Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de manliga föredragshållarne var det särskildt t v ä n n e, s o m rörde sig på k v i n n o - u p p f o s t r a n s o m r å d e.
R e k t o r Eugène Schwarlz från S t o c k h o l m t a l a d e: » O m b e t y d e l s e n af huslig e k o n o m i såsom undervisningsämne i skolan. » Då det är fråga o m uppfostran af kvinnlig ung- dom, måste vi beröra det sociala problemet, frå- gan o m ' kvinnans ställning i samhället.
Kvinnan i vårt land eller i de nordiska landen öfverhufvud har en tvåfaldig verksamhet, dels en sådan, s o m mer eller mindre sammanfaller m e d mannens yrken, läkarens, lärarens, affärsmannens, fabriks- arbetarens o. s. v., dels en för henne egendom- lig, makans o c h moderns o c h därmed m e r eller mindre öfverensstämmande, husförestånderskans, husmamsellens o c h tjänsteflickans.
Det må nu vara af godo eller ondo, två vidt skilda hufvudbanor stå henne öppna, helt olika kraf ställas i ena fallet o c h i det andra på henne, för båda erbjuder hennes natur möjlighet till utbild- ning.
Men härvid b ö r k o m m a en viktig sak i betraktande.
Flickan vet icke, o m hennes lif skall föra henne in på den ena eller den andra banan.
H o n måste, o m hennes begåfning det medger, vara beredd att slå in på båda, den ena först, den andra sedan, blott den ena eller båda.
Följes denna princip vid flickors undervisning i skolan?
I vårt land i allmänhet högst ofullstän- digt.
För yrkesidkarens kall utbildas flickan unge- fär lika väl s o m gossen, m e n för husmoderns ej i nämnvärdt mått.
H v a d s o m bjudes g e n o m de kvinnliga handarbetena är så litet, står så enstaka gent emot det myckna, s o m göres för hennes s. k. intellektuela utbildning, att det är knappt värdt att tala därom.
Lärdom o c h praktiskt oförstånd kunna väl förenas.
Nu erhåller den unga kvin- nan en grundläggande allmänbildning, s o m väl kan vara lämplig för yrkets mera speciela utbild- ning i flera fall, särskildt för de s. k. högre stån- dens yrken, men föga eller så godt s o m ingen för sin eventuella husmoderliga befattning, och dock borde förhållandet vara det motsatta, ty o m, snart sagdt, ingen flicka kan m e d större sanno- likhet påstås, att hon icke blir maka o c h moder.
V i d a r e h ö l l p r o f e s s o r L.
M. Törngren före- drag o m: » Bristerna i den kvinnliga ung- d o m e n s fysiska uppfostran. » Dessa brister visade sig dels i att de unga flic- korna icke få tillräcklig kroppsrörelse, dels klädas i olämpliga o c h ohälsosamma dräkter.
De anses vara för ömtåliga att tåla vid kroppsarbete eller lekar i det fria o c h följden blir en svag fysik o c h svårighet att reda sig själf.
I af seende på kläde- dräkten framhöll tal.
snörlifvets olycksbringande betydelse för kvinnans fysik i många hänseenden.
Man hade vid flickskolornas inrättande begått det felet att låta d e m härma gosskolornas månghöf- dade program.
framhöll äfven vikten af att icke föräldrar må söka att framkalla yttringar af barnets själsverksamhet i allt för tidiga stadier, då det endast bör vegetera, och faran af att låta det irriteras af en mängd leksaker eller af att låta dem gå för tidigt.
Nu sade man att flickorna finge öfva gymnastik i skolorna, men många trodde att denna gymnastik fanns till endast på papperet, eller att gymnastiktimmarne ofta toges i anspråk för andra af skolans uppgifter.
Den unga flickans uppfostran o c h utbildning b o r d e ske så att h o n sedan såsom kvinna kunde fylla de anspråk samhället m e d skäl ställde på henne.
U t o m d e of van n ä m n d a fyra damer, s o m m e d längre själfständiga föredrag bidrogo till m ö t e s f ö r h a n d l i n g a r n a, u t m ä r k t e s i g m å n g a af d e k v i n n l i g a d e l t a g a r n e f ö r s a k r i k a o c h värdefulla inlägg i diskussionen vid behand- l i n g e n af o l i k a f r å g o r.
