Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Desse nemligen, ofta redan med svårighet bärgande sig på sina små hemmansbruk, ur stånd alt draga någon fördel af byns omskapning, men ytterligare utarmade genom kostnaderna dertill, måste ofta finna sig nödsakade att sälja sina hemman; och tillfälle kan således förväntas för de bemedlade att tillhandla sig dem för nedsatt pris.
Imedlertid har erfarenheten framvisat önskliga, för att ej säga lysande resultater af dessa genomgripande hvälfningar.
Skånska slätten t. ex. är omskapad, och de nakna fäladerna finnas icke mer.
Befolkningen och jordbrukets afkastning hafva gjort ofantliga framsteg.
Ja, Skåne torde hafva skördat mest af enskiftenas fördelar, och lidit minst af deras olägenheter.
Men äfven i Skåne vill jag icke tro, att så mycken omhvälfning och så stora offer varit af nöden, för att tillvägabringa lika stora fördelar.
Jag tror, att genom ett ändamålsenligare skiftessätt den lösa befolkningen skulle mindre hastigt förökat sig, men välmående jordägares antal starkare tilltagit, än som skett, och att landet skulle befunnit sig i ett både högre och varaktigare välstånd, än det som nu så högt prisas.
Öfvertygelse härom kan icke påtvingas genom erfarenhet, hvilken deremot talar så högt till enskiftenas fördel, och undersökningen kan således endast komma dem till godo, som sträcka sin blick något utöfver blotta erfarenheten.
Hvad angår den häfdvunna farhågan för byelag; så skulle jag tro, att en byordnings vidmakthållande och efterlefnad helt och hållet beror af dess beskaffenhet.
Man må inrätta sitt jordbruk på så enstaka fot som möjligt; icke har man derföre fred på sina ägor, längre än grannen vill.
Det blir deremot i byelaget icke svårare att hafva fred, i fall hvarje delägares gröda omslutes af en och samma inhägnad med alla de öfrigas.
Och om ägornes indelning är sådan, att hvarje byeman äger lika många skiften, hvart och ett beläget i ett af byns särskilda gärden, i hvilka odlas ömsom särskilda sädesarter och foderväxter; så blir ingen byeman derigenom i sitt jordbruk annorlunda beroende af den andra, än att de måste samfäldt bidraga till fredhållningen för de gärden, som bära gröda; och att förmå en hvar till sin skyldighets fullgörande härutinnan, har troligen hvarken större eller mindre svårighet, än att för ett genom utbrytning tillskapadt enstaka hemman förskaffa sig fred mot alla dess grannar, hvilka måste i hägnadsskyldigheten deltaga.
För öfrigt sköter en hvar i ett så indeladt byelag sin jord efter eget godtfinnande; och den enes försummelse hindrar ej den andres idoghet.
Stor eller liten lott i hvarje gärde gör häruti ej någon skillnad.
Fråga kan blifva, huruvida, för att kunna ömsom beta ett eller flera gärden, stängsel imellan dem skall upprättas, eller fred hållas genom vallgång.
Härom kan lagen lemna vitsord åt högsta röstetalet i byn, eller möjligen åt den, som vill stänga; och i allt fall blir stängselbesväret obetydligt emot det, som uppkommer, när hvarje stor och liten byalott skall skiljas från den andra genom stängsel, och derefter dess område på samma sätt inom sig sönderdelas i gärden och beteshagar.
Efter att hafva uppfattat denna synpunkt af ämnet, har jag trott mig finna, att de lagstiftningsgrunder, från hvilka våra ägoskifteslagar utgått, höra till de mest felaktiga och att i denna lagstiftning den mest genomgripande reform hade varit af nöden, så framt den nemligen blifvit i rättan tid påtänkt.
Men ehuru det må vara för sent att bota de skador, som redan skett; vill jag dock icke föreställa mig, att utredandet af en rigtigare lagstiftningsgrund skall blifva utan allt gagn — det må sedan ankomma på en helt annan undersökning, — 16 — i hvilka fall och under hvilka förhållanden en bättre lagstiftning kan låta tillämpa sig.
Enär skiftesverket alltjemt fortgår, lärer det väl ännu vara för tidigt att säga, det en förbättrad skiftesstadga skulle blifva utan all gagnelig påföljd.
Och så snart ens det minsta gagn genom en god lag kan vinnas, lönar det väl alltid mödan att äga denna heldre, än en dålig.
