medlarinnan mellan Gud och menniskor, kyrkan, genom sina tjenare den enda säkra och enda egentligen berättigade läkarinnan. [”Operatio sanandi est in ecclesia per verba, ritus, exorcismos, aquam, salem, herbas, idque nedum contra diabolos et effectus magicos, sed et morbos omnes”].
Presten botar å kyrkans vägnar och i Guds namn medelst bön, handpåläggning, besvärjelse, reliker och invigda naturliga medel, särdeles vatten, salt och olja.
Härunder handlar presten såsom det synliga ombudet för en osynlig högre läkare, nämligen det helgon, som af Gud förordnats att vara sjukdomens ”nödhjelpare.”
Hvarje plåga har nämligen sin nödhjelpare i helgonens leder:
S:t Valentin botar fallandesot, S:t Gervasius rheumatiska lidanden i arm och ben, S:t Michael de Sanatis kräfta och bölder, S:t Judas hosta, S:t Ovidius döfhet, S:t Sebastin smittsam feber och giftiga bett, S:ta Apollonia tandvärk, S:ta Clara och S:ta Lucia rinnande ögon o. s. v.
Legenderna förtälja förvånande ting om S:t Damianus, S:t Patricius, S:t Hubertus såsom läkare.
Den förfärliga vattuskräcken har i den sistnämnde funnit sin besegrare.
Uti det efter honom benämnda klostret i Luxembourg botades under många århundraden efter hans död vattuskräcken på det sätt, att den bitne, medan gudstjensten förrättades, infördes i kyrkan och knäböjande fick ett hår af hans mantel intryckt uti en för detta ändamål gjord rispa i pannhuden.
Till deras bästa, som bodde fjerran från klostret, invigdes och såldes ”Hubertus-remmar” och ”Hubertus-nycklar,” som glödgade lades på såret24.
Liknande läkesätt kunna anföras i hundratal.
Bland alla sjukdomar eger ”besattheten” den märkvärdigaste platsen i kyrkans häfder och kräfver såsom läkemedel de aldra mägtigaste besvärjelser.
Den kyrkliga pathologien förklarar, att i denna sjukdom är djefvulen uppenbar, medan han i de andra är dold.
Besvärjaren, som skall utdrifva honom, infinner sig i full presterlig ornat; rökverk och helgade vaxljus tändas; alla föremål i den besattes grannskap bestänkas med vigvatten; luften omkring honom renas medelst uttalandet af vissa formler; derefter följa ifriga böner och slutligen den förbittrade, märg och ben isande kampen mellan demonen, som krampaktigt förvrider sitt offers lemmar och genom dess mun utstöter gräsliga hädelser, samt presten, som använder allt kraftigare besvärjelseformler, allt förfärligare förbannelser, tills segern slutligen blir hans.
Den verldsliga läkekonsten – det vill säga den, som förtror sig till s. k. naturliga medel – måste, såsom temligen obehöflig, ja strängt taget behäftad med kätteri, också vara föraktad.
Att skära i döda kroppar, för att ransaka den menskliga organismens sammansättning, är förvetenhet; ja man kan med skäl fråga, om det icke innebär ett förakt för läran om den kroppsliga uppståndelsen på yttersta dagen.
Länge var ock den verldsliga läkekonsten öfverlemnad åt de otrogne judarne.
Men sedan furstar och rike män, klentroget fruktande ordets, relikernas och de vigda medelns otillräcklighet, börjat hålla lifmedici, har denna läkekonst blifvit ett indrägtigt näringsfång och högskolor under konungsligt beskydd inrättats till hennes förkofran.
Så den i Salerno, på hvilken Zions väktare ej utan misstankar blicka.
Det är en skola, som uppställer småförnuftiga dietetiska reglor, likasom om dieten skulle skydda mot djefvulens anfäktelser!
