Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag kommer nock ihåg , hu r blidt och kärv änligt K ammar-Ing rid på herrgåln jemt smila' åt dej , när ni råktes på körkbacken.
Men det var besynnerligt, du låddes aldrig se't.
Käre Bengt, tal' inte mer om tåcke der.
Jag har nu anne te tänke på, än kärlek för egen del. -- Har du hört nå'nting om Erik i Hult?
Nej, ingenting ann' än godt och väl, utom det att di vill truge på honom det der rifjerne B ritta i Gyllby.
Ja, ser du, det är just saken, det.
Midsommersdagen, mellan klockan 4 och 5 på måron, mötte j ag Erik i e k ärre på l andsväg en, och han var alldeles öfver sej gifven.
Far hans hade skickat honom iväg l ångt bort te Segersta, och der ska han stanne, Gud vet h ur länge.
Nåja, det var foll ingenting te sörje öfver.
61 Anders.
Jo, som du v et, h åller Erik och Anna åf hvarandre; men nu har Eri ks far skickat honom bort på en tid, bare fö r te hinne ställe så, att det sk a bli giftermål mellan honom och B ritta, innan Erik rik tigt får dra örena åt sej oc h sätte sej imot'et.
Jojo, jag håller'et inte otroligt.
Det är likt den der Stor-Sv en te fare f ram med konster och snedsprång .
Erik tal te om, att far hans hade sagt åt honom, att han skulle res e in te Permessmarken i Carlstad och köpe opp en hop saker och godvarer, som gubben påstår att h an sk a ha i handelsboa, som du vet han håller.
Men det är bare konster, att han säj er så; jag tro r fullt och fast, att sakera ä' för Rik-Olas räkning och ska vare te bröloppe.
Men är Erik s å dålig, att han låter far sin husere med s ej, hur h an vill.
Det skulle jag foll aldri göre.
Så ska du inte tale, Bengt; det är syndigt.
Jag tycker, det är v ettigt och hedersamt u tåf Eri k, att h an i det längs te inte s ätter sej opp imot far och mor, fastän di ä' o billige och stränge imot honom.
Jaja, men det ska vare måtta i allt ändå.
Gud låte bare ingen ol ycka här bli åf.
Men än tör det foll g å bra för Erik och Anna, bare nå'n rikAnders. Bengt.
62 tig karl lägger sej u t f ör dom.
Så snart det blir slut på gudstjensten, sk a j ag gå in i sakerstigan och tal e med Prosten, som Eri k bedt mej .
Det bo rde nu snart vare slut i körk an, tycker jag.
Jag ska gå in och höre efter hvad det lider.
B li qvar, tills jag kommer ut igen.
(Går in i kyrkan)
Stackers Anders!
Jag vet nog, att han tycker om Anna, så h an kunde gå i döden för'na; och ändå åtar han sej ärligt och trog et ett ärn'de att skaffe henne åt en ann'.
B ra och hederligt är det gjordt, det kan jag icke neke, f astän jag , gunås, inte skulle vare i stånd te göre på samme vis . J ag är säker på, att ingen skulle sörj e så mycke som Anders, ifall det ginge illa för Erik och Anna; och sörje lär han nog få, för Gud vet, om det nånsi n kan gå väl för dom.
Svårt ser det ut åtminstone.
Nämndemansgubben är minsann inte god att ta böj på, och Erik låter foll inte leke alltför hårdt med sej h eller.
Ja, det sk a bli underligt att s e, hvar det tar l and te slut.
Mest f rukter jag för Anna ändå, ifall motigheter skulle komme; hon är så klen och blödig, att hon visst toge döden på sej. Anders ( k o m m e r h a s t i g t u t u r kyrkan)
Kors i all Herrans namn, Bengt!
Nu är det riktigt illa bes täldt -- Hvad står på?
63 Anders.
Jo, just som jag kom i n i körkan, läste Prosten opp lysning förs te gången för Erik i Hult och Britta i Gyllby.
Der h a vi det!
Men hörde du rätt bara?
Ja, gudnås. -- Anna, den stackars fattiga flickan, stog framme i koret och visste inte ett g rand åf, och då Prosten l äste opp namnena, stöp h on rakt i golfvet.
-- Käre Beng t, skynd' dej och hjelp henne u t ur körk an; jag springer bort te bäcken efter vatten.
(Anders springer ut.
Bengt skyndar till ingången af kyrkan)
ANDRA SCENEN. BENGT.