S å d r o g fru Con- stance Ullner från H e l s i n g f o r s — s å s o m v i redan n ä m n t i h e n n e s biografi i detta num- m e r — i härnacl f ö r d j u r s k y d d s s a k e n s b e - främjande b l a n d s k o l u n g d o m e n; d e n för I d u n s l ä s a r i n n o r v ä l b e k a n t a f r ö k e n Amanda Leffler från G ö t e b o r g h a d e flere y p p e r l i g a anföranden i frågan o m hushållsläran i sko- l o r n a, i h v i l k e t ä m n e ä f v e n f r ö k n a r n a Linde- ström-Lang från K ö p e n h a m n, V. Löfholm från N o r r k ö p i n g o c h Caselli, S t o c k h o l m, y t t - rade sig.
G y m n a s t i k l ä r a r i n n a n fru Mathilda Asp, S t o c k h o l m, v i l l e h a s t ö r r e frihet f ö r l ä r a r i n n o r n a från att n ö d g a s f ö l j a ett v i s s t p r o g r a m v i d d e u n g a flickornas g y m n a s t i k, o c h f r ö k e n Whitlock, S t o c k h o l m, u p p t r ä d d e s o m e n ifrig f ö r s v a r a r i n n a f ö r d e n u p p r ä t t - s t å e n d e skrif stilen.
— — T i l l s p e c i a l m ö t e, r e p r e s e n t e r a n d e den högre flickskolan, s a m l a d e s e n af m ö t e s d a g a r n e f ö r e s t å n d a r i n n o r o c h f ö r e s t å n d a r e v i d Sveri- g e s h ö g r e flickskolor, h v a r v i d ö f v e r l ä g g n i n - g a r n a r ö r d e s i g o m å t s k i l l i g a af m e d l e m m a r p å förhand insända frågor.
Den första lydde: » Hvilka åtgärder böra vid- tagas för att tillförsäkra Sveriges flickskolor högre statsbidrag än de nu utgående? » Mötet enade sig o m att större anslag äro af behofvet i hög grad påkallade och utsåg en komité, som ägde att vidtaga åtgärder för den viktiga sakens be- främjande.
För den andra frågan på p r o g r a m m e t: » V o r e det önskligt, att anslag af statsmedel funnes till resestipendier för lärare och lärarinnor vid högre flickskolor, särskildt för dem, s o m undervisa i främmande språk? » uttalade mötet i korthet sin lifliga sympati.
Den tredje frågan: » Böra lärjungame i de högre flickskolorna erhålla obligatoriska uppgifter till utförande under sommarferierna? » framkallade ett lifligt meningsutbyte.
Mötet beslöt att be- svara frågan m e d nej.
Nästa fråga: » V o r e det möjligt att, till före- kommande af öfveransträngning eller skadligt mångläseri, borttaga något eller några ämnen från den högre flickskolans läroplan? » föranledde åter en tämligen långvarig diskussion, vid hvil- ken särskildt var intressant lägga märke till, huru sympatierna för franskan såsom dominerande språk i flickskolan allt m e r tyckas vara i afta- gande.
Följande fråga lydde: » Vore det lämpligt, att en normalplan för Sveriges högre flickskolor upp- rättades? '
Den besvarades genom följande reso- lutionsförslag: Ehuru de betydande olikheter, s o m förefinnas i de högre flickskolornas studiiordningar vålla beaktansvärda svårigheter vid elevernas flyttning från en skola till en annan, b ö r en större enhet mellan dessa skolors läroplaner endast på den fria samverkans och öfverenskommelsens väg eftersträfvas, m e n ej g e n o m ett normerande regle- mente från statens sida framtvingas, dels eme- dan den högre flickskolan hos oss ännu är stadd i en sökande utveckling, s o m ej b ö r stäckas, dels emedan särskilda lokala intressen med afseende på dessa skolors planer böra få göra sig gällande, dels slutligen emedan tiden öfver hufvud ej är m o g e n för ett af öfvervägande teoretiska grunder ledt reglementerande af den högre elementar- undervisningen.