Den grekiske hedningen Hippokrates, som länge kringvandrade med judar och araber, har inom hennes murar ändtligen funnit en fast bostad – Hippokrates, som om sjelfva besattheten (morbus sacer) vågat påstå, att hon ”ingalunda är gudomligare, ingalunda mer demonisk än andra sjukdomar!”
Då läraren är sådan, huru skola då lärjungarne arta sig!
Kyrkan vill väl icke förbjuda den verldsliga läkekonsten, eftersom denna dock möjligen gör någon nytta vid yttre åkommor och i pesttider; men håller sträng uppsigt öfver hennes idkares renlärighet och har på åtskilliga koncilier (det i Rheims 1131, det andra lateranska 1139 och det i Tours 1163) granneliga förbjudit sina egna tjenare att med denna misstänkta konst sig befatta.
Erfarenheten har emellertid lärt att icke öfverdrifva de faror, som hon medför.
De verldslige läkarne måste nämligen alltsom oftast medgifva, att den eller den sjukdomen härleder sig från hexeri, således från en öfvernaturlig orsak.
Belackare torde vilja säga, att en slik förklaring är dem beqvämare än att på naturlig väg efterforska sjukdomens orsaker och mindre påkostande än att erkänna sin okunnighet, men vare härmed huru som helst: medgifvandet innebär ett erkännande af kyrkans öfvernaturliga åskådningssätt och må derför snarare anbefallas än bespottas.
Det är, säger Thomas af Aquino, en trosartikel, att djeflarne kunna åstadkomma vind, storm och eldregn från himmelen.
Luftkretsen utgör en tummelplats för kampen mellan englarne och demonerna; de sednare verka outtröttligt till menniskans skada, likasom de förre till hennes gagn, och följden är denna ostadighet i väderleken, som städse hotar tillintetgöra landtmannens hopp.
Och då Lucifer kan öfverdraga äfven på menniskor – på trollkarlar och hexor – förmågan att med regn, hagel och ljungeld förderfva fälten, vinbergen och menniskornas boningar, hvad under då att kyrkan, hon som är mensklighetens skyddsanstalt mot djefvulen och fått till uppgift att bekämpa honom, måste äfven i detta hänseende vara honom en motvigt och ur sina gudomliga krafters skattkammare uppsöka och använda medel lämpliga att omintetgöra hans atmosfäriska illbragder?
Till dessa medel höra kyrkoklockorna förutsatt att de undfått ordentlig invigning och dop. De mot höjden uppstigande tempeltornen, kring hvilka menniskornas låga bostäder samla sig, äro, då deras klockor ljuda, att likna vid hönan, som öfver sina kycklingar utbreder skyddande vingar, ty den vigda malmens toner bortjaga demonerna, samt afvända åska och storm (”Vivos voco, mortuos plango, sulphura frango” en vanlig inskrift på kyrkoklockor).
Landtmän, som önska särskildt skydd af kyrkan för sin gröda, betala till henne välsignelsekornet.
Under svår torka hålla presterna förböner och anställa regnprocessioner, vid hvilka bilder af jungfru Maria och helgon kringbäras, fälten besprängas med vigvatten och väderleksbönen sjunges25.
Hemsökas åkrarne af skadedjur, vet kyrkan medel äfven mot dem.
Hon befaller dem i Guds namn draga sina färde, och lyda de icke, anställes en ordentlig rättegång, som slutar med deras exemplariska bestraffning, ithy att kyrkan bannlyser dem.
Sådane rättegångar äro under medeltiden ganska vanliga.
Ett par exempel på dem må anföras.
År 1479 anstälde ollonborrarne förhärjningar i nejden af Bern.
Sedan stadens myndigheter mot denna landsplåga begärt hjelp af biskopen i Lausanne, herr Benoit de Montferrand, beslöt sig denne för att till ollonborrarne utfärda ett förvisningsbref, som högtidligen i folkets närvaro upplästes af en prest å kyrkogården i Bern. ”Du oförnuftiga ofullkomliga kreatur, du ollonborre,” så började brefvet, ”du, hvars slägt aldrig varit i Noaks ark!
