Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Iduns äldre årgångar innehålla redan många frågor och svar, gång på gång upprepade, ty det är en ren omöjlighet för en redaktion att föra uppsikt öfver dylika småsaker.
Icke nog med att afdelningen Frågor säkert förorsakar redaktionen ett ofantligt besvär, ar- bete och kostnad samt därjämte upptager plats för intressantare saker, detta senare till förfång för Iduns mindre fråglystne lä- sare, utan samma afdeluing är mångenstädes föremål för en uppmärksamhet, som ej alltid är smickrande för kvinnokönet.
Äfven i Sverige har arbetet för bättre lef- nadsvilkor för oss kvinnor vunnit så många segrar, att vi i allt måste vara på vår vakt och försvara vår rätt till dessa segrar emot den antågande reaktionen.
V i måste framför allt ihågkomma, att hvad som i tryck fram- ställes för allmänheten af oss kvinnor i vår egen tidning bildar en icke ringa del af den måttstock, som af det audra könet begagnas för att mäta vår andliga begåfning och ut- veckling.
Att bevara hemligheter.
En man är mer pålitlig i att bevara andras hem- ligheter än sina egna; en kvinna däremot bevarar sina egna hemligheter bättre än andras.
La Bruycrc.
Att berälla våra egna hemligheter är ofta dår- skap; att meddela andras är förräderi.
Dr Samuel Johnson.
Huru k u n n a vi vänta, att andra skola bevara våra hemligheter, då det är mera, än vi k u n n a göra själfva?
Rochcfoucaukl.
Anförtro aldrig en hemlighet åt en gift man, som älskar sin hustru, ty han talar om den för henne, och hon talar om den för sin syster, och systern talar om den för hela världen.
Farbror Örn.
Skiss Af A n n a T Wahlenberg.
igseln var öfver, och man trängdes för att komma fram och gratulera brud- paret.
Först kysstes bruden af far och mor och svärföräldrar, sedan af tanter, släktingar och tärnor, och det dröjde en god stund, innan hennes lilla syster, minsta tärnan, hann fram till henne, fastän hon egentligen bort komma långt förut.
Men när den lilla damen ändt- ligen banat sig igenom hela muren af män- niskor, nöjde hon sig inte med att bara kyssa henne som alla de andra.
Utan den ringaste vördnad för den frasande, hvita sidenkläd- ningen lade hon armarna om hennes hals, klängde sig nästan fast vid henne och gaf henne en lång, innerlig kyss.
Ingeborg var genomträngd af stundens all- var.
Hon hade aldrig förut varit med om en dylik fest, och som den därtill firades i hennes eget hem och hennes egen syster var dess drottning, verkade den högtidliga stäm- ningen mäktigt på hennes lättrörda sinne.
Hon kände knappt igen de gamla, välbe- kanta rummen, upplysta af så många ljus, med alla dörrar öppna och med alla de höga växterna kring kullerstolarne i salen.
Hon kunde knappt tro, att det var hennes syster, som rörde sig så märkvärdigt fin och vacker i den hvita sidenklädningen, långa slöjan och myrtenkronan.
Och minst af allt kände hon igen sig själf, med lockar kring hufvudet och i en hvit, luftig klädniDg, den längsta hon haft.
Den stod bara tre tum från golfvet, och när hon såg sig i spegeln, tyckte hon nästan, att hon såg en stor dam.
Se där kom champagnen och konfekten!
Ingeborg hade redan studerat den där bric- kan i serveringsrummet.
Där funnos många vackra och goda saker, men i midten stod en karamell, som öfverglänste allt det andra.
Den pryddes af ett litet vackert tempel af dragé, hvari stod en ängel, klädd i silfver- skir och med långa, hvita vingar.
Han höll en rosenkrans i sina utsträckta händer och tycktes vilja välsigna en osynlig menighet.
Under det brickan gick omkring till gä- sterna, följde hon med oaflåtlig uppmärksam- het.
