Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att genom 2 mom. af 7 § längre tid blifvit bestämd för gäldenärs hörande öfver konkursansökning på landet, torde väl icke, såsom motionären förmenat, kunna anses för en motsägelse i lagen, utan allenast för en i sjelfva förhållandenas natur grundad olikhet i förfarandet vid särskilda domstolar.
Utskottet får alltså tillstyrka, 2:o att motionen i denna del må lemnäs utan vidare afseende.
g 10.
I denna § föreskrifves, att, om någon vill klaga deröfver att ansökning upptagen är, besvärstiden skall räknas från det stämningen blef i allmänna tidningarna första gången kungjord.
Under denna bestämmelse är äfven klagan öfver domstolens behörighet hänförlig.
Med afseende på sistberörda förhållande har motionären såsom ett förbiseende af lagstiftaren anmärkt, att lagen saknade äldre konkurslagars stadgande om särskildt förfaringssätt, när Öfverrätt på grund af besvär förklarat den domstol, som upptagit konkursansökning, hafva varit dertill obehörig.
Denna anmärkning hvilar uppenbarligen endast på motionärens eget förbiseende af 17 §:s innehåll, enligt hvilken, i det af motionären åsyftade fall, Öfverrättens beslut skall meddelas Underrätten eller domaren, stämningen nedtagas från Rättens dörr, och, om den blifvit i tidningarna kungjord, dessutom genom ny kungörelse återkallas.
Dessa stadganden öfverensstämma på det närmaste med föreskrifterna i 63 och 71 §§ af Konkurslagen den 12 Mars 1830.
I förstnämnda § var stadgadt, att, sedan annan domstol “upptagit" konkurssaken, handlingar och protokoll skulle dit öfversändas från den Rätt, som förut behandlat saken.
Att detta stadgande blifvit uteslutet ur den nya konkurslagen har Lag-Utskottets Betänkande M 38. 5 varit en följd deraf, att enligt densamma Rätten ej vidare har någon konkur s akt i sitt förvar och följaktligen ej heller kan öfversända densamma till annan Rätt.
Det torde derföre ej heller vara lämpligt att, på sätt motionären föreslagit, nu återinföra detsamma.
Vidare och enär det synts motionären, helst efter de i 36 § af konkurslagen meddelade nya stadganden om återgång af åtskilliga aftal, som ingåtts inom viss tid före konkursens början, vara af synnerlig vigt, att en redan börjad konkurs icke skulle anses hafva enligt 17 § förfallit derföre att den Rätt, som förordnat att konkurs skulle ega rum, blifvit af Hofrätten förklarad dertill obehörig, har motionären föreslagit, att, i dylika fall, Hofrätten skulle förvisa saken till den domstol, som ä,r behörig, saint att, om inställelsedagen ännu ej inträffat, konkursen skall vid sistberörda domstol till ny behandling upptagas utan afseende å hvad förut blifvit åtgjordt, men, om inställelsedagen redan gått förbi, saken af den Rätt, som först handlagt den, endast hänvisas till vidare utförande vid den domstol Hofrätten bestämt.
Hvad först beträffar det i detta afseende anförda motivet, hvaraf motionärens förslag att konkurssak, som anhängiggjorts vid obehörig domstol, sedermera skulle fortsättas vid den behöriga, utgjort en omedelbar följd, så torde väl endast behöfva erinras, att, enligt de enklaste reglor för ett ordnadt rättegångsväsende, alla beslut och åtgärder af obehörig domstol sakna kraft och verkan och att följaktligen äfven ett af obehörig domstol meddeladt beslut om gäldenärs försättande i konkurstillstånd ej rimligen kan verka till återgång af aftal, som blifvit emellan honom och annan person träffade.
Sålunda grundar sig motionärens åsigt om hehofvet af den ifrågaställda lagförändringen på ett uppenbart missförstånd om de rättsförhållanden, som kunna uppkomma vid konkursansöknings upptagande af obehörig domstol.
För öfrigt lider hans förslag i denna del af den oformligheten, att den domstol, dit konkurssaken skulle från Hofrätten förvisas, icke blefve i tillfälle att pröfva sin egen behörighet; och det skulle dessutom sannolikt visa sig mindre praktiskt, emedan de besvär, som emot domstols behörighet anföras, väl endast undantagsvis så fullständigt utreda ämnet, att Hofrätten deraf kan pröfva, till hvilken domstol saken rätteligen hör, och, der en sådan pröfning kan ske, återstår ändock möjligheten att gäldenären under tiden ombytt boningsort och dermed äfven konkursforum.