I namn af min nådige herre och biskop i Lausanne, i kraft af den högtlofvade treenigheten, genom frälsaren Jesu Kristi förtjenst och på grund af den lydnad J ären den heliga kyrkan skyldige bjuder jag eder, ollonborrar, alla i allmänhet och hvar och en i synnerhet, att vika från alla orter, på hvilka vexer och uppspirar näring för menniskor och boskap.”
Brefvet slutar med en kallelse till skådedjuren att, såvida de ej dessförinnan försvunnit, på sjette dagen kl. 1 e. m. inställa sig och stånda till ansvar å Wivelsburg inför den nådiga herrens af Lausanne domstol.
Det upplästes likaledes från predikstolen, medan församlingen knäböjde, ”bedjande trenne pater noster och trenne ave Maria.”
Anstalter träffades på förhand för en rättegång med iakttagande af alla laga former.
Dit hörde naturligtvis, att de anklagade skulle hafva en sakförare.
Men då ingen af advokaterna i Bern ville åtaga sig ollonborrarnes kinkiga sak, fann biskopen på det rådet att ur helvetet uppbesvärja skuggan af en några år förut afliden illa känd sakförare vid namn
Perrodet och ålägga denne att föra skadedjurens talan med samma flit som Perrodet i lifstiden ådagalagt uti så mången rättegång till det dåligas försvar.
Oaktadt förnyade kallelser behagade dock Perrodet lika litet som hans klienter inställa sig.
Efter utlupen fatalietid och undanrödjande af åtskilliga tvifvel beträffande formen afkunnade biskopliga domstolen ändtligen sitt utslag, som lydde på bannlysning i den heliga treenighetens namn ”öfver eder, förbannade ohyra, som kallas ollonborrar och ej ens kunna räknas till djuren.”
Regeringen befallde underlydande myndigheter att noga inberätta om den goda verkan som af bannlysnings-domen förspörjas måste; ”men,” klagar en krönika från den tiden, ”någon verkan förspordes icke och detta för våra synders skull.”
Emedan uraktlåtenheten af laga former beröfvar en dom dess magiska såväl som dess rättsliga kraft, iakttog man vid de ofta förekommande rättegångarne mot ollonborrar, gräshoppor, kålmaskar, åkerråttor och andra skadedjur den ängsligaste noggrannhet i detta hänseende.
Af öfverpresidenten uti parlamentet i Provence, den lärde Bartholomeus Chassanæus (född 1480), besitter man ännu ett vidlyftigt och klyftigt betänkande, i hvilket pröfvas om och huruledes dylika djur skola kallas inför rätta; om de böra inställa sig sjelfva eller genom ombud; om de lyda under andligt eller verldsligt forum, samt om bannlysningsstraffet kan på dem tillämpas.
Med många skäl styrker han, att de egentligen höra under andlig domstol och kunna underkastas bannlysning.
Dock förblef frågan om forum öppen, och en rättegång mot åkerråttorna, hvilken fördes åren 1519–1520 i Tyrolen, visar bland andra, att verldslig domstol stundom ansåg sig befogad att afgöra sådane mål.
Inför hr Wilhelm af Hasslingen, domare i Glurns och Mals (Ober-Inn-dalen), anmälde sig å socknen Stilfs vägnar landtmannen Simon Fliss såsom kärande mot de åkerråttor, som i nämnda socken anställde svår skada å fälten.
På denna anmälan insatte domstolen Hans Grinebner, borgare i Glurns, till sakförare åt de anklagade och försåg honom i vittnens närvaro med det för detta kall erforderliga inseglet.
Derefter valde käranden för socknens räkning en sakförare i Schwarz Minigs person, samt begärde och erhöll domstolens insegel åt honom i denna egenskap.