Vidare företogs till behandling den sjätte frå- gan på programmet: &gt;Det synes behöfligt, att föreståndarinnor och föreståndare vid de högre flickskolorna noggrannare, än s o m i allmänhet torde ske, öfvervaka läxgifningen inom skolorna. » En liflig diskussion följde.
Samverkan m e d för- äldrarhe framhölls såsom för ändamålet synner- ligen viktig.
Den sista frågan var af följande lydelse: » Vore det ej önskligt, att uppgifterna o m lärarinnornas tjänstgöringstid i årsberättelserna från de högre flickskolorna gåfves enligt öfverensstämmande beräkningsgrunder? » Angående denna fråga an- såg mötet, att det för bedömande o c h beräkning af lärarinnornas tjänstgöring vid olika läroverk vore önskligt, att då lektionerna ofta äro af myc- ket omväxlande längd, uppgift i redogörelserna äfven lämnas i timmar af en ordinär lektions längd, nämligen 50 minuter.
I denna korta öfversikt öfver kvinnoin- l ä g g e n u n d e r m ö t e s d a g a r n e återstår slutligen e n d a s t att o m n ä m n a, h u r u s o m p å d e n stora, s t ä m n i n g s f u l l a a f s l u t n i n g s f e s t e n på S k a n s e n b l a n d d e m å n g a friluftstalarne ä f v e n r ä k n a - des en kvinna, fröken Hulda Lundin, s o m t a l a d e för d e n o r d i s k a s k o l m ö t e n a s t j u g u - femårsminne — det första skolmötet hölls nämligen i Göteborg 1870 — och atbragte ett l e f v e f ö r d e s s a m ö t e n s v a c k r a i d é.
Några allmänna synpunkter af JProfessox ' Robert, an plägar ofta likna Tigrerstedt.
människokroppen vid cn ångmaskin, o c h denna liknelse är, i motsats till de flesta andra, i själfva verket m y c k e t träffande i det, som utgör det hufvudsaldiga o c h väsentliga.
H u r u en ång- maskin med tillhörande panna och eldstad i sina enskildheter är bygd, är oss här fullkom- ligt likgiltigt.
D e t viktiga är, att all den kraft, som maskinen förmår utveckla, uppkom- mer genom den i maskinens eldstad försiggå- ende förbränningen.
V i d denna förbränning alstras värme, detta värme bringar vattnet i ångpannan till kokning o c h den sålunda bilda- de vattenångan sätter maskinens rörliga delar i rörelse.
H o s människokroppen förhåller det sig all- deles på samma sätt: allt det arbete, kroppen utför, o c h allt det värme, som i honom bil- das, har sin källa i en förbränning af bränn- bara ämnen, som finnas hos honom.
Med förbränning förstå vi den kemiska pro- cess, som försiggår, då någon brännbar kropp förenas m e d syret; o c h såsom brännbara krop- par beteckna vi alla ämnen, hvilka kunna ingå förening med syret.
Hvarhelst en förbränning äger rum, utveck- las v ä r m e; sker förbränningen tillräckligt snabbt, så utvecklas därjämte ljus, men ljusutveckling åtföljer långt ifrån alltid förbränningen.
H v a d lif i grund och botten är, veta vi icke.
Vetenskapen har ännu icke hunnit så långt, att hon kan gifva en bestämd o c h ut- tömmande definition på begreppet lif, och bland den massa definitioner, som man försökt gifva, är den, att lif är motsatsen till död, så intet- sägande den än är, likvisst när allt k o m m e r omkring ändå den bästa.
Men den tydligast bland alla framträdande lifsyttringen är den hos de lefvande varelserna skeende förbränningen.
H o s både djur o c h växter försiggår en sådan: upphör förbrännin- gen, så inträder döden eller åtminstone sken- död; lifsförrättningarna hafva upphört eller blif- vit inställda.
Förbränningen Jiörstör brännmaterialet.
