Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag skall tala med er maka, och om ej er vilja blir tillfredsställd, skall dock ej vårt samtal bli onyttigt för ert lugn.
Men en angelägen förrättning kallar mig genast till Neapel...
Detta bref, som jag fått i natt, som bör öfverlemnas...
Gif åt mig: jag vill besörja...
Fabio! D IEGO .
centrerad känsla.
Å T T O N D E S CE N E N . (Morgonen nalkas och fonden ljusnar.)
D E F ÖRRE . FABIO. D IEGO .
Tag detta bref, för det genast till Neapel och öfverlemna det...
107 F ABIO ser på brefvet.
Till Kejsaren?
Ja... och med det uttryckliga förbehåll, att ej komma i Hertigens af Casano händer.
(Afsides)
Hvad för en hemlighet...
Hvad bör jag tro?
(Till Fabio häftigt) Gif mig detta bref! (Afsides, efter något besinnande) Nej, Casano!
Kärleken kan göra dig svag; men han skall ej förföra dig till en nedrighet.
(Vill lemna brefvet till Theotime) Detta bref är af för mycken vigt, för att anförtros åt...
Nej, min Herre!
Misstroende bodde aldrig i min själ.
Jag antager det tillbud ni gör mig.
Så gå, Fabio!
Uträtta hvad man dig befallt ...
(Med styrka)
Ditt hufvud är mig ansvarigt, att ej detta bref lemnas till Hertigen af Casano. inre rummet.)
(Diego och Theotime gå ut åt fonden.
Fabio går till det
A N D R A A CT E N .
Theatern föreställer en sal i ett gammalt slott i götisk smak.
På båda sidor om theatern äro två jerndörrar: den till höger med en stor jernstång och ett lås före.
Salen ar prydd med stora familj-porträtter i naturlig storlek.
Det medlersta i fonden är en Riddare af Gyldene Skinnet.
Två stora länstolar och ett bord äro de enda möbler der finnas.
F Ö R S T A S CE N E N . (Han inkommer från dörren till höger, håller en silfverljusstake med tvenne ljus i handen och en korg öfvertäckt med ett kläde, låser igen dörren efter sig, sätter ljusstaken och korgen på bordet, och ser sig omkring om allt är tyst.)
DIEGO ensam.
Allt är tyst i detta slott... och jag, jag allena, drager öfver allt min oro, min vrede, min kärlek, min förtviflan... (med djup bedröfvelse) och min ånger...
Svage Casano, rodna!
Är det åt dig att ännu älska en otrogen, som glömt hvad hon var dig, sig sjelf skyldig?
Ack, om hon ej vore brottslig!
Hvad tanka!
Hvad tvekan efter åtta år uppkommer i mitt sinne!
Är det medömkan?...
Nej, jag kan ej bedraga mig...
Det är kärleken allena.
Den öfvervinner, den tär mitt hjerta...
Jag nalkas darrande denna boning, jag fruktar att visa för hennes ögon en maka, hvars misstankar, hvars stränghet bör göra honom så förskräcklig... och mitt öde tvingar mig dertill.
Döden har beröfvat mig den enda hjelp, som
109 jag vågat anförtro dess öde...
Men, Elvire!
Din svartsjuka, din vredgade, din stränga maka darrar ännu mer för att mista dig, än du kan darra för hans åsyn.
Hvad blandning af åtskilda tänkesätt! af misstankar, hämd, ömhet!...
Tiden försvinner och stunden nalkas, som jag utsett till Theotimes ankomst...
Casano, samla din styrka!
Din ömhet bör ej göra dig svag.
Du har haft nog mod att straffa: haf nog ståndaktighet att se den du straffat!
(Han rör på en fjäder, hvilken för det stora porträttet, skjutet, ses en stor jerndörr, den Diego öppnar, och
som är i fonden af theatern, på sidan; då det är fråndå synes igenom ett jerngaller , som äfven öppnas, ett
mörkt hvalf, ej mycket djupt, i fonden af hvilket man stad en björnhud.
Hon är hvitklädd, med håren utdra ledig: en lampa hänger nästan öfver henne och upplyser
ser Elvire sofvande på en matta , öfver hvilken är kaslagna; ena armen har hon under hufvudet , den an-
henne med sitt sken.)