På rättegångsdagen, som var utsatt till Onsdagen efter S:t Philippi och S:t Jacobi apostelns dag, förhördes många vittnen, som bekräftade, att åkerråttorna svår förödelse förorsakat, och Schwarz
Minig inlemnade sitt slutpåstående, som yrkade, att skadedjuren utan dröjsmål och omständigheter måtte åläggas aflägsna sig, emedan innevånarne i Stilfs annars icke skulle förmå betala årsräntan till sitt höga herrskap.
Grinebner, råttornas försvarare, ville och kunde icke jäfva vittnesmålen, men lade domstolen likväl på hjertat, att hans klienter ”sutte i en viss häfd och nyttjanderätt, hvilken svårligen kunde dem frånkännas;” vore domstolen härutinnan af annan mening och ansåge tillständigt att vräka dem, hoppades han, Grinebner, dock, att ”man måtte bevilja dem annan ort att derpå lifnära sig; dessutom bör vid deras aftåg beviljas dem fritt säkert skyddsfölje mot deras fiender, vare sig hund, katt eller andra deras fiender, också hoppades han, att om några af råttorna vore hafvande, tid måtte beviljas dem att föda och derefter med sin lifsfrukt i trygghet aftåga.”
Utslaget fick följande lydelse:
”På klagan och svar, på tal och gensägelse och på inhemtad kunskap och allt hvad till rätt hörer är med dom och rätt beslutadt, att de skadliga djur, som kallas åkerråttor, skola inom 14 dagar efter detta utslags afkunnande utrymma, bortdraga och för eviga tider förblifva fjerran från Stilfs-boarnes åkrar och ängar; men om ett eller flera af djuren äro hafvande eller för ungdoms skull ej kunna följa med, desamma skola under ytterligare 14 dagar åtnjuta skydd och säkerhet af hvar och en, samt efter dessa 14 dagar aftåga.”
Om besvärjelsens, likasom bönens, omätliga kraft kan man få en aning, då man betänker, att i dem samverkar den i ordet uttryckta viljans och begreppets inflytelse med sjelfva ordets kraft såsom ren form.
Ty det materiella ordet, det med örat uppfångade ljudet, formuläret såsom sådant, utöfvar en magisk verkan, utan att man behöfver känna dess betydelse.
Massan af folket med dess okunnighet i kyrkans och lärdomens officiella språk skulle vara illa lottad, om de ”pater noster,” de ”ave Maria,” som hon med minnet inhemtat, fast ej med tanken fattat, fördenskull vore utan andligt värde – om den latinska messa, hvars ljud församlingen med andakt uppfångar, saknade en uppbyggande och helgande förmåga derför att hon icke begripes.
Kyrkans vid olika tillfällen och för olika ändamål uppstälda formulärer äro af detta skäl högligen vigtiga och att noggrannt iakttaga26.
Ett enda bevis på deras outransakliga kraft må här anföras.
År 1532 framförde djefvulen på himlahvalfvet en stor komet, som hotade jorden med torka och pest; men påfven bannlyste högtidligt det hemska järtecknet – och se! efter någon tids förlopp var det försvunnet, sedan det dygn efter dygn sammankrumpit och minskats på grund af förbannelsens kraft.
Hvad ett heligt ord, blott i sin egenskap af ljud (flatus vocis) förmår, antyder legenden om den tame staren, som ur hökens klor räddades, när dödsångsten afpressade honom ett inlärdt ”ave Maria”.
På ordets kraft hvilar kyrkans bruk att inviga bröd, vin, olja, salt, vaxljus, vatten, klockor, ängar, åkrar, byggnader, fanor och vapen.
”Af sådant missbruk, sådan vidskepelse och djefvulskonst har prestväldet i påfvedömet varit uppfyldt” – så klagar en gammal protestantisk theolog, som hade öga för det plus af magi, hvilket katholska kyrkan eger framför den lutherska, men var blind för den gemensamma rikedomen – ”och fördenskull har slikt äfven bland gemene man kommit i svang.
