Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
III N:r 1), så sjöng hon i sina seminariekam- rater många knaggliga namn, data och fakta.
Med omsorg och plikttrohet skötte Alice sina stitdier; på sitt diplom har hon nio laudatur och intet betyg lägre än cum laude.
Det var klart, att arbetet vid seminariet ej lämnade henne mycken tid öfrig för musi- ken.
Hon tog dock några lektioner för Ludvig Norman.
Från hösten 1883 till på- följande sommar vistades hon i Finland, på Järvikylä egendom i Savolaks.
Denna tid anser hon själf ha varit för henne i hög grad väckande och utvecklande både på det musikaliska och flere andra om- råden.
Är 1885 ingick Alice Sandström äkten- skap med nuvarande protokollssekreteraren Jalcob Tegnér, en sonson till den store skalden.
I fem år ha Tegnérs nu varit bosatta på Djursholm, där de åt sig inredt ett eget hem, Tegnabo.
I detta vackra hem, som bär en genomgående prägel af glädje, lycka, harmoni och intelligens, ha de små förtju- sande barnvisorna sett dagen.
Hur det kom sig, att fru Tegnér började syssla med dem?
Jo, hon har två små piltar, nu åtta och sju år gamla, som, när de voro ännu mindre och läste » Barnkammarens bok » och » Ängsblommor », tvingade sin mamma att sjunga de däri befintliga små visorna för dem och själfva alltid ville sjunga med.
När då fru T. märkte, att en melodi rik- tigt väl senierades af gossarna, så skref hon upp den.
Rätt som det var, hade hon en hel liten samling färdig.
Hon gaf då vika för vänners enträgna uppmaningar att låta de små visorna försöka sin lycka hos en större allmänhet.
Till julen 1892 utkom första samlingen af » Sjung med oss, mam- ma! » beledsagad af ett varmt förord af allas vår vän Lea.
Hur den blef mottagen?
Jo, med jubel af både föräldrar och barn.
Och ändå torde väl dessa visor ingenstädes sjungas så som i det tegnérska hemmet, där gossarnas barnröster blandas med fa- derns vackra baryton, under » mammas » oförlikneliga ackompanjemang.
Är 1893 utkom andra samlingen och nu till julen den tredje, alla på Fr. Skoglunds förlag.
Fru Tegnér har med sina visböcker tagit de första fjäten på en hittills nära nog obanad väg inom musiken och pedagogiken.
Sina syften att låta sången ingå som ett uppfostrande och upplifvande element äfven i de helt små barnens hemlif, att få dem att ej blott lyssna till sång, utan äfven att själfva deltaga däri, att låta dem i lätt- fattliga och tilltalande melodier sjunga om det som spelar främsta rollen i deras fan- tasi och i deras lekar, med sång drifva bort ledsnaden, när de tröttnat på sin lek eller hvila från sitt arbete, och att få in sången i familjerna, på ett sådant sätt att den där blir ett föreningsband mellan små och stora — dessa syften har fru T. på ett förträffligt sätt realiserat.
En särskild men- tion honorable förtjäna hennes visor därför att de äro tendensfria.
Om ingen af dem kan sägas: » Man merkt die Absicht und man wird verstimmt. » Och just därför gör t. ex. sången o m Betlehems stjärna ett mycket ädlare och djupare intryck än de pietistiska barnsångerna med deras lång- släpiga melodier och deras för barnens fan- tasi olämpliga, ibland rent af skadliga inne- håll.
I familjekretsen är fru Tegnér bekant för sitt ovanliga musikminne — hon » kan all- ting utantill » — och för sitt själfulla piano- spel.
Under de senare åren har hon stu- derat musik för herrar Knut Bäck och Len- nart Lundberg samt med stor framgång ledt undervisningen i sång vid Djursholms läro- verk.
Flere gånger sjöngo barnen där in- för Viktor Rydberg själf den härliga sången Betlehems stjärna.
Han åhörde den alltid med tårar i ögonen; och när hans stoft bars ut från Ekeliden, ljöd där från klara och friska barnaröster sången om stjärnan som leder — » ej bort, men h e m ».
Ett femtiotal visor har fru Tegnér hit- tills skänkt oss, och vi äro henne djupt tacksamma därför; men vi äro ännu ej nöjda.
Vi göra som » sångfåglarna vid Djursholms skola », när deras sånglektion är slut.
Vi ropa: &gt;Mera, mera! » Gurli Linder.
Svensk vinter.