Hvad hon gärna skulle vilja ha den där karamellen till minne!
Hon samlade minnen efter alla märkliga tillfällen, och det skulle vara en heder att ha den där vackra karamellen i sin reliklåda och få visa fram den för skolkamraterna.
När de sågo den, kunde de få en aning om, hur ståtligt bröl- lopet hade varit.
För hvar och en, som sträckte handen öf- ver konfekten, kände hon sin oro växa, men hon hoppades på, att ingen skulle vara så djärf och tillegna sig det allra bästa, och det såg också ut, som om gästerna voro blygsamt folk.
Brickan hade nästan gjort ronden kring salen, och ännu stod den lilla helgedomen kvar med sin ängel.
Ingeborg hade pratat ett ögonblick med sin marskalk, och när hon åter vände sina vaktande ögon till skatten, stod en gammal herre och höll handen öfver den.
Det var kamrer Öra, en liten spinkig, något kutryg- gig man med långt, hvitt hår, ett par små, listigt plirande ögon under buskiga, hvita bryn, insjuken mun och stubbigt bockskägg på hakan.
Han tycktes besinna sig, tog för sig åtskillig konfekt och lyfte på en stor karamell med någonting grannt på.
Men så lade han den tillbaka igen, log illparigt ät en annan herre, som han pratade med, och makade varligt åt sig det vackra lilla temp- let med den rosenkranshållande ängeln.
Hon skulle ha velat slå den ur handen på honom, så ond var hon.
Den otäcke, gamle farbror Örn!
Allt sedan den sommaren de bott på sam- ma sommarnöje och han en vacker eftermid- dag hade tvungit henne att sitta inne och reda ut hans fiskgarn, hade hon aldrig tålt honom.
Och hennes pappa och mamma tålde honom inte häller, det hade hon märkt många gånger.
De ansågo honom visst inte vara någon bra människa, så mycket förstod hon, fastän hon inte fått riktigt reda på, hvad de hade emot honom.
Tänk, att de skulle gå och bjuda en sådan där gammal stygg gubbe på bröllopet, bara för att de voro litet släkt med honom!
Det grodde upp ett riktigt hat i Ingeborg.
Så upptagen hon än var af den började dansen och sina kavaljerer, släppte hon ändå inte farbror Örn ur sikte.
Han gick en lång stund med den lilla helgedomen i handen, ty den var för stor att stoppa i fickan, men så tröttnade han på att gå och draga den med sig öfverallt, och Ingeborg märkte, att han gick bort och sökte sig ett gömställe.
När hon efter en dans gick igenom salongen med sin kavaljer, såg hon honom stå och flytta småsakerna på en hörnhylla, och strax därpå mötte hon honom med de tomma händerna på ryggen.
Det dröjde inte länge, förrän hon begag- nade sig af ett obemärkt ögonblick.
för att undersöka den där hyllan.
Och mycket rik- tigt, där stod templet med ängeln bakom eu stor vas.
Med en hastig ingifvelse drog hon upp sim egen tarfliga minneskaramell ur fickan, lade den bakom vasen och tog templet i utbyte, vecklade in det så godt hon kunde i näsdu- ken och kjolvecken, skyndade in i sitt rum och gömde det.
Så där j a!
Nu var han lurad, den otäcke, gamle styggingen!
* Två år hade den lilla ängeln stått i det bortersta hörnet af Ingeborgs miuneslåda och sträckt sin rosenkrans mot alla de audra skat- terna där inne.
Men det var endast sällan den kom i dagsljuset, och aldrig hade den blifvit framtagen inför skolkamraterna för att vittna om familjens välmåga och bröllopets ståtlighet.
Det var nästan som om Ingeborg skämdes för den.
Och en dag tog hon fram den, vecklade först silkespapper om den, lade den sedan i en ask, virade så in asken i skrif- papper, lackade och skref adress på.