Hvad var i messan det förnämsta, om icke den trollska välsignelsen, då presten uttalade de fem orden eller åtta stafvelserna ”Hoc est corpus meum” [”detta är min lekamen”] öfver brödet, andades på det, gjorde tre korstecken öfver det och menade, att dermed blefve brödet till Kristi lekamen.
På samma sätt förvandlade han vinet i kalken till Kristi blod, fastän åt ord och stafvelser sådan magt ej är gifven.
Han band den helige ande i vigvattnet, i saltet, oljan, vaxet, örterna, i sten, trä och jord, då han invigde kyrkor, altaren, kyrkogårdar, välsignade kött, ägg, o. s. v., om påskafton vigde elden, att han ej skulle göra någon skada (ehuru jag, Gud hjelpe mig, fått erfara, att vår by brann upp rubb och stubb fem dagar efter en dylik vigning), döpte och helgade klockor, att deras klang skulle fördrifva onda andar, stilla oväder” o. s. v. o. s. v.
Klosterväsendet är att betrakta såsom kyrkans befästningssystem till skydd för det af henne från djefvulen eröfrade området.
Likasom mongolerna, när de inbröto i Europa, funno oräkneliga bergtoppar krönta af fasta riddarborgar, hvilkas sjelfva mängd afskräckte från belägringsförsök, så finner djefvulen med hans härskaror den kristna verlden likasom öfversållad af andliga fästen, som hvart och ett innesluter en arsenal med väldiga försvars- och anfallsmedel.
Hvarje kloster har sin hexpater som försäljer agnus-dei, konceptionssedlar, hexrökelse, salt och vaxljus, som invigts på Marie reningsdag, palmer, som helgats på palmsöndagen, blommor, som på Marie himmelsfärdsdag bestänkt med vigvatten, och mångfaldiga andra medel, hörande till kyrkans stora magiska apparat.
Just emedan denna är så rikhaltig, borde man vänta, att folket skulle finna sig med densamma tillfredsstäldt och icke söka andra räddningsmedel än dem som här städse äro till hands.
Men tyvärr frodas jemte kyrkans heliga magi en diabolisk folkmagi, med hvilken Satan drager de oförsigtige, förvetne och klentrogne till sig.
Äfven många prester besmitta sig med den sednare, och högljudt klagar den helige Bonifacius, likasom efter honom många påfvar och kyrkliga skriftställare, att det lägre klereciet kokar kärleksdrycker och idkar spådomskonst, derunder brukande kyrkans heliga saker, såsom t. ex. hostian, till att förstärka kraften hos de diaboliska trollmedlen.
Då kyrkan sträfvar att bringa alla lifvets förhållanden i harmoni med sitt åskådningssätt, följer af sig sjelft, att hon trycker sin pregel äfven på rättsväsendet.
Guds-domarne (ordalierna), som hon förefunnit hos ett och annat af de omvända folken, passa fullkomligt in i hennes system; hon upptager dem fördenskull såsom hvilande på en riktig tanke27, gör dem, hvad de förut icke voro, till allmänt bruk, samt lemnar noggranna föreskrifter om de böner, sånger, besvärjelser och messor, hvarmed de böra beledsagas.
När en misstänkt person skall underkastas t. ex. vattenprofvet, förer presten honom till kyrkan och låter honom knäböjande uttala trenne formler, i hvilka Gud anropas om beskydd.
Derefter följa messa och nattvard; när den anklagade emottager det heliga brödet, säger presten:
”denna vår Herres lekamen vare dig i dag till prof.”
Man begifver sig nu i högtidlig procession med kors och evangelium till stället, der profvet skall anställas.
Presten besvärjer vattnet, utdrifver de onda demonerna ur detta element och befaller det att visa sig som ett lydigt Guds kreatur till oskuldens eller brottslighetens uppdagande.
Den anklagade iföres rena kläder, kysser korset och evangeliet, beder Fader vår och signar sig med korstecknet.
Derefter hålles hans hand i sjudande vatten [vid det heta vattenprofvet] eller kastas han med bakbundna händer och ett rep om lifvet i en ström.
