Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a r ni sett e n kirurg a r b e t a?
H a n står l u g n o c h stilla, t r y g g o c h l e e n d e, a r b e t a r ö g o n s k e n l i - gen kroppsligt kanske ibland just så m y c - k e t s o m d e n s o m är i färd m e d att u t r e d a en trasslig g a r n h ä r f v a.
M e n s v e t t e n s t r ö m - m a r från h a n s p a n n a y m n i g a r e ä n från e n k r o p p s a r b e t a r e] &gt; &amp; fältet i s o m m a r h e t t a n.
Och detta händer icke blott m e d den ovane o p e r a t ö r e n eller v i d tillfällen af s ä r d e l e s ä n g s l i g a o c h f a r l i g a o p e r a t i o n e r, u t a n är sna- r a r e r e g e l ä n u n d a n t a g ä f v e n h o s g a m l a star- k a o p e r a t ö r e r.
S å s t o r är a n s t r ä n g n i n g e n att koncentrera sig på en viktig uppgift.
O c h dy- l i k a a n s t r ä n g n i n g a r k r ä f v a s m e r eller m i n - d r e a f d e flesta k o n s t n ä r e r, t a l a r e o.
s v.
, icke en enstaka g å n g o c h för en kort stund, u t a n d a g l i g e n o c h f ö r m å n g a t i m m a r åt g å n g e n u n d e r l o p p e t af ett h e l t lif.
O c h h v a d som n u kanske förvånar oss lika m y c k e t s o m att d e s t å ut, är, att l y c k l i g a u t ö f v a r e af n ä m n d a k o n s t e r d o c k s ä l l a n ä r o öfvergif- vet trötta.
D e n s o m vid hvarje produktion t ö m m e r m å t t e t af s i n a krafter till sista droppen, g ö r knappt lycka.
Bäst lyckas den, s o m l i k s o m b l o t t g e r ö f v e r f l ö d e t af s i n kraft.
D e t f o r d r a s s å l e d e s e n s t o r f o n d af f y s i s k kraft att t a g a af, e t t b r e d t u n d e r l a g af k r o p p s l i g s t y r k a o c h u t b i l d n i n g f ö r att u p p - b ä r a o c h g e u t t r y c k åt d e n a n d l i g a t a l a n g e n.
D e t är i v å r t i d p å s ä t t o c h v i s m o d e r n t att t a l a o m a n d l i g m a k t ö f v e r m ä n n i s k o r i m o t s a t s till o c h m e d f r å n s e e n d e af f y s i s k a h j ä l p m e d e l till d e s s f ö r v e r k l i g a n d e, o m fjärr- v e r k a n o.
D ä r o m veta v i d o c k p l a t t intet.
O c h analysera vi, hur vi verka på a n d r a eller s j ä l f v a p å v e r k a s, så är d e t ej s v å r t att finna d e m a t e r i e l l a h ä f s t ä n g e r n a.
F y s i s k k r a f t s å l u n d a f ö r att g ö r a d e n a n d - liga fruktbärande!
H v e m k a n icke b l a n d sina v ä n n e r erinra sig b å d e e n o c h flere » l o f v a n d e » u n g e m ä n s eller ä l s k l i g a t a l a n g f u l l a flickors t o t a l t m i s s - l y c k a d e kårriér uti i f r å g a v a r a n d e a f s e e n d e n.
E n u n g flicka v i s a r p r o f p å v e r k l i g m u s i - k a l i s k t a l a n g o c h g ö r s t o r l y c k a i s m å sa- l o n g e r.
H o n h a r e n b r i n n a n d e h å g f ö r stu- d i e r o c h é n k r a m p a k t i g t e n e r g i s k v i l j a att slå s i g f r a m s o m d e t h e t e r.
Och hon gör d e t k a n s k e till s l u t e t af s i n a s t u d i e r.
M e n så k o m m e r h o n e j l ä n g r e t r o t s b å d e l ä r d o m och talanger.
B å d e på den lärda o c h på konstnärsbanan s k e r g a l l r i n g e n v i s s e r l i g e n till s t o r d e l r e d a n u n d e r s t u d i e å r e n.
