Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag önskade gärna, att ni toge upp- satsen sådan den är — äfven om ni anser eder be- höflva göra vissa reservationer.
Högaktningsfullt E. V. A. Bergstedt.
• Hvad rätt du gjort och icke har glömt bort, förvandlar sig till orätt inom kort, men ångrad skuld, som lefver i ditt minne, förvandlar sig till dygd i renadt sinne.
Maria von Ebner Eschenbach.
* j \ fär rosorna blomma ...
Ja väl, hvarför icke!
Vi vilja nu verkligen tillmötesgå förf:s önskan och taga uppsatsen » så- dan den är ».
Våra läsarinnor må då ock god- hetsfullt göra detsamma!
Vår reservation ligger uttryckt i denna lilla » förhistoria », liksom ock vårt erkännande af det myckna goda, som finnes att begrunda i E. V. A:s framställning.
En rik erfarenhet och ett bildadt hjärtelag tala dock så otvätydigt genom densamma, att helt visst ingen skall ångra att hafva tagit del af dess innehåll.
1898 I bland de väldiga kulturinsatser, som gjorts under det nittonde århundradet, utgör kvinnoemancipationen onekligen en af de märkligaste.
Den stigande aktningen för människovärdet banade väg för denna fri- görelse, och den under vårt århundrade oer- hördt utvecklade storindustrien, hvilken kring- skar och gjorde inskränkningar på de om- råden och verksamhetsfält, som af ålder varit kvinnans, nödvändiggjorde ett tillmötes- gående i krafvet på befrielse från de in- skränkningar i kvinnans mänskliga rättig- heter, som hon genom lag och sed hittills varit underkastad.
Och, i sanning, då vi betänka, att de resultat, som vunnits, äro frukterna af företrädesvis ett enda århund- rades arbete, så måste det erkännas, att en massa för kvinnans utveckling och verksam- het hämmande skrankor fallit och att de ut- vecklings- och arbetsfält, hon steg för steg vunnit, hafva varit betydande och vidsträckta.
Den lika arfsrätten med mannnen, rätten att blifva myndig och, slutligen, den lika myndighetsåldern för kvinna som man be- teckna de viktigare milstolparne på denna frigörelsens bana i vårt land.
Det finnes land, hvarest man nått större praktiska resultat af kvinnorörelsen än hos oss; men vårt lands kvinnoemancipation har utförts m e d sans och måtta och under min- dre stötande former och missriktningar än i månget annat larid, och detta lämnar ett godt hopp om framgång för vinnande af de berättigade sträfvanden och önskningsmål, som ännu förefinnas.
Tydliga tecken till en inträdande reaktion hafva dock nu under det nittonde seklets sista årtionde gifvit sig tillkänna; en reaktion, som jag skulle vilja tro vara mera konstlad än verklig och egent- ligen blott produkten af en sensualistisk skön- litteratur.
Men det har dock inträdt en stag- nation i kvinnorörelsen, ett slags paus, un- der hvilken det förefaller mig, som visade sig medaljens frånsida i en dager så ogynn- sam som aldrig förut.
Och fastän jag i det stora hela ser denna viktiga rörelse i optimistens ljus, så finns det dock ögonblick, då jag frågar mig själf, om våra dagars unga kvinnor i karaktärens ädelhet och sjä- lens förfining hunnit ett fjät före sina mor- mödrar och dessas mödrar.
Den nyligen hållna kvinnokonferensen lämnade visserligen en vacker exposé såväl af kvinnogärning som kvinnolater.
Värdighet, sans och mo- deration voro drag, som genomgående präg- lade denna kvinnoförsamling.
Men den unga kvinnan, hon, som företrädesvis fått tillgodo- göra sig frukterna af kvinnorörelsens sträf- vanden, hon, som fått vandra de bäst ba- nade vägarna, var emellertid anmärknings- värdt fåtaligt representerad i denna samling.