Om han då icke sjunker, är hans brottslighet bevisad.
Eldprofvet består uti att gå öfver glödande kol eller bära glödande jern eller att, iklädd en med vax genomdränkt skjorta, dragas genom lågor.
Medelst eldprofvet undersökes stundom äfven relikernas äkthet.
När år 1010 några från Jerusalem återkomna munkar uppvisade den handduk, hvarmed Jesus torkat lärjungarnes fötter, yppades åtskilliga tvifvel om relikens äkthet, men denna blef genom ifrågavarande prof bevisad.
– Till de oftast förekommande ordalierna hör tvekampen.
Åkallad af kyrkans tjenare håller Gud sin skyddande hand öfver oskulden.
Hvarje tvifvel härom är en till atheism gränsande klenmodighet.
Denne tanke ligger till grund ej blott för de särskilda slagen af ordalier, utan ock för den under kyrkans auspicier sig alltmer utbredande och förskärpande tortyren, som besparar ransakningsdomaren mycket besvär och förer till målet säkrare än den mödosamma och ändock nästan aldrig full visshet förlänande sammanställningen af indicier.
Sadrach, Mesach och Abednego förnummo i den brinnande ugnen ingen smärta.
Gud gifver den på tortyrbänken lagda oskulden om icke känslolöshet mot plågorna, så dock förmåga att uthärda dem.
Men djefvulen kan äfven i viss mån skydda de sina.
I fråga om kättare och hexor är det fördenskull nödvändigt att tillgripa de kraftigaste pinomedel: att, om man så får säga, till sista droppan uttömma den qvalens källa, som menniskans nervsystem under konsterfarna bödlars händer erbjuder.
Äro då pinoredskapen på förhand af presten besvurna och helgade, och står han vid den anklagades sida för att med frågor städse afbryta de smärtstillande diaboliska formler, som denne utan tvifvel mumlar inom sig, så har man allt skäl att vänta en uppriktig och tillförlitlig bekännelse, huru än djefvulen spjernar deremot.
I ”Hexhammaren” (Malleus Malificarum) firar den kyrkliga och magiska åsigten på juridikens område sin triumf.
Detta med påflig sanktion försedda verk innehåller utförliga föreskrifter för ransakningsdomare i hexeriprocesserna.
Det är i sjelfva verket en hammare, som krossar hvarhelst han slår ner.
Den domare, som noggrant följer dessa föreskrifter, kan vara trygg för att sjelfve djefvulen ej är i stånd att rädda en anklagad; endast Gud och hans heliga englar kunna genom ett omedelbart underverk befria en sådan från döden i lågorna28.
Den som finner en rättsordning betänklig, hvilken städse vädjar till Guds ingripande, han må besinna, att kyrkans historia, dess helgons och tjenares lefnadsöden utgöra en kedja af himmelska underverk.
Gud sparar ej på undren, när de erfordras, och kyrkans tjenare innehafva apostlarnes mandat och kraft till att fullgöra sådane.
En annan fråga är, huru man skall skilja de himmelska underverken från de diaboliska.
De skarpsinnigaste skolasters försök att uppställa en regel mot förblandningen af de begge slagen hafva misslyckats.
De förete sig under enahanda former, och äfven deras moraliska halt lemnar betraktaren i ovisshet, enär djefvulen kan omskapa sig till och handla såsom en ljusets engel.
Förnuftet måste erkänna sin oförmåga äfven i detta spörsmål och förtro sig åt den i kyrkan, särdeles i hennes öfverhufvud, verksamme helige ande.
Den gudomliga ingifvelsens och sanningens kraft, som på pingstdagen göt sig ned öfver apostlarnes hufvuden, har från Petrus, Roms förste biskop, medelst handpåläggningen, lik en magnetisk ström, fortplantats på hans efterträdare och meddelar sig i viss mån, medelst prestordinationens sakrament, åt hvarje lem i kyrkans hierarki.