Sedan ANDERS.
ANNA bäres afdånad ut ur kyrkan.
JAN och ANNIKA.
LANDTFOLK kommer småningom ur kyrkan och samlas omkring Anna.
Gud nåde mej , arma, f attiga menniska!
Hon är visst död!
Mitt enda barn, mitt enda barn!
Ånej, inte är hon död, fader Jan.
Trösta er, ni. -- ( A n d e r s k o m m e r ) Se der är Anders med vatten.
Nu kommer hon s ej snart igen, sk a ni få se.
(Man baddar Annas tinningar med vatten.
Hon börjar röra sig)
Hon lefver, hon l efver!
64 Anna ( u p p v a k n a n d e )
Erik....
Bri tta....
Nej , jag hörde inte rätt....
Aj, mitt hufvud v ärker så .... ( s t i r r a r p å d e k r i n g s t å e n d e ) Hörde ni någo t? -- Hvad vill ni?
Anna, vakna opp, kära barn!
Känner du inte igen oss?
Far och mor och Anders och alle di andre dine vänner?
Se, du är ju ve körk an.
Kyrkan? -- D er är presten....
Men h an l äste inte rätt -- det var ori ktigt namn på henne ....
Åh -- hvarfö r s ticker ni mej så i hjertat?
-- Och mitt fattiga hufvud....
Gud hjelpe oss !
Jag tror, hon är tokig.
Anna ( s t å r e n s t u n d l i k s o m i djupt eftersinnande; derefter gifver hon till ett anskri)
Anders ( a f s i d e s t i l l B e n g t )
Jo, jag mins ... jag mi ns tydligt nu .... det var han och hon .... hon , men inte jag! -- Gud! kunde han svika mig, och han talte nyss om tro och kärlek !
(Hon dignar ned på knä och sänker hufvudet mot bröstet)
Stackars den f attiga fli ckan!
Hon är så vek te sinnes.
Detta blir visst hennes död, om det i nte blir nånting ändå v ärre.
Godnatt nu, min väna lilja, Blommande i Nordanskog!
Somna sö tt och dö, du lilla, Anna ( s j u n g e r )
65 Se'n k ärvännen dig bedrog.
Ej allt dig dock förlåter:
I moss an g raf du får, Och när som natten g råter, Skänks di tt minne ock en tår.
Det är slut, slu t med all vår glädje!
Hör, Jan, hon är från vettet!
Hon är f rån vettet!
Nej, tro inte det, k ära mor.
Det h ar all ti varet hennes sed te sjunge s å i sorg som i glädje.
Lull lull! hur den blomman lyste Allt om morgon stolt och glad; Kom så ungersven och kysste Hennes skära silfverbl ad.
-- Om afton stod hon glömder
Och lutande i mull, Till sorg och qvida dömder Allt fö r sin kärleks sk ull.
Anna ( r e s e r s i g u p p o c h s j u n g e r ) Anders.
All denne j ämmern har j ag på mitt s amvete, jag som dröjde s å länge att gå och tale ve Prosten.
Annars hade lysningen inte blitt åf.
SVEN, LISA, OLA I GYLLBY och mera LANDTFOLK komma ur kyrkan.
Säg, kommer ej fjäriln åter Till sin allrak äresta ros? -- Se, der fladdrar h an så såter....
Flyg, o flyg ej än din kos! -- -- Förgäfves ber den späda:
Han skyndar till en ann', Som mer månd' honom gläda, Så fager och så grann.
Anna ( s j u n g e r )
(Hon faller till modrens bröst)
Ja, det är förbi -- förbi!
Hon h ar mist förståndet. -- ( Får se Sven ) Det är du , som ställt till allt detta; det ska du plikta för ock, din usling, din....
(Han rusar emot Sven)
Fader J an, stilla er, för Guds skull, s tilla er!
Nej, släpp mej , släpp mej, säjer jag; han har förstört mitt enda barn -- h an sk a få veta, att... .
Anders ( v i l l s k i l j a d e m å t )
(Sliter sig lös från Anders och rusar åter emot Sven.
Anders söker på nytt att skilja dem åt.
I detsamma kommer Prosten ut ur kyrkan.)
FJERDE SCENEN. PROSTEN. DE FÖRRA.
Hvad är det jag ser och hör?
Vill ni s töra h elgdagens och kyrkans f ri d? -- Gamla, g rånade gubbar! skall jag nödg as s e sådan förargelse af er?