A N D R A S CE N E N . DIEGO. ELVIRE.
D IEGO sedan dörrn är öppen.
Hennes olyckor ha ej haft makt öfver hennes fägring...
En ljuf sömn synes intaga hennes sinnen ...
Det är oskuldens hvila!
Kan man njuta den, och vara brottslig?...
Hon drömmer...
En behaglig inbillning sysselsätter hennes själ...
Hon talar i drömmen...
Otrogna!
Du tror dig allena; men en rättvis
Himmel vill låta mig känna dina
110 hemligaste tankar...
Om hennes mun i sömnen förrådde hennes brottsliga kärlek!
Diego! Mitt namn!
E LVIRE sofvande.
D IEGO . E LVIRE sofvande.
Hårda maka!
Min son...
Alonzo!...
Kom i mina armar, och blidka din far!
(Hon sträcker ut armarna i sömnen , såsom ville hon omfamna sin son , och vaknar af den häftiga rörelsen.)
Himmel!
Jag uthärdar ej denna syn.
Jag trodde se honom...
Vittne af min oskuld!
Du har snart skingrat den ljufva dvala, som skilde mig från mina plågor...
Min lycka var kort...
(Hon lyfter sig från mattan och ser att dörren är öppen)
Men hvem har öppnat dessa dödens boningar?
D IEGO , som fallit på knä helt rörd vid öppningen af dörren, sä-
D IEGO med skri.
E LVIRE vaknande.
Elvire!
ger med darrande röst:
Mitt namn!
Det är... den... du hatar.
E LVIRE som går längre fram.
D IEGO med mycken rörelse.
111 E LVIRE . D IEGO .
Hvad röst?
Dens röst, som ej kan lefva utan dig... som ej kan lefva med dig...
Min man!... E LVIRE .
Han sjelf...
Kom, frukta inte... nalkas!
D IEGO , som söker repa sig.
(Elvire skrider långsamt fram.)
Mina krafter öfvergifva mig och mina darrande knän bära mig ej mer...
Är det jag som straffar, och är det hon som är målet för mitt straff?
(Hon är vid slutet af meningen utkommen ur hvalfvet i salen, och ser på Diego med förundran , blandad med ömhet och säger:)
Casano!
Är det du?... O Gud!
Efter så många år..,
Är din vrede ej försonad?
Elvire! Grymma!
Du ser huru lätt det är för dig att försona mig.
Ett ord: och din nåd är säker.
(Det ljusnar på theatern.)
E LVIRE .
Jag begär inte nåd.
Jag begär rättvisa...
Jag är oskyldig, värnlös, öfverlemnad utan försvar i ditt våld, och det är till din rättvisa jag vädjar.
Hvad spotskhet!
Hon trotsar mig, då hon borde söka att mig blidka.
112 E LVIRE med douceur.
Jag trotsa dig?
Hvad vore väl mitt ändamål?
Oskulden hvarken trotsar eller blidkar: den lider med tålamod, beklagar den orättrådige och väntar hans ånger.
Jag ångra?
Jag, som du har förolämpat?
Förolämpat?...
Himlen är mitt vittne...
Åkalla inte fåfängt dess namn!
Frukta
Dess vrede!
Hans vrede?..
Han är min enda tröst.
Han vet min oskuld.
Då du mig förtviflar, då du...
Jag älskar dig... jag har det alltid gjort...
Huru länge vill du vara bedragen af en falsk anledning?
Men, om du är oskyldig, hvarföre längre dölja dens namn, som du tillskrifvit?
Jag ökte endast din svartsjuka, dina misstankar... jag blottställde för dem ett nytt offer, äfven så oskyldigt som jag.
Påminn dig de lyckliga stunder, E LVIRE . D IEGO . E LVIRE . D IEGO . E LVIRE . D IEGO . E LVIRE . D IEGO .
113 stunder, som tecknade vår första förening...
Följ hela min vandel från den, tid, då jag lemnade mina fäders hus att inträda i ditt... och döm sjelf om dina misstankar äro sannolika.
Hvad makt har du ej ännu på mitt hjerta!...
Hvad sällhet för mig, om du kunde öfvertyga mig att...