Utskottet har af dessa skäl ansett sig böra i denna del 3:o afstyrka motionen. § 30.
Jemte det i denna § föreskrift är meddelad om , gäldenärs rättighet att njuta underhåll af konkursboet, stadgas tillika, att “kommer tvist upp“ i anled ning af dessa föreskrifter, skall Rätten pröfva, hvad gäldenären må bestås.
Mo - 6 Lag-Utskottets Betänkande JS 38. tionären anmärker, att denna ordställning ger anledning antaga, att borgenärerne ej äro berättigade att i frågor, hvarom denna § handlar, fatta beslut i samma ordning och med lika gällande kraft, som i alla andra konkursboets förvaltning rörande, vida vigtigare angelägenheter, och föreslår derföre den förändringen, att Eättens pröfning i detta fall endast skulle inträda, när “gäldenären förmenar sig icke kunna åtnöjas med hvad horgenärerne erbju da, “ hvaremot minoriteten bland borgenärerne ej vidare skulle ega att hos Rätten öfverklaga pluralitetens beslut i dylika frågor.
Motionären anser denna förändring så mycket heldre kunna ske, som det ej vore att befara, att de största fordringsegarne skulle missbruka sin röstöfvervigt till gäldenärens fördel; men i afseende på denna omständighet, som just torde utgöra det hufvudsakliga skälet för det undantagsstadgande, som i detta fall förekommer, är Utskottet af olika mening med motionären, och anser det långt ifrån osannolikt, att i en mängd smärre konkurser, der de största fordringsegarne äro vänner och siägtingar till gäldenären och de egentliga tillgångarna utgöras af gäldenärens bohag, pluraliteten af borgenärerne och isynnerhet de prioriterade skulle kunna förmås att, emot minoritetens önskan, medgifva gäldenären oskäliga förmåner på konkursboets bekostnad, såvida icke minoriteten egde att påkalla domstolens mellankomst.
För öfrigt bör Utskottet erinra, att den ifrågavarande föreskriften icke, på sätt motionären förmenat, afviker från motsvarande bestämmelse i 1830 års konkurslag, utan tvärtom är till ordalagen lika med stadgandet i 55 § af nämnda lag.
Utskottet, som alltså icke kunnat finna något skäl för den af motionären i 30 § föreslagna förändringen, får vördsamt hemställa, 4:o att motionen äfven i denna del må lemnäs utan vidare afseende. § 40.
Enär det icke blott någon gång utan ganska ofta inträffar, att i mindre konkurser ingen af borgenärerne infinner sig vid det s. k. första förhöret, då gode män skola af dem utses, har det synts motionären vara en anmärkningsvärd ofullständighet i lagstiftningen, att ingenting funnes stadgadt, huru förfaras bör, när sådana fall förekomma; och motionären har derföre föreslagit ett tillägg till 40 §, af innehåll att, om ingen borgenär kommer tillstädes och boet är af ringa beskaffenhet, Rätten eller domaren skall ega utse god man att detsamma förvalta.
Då emellertid, på sätt äfven motionären anmärkt, enligt 40 §:s nuvarande innehåll domstolen, i den händelse att endast få borgenärer med ringa fordringar tillstädeskommit, eger att pröfva, huruvida konkursboets förvaltning kan med säkerhet anförtros de af dem valde gode män och att, om detta ej är förhål* Lag-Utskottets Betänkande JVs 38. 7 landet, utse annan skicklig och vederhäftig man, eller flere, att i förvaltningen deltaga, så torde deraf följa att, om ingen borgenär tillstädeskommit, domstolen har enahanda rätt och skyldighet; hvarom något tillägg till lagen så mycket mindre lärer vara nödigt, som i de flesta dylika fall ingen annan åtgärd af Rätten torde erfordras än ett förnyande af den persons uppdrag, som, när konkursen först uppstått, af Rätten, jemlikt 9 §, förordnats att taga boet om händer.
Enär alltså det föreslagna tillägget synts Utskottet vara obehöfligt, får Utskottet vördsamt tillstyrka 5:o att motionen i denna del ej må till någon åtgärd föranleda. § 41.
I denna § är stadgadt, bland annat, att till Rättens ombudsman skall utses en person “inom eller utom Rätten“.