' ^f Än en vehlig fågellek; Hellre ramatag med björnar Än de tama djurens smek!
Hvad är vindarna, som hviska, Emot det jag hörde nyss: Stormens härold med sin piska, Klatschande liksom en ryss!
Veklig låt du stolt begabbar, Kräfver den förutan värn — Vinter!
Du är björn, som drabbar, Rymdens örn med klor af järn!
Kall och bister var den dagen, Då du nedsteg nordanfjälls, Härd och trotsig uti dragen, Klädd uti din hvita päls.
När som allt rundtorn dig bräekes På ditt vilda segertåg, Som af domsbasuner väckes Hvad som nyss i slummer låg.
Så af norrskensglans du timrar Upp ditt ljusa sagoslott; Arla det och särla skimrar Uti silfver och i blått.
Sol går fram med högtidsflamman!
Stormens stämma uti dur Under strålars lek tillsamman Viger dig och all natur.
Fjällen stå i isens pansar — Bröllopsdräkten som du bjöd — Himlen binder purpurkransar TJiaf kväll- och morgonglöd.
All naturen är dig trogen — Se i ljus dess anletsdrag!
Festligt slår den gröna skogen Sina djupa harposlag.
Vattnens vrede Leviatan Uti bojor lägger du; Och den hvita vintergatan Ar din Eriksgata ju.
Hvad har du i hjärtat inne, Norra polens ättelägg?
Ty jag blir så glad i sinne, När jag ser dig, berserkskägg!
Det är något från din lunga, Hvilket ljuder fosterländskt; Det är något få din tunga, Hvilket är så äkta svenskt!
• — • 7- Våra döttrars framtid.
|f|Met egna hemmet är j u otvifvelaktigt eti^&gt; kvinnans rätta, ja, hennes ädlaste verk- samhetsfält, det område där hon i alla tider vunnit sina största lagrar.
Det är också godt och väl, att hon utbildas till duglig husmoder — men hur är det — äfven ynglingen skall ju en gång bli husfader, och dock tänker ingen på att dana honom ute- slutande för det kallet, ehuru hans unga maka senare i tiden kanske mer än en gång får kännbart erfara denna stora lucka i hans uppfostran!
Och så kommer den stora frågan: har ni någon garanti för, att er dotter verkligen en gång skall få verka i det egna h e m m e t?
Det synes som blefve giftermålen i våra dagar allt färre, och det är fara värdt, att de skola fortfarande minskas i samma mån, som den allt allmännare lyxen ökas.
Hur vågar ni bygga ert barns framtida lycka på en så ytterst oviss möjlighet?
Ni vill j u er dotters lycka, men vet ni, hur hennes lif kommer att gestalta sig, om hon blir dömd att ensam genomkämpa det, utan andra resurser än sin tämligen ytliga skolbildning?
Ack, det finns så många » gamla fröknar », hvilka långt bättre skulle kunna tälja sin sorgliga lefnadssaga, än jag det förmår.
Först fly ungdomsåren under ständig vän- tan på att » det vidunderliga » skall komma, som förespeglats den unga flickan alltifrån uppväxtåren.
Så kommer för henne en tid af bittert svikna förväntningar, ett uppvak- nande till vissheten af att lifvet nu intet mera har att bjuda henne.
Hon söker fylla dess tröstlösa tomhet genom ett nervöst jäktande från nöje till nöje, eller i bästa fall genom en lika febril välgörenhetsifver.
Hon fortares af sin egen inneboende arbets- kraft och ser sig längtansfullt om efter en lämplig sysselsättning, men förgäfves, eme- dan hon icke finner sig kompetent till något, och hon är för gammal att nu börja på nytt från grunden.
V a n att låta sina tan- kar kretsa endast kring det egna jaget, blir hon slutligen till ytterlighet själfvisk och skapar otrefnad för sin omgifning.
Hen- nes ständiga inre oro och missbelåtenhet med sig själf ge sig ofta luft i lynnets sjukliga retlighet, ty det är nu en gång så, att det ligger ett rastlöst verksamhetsbegär nedlagdt i den kvinnliga naturen, och blir detta icke tillfredsställdt, hamnar det sig på henne själf genom att långsamt under- minera hennes nervsystem.
Och så ha vi vår tids blodfattiga, nervösa kvinnotyp fall- färdig framför oss.
Ett nyss öppnadt bref ligger just framför mig och frestelsen att här anföra några rader därur blir mig för stark.