(efter en paus, med annan ton)
Men huru skall jag tro dig, då din egen hand vittnar emot dig?...
Upptäck denna gåta, och allt är glömdt.
D IEGO med ömhet.
(Han stannar framför henne: hon sitter lutad vid bor-
det; han ser stinnt på henne, hon med en öm stolthet likasom förd af en ny reflexion:)
på honom.
Efter en lång paus börjar Diego åter tala,
Men vi böra ryckas båda ur detta tillstånd: det är för grymt att kunna fortfara... (med ett tvunget lugn)
Det är för mycket äska, efter det du lidit, att du bekänner dens namn som uppväcker mina misstankar... men Religionen och dygden kan emottaga i sitt sköte de förtrycktas tårar och de brottsligas ånger...
Det finnes en vördad man, hvars helgade vandel förtjent honom dessa nejders allmänna förtroende och aktning.
Låt honom bli medlare emellan oss.
Kallad af mig kommer han hit att emottaga din bekännelse, att trösta dig...
Han är kommen...
Dessa slag äro de tecken,
(Man hör tre slag på dörren till venster.)
114 som skulle båda hans ankomst...
På denna stund ankommer ditt öde.
Jag äskar endast att, betäckt med denna slöja, du ej nämner hvarken ditt eller den makas namn, som du gjort olycklig.
Jag lofvar dig det Jag skall höra denna mannens tal, jag skall gjuta mina tårar i hans sköte... E LVIRE .
D E F ÖRRE . THEOTIME. D IEGO öppnar dörren till venster; den går in åt theatern, så att
Påminn dig dina löften och uppfyll mitt hopp!
Jag skall uppfylla allt hvad menskligheten, hvad din sorg af mig äska.
Gå, var tillfreds! T HEOTIME .
han skyler Diego för Theotime som inkommer.
(Han träder fram , och Diego går ut och slår igen dörren.)
(Elvire har ansigtet betäckt: hon står framför länstolen, som är till höger om åskådarne, och lutar sig emot det stället han inkommit.) bordet fördjupad i sorg.
Theotime stannar i början på
ELVIRE.
THEOTIME.
Vittne af min svaghet, vittne till mina tårar!
Styrk min röst, att med dessa båda söndrade makars förening, jag må förtjena eftergift
T HEOTIME med rörelse.
115 för den kärlek, som i mitt hjerta ännu strider emot Dina bud!
(Han skrider långsamt fram.) (Högt:) Medömkansvärda föremål af Ödets stränghet!
Frukta inte den, hvars första önskan är att kunna sluta edra plågor!
Hvad röst! E LVIRE afsides.
Den Gud, till hvars tjenst jag helgat mina dagar, den Gud som straffar, vet ock att förlåta.
Han försonas lätt, och då en sann ånger anropar Honom, är man säker om tröst.
Det är Dess godhet jag endast tror mig böra bruka, att qväfva i ert hjerta en olycklig men brottslig kärlek.
Hvad likhet i hans röst!
Hvad hågkomst den uppväcker!... Svaga!
Är det ett sådant minne du bör nära i din själ?... (Högt) Jag ser det nog: min maka har förekommit ert sinne emot mig; min oskuld är af er misstänkt, och ni dömmer mig värd det öde jag erfar.
Vare långt från mitt hjerta en så brottslig fördom!
Oväldig i mitt omdöme...
(Med ömhet och half röst)
För väl underrättad om kärlekens makt, om det grymma öde som för hjertan i bojor, mot deras vilja, mot skyldighetens lag, nalkas jag er ej med hot af himlens stränghet, med fruktan för dess hämd; men att rätta den villa, T HEOTIME . E LVIRE afsides.
116 som förleder ert hjerta... att deltaga i edra sorger... att dem trösta genom mina råd. sätter sig i en länstol på något afstånd.)
(Han ger henne tecken med handen att sätta sig, och
Öppna derföre utan fruktan ert hjerta för mig.
Ack om ni der kunde se, så skulle dess renhet öfvertyga er!
Det är ej blott jag, det är äfven er maka, som bör öfvertygas...
Han tror ert hjerta från honom skildt...
Han tror en annan deri herrska.
Jag vet det; men hela min vandel borde rättfärdiga mig för hans ögon, och jag vet för mycket värdera min dygd att nedstiga till undskyllan.