D e n e n a efter d e n a n d r a t r o p p a r af, f ö r s t o c h f r ä m s t p å g r u n d af bristande specialbegåfning och äfven ge- nom flerfaldiga y t t r e o m s t ä n d i g h e t e r t. e x.
ekonomiska.
(M å n g e n e r f a r e n h e t lär o s s d o c k, att fle s i s t n ä m n d a ej äro så v ä s e n t l i g a som m a n i allmänhet tror.)
M e n alla d e a n d r a, s o m o c k s å b l i e f t e r?
I » k a m p e n för t i l l v a r o n » är d e t j u klart, att i c k e alla k u n - n a s l u t a s o m s e g e r h e r r a r.
N å g r a m å s t e bli efter, b l i J D E S E G R A D E.
M e n g r a n s k a v i återi- gen orsakerna, de omständigheter, närmare d e t a l j e r, u n d e r h v i l k a d e b l e f v o efter, finna vi lätt, a ' tt d e t v a r, e m e d a n d e i c k e ä g t, v e t a t b e v a r a eller f ö r s t å t t g e n o m t r ä n i n g f ö r v ä r f v a j o c k s å d e n n ö d i g a fysiska styrka och spänstighet, s o m i längden fordrades för d e r a s s t u d i e r eller ett l y c k l i g t u t ö f v a n d e af d e r a s k a l l.
D e n e n a är » ö f v e r a n s t r ä n g d », alltså ett m i s s h u s h å l l a n d e m e d kraft.
D e n an- dra har ej velat underkasta sig den m å t t a i m a t o c h d r y c k o c h n ö j e n, s o m u t g ö r ett oeftergifligt v i l l k o r f ö r e n s u n d h a r m o n i s k och kraftig utveckling, såväl andlig s o m lekamlig.
D e n tredjes a n d n i n g s m u s k l e r äro f ö r s v a g a, f ö r att h a n s s t r u p e s v ä l l j u d skall k u n n a f y l l a e n s t ö r r e sal o. s. v.
J a g m e n a r f ö r s t å s i c k e, att m a n n ö d v ä n - d i g t skall vara s e x f o t o c h en tvärhand lång o c h ha muskler s o m en s m e d för att l y c k a s s o m k o n s t n ä r, o c h i c k e h e l l e r att d e k r o p p s l i g a f ö r u t s ä t t n i n g a r n a ä r o d e e n d a eller ens d e viktigaste.
J a g h a r b l o t t v e l a t på- p e k a, h v a d m a n så o f t a f ö r b i s e r, att v å r a n d l i g a kraft b e h ö f v e r ett b a s t a n t k r o p p s - l i g t m e d i u m att v e r k a g e n o m.
Att mena v ä l o c h v i l j a så i n n e r l i g t g o d t b e t y d e r f ö g a i d e n n a v ä r l d.
K n u t e n är att kunna utföra h v a d m a n m e n a r o c h vill.
Benjamin Kidd visar, h u r nationerna » v i t t r a b o r t i t o p p e n ».
D e a n d l i g e n förfina- d e, f ö r att e j t a l a o m d e ö f v e r f ö r f i n a d e, g å i n o m fler eller färre s l ä k t l e d u n d e r, troli- gen o c h i stort sedt e m e d a n den animala m ä n n i s k a n lider g e n o m d e n andligas öfver - kultur.
Kulturens banerförare rekryteras e m e l l e r t i d o u p p h ö r l i g t från d e d j u p a l a g r e n, s ä r s k i l d t från l a n d s b y g d e n.
Äfven o m vi a n s e, att j u s t d e t är v å r t m å l att » e t e r i s e - r a s », k a n detta icke annat än vara sorgligt, att v i så o j ä m n t o c h m e d så m y c k e t l i d a n d e n å m å l e t, att m ä n s k l i g h e t e n o m o c h o m i g e n h a r att b ö r j a från b ö r j a n.
L i k s o m v i t r o o s s f ö r s t å, att d e t f ö r e n e n s k i l d indi- v i d är b ä s t, att d e n k r o p p s l i g a o c h d e n andliga utvecklingen gå harmoniskt hand i h a n d, så t o r d e d e t o c k v a r a b ä s t f ö r e n n a t i o n, att h o n i c k e b l o m m a r b o r t f ö r f o r t i t o p p e n, att d e Öfre o c h u n d r e k l a s s e r n a istället r ä c k a h v a r a n d r a h a n d e n o c h så l å n g t s o m m ö j l i g t f ö l j a s åt.