Dessa särskildt utmärkta ord har Herr Blanche ansett böra utgå, emedan det icke läte sig väl förena att såsom domare handlägga ett konkursmål och tillika vara Rättens ombudsman i konkursen, och domaren borde vara upphöjd öfver hvarje misstanke för egennyttiga beräkningar vid utöfningen af sitt ansvarsfulla kall, i anseende hvartill stadgandet, att nämnda ombudsman, som aflönas af borgenärerne och äfven kan af detta för vidtagandet eller underlåtenhet af vissa föreskrifna åtgärder åtalas hos domstolen, skall väljas inom eller utom, och således efter ordställningen företrädesvis inom Rätten, enligt motionärens mening, vore i högsta måtto olämpligt.
Erfarenheten hade också ådagalagt, att denne funktionär ytterst sällan, om ens någonsin, blifvit utsedd bland de Rättens ledamöter, som handlagt sjelfva konkursmålet.
Utskottet får till en början erinra, att, om, på sätt motionären föreslagit, de ifrågavarande orden uteslötes, tvetydighet skulle uppstå, huruvida ombudsman lagligen kunde utses inom Rätten.
Om åter sådant uttryckligen förbjödes, så , skulle deraf den olägenheten uppkomma, att nämndemännen, bland hvilka företrädesvis lämpliga personer för den ifrågavarande befattningen torde vara att finna, skulle, såsom varande ledamöter af Häradsrätten, blifva obehöriga att fungera såsom Rättens ombudsmän.
Enahanda blefve äfven förhållandet med de illiterata rådmännen i de mindre städerna.
Yid de af flera litterata ledamöter bestående Rådstufvurätterna i de större städerna torde det äfven vara ganska vanligt, att till ombudsman utses någon af Rättens tjenstemän och möjligen äfven ledamöter, — ehuru man, på sätt motionären anmärkt, dervid rätteligen undviker att välja någon bland de ledamöter, hvilka såsom domare handlägga konkurssaken, — och någon olägenhet deraf kan, efter Utskottets uppfattning, svårligen uppstå, såvida Rådstugurätten äfven utan denna ledamots biträde är domför och sålunda kan pröfva tilläfventyrs uppkommande tvister emellan om - 8 Lag-Utskottets Betänkande J\s 38. budsmannen och borgenärerne.
Skulle åter detta icke vara förhållandet, lärer man väl af domstolens omtanka kunna påräkna, att i sådan händelse, Eätten, med begagnande af sin i 41 § uttryckta rättighet dertill, väljer ombudsman utom Eätten.
Då Utskottet af härmed anförda skäl icke kunnat understödja motionärens åsigt, får Utskottet hemställa, 6:o att motionen i denna del må lemnäs utan vidare afseende.
Genom sin ofvanberörda motion har Eiksdagsfullmägtigen Erik Jonsson föreslagit ett tillägg till 41 §, hvarigenom Eättens ombudsman skulle förbjudas, att sjelf bortauktionera konkursboets tillgångar, och stödjer motionären sitt förslag derpå, att ombudsmän understundom skulle hafva företagit sig att på egen hand utlysa auktioner och sjelfve förrätta desamma, hvarigenom de icke allenast förlorat den opartiska ställning, ombudsmannen rätteligen bör i förhållande till konkursmassan intaga, utan äfven blifvit i tillfälle att, med begagnande af vissa i motionen närmare angifna oärliga medel, för underpris tillegna sig massans egendom.
Då det emellertid, enligt konkurslagens tydliga föreskrifter i 39, 43, 48 och 54 §§, åligger gode männen och sysslomännen samt i särskildt fall enskild borgenär att föranstalta om försäljning af konkursboets tillhörigheter, och sådant i intet fall ligger inom ombudsmannens befogenhet, så måste det af motionären anmärkta förhållandet, att ombudsmannen understundom sjelf utlyser auktion, anses såsom ett missbruk, hvilket icke har något stöd i lagen och såsom sådant ej heller bör föranleda till någon lagförändring.
Derest åter gode män eller syssloman, med den i sådant afseende dem tillkommande rätt, anmoda ombudsmannen att vara auktionsförrättare, så finnes ingen anledning hvarföre han, mera än någon annan enskild person, som kan erhålla ett sådant uppdrag, skulle kunna misstänkas för oärlighet, och något skäl synes derföre ej vara för handen, hvarföre emottagandet af dylika uppdrag skulle vara ombudsmannen mera än andra enskilda personer förmenadt.