Jag bekänner det: oskulden har rätt att föra detta språk; men är det ej med för mycken stolthet blandadt, då er make tror sig äga bevis, som billiga dess svartsjuka?
Jag ser att han upptäckt alla sina misstankar för er.
(Efter en liten paus, med mycket lugn och värdighet)
Känn derföre mitt öde: det skall visa er min oskuld.
(Med annan röst) Af lika börd som han, lupo mina första ungdomsår i naturens, i vänskapens sköte.
Jag kände ingen annan känsla, än den en öm moders omsorg uppväckte i mitt erkänsamma hjerta, och den sötma E LVIRE . T HEOTIME . E LVIRE med värdighet.
T HEOTIME . E LVIRE sätter sig.
117 en väns förtroende ingöt i en själ, full af liflig känsla...
Lycklig, om
Himlen låtit mig behålla denna sällhet!
Men en yngling störde snart mitt hjertas lugn...
Uppfostrad med min väns maka, förenad med honom genom den ömmaste vänskap, fann han hos dem båda de kraftigaste beskyddare...
Hans hjerta, hans förstånd, deras förord hos ett menlöst hjerta, ännu ej vant vid sig sjelf... okunnigt om kärlekens makt, om dess fara... tillvunno honom snart mitt...
Hvad likhet!
T HEOTIME afsides.
Allt syntes gilla denna låga.
Lika år, lysande härkomst, stora rikedomar, lofvade mig mina föräldrars samtycke; då min älskares fader, som för honom utsett en annan förening, nödgade sin son att besöka främmande hof och skiljas från mig...
Jag hade bort för min moder allt bekänna, åt hennes ömhet anförtro den ändring, som mitt hjerta erfarit; men, säker att mitt hjerta var fritt, bortlofvade hon min hand...
En stor slägt, ännu mera upphöjd af ett vidfräjdadt namn... omgifven af den ära lagrar och segrar skänka... rikedomar... allt förblindade hennes ögon... allt talte för hennes val...
Om ni någonsin älskat...
Om jag älskat!... T HEOTIME med en suck afsides.
118 E LVIRE fortfar.
Så föreställ er hvad jag erfor, då på en gång min mor förkunnade mig sina löften och att föl jande dagen de skulle uppfyllas.
Hvad jag er beklagar! T HEOTIME med ömhet.
Förundrad, häpen, förskräckt föll jag dånad för min mors fötter.
Hon tog min bestörtning för en följd af min ömhet och af den rörelse mitt sinne erfor, så nära att skiljas från henne... och då jag återkom till mig sjelf, utan styrka att upptäcka mitt hjertas tillstånd, stum, nästan halfdöd, stafvade jag, darrande, vid altarfoten de löften, som föreskrefvo mig att för evigt qväfva min kärlek.
Hvad jag känner ömt er sorg!
Och huru skulle jag ej den dela! jag, som...
Om ni viste!...
Edra tårar ha ej i mitt sköte förgäfves runnit... ja, jag har lärt att ömma en olycklig kärlek...
(Afsides) Hvad svaghet jag förråder!
Skilj ert hjerta från en kärlek, olyckligt ursprung till svaghet, till brott...
Kom ihåg, att den är för er en orsak till sorg, till förföljelse.
Kom ihåg hvad ni är er maka skyldig.
Jag har ej att rodna derföre; jag har segrat öfver min svaghet: min förra kärlek är qväfd, E LVIRE med värdighet.
(Han söker hämta sig och säger med en lugnare röst:)
119 eller snarare min makas dygder; ty hans svartsjuka är dess enda fel.
Tiden... den makt ett ädelt sinne tar öfver sitt hjerta... ja, naturens röst, en son, en kär pant af vår förening, hafva befästat mitt hjerta i sina skyldigheter...
Men det bref han har, det talande bevis han tror sig äga af er kärlek för en rival... huru skall det förenas med den tro som ni honom lofvat?
Den låga, jag deri omtalar, var ej brottslig.
Ni känner dess föremål, dess ursprung...
Knappt från altaret förd, anförtrodde jag åt ett bref den sista gnistan af en kärlek, som skulle för alltid i glömskans mörker gömmas.