-- Du, Sven, har g enom ett groft bedrägeri fört mig bakom ljuset i afseende på din sons g iftermål; jag fick nyss veta, hur allt fö rhåller sig.
Derföre skall också lysning en förklaras ogiltig, och du torde få dyrt ansvara för di tt svek.
D et har du att rätta dig efter, Sven!
Herr Pros ten må f ritt ställe till åt mej, hur h an vill; men jag befaller s jelf öfver mitt barn.
Lisa och Ola i Gyllby följa honom)
Sven ( s p o t s k t )
Du s ätter dig upp emot mig! -- Sven, stanna!... ( l u g n a r s i g ) Dock, det må få vara så länge. -- Hur är det med vår stackars Anna? -- Anna, kära flicka, trös ta dig; jag skall ställa allt till rätta igen. -- ( A f s i d e s ) Min Gud, så h on ser förvirrad ut!
J ag fruktar det värs ta.
Godnatt då, min bleka lilja, Vissnande i Nordansk og!
Somna djupt och dö, du lilla; Du har lefvat nog .
-- När se'n med bruden u nga Han vandrar skogens stig, Skall liten f ågel sjung a En helsning från dig .
Prosten ( h ä f t i g t )
(Hon sjunker vanmäktig i de kringståendes armar.
De bära henne bort.)
V . INDELNINGEN ELL ER TAFLAN. ( Scen en densamma som i Andra Taf lan. )
FÖRSTA SCENEN. JAN. ( sitter på en bänk utanf ör sin stuga , sysselsatt med ett handarbete.
Han sjunger ) Nu hafver j ag tjenat i femti runda år; Min styrk a den är bruten och g rånadt är mi tt hår.
Så tungt är att lefva.
Mig föddes en dotter så fag er och så skön; Hon v ari t all min glädje, hon varit all min lön.
Då syntes den Lede, f ör stor var lyckan min; Han snärjde så min bl omma och störde hennes sinn'.
Välsignad är Herren, som gaf och som tog :
I djupan g raf han l åter väl gubben snart få ro.
ANDRA SCENEN. DEN FÖRRE.
PROSTEN.
God af ton, Jan Hansson.
Hur är det med dig, stackars gu bbe?
Gud välsigne vördig Prosten, som gör sej bes vär att fare lång väg , för att se te mej i mitt elände! Gunås, det kan foll inte vara annat än sorglig t och Jan.
Prosten.
69 tungt i all denne olyck a, som kommet öfver mej.
Men jag ska foll hoppas, att det blir bätter en gång.
Är din hustru inte frisk ännu?
Nej, hon ligger all t ill a sjuk än.
Stackars Annika, hon tog sej så hårdt åf Annas olycka, att det är en Guds nåd, om hon nånsin kommer på benen igen.
Nå, hur befinner sig Anna då?
Vill det inte bli bättre med henne?
Jo, jag kan foll inte annat säj a, än att det är en liten mån bätter, men mycke är det inte.
Som Pro sten vet, var hon så sj uk de första åtta dagerna, att om inte Gud förbarmat sej öfver mej genom vördig Prosten och den go'a Patron på herrgåln, så hade hon allt dö tt ifrån mej .
Nu är flickstackarn visst f risk te kroppen igen, och går ute i skogen och lullar i vallhorne so m fö rr, men med förstånde är det i nte riktigt.
På hvad sätt visar sig sinnesoredan hos henne?
Jo, hon tal er jemt om, att hon ska stå brud med necken eller s trömk arl 'n, som hon ock kaller honom, och hvar måron klä'r h on på s ej den vackra h vita klänningen, som hon f eck åf Mamsell på herrgåln, och kammer ner håret och styr ut sej med en k rans åf sjögräs och mosse, eller hvad g rönt hon f år tag i; se'n Jan.
70 går hon opp i skogen, eller ock ställer hon sej nere ve sjön och sjunger och ropar hele da'n, liksom hon vänta', att strömk arln skulle komme och hemte henne.
Men när det bli r qväll och ingen strömkarl h örs åf, då går hon hem igen och gråter ända te dess hon somner åf trö tthet.
Så illa är det, vördig Prost. -- ( A n n a v i s a r s i g p å k u l l e n ) Men tys t! der kommer hon bort på höjden.
Se, käre herr P rost! K an j ag inte g råta mej te döds, då j ag ser mitt barn så olyckligt!