Hans opartiskhet i förhållande till konkursboet torde ej heller böra deraf lida; ty det tillkommer i alla fall icke honom att å borgenärernes vägnar öfvervaka det sätt, på hvilket en annan auktionsförrättare skulle fullgöra sitt uppdrag, och, om klander af hans verksamhet såsom auktionsförrättare skulle af borgenärerne väckas, måste det förhållande af motpart till borgenärerne, hvari han på sådant sätt råkade, utgöra ett verkligt jäf, som borde föranleda Eätten till hans entledigande från ombudsmansbefattningen.
Någon verksammare garanti emot ombudsmannens missbrukande af sin ställning såsom sådan torde icke finnas, än den genom 42 § Eätten eller domaren medgifna rättighet att, när så skäligt finnes, skilja ombudsmannen från befattningen, utan att denne ens må föra klagan deröfver, och att uppställa särskilda förbud emot de Lag-Utskottets Betänkande Jt£ 38. 9 de olika slag af missbruk, hvartill en ombudsman kan göra sig skyldig, torde icke vara möjligt.
Utskottet får alltså tillstyrka, 7:o att Erik Jonssons motion må lemnäs utan vidare afseende. § 47.
I denna § är stadgadt, bland annat, att under anslagstiden fast egendom skall värderas, “såsom i Utsökningsbalken sägs“.
Häremot har Jonas Jonasson i sin ofvanberörda motion anmärkt, att värderingen borde ske, “på sätt om utmätt fastighet är stadgadt".
Någon annan mening än den af motionären uttryckta, torde, enligt Utskottets uppfattning, ej heller rimligen kunna dragas ur 47 §:s ofvan citerade ordalag.
Då konkurslagen i detta fall hänvisar till Utsökningsbalken, kan nemligen dermed ej afses nämnda balks ursprungliga lydelse, utan hänvisningen omfattar uppenbarligen äfven de i sednare tider utkomna författningar, som ändra Utsökningsbalkens föreskrifter i 6 Kap. om värdering af fast gods, till följd hvaraf Kongl. Förordningen den 27 April 1810 måste vara äfven på värdering af konkursmassas fastighet tillämplig.
Då motionärens framställning i denna del tydligen grundar sig på ett missförstånd, hemställer Utskottet vördsamligen, 8:o att den må lemnäs utan vidare afseende. § 59.
I afseende på denna §, sorn "innehåller, bland annat, att kungörelse, hvarigenom borgenärer kallas till sammanträde, skall "införas i “allmänna tidningarne", har Jonas Jonasson hemställt, att dylik kungörelse bör införas jemväl i det läns tidningar, der konkursboet är beläget.
Att ett sådant kungörande i ortens tidningar medför beqvämlighet för bor genärerne är obestridligt, och det torde äfven i de flesta fall iakttagas; men det synes vara mindre rådligt att uppställa en sådan föreskrift såsom ett oeftergifligt vilkor för lagligheten af en kallelse till borgenärs-sammanträde, helst någon kontroll icke finnes å de privata tidningarnes regelbundna utgifvande och annonserings-skyldighet ej heller kan dem åläggas; till följd hvaraf Utskottet får vördsamt hemställa, 9:o att Jonas Jonassons motion äfven i denna del må lemnäs utan vidare afseende.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande JS 38. § 70.
Då det ganska ofta i mindre konkurser inträffar, att å inställelsedagen samt vid behandling af frågor angående efterbevakningar hvarken gäldenär eller någon af borgenärerne tillstädeskommer, men lagen icke bestämmer, att bevakningen i dylika fall bör anses lemnad utan anmärkning, har det synts Herr Blanche, som om en ofullständighet i lagstiftningen häruti förekomme.
Ingenting synes emellertid Utskottet vara mera tydligt, än att, när vid föredragningen af ingifna, bevakningshandlingar ingen af parterne i konkursmålet ens aktat nödigt att infinna sig, ehuru de blifvit i särskildt föreskrifven ordning underrättade om ändamålet med sammanträdet, de föredragna handlingarne äro af dem lemnade utan anmärkning.
Motsatsen låter icke ens tänka sig, och det vore derföre åtminstone öfverflödigt att i lagen upptaga något stadgande om ett förhållande, som är så uppenbart.
Utskottet får alltså äfven i afseende på denna del af Herr Blanches motion hemställa, 10:o att den må lemnäs utan vidare afseende. § 80.