Sådant har varit mitt hjertas tillstånd...
Jag har deraf intet för er förtegat.
Skild från en öm mor, en kär vän, en son, min enda tröst... för verlden död... väntar jag nu att snart få sluta mina dagar...
Må mitt tålamod, min saktmodighet öfvertyga min maka om min kärlek, om ej mina tårar kunna vittna om min oskuld.
Men hvarföre neka er sjelf, neka honom den lyckan att ällska er... att, öfvertygad om er oskuld, kunna känna all den orättvisa han eder gjort?...
Hvarföre, då ett ord kan tillfredsställa honom...
Men detta ord blottställer en oskyldig.
E LVIRE . T HEOTIME . E LVIRE . T HEOTIME .
120 T HEOTIME .
Anförtro mig denna hemlighet!
Tro att jag skall öfverväga hvad jag bör säga, hvad jag bör dölja!
Betänk att efter en så lång enslighet, denna stund är er af Himlen beskärd att ändra edert öde!
Ni öfvervinner min ståndaktighet...
Ert nit, ert stånd, den dygd som i ert tal framlyser... allt segrar öfver den fruktan, det misstroende, som olyckor alstrat i min själ...
Ja, jag tror att Himlen, som pröfvat mig, utvalt er till min tröst, utsett er att återge mig den makas hjerta jag älskar.
Vet då, (med darrande röst) vet då, att den yngling som älskade mig... den unga man, som min vän beskyddade, men som jag sedan mitt giftermål aldrig sett... har allt att vänta af min mans godhet eller vrede... att han är honom genom blodsbandet på det närmaste förenad.
Döm sjelf om jag bör rädas att honom upptäcka!
Grefven af Belmir, Casanos brorson.
T HEOTIME lyfter sig från stolen med båda armarna utsträckta och med
E LVIRE efter en paus.
ett skri säger:
Mitt namn!...
E LVIRE med häpen förundran.
T HEOTIME
faller med samma skri tillbaka dånad på stolen.
Vid fallet skrider hans hufvudbonad tillbaka och lemnar hans ansigte helt bart.
121 E LVIRE stiger opp att hjelpa honom och kastar slöjan af sig; men honom och säger med ett anskri: då hans hufvudbonad blottat hans ansigte, känner hon igen
Belmir! O Gud!
Belmir!
(Hon faller dånad för hans fötter.)
T HEOTIME återkommen från sin svimning, stiger opp och lyfter, under
Elvire lefver! och det är min åsyn som ger henne döden?
Belmir!...
Elvires tal, henne opp i länstolen.
(Hon lyfter sitt hufvud från stolkarmen och lägger sin knä, och säger med ömhet:)
högra hand på Belmirs axel, som ligger för henne på
Ja, det är jag som älskade dig... som af sorg, af kärlek, i tie år betagen, ej upphört att dig sörja, att dig dyrka.
Ja, det är jag... det är Belmir, som vill dö för dina fötter!
På hvad ort, i hvad stund förenar oss ödet?
Hämnas... straffa din maka!
Nu är hon först brottslig.
Jag är då älskad!
B ELMIR med hänryckning.
B ELMIR .
Glöm ej hvar du är!
Vörda mitt stånd... mina olyckor!...
Betänk att dessa murar... att ett vakande öga...
Om han viste! ...
Låt mig dö oskyldig!...
Spar mig den
122 grymheten att se dig uppoffras i min åsyn!...
Låt mig dö vördnadsvärd, ej brottslig!
Nej, du skall inte dö!
Nej, du skall lefva!...
Du skall lefva, för att se mig dyrka din skönhet, dina dygder.
Hvad säger du, olycklige?
Hvad bedräglig inbillning förvillar dig?
Se omkring dig!... darra... och kom ihåg allt som för evigt skiljer oss! ...
Jag, din farbrors maka!...
Jag, ett offer för hans svartsjuka!...
Jag, oskyldig till denna stund, då ödet förenar oss, för att göra oss båda brottsliga!...
Du, helgad åt den Gud, som förlåter en sann ånger, som tröstar en oskyldig sorg, men som hämnas på vanvördiga, som straffar förhärdelse...
Fly, då skiljer oss!
Nej, allt förenar oss...
