Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De anstalter, som sålunda böra vidtagas, stå i eli nära sammanhang med fattigförsörjningen, som egentligen hvilar på församlingarne, men, då omfånget och läget för dessa tvångsarbets-anstalter synas böra så bestämmas, att å ena sidan en ändamålsenligare inrättning deraf åstadkommes samt en noggrannare tillsyn och minskning i utgifterne vinnas, samt å andra sidan kostsamma transporter undvikas och de särskilda lörsamlingarnes innevånare sättas i tillfälle att äfven vid arbetsanstallen med uppmärksamhet följa de der intagnes uppförande och den verkan till förbättring, som arbetstvånget medförer, hvarigenom dpssas bemödanden att, efter fulländad arbetstid, ånyo erhålla sysselsättning äfven skulle underlättas, dertill kommer att redan inom flera af länen särskilda mindre tvångsarbetshus varit inrättade eller förberedda, har Kongl.
Maj t ansett det böra såsom en allmän grundsats antagas, att. arbetsanstalter af omförmälda beskaffenhet böra inom hvarje af rikets län, med minst ett inom hvartdera, inrättas, och af länsinnevånarne, hvar inom sitt distrikt, bekostas och underhållas; hvilket äfven borde vara gällande för Stockholms stad, som är att betrakta såsom ett särskildt län.
Ifrån denna allmänna grundsats har Kongl. Majit likväl funnit ett undantag böra medgifvas för de försvarslöse manspersoner, som äro arbetsföre.
I afseende å dessa kan ändamålet svårligen vinnas med mindre de varda ställda under strängare tillsyn och allvarligare disciplin, i likhet med manskapet vid krono-arbets-korpsen.
För hufvudstadens och länens innevånare skulle dock knstnaderne för inrättande, inom de särskilda orterne, af dylika arbets-korpser, med hänseende dertill att dessa kostnader blifva, i förhållande till personalens antal, betydliga, i samma mån detta antal är mindre, kännas öfver måttan betungande, likasom för manskapets ändamålsenliga användande inom flera af de särskilda länen stora svårigheter kunde uppstå.
Majit, Som af dessa anledningar ansett vården om de arbetslöre manspersoner, hvilka på grund af Kongl, kungörelsen den 13 sistlidne Juli kunna till arbete på viss tid dömas, böra af slaten öfvertagas, men funnit att dessa personers sammanförande med det öfriga krono-arbetsmanskapet, hvilket, åtminstone till största delen, utgöres af sådane, hvilka tor vanfrejdande brott gjort sig skäligen misstänkta eller ådragit sig bestraffning, snarare skulle lända lill dess försämring än förbättring, har derföre i nåder anbefallt uppsättandet af en uti reglementet för kronoarbets-korpsen afsedd, men hittills icke inrättad klass deraf, der de, noga alskiljda från korpsens fästningsklass, kunde någon tid hållas till arbetsamhet och ordning, för att sedermera, efter vunnen större arbetshåg och skicklighet, återgå till sina hemorter att sig ärligen försörja.
Då, hvad åter angår lösa qvinnor och mindre arbetsföra manspersoner, för deras hållande till arbete, vid arbetsanstalt i orterne, icke sådana svårigheter uppstå, som de, hvilka i afseende på arbetsföra manspersoner göra sig gällande, har Kongl.
Maj t ock funnit skäligt stadga, att de borde vid dylika anstalter lill tvångsarbete hållas; likväl och då dertill lämpliga inrättningar ännu i de flesta orter saknas, har det varit nödvändigt att, 30 Kongl. Maj:ls Nåd.
Skrifvelse, JVs 30. intilldess sådana kunnat komma i ordning, i stället föreskrifva nämnde personers förvarande för någon viss tid i fängelse, en åtgärd, som hufvudsakligen är att anse såsom öfvergående, enär den icke kan nog kraftigt verka till det åsyftade ändamålet, deras återförande till ordning och arbetsamhet.
För inrättande af arbetsanstalter af ifrågavarande beskaffenhet, vid hvilka, så vidt ske kan, bör finnas jord för arbetshjonens sysselsättande med landtbruk, trädgårdsarbeten samt andra göromål i fria luften, så länge årstiden det medgilver, erfordras likväl icke obetydliga kostnader, såsom lör byggnader af flera slag, inköp af inventarier och redskap samt förlag lill arbetens bedrifvande.