Herr Blanche har anmärkt att det i denna § meddelade stadgandet om efterbevakningar utan någon begränsning af tiden för bevakningshandlingarnes ingifvande icke öfverensstämde med den i allmänhet af lagstiftaren åsyftade skyndsamheten med konkursmålets behandling och afslutandet af boets utredning.
Den rätt, man velat bevara för borgenärer, hvilka i anseende till den förkortade anslagstiden ej kunnat medhinna att göra sina fordringsanspråk gällande före inställelsedagen, synes motionären i intet fall böra få utsträckas i oändlighet, ahlraminst då, enligt det nya stadgandet i 35 §, den egendom, som under konkursen faller gäldenären till, skall räknas till konkursboet, och häruti redan gifvits en anledning för sysslomän att icke brådska med konkursers afslutande.
Då det icke borde antagas, att en fordringsegare behöfde längre tid än ett år för att göra sin talan anhängig, och hvar och en i allt fall, enligt 32 §, hade sin rätt i framtiden emot gäldenären bevarad, ehvad han bevakat sin fordran i konkursen eller icke, föreslår alltså Herr Blanche, att efterbevakningar ej må till Rätten ingifvas, sedan ett år förflutit från det offentlig stämning gafs.
Då den nya konkurslagen upphäfde den offentliga stämningens preclusiva verkan, så beröfvades konkursgäldenären en förmån, som han förut åtnjutit.
Men i stället erhöll konkursförfarandet karakteren af en fortfarande liqvidation och gäldenären befriades genom konkurstillståndet från vanligt utsökningstvång i afseende på alla skulder, som voro äldre än konkursens början.
Denna liqvi - Lag-Utskottets Betänkande JU 38.
11 dation fortsattes i allmänhet till dess skulden blifvit betald, och deraf måste följa, att gäldenärens nya tillgångar äfven böra ingå i konkursboet för att åt borgenärerne utdelas.
Att dessa erhållit rättighet att anmäla sig, i den mån de anse tillgångarne gifva dem hopp om utdelning, står i det aldra närmaste sammanhang med liqvidationssystemet och följer omedelbart af preclusionens upphörande.
Skulle nu, på sätt motionären åsyftat, utan preclusionens återinförande, liqvidationen efter ett år från stämningen afskäras och de borgenärer, som icke dessförinnan bevakat sina fordringar, ega rättighet att derefter i vanlig utsökningsväg hos gäldenären uttaga dessa, så blefve detta i första rummet till förfång för gäldenären, emedan konkursförfarandets verkan till hans förmån kunde alldeles paralyseras genom borgenärernes underlåtenhet att inom ett år från stämningens dag bevaka sina fordringar, och, när de borgenärer, som bevakat, skulle i konkursväg, men öfrige borgenärer i utsökningsväg uttaga sina fordringar ur samma egendom, så skulle derigenom uppkomma en kollision emellan borgenärernes anspråk, som svårligen utan ny konkurs kunde afhjelpas och äfven i detta fall skulle vålla stor oreda.
Utskottet, som i denna del af Herr Blanches motion trott sig finna en mindre fullständig uppfattning af de hufvudsakliga grundsatser, på hvilka den nya konkurs-lagstiftningen ytterst hvilar, får på ofvan anförda skäl vördsamt tillstyrka, ll:o att motionen ej heller i denna del må vinna vidare afseende. § 88.
Med afseende å den i 82 § stadgade skyldigheten för borgenär att, när annan borgenär eller gäldenären det äskar, med ed fästa sin fordrans rigtighet, hafva såväl Herr Blanche som Herr
Sääf föreslagit ett tillägg till 88 §, enligt hvilket det skulle åligga domstolen att, när sådant yrkande blifvit mot någon borgenär framstäldt, derom underrätta denne.
Såsom skäl för detta förslag hafva motionärerne hufvudsakligen anfört att, så länge nuvarande stadganden qvarstå, det nästan är ett nödtvång för borgenärer, som ej äro i tillfälle att med största uppmärksamhet följa konkurssakens gång, att till sin rätts bevarande alltid aflägga borgenärsed, och att sålunda lagens syfte att inskränka bruket af denna ed i väsendtlig mån förfelas.
Utskottet ansel’, lika med motionärerne, särdeles önskligt att borgenärseden må kunna inom en icke aflägsen framtid komma alldeles ur bruk; men de betänkligheter emot densammas fullkomliga afskaflande, som vid den nya konkurslagens antagande för två riksdagar sedan yppade sig, torde icke ännu kunna anses undanröjda.