Vi tända på ett ljus, det brinner, dess brännbara
IDUN 260 1 8 9 5 beståndsdelar förena sig med luftens syre, lju- set blir småningom allt kortare o c h slutligen har det brunnit ner.
Ljuset finnes ej mer, af detsamma bar bildats kolsyra och vattenånga.
att ifrågavarande ämnen måste tillhöra någon af följande tro hufvudgrupper, nämligen: 1) ägghmteämnen och d e m nära stående kroppar, 2) fett, 3) stärkelse och socker.
P å samma sätt i vår kropp.
G e n o m den i h o n o m oafbrutet försiggående förbränningen, förstöras o c h förbrukas de hos honom befint- liga brännbara ämnena.
O c h dock brinner han ej ner som ett ljus.
Till sin kemiska beskaffenhet ma alla dessa ämnen däruti, att grundämnena kol, väte o c h syre.
ingå i ägghvitans sammansättning ämnena kväfve o c h svafvel samt ven fosfor.
Emedan kroppen alltjämt upptager nytt bränn- material för att ersätta det förbrukade.
Detta sker genom födan.
Får kroppen in- gen föda, så dröjer det icke länge, innan han dör hungersdöden.
D a g efter dag blir han allt lättare och på samma gång allt svagare.
D e n förbränning, som i honom försiggår, blir allt mindre omfångsrik o c h allt mera otillräck- lig att underhålla den för lifvets bestånd nöd- vändiga kroppsvärmen o c h rörelserna hos hjär- tat o c h de muskler, som ombesörja andningen.
Slutligen dukar kroppen under i ett tillstånd af ytterlig utmattning o c h kraftlöshet.
Födans uppgift är sålunda i främsta rum- met att tillföra kroppen det bräimmateriel, som han behöfver för underhållet af den hos ho- nom oafbrutet försiggående förbränningen.
D ä r - för måste födan framförallt innehålla bränn- bara ämnen af det slag att de lämpa sig här- till.
Dessa ämnen kallas organiska närings- ämnen; dc utgöra också det material, hvaraf kroppen vid sin tillväxt bildar sin lefvande substans.
Därjämte måste i födan ingå vatten o c h vissa miueraliska beståndsdelar, nämligen kok- salt, fosforsyrade saltcr, kalk- och järnsalter, o. s. v. Det är visserligen sannt, att nyssnämnda ämnen icke äro brännbara o c h således icke spela någon roll vid förbränningen i kroppen.
I c k e desto mindre ådagalägger erfarenheten, att kroppen icke allenast behöfver sådana äm- nen, utan att dessa för honom äro oundgäng- ligen nödvändiga, och att således också de må- ste betecknas såsom näringsämnen.
Han af- gifver nämligen o c h ständigt j ä m t sädana ifrån sig och måste få dessa förluster ersatta, cme- dau i motsatt fall allvarsamma rubbningar in- om kort tid inträda,.
Dessa rubbningar bero väsentligen därpå att vattnet o c h dc niincra- liska ämnena äro nödvändiga beståndsdelar i kroppens safter.
V i d anordnandet af vår föda behöfva vi emellertid i regeln icke särskildt bekymra oss om vattnet och de mincraliska beståndsdelar- na, af det enkla skälet, att vatten ju nästan alltid i obegränsad mängd står oss till buds och att de för kroppen nödvändiga minerali-, ska ämnena utan något vårt tillgörande både i tillräcklig mängd o c h af lämplig beskaffenhet ingå i vår föda, o m den annars är något så när tillfredsställande sammansatt.
P å grund häraf skola vi vid följande be- traktelser endast hålla oss till födans bränn- bara beståndsdelar.
D o c k vill jag här i för- bigående anmärka, att den mängd vatten, som vi förtära, rätt ofta är större än hvad för kroppen är behöfligt eller gagneligl.
Vanan gör härvidlag m y c k e t o c h det är därför lämp- ligt, att icke vänja sig vid att förtära alltför mycket vatten — hvilket naturligtvis icke vill säga detsamma som att man skall plåga sig med att törsta.
Jag har hittills endast i allmänhet talat om födans brännbara beståndsdelar, såsom utgö- rande kroppens kraftkälla, o c h ännu icke alls berört frågan, bvilka slags brännbara ämnen ägna sig härtill.
I detta afseende har erfarenheten lärt oss, öfverensstäm- dc innehålla U t o m dessa äfven grund- stundom äf- Emedan kväfvet utgör ägghvitans mest utmär- kande beståndsdel, indelar man de organiska näringsämnena i kväfcehaltiga (ägghvita och närstående ämnen) och kväfvefria (fett, stär- kelse och socker).
Ägghviteämnena sakna lukt o c h smak, te sig i torrt tillstånd såsom ett hvitt pulver el- ler såsom gulaktiga, hårda, i tunnare lager ge- nomskinliga stycken.
Några lösas i vatten, andra endast i salthaltiga eller svagt lutaktiga eller svagt sura vätskor och åter andra äro i dessa lösningsmedel olösliga.
Upphettas en ägghvitelösning, så undergår ägghvitan i all- mänhet en förändring, och vid lämplig reak- tion hos vätskan samt i öfrigt lämpliga yttre förhållanden kan den därvid utfällas i fast form.
Sålunda stelnar hönsägghvitan vid kokning.
Nära besläktadt med ägghviteämnena är lim- met, som erhålles genom ihållande kokning af ben, brosk o c h bindväf samt utgör h u v u d b e - ståndsdelen i buljong.
I rent tillstånd, såsom i s. k. gelatin, är limmet ett färglöst, i tunna lager genomskinligt ämne, som sväller i kallt vatten och i varmt upplöses till en klibbig vätska, bvilken vid tillräcklig halt af lim vid afsvalnandet stelnar till ett gelé.
H v a d fett är vet hvar o c h en.
D e n kemi- ska undersökningen af fettet har gifvit vid handen, att det är en förening af s. k. fett- syror o c h glyccrin.
Behandlas fett m e d lut, så sönderdelas det, luten förenar sig m e d fett- syrorna till tvål ech glyeerinet blir fritt.
Af 100 delar fett erhållas omkring 90 delar fett- syror o c h 10 delar glyccrin.
Stärkelse och socker stå hvarandra m y c k e t nära ocli öfverensstämma framför allt däruti, att grundämnena vätet o c h syret i dem ingå i samma inbördes förhållande som i vattnet, på grund hvaraf de fått sitt vetenskapliga namn kolhydrat (hydrat kommer från det grekiska ordet hydör, som betyder vatten).
D e t är mig naturligtvis icke möjligt att in- om det omfång, som kan lämnas för förelig- gande framställning, behandla näringsfrågan i hela dess vidd, utan skall jag därför här in- skränka mig till några hufvudpunktor, som i praktiskt hänseende synas mig främst böra be- aktas.
Erfarenheten lär oss, att kroppen möjligt- vis, ehuru icke till sin nytta, kan undvara fett och kolhydrat, blott han i sin föda får en tillräcklig mängd ägghvita, o c h att å andra si- dan äfven de oerhördaste mängder fett o c h kolhydrat icke kunna uppehålla kroppen, om ägghvita saknas i hans föda.
Ägghvitan är således det ' viktigaste af alla våra organiska näringsämnen.
Orsaken härtill ligger väsent- ligen däri, att ägghvitan tjänar till uppbyggan- det af kroppens lefvande substans.
Vidare ådagalägger erfarenheten, att kroppen dagligen behöfver en icke obetydlig mängd ägghvita äfven i det fall, att han, såsom j u alltid sker, därjämte förtär fett och kolhydrat.
D e t är likvisst icke möjligt, att med en enda siffra angifva kroppens dagliga ägghvitebehof, ty detta är mycket växlande och beror på kroppens ålder, kroppsstorleken, beskaffenheten af det honom åliggande arbetet, o. s. v. För- utsatt att födan innehåller fett och kolhydrat i tillräcklig mängd, behöfver en fullvuxen man, som utför ett tämligen tungt, men dock icke icke alltför strängt arbete, dagligen omkring 120 gr. ägghvita, en fullvuxen kvinna i samma ställning omkring 100 gr., en gammal, icke mera arbetsför människa däremot endast o m - kring SO gr. I alla händelser böra vi lägga stor vikt på den af erfarenheten bekräftade satsen, att ägghvitans mängd i den dagliga födan icke får tagas alltför liten.
Mängden af fett o c h kolhydrat i födan rät- tar sig i väsentlig grad efter storleken af det kroppsarbete, som individen har att utföra.
J u strängare kroppsarbetet är, desto mera o m - fattande är förbränningen af fett och kolhy- drat i - k r o p p e n.
(Forts.) Japanska kvinnor oeh japanska hem.
För Idun af A s t r i d N a e s s.
(Riter författarinnans norska manuskript.)
japanska husen likna närmast s c h w e i z e r h y d d o r: s m å låga, envånings- b y g g n a d e r m e d tunga, breda tegeltak, s o m s k j u t a l å n g t f r a m ö f v e r d e t l ä t t a träverket.- U p p f ö r d a af furu, o m å l a d e o c h m e d f y r a smala trästöttor, hvarpå taket hvilar, göra d e ett v i s s t o f ä r d i g t i n t r y c k.
V ä g g a r b e g a g n a s i c k e; i stället f ö r d e s s a a n v ä n d a s ett s l a g s r ö r l i g a s k ä r m a r, s o m k u n n a skjutas fram o c h tillbaka i trärännor, och för d e t m e s t a stå h u s e n f u l l s t ä n d i g t ö p p n a m o t gatan, i det v ä g g a r n a skjutas tillbaka.
D e s s a s k ä r m v ä g g a r b e s t å af trä- ramar, öfverspända m e d papper, o c h när d e o m kvällarne dragas för, likna h u s e n stora lyktor.
B a k o m det tunna, genomskinliga papperet skimra färgade ljus, o c h de långa r a d e r n a af d e s m å l y k t l i k n a n d e d o c k h u s e n, skimrande i mörkret, te sig ofantligt måle- riskt.
D e t j a p a n s k a p a p p e r e t är a n v ä n d b a r t till m y c k e t — så s t a r k t, att d e t k a n bru- k a s s o m v ä g g a r, så o g e n o m t r ä n g l i g t, att m a n g ö r p a r a p l y e r o c h p a r a s o l l e r af d e t, o c h d o c k d e s s l i k e s så m j u k t, att d e t n y t t - j a s till n ä s d u k a r o c h s e r v e t t e r.
I d e j a p a n s k a h u s e n finnas i n g a m ö b l e r.
D e s m å f y r k a n t i g a r u m m e n ä r o b l o t t för- s e d d a m e d e n m e s s i n g s - eller k o p p a r u r n a, fylld m e d g l ö d a n d e kol, hvilken hos folket i allmänhet tjänstgör både s o m värmeappa- r a t o c h spisel.
Golfven äro betäckta m e d skinande hvita mattor, pä hvilka m a n aldrig ser ett d a m k o r n, o c h h e l a d e t lilla d o c k - huset är b e s t ä n d i g t p u t s a d t o c h f e j a d t.
S o m b e k a n t äro j a p a n e r n a världens renliga- s t e n a t i o n, o c h d e r a s o r d n i n g s s i n n e är nä- stan sjukligt öfverdrifvet.
N ä r e n j a p a n t r ä d e r i n i sitt h e m, t a r h a n f ö r s t af s i g s i n a trätofflor eller s a n d a - ler u t a n f ö r h u s e t; f ö r att ej s o l k a n e d d e skimrande mattorna tassar han i h e m m e t omkring i s t r u m p s o c k o r n a eller barfota.
D ä r f ö r står alltid e n r a d l u s t i g a s m å d o c k - lika fotbeklädnadspjäser utanför husen — s o m oftast koketta, prydliga, s m å sandaler, gjorda, af h a l m, u n d e r d e t att d e t i r e g n - v ä d e r är ett s l a g s s t y l t l i k a trätofflor, s o m kallas » g e t a s ».
N å g o t så e g e n d o m l i g t s o m d e t k l a p p r a n d e b u l l e r, d e s s a trätofflor f r a m k a l l a, n ä r m a n rör sig m e d d e m, kan m a n knappast tänka sig, i s y n n e r h e t o m m a n b e f i n n e r s i g m i d t
IDUN 1 8 9 5 i e n j a p a n s k f o l k m ä n g d o c h alla k l a m p a i väg — det liknar närmast en stark applåd p å en teater.
D e t är m ä r k v ä r d i g t n o g, att j a p a n e r n a ä r o i s t å n d att r ö r a s i g, j a, till o c h m e d k u n n a springa g a n s k a fort p å dessa oprak- tiska, styltaktiga tingestar, m e n därför röra d e s i g o c k s å p å ett m ä r k v ä r d i g t o t y m p l i g t, v a g g a n d e sätt, o c h j a p a n e r n a, alla S o m e n, b å d e k v i n n o r o c h m ä n, ha en otroligt oskön gång.
K v i n n o r n a isynnerhet kunna knap- p a s t flytta f ö t t e r n a, d å d e r a s » k i m o n o » är så t r å n g (se d r ä k t e n p å f r ö k e n Nsess ' p o r - t r ä t t i I d u n s f ö r r a n u m m e r!)
, att d e n t v i n - gar d e m trippa åstad m e d de minsta m ö j - l i g a s t e g, o c h n ä r så därtill k o m m a d e n y s s o m t a l t a h ö g a s t y l t o r n a eller trätofflorna, s o m ä f v e n h i n d r a clem att r ö r a s i g fritt, k a n m a n lätt f ö r k l a r a d e r a s s l ä p a n d e, trip- p a n d e g å n g, l i k s o m d e n i n å t v ä n d a, fula fot- ställningen.
E n j a p a n s k a k a n a l d r i g b l i i s t å n d att r ö r a s i g efter v å r a e u r o p e i s k a b e g r e p p — l i k a litet s o m d e k u n n a h å l l a u t m e d att spatsera längre distanser — o c h nationen s o m h e l h e t b e t r a k t a d h a r m o t v i l j a m o t all motion.
M e n i ersättning g ö r a d e s m å ja- p a n s k a d a m e r n a ett s ä l l s y n t b e h a g l i g t in- t r y c k, då d e sitta på k u d d a r n e i sina s m å dockhus.
D å äro d e f ö r t r o l l a n d e v a c k r a — så s m å o c h t ä c k a, m e d l å n g s a m m a, m j u k a, behagfulla rörelser.
D e r a s n a t i o n a l d r ä k t b e s t å r af d e n l ö s a, fladdrande » k i m o n o », s o m o m lifvet s a m m a n - hålles m e d ett b ä l t e, b a k t i l l d u b b e l t s a m - m a n v i k e t o c h m e s t l i k n a n d e ett s l a g s k u d d e.
K v i n n a n af f o l k e t b ä r f ö r d e t m e s t a e n m ö r k, b l å g r å » k i m o n o », m e d a n b ä l t e t är brokigt o c h ljust.
V i d halsens urringning s t i c k e r e n b l e k r ö d t eller l j u s b l å t t f ä r g a d crépehalsduk fram, s o m framhäfver de mör- ka, bisarra ansiktena.
D e t rika, svarta h å r e t är p r y d t m e d g l a s p ä r l o r eller k o r a l l e r o c h u p p l ä g g n i n g e n är h ö g s t e g e n d o m l i g.
D e gifta k v i n n o r n a bära det uppfästadt i en e n d a buckla m e d en rund k a m, m e d a n d e ringa f l i c k o r n a ä r o f r i s e r a d e p å ett l å n g t konstfullare vis.
D e ha nämligen håret v r i d e t i flere b u c k l o r eller puffar, s o m b i l d a c n e g e n d o m l i g figur, n ä r m a s t s o m e n fjäril, en v i n g e på h v a r sin sida o c h en e n s a m puff i m i d t e n.
Japanskorna frisera s i g a l d r i g s j ä l f v a; d e t är ett h e l t k o n s t s t y c k e, s o m k r ä f v e r studium och m y c k e n öfning, o c h det utföres i r e g e l n af e n p r o f e s s i o n e l f r i s ö r e n g å n g i veckan.