Men därefter ref hon upp papperet igen och ställde in asken i lådan.
Hon kände, att hon inte skulle bli den kvitt, om hon skickade af den på det viset till den rätta egaren.
Det fordrades något mer än sä, och hon visste också, hvad det var.
Men det var alltför plågsamt, och lika plågsamt var det att behålla den.
Om hon ändå aldrig hade sett det där lilla templet!
Nu skulle hon snart » gå fram ».
Det var en reningens och uppgörelsens tid, men midt i allt detta fick hon ingen ro för skatten i lådans innersta hörn.
Den lådde vid henne som en fläck.
Hon hade sagt sig själf, att hon var barns- lig och dum, som gick och tänkte på den så där.
Hon hade sagt sig, att den där lilla småsaken icke hade det rin- gaste värde för farbror Örn, och att han icke ens kom ihåg den.
Hon hade ursäktat sig med, att hon var mycket närmare till den än han.
Det var i alla fall lika obehagligt att tänka på den där lilla ängeln i lådan.
Och att låta bli att tänka på den, det kunde hon inte.
Men att gå till farbror Örn med den, skulle vara någonting alldeles förskräckligt.
Plan skulle inte förstå henne, bara håna och ut- skratta henne.
Hon kunde riktigt se hans grinande, gamla ansikte.
Hennes afsky för honom var nästan ändå större än förut, ty nu visste hon, hvad hen- nes föräldrar hade emot honom.
Han var en usel procentare, en girigbuk och en blod- sugare, som störtat mer än en människa i fördärf och elände, och de hade inte umgåtts med honom på de här två åren.
- (Forts. o. slut i nästa na,) Då naturen delade krafterna mellan de båda könen, behandlade hon männen styfnioderligt och gaf dem den fysiska kraften; men sina bättre och mera älskade barn gaf hon makten öfver egna och andras själar.
Carl Bernhard.
nöta på tänderna, isynnerhet de mindre hårda, såsom man kan se af små tvärslrimmor i emaljen.
De små kolpartiklarne — till och med det finaste kolpulver — bestå af helt små korn, som icke upplösas i munnen; de sätta sig isynnerhet fast i kanten af tandköttet, först ett och ett, men så småningom flere, tills kanten ser ut, som om den vore infattad i blått, och härigenom uppstå lätt plågsamma inflammationer i tandköttet.
Lika skadlig är cigarraska, som på grund af sitt pottaskeinnehåll är starkt frätande.
Tvål och sa- lieylsyra böra icke heller höra till ett godt tand- pulvers beståndsdelar.
Kamfer är icke af någon nytta och har icker heller någon omtyckt lukt.
De olika färgerna på tandpulver ha ingenting att betyda med hänsyn till deras nytta, de tjäna blott till att ge dem ett behagligare utseende.
Då ett tandpulver icke genom kemisk inverkan skall göra tänderna hvita på deras egen bekost- nad, bör man framförallt ge akt på, alt det icke innehåller syror eller frätande beståndsdelar, samt att det är så fint pulvriseradl, att man ej kan känna något korn mellan fingerspelsarne.
Ett pul- ver, som har dessa egenskaper och dessutom den fördelen att vara billigt, är precipiterad kolsyrad kalk eller kolsyrad magnesia.
För att få e n be- hagligare smak på pulvret, blandar man det med några droppar pepparmyntsolja.
Man får då ef- ter användningen en angenäm friskhet i munnen.
För öfrigt är det äfven tillräckligt alt rengöra tän- derna endast med rent, ljumt välten.
' Iduns julklappsbasar ' kommer äfven i år att öppnas, som vi hoppas till alla våra läsarinnors hug- nad och nytta.
I fjol redan visade sig intresset för » basaren » mycket lifligt, och vi äro öfvertygade, att det ej skall stå efter i år.