O c h från d e n n a s y n - p u n k t v å g a r j a g o c k s å, m e d r i s k att bli m i s s - f ö r s t å d d, s ä g a att e n v i s s u r k r a f t i g r å h e t, u p p s k a t t a n d e t af f y s i s k s t y r k a o c h k r o p p s l i g s p ä n s t i g h e t är ett g o d t l i f s t e c k e n h o s e n nation.
F r å n d e n s y n p u n k t e n kan m a n heller icke utan oro höra några v ä l m e n a n d e reformato- rers i d e l i g a p r e d i k n i n g a r till v å r t l a n d s m ö - d r a r att ä n g s l i g t v a k a ö f v e r o c h från b ö r - jan kväfva hvarj * yttring h o s g o s s e n af k r i g i s k a n d a, o f ö r v ä g e t m o d o c h b r u t a l kraft.
J a g tror d o c k bättre b å d e o m vårt lands m ö d r a r o c h s m å s ö n e r ä n att d e t t a i e n h a s t skulle l y c k a s.
Låt d e n fysiska kraften v ä x a.
Den behöfs nog, och ingen nödvändighet f o r d r a r d ä r f ö r, att d e n d r ä n k e r s i g i blod en g å n g.
I c k e h e l l e r är d e n, s o m så m å n g e n tror, o v i l l k o r l i g e n e n f i e n d e till v å r a själs- krafters u t v e c k l i n g.
N e j, låt d e n v ä x a s i g s t o r o c h stark, m e n l e d d e n i t i d i r ä t t a b a n o r, t y g l a d e n o c h g ö r d e n till i n t e l l i g e n - sens tjänare!
Den aktningsvärde Pilkvist.
Humoresk af Efraim Rosenius.
_Mruarna på Tallö började sin sommar med små A missförstånd m e d ty åtföljande uppgörelser, hvarpå följde nya missförstånd o c h nya förkla- ringar, till dess att en fattig skräddares ädla ka- raktär o c b exemplariska husliga förhållanden öppnade deras ögon för allt hvad de själfva måste sakna o c h den gemensamma olyckan knöt dem tillsammans i den intimaste vänskap.
Under senare hälften af sommaren voro de tre fruarna absolut oskiljaktiga.
Konstrikt ihopflä- tade, m e d armarne o m hvarandras lif o c h hufvu- dena lutade tillsammans — o c h detta dag efter dag o c h vecka efter vecka — gjorde de intryck af siamesiska trillingar, o c h det kunde icke falla någon in att tänka på d e m eller tilltala d e m an- nat än kollektivt: 2 H a fruarne badat i dag? » — » Vänta fruarna sina män m e d ångbåten? » Själfva talade de endast i första person pluralis.
K o m någon af herrarne o c h föreslog sin gumma t. ex. en seglats, när det blåste lagom fruntim- mersbris, blef svaret hvarken ja eller nej, utan » vi ha tänkt gå till skogen i afton » eller något dylikt.
Och i detta » vi » och i tonen, h v a n n e d det uttalades, låg någonting så afvisande, att herrarne snart förlorade lusten att k o m m a med vidare framställningar.
Till en början undrade de hit o c h dit, hvad allt detta hade att betyda, men småningom upphörde de att undra, togo saken kallt, seglade ensamma, ägnade sig åt fiske, blandade sig en grogg eller drogo en spa- der, allt på tre man hand och utan att fråga ef- ter, hvad » de » hade för sig — de, fruarna.
Snart nog k o m m o emellertid herrarne under- fund med, hvar skon klämde.
Fruarna hade börjat b e d ö m a d e m » opartiskt », göra jämförelser o c h mäta dem m e d främmande mått, o c h måt- tet, hvarmed herrarne mättes, var skräddaren Pilkvists mått.
Nästan hvarje morgon sågs den med armarne sammanflätade hustrutrion långsamt skrida upp- för backen till skogskanten, där några linhåriga, osnutna ungar lekte på förstukvisten till en moss- grå koja, omgifven af ett arsenikgrönt potatis- land.