Länge har min tanke befattat sig med detta ämne; och jag har förvarat en uppsats, gjord af mig för mer än tjugu år tillbaka, vid hvars återläsande jag funnit mig icke kunna något bättre i ämnet åstadkomma.
Jag har derföre kommit på den tanken, att låta det väsendtliga innehållet af denna uppsats här inflyta, för att åt lagstiftares behjertande öfverlemnas.
Denna uppsats lyder, såsom följer:
De hufvudpunkter, sorn i detta ämne förtjena att betraktas, lära således vara: a) det varande tillståndets fördelar, b) hvad en annan ägodelningslag i stället skulle kunnat uträtta, c) hvad de fördelar kostat, sorn finnas i det varande tillståndet, och d) om detta befrämjar eller försvårar öfvergången till det bättre, som tilläfventyrs kan återstå att önska. a) En bland de orsaker, som utestänga en framför allt önskvärd trygghet i jordäganderätten, hvars förenande med skiftesverket är af så stor vigt, ligger uti sjelfva lagstiftningssättet i ämnet.
Det kan väl svårligen sättas i fråga, att ju en rent ekonomisk behandling deraf, och skiftesstadgars utfärdande utan Ständers medverkan ölverskrider den i Grundlagarne utstakade gräns för Konungamakten, och att föga någon ändring i nämnde stadgar kan vidtagas, utan att jordäganderätten, och följaktligen jordabalken i allmänna lagen, derigenom lida någon inverkan.
Huru ogrundad den häraf uppkommande farhågan för förändringar ock må vara; så vore det dock alltid bättre, om den ej funnes och ej kunde finnas.
Ej mindre för att betrygga lagens varaktighet, än att få dess innehåll väl öfvervägadt, äro folkets ombud berättigade till deltagande i lagstiftningen.
Man litar mera på beståndet af en lag, som ej utan deras bifall kan ändras.
Det skulle derföre icke litet halva bidragit till det ändamål, hvarom nu är fråga, om skiftesstadgan tillkommit i den väg, som Grundlagarne för stiftande af allmän civil lag föreskrifva.
Och det kommer att ej litet bidraga till detta ändamål i framtiden, om Regeringen ådagalägger sin föresats att ej mer låta i annan väg någon förändring af skifteslagarne vidtagas.
De fördelar, som verkställigheten af hittills utkomna skifteslagar skänkt åt svenska jordbruket, synas deremot, i brist af säkerhet för framtiden, svårligen kunna vara andra, än de som så till sägandes för dagen skördas af dem, hvilka genom skiften blifvit lyckligt lottade.
I allmänhet bestå de uti sammandragna ägo-områden, stundom uti verkliga enskiften och stundom i flera, men något större skiften, än som under tegskiften och ägoblandning vanligen förstås.
Der enskiften i egentlig bemärkelse äro lillvägabragte, har jordägaren blifvit satt i tillfälle att afstänga hela sitt område från grannarnes.
Han kan bebygga, indela och odla det efter sitt godtfinnande.
Han får mycken stängsel att underhålla; men han bör beräkna rikare skördar.
Med nödig arbets- och förlagsstyrka bör han kunna förvandla en vanhafdad, efter forntidens sed begagnad eller ock alldeles ouppodlad jordsträcka till bördiga gärden, och ett smutsigt, eländigt byhemman till en treflig och beqväm landtgård.
Så har äfven på många ställen skett.
Hela Skåne, skall i allmänhet vara ett talande exempel af enskiftens fördelar.
— — — — (Här följer en jemförelse imellan enskiftets olika fördelaktiga verkningar i Skåne och i Skaraborgs Län, hvaraf slutas, att den stora olikheten måste hafva andra orsaker, och att Skånes välstånd ej kan hvar som helst frambringas genom enskiften).
Enskiften, företagna i medellösa byelag, hafva deremot en fruktansvärd verkan till de fattigas utarmande och, hvad som värst är, en stark retelse för den bemedlade att på. detta utarmande vinna.
Det behöfves blott att köpa en liten lott i byn och skynda att väl bebygga den, för att genom enskifte eller så kalladt laga skifte tvinga de sämst bebyggda lotternas fattiga innehafvare att utflytta, och vid deras snart påföljande obestånd komma i — 17 - tillfälle att till underpris inköpa deras jord.
Lyckligt är, om icke detta tillfälle blifvit rätt ofta med alltför liten samvetsgrannhet begagnadt.