I detta syfte anordnar nu redaktionen en extra pristäfling för korta uppsatser, angifvande och beskrifvande nya, vackra julklappshand- arbeten, hvarvid den bästa kommer att tillde- las ett p r i s af 2 0 k r o n o r.
Beskrif- ningarna, hvilka endast böra upptaga mindre bekanta och nya handarbeten, nedskrifvas kortfattadt och lättbegrip- ligt på blott en sida af papperet.
Re- daktionen förbehåller sig rätt att äfven.
meddela de bättre af de ej prisbelöna- de beskrivningarna och uttalar som si ?i varma förhoppning, att ingen af våra läsarinnor, som kan ha något att med- dela, undandrager sig detta, då det ju för dem själfva blir af det största in- tresse, att denna af delning — » basa- ren » — • genom inbördes tillmötesgående och meddelanden framstår rikhaltig och omvexlande, när nu julklappsom- sorgernas tid står för dörren.
Annars kommer det hela för sent.
I n - o m d e n n a m å n a d s utgång måste alltså alla, i täflingen deltagande skrifter vara till Redaktionen insända.
Tändernas vård.
léjeu betydande roll länderna spela i matsmält- ningen och utseendet borde göra det till en sträng plikt för alla att vårda denna viktiga del af kroppen med särskild omsorg.
Som kändt är, bör maten för att smältas ordent- ligt tuggas fin och blandas med den nödvändiga mängden saliv.
Kan detta ej ske på grund af tän- dernas dåliga beskaffenhet, sväljes maten i större eller mindre stycken, utan att vara blandad med den erforderliga saliven, och man får snart erfara följderna i form af trög afföring o. d. och kan däri- genom lägga grunden till långvariga sjukdomar.
Konsten att ha eller skaffa sig friska tänder är icke svår, om man redan tidigt vinnlägger sig om ren- lighet och omsorgsfull vård.
Sköljning i munnen med ljumt vatten borde man ej försumma efter någon måltid.
Endast alltför lätt fastna matrester i munnens fördjupningar, undergå förskämning och bilda syror, som först angripa det yttersta lagret, tandemaljen, därpå tandbenet och så gå vidare i sitt förstörelseverk, tills tanden blifvit ihålig, kro- nan brytes af och en halfrutten, illaluktande rot blott återstår.
De närmast sittande tänderna smit- tas snart och röna samma öde.
Hvarken eau de Bålet, salicylvatten eller dylikt kan hjälpa, så länge en dålig tand är härd för smitta.
(f^J Därför bör man i tid, medan hålet ännu är obe- tydligt, låta en skicklig tandläkare plombera tan- den och åter göra den brukbar.
Man må icke tro, att man själf med guttaperka eller annan enkel fyllning kan afhjälpa det onda.
Häraf skulle man ha mera skada än nytta.
Den ovilkorligen nödvändiga, samvetsgranna behand- lingen af den sjnka tanden, såväl som fyllningen af densamma, kan endast läkaren med passande verktyg företaga.
Blir t. ex. en död nerv sittande i tanden, eller är den icke tillräckligt väl rengjord, uppslå lätt bulnader och tandfistlar.
Äfven med hänsyn till valet af rengöringsmedel för tänderna begår man ofta de största misstag och lägger grunden till tandsjukdomar.
Först och främst ha vi de omtyckta pulvriserade träkolen.
Bortsedt från det oaptitliga i deras användning, bör man varna för dem endast af det skäl, att de Man bör icke välja en alltför mjuk borste till tänderna.
Om landköttet blöder något, bör man därför ej afhålla sig från att begagna borste.
Min trotjänarinna.
A f Ebon Hoi.
» 1 — - ffn pighistoria! » hör jag eder, älskvärda s^t, läsarinnor och dito läsare, utropa, och i andanom kan jag se, hur grekiskt formade, romerska och näpna små uppnäsor föraktfullt rynkas.