De äldre kvinnornas antal var mera talrikt; men huvudbeståndsdelen, den beståndsdel som gaf konferensen dess färg, tillhörde medelåldern.
Det var emellertid våra yngre kvinnor, särskildt de unga flickorna, hvilka de nyss omnämnda betänkligheterna egent- ligen gällde.
T y huru gärna jag än önskade dela de stora och glädjande förväntningar en A n n a Sandström och flere med henne uttalade öfver kvinnosakens betydelse för kultur och framåtskridande, mig synas saker och ting icke så lofvande.
Mig synes det, som o m värdighet, sans och moderation äro sällsynta egenskaper hos vår tids unga kvinna, framtidstankarnas bärarinna.
Mig synes det, som hade vårt sista årtionde fo- strat en skara kvinnor med kultiverade, för att icke Säga öfverkultiverade känslor och | IDUN kalla hjärtan, kvinnor, hos hvilka matt plikt- känsla, slapphet i uppfattning af blods- och familjebandens helgd, oförmåga till försakelse och uppoffring nära nog kunna sägas vara kännetecknande drag.
Och man vet sig mången gång knappast hvarken ut eller in i detta fin-du-siécle-riktningens kaotiska virr- varr af meningar, påståenden och idéer.
På samma gång ett rop på frihet och ett för- nekande af frihet, ett skriande på plats för utvecklande af den egna individualiteten och ett fullständigt åsidosättande af nödig hänsyn till en svagare naturs lika rätt.
D e mest oförenliga motsatser mellan fordringar och ansvarskänsla, mellan anspråk och plik- ter.
Ihåliga fraser om tolerans och fri- sinne, som föras på tungan, men hvilka äro parade med en gränslös ofördragsamhet.
En hel arsenal af paroller och slagord, hvilka kunna väcka både löje och leda.
Det for- dras i sanning en mycket god vilja för att kunna tro, att vi i kvinnoväg gjort ett ut- byte af något förvisso mycket ofullkomligt af högre slag mot ett fullkomligare af lägre!
Händer det ibland, att man hos en eller annan ung kvinna skulle på allvar vilja försöka att sätta sig in i en lifsuppfattning, som — ehuru vida skild från ens egen — man dock tror vara verklig och lefvande, så kan en person med omoderna förvänt- ningar på beständighet och konsekvens få höra så olika meningar i dag och i mor- gon, bevittna så täta och plötsliga » omstöp- ningar » i åsikter och öfvertygelser, att hon med sin brist på smidighet däri ser ett bevis på karaktärslöshet och godtycke.
Hon kan möjligen fatta, att en revolution i öfver- tygelse och lifsuppfattning kan inträffa; men hon kan icke fatta, att en sådan omstört- ning kan genomgås, utan att det skall upp- stå en viss svårighet att återvinna andlig jämnvikt; hon kan icke fatta, att den kan försiggå, utan att efterlämna ett betänkligen rubbadt själfförtroende.
Detta är en ibland de många gåtor, man ställes inför, om man vill söka kärnan bakom skalet.
Men detta — kan man möjligen tycka — bör icke sammanblandas med kvinno- rörelsen.
Det är ' fel, som bero af tidsandan och de gängse naturalistiska och sensuali- tiska lifsåskådningarna, och de berörda miss- riktningarna äro gemensamma för båda kö- nen.
Men man har nu en gång vant sig att i sedligt hänseende be- gagna en högre måttstock för kvinna än för man — detta innebär j u egentligen något för oss kvinnor smickrande — och då måste man beklaga, att vår tids unga kvinnor, på hvilka man borde vara berättigad att ställa högre anspråk än på föregående tiders, icke visa sig bättre intellektuelt ru- stade mot alla andefattiga teorier, icke mera moraliskt stålsatta mot hvarjehanda upp- fattningar och läror af så betänklig sedlig halt.