Så länge densamma ännu af allmänheten anses behöflig såsom garanti 12 Lag-Utskottets Betänkande JS 38. emot bedrägliga bevakningar, skulle säkerligen dess afskaffande väcka oro hos mången.
Att densamma kan gifva anledning till missbruk, särdeles derigenom att gäldenären eller en ensam borgenär kan tvinga alla borgenärerne till edgång, har ej heller undgått Utskottets uppmärksamhet; men dels är följden af ett sådant missbruk endast att besvär vållas borgenärerne, hvaremot de icke, såsom under 1830 års konkurslag, kunna genom försummelse af edgången förlora sin rätt, dels torde sådant missbruk hittills hafva endast sällan förekommit.
Konkurslagen antager i allmänhet, att borgenär, som bevakat fordran, också sjelf eller genom ombud deltager i vården af massans angelägenheter, och har derföre ansett, att icke sådan borgenär, men väl pant- eller inteckningshafvare, som ej bevakat, behöfver särskildt underrättas om edgångsyrkande, som blifvit emot honom framstäldt; och äfven om bevakande borgenär skulle underrättas om sådant yrkande, upphörde icke derföre behofvet för honom att hålla ombud för konkurssaken.
Utskottet kan alltså icke finna, att någon väsendtlig förbättring skulle vinnas genom den af motionärerne föreslagna förändringen, och får derföre vördsamt tillstyrka, 12:o att motionär emes förslag i denna del ej må bifallas. § 104.
Emot konkurslagens stadganden angående tvångsackordet har Herr
Sääf anmärkt, att detsamma ofta uppenbarligen lände borgenärerne till förfång och att gäldenären, under förhoppning att ändock alltid slutligen få ackord — och detta på billigare vilkor i samma mån hans tillgångar vore mindre, — deraf förleddes att i det längsta undvika konkurs.
Deremot skulle, enligt motionärens mening, borgenärernes bästa kunna tillgodoses genom detta stadgande och gäldenären förmås att i tid afträda sin egendom, om såsom ett ytterligare vilkor för ackords fastställelse i denna § stadgades, att ackord ej finge understiga 50 procent.
Grundade tvifvelsmål kunna uppstå om rättvisan af tvångsackordet, och det har ej utan mogen öfverläggning fått sin plats i nu gällande konkurslag.
Ändamålet har varit, att, om det öfvervägande antalet borgenärer funne med sin fördel öfverensstämmande, att gäldenären, för att med sitt arbete kunna bidraga till gäldens betalande, åter komme i verksamhet, sådant ej af en eller annan halsstarrig borgenär skulle kunna förhindras, hvilket ofta inträffat vid de försök att åstadkomma ackorder, som äfven under äldre konkurslagar varit brukliga.
Härmed sammanfaller äfven Statens intresse, att, så vidt möjligt är, undanrödja de hinder för allmänna rörelsen, hvilka alltid i någon mån följa af näringsidkares iråkade obestånd.
Det kan icke undvikas att en eller annan borgenärs enskilda vilja härvid måste stå tillbaka för pluralitetens mening och det allmännas fordringar; men sådana försigtighetsmått äro af lagstiftaren vidtagna, att någon Lag-Utskottets Betänkande Jfå 38.
13 verklig förlust för borgenären häraf icke kan uppstå.
Genom att uppdraga den af motionären åsyftade gränslinien, — hvilken i och för sig är fullkomligt godtycklig, — skulle berörda ändamål motverkas, utan att ändock rättvisan emot borgenärerne kunde fullt tillfredsställas.
Då konkurser finnas, som ej gifva 50 procent, äfven om gäldenären, i hvad som vanligen kallas god tid, afträdt sin egendom, så skulle, derest ackordet gjordes omöjligt för dessa, denna del af konkurslagstiftningen möjligen komma att beskyllas för orättvisa äfven emot gäldenärerne.
Borgenärernes och samhällets intresse för gäldenärens återinträdande i en nyttig verksamhet är lika, ehvad hans konkursmassa lemnat större eller mindre utdelning; och en gäldenär, som tillfälligtvis drabbats af större förluster, bör icke beröfvas en förmån, som tillkommer den mindre olycklige gäldenären.
Utskottet finner sig alltså icke kunna understödja Herr Sääfs förslag i denna del, utan hemställer, 13:o att detsamma må lemnäs utan vidare afseende. § 112.