Om gagn af andra slags skiften än enskiften (hvilka i nu gällande stadga heta laga skiften) kan föga vara fråga, sedan dessa existera, med tvångsrätt för hvarje delägare i samfällighet att dem erhålla.
Qvarlefvorna af de skiftesförrättningar, som skett efter äldre lagar, äro till större delen numera underkastade samma öde, som förut öfvergått endast tegskiftena.
En allmän osäkerhet råder hos hvarje innehafvare af icke enskiftad jord.
Hopp om enskifte eller fruktan derför afhåller sådana innehafvare från idoghet i deras yrke.
Hvarje möda och kostnad sparas; allt användande af tidens framsteg i yrket ii vilar; man förrättar med håglöshet de sysslor, hvilka äro alldeles nödvändiga, för att kunna hoppas en afkastning, som lemnar nödtorftigt uppehälle eller på sin höjd ett efter gammal häfd påräknadt öfverskott.
Jordbruket i samfälligheterna förblifver på detta sätt i dess urgamla skick eller försämras än ytterligare. b) Då det imedlertid är otvifvelaktigt, att enskiftena gagnat, der de kunnat användas och blifvit använda; hörer det vidare hit att undersöka, huruvida det gagn, de gjort, varit af så stor vigt, som det, i händelse af en väl inrättad skilteslag, bordt kunna vara.
Så väl för enskiflesförfattningarna, som nu gällande skiftesstadga, ligger det hufvudsyftemål tili grund, att hvarje delägare i en samfällighet må, i stället för byeman, blifva enstaka jordbrukare, inhägna och sköta sina ägor oberoende af all gemenskap med grannar.
Huruvida detta utan undantag är lika väl beräknadt för ägare af stor och liten andel i samfällighet, synes icke hafva blifvit satt i fråga.
Skadan al all samfällighet har gällt för regel utan undantag; och man tyckes ej ens hafva ansett för möjligt, att enstaka läge skulle äfven kunna hafva sina olägenheter, eller gjort sig den frågan, om icke någongång samfällighet deremot kunde vara mera önskansvärd.
Att mycket stora byar, der afståndet från bostaden till en del af ägorna blir öfverdrifvet, äro rätt ofördelaktiga, bör visst ej nekas.
Att deremot hvarje enstaka besittning, som innehåller en betydligare jordrymd, äger företräde framför delaktighet i byelag, är lika onekligt.
Således, i fall man hade att välja endast mellan dessa båda alternativer, vore valet säkerligen icke svårt.
Men då dessa båda ytterligheter icke äro de enda, möjliga utvägar, utan man kan få att välja imellan byelag af måttligt omfång och enstaka besittningar af alltför litet, har man icke uppfattat ämnet i hela dess vidd, när man tagit synpunkten endast från de två förstnämnda alternativen.
Skulle det nu befinnas, att, näst enstaka possessioner af en viss vidd, mindre byelag äro förmånligast och äga afgjordt företräde framför enstaka lotter af en viss mindre vidd; så öppnar sig ett helt nytt fält för lagstiftarens omtanka vid fråga om en egodelningslag.
Ett väl inrättadt jordbruk fordrar indelning af åker och äng i flera gärden.
Stängsel är nödig imellan dessa gärden och omkring hela området.
Betesmarken måste äfven afstängas från inägorna.
Ju mindre rymd som på detta sätt skall indelas och med stängsel förses, desto större blir kostnaden, i förhållande till rymden.
Så små kunde slutligen gärden och hagar blifva, att deras afkastning icke betäckte blotta kostnaden till stängselns underhåll och räntan på hvad anläggandet kostat.
Betungades då dessutom denna lilla rymd med ränta för kostnaden till en utflyttning d. v. s. till husbyggnad på ny plats och nyodling af åker och äng; så vore hela anstalten desto sämre beräknad.
Att bestämma ett minimum af jordrymd, som förmådde bära dessa kostnader, är icke lätt, om ock en viss grad af jordens bördighet förutsattes.
Annu svårare måste det blifva alt fastställa en regel, hvarefter detta minimum skall bestämmas för olika grader af bördighet.
Intetdera kan dock undvikas, om gräns skall sättas för enskiftenas litenhet.
Beräkningar i denna väg vilja föga, i något fall, blifva noggranna.
De kunna icke grundas på närvarande förhållanden, om de skola passa för en framtid, närmare eller fjärmare, då jordbrukshandteringen kan hafva vunnit ett helt förändradt skick och äfven genom andra näringars beskaffenhet blifvit mer eller mindre fördelaktig.
An mindre kan man bygga så It.