Vi ska' s tälla oss så, att hon inte blir oss varse.
Jag vill se och höra hvad hon tager sig före.
ANNA (i hvit klädning och utslaget hår, samt med en krans af sjögräs på hufvudet och ett vallhorn i handen.
Sjunger, och blåser i hornet vid slutet af hvarje vers)
Nu jag sjungit har i dagar, Nu jag sjungit har i tre; Men hv ad båtar det mig, hur jag kl agar?
Vännen vill ej svar mi g ge.
Nyss en blomma dog i skogen Och jag gret vid hennes bår; Ty den blomman het Anna-lill trogen -- Månn' hon vaknar nästa vår?
Men nu är ej tid att gråta, Då i dag j ag skall stå brud; Dock hvi dröjer min brudgum, den såta?
Jag står re'n i bröloppsskrud.
71 Stig då opp utu r din bölja Och gif svar uppå min sång !
Sedan skall jag till altaret följa Allt i bland sjöjungfrur mång '.
Och när slut är bröloppsfärden, Till din perlesal vi g å; Der blir ljufligt att somna f rån verlden Uppå dina bolstrar blå.
(Hon stiger utför kullen)
Nu kommer hon hit ned; g å in i stugan, Jan, så får jag v ara ensam med henne en stund. ( J a n g å r . ) -- ( T i l l A n n a , s o m k o m m e r f r a m p å s c e n e n . ) Gud sig ne dig, mi tt barn!
Känner du igen din g amle vän i dag?
Min vän?
-- Åh , j ag h ar inte mer än en vän, och han kommer inte, fastän jag sjunger och ber.
Tänk inte s å, Anna.
Erik kommer nog tillbaka, och då blir du h ans brud.
Erik?
Hv ad är det? -- Erik? ( H o n s k r a t t a r s a k t a ) Inte heter brudgummen så.
Nej , han heter Necken.
Visste du inte det, du! ( h o n s k r a t t a r å t e r s a k t a o c h b ö r jar sedan gnola och sjunga)
Har du då alldel es glömt af Erik , k ära Anna?
Erik? ( h o n s k a k a r p å h u f v u d e t ) Nej, så står det Anna.
72 inte i visorna, det är säkert.
Necken står det.
Jag har nog läst'et, jag. ( g n o l a r o c h s j u n g e r i g e n ) Jag blir alldeles rådlös för henne. -- ( h ö g t )
Anna lilla, vill du inte följa med mig till prostgården och förströ dig några dagar?
Vore inte det roligt, säj?
Skulle jag g å bort på sjelfva bröloppsdagen?
Tänk, om brudgummen komme emellertid?
Jo, då stode jag der vackert!
Kära Anna, låt bli de der tankarna.
Du har j u ingen brudgum; du skall inte stå brud i dag.
Säjer du det?
Åh , du vet inte.
-- Kom, sk a' vi fara ut på sjön och sök a ef ter honom.
Han k an inte dröja längre, då han ser, att jag kommer honom till mötes . -- Ro mej ut i den der båten, kära du .
Du sa' ju, att du v ar min vän?
Jag vill göra henne till viljes.
Vänlig beh andl ing och eftergift för hennes önskningar torde verka gynnsamt på h ennes själstil lstånd.
Kansk e skall jag också finna tillfälle att betag a henne den fixa idé, som håller hennes förnuft f ånget. -- ( h ö g t ) Nå s å kom då, mi t barn.
(De stiga i båten och lägga ut.
Anna sjunger sakta på melodien till ofvanstående visa.
Hennes röst höres en stund, sedan farkosten försvunnit bakom scenen.)
Prosten ( a f s i d e s )
FJER-
ERIK kommer hastigt ned från kullen.
Om en stund inträder ANDERS från sidan af stugan.
Vid slutet af scenen PROSTEN och ANNA.
Ändtligen är j ag här ti llbaka, Gudskelof ! -- Men hvar k an Anna v ara?
Hon fanns inte på vanligt ställe i skogen. -- ( A n d e r s k o m m e r ) Go' af ton, Anders.
Säj mej, hvar är Anna?
Så du v aret länge borte!
Jag h ar inte väntat l ite efter dej, må du tro, stackars Erik.
Stackars Erik?
Har någ ot olyckligt händt?
Jag vet inte, o m j ag törs tale om det för dej ännu.
Har du råkat dine föräldrer?