Med afseende derå, att anskaffandet på eu gång af härtill, erforderliga medel möjligen skulle för de särskilda orternas innevånare blifva ganska kännbart, och då Kongl. Majit förväntar att under tiden intill nästa riksdag afgilten för rättigheten att tillverka bränvin kommer, att, i enlighet med derom framställd särskild nådig proposition, så ordnas att densamma skall lemna mera betydliga öfverskott, anser Kongl. Majit, att någon tiel deraf bör öfverlåtas till Stockholms stads och rikets samtliga län såsom understöd vid upprättandet af dessa arbetsanstalter, eller, der sådana redan finnas, deras utvidgande, äfvensom för underhållet deraf, och detta, med desto större skäl, sorn behofvet af nämnde anstalter torde vara att i större mån härleda just ifrån missbruket af rusgifvande drycker.
Såsom följd häraf finner Kongl. Majit sig böra föreslå flikets Ständer att beslutas måtte : l:o
Att i hvarje af rikets län bör, till emottagande af till tvångsarbete dömda försvarslösa qvinnor och mindre arbetsföra manspersoner, finnas minst- en arbetsanstalt, försedd med reglemente, som blifvit af Kongl. Majit giiladt, och förvaltad, under offentlig myndighets tillsyn, af en direktion, utvald utaf länets innevånare; börande anstalten företrädesvis vara förlagd i närheten af länets residensstad, samt jordbruk, så vidt tillgångar och lokal medgifva, vara med densamma förenadt; 2:o att, derest i något län mera än en sådan arbetsanstalt kan lill vägabringas, en af dem bör inrättas uteslutande för qvinnor, samt att, i allt fall, arbetshjon af olika kön hållas, så vidt möjligt är. från hvarandra alldeles afskiljda; 5:o att dessa föreskrifter skola gälla äfven lör Stockholms stad, dock med de förändringar, söm af särskilda omständigheter kunna föranledas och Kongl.
Majit finner skäligt medgifva; A:o att af de öfverskott, som antagas böra uppkomma af ökade afgifter för rättigheten att tillverka bränvin, under tiden intill nästa riksdag, afsättes ett belopp af 900,000
Ridr, att utgå med 300,000 Ridr årligen under åren 1835, 1836 och 1837, hvilka medel ölverteinnas till Kongl. Majit, för att emellan samtliga länen och Stockholms stad fördelas; dock att, efter det en sådan fördelning, hvarvid folkmängden inom de särskilda länen och hufvudstadon bör hufvudsakligen tjena såsom grund, egt rum, utbetalning af det belopp, som blifvit Stockholms stad eller något län tilldeladt, ej må ske torr än detta samhälle vidtagit åtgärder lör arbetsanstaltens bringande i stånd, samt de derom gjorda anordningar blifvit af Kongl. Majit gillade; 5:o att, till bestridande vid sådan arbetsanstalt inom länen af kostnaden för arbetshjonens underhåll, samt till betryggande af densammas framtida bestånd, den socken eller stad, dit ett arbetshjon hörer, skall vara förpligtad att lemna ett bidrag af minst fyra och högst åtta skillingar banko för hvar dag hjonet å arbetsanstalten vistas, hvilken afgift skall, för hälften af den bestämda arbetstiden, vid hjonets insändande förskottsvis erläggas, egande de utaf länets innevånare til! kurhusafgiftens bestämmande utsedde deputerade, att årligen för det nästföljande året inom förenämnde gränsor äfven fastställa beloppet af ifrågavarande bidrag; Kongl. Majlis Nåd.
Skrifvelse, JV5 50. 31 6:0 att derest, till arbetsanstaltens vidmakthållande, ytterligare bidrag möjligen skulle finnas af nöden, beloppet deraf bör af ofvanbemälde (jeputerade vid deras sammanträde fastställas samt af dem fördelas pä hvarje församling och siad inom länet, i män af det å der varande fastigheter, sä på landet som i staden, sednast satte taxeringsvärde, hvarefter den afgift, som sålunda skall af en församling eller stad utgöras, bör inom densamma fördelas och utgå efter enahanda grunder, som äro bestämda för bidrag till fattigvården.
De reglementariska föreskrifter, som ytterligare kunna finnas af nöden, vill Kongl. Maj:t meddela, efter det Rikets Ständer, i anledning af det riri framställda förslaget, afgifvit underdånigt yttrande.
Stockholms Slott den 9 Nov. 1855.