B a k o m de små trasiga, regnbågsskimrande fönsterrutorna b l o m m a d e röda geranier, o c h ba- k o m geranierna framtittade ett blel&lt;:t litet an- sikte med plirande ögon under en gulröd lugg.
» G o d morgon, Pilkvist! » hälsade fruarna, då de trädde öfver den höga tröskeln in i det låga rummet.
Och det bleka ansiktet sken o c h nickade, o c h de plirande ögonen plirade vänligt, o c h den lille skräddaren försökte att bocka på öfverkroppen, där han satt m e d benen i kors s o m c n kinesisk docka på sitt stora omålade skräddarbord.
» Hvar har mäster gjort af sin gumma i dag? » Detta var en stående fråga, ty m o r Pilkvist syntes sällan h e m m a vid de tider på dagen, då det kokades och dracks kaffe i d c närbelägna sommarvillorna, där b o n stod väl till b o k s hos köksorna, tack vare sin talande tunga och sitt glada humör.
» Å h j o » — brukade då alltid mäster svara — » h o ä ' allt mest borta och får sej en kaffeskvätt, o c h det unnar jag henne gärna, för h e m m a lär ho fäll inge ' få — kaffe, vill det säga. » Och därvid log den lille bleke skälmaktigt o c h plirade m e d sina små trekantiga ögon, o c h fru- arna sågo på hvarann o c h utstötte ett samfäldt &gt;mmm !&gt; — det ofrivilliga uttrycket af deras hjärtans rörelse o c h medkänsla.
Ofta medförde de vid dessa morgonbesök en li- ten väska, hvarur de plockade upp ett och annat, som den fattiga, m e n förnöjsamma skräddarefa- miljen kunde sätta värde på — några flätor saff- ransbröd, en påse karameller åt barnen, kanske också en bit kall stek eller fisk för mäster att kalasa på.
Och mäster tackade gladt o c h okonstladt för » namnamet » o c h fröjdade sig öfver, hur väl det skulle smaka hans kära Lova.
Men råkades Lova själf hemma, så var det hon som förde ordet.
Då satt mäster bara o c h myste bifall till allt hvad gumman sade, då o c h då in- flickande ett muntert ord till fruarna eller ett kärvänligt till sin äkta hälft.
Hvilka lyckliga makar!
Man kunde ha tagit dem för ett nyförlofvadt par, så ungdomligt för- tjusta tycktes de vara i hvarandra, o c h likväl hade de varit gifta i tio år, o c h åldersskillnaden var högst betydlig — han ett par o c h trettio, hon säkert närmare femtio- än fyrtiotalet.
Och vacker var h o n inte.
E n liten skinntorr varelse, brun i ansiktet, liksom betsad, med stic- kande bruna pepparkornsögon och bruna hårtestar slängande kring knotiga kinder, liknade hon, lif- lig, högröstad, gapskrattande, en veritabel troll- packa.
Det värsta var, att h o n visst aldrig tvättade sig.
Händer o c h ansikte voro påfallande solkiga, o c h från hennes kläder utgick en odör af någon- ting annat än renlighet.
Men för Pilkvist var h o n allt fortfarande » lilla rara gumman », o c h det var detta märkvärdiga o c h säkert enastående fenomen, som gjorde fru- arnas besök hos den beundransvärde skräddaren till sannskyldiga andakts- o c h o c h uppbyggelse- stunder.
Då de återkommo från en dylik visit, voro de alltid m y c k e t tankfulla.
Träffade de då herrarne samlade på den ena eller andra familjens veranda, föll det liksom af sig själft, att fruarna började sig emellan tala o m Pilkvist.
» Tänk ändå, hvad han är uppoffrande o c h snäll mot sin Lova.
H a n stiger upp o c h sätter på kaffepannan, ännu medan gumman ligger — det är bara knallkaffe de dricka, de stackars män- niskorna — o c h middagsmaten kokar han själf; o c h diskar gör han för att bespara henne be- sväret!
Och barnens kläder lappar och lagar han.
» Hvarför skulle inte jag hålla ungarne hela, när jag ändå är skräddare? » säger han.
» Och hvar- för skulle inte jag sätta på potatisen, när jag ändå mest alltid är h e m m a?
» Han gör allt, m e d ett ord — sköter hushållet o c h sörjer för utkom- sten.
Allt bara af kärlek till sin lilla rara gum- ma — o c h ändå är hon femton år äldre än han och ful o c h gammal.
Det är någonting stort i detta. » » Någonting stort o c h tillika sällsynt. » » Ja, han är verkligen aktningsvärd, denna Pil- kvist; det är sanning, det » » Ja, han är verkligen aktningsvärd. » Sådana samtal upprepas litet emellan i herrar- nes närvaro, o c h de höra under tystnad på.
M e n deras ö g o n b r y n sammandragas, ty de känna sig s o m orm i myrstack; de veta att läsa mellan raderna; de känna, att b e r ö m m e t öfver Pilkvist innebär en anklagelse emot dem själfva och de vända m o t sitt eget bröst den udd de ana i det stereotypt återkommande: » Ja, han är verkligen aktningsvärd. » De kunna icke undgå att i viss mån finna sig träffade, ty de måste erkänna för sig själfva, att de hvarken äro så uppmärksamma eller så kär- leksfulla m o t sina hustrur, s o m de skulle kunna vara och s o m de — varit en gång.
Men om de således måste tigande åhöra dessa ständigt upp- repade förtäckta förebråelser, därför att de icke kunna helt försvara sig, så finna de dem likväl öfvervägande orättvisa och veta m e d sig, att de tiga endast af det skäl, att de icke skulle, o m de talade, kunna göra sig fullt förstådde.
Den ene af d e m skulle skulle vilja säga till sin hustru: » Kära vän, det är sant, att vi icke älska hvar- andra längre med den ungdomliga passionens hela glöd.
Men vi äro ju inte heller unga längre, i alla händelser inte lika unga s o m för tio år M e d a n, då vi gifte oss.
Vi kunna icke undgå det oundvikliga.
Låt oss sörja gemensamt öf- ver att u n g d o m förgår och att dagligt umgänge tvivialiserar, men låt oss icke anklaga hvarandra, då vi j u ändå akta hvarandra så högt o c h äro hvarandras sannaste vänner. » Den andra skulle vilja säga: » Det är sant, min kära vän, att du icke en- sam fyller hela mitt behof af kvinna, liksom du, o m du reflekterade lika mycket som jag, skulle vara på det klara med, att jag icke gifver dig allt, hvad ditt väsen behöfver af manlig motsva- righet.
Det var en illusion, om vi engång trodde att vi ömsesidigt skulle räcka till för hvarandra hela lifvet igenom.
Det var en illusion.
Må vi finna oss i det oundvikliga!
Låt mig fritt be- undra u n g d o m o c h fägring, och gör du samma- ledes på ditt håll!
Låt oss icke af vårt äkten- skap göra en graf, där vi bägge begrafva oss, ännu lefvande. » Och den tredje har så ofta på tungan: » Du vet ju, att vi aldrig ha älskat hvarandra.
V i gifte oss af helt andra hänsyn.
Och därför att vi visste det båda, kunde vi ordna det så, att vi ändå i en m e d åren tilltagande vänskap vunnit en relativ lycka, som vi knappast gjort oss räkning på.
Hvarföre då riskera hvad vi vunnit för det måttliga nöjet att få sörja som förloradt hvad vi aldrig ägt? » Detta allt o c h m y c k e t mer skulle herrarne på Tallö vilja säga sina respektive; men orden kom- ma aldrig öfver deras läppar, man vill icke såra, och man afskyr scener.
Man vet dessutom, att fruarna i deras nuvarande tillstånd af öfverspän- ning aldrig skola taga reson.
Men de evigt återkommande samtalen o m den aktningsvärde Pilkvist, den trofaste maken, som håller sitt kärlekslöfte heligt, kunna icke undgå att alldeles tråka ut de mindre aktningsvärda herrarne till sist.
Den exemplariske skräddaren äcklar och förargar dem.
D e betrakta h o n o m som en toffelhjälte o c h ett kräk, som förtjänade stryk o c h inte berömmelse, därför att han låter sin lata, snuskiga käring kujonera sig.