Nej, jag fo r inte hem f örst, u tan satte h ästen och kärran bo rta i granngåln och sprang hit för att träffa Anna. -- Mina föräldrar ä' väl inte här?
Jo, di har all t si tt folk med sej och håller på med slåttern nere v e sjön, här strax bredve.
Jag skall genast fara h em, bara jag f år råka Anna en enda minut.
Vet du inte, hvar hon är, Anders?
Erik ( s t u d s a r ) Anders.
74 Anders.
Om hon inte är oppe i skogen, så sitter hon foll på någe ställe nere ve sjön. -- Herre Gud, h ur ska jag kunne tale om för dej all t som händt medan du varet bo rte!
Jo säj, säj , det må vara hvad det vill.
Pina mej inte s å der!
Trösta mej, som sk a vare den förste att tal e om all jämmern fö r dej! -- Sönda'n efter se'n du res te, lät f ar din lyse bo rt i g rann-körkan för dej och Britta....
Anders, du ... du säjer inte s ant!
Erik ( f a t t a r h o n o m h å r d t i a r m e n ) Anders. Erik.
Jo gunås, det är rena sanningen.
Det lystes för dej och B ritta, som jag s agt, och det g rep den fattige Anna så hårdt, att hon ble sjuk och var näre döden, och hon är inte riktig t bra än.
Men kanske går det onde öfv er, när hon får se dej.
Hvar är hon, hvar är h on, i Herrans namn! -- Och far och mor kunde ha hjerta att göra mej s å i lla! -- Talte du inte med Prosten?
Förlåt mej, käre Erik, jag kom jag tro r inte, att det hj elpt te någe förklara' visst genast l ysningen för säjes, att far din ska k omme illa ut Anders. för s ent.
Men i alla f all.
Prosten upphäfven; och det för det h an narrat Erik.
75 Prosten; men han vill inte g e med sej ändå, utan krånglar och vinglar för att f å giftermål mellan dej och Britta.
Erik ( e f t e r e n s t u n d s t y s t n a d , liksom för sig sjelf)
Det är s åledes ingen eftergifvenhet att hoppas.
Nå, så är mitt beslut f attadt! -- Kom, Anders, och hjelp mej att söka upp Anna.
Hon eller ingen skall bli min!
Tyst, jag hör h enne sj unge. ( A n n a s r ö s t h ö r e s p å a f s t å n d ) -- Jo, kom hit, ska du få se.
Der står hon i båten ute på sjön.
Hvem är det som ror henne?
-- Kors, det är ju sjelfve Prosten.
Är h an h är?
Erik ( s k y n d a r n e d t i l l s t r a n den och ropar)
Ha' tål amod!
Hon är f ör långt bort, att kunne höre dej än.
-- Se, det är ju en båt till der borte.
Ah, det är herrskape på herrg åln, som är u te och ror, ser jag.
Erik ( r o p a r ) Anders.
Nej, käre Erik, gå ifrån strand!
Om Anna får se dej , tö r hon i glädj en springe rakt i sjön.
Gif dej te tåls.
Kom! ( h a n d r a g e r h o n o m f r å n s t r a n d e n )
76 Erik ( s j u n g e r )
Nu har jag ej fader, nu har jag ej mor Uppå jorden!
De slagit mi tt hjerta de djupaste sår; Thy fjerran jag går Af landet med Anna min trogen.
Jag ak tar ej möda, jag aktar ej nöd Uppå jorden; Och brister mig också mitt timliga bröd, Jag rädes ej död Tillsammans med Anna min trogen.
(Han går åter ned till stranden.
I detta ögonblick skrider båten inom scenen.
Anna står i midten af densamma och vänder ryggen åt Erik.
Han ropar ännu en gång)
Det v ar han !
Anna ( g i f v e r t i l l e t t g l ä d j e r o p )
(Hon vänder sig hastigt om, och då hon får se Erik, springer hon med utbredda armar emot honom, faller så öfver bord och försvinner.
Erik störtar sig äfven i vattnet och försvinner.)
Hjelp, hjel p!
De drunkna! hjelp, hjelp!
Prosten och Anders.
(Anders skyndar ut.
Prosten för båten till stranden och springer i land.)
PROSTEN. JAN r u s a r u t u r s t u g a n .
Hvem är det som drunknar? -- Gud, jag förstår!
(Han springer med förtviflade åtbörder ned till stranden, för att kasta sig i vattnet.