Brefskrif- verskan berättar sig hafva haft besök af en länge efterlängtad ogift ungdomsvän, och nu efter dennas afresa gör hon följande reflexion: » Aldrig trodde jag, att fem år kunde så förändra en människas karaktär, och att jag skulle draga en suck af lättnad efter min förr så afhållna väns afresa.
Hon hade tyvärr urartat till en den mest in- bitra egoist, och genom blott tanklös själf- viskhet förskaffade hon oss en hel del extra arbete och bråk — hela huset måste stå på tå för henne.
Det är väl en följd af hennes ensamma lif, utan någon eller något att sörja för, utom sitt eget välbe- finnande.
Ett har hon emellertid uträttat.
Min man och jag hafva gripits af fasa för, att våra döttrar möjligen skulle komma att likna henne.
Vi ha därför beslutit, att de ovillkorligen skola » blifva » något, hvad det än månde vara.
Hvarje kvinna borde hafva ett bestämdt lefnadskall eller lära ett yrke, tycker du ej det? » — För visso, och det vore i sanning önskvärdt, att alla föräldrar ville komma till samma insikt som dessa, och att de följaktligen ville bedrifva sina döttrars uppfostran enligt alldeles samma principer som sina söners.
Låt arbetet blifva lika obligatoriskt för hvarje kvinna, hög som låg, som för hvarje man, endast så kan grunden läggas till en lyckligare och därför friskare kvinnogenera- tion.
T y än en gång: skall lifvet icke blifva en plåga, måste det fyllas med ett verkligt arbete.
Det går icke an att spilla bort ett helt människolif under sysslandet med idel gagnlösa obetydligheter, hvarje individ måste fylla sitt bestämda värf här i världen.
Men hvarje kvinna får icke genom giftermål sitt lifsvärf sig anvisadt, därför bör hennes upp- fostran ingalunda vara uteslutande riktad mot det målet.
Föräldrarne skola blott icke tro, att de kunna taga det lättare med dotterns än med sonens utbildning, och att de uppfyllt alla skyldigheter blott de gifvit den senare medel i händerna att en gång försörja sig själf.
Denna förutsättning måste i dessa tider läggas till grund äfven för den unga flickans uppfostran.
Här kommer naturligtvis den gängse in- vändningen, att de förmögnare icke behöfva arbeta för sin utkomst, och att det rent af vore orätt af dem att gå de obemedlade i vägen.
Härpå kan svaras, att de tvärtom just behöfva arbeta, om ej deras egen per- sonlighet skall gå under, att det ges många lifsbanor, där de med sitt öfverskott kunna utöfva en välsignelsebringande verksamhet, och att de på otroligt många sätt kunna använda den extra inkomsten till den all- männa nödens afhjälpande.
Dessutom, hur många af de s. k. burgna eller af ämbets- mannafamiljerna äro så verkligt förmögna, att döttrarna icke mer eller mindre ligga föräldrarne till last?
Är det icke snarare ett visst falskt högmod, en ängslig fruktan för det mäktiga: » hvad skall man säga? » som håller dem tillbaka?
Må det förlåtas dem, de hafva j u vuxit upp i den förvända föreställningen, att kvinnan skapats att vara lifvets dyrbaraste lyxartikel.
Låt föräldrarne i stället för de lösa för- hoppningarna arbeta på att från hennes ti- digaste år bibringa den unga dottern en fast öfvertygelse, icke blott om arbetets nödvändighet, utan äfven om arbetets heder.
Det tillkommer dem i sanning att lika upp- märksamt studera sina flickors som sina gossars olika anlag och att, hvarhelst ögon- skenlig begåfning är för handen, på allt sätt understödja och uppmuntra densamma.
Hafva de så hjälpt den unga flickan att utvälja det kall eller rent praktiska yrke, åt hvilket hennes håg och fallenhet peka, böra de äfven gifva henne tillfälle till den mest grundliga, ihärdiga utbildning i hennes fack, på det hon måtte förvärfva största möjliga duglighet däri.
Detta utesluter j u icke — ty ingen är mångsidig som kvinnan — att hon såsom förströelse efter de trägna studierna eller efter arbetet vid fack skolan får i hemmet taga kännedom om de hus- moderliga sysslorna och plikterna.
Hon skall härunder säkert af sig själf lära sig fatta äktenskapets stora betydelse och blicka med aktning på makans heliga kall såsom det största hon någonsin kan ägna sig åt, ty trots hennes ändamålsenliga utbildning i ett visst syfte, behöfver.
man dock aldrig befara, att det » evigt kvinn- liga * någonsin skall förneka sig.