Men, våren lugna, min lilla historia, om vi så kunna kalla dessa enkelt skildrade smådrag ur en kvinnas lif, har ej det minsta gemen- samt med andra fruars » delikata » pighistorier.
Inga sönderslagna tallrikar eller dylikt spela här någon roll.
Men, till ämnet!
Hon hette Elna oeh var tretton och ett hälft år gammal, då hon kom i min tjänst.
Alldeles i min smak, visserligen en smula en- faldig, men med ett godt, beskedligt oeh stilla lynne, trogen som guld och hjärtegod, ja, rik- tigt kvinligt öm emot de små, som hon fick tillse.
Jag vann hennes tillgifvenhet — föl- hela lifvet, som det sedermera visade sig — genom att sträcka henne en hjälpsam hand, då hon hardt när höll på att, för sin klena fattningsgåfvas skull, blifva » ifrånsatt », som det ju kallas.
Jag pluggade katekes med henne för brinnande lifvet, gick själf och talade med presten — och hon » slapp fram ».
Sedermera tillhörde hon oss alldeles som en familjemedlem; genom god behandling fastades hon med hjärtats alla fibrer vid vårt hem, och det blef aldrig ens tal om någon flyttning.
Hon fick ett egeudomligt fint sätt, ovanligt för en tjänarinna.
Vi arbetade samman och delade sysslorna, ty jag tillät ej någon som helst öfveransträngning för henne, och det var eget att se, hur hon, såväl hemligt som uppenbart, sträfvade att bespara mig så mycket arbete som möjligt.
Och arbete saknades ej.
Kegelbundet hvart eller hvartannat år kom storken med en liten rosenkind och slutade ej förrän dussinet var jämnt fullt, sju gossar och fem flickor, alla friska, raska och duktiga.
Min mans inkomster kunde visserligen myc- ket väl tillåtit mig att taga ännu en tjäna- rinna, men blotta talet därom gjorde Elna utom sig, och sanningen att säga — jag hade så vant mig vid att blott hafva henne till hjälp, att det helt visst varit otrefligt att få se ett främmande ansikte midt i vårt lyckliga och, trots de många barnen osh arbetet, lugna och fridfulla hem, och därför blef det vid det gamla.
Jag hade till en början förvånat mig öfver, att Elna aldrig haft någon kärlekshistoria, eller att det ej blef fråga om giftermål för cn så ovanlig flicka, men slutligen, då hon ej längre var ung, tyckte jag, att allt var, som det borde vara, att det var rätt och naturligt, att hon egnade hela sitt lif och sitt hjärtas alla varma käns- lor åt oss.
Men det var ej naturligt, det kommer ett ögonblick i hvarje människas lif, då hennes öga och bjärta öppnas för kärleken, och det förhåller sig härmed som med mäss- lingen: den måste komma, och det blir svå- rare, ju längre det dröjer.
Som ung är det lätt att genomgå och öfvervinna bådadera, men vid mogen ålder kunna följderna blifva ödes- digra.
Jag trodde ej ens för ett ögonblick, att Elna kunde vara utsatt för kärlekens frestelser, ty då hade hon måhända i tid lydt min varnande röst, som nu, tyvärr, kom för sent.
Då hon för mig omtalade sitt val, var hon redan så snärjd i kärlekens garn, att alla föreställnin- gar voro förgäfves.
Jag såg klart, att allt blott var en spekulation på Elnas sparbanks- bok, som representerade en ej så liten summa, dels sammansparad af lönen och dels små- summor, som jag insatt åt henne vid åtskilliga tillfällen, då hon särskildt gjort sig förtjänt af litet extra.
Men att dessa spekulationer voro grund till hennes fästmans ömhet, hvarken kunde eller ville hon inse.
För första gången var hennes enfald en stor sorg för mig.
Ej mindre än fjorton år skilde dem åt, men hon var omöj- lig att öfvertyga, och » karlen » log i mjugg, ty han hade fullt reda på, hur min man och jag sökte motarbeta hans önskningar.