Och vill man vara rättvis, tror jag, att man måste medgifva, att dessa vår tids läror, böjelser och låter verkat mera depra- verande på kvinnan än på mannen.
De unga männen äro bättre disciplinerade och fram- häfva sig mera sällan med den oförsynthet och det själfförtroende, som icke äro allt för ovanliga hos de moderna unga nutidskvin- norna.
Mannen har j u af gammalt förbe- hållit sig åtskilliga friheter i moraliskt af- seende.
Ofta stöter han äfven mycket all- varsamt konvenansens fordringar för hufvu- det.
Vanligen är han dock nöjd, om han blott känner sig fri från tvång och konsi- derationer, och bryr sig då alls inte om att 227 ondgöras öfver » gammalmodiga åsikter och trångbröstade uppfattningar ».
Men en ung flicka, som funnit konvenansens skrankor för trånga — och onekligen äro de för henne betydligt trängre än för mannen — stoltserar gärna öfver sin frihet från fördo- mar, eller hvad hon anser som sådana, och gör anspråk på att äga vida vyer, på att vara » frigjord » och modern.
Och oftast är hon intet annat än en eftergifven slaf under det egna jagets nycker, påhitt och fordringar.
Och just emedan det är och förblir kvinnan, som ger prägeln åt um- gängessättet och » tonen », är det ändå be- klagligare att se henne » slå öfver », än hvad det är att se mannen göra det.
Men vare sig hos man eller kvinna, ver- kar den gängse fin-du-siécle hallstämpeln syn- nerligen motbjudande på mig.
Och sällan har något synts mig så välbehöfligt, vara ett så verkligt ord i sinom tid, som då frö- ken Mathilda Eoos i sin roman » Skepp som förgås i stormen » i ädel harm, jag skulle nästan vilja säga med manligt mod, riktade sin lans, ingalunda såsom våra kritiker — som det syntes mig.
ganska orättvist och kort- synt — ville påstå uteslutande mot fröken Ellen Keys bok, utan mot hela fin-du-sié- cle-uppfattningen.
Hur lyckades hon icke på kornet träffa de moderna sofismerna och paradoxerna, den moderna slangen, hela den pretentiösa, men i själfva verket så flacka jargonen.
Det är dekadansen hon velat träffa in i hjärteroten, och hon har lyckats.
Hon har låtit den framträda så- väl i dess mera menlösa och förtäckta form som i dess vederstyggligaste, den motbju- dande tragedi, för hvilken Wejerlingdramat i det verkliga lifvet gång på gång fått tjäna som föredöme.
Det sköna har onekligen fått träda tillbaka för det sanna och det goda, då fröken Roos — en andra Fredrika Bremer — i denna sin bok låtit konsten tjäna som medel för vinnande af människo- vänliga och sociala syften.
Säkerligen upp- fattade fröken Roos till fullo det offer hen- nes, konst fick bringa, säkerligen insåg hon, att en roman sådan som » Skepp som för- gås i stormen » hvarken kommer att förstås eller läsas, då de tidslyten och de missför- hållanden, mot hvilka hon riktade sitt an- fall, ramlat eller af nötts.
Och måhända är den stund, då många af de förskämda, mo- derna idéerna och åsikterna måste vika, icke synnerligen aflägsen, ty ligger det icke i närvarande tidsriktning något så osundt, öfverdrifvet och måttlöst, att det borgar för att den skall blifva hastigt öfvergående?
Och hvad litteraturen beträffar — den litteratur, som, låt vara, i ett än så estetiskt raffineradt omhölje, offrar åt en förskämd smak genom förhärligande af otyglad lidelse, af frivol njutningslystnad, framkallar den dock icke öfvermättnad?
Blir den icke i längden osmältbar?
— Äfven om dessa åsikter för- fäktas af så spirituella pennor som — för att hålla oss till kvinnliga författare — en^ fru Mallings och en fru Marholms?
Inom vår litteratur härskar, förutom en formlig kult för känslan, en utpräglad förkärlek, för att icke säga vurm, för medicinska och psykologiska ämnen.
Att detta senare ännu måste innebära en stor lockelse för våra författare, kan en hvar förstå; men det före- faller mig ofta, som o m denna smak hölle på att urarta, som bjödes man mången gång på en psykologi så sökt, att den närmar sig gränsen till psykonosologi.
• (Forts.) $ _~
IDUN 228 Sila mygg och svälja kameler eller professorskan och hinkarna.
Ett penseldrag efter rama verkligheten af Chicot.
f roferssorskan Alma Thelaus, född Baumgren, tillhörde antalet af de många döttrar, för hvilka nutidsmödrarna, enligt en af dem själfva lemnad utsago, ändrat signalen » Spinn, spinn, spinn dotter min, I morgon kommer friarn din » till » Läs, läs, läs, dotter min, » ehuru friarn nu börjar bli allt mer problematisk.
Emellerid kom han till fröken Alma i gestal- ten till och med af en snart blifvande professor, ehuru den tiden doktor Thelaus troligen drogs mindre af lärdomen än skönheten; en förmodan, hvilken hvarje kvinna ännu i dag torde förlåta, eftersom ju de söta varelserna dock lyckligtvis alltid komma att bibehålla vissa grunddrag af » das ewig weibliche », som väl är både för dem och oss karlar.
Emellertid hade den unga frun, likt de flesta gifta kvinnor, beslutit att uppgifva sina förra sysselsättningar och bli en praktisk hustru, så mycket mer som professorn hade nog lärdom för dem bägge.
Sedan hon beträdt husmoderns verklighets- mättade värld, började hon småningom allt mer glömma vissa bokvärldens ideal, ja, till och med smått förakta dem.
Som hennes naturliga anlag pekade starkt åt sparsamhet och förvärf, blef hon mycket nogräknad och nidsk emot tjänste- folk och furnissörer, ju längre det led.
Professorn var visst ingen slösare heller.
Men han af skydde småaktigt knussel och hade mån- gen obehaglig stund med klagande, som nödgats vädja till honom i fall, då de ansågo sig ej kun- na komma till sin rätt med hans skarpa fru.
De hade långt ut i skärgården en villa, som professorn ärft efter sin far.
Husen hade med tiden fått sin känning af regn och blåst, så att professorskan slutligen måste besluta sig för en reparation, hvilken dock blott skulle inskränka sig till en yttre ommålning och » påbättring » här och hvar inomhus.
Hon kände dock ingen målare, hvarför hon, då talet blef härom, frågade sin man, huruvida han möjligen kände någon sådan, som vore bil- lig och treflig att ha göra med.
» Jo, » upplyste professorn, » eget nog så gör jag verkligen det.
Jag har suttit i en kommitté tillsammans med målaremästare Broström, och han är en både hygglig och upplyst karl.
Huru- vida han är något särskildt billig på sitt arbete, vet jag inte.
Men jag förmodar, att de i allmän- het hålla samma priser- Jag ska tala vid honom. » Professorskan, som hade tagit hand om allt hvad som hörde till det inre departementet, tyckte inte riktigt om detta förslag; men, tänkte hon, det blir nog jag, som får uppgöra saken ändå, när det kommer till kritan.
Professorn stötte på Broström nästa gång de träffades, och Broström menade, att det passade bra, emedan han just samma sommar skulle ha arbete vid ett par villor i grannskapet, så att han kunde titta till professorns på samma gång för att se hvad där var att göra.
Broström kom också dit, sedan herrskapet flyt tat ut, och både professorn och frun voro med för att beskrifva, huru de ville reparationen skulle ske.
Mästaren, som ej var någon dum karl, märkte snart, huru landet låg och att förtjänsten blefve smal nog, då professorskan skulle från sin virk- ning följa arbetet tum för tum.
Men han ville stå väl hos professorn, som på senare tiden lagt sig i kommunala ärenden och genom sin dialek- tiska förmåga hade stort inflytande.
Allmänna arbeten betala sig bäst.
Därför gjorde han upp ett mycket billigt kostnadsförslag pr kvadratfot, om hvilket parterna, efter ytterligare jämkning från professorskans sida, ändtligen kommo öf- verens.
En tid därefter ditkommo två gesäller och en lär- gosse.
De började arbetet, och professorskan satt i bersån, så ofta hon var ledig från hushållsbe- styren, följande arbetarnes spacklingar och stryk- ningar med en min, som skulle ha tydt på en djup kännedom om yrkets alla grepp, om man ej vetat, att hon aldrig förr varit med om detta slags arbete.
Mest tycktes hon dock följa lär- gossen, som satt på taket med de bara fötterna stöttade mot flänsen, kladdande öfver zinkplå- tarna.
Han var bortåt sexton år, stor och grof för denna ålder.
I hans runda ansikte fanns ingen- ting af den vanliga lifliga, magra, grådaskiga, cigarettförstörda Stockholms- » grabb » - typen.
Han såg snarare enfaldig och betänksam ut.
En dag, då Kitt-Jakob, som han kallades af sina närmaste bekanta, höll på att tvätta målar- bostarna i en balja varmt vatten, kom profes- sorskan för att betrakta denna rengöring litet närmare.
» Hör nu, min vän, » anmärkte professorskan om en stund, » jag har några vattenhinkar jag skulle vilja ha ommålade.
Skulle han kunna göra det? » » Abja, » svarade Jakob.
» Nog skulle jag väl kunna göra det alltid. » » Det vore bra det.
Jag ska säga till åt jung- frun, att hon tager fram dem.
Men det här be- höfver ju inte de andra veta af. » — » Hvilka di andra! » frågade Jakob, betraktande frun med högeligen förvånade ögon.
» Jag menar mästaren och gesällerna. » Ett plötsligt ljus tycktes med ens gå upp i pojkens trinda skalle.
» Hå hå, jag förstår.
Frun vill, att jag ska ta dem på fusk, hvafalls? » » Fusk?
Nej, jag vill visst inte ha något fusk.
Kan han inte måla några hinkar? » » Skulle det vara nå ' n konst det då? » invände Kitt-Jakob indignerad.
» Jo vars, hvad jag det kan.
Men frun förstod mig nog inte.
Si, med fusk menar vi sådant, som vi får göra för egen räk- ning.
Var det inte meningen? » » Jo, det var meningen, » upplyste professor- skan med något saktare röst.
» Nå, det var en annan femma.
Hur många ä dom? » » Åtta, tror jag. » » Det var duktigt med hinkar det; jo, om vi vore i stan, kunde det väl gå för sig.
Men här- ute finns ingen annan färg än mästarens, och jag vet inte, om jag vågar.
Nå nå, jag ska tänka på saken.
Det står väl aldrig för lifvet, kan jag tro? » Nej, det gjorde det inte, men bra vore det att få hinkarna strukna, efter de ändå hade målare i gården.
Dagen därpå kom mästaren ut i trakten och tittade äfven till arbetet på Thelai villa.
Jakob, som alltid behandlats väl af Broström och visste, att denne ej hade något emot, i fall han kunde tjäna sig litet extra, omtalade för honom profes- sorskans förslag och frågade, om han kunde få begagna mästarns färger.
Denne tog sig en pris snus som alltid, när han skulle fundera öfver något.
» Jaså, hon är utaf den ullen, » mumlade han, skrattande för sig själf.
» Ja, jag tyckte hon föreföll väl mån om sig.
— Jo, nog kan du få ta hvad du behöfver, min gosse, » svarade han Jakob mera direkt, » bara du inte stryker på sju för tu.
Jag gissar, du får väl så lagom för det. » Jakob åtog sig så att måla hinkarna på fusk, hvilket han äfven gjorde så i tillbakadragen tyst- het, att gesällerna inte hade nys därom.
Dessa kokade sin mat i ett brygghus och lef- de hvar dag för sig just ej så kräsligt.
Gesällerna, som voro ett par tjusiga lejon i sin väg — må- lare äro allt ett godt stycke mer romantiska och stiliga än bagare och skomakare, ja, till och med vådligare än själfva skräddarflpsarne — lade för- gäfves an på jungfrurna ..
De blefvo nog goda vänner; men till matfrieri kom det inte.
Så mycket mera förvånade, att ej säga rent af bittert sårade blefvo därför dessa, när de märkte, huruledes Kitt-Jakob allt oftare smet in genom villans baksida för att i köket trakteras med kaffe och dopp; ja, det hände, att han t. o. m. satte i sig hela supéer.
När de frågade sina dulcineor, huru de kunde ha hjärta att offra allt åt Kitt-Jakob och lämna intet åt dem, svarade de ljufva varelserna med en äkta Stockholms- jungfru-knix på nackarna, att den där pojken skulle de inte ens vilja ha i sin vedlår, utan traktering fick han på befallning af professor- skan, som månade om den där feta prissen, där- för att han strök deras hinkar på fusk.
Nå, då begrepo de saken tvärt, och många ljuf- va minnen kittlade deras gommar vid minnet af trakteringarna under egna fuskperioder, hvil- ka nu ohjälpligt voro svunna hän, emedan fru- arna numera ansågo dem för allt för dyrlegda på grund af deras framskridna elegans.
Ändtligen voro arbetena fullbordade, och äfven 1898 hinkarna stodo där prydliga som till en sprut- mönstring.
När de senare blifvit färdiga, hade professor- skan kallat in Kitt-Jakob i salongen.
Han stod där med nedslagna blickar och såg enfaldigare ut än vanligt, bländad måhända af lyxen, afpa- rianbilderna och af den myckna grannlåten på etagérerna.
» Nåå, min lilla vän, hvad ska han nu ha, för han varit så snäll och hjälpt mig med de där hinkarna?
» frågade professorskan med det inta- gande behag, hon förstod att inlägga, när hon ville vinna något. '
» Ah, goa professorskan, jag vet inte jag — — jag har ju blifvit så trakterad så jag ju har mått så Pelle, så jag har strukit på lediga stunder — — jag vet rakt inte.
— — » » Naturligvis ska jag ersätta hans arbete.
Hvad blir summan? » » Summan?
Vi stackare, vi får nog inga sum- mor vi.
Jag vet rakt inte.
Professorskan får väl ge efter sitt goa hjärta.
» » Nej, säg priset själf.
Jag förstår ju ej hvad det kan vara värdt, » förklarade professorskan, betraktande Jakob med sitt naivaste uttryck af hjälplös obekantskap med någonting så prosaiskt som bleckhinkar.
» Ja, om det så ska vara, så får dom välan gå för 1 och 50 stycket då på en slump, » framhvi- skade den fete pojken blygt, dragande djupt efter andan för att inte spricka af det oförskämda lju- det af sin egen röst.
Och med tindrande ögon, men nog vett att eljes svälja den djupa glädjen, fick Kitt-Jakob sina tolf kronor, hvilken i plankstrykeriets anna- ler hittills okända bragd han icke var sen att omtala för sin mästare, som log mer än hans lärgosse någonsin sett honom göra under de af strejker och konkurrens fördystrade senare åren.
En tid därefter kom mästaren ut till profes- sor Thelai villa med sin räkning.
Plan hade af vissa hänsyn till professorn sökt göra den så låg som möjligt.
Han visste nog, att han skulle taga igen skadan på andra, drygare håll, sådana där allmänna arbeten, till hvilkas ernående det aldrig skadar att ha en vän i viken.
När uppgörelsen skulle ske, passade professor- skan dock på och ville pruta.
Herr Broström visade professorn genom aflöningskvitton, att han betalt sina gesäller 40 öre och endast debi- terat sig själf 10 öre i timmen för kostnadsför- slag, resor, materialer.
Men frun höll i sig och ville ha räkningen ned- satt.
Hon misstrodde alltid de större beloppen och mästare med tjocka klockkedjor.
Till slut sade Broström, tagande sin vanliga pris med sitt lustiga, lugna småleende till hjälp åt effekten: » Hade jag skrifvit den här räkningen på profes- sorskan, skulle den allt ha sett annorlunda ut.
När man, som professorskan, kan betala en lär- pojke 1,50 för han stryker en vattenhink och dessutom trakterar honom ' med kaffe och dopp, kan man gärna betala mästaren därefter, jag har, mitt herrskap, varit målare nu i trettio år, men aldrig fått mer är 50 öre för en hink, till och med som mästare. » Professorn satt mäkta förvånad.
Men när se- dan Broström berättade honom historien om den enfaldige Kitt-Jakob och hans egen gemål, blefvo herrarna bättre vänner än någonsin.
Ty professor Thelaus hade smått börjat försöka att hålla ba- lansen mot sin frus finansiella envälde, och hin- karna lågo henne därvid bittert i fatet.
o * Önskningar.
Af E / len Bergström.
å länge en människa hyser önskningar, är hon ej verkligt olycklig; i sann mening olycklig är blott den, som ej önskar något, brukade en gammal from lärare säga.
Orden låta som en paradox — alla önsk- ningars uppfyllelse vore väl lyckan i dess högsta form, menar man j u i allmänhet — • men de innebära icke dess mindre en djup sanning.
Lifsledan önskar ej, och den rikes sjukdom, spleen, består kanske just däri, att han ingenting mera önskar till följd af att allt redan blifvit tillfredsstäldt.
Bakom önskningen döljer sig lefnadslusten, intres-
IDUN 1898 set; den är uttrycket för ett sundt och nor- malt sinnestillstånd.
Det är så sant mänskligt, så naturligt att önska.
När vi upphöra att önska för oss själfva, önska vi för våra barn, och knappt är en önskan uppfylld, förrän en ny födes i vårt hjärta.
Önskningarna kosta ingenting, de öfverhoppa hindren och leka med det osan- nolika.
Men genom dem uppkomma äf ven med viljans tillhjälp planer, hvilkas förverkligan- de kan för oss blifva förändringar till det bättre.
» Hon tänker på en åker — och kö- per honom, » står det om den dygdiga hustrun i Ordspråksboken.
Önskningarna äro ej säl- lan ansatser till lyckligare förhållanden och innebära ofta fröet till en rikare utveckling.
Det är följaktligen tillåtligt att hysa önsk- ningar, och vi äro ingalunda pliktiga att utan urskillning undertrycka dem.
Härmed är emellertid ej sagdt, att alla önskningar äro tillåtna, att alla äro goda, sunda och oskyldiga, samt att vi få släppa på oss helt fritt, hvad fantasien i denna väg kan behaga frambesvärja.
Önsknin- garna äro understundom af sådan art, att de skada och fördärfva verkligheten för oss.
Jag påminner blott o m något, som vi äldre från vår ungdom minnas under namnet » bygga luftslott » och som våra barn nu i sin tur måhända som bäst hålla på med.
Detta kan vara ett ganska oskyldigt nöje, en fantasiens naturliga lek; men låt oss undersöka, om det alltid är så alldeles ofar- ligt att hängifva sig däråt.
Vi taga ett exempel ur det lefvande lifvet.
En ung flicka i en anspråslös lefuads- ställning har stannat kvar i hemmet för att hjälpa modern med de många yngre sysko- nen.
För tillfället sitter hon med en korg trasiga strumpor framför sig.