Utdrag af protokollet öfver Juslitiw-departements är end er, hållet inför Hans Maj.t Konungen i Stats-Bådet å Stockholms Slott den 9 November 1855.
Hans Excellens, Justitire-Stats-Ministern Herr Grefve Sparre, Sta Is-råden : Herr Friherre Palmstjerna, Fåhreeus, Wallensteen, Gripenstedt, Grefve Mörner, Ulner, Reuterdahl, Grefve Gyldenstolpe.
Slutligen anmälde Hans Excellens, Herr Justitiae-Stats-Ministern, alt sedan Kongl.
Majit, vid utfärdandet af dess nådiga kungörelse angående vissa ändringar uti och tillägg till Kongl. Majlis nådiga Stadga, angående försvarslösa och till allmänt arbete förfallna personer af den 29 Maj 181G, den 15 nästlidne Juli förklarat Dess nådiga afsigt vara att till Rikets näst sammanträdande Ständer framställa nådigt förslag om förpligtande för så väl samtliga länen, som Stockholms stad, att hvar för sig inrätta arbetsanstalter, der försvarslösa qvinnor och mindre arbetsföra manspersoner, hvilka ej varit för brott tilltalade eller straffade, men ådagalade fortfarande lättja eller böjelse lör ett kringstrykande eller oordentligt lefnadssätt, kunde till arbete och sedlighet hållas, så hade Hans Excellens till nådig skrifvelse i ämnet uppsatt ett förslag, hvilket, detta protokoll bilagdt, af Kongl. Majit, uppå Stats-rådets underdåniga tillstyrkande, i nåder gillades. Ex p.rotocollo N. Becker. 32 Kongl. Maj:is Nåd.
Skrifvelse, JYi 31.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 16 Dec. 1853, kl. 3 e. m.
Maj:ts nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer, i fråga om, Calmar läns fördelning i två län.
Gifven Stockholms Slott den 29 Novem ber 4853.
Sedan, i anledning al' redan år 1853 hos Kongl. Majit gjorda underdåniga ansökningar af invånare i de lyra nordligaste häraderna af Calmar län samt städerna Westervik och Wimmerby att, i anseende till de flera olägenheter och hinder,'som landshöfdingeresidensets i nämnda län aflägsenhet från berörda härader och städer för dem medförde, länet måtte blifva deladt i två landshöfdingedömen, Kongl.
Majit, uti nådig proposition den 13 Januari 1810, föreslagit Rikets Ständer, att nämnde fördelning måtte verkställas på det sätt, att af Norra och Södra Tjusts, Tunaläns, Sevedes och Aspelands härader, med städerna Westervik och Wimmerby, bildades det norra länet, som skulle komma att utgöra något öfver 47 qvadratmil, med Westervik till residens-stad, och att följaktligen det södra länet, med Calmar till residens-stad, komme att innefatta de återstående häraderna Stranda, Handbörds samt Norra och Södra Möre jemte Oland, och utgöra nära 30 qvadratmil, och att till aflöning och omkostnader för den nya läns-staten måtte anvisas en årlig summa af 11,209 Ridr 16 sk.
Biko, men Rikets Ständer, genom skrifvelse den 8 September samma år, i underdånighet tillkännagifva, att Rikets Ständer icke funnit skäl härtill lemna bifall, samt jemväl vid 1844—43 års riksdag Rikets Ständer ogillat då i ämnet väckta motioner; så hafva Rikets vid påföljde 1847—48 års riksdag församlade Ständer, uti underdånig skrifvelse den 29 Juli sistnämnda år, jemte anmälan, det Rikets Ständer funnit de skäl, på grund hvaraf Rikets Ständer ansett sig icke kunna bifalla Kongl. Majits vid 1840 års riks dag aflåtna ofvanberörda nådiga proposition, till slörsta delen vederlagda eller åtminstone till sin vigt förringade genom den närmare utredning af ämnet, som innefattades uti den af Kongl. Majits Befallningshafvande i Calmar län den 50 Mars 1847 till Kongl. Majit aflåtna underdåniga skrifvelse med hemställan om förnyad nådig propositions afgifvande om anslag till de med den ifrågasatta förändringens utförande förenade utgifter, i underdånighet anhållit, att, då, enligt Rikets Ständers åsigt, innan definitivt beslut om samma för ändring kunde lättas, undersökning och utredning af ärendet borde ånyo ega rum, såväl i afseende å sättet för afhjelpandet af de olägenheter, som genom Calmar läns oformliga och oljenliga indelning tillskyndades en stor del af dess invånare, som ock för beräknandet af de kostnader, förändringen komme att medföra, Kongl.