Din makas hårdhet, det grymma mörker han sänkt dig uti, har brutit de band som eder förente...
Du är fri! och jag, förförd af en osann, af en grym berättelse ... öfvertygad om din död... helgade mig åt en Guds dyrkan, i hvars sköte jag sökte en tröst, som mig flytt...
Men min första ed, mina första löften voro att älska dig; de vono endast sanna, och jag skall uppfylla dem.
Vi älska!
Vi upplifva en eld, som är så brottslig!... Gud!
Hvad är din tanka?
E LVIRE . B ELMIR . E LVIRE . B ELMIR .
123 B ELMIR .
Att hämnas din oskuld!
Att frälsa dig... att återföra dig till din mor, till verlden; med ett ord: att allt uppoffra för att förtjena din hand.
E LVIRE med förskräckelse men med ömhet.
Jag hör ej något mer.
Jag känner ej något annat än min kärlek, mitt hat, min hämd.
Var vittne till mina löften!
Se der den maka, som kärleken nämt till min... för hvilken jag endast vill lefva, för hvilken jag vill dö...
Är det sådana råd jag bör vänta af dig?
Jag är ej mer Theotime: jag är Belmir; Belmir, en förtviflad älskare...
Det är raseri, det är kärlek som talar...
Hör dess röst! O Gud!
Hvad tänker du?
E LVIRE . B ELMIR med häftighet.
E LVIRE med värdighet.
Befria dig, hämna din olycka, straffa Casano, öfverlemna honom till lagens stränghet... till ett förtjent öde.
Casano?
Din farbror?
E LUIRE .
Han är det ej mer: han är din bödel.
124 E LVIRE .
Han är min maka.
Den grymme?
Ja, han!
B ELMIR . E LVIRE .
Detta namn ökar ännu mitt hat, och...
Min skyldighet förbjuder mig att längre tåla min maka förolämpas... Hvad!
Då han glömmer sina pligter...
Min skyldighet är ej underkastad hans.
Låt honom den glömma!
Jag bör likafullt göra min.
Allt förundrar mig hos dig, men allt förtjusar ännu mera mitt hjerta.
Jag vore brottslig om jag hörde dig mer.
Jag trodde mitt öde ej kunna bli hårdare än det var: jag ser att olyckan har ingen gräns; men oskulden ger ståndaktighet, och min dygd skall trotsa ödets lag.
Hör mig, utan att störa mitt tal.
na sinnen, tar hon en lugn ton och fortfar:)
(Efter en tystnad, då hon sätter sig och söker samla si-
Det är min maka som fört dig hit:
125 dess vördnad för din dygd har öppnat dessa hvalf, der ingen dödlig inträdt sedan min ankomst...
Du har ej något val...
Som Theotime är Himlen ditt vittne:
Han pålägger dig att qväfva din låga, att uppfylla det värf du dig påtagit...
Som Belmir, som en ädel och värdig riddersman, talar hedern allena: dess stränga röst föreskrifver dig, att ej missbruka det förtroende du fått; och kärleken äskar af dig att ej mer sönderslita ett hjerta, hvars tillstånd du känner.
Fly, lemna mig!
Låt mig dö oskyldig!
Låt mig lefva okänd!
Stör ej mera denna dödens stillhet!
Gå!...
Det är ej en menniska som talar med dessa uttryck.
Det är en Gudomlighet, och dess röst öfverväldigar mina sinnen... (Efter en paus)
Jag skall visa dig huru högt jag dig dyrkar... jag skall lyda dig... jag skall dig fly.
Men om en så stor lydnad är möjlig, om den förtjenar någon erkänsla, så äskar jag den.
E LVIRE . B ELMIR .
Att du blir lycklig, att du uppoffrar mig, att du gör dig fri.
Att jag uppoffrar dig?
Nej, aldrig...
Denna boning är min graf.
Låt mig der sluta min lefnad.
Nej, Casano skall blidkas.
Ett ord, och du är fri! B ELMIR .
126 E LVIRE .
Men detta ord uppoffrar dig.
Det rättvisar din oskuld, det gör dig fri.
Nej, aldrig! E LVIRE . B ELMIR .
Gör hvad jag äskar, eller frukta min förtviflan.