Men hon skall äfven inse det dåraktiga uti att förspilla sina bästa ungdomsår under afvaktan på ett ovisst önskningsmål.
Skulle hon efter slutad lärotid omsider hamna vid det egna hemmets härd, så kan hen- nes utbildning likväl ej anses förfelad.
All kunskap är ett oförstörbart kapital, och hvem vet för öfrigt, om hon icke i en fram- tid kan behöfva tillgripa det såsom familje- försörjerska!
Jag tror fullt och fast, att den praktiska, strängt arbetande kvinna, jag här drömmer om, under utöfvandet af sitt lif skall, oak- tadt dess mången gång tröttsamma tyngd, aldrig skall få skäl att ångra sitt val.
Tvärtom skall hon dagligen varda lyckligare i känslan af sitt personliga värde och obe- roende, och jag tror, att hon vid slutet af sin lefnad af hjärtat skall instämma i Goethes o r d: » Ingen välsignelse är större än arbetets; blott den människa, som under all sin lef- nad har arbetat med lif och lust, kan säga: jag har lefvat! » * Att vara rik.
G uldtörsten har aldrig förr varit så förtärande och jäktandet efter rikedom så rastlöst som i vår tid, då millionernes härskarmakt är oerhörd.
Den spirituelle franske författaren Francisque Sarcey har emellertid funnit intresse i att samla uppgifter om de ryktbaraste mångmillionärernas — deras på andra sidan Atlanten — sätt att lefva och njuta sin tillvaro, och Sarcey kan sålunda genom oväntade afslöjanden göra reflexioner öfver, huru lyckan antager, liksom olyckan, de mest oberäkneliga former.
Se här exempel som bekräfta den satsen.
En af de främsta penningfurstarne i Nya värl- den — känd liksom Kung Midas i den gamla gre-
i D U N 11 kiska fabeln för att förvandla allt hvad han vidrör till guld — beklagar sorgsen för den intervie- ivande europén, förbländad af hans skatter, sitt lifs elände och mödor.
Midt ibland alla de högar af dollars, som omgifva guldkungen, sitter han melankolisk och trött och drömmer med saknad om den flydda tid, då han med varubalar på ryg- gen till fots genomvandrade de vidsträckta prä- rierna och andades deras fria luft — kanske då och då med tom mage, men alltid med hjärtat fullt af lefnadslust, mod och hopp.
[hvilka oförgängligl, friska färger har fru Lenn- gren icke målat situationen: » Då lyfte sig mitt öga till den som delat så: palatser åt de höga och glädjen åt de små. » värd att afundas?
Man känner ryktesvis, att han är medlem af ett eller par dussin klubbar både för nytta och nöje, men han syns ej till i någon af dem, vare sig att där är roligt eller oroligt.
Inom dem alla lyser Cornelius Vanderbilt genom sin frånvaro allenast.
Till sin natur oöfvervinne- ligt blyg, är han illa till mods i större sällskaper, och öfverallt förföljes han af fruktan att möta bekanta ansikten.
De obekanta med finare takt hålla sig också helst på afstflnd från » järnvägs- kungen » med sitt ytterligt förlägna sätt; men de som ej hålla sig på afstånd, äro framfusiga tiggare.
Vanderbilt delar samvetsgrant sin tid mellan uppfyllelse af sina religiösa plikter, hvartill höra ett oräkneligt antal barmhertighetsverk, och sköt- seln af affärer för alla de järnvägar, hvilka ägas af honom ensam, och det lika stora antal, hvari han har aktier.
lians största och bästa förströelse, efter hvad man har sig bekant, består i ledningen af barn- trädgården inom en mindre skola i grannskapet af det Vanderbiltska palatset, där herrn i huset oftast står att finna i kontorslokalerna.
Det torde ej finnas någon, som inträngt nog djupt i Cornelius Vanderbilts inre för att kunna säga, om han känner sin lefnadsglädje nycket förökad genom de högförnäma allianser, som nyligen knutits af hans afkomlingar.
Men det vet man med viss- het, att miss Consuela Vanderbilt öfverfört till Europa och åt sin make en ganska vacker hem- gift i amerikanska dollars.
Se där en rad bevis framställda, som ingifva dubier om de transatlantiska penningefurstarnes afundsvärdhet.
Kräfver guldkalfven af sina dyrkare i Europa mindre uppoffring af fröjd och sinnesro?
Tryckas deras skuldror lättare af slafveriet, som följer med millionernas förvärfvande och risken att äga dessa?
På dylika frågor svaras ej af annat än — själfmordsfrekvensen inom de förgyllda gemaken.
Anarkisternas bomber, inpraktiserade i de stora kapitalisternas palatser, måtte ej heller befordra en ostörd trefnad därinom; Eotschild kan ha ett ord att säga om saken efter det sista attentatet mot honom!
Vi lägga arbetsmassornas ledare på hjärtat att eftersinna billigheten och nödvändigheten utaf paralleler mellan olika former såväl af lycka som af lidande under olika lefnadsförhållanden och att inflika detta i sina orationer på folk- och arbetaremöten.
Fattigskarornas ögon kunde då möjligen öppnas för att varseblifva, hurusom ofta arten, men kanske icke vidden af pröfningar skil- jer rikemannens kamp och strid från fattig- mannens under jordelifvet, dit människan ej in- sattes för att njuta af en oblandad sällhet.
Ett är säkert: arbete, försakelse, kamp och strid, i en form eller i en annan, äro mänsklig- hetens allmänna lott, och det finns hvarken mått eller vikt för att kontrollera höjden eller tyng- den af lust och smärta inom individens bröst och göra jämförelser på detta område.
Hade Francisque Sarcey känt till den sven- ska skaldinnans verk, så hade han helt visst i sin mildt filosoferande artikel citerat ofvananförda strof; men vi frukta för, att hvarken den franske kåsören, reportern eller guldkungen nånsin hört talas om fru Lenngren — dessvärre för dem!
M:r Philip Armour från Chicago, som utan ringaste svårighet när som helst underskrifver en chéque på 25 tusen dollars och dubbelt opp, har mistat all lefnadsglädje till följd af sin elän- diga matsmältning.
Sedan långa tider tillbaka har hans läkare ej kunnat föda honom med annat än spenvarm mjölk.
Kan icke detta kallas en gräslig ironi af ödet emot en man, som samlat sina millioner såsom fabrikant af delikatesser.
Grundläggaren af en bland de största ameri- kanska tidningar (New York World) mr Joseph Pulitzer har genom omåttligt arbete förstört sina ögon, så att han hotas med total blindhet, den ingen läkare åtager sig att bota, finge han än millioner i läkarearvode.
» Silfverkungen » John Mackay har visserligen en god hälsa tills vidare, men af brist på tid kan han aldrig njuta af sin kolossala förmögen- het.
Sina måltider inmundigar han så i flygande fläng, att han ej ens rör vid en hel hop läcker- heter på de öfverlastade borden.
Glada middagar, vare sig ute i staden eller bland vänner, måste han mestadels försaka i följd af att han är så strängt sysselsatt både helg-och söckendagar.
Hans enda, nödvändiga förströelse är en morgonpro- menad till fots.
Efter ett föregående kallt bad nju- ter den betungade millionären ofantligt af dessa spatserturer i Central Park, där alla känna honom och gå undan för honom — utom hopen af » soli- eitors » som räcka honom tiggarbref eller anteck ningslistor » för välgörande ändamål ».
Han sållar ut guld till höger och vänster, utan att veta huru detta blir användt.
Därpå åter- vänder han hem och sätter sig till sitt arbete, som ej mera afbrytes under resten af dagen.
Man har ej iakttagit, att hans lif företer någon variation, som då och då kunde förändra det en gång för alla fastställda programmet.
Bröderna Kockfeller, som från den torftigaste Adelaide Ehrnrooth.
början arbetat sig upp till ägare af milliarder, föra ett lefnadssätt, som ej heller utmärkes af någon öfverdådig glädje eller bjuder på mun- trande tidsfördrif.
I yankee-kretsarne när och fjärran, där de äro kända, kallas de (kanske af afunden) » Kockfellers automatiska maskiner för producerande af pengar ».
Nå, sanningen att säga kunna ju dessa rast- Att vi ha skottår i år, det veta natur- lösa samlare af dollars äfven göra skäl för nam- net.
De äro i själfva verket blott intelligenta ligtvis alla våra läsarinnor, och till få kö- märkligt skottår, så till vida, arbetsmaskiner i gång från morgon till kväll — pet ett extra stundom från kväll till morgon.
Visserligen hålla som det sedan dröjer hela åtta är, innan bröderna Eockfeller sig med ekipager och vackra någon ny skottdag inträffar — ett förhål- anspann, men de begagna sig ej mycket häraf; de ha dyrbara ridhästar — men rida ej på dem.
lande som inte äger rum ens en gång på Deras yachter äro bland de praktfullaste i värl- seklet.
Skottåret har ju af gammalt an- den, men ägame segla ej med dem; deras fruar setts innebära åtskilliga privilegier särskildt och döttrar ha juveler af oskattbart värde, hvilka för det kvinnliga könet, och det torde vara för det mesta ligga i sina etuier, ty ägarinnorna frekventera ej mycket societeten.
I detta millio- dubbel anledning att i år bevaka dessa » in- närshus gör klangen af guldet ej umgängestonen tressen », då sedan väntan » till härnäst » särdeles munter; musik idkas där föga — den skulle också blir dubbelt så lång.
inverka störande på arbetet — man sysselsätter » Damernas egen tidning » kan inte stå sig ej med att dechiffrera andra noter än bank- noter.
Literaturen och de sköna konsterna ha likgiltig inför slika tidstecken, utan vill att räkna på msecenat-understöd i pengar, förstås, gärna dra sitt strå till stacken för mär- men ej på förståelse och sympati.
För mycket kesdagens värdiga begående.
Till den ändan upptagen med förvaltningen af sin oerhörda för- mögenhet, kan firman Eockfeller icke förspilla förlita vi oss på alla fyndiga hufvuden tiden genom fraterniserande med Apollo och och pennor inom rår läsekrets och utfästa sånggudinnorna, det säger sig själft.
Och den ett pris p å f e m t i o k r o n o r som males under affärernas eviga kvarnhjul, kän- ner sig ej upplagd för estetiska nöjen och syssel- för det piggaste och trefligaste bidrag om sättningar.
skottdagen, som till oss ingått senast den 8 Den ryktbare Cornelius Vanderbilt slutligen, februari.
förstår han bättre konsten att föra en tillvaro instundande En " skottdagstäfling ".
1896 Vi lämna alla små och stora snillen, som känna sig hågade att fresta saken, full och obegränsad frihet vid ämnets behand- ling.
Om det bör ske på poesi eller prosa, kort och godt eller något grundligare, men därför inte sämre, må hvar och en afgöra med sig själf.
Alla insändare till denna lilla täfling ha endast att påteckna kuver- tet med orden » Till skottdagstäfling en » och så adressera det till Iduns Redaktion, Stock- holm.
Emellertid förbehålla vi oss rätt att ef- ter behag använda äfven icke prisbelönade bidrag.
Stockholm den 10 Jan., skottåret 1896.
i et finnes väl knappt någonting vackrare än blommor, än dessa skogens och ängens blyga barn, som växa i konstlös oskuld, än de prydliga trädgårdsväxterna, som planteras, vattnas och vårdas af män- niskohänder.
De äro väl högst få, som äro alldeles likgiltiga för blommornas skönhet, om ock kampen för tillvaron, tanke- och kroppsarbetet till den grad upptaga särskildt nutidsmannen, att föga tid och intresse komma naturen och hennes skatter till del.
Blomvän är ändå hvarje människa mer eller mindre och på mångahanda sätt.
En älskar blott vilda blommor, en annan ansar sina krukväxter, en tredje vurmar för rosor, bar- net bryter alla blommor, och vetenskaps- mannen plockar sönder dem.
I våra dagar hafva blommorna blifvit en lyx- och modeartikel för de förmögnare.
Uttrycket skall synas .mången djärft, — men jag påstår, att just nu frodas ett blom- missbruk.
Blommor sändas i tid och otid till födelse-, bröllops- och andra högtidsda- gar, och däremot vore j u intet att säga, om dessa sändningar vore blotta vänskaps- mätare i stället för att, som nu ofta är fallet, vara en tom artighetsgärd, en ren penningfråga.
» Jag blir tvungen offra en lapp på en bukett till fröken R:s lysning; jag har j u varit hos hennes pappa på middag, » suckar den hungrige notarien.
» Det är så godt, att du går in och beställer en korg rosor till herrskapet T:s silfverbröllop, så äro vi lättast ifrån ' et, » säger grosshandlaren till sin fru; » vi få väl ge en tjugufem kro- nor, så att den tar sig något ut. » Hvar- ken notarien, grosshandlaren eller hans fru göra sig besvär att ens se på sina gåfvor, innan de sändas till festföremålen.
Buket- ten kastas tillsammans med femtio andra på ett divansbord för att snart vissna, och då grosshandlaren och hans fru göra visit hos T:s för att gratulera, måste de titta på visitkorten föt att veta, hvilka blommor de skänkt.