Majit måtte under förnyad nådig pröfning taga frågan örn afhjelpandet af dessa olägenheter, samt, efter det nödig utredning deraf föregått, till Rikets Stander aflåta nådigt förslag i ämnet, till förändring af de anmärkta förhållandena på ett sätt, som motsvarade länets invånares billiga förväntan och derjemte blefve i minsta möjliga män för statsverket betungande.
Med anledning häraf anbefallde Kongl. Majit under den 16 Augusti 1848 Kammarkollegium och Stats-kontoret, att, sedan Kongl. Majits
Befallningshafvande i Calmar län blifvit Kongl. MajUs Nåd.
Skrifvelse, J\i 31. 33 blifvit hörd, med underdånigt utlåtande oeh förslag i afseende på verkställigheten af hvad med denna Rikets Ständers skrifvelse afsågs lill Kongl. Maj:t inkomma; och hafva, med öfverlemnande af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes infordrade yttrande, deruti Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, dels, beträffande utredning i afseende på sättet att afhjelpa de anmärkta olägenheterna, lörmält sig anse det åsyftade ändamålet icke kunna vinnas på annat sätt, än det redan föreslagna, eller länets delning i tvänne, dels ock, vidkommande beräkning af de med denna förändring förenade kostnader, åberopat 1840 års nådiga proposition i ämnet, med tillägg endast att de i sagde proposition upptagna kostnader tills vidare torde komma att ökas med de ersättnings-summor, beräknade till ett belopp af 1,394 R:dr 24 sk. 1 rist.
B:ko årligen, som, i händelse af länets delning, kunde komma att till erkännas i Calmar län nuvarande Lands-sekreterare, Lands-kamererare och Landt-räntmästare för minskade inkomster.
Kammar-kollegium och Stats-kontoret, uti afgifvet underdånigt utlåtande, lör egen del hufvudsakligen anlört, att, då Itikets Ständer, utan att närmare bestämma sättet för undanrödjande af de utaf Calmar läns nuvarande indelning härrörande olägenheter, endast yttrat, att undersökning och utredning borde ånyo ega rum. både i afseende derå och för beräkning af de kostnader, förändringen komine att medföra, Kollegierna funnit sig böra undersöka, huruvida något annat sätt än länets delning möjligen kunde förefinnas för det afsedda ändamålets ernående, och att, enligt Kollegiernas åsigt, tvänne sådana utvägar funnos,_ nemligen: antingen att förlägga Norra och Södra Tjusts härader jemte Westerviks stad till Östergöthlands län, eller ock alt flytta residenset i Calmar län till något ställe, beläget mera i midten af länet än staden Calmar, dertill köpin gen Döderhultsvik blifvit förslagsvis uppgifven, hvilka båda alternativ hade det företräde, att de för Statsverket blelve mindre betungande än länets klyfning, enär aflöning för ny läns-stat icke tarfvades, utan endast, i sednare fallet, anskaffandet al residenshus och embetsrum på det nya stället, och hvartill tillgångar ansågos kunna beredas genom försäljning af nuvarande residens- och embetshus; hvaremot, om det åsyftade ändamålet icke kunde vinnas genom något af dessa förslag, eller de väckta frågorna härom ansågos icke förtjena vidare uppmärksamhet, intet annat, i Kollegiernas tanke, återstode, än att dela länet i två delar, utan afseende å de betydliga kostnader, en sådan åtgärd såväl vid verkställigheten för en gång, sorn äfven framdeles, årligen komrne att medföra; tilläggande Kollegierna, beträffande dessa årliga kostnader, att den uti nådiga propositionen den IS Januari 1840 upptagna aflönings-staten för det föreslagna nya länet syntes, med afseende å sedermera förekomna förändrade förhållanden, böra förhöjas med ett belopp af 1,786 R:dr 52 sk., äfvensom att Kollegierna ansåge nuvarande Lands-sekreterare, Lands-kamererare och Landt-räntmästare i Calmar län vara berättigade till ersättning för den minskning i sportel-inkomster, som genom länets delning för dem kunde uppkomma, efter derom skeende närmare utredning.
Enär, för en fullständig pröfning af ärendet, Kongl. Maj:t fann utredning erforderlig, i afseende på de af Rammar-kollegium och Stats-kontoret sålunda framställda alternativa förslag om residenset i Calmar län förflyttning till midten af länet, eller förläggandet af en del af samma län till Östergöthlands län, blelvo från Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i nämnde tvänne län underdåniga yttranden i dessa särskilda frågor infordrade.
Maj:ts Befallningshafvande i Calmar län anförde då i underdånighet, att, hvad först beträffade frågan, i hvilken trakt midten af länet vore att igenfinna, Kongl. Maj:ts Befallninsshafvande väl funne det vara obestridligt, att köpingen Döderhultsvik vöre mera än staden Calmar trelägen i midten af länet, men dock ansåge i en fråga, hvilken, såsom den nu förevarande, åsyftade att åt elt helt läns invånare bereda den största möjliga rättvisa och jemlikhet i afseende på Landshöfdinge-residensets läge, folkmängden i länets särskilda delar och trakter hufvudsakligen böra afses vid undersökning för utredandet af länets medelpunkt; att, Bih. lill R.
Prot. 18S3 & 18S4. 1 Sami. 1 Afd. 9 Baft. 5 34 Kongl. Maj.ls Nåd.
Skrifvelse, Jfö 31. med hänsigt dertill, det lorekomme, hurusom folkmängden i Calmar län vore utbredd på två långa och smala landsträckor, hvaraf den ena utgjordes af Småländska kustlandet, som, med beräkning efter de allmänna farvägarne, holle i längd 28 och i bredd från 3 till 6 mil samt beboddes af 161,740 personer, hvaremot den andra bestode af den 14 mil långa, men högst 1 mil breda ön Oland, hvilken, med en folkmängd af 32,029 personer, sträckte sig utefter södra delen af länets fasta land, derifrån skiljd genom ett sund, hvilket vöre smalt i trakten af Calmar, men deremot vidgade sjg till betydlig bredd utåt hafvet, mot så väl norra som södra sidan; att, då således Olands folkmängd, ehuru ringa i jemförelse med det öfriga länets, likväl vore nog betydlig för att icke lemnäs utan uppmärksamhet vid undersökning om länets rätta medelpunkt, och Öland måste anses uteslutande tillhöra den sydliga delen af länet, emedan, i följd af lokalförhållanden, öns trafik med fasla landet hade sin egentliga rigtning åt Calmar stad, och endast i obetydlig mån ginge öfver sundets smalaste ställe vid Skäggenäs, som i allt fall låge endast två mil från staden, Kongl. Majds Befallningshafvande trodde häraf följa, att länets rätta midt, när folkmängden afsåges, borde vara på någon punkt å en linie, som, dragen Öfver länets fasta land ifrån vester till öster, så fördelade folkmängden derstädes, att den del deraf, hvilken bebodde landet norr om linien, vore lika stor med befolkningen å kustlandet söder om linien jemte Oland; att om, med tillämpning häraf, från
Döderhultsvik en linie droges vester ut till länets gräns, blefve likväl förhållandet med folkmängden norr och söder om en sådan linie betydligt olika, enär uti den del, som folie norr om samma linie, befunnes en sammanräknad folkmängd af 81,261 personer, men åter söder om linien en befolkning af 112,908 personer, hvaremot en linie, dragen från vester till öster straxt norr om Långemåla sockens kyrka i Handbörds härad, skulle genomskära den punkt, hvilken, med hänseende till folkmängden, borde anses vara midten af länet, och hvilken, om den söktes vid kilsten, infölle obetydligt norr om köpingen Mönsterås, men ungefär 3 % mil söder om Döderhultsvik, hvaraf åter följde att, enär afståndct mellan Calmar och Mönsterås är fem mil, det nuvarande läns-residenset vore endast omkring en och en half mil mera aflägset från midten af länet, än det, förlagdt till Döderhultsvik, skulle komma att blifva; att, enär trafiken från Oland hade sin egentliga rigtning åt Calmar, det vore klart att, om läns-residenset flyttades till någon annan ort, belägen i medlersta delen af länets fasta land, de af Ölands invånare, hvilka vore nödsakade alt infinna sig vid läns-residenset, finge, under vanliga förhållanden eller när direkt, sjölägenhet icke kunde begagnas, sin väglängd ökad med det afstånd, som skiljde det nya residenset från Calmar eller åtminstone gästgifvaregården Refsudden vid Skäggenäs, hvilken tillökning, derest residenset blefve förlagdt till Döderhultsvik, tippginge till nio eller åtta mil; att häremot väl kunde invändas, det hela våglängden, äfven från de yttersta ändarna af Öland, i allt fall blefve kortare, än den nu vore mellan länets nordligaste trakter och Calmar, men att likväl dervid borde tagas i betraktande, att länets norra gränsebebyggare, när de besökte Calmar, kunde färdas hela vägen med egna hästar och således bespara de kontanta utgifter, allmoge gerna ville undvika, hvaremot
Ölands allmoge icke kunde nyttja egna fortskafiningsmedel längre än till lärjplatsen, och knappast dit, emedan hästarne då icke skulle, såsom nu egde rum, kunna qvarlemnas vid lärjplatsen, i afbidan på egarens återkomst samma dag; att det jemväl kunde invändas, det ångbåtskommunikation skulle kunna inrättas mellan Borgholm och Döderhultsvik, om residenset till sistnämnda ort förlädes, men att dervid måste anmärkas, dels att, om en sådan kommunikation skulle kunna påräknas såsom tillförlitlig, densamma horde vara inrättad genom kontrakt med kronan, under förbindelse för dem, som åtoge sig denna kommunikations besörjande, att allt framgent hålla den vid magt samt ombestyra öfverfart och transport på vissa tider emot billig betalning efter taxa, dels att denna betalning, huru måttlig den än beräknades, likväl troligen komme att blifva så hög, att den fattigare delen af allmogen måste försaka fördelarne af ett sådant fortskafiningsmedel, dels Kongl.
Maj'.ls Nåd.
Skrifvelse, J\'i 51. 35 och slutligen, att ångbåts-kommunikation icke kunde ega runi bela äret om, hvartill komnie att densamma, äfven under sommartiden, sannolikt ofta måste afbrytas i följd af svårigheten att under storm eller hårdt väder angöra den öppna redden vid Borgholm, der säker ankarbotten saknades; att, genom läns-residensets förflyttning från Calmar till något annat, mera i midten af länet beläget, ställe, en fördel otvifvelaktigt skulle beredas invånarne i länets norra trakter, men att, enär afstånden mellan Läns-styrelsens säte och de derifrån längst bort belägna trakter, i hvad fall som helst, blefve så dryga, att samma olägenheter, hvilkas afhjelpande varit alsedt vid förslaget om länets delning, endast obetydligt förmin skade, för en stor del af befolkningen qvarstode, det hufvudsakliga resultatet af en sådan flyttning ej skulle blifva annat, än det, att sagda olägenheter, utan att invånarne i länets nordligaste delar kunde derifrån i väsendtlig mån befrias, komnie att delas äfven af den talrika befolkningen i Södra Möre härad och på Öland; och att, med afseende på dessa omständigheter, och då äfven i betraktande tages, att staden Calmar vore den största och folkrikaste inom länet, och i afseende å handelsrörelse och skeppsfart betydligare än någon annan plats derstädes, samt att af alla andra till residens-ort möjligen passande punkter ingen funnes, inom hvars närmaste grannskap vore boende en så stor folkmängd, som kring nämnde stad, hvilken alltså hade företrädet af en liflig beröring med en stor del af länet.
Majits Befallningshafvande ansåge, att, om det än gåfves någon, närmare midten deraf befintlig, till residens lämplig ort, det föreslagna alternativet, att dit flytta residenset, likväl i verkligheten skulle medföra föga båtnad för länet, i dess helhet betraktadt.
Vidare, och för den händelse ofvan omförmälda betänkligheter skulle finnas böra stå tillbaka för de billighetsgrunder, hvilka i öfrigt talade för flyttning af läns-residenset till något ställe närmare midten af länet, har Kongl. Majits Befallningshafvande, i fråga om lämpligaste valet af sådan ort och de åtgärder, som för verkställigheten blefve nödiga, hufvudsakligen i underdånighet yttrat, att i medlersta trakterna af Calmar län något ställe, med hänsigt till storlek, rörelse och läge, icke vore till residens lämpligare än köpingen Döderhultsvik; att, ehuru i denna köping funnes flera temligen ansenliga trähus, sorn möj ligen kunde få hyras eller köpas, för att begagnas till Landshöldinge-residens och embetshus, ansåge Kongl. Majits
Befallningshafvande desamma likväl icke vara för ändamålet lämpliga, enär, till minskande af fara för inbrott och eldsvåda, ett residenshus, hvari ränterikassan och angelägna handlingar skola förvaras, borde vara byudt af sten. och att residensets flyttning till