Just Ombudsm.
Emb -Berättelse lill 1856 års riksdag. 3 — 18 — dana beräkningar på blotta möjligheter eller framtida förhållanden, då det, som nu skall ske, måste blifva en frukt af den industri, som nu förefinnes.
Men lyckligtvis synes saken icke vara så vådlig, att ej ett parti kan tagas, i fall man är öfvertygad, att sådant måste ske.
Om man följer den erfarenhet, som jordbrukets framsteg hittills gifvit, och anser för afgjordt, att ett utrymme, som nu, med deras begagnande, är stort nog, måste äfven i framtiden, efter handteringens ytterligare förkofran, blifva tillräckligt; så äfventyrar man ingenting värre, än att det minimum, som nu bestämmes, kan blifva större, än som erfordras i en kommande tid, då alkastningen högre uppdrifves genom ett mera fullkomnadt jordbruk.
Med begagnande af de bästa hittills kända jordbruksmethoder, lärer man svårligen kunna med fördel sköta, såsom åker och äng, mindre gärden, än som innehålla hvartdera tio tunneland, så framt jorden icke är ovanligt god.
Vill man, med gärden af denna storlek, använda det brukningssätt som af de kunnigaste landtman nu mera anses för det fördelaktigaste, nemligen vexelbrtiket, så blifva väl tio gärden i allmänhet det minsta antal, som kan begagnas, helst om särskildt bete ej skall vara af nöden.
Den minsta rymd, som kan skötas inom egen hägnad, utan försakande af de fördelar, jordbrukskonstens närvarande ståndpunkt erbjuder, är således hundrade tunneland.
Denna rymd lärer då kunna bestämmas till minimum för ett enskifte.
Enligt denna åsigt skulle lagen kunna stadga, att delägare i by, som icke innehar hundrade tunneland odlad eller till odling duglig jord, utom hvad till skogsväxt behöfver afsättas och bör förblifva samfäldt med öfriga byemännens skogsmark, hvarken är skyldig eller på byns bekostnad berättigad att låta sin lott i byn genom enskifte utbrytas.
Alla byelotter af mindre vidd böra då förblifva i byelag och, om möjligt är, så indelas, att de kunna i vexelbruk hvar för sig skötas.
Att minimum af ett sådant byelag ej kan vara mindre, än minimum af särskild possession, behöfver ej anmärkas.
Likaså är klart, att det ena minimum ej nödvändigt behöfver vara större än det andra.
Fråga är endast, hvad maximum skall blifva, då ett sådant måste anses nödvändigt.
Äfven bär synes rätta måttstocken blifva densamma, som för vidden af en enstaka besittning.
Klagan öfver alltför aflägsna ägor i ett byelag är icke grundad, om ej aflägsenheten vore för stor äfven för en ensam ägare.
Ty vid all indelning af en rymd, som skall af flera ägare skötas inom en hägnad, bör först verkställas en sådan indelning, som skulle erfordras för samma ägorymds bästa skötsel i en ensam ägares hand.
Derefter bör det alltid blifva möjligt, att hvarje delägare får sin tillständiga lott i hvartdera af hela byns hufvudskiften.
Äflägsenheten kan då ej mer skada den mindre lotten än den större.
Ett enstaka jordbruk anses icke ofördelaktigt genom ägornas aflägsenhet, så länge denna ej öfverstiger en åttondedels eller en sjettedels mil.
Detta torde ock vara rätta måttet för ett byområde, som inom en hägnad må sammanhållas.
Lagen kan stadga, att all den odlade eller odlingsbara jord, som ligger på längre afstånd, än att den irmeslutes af en qvadrat, hvars rot är en fjerdedels mil, med högst en åttondedels mils afstånd från bostaden till hvarje sida, skall från byn skiljas och deraf inrättas enstaka besittningar eller nya byelag.
Blir det afskilda härtill för litet; så förstås af sig sjelf, att dess tillökande med en del af det närmast der intill liggande skifteslag (såsom varande ett maximum eller i det närmaste af denna storlek) ej kan vara skadligt.
Om en bys odlingsbara område, af icke större utsträckning åt hvarje sida än den nu nämnda, indelas till vexelbruk i tio gärden; så behöfves blott ett byamål af tio tunneland, för att få ett tunneland i hvarje gärde.
Med den regelmässigaste möjliga figur, skulle en sådan bys odlingsbara område kunna blifva 1,446? tunneland.
Efter afdrag af gårdsplaner, diken och vägar, kunde således hvarje gärde få en vidd af ungefär 140 tunneland.
I rektangulär form anlagda, skulle dessa gärden kunna få en längd af 2,178 alnar och en bredd af 900 alnar.
De skulle långsåt genomskäras af en väg, så att tegarna på hvardera sidan blefve 450 alnar långa.
En sådan teg, om ett tunnelands rymd, vore 31J alnar bred.
Med denna figur kan en teg desto bättre brukas, som en större bredd emellan diken eller af - loppsfåror i allt fall ej är nyttig.
Ifela byn skulle således kunna bestå af 140 delägare, som finge hvardera ett tunneland i hvarje gärde; och likväl skulle ingen af dem äga fog till klagan öfver små eller obeqväma tegar, ingen vara i afseende på häfden sämre lottad, än ägaren af hela byn, derest den vore i en endas hand.
Sådant skulle förhållandet blifva, vid förutsättning af den största ägovidden och största antalet af gärden.
Hvarje minskning deraf gör tegarna större i förhållande till deiningsmassan, och gifver i samma mån tillfälle lill en mera koncentrerad figur af hvar och en, i fall en sådan figur skulle finnas förmånligare.
Ganska få hemmansägare lära finnas, hvilkas hela byamål i odlingsbar jord inskränker sig till tio tunneland.
Men med ett delningssätt, som i det största byelag gör dessa belåtna, böra de större delägarne ej kunna vara i detta afseende missnöjda.
Vexelbruk kan ock möjligen inrättas med mindre antal af gärden, och lärer böra i lagen tillåtas med antalet rninskadt ända till sex.
De minsta delägarnes lotter i hvarje gärde blifver derigenom så mycket större.
All jord, som kan bära godt bete, anses för odlingsbar och bör indelas till vexelbruket.
Den, som bär endast dåligt eller intet bete, bör blifva skog, så vidt den ej består af sank mark. från hvilken vattnet ej kan afiedas.
Till ständigt bete upplåter således agronomen numera ej annat, än kärr och mossar, så vidt de ej kunna odlas, och skog, så vidt skogsväxten icke af betandet hindras.
Behofvet af bete måste i öfrigt fyllas genom sjelfva vexelbruket.
Ett eller flera af gärdena skola dertill ömsom användas; och detta anses kunna ske med fördel näst före deras upptagande hvarje gång från äng till åker.
På en mark, der skogsväxt skötes efter konstens reglor, kan bete endast till en liten del begagnas, och lärer dessutom blifva rätt obetydligt.
Att för detta ändamål skifta skogs mark och afstänga lotterna från hvarandra, vore säkerligen icke lönande.
För sjelfva skogens begagnande vore det åter öfverflödigt.
Om skogen ej annorlunda än genom trakthuggningar afbrukas, och dessa i allt läll böra hvarje år ske på en gång; så möter det föga eller ingen svårighet att verkställa fällningen samfäldt för bela byelaget och dela långsten hvarje år pro rata.
Deremot måste taxerande och skiftande af skogsmark, med åtföljande nödvändighet att särskildt värdera och godtgöra ståndskogen, vara ibland de svåraste åtgärder, som vid ägoskiften kunna förekomma, och en någorlunda träffad rättvisa deruti blifva hardt nära omöjlig.
Utan stor betänklighet synes då den utvägen kunna vidtagas, att afskaffa skifte af skogsmark, som icke är odlingsbar, och i stället föreskrifva dess indelande till trakthuggning för delägarnes samfällda räkning.
Huruvida de trakter, der skogen hunnit så uppväxa och gallras, att boskap derpå kan finna bete, skola hägnas och till betande upplåtas, torde böra ankomma på delägarnes åsämjande.
Finna de flesta delägarne ett sådant hägnande nyttigt; så kan det stå de öfriga fritt att deri deltaga, eller ock från deltagande i betet afstå.
Att samfäldt begagna bete, kan väl i allmänhet medföra något obehag; men den verkliga olägenheten deraf är alltför ringa, att kunna komma i beräkning emot det dryga be svär att stänga, som utgör enda möjligheten till denna olägenhets undvikande.
I en by, indelad på det här beskrifna sätt, måste betet i gärdena begagnas samfäldt.
Ju bättre en delägare sköter sin jord, desto mera kreatur har han att släppa på betet.
Grannarne kunna derigenom något förfördelas, det är sannt; men billigtvis bör ingen klaga, då det står hvar och en öppet att genom lika idoghet med den skickligaste grannen förskaffa sig lika lott i denna förmån.
Om nu, emot hvad här är antaget, någon särskild mark, utom skog och oländiga kärr, skulle vid skifte frånskiljas vexelbruksjorden och afsättas för bete; sä kan dock ett särskildt fördelande deraf ej blifva mera nödigt, än fördelande af gärdesbetet.
Således förblifver all den jord samfäld, som från åker- och ängsskiftet skiljes.
Skog och utmark böra ej annorlunda skiftas, än att byar, som i samfäld skog deltaga, utan att i åker och äng ligga samfälda sig imellan, erhålla utbrytning i skogen från hvarannan, så att hvarken i skogshushållning eller betesrätt samfällighelen sträcker sig till andra, än byemän, som äfven i åker och äng förblifva inom gemensam hägnad.
Efter dessa åsigter, försvinner allt behof af enskiften.
Det behöfver knappast anmärkas, att ett sådant behof än mindre är för hand, när man inskränker sig till inrättande af vanligt trädesbruk, med tre, fyra eller fem åkergärden och ständig äng.
Lotterna i hvarjegärde blifva större, i mån af gärdenas mindre antal; och äfven de minsta lottägarne vinnasålunda större utrymme på hvarje ställe.
Att enskiften åter skulle bekostas lör intet annat ändamål, än bibehållande af ensädesbruk, kan ej, utan orättvisa mot lagstiftarne, anses hafva varit enskiftesförfattningarnes mening.
Hade dessa författningar, från deras början, då jordbrukskonstens framsteg visserligenredan hunnit till dess nuvarande här antydda punkt, ehuru användandet af dess läror naturligtvis mindre framskridit, än i närvarande stund, blifvit byggda på sådana grunder, som här äro utvecklade; så borde föga tvifvel vara, att ju jordbruket skulle af dem hämtat rikare frukter, än de nu burit.
Först och främst hade dessa författningar, såsom mindre våldsamma och vållande mindre rubbning i jordägares välstånd, blifvit af landets invånare emottagne med större bevågenhet.
Största delen af den kostnad hade varit sparad, som åtgått till utflyttningar och till uppodling af ny åker i stället för sådan, som ej kunnat i bruk bibehållas, då qvarboende jordägare fått alltför mycket af detta slags jord.
Den sparade kostnaden hade desto bättre kunnat användas till sådana odlingar., som vexelbruket behöft och hvaraf ingenting blifvit fruktlöst.
Vid gärdenas utstakande hade formliga och fördelaktiga lägen kunnat på de flesta ställen vinnas, då deremot vid lägets våldförande genom enskifte de obeqvämaste och oformligaste skapnader af skiften på många ställen uppkommit och måst uppkomma.
Gärdena hade oftast kunnat så afpassas, att jordmånen i hvartdera varit någorlunda jemngod, och delägarne sålunda fått hvar sin del af ondt och godt, hvilket så sällan är möjligt vid utbrytning eller enskifte.
I en så skiftad by hade lotternas ytterligare fördelning vid skeende hemmansklyfning ej mött någon svårighet, då deremot en i enskifte utbruten lott, äfven utan att vara alltför liten, i mångå fall ej låter ytterligare fördela sig annorlunda än i ändamålsvidriga tegskiften.
Hela byn, i flera eller färre ägares våld, hade blifvit brukad på ett och samma sätt, haft, i afseende på sjelfva ägorna, utseende af en enda stor egendom och kunnat när sornhelst, utan förändring i häfden, sammanläggas och skötas af en enda ägare.
Dessa fördelar, så vida de vid enskiftesförfattningarnes utfärdande varit insedda, måste hafva funnits motvägda af svårigheter, som fått öfverhanden.
Såsom den vigtigaste ibland dessa må man föreställa sig betänkligheten af ett tvång på jordägaren till antagande af någon viss jordbruksmethod.
Han må nemligen vara skyldig att efter lagens befallning hålla till godo den jord, han kan få af sin granne, i stället för den, han förut ägt, så är han dock derföre, menar man, icke skyldig, och kan genom intet lagbud i sjelfva verket tvingas, att sköta den jord, han fått, på annat sätt, än honom sjelf behagar.
Men kan man icke påbjuda ett visst brukningssätt; så kan man ej heller föreskrifva ett ägoskifte, som gör en dast detta och intet annat brukningssätt möjligt.
Vigten af denna svårighet må ej förbises; men den är dock ringa emot följderna af ett påtvunget enskifte.