Fruarna å sin sida förarga sig öfver herrarnes tystnad, hvilken drar ett ledsamt streck öfver deras beräkningar.
Den tryckta stämningen blir tröttande.
Den kvafva luften behöfver rensas af ett åskväder, o c h man börjar ändtligen söka sak m e d sina envist tigande män för att framkalla den åstundade urladdningen.
» Henriette lilla, mina fiskebyxor ha fått en lucka; skulle du kanske vilja anförtro d e m åt den aktningsvärde Pilkvist. » » Du behöfver inte se så ironisk ut.
O m alla äkta män liknade mäster.
» » Jag kallar h o n o m j u därför också den akt- ningsvärde.
» » Men du menar det inte. » » Jo, jag erkänner i alla afseenden min under- lägsenhet. » Man kommer, ingen vart m e d d e m.
Men ett martyrskap, som aldrig leder ens till den allra minsta lilla ordväxling, kan j u ingen människa stå ut m e d i längden.
Herrarne ha blifvit så outhärdligt snälla o c h fogliga!
Det finns ingen möjlighet att få i gång en liten uppfrisk- ande tvist, m e d utbrott o c h förlöpningar, tårar o c h försoningskyss — hvart skall detta taga vä- gen till sist?
» Jag undrar, » säger en af fruarna till de andra en dag, • o m inte vår kära Pilkvist ändå har en liten räf bakom örat.
Han bar lagt märke till vår beundran; han vet, att den gäller hans ut- hålliga kärlek till sin gamla galanta, o c h jag misstänker nästan,- a t t.
han spelar komedi m e d oss?
» » Inte precis, men ä n d å.
» Misstanken är väckt, och fruarna börja på all- var att fundera.
De fundera o c h de spionera.
De göra täta expeditioner till kojan i skogs- kanten, draga sig undan i bersåerna, hviska o c h prata, tissla o c h tassla.
Men på sina ännu en- vist tigande män kasta de blickar, mer stolta o c h förtörnade än någonsin förr.
V e de stackars herrarne, o m fruarna skulle ha misstagit sig!
Så stå sakerna, då det en m ö r k augustikväll hörs skrik o c h väsen uppifrån skogen.
» •Hör, hvad är det? » säga damerna på en gång, där de sitta samlade kring aftonlampan.
M e a i samma ögonblick störta alla tre herrarne in, ropande i halsen på hvarandra: » Skynda, skynda!
Den aktningsvärde Pilkvist! » Så rusa de ut igen — • ocb fruarna efter.
Andfådt, lyssnande, stannar hela sällskapet i kolmörkret utanför skräddarens bostad.
Barnen skrika, mäster skriker, gumman skriker.
Det är ett buller o c h oväsen af ramlande stolar, tjut och vrål, så man kan mista hörseln.
Svordomar och skällsord, hvirflande hexdans i fladdrande ljus- sken.
Som en jagad dufva flaxar skräddaren om- kring väggarne, o c h efter h o n o m s o m en hök är käringen med klorna i hans gula hår.
» Den aktningsvärde Pilkvist får ett kok stryk af sin lilla rara gumma » — » det enda kok för resten, s o m hon serverar, » anmärker en af her- rarne triumferande.
Med farten af en afskjuten pil flyger en liten flåsande varelse ut ur stugan o c h upp i skogen, o c h där — först där, tillräckligt långt från stri- den o c h faran — lättar sig ett öfverfullt hjärta m e d en ström af okvädingsord.
Damerna rysa, men herrarne ' låta höra en stilla, hjärtlig gnäggning.
» Den aktningsvärde Pilkvist! » Åskvädret uppe i skogskanten spred sina luft- renande verkningar ända ned till villorna vid sjö- stranden.
Efter det vidriga uppträde man ge- mensamt bevittnat, behöfvas inga vidlyftiga för- klaringar för att allt igen skulle bli s o m det varit, innan skräddarns inställsamt plirande ögon hade bringat förvirring i förhållandena.
Och innan kvällen gått till ända, var den siamesiska hustrutrion upplöst, o c h armar o c h medjor hade förenat sig i helt andra kombinationer.
* Är det sommarvärmen?
s o m g ö r våra annars alltid tillmötesgå- ende läsarinnor så oföretagsamma, eller skalle verkligen icke en enda intressera sig för den tillämnade pristäfling, h v a r o m läses i vårt n:r 24 under rubriken » V å r a damers klädpenningar »?
Till vår öfver- raskning har nämligen ännu ingen hör- s a m m a t vår där framställda begäran att yttra sig i frågan — en fråga den vi d o c k, i likhet m e d insändarinnan, trodde skulle ligga m å n g a af våra praktiska da- m e r nära o m hjärtat.
Vi u p p r e p a där- för i dag vår b ö n, på nytt hänvisande till n ä m n d a uppsats, o c h vilja så tåligt för- bida ännu en v e c k a i h o p p, att likväl våra läsarinnors vänliga hjälpsamhet på sistone ej skall svika oss.
* " V å r a • gamla ".
» N ä r j a g blir s t o r », d e t är e n fras s o m b a r n e t s n a r t n o g, så f o r t d e t lärt s i g t a l a o c h t ä n k a p å a l l v a r, o f t a a n v ä n d e r, o c h att d e n skall blifva s a n n i n g en g å n g, o m d e få lefva, d e t f ö r s t å d e så g o d t.
M e n att m a m m a, g a m l a f a r m o r eller m o r m o r en g å n g v a r i t barnet, s o m d r ö m d e d r ö m m e n att b l i f v a stor, att v ä x a b o r t från s k o l a o c h l ä x o r, d e t är h a r d t när o m ö j l i g t att f a t t a!
A t t d e n g o d e g u d e n satte d e m hit s o m g a m l a o c h g r å till a r b e t e o c h o m t a n k a, så t r o d e u n g a n ä s t a n alltid.
M o r m o r h a r a l d r i g v a r i t u n g och fager m e d ros på kind.
M a m m a har a l d r i g l e k t b a r n e t s g l a d a l e k eller s v ä r m a t m e d n å g o n ungersven under l u m m i g ek.
K o m m e r så f r a m n å g o t g a m m a l t kläd- n i n g s l i f, så s m a l t o c h n ä t t, o c h m a m m a s ä g e r: » så smärt var j a g, när j a g var irng. » D å blir f ö r v å n i n g e n s t o r, f ö r att e j s ä g a o f a t t l i g!
— J a g f ö r d e s till t a n k e n p å att » d e g a m l a » en g å n g varit » d e u n g a » v i d G E N O M B L Ä D D R A N D E L af v å r s e n a s t e, n y l i g e n u t k o m n a adelskalender.
Låt oss göra be- k a n t s k a p m o d n å g r a, s o m n u äro k v a r af d e m, hvilka enligt d e n s a m m a i slutet p å förra och i början på detta århundrade skådade d a g e n s l j u s o c h S A M T I D I G T från s k i l d a h e m g å t t u t i l i f v e t att ä l s k a o c h ä l s k a s — o c h att p r ö f v a s m e r eller m i n d r e, T Y o l i k a falla ödets lotter.
M e n vi skola h o p p a s o c h tro,
a t t alla nas o c h handen l a g t sig h a f v a d e e n l i t e n s o l g l i m t att m i n - lefva på o c h d r ö m m a o m, n u när är m a t t o c h m å n g e n o r o l i g b ö l j a till r o.
J a g ö n s k a r j a g h a d e n å g o t m e r a att b l ä d - d r a i ä n g a m l a a d e l s k a l e n d r a r.
V å r a släkt- b ö c k e r, s o m finnas, ä r o så få, d e n e n d a s o m är r i k h a l t i g är j u s t d e n g a m l a kalen- d e r n o c h v i få g ö r a, s o m K a j s a V a r g l ä r d e, » t a g a h v a d v i h a f v a » o c h n ö j a o s s, till e n b ö r j a n, m e d att g ö r a b e k a n t s k a p m e d några g a m l a ur våra adelssläkter.
Kanhän- d a få vi o c k s å h ö r a g a m l a m o r m o r eller f a r m o r u t b r i s t a: » n e j, m e n l e f v e r d e n eller den ännu!
H o n var samtidig m e d m i g!