Tiden led; efter » Mickeli » skulle lysning och bröllop försiggå.
» Han » hade naturligtvis fått hennes lilla egendom om hand, för bosätt- ning m.
ro., som han skulle ställa om.
Han hade redan deras lilla, rätt nätta bo i ordning, hyran för första kvartalet betald m. m.
Äfven Elna hade iordningställt en liten uppsättning ås sig, skaffat sig något linne, sängkläder m. m. till det, som min man och jag gifvit henne.
Hon gick nu omkring ined förklaradt ansikte, var sig ej alls lik, log ' rid tanken på framti- den, men grät en smula, ja, stundom alldeles hejdlöst, då hon tänkte på afskedet frän oss, vid hvilka hon fastvuxit mera, än hon själf trott.
Själf visste jag ej, om jag skulle vara led- sen eller glad.
Visst såg allt så lofvande ut som möjligt, och jag var långt ifrån så egoi- stisk, att jag missunnade henne lyckan af ett eget hem och eget familjelif, och beskyllde henne hvarken i ord eller tanke för otacksam- het.
Visst var det svårt att mista henne, men detta var ej det värsta ..
Jag hade icke skäl att misstro hennes blif- vande man — numerär då han så vackert tänkt på ftamtiden och anordnat ett så — för deras stånd — ovanligt smakfullt och ber kvämt hem.
Men misstro skingras ej så lätt — den mannens ögon misstrodde jag och — fick till slut rätt, till min stora sorg.
Det väckte ej så litet uppseende, ty då hon först af oss blifvit satt högre än andra hennes gelikar, så hade alla våra bekanta slutligen gjort detsamma och därefter hela den lilla staden, där hon af alla var känd för sin tro- het och tillgifvenhet mot vår familj.
Jo, katastrofen kom verkligen — ett par dagar före den första lysningen, som naturligt- vis aldrig blef af. '
Den påtänkte äkte mannen gjorde sig osynlig och afreste, antagligen till Amerika, medta- gande de ej obetydliga, öfverblifna penningarne.
Men huru ens tillnärmelsevis beskrifva Elna!
Den stackars flickans förstånd hotade att följa den otrogne rymmaren.
Endast tålamod och ömhet kunde bota henne.
Och slutligen, ett helt år därefter, var hon sig någorlunda lik.
Hon fortfor att blifva hos oss.
Boet och allt det köpta förvandlades i penningar, som sattes till grundfond i en ny bok.
Ett litet tillskott fick hon utaf h vardera af mina barn samt af oss, min man och mig.
» Den trolöse » nämndes aldrig; slutligen var allt som en elak dröm i vår nu åter lugna tillvaro.
Och så gick tiden raskt undan, som den alltid går under lyckliga dagar.
Min mans lockar började mängas med silfverstrimmor, likaså mina egna.
Våra tolf barn hade alla funnit en gagnande plats i lifvet; trenne af gossarne hade slagit in på läsvägen, en var läkare och de tvänne akademilärare; en var ingeniör, en förestod grannstadens apotek, och de yngsta voro skickliga yrkesidkare, sträfvande af förenade krafter att höja landets industri.
Döttrarna voro alla förmånligt och godt, fram- för allt lyckligt gifta, och det blef snart svårt att hålla reda på, hur stort antal barnbarn vi af ett huldt öde beskärdes.
Då flickorna gifte sig - - de båda äldsta sist och samtidigt — ville alla söka att för sitt hem värfva Elna till hustomte, men den » gubben » — eller rät- tare sagdt » gumman * — g i c k inte.
Hon skulle ovilkorligen stanna i det gamla hemmet för att, som hon sade, uppfylla sin sista mission i lifvet — » lägga mina ögon samman ».
Om någon då sade henne, att hon kunde dö före mig, log hon föraktfullt och sade, att » sina plikter kände hon », och så dålig kunde hon ej vara som att lägga sig och dö, medan hennes matmor ännu behöfde henne.
Så åldrades vi tillsamman.
Hon var nu all- deles gråhårig, men en vacker åldring var hon.
Och allt som åren svunno, dess mer, tyckte jag, af poesi kom det öfver hela hennes vä- sen.
Det var som en mild och klar sol- nedgång, hvari lugnet och friden blefvo allt mera förhérrskande.
Jag hade för längesedan tänkt åt henne anskaffa » medalj », som den nya tiden oeh Patriotiska sällskapet bruka skänka åt trogen tjänst, men Elna ville på inga vilkor höra talas härom.
Så har jag i stället sökt att på detta enkla sätt hugfästa minnet af min trotjänarinna!
skap, och det i stället bestodes litet mer artighet i hvardagslag; om män och.hustrur ville roa sig ibland tillsam- mans och ej urarta till blotta arbetsmaskiner.
Vederkvickelse är nödvändig för att hålla hjärtat vid helsa, och att försöka reda sig därförutan är ett stort misstag.
en sådan, som vi nu vilja lemna våra läsarin- nor ett par korta drag.
Lifvet vid de amerikanska badorterna?
Ja det är då ungefär det samma som annorstädes.
Men det är för öfrigt ej därom, som jag nu vill tala, utan fast mer om de badandes ko- stymer.
En amerikanska bär stor aktning för sin kropp och försummar aldrig ett tillfälle att visa, att hon är krinna, trots allt skrik om När » den lille » väntas.
den amerikanska emancipationen.
Sin hals, sina skuldror och armar samt (excuse me, Jfeiräkneliga unga fruar äro endast bristfälligt dear!)
sina ben beundrar hon själf lika högt X£ / utrustade för de allvarligaste och oroli- som någonsin en yankee kan göra det.
Och gaste stunderna i sitt lif.
Ofta hindrar falsk det vill ej säga litet; ty mot » the fair sex » blygsamhet den unga frun, som kanske sak- är yankeen alltid ridderlig.
Och hvar kan en nar lyckan att af en förståndig moder göras kvinna framhålla dessa sina behag bättre än förtrogen med det nödvändiga, att ordentligt en badort, en hafsbadanstalt i franskt mön- och i rätt tid underrätta sig om allt.
Svag- vid ster och som nu äfven adopterats af Amerikas heten för det vackra förleder ofta den oer- fria folk.
farna att sitta och sy förtjusande småsaker, som nog taga sig mycket nätt ut, men äro Badkostymerna således!
Beträffande färg, ty ytterst ovaraktiga och taga familjefaderns noga räknadt har denna säsong haft att upp- kassa onödigt mycket i anspråk, på samma visa endast en sådan, har denna varit svart.
gång deras vidmakthållande fordrar mycken Ja, hvad tycken I?
Dock, hvad underligt häri?
möda och tålamod.
Och just denna senare Säkert har detta färgval varit godt.
Därpå dygd tages framdeles i anspråk af så många har man till och med haft » svart på hvitt ».
andra viktigare göromål.
Hur besvärligt är Och amerikanskorna äro icke dumma eller utan då ej att stryka och krusa de många bro- smak.
Till och med parisiskan har redan derade remsorna och ryschen, att stå och erkänt detta.
Alltnog!
Svart har varit säson- peta ut de dyrbara spetsarne, att sy på de gens hufvudfärg åtminstone beträffande bad- oräkneliga kulörta rosetterna.
En mor och dräkterna.
husmor med mycket att styra om och myc- Helst har man begagnat sidentyger eller ket att lägga hand vid kan därvid bli bjärt- imitationer af sådana.
Tunna, smidiga siden- ängslig, i synnerhet om hon måste tillstå för tyger hafva haft företräde, dels för att sådana sig själf, att hon kunnat göra allt så myc- torka så fort, dels, och säkert här det för- ket billigare, enklare och mera praktiskt.