Lyd mig för sista gången: lemna mig åt mitt B ELMIR . E LVIRE .
B ELMIR med ifver.
öde!
Nej, du är deraf ej mästare mer.
Om du ej lofvar mig att blidka din maka, att befria dig; så hör jag ej mer än min förtviflan... jag upptäcker allt, hvem jag är och hvem jag älskat, din hårdhet och mitt raseri...
Jag anklagar mig för allt, jag öfvertygar Casano om dess orättvisa, och hörande ej mer än min förtviflan... med samma hand jag dig skulle gifva, genomborrar jag det hjerta som dig dyrkar och för Casanos fötter utgjuter ett blod, som endast af kärleken ännu lifvas.
Om jag ej detta uppfyller, så må
Himlen förkrossa mig, och jorden neka mig sitt sköte! -- Han kommer...
Säg min dom!
Grymme!
Fly!...
Lofva... eller... E LVIRE .
127 E LVIRE .
Blottställ mig ej!
Fräls dig!...
Betänk dig!...
Han tror mig död, och det blir du som tvingar mig att mig upptäcka.
Förtig ditt namn!...
F E M T E S CE N E N . THEOTIME. ELVIRE.
DIEGO. D IEGO då han inkommer.
Har hon uppfyllt min önskan?
Har hon följt edra råd?
Lemnar hon sitt sinne åt skyldigheten, åt förnuftets röst?
Om mina råd följas, om jag är hörd, så blir ni snart underrättad.
(Med ett starkt uttryck då han går ut)
Ja, innan dagens slut skall ni vara förvissad om hennes hjerta...
Dens namn skall af er blifva kändt, som uppväcker er oro...
Det är jag... som går eder derföre i borgen...
Jag underkastar mig er vrede, er hämd, om ni inte blir tillfredsställd.
T HEOTIME med tvungen röst.
S J E T T E S CE N E N . (Elvire har satt sig med betäckt ansigte, lutad med armen på bordet, och i ett bestörtning hvilken Diego ej den uppmärksamhet han gör på Theotimes tal.
Sedan denne är utgången och Diego läst igen dörren med märker genom slöjan, som betäcker hennes ansigte, och
DIEGO. ELVIRE.
128 jernstången, går han till Elvire , som lyft opp slöjan den och lutande armbågen på bordet.
Diego stannar
Efter en stunds tystnad börjar han:)
och sitter helt nedslagen, hållande hufvudet mot hanmidtemot henne och ser på henne med uppmärksamhet.
Elvire!...
Du tiger...
Hvad beslut?
Hvad skall jag dömma?
Att jag är värdig din hand, ditt hjerta.
Om du det är, hvad tjenar denna tystnad?
Ett ord, och jag är tillfreds.
Säg... låt sanningen kännas!
Om du litar på mina löften, på min uppriktighet, hvad gagnar dig att veta ett namn, som kanske döden utplånat ur menniskors sinne?
Han har då slutat att lefva, och jag kan ej hämnas!
D IEGO med häftighet och skri. E LVIRE . D IEGO . E LVIRE .
Efter han är ej mer... efter du är oskyldig... hvarföre tveka?
E LVIRE med ädelhet.
(Han hämtar sig åter och tar en lugnare åtbörd.)
Jag tvekade ej, om jag ej kände ditt sinne, om jag ej såg att jag gaf ny anledning åt svartsjukan att fräta ditt hjerta.
Jag älskar dig nog, för att hellre tåla din stränghet, än att öka din olycka.
Men grymma!
Du allena....
Du förevigar den D IEGO med häftighetmen ömhet.
129 den...
Du uppoffrar åt en falsk noggranhet dig, din maka, din son.
Min son!...
Ack hvad namn!
Hvad minne!
Du älskar honom?
Jag är mor.
D IEGO . E LVIRE med en öm och djup suck.
E LVIRE . D IEGO .
Och du kan öka ännu mer de hinder, som skilja dig ifrån honom?
Kanske han känner mitt namn som en skamfläck!...
Jag är död för honom...
Hvad minne har du väckt, att sönderslita mitt hjerta!
Att visa dig allt hvad du uppoffrar... allt som, med ett ord, du förenar, som du kan göra lyckligt.
D IEGO . