Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Om denna underlåtenhet ägt rum i den föreställning, att Förordningen icke skulle vara tillämplig i fråga om andra resan stöld, så vida 40 kap. 3 § Missgerniugsbalken för sådant brott, när böter saknades, stadgade en särskild förvandlingsgrund, med bestämmelse af straffet i spö eller ris, behöfde endast erinras om högslberörde Kongl. Förordnings ordalydelse: ’’Äro efter lag eller särskilda författningar böter ådömda, i stället för hvilka, vid bristande tillgång hos den sakfällde, kroppsplikt, enligt 5 kap.
Straffbalken stadgas bör, då må icke spö eller ris ådömas, utan skall, i sådana fall, kroppsplikten alltid utsättas lill fängelse vid vatten och bröd efter de grunder, 4 § i nyss åberopade kapitel innehåller.”
Och då detta allmänna lagbud, hvarifrån något undantag icke tillika vore gjordt, enligt dess tydliga mening omfattade och till samma lagstiftningsgrund förenade hvad lag och författningar dittills för hvarje särskildt fall i detta hänseende stadgat, borde derunder äfven begripas 40 kap. 3 § Missgerniugsbalken, som tilläte, att stöld andra gången linge försonas med böter, och endast vid bristande tillgång bestämde kroppsplikt, helst sistberörda lagstadgande, som för den brottslige utsatte en viss tillökning i kroppsplikten och beräknade denna tillökning i spö eller ris, hvarmed, etter dåvarande lagstiftningsgrund, stöld första gången och i allmänhet andra brott, för hvilka bötas finge, i brist af tillgång blefvo straffade, tydligen ägde sammanhang icke blott med 1 § nyssåberopade kapitel och Balk, utan ock med de i lagen för öfrigt i 5 kap.
I enlighet med oftanämnde Kongl. Förordning, 40 kap. 3 § Missgerniugsbalken och 5 kap. 4 § Straffbalken, sådant sistnämnda lagrum lydde i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, hade alltså vid ifrågavarande fall, med beräkning af det stulnas värde 12 R:dr eller 36 daler silfvermynt samt det emot iterationsstraffet af fem pär spö svarande penningebelopp af 15 daler eller till - 20 hopa 51 claier, ofvanbemälde person, då lian saknade tillgång att gälda de honom ålagde böter, rätteligen bort i stället ådömas det emot 51 daler svarande straff af fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd.
Öfver hvad sålunda emot Häradsrättens utslag blifvit anmärkt, infordrade jag förklaring af häradshöfdingen, såsom ansvarig för det lagstridiga beslutet, hvarefter denne afgifvit utlåtande, sorn bland annat innehöll: att Häradsrättens ifrågavarande utslag, enligt hans förmenande, vore stödt på lag: alt han hittills icke af ofvanåberopade Kongl.
Förordning kunnat draga den slutsats, att densamma ovilkorligen skulle tillämpas äfven vid förvandling för andra resan stöld, så vida lagens stadgande i 40 kapitlet 3 § Missgerningsbalken, att för sådant brott, vid bristande tillgång till böter, straffet ökes med fem par spö, icke genom bestämd föreskrift blifvit uppbäfvet; och att, då anklagade Lars Larsson skall hafva varit ibland antalet af de brottslingar, hvilkas själstillstånd vore till den grad förderfvadt, att det af lagen medgifna mildare straff hvarken medförde förbättring eller ijenacle såsom afskräckande för andra, häradshöfdingen måste för denna person tillämpa det straff, som, ehuru långt ifrån tillämpligt för så beskaffade brott i allmänhet, häradshöfdingen icke trodde vara af lag förbjudet, och hvaruti det stod den sakfällde öppet att söka ändring, om han åstundat och icke ansett sig deraf väl förtjent.
Sedan till följd häraf ad vokatfiskals-embetet yrkat, att Kongl. Hofrätten, med ogillande af häradshöfdingens antagna och följda åsigter i fråga om tydning och tillämpning af Kongl.
Hofrätten, medelst utslag den 9 Maj 1845 sig utlåtit och funnit, att Häradsrätten, då Lars Larssons omförmälcle tjufnadsbrott varit af den art, att det kunnat med penningeböter försonas, rätteligen bort, med tillämpning af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, för den händelse att lian ej förmådde gälda böterna, döma honom, att med fängelse vid vatten och bröd umgälla sin förbrytelse; hvarföre Kongl. Hofrätten, med bifall till advokatfiskals-embetets framställning, erinrade häradshöfdingen att framdeles i lika beskaffade fall åt nämnde Kongl. Förordning gifva den tydning, som med rätta meningen deraf öfverensstämde.
Af infordrade handlingar hade jag inhämtat, huruledes Rådstugurätten i Mariestad, efter föregången ransakning angående för stöld tilltalade fattighjonen, förre snickarelärlingen Johannes Samuelsson och förre nattväktaren Peter Svensson, medelst utslag den 16 Oktober 1841 sig utlåtit och ansett de tilltalade förvunne, Johannes Samuelsson att hafva genom inbrott flera gånger, äfven å helgedag, beredt sig inträde i fattiginrättningens i nämnde stad lästa förrådsrum och derstädes tillgripit varor till ett sammanräknadt värde af 4 R:dr 25 sk. 8 rst samt Peter Svensson att hafva varit den förre behjelplig vid utförande af inbrotten och jemväl afvetat hans tillgrepp af varorna, med undantag af en del, skattad till 22 sk. 8 rst; hvarförutan Johannes Samuelsson, likasom Peter Svensson, befunnits hafva olofligen innehaft dyrkar; i anledning hvaraf Rådstugurätten förklarat, det skulle Johannes Samuelsson, hvilken tillförne en gång blifvit straffad för stöld med inbrott, ansvara för andra resan stöld och inbrott å helgedag, samt för innehafvande af dyrk, och således, jemlikt 40 kap. 1 och 6 §§ Missgerningsbalken, Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, Kongl, brefvet den 30 April samma år, Kongl. Förordningarne den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl Förklaringen den 23 Mars 1807, i en bot straffas med fyratio par spö, uppenbar kyrkoplikt och tvänne års arbete å Landskrona fästning, och Peter Svensson ansvara för delaktighet i Johannes Samuelssons inbrott och tjufnad till värde af 4 R:dr 3 sk., äfvensom för innehafvande af dyrkar och för sabbatsbrott, och i följd deraf, enligt 41 kap. 1 §, 40 kap. 1 och 6 §§ och 3 kap. 6 § Missgerningsbalken, Kongl. 22 Förordningen den 9 December 1756 och Kongl. Förordningarne den 10 Juni 1841, ”angående olika straffbestämmelser för inbrott första gången och innehafvande af dyrk,” samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, i en bot umgälla sina brott med tjuguåtta dagars fängelse vid vatten och bröd jemte uppenbar kyrkoplikt; hvarefter Kongl. Hofrätten, i anledning af Johannes Samuelssons ansökning, att det honom ådömda spöstraff, hvilket han, enligt läkares intygande, icke kunde uthärda, måtte förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, genom utslag den 18 Januari 1842, förordnat, att Johannes Samuelsson, i stället för spöstraffet,
Utvisande fånglistorna ifrån länshäktet i Mariestad , att de sakfällde undergått, jemte uppenbara kyrkopliklen, de sålunda dem ådömda fängelsestraff, Peter Svensson i November och December månader 1841 och Johannes Samuelsson ifrån den 19 Februari till den 18 Mars 1842, och att den sistnämnde sedermera blifvit tili fästningen afförd.
Yid skärskådan af Rådstufvurältens domslut i denna sak visade sig tydligt, att Rådstufvurätten för en hvar af de sakfällde, förfallne till straff för verkstäldt inbrott, derjemte stadgat och tillämpat den genom Kongl. Förordningen den 9 December 1756, för olofligt innehafvande af dyrkar, lika med första gången inbrott utsatta bestraffning, hvilket, efter min tanka, var uppenbarligen stridande emot lag.
Grunderna lör denna tanka finnas fullständigt utvecklade uti min under den 18 November 1840 till advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt aflåtna skrifvelse, hvarigenom, med anmärkning vid Wadsbo Häradsrätts den 14 Juni 1839 meddelade, i lika måtto olagliga beslut, det åtal emot vederbörande domhafvande blifvit förordnadt, och af bemälda embete sedermera utfördt, som Kongl.
Hofrätten genom dess utslag den 22 Juli 1841 pröfva t och afgjort. *)
Med åberopande af samina grunder och med tillämpning deraf till nu ifrågavarande mål, ansåg jag fördenskukl de tilltalades ansvarighet rätteligen hafva bort bestämmas sålunda, att Johannes Samuelsson, såsom en gång förut för inbrottsstöld straffad, nu för andra resan sådan stöld skolat, efter det stulnas värde 4 R:dr 25 sk. 8 rst. och för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr ie sk., sammanlagdt motsvarande åtta par spö, med tillökning af fem par för iteration af brottet och med beräkning af aderton par för likaledes itereradt inbrott, hvarunder ansvaret för olofligt innehafvande af dyrkar vore begripet, i en bot dömas till straff af trelioelt par spö jemte uppenbar kyrko *)
Se farn betsberättelsen för åren 1842 och 1843, pag. 75. 23 plikt, och tvänne års fästningsarbete; i hvilket fall, om spöstraffets förvandling kommit i fråga, motsvarande bestraffningen utgjort tjugutvå dagars fängelse vid vatten och bröd; samt, hvad Peter Svensson åter beträffade, att han, för första resan stöld till värde af 4 R:dr 3 sk., för sabbatsbrottsböterna 3 R:dr ig sk., för delaktighet i inbrott och för olofligt innehafvande af dyrkar, när straffet för begge sistnämnda förbrytelser af samma art kunnat lagligen stadgas till endast nio par spö, i penningar motsvarande nio R:dr, följaktligen bort, efter ett sammanräknadt penningebelopp 16
R:dr 19 sk. eller nära 50 daler silfverrnynl, i en bot åläggas bestraffning af fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd, tillika med uppenbar kyrkoplikt.
Under dessa förhållanden och då Rådstufvurätten, emot lag, ådömt de sakfällde svårare straff, hvarefter det Peter Svensson ådömda äfven gått i verkställighet, och, hvad angick Johannes Samuelsson, Kongl. Hofrätten, såsom dess utslag uppå hans ansökning antydde, icke ansett sig befogad att närmare granska Rådstufvurättens olagliga beslut, utan blott förvandlat det svårare spöstraffet till en emot detta svarande bestraffning af fängelse vid valten och bröd, hvarigenom äfven Johannes Samuelsson blifvit hårdare straffad, än vederbort; ansåg jag mig icke kunna undgå att Rådstufvurättens lagstridiga förfarande beifra, och uppdrog derföre, i skrifvelse den 20 Januari 1844, åt advokatfiskals-embetet i Kongl. Hofrätten att emot Rådstufvurättens ordförande och ledamöter, hvilka i beslutet deltagit, anställa och utföra den talan om ansvar och ersättning till vederbörande, hvartill lag och sakens beskaffenhet föranledde.
Hofrätten af advokatfiskals-embetet anställda åtal, hafva Rådstufvurättens ordförande och ledamöter blifvit börde, och uti afgifven förklaring andragit, att de, lika med hvad anmärkt blifvit, ansett olofligt innehafvande af dyrk och inbrott i afsigt alt stjäla vara förbrytelser af enahanda art, hvilka, under en lagsökning och så länge lika straff var stadgadt för dem begge, ej borde särskildt bestraffas; i följd hvaraf de icke heller skulle hafva ålagt Samuelsson och.
Svensson straff för innehafvandet af dyrkar, utan endast för det af dem verkställda inbrott, om åtal härför hos Rådstufvurätten förekommit till handläggning och afdömande den tid, lagen bestämde lika straff för omförmälde brott, och således före promulgationen af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841; men som denna Kongl. Förordning, med ändring af Kongl. Förordningen den 9 December 1756, angående straff för olofligt innehafvande af dyrk stadgade, att, utaf de deri utsatte straffbestämmelser af spö för man och ris för qvinna, eller fängelse vid vatten och bröd, sistnämnde bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid vatten oell bröd, borde tillämpas, då brottet första gången föröfvades, hvilket vore fallet med ej mindre Johannes Samuelsson, än Peter Svensson; alltså och då, enligt den förändrade lydelse 4 § i 5 kap, Straffbalken erhållit genom en annan äfven den 10 Juni 1841 gifven Kongl. Förordning, nio dagars fängelse vid vatten och bröd motsvarade det för inbrott bestämda straff af nio par spö eller sju par ris, och olika antal dagar vatten och brödstraff sålunda funnos bestämda för inbrott i afsigt att stjäla och för olofligt inneliafvande af dyrk, samt det för sistnämnda brott förordnade fängelsestraff vore större än det för inbrott, kunde, enligt förklarandet nes tanka, åtminstone undetdomaren, som vore bunden af lagens bokstaf, icke undgå att, äfven vid de fall, då nämnda brott samtidigt blifvit begångna af samma personer och förekommo till bedömande uppå en lagsökning, ålägga straff särskildt för hvarje af dessa brott; varande till stöd för denna åsigt exempelvis den händelse åberopad, att af tvänne personer, sorn gemensamt blifvit tilltalade för första resan inbrott i afsigt att stjäla och för olofligt inneliafvande af dyrk, den ena befunnes förvunnen att hafva begått begge dessa brott, men den andre endast ansågs saker för innehafvande af dyrk, i hvilket fall underdomaren förmenades icke kunna förordna, att den af de anklagade, hvilken vore förvunnen att hafva begått begge brotten, skulle för desamma, såsom varande likartade, afstraffas med nio dagars fängelse vid vatten och bröd, men den andre, som endast vore saker till ansvar för det sednare brottet, eller olofligt inneliafvande af dyrk, likmätigt den förändrade lydelse Kongl. Förordningen den 9 December 1756 erhållit genom.
Förordningen den 10 Juni 1841, straffas med tolf dagars dylikt fängelse, ej heller tilltro sig döma sistnämnde anklagade, lika med den först omförmälde, till endast nio dagars fängelse vid vatten och bröd, samt till stöd härför förklara den uti siståberopade Kongl. Förordningen upptagna straffbestämmelse af tolf dagars fängelse vid vatten och bröd såsom skrif- eller tryckfel, änskönt något ollicielt tillkännagifvande härom icke försports och det af Rikets Ständer den 16 Juni *1841, således efter kungörandet al den Kongl.
Förordning, sorn ändrar 5 kap. 4 § Straffbalken, undertecknade Riksdagsbeslut innehåller i 3 momentet af 58 §, det Rikets Ständer, med Kongl. Majlis nådiga fastställelse, beslutat, ”att af de för olofligt inneliafvande af dyrk utsatta två straffbestämmelser, af spö för mannen och ris för cjvinnan, eller fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnda bestraffning, eller tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, får tillämpas, då brottet första gången föröfvas;” och hafva 25 slutligen förklaranderne, under åberopande, att de, om misstag vore begånget genom det Samuelsson och Svensson ålagda särskilda ansvar för inneliafvande af dyrkar, blifvit dertill af andras fel missledda, yttrat det hopp, att derför ej blifva strängt bedömde.
Derefter liar advokatfiskals-embetet, som förmält sig icke kunna för nöjaktig antaga den af Rådslufvurältens ordförande och ledamöter afgifna förkla O O ... ring, ytterligare, på anförda skäl, lagt de tilltalade till last hvad i afseende å ifrågavarande beslut blifvit anmärkt, samt yrkat, att de derför måtte vidkännas den tillrättavisning, Kongl. Hofrätten, enligt grunderna i 1 kap. 12 § Rättegångsbalken, pröfvade rättvist bestämma, och derjemte förpligtas godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för Johannes Samuelssons och Peter Svenssons underhåll i häktet längre än vara bort, efter vederbörandes uträkning, med sammanlagdt två R:dr 21 sk. 4 rst. banko; hvaremot advokatfiskals-embetet, enär ej mindre Johannes Samuelsson, än Peter Svensson, skriftligen ti 11- kännagifvit, att de ej gjorde anspråk på upprättelse för det dem tillskyndade olagliga lidande, ansåg något utlåtande derom icke erfordras, Sedan Rådstufvurättens ordförande och ledamöter öfver dessa påståenden blifvit hörde och, uti ingifven skrift, med anmälan, att en af de Rådstufvurättens två ledamöter, hvilka deltagit uti ifrågavarande beslut, numera aflidit, endast åberopat hvad af dem förut blifvit anfördt, har Kongl. Hofrätten, medelst utslag den 13 Mars innevarande år, sig utlåtit och funnit Rådstufvurätten hafva fetat deri, att den l:o för begge de sakfällda tillämpat särskildt ansvar för inbrott och i lag förutsatt uppsåt dertill medelst innehafvande af dyrk, hvilken lagtillämpning varit desto oriktigare, som icke ens för särskilda inbrott, under en lagföring åtalade, särskilda straff lagligen ägt ruin, 2:o dessutom för Peter Svensson bestämt ansvaret för det han innehaft dyrk högre, än som å verksläldt inbrott belöper, eller till fängelse vid vatten och bröd i tolf dagar, i stället för nio dagar, som, enligt 5 kap. 4 § Straffbalken, jemförd med Kongl.
Förordningen om ändring deri af den 10 Juni 1841, motsvarade nio pär spö, hvartill straffet högst uppginge för innehafvande af dyrk efter Kongl. Förordningen den 9 December 1756, deri den särskilda Kongl.
Förordningen i detta ämne af den 10 Juni 1841 hvarken gjort eiler åsyftat göra annan ändring, än att af de i 1756 års Förordning utsatta bestraffningar af spö eller ris och deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, endast sistnämnda bestraffning borde tillämpas, då broltet första gången föröfvades, och 3:o emot föreskriften ill punkten af Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807 -o IX Jlist-Ombudsmans Ernb.-Beriitt. för åren 7844 och i&4 26 beräknat Peter Svenssons kroppsplikt icke i ett sammanhang efter det stulnas värde, ökadt med sabbatsbrottsböterna och de penningebelopp, som motsvarade urbota straffen, i hvilken händelse, äfven när innehafvandet af dyrk särskildt bestraffades, kroppsplikten stannat vid fängelse vid vatten och bröd i nitton dagar, utan särskildt efter penningebeloppen och med tillägg eller bibehållande i oförändradt skick af de bestraffningar af nio och tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, sorn å urbota brotten ansetts följa, hvarigenom högsta kroppsplikt uppkommit; och som, på grund af Rådstufvurättens felaktiga domslut, de sakfällde sålunda kommit att straffas svårare än vederbort, nemligen Johannes Samuelsson med tjugusju i stället för tjugutvå och Peter Svensson med ljuguålla i stället för fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd; alltså och jemte det åtalet emot en af Rådstufvurättens ledamöter, såsom dåmera afliden, komme att förfalla, dömde Kongl. Hofrätten, likmätigt 1 kap. 12 § Rättegångsbalken och Kongl, brefvet den 2 Maj 1766, borgmästaren och den andre ledamoten att hvar för sig böta tjugufem R:dr, samt gemensamt ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden af de sakfälldes olaga bestraffning med två R:dr 21 sk. 4 rst. allt banko.
Likasom i nästföregående mål hade jag, i anledning af Kämnersrättens i Norrköping den 13 April 1843 meddelade utslag, anmärkt, att sedan Kämnersrätten ansett smedslärlingen Carl
Englund förvunnen att hafva från sin husbonde tillgripit trenne till 3 sk. banko uppskattade dyrkar, i afsigt att dem vid förekommande fall begagna, hvilka dyrkar, jemte en fjerde, den Englund, enligt uppgift, skall sjelf förfärdigat, han vid häktandet jern väl innehaft, utan att dock veterligen hafva med dem någon skada föröfvat, och Englund derförinuan, för det han å söndag genom inbrott föröfvat stöld till värde af 13 R:dr nämnde mynt, blifvit, medelst Bråbo Häradsrätts utslag den 2 nästförutgångne Mars, förklarad saker till ansvar för sabbatsbrott, första resan inbrott i afsigt att stjäla och första resan tjufnad till omförmälda belopp, Kämnersrälten, med åberopadt stöd af 3 kap. 6 §, 40 kap. 1 och 6 §§ samt 42 kap. 1 § Missgei ningsbalken, Kongl. Förordningarne den 9 December 1756 och den 10 Juni 1841 samt Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, dömL Englund, som skulle hafva gjort sig förfallen att böta för sabbatsbrott 3 R:dr 16 sk. och, för första resan stöld, tjufnadens tredubbla värde 39 R:dr 18 sk., med iakttagande att stölden från husbonde låg i tväböte, samt att straffas, 27 för första resan inbrott, med nio dagars fängelse vid vatten och bröd och, för innehafvande af dyrkar utan husbondens vetskap, fastän skada ej derigenom skett, likaledes med nio dagars fängelse af enahanda beskaffenhet, att i en bot umgälla berörde förbrytelser med tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd samt derefter undergå uppenbar kyrkoplikt; Ådagaläggande fånglistorna från Norrköpings stadshäkte, att detta utslag, hvarmed den sakfällde låtit sig nöja, blifvit till verkställighet befordradt.
Ofvanberörda domslut syntes mig vara emot lag uppenbarligen stridande i så måtto, som Englund, ehuru, enligt Bråbo Häradsrätts förenämnda utslag, öfvertygad om inbrott och derför förklarad skyldig till det i lag utsatta straff, likväl är vorden för innehafvande af dyrkar utaf Kämnersrätten ådömd särskild bestraffning.
Då Englund, under samma lagsökning tilltalad för berörde brott, blifvit af Häradsrätten, som endast ägde att upptaga frågan om inbrottsstölden, i denna del förklarad sakfälld, hade Kämnersrätten, hvars upptagande det emot Englund jemväl angifna brott, att hafva olofligen innehaft dyrkar, tillhört och som äfven ansåg honom till delta brott saker, samt alltså borde slutligen bestämma det straff’, hvilket å hans förbrytelse lagligen skolat följa, i sådant hänseende ålegat öfverväga hvartdera brottets beskaffenhet och utan hinder af Häradsrättens föregångna pröfningsutslag tillse, att icke, emot hvad lag stadgade, likartade brott särskildt bestraffades.
Med iakttagande häraf och i öfverensstämmelse med de af mig uti nästföregående mål åberopade grunder, hade ofvanbemälde persons bestraffning rätteligen bort bestämmas på det sätt, att han, som gjort sig förfallen att böta för sabbatsbrott 3
R:dr ig sk. och för af honom begångna stölder 39 R:dr is sk., samt derjemte för inbrott och olofligt innehafvande af dyrkar var skyldig till straff af nio dagars fängelse vid vatten och bröd, skulle umgälla sina förbrytelser i en hot med tjuga dagars enahanda fängelse.
Och emedan Kämnersrätten uti dess ifrågavarande utslag, emot sådana i lag bestämdt uttryckta grunder, beräknat särskilda straff för hvardera af de tvänne sistnämnda förbrytelserna och såmedelst stadgat den svårare hestraffnifogen af tjugufyra dagars fängelse vid vatten och bröd, genom undergående hvaraf ett otillbörligt lidande blifvit den sakfällde tillskyndadt, blef detta mål, på sätt min under den 17 Februari 1845 alla t na skrifvelse utvisar, öfverlemnadt till advokatfiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt, med anmodan att inför Kons;].
Hofrätten emot Kämnersrättens ordförande och ledamöter, hvilka i Rättens ofvanberörda lagstridiga domslut deltagit, anställa och utföra den ansvars- och ersättningstalan, lag och sakens beskaffenhet fordrade. 28 Uti förklaring öfver advokatfiskals-embetets härom började talan, hafva Kämnersrättens ordförande och t vänne ledamöter hufvudsakligen an dragit: att O O ehuru vid målets bedömande det icke undfallit Kämnersrätten, att, derest Englund, som begått inbrott i Bråbo härad, jemväl hade föröfvat dylikt brott uti Norrköping genom begagnande af de dyrkar, han innehaft, honom icke kunnat ådömas högre ansvar, än om han endast en gång begått inbrott, bade likväl Kämnersrätten, enär Bråbo Häradsrätt förklarat
Englund saker till ansvar för första resan stöld med inbrott och öfverlemnat målet till Kämnersrätten, på det att Englund för dyrkarnes innehafvande måtte till ansvar befordras, samt Kongl. Förordningen den 9
December 1756 stadgade, att det tjenstehjon eller den lösa person, som befunnes hafva hos sig dyrkar utan husbondens minne, skulle, fastän någon skada ej skett, utan skonsmål straffas, mannen med nio par spö och qvinnan med sju par ris eller deremot svarande fängelse vid vatten och bröd, ansett sig icke vara lagligen berättigad tillåta, att förrberörda olika brott, fastän med lika straff belagda, skulle få försonas med det straff, lagen för ett af dem bestämmer, utan Englund deremot, jemte det af Häradsrätten ådömda straff för inbrott, utan skonsmål böra undergå bestraffning för det han såsom tjenstehjon olofligen innehaft dyrkar; hvarföre och enär lagen stadgade särskildt straff för den, som beginge inbrott i afsigt att stjäla, och för det tjenstehjon eller den lösa person, som, utan husbondes minne, innehade dyrkar, fastän skada dermed icke skett, samt Englund genom egen bekännelse blifvit om dessa olika brott öfvertygad, Kämnersrättens ordförande och ledamöter förmodade, alt Kämnersrätten bort, på sätt som skett, belägga de olika brotten med särskilda straff, och att anmärkta förfarandet således icke måtte till ansvars- eller ersättningspåföljd föranleda.