Prosten fattar omkring honom och håller honom tillbaka.)
Stilla dig, stilla dig, gubbe!
Anders sprang efter folk; de stackars barnen bli väl räddade.
Hvad skulle du kunna göra?
-- Vill du alldeles sli ta sönder mig?
-- Kära J an, s tilla dig, stilla dig!
(De brottas mot hvarandra.
Rop och buller bakom scenen.)
SVEN (störtar in).
Fol ket s pringer och ropar: hjelp! hjelp! -- men jag kan inte få veta hvad som händt.
Jan ( s l i t e r s i g l ö s f r å n P r o sten och rusar emot Sven)
Ha, s e Sto r-Sven!
Nu är allt riktigt som det ska vara, du!
Din son ligger på sjöbotten likaväl som min doter.
(Sven dignar ned på bänken vid stugan med händerna för ansigtet.
Jan vill åter springa ned till sjön, men hindras af Prosten.)
LISA skyndar in från ett annat håll.
I Herrans namn, hvad är det för ett l arm här?
-- Vördig herr Prost, säj, säj , har nå'n olyck a skett?
Se der är Lisa med!
Ha! -- Annika ligger för döden, hon, men du lefver och mår väl . -- Hörde du inte, att Erik din ligger på sjöbotten?
-- Hå, det är lustigt!
D ansa nu på bröloppet, mor Lisa!
(Han dignar maktlös neder.)
Det är Guds straff öfver oss, Sven!
(Hon sjunker på knä bredvid Sven.
Rop bakom scenen.
Paus.)
Ja, det är Guds straff öfver er all a för er långa osämja.
Finner ni det i cke ännu vara tid till försoning?
Herr Pros t, bed godt f ör mej, syndiga menni ska; jag är skuld till barnens död. -- Förl åt mej , Jan, och var min v än!
(Ånyo buller bakom scenen.)
Sven ( r e s e r s i g u p p )
ATTONDE SCENEN. DE FÖRRE.
BRUKSPATRONEN kommer hastigt in.
Erik och Anna äro vid lif -- de äro räddade!
(Jan och Lisa springa upp.)
Jan, låt oss nu inte skämma bort glädjen med att l ängre v ara ov änner; se här är min hand, gamle granne!
Det är lätt fö r er, Sven, att tala om glädje: ni har ing enting förlorat; ( med bruten röst ) men mitt barn är från fö rståndet....
ANDERS instörtar.
Jan ( d r ö j a n d e )
Hejsan! glädjen står opp i taket, käre fader J an!
Anna är klok, ni ; när hon vakna' te lifs och feck se Erik bredve sej , så kom förståndet igen, ni !
Jan ( r ä c k e r S v e n o c h L i s a handen)
Låt oss bli vänner!
Gu d välsigne er!
80 Lisa.
Erik och Anna ska' få hvarandra.
Ja, i Guds namn!
Åh, nu ska mo r Annika bli frisk igen!
Om några veckor firar jag bröloppet!
V I.
INDELNINGEN ELLER TAFLAN. ( Utanför Brukspatronens hus. )
FÖRSTA SCENEN. EN BETJENT (i livré) och PER komma ut ur huset med vinbuteljer och glas.
Tack ska h an h a, Per; det är hederligt af honom, att han hjelper mej.
Vi ska sätta drick svarorna på det här bo rdet.
-- Se så ja, nu kan han ju gå tillbaka i matsaln till det andra folket och få sej mer till bäs ta.
Nej tack , j ag har redan ätet mitt lystmäte.
Patron har inte låtet nå'n sitte overksam ve matfata, det är säkert.
Nenej , B rukspatron är ingen s mulgråt, och i dag Betjenten .
Betjenten .
81 är han dessuto m vid så godt humör, att j ag inte sett honom sådan efter se'n nådig frun dog.
Han håller mycke åf Erik och Anna och gläder sej öfver deras lyck a, ser betjenten.
Det v ar nu för väl, att Brukspatron råkade vara ute på sjön, när de föllo i vattnet.
Ja, h ad' inte han varet så näre och hjelpt opp dom, så låge di allt ve dette lage på sjöbotten.
Erik kan visst simme e smu le, men klä'ra drog ner'n, när han skull' hjel pe Anna.
Men sej, hur blef hon så hastigt klok igen?
Ja, det är myck e kons tigt.
Ho vet inte åf , att ho varet vilse i hufve och mins ingenting alltse'n händelsen i körkan.
När ho feck se Erik , var det blankt som det skull' ha knäppt i skallen på'na och som ho skull' ha v aknat opp ur en dröm, sa' ho.
Hon måtte v ara mycket vek och blödig till sinnes, Anna?
Jojo men, ho feck inte från barndomen vänje sej ve s tarke och bonnske saker, ser betjenten.
Hjelp mej , h an, att ställa rätt de här s tolarna; jag hör folket komma.
BRUKSPATRONEN och alla de öfriga personerna i stycket (utom Ola i Gyllby och Britta).
BONDFOLK.
Brukspatronen ( i d e t h a n k o m m e r u t ur huset)
Intet att tacka för, go' vänner.
Ni har v äl fö rsett er på bästa vis allihop, vill j ag tro. -- Tack, tack ! -- Kom nu ut på gården, så ska' vi dansa och h ålla oss lustiga.
-- Der på bordet har ni dricksvaro r att muntra er med.
Spara inte; det finns mer i källarn.
-- Kom, k ära Erik och Anna; ni sk all sitta bredvid mig i högsätet.
Prostafar, sitt h är du också. ( D e s ä t t a s i g i e n s o f f a å t f o n d e n t i l l . )
Det var mig en riktig glädje, att jag en gång fick fira ert brölopp, Erik och Anna; j ag anser er nära på såsom mina fosterbarn.
Gud ske lof, att saken fick en sådan utgång, och att j ag kunde nedtysta hela ledsamheten med den andra lysningen.
Ja, Gud ska löna herr Patron och Prosten för all godhet.
Nils Jonsson ( k o m m e r f r a m u r h o pen, något "kladdig")
Erik och Anna.
Bli inte otålig på gamle Löper-Nisse, h err Patron, f ast jag är li te munter och storl åtig åf mej.
Jag får lof ta Patron i hand och tacke för den dråplige välfägnan.
Tack, tack , f ader Nils . Var ni alldel es som ni behagar i afton.
Jag vill se alla glada och otvungna.
83 Nils.
Jag har s tått fadder åt den här lelle flecks tumpen, ( p e k a r p å A n n a ) vet Patron, och jag vill gråte åf glädje, när jag ser att ho växt opp och bli tt vän i syna och är så löcklig. ( t o r k a r s i g i ö g o n e n ) Ja, Gud signe er, Erik och Anna och Sven och Lis a och Jan och Annika och Anders och Per och Stina och B engt på Åsen och allihop!
Huj, jag är så gla', att j ag vill ta er i famn, hele högen.
Tralala! ( h a n g å r o m k r i n g o c h tar alla i hand och trallar och hoppar)
Jag har inte sett till er hemma på länge och väl, fader Nisse; har ni varit ute på vandring?
Vesst tusan har j ag varet på vandring , h err Patron.
Jag heter inte Lö pare-Nisse för ro skull heller!
Den dag, då Nisse slår sej te hvile, då är hele karl n te salu för en bankovitten!
Jojo, ni h ar alltid varit kry och flink, Nils Jonsson, och lär ha vandrat k ring många länder.
Hvarifrån kommer ni s ednas t?
Rake vägen frå Stockholm, herr Prost. ( v ä n d e r s i g t i l l b o n d f o l k e t ) Jag k an h else er så grufligt möcke frå Kongl. Maj :t och K ronan allihop.
Ni har v äl v arit på arbete der oppe i verlden, kan jag förs tå?
Jaja men.
Jag feck bref frå Krona i våras , att Nils.
Nils.
84 jag skull' bus bas gi mej iväg te Stockholm och bygge opp ett hus åt'na.
Det h åller jag inte oli kt.
Ni är händig i mycke, ni.
Hvad var det för ett hus ni byggde der oppe?
Åh, det v ar ett satans konstigt namn på't.
Di kalla't för Naschenal-Mosea.
Byggde ni o pp'et ens am?
Vesst fan!
Det kasta' j ag opp på ett par vecker.
Det v a e smal sak för mej.
Det är foll allt möcke rare saker te se på i Stockholm?
Såg ni den der Krigs-Koleja, som di k aller?
Ja gubev ars, den mått' jag foll se.
Den var jag ihop med alle dager.
Kors, k äre ni , hur ser ho ut?
Å, det är e s tor, tjock maduse, det.
-- Men, vördig Prost, har det inte kommet någe bref te Prosten för mi räkning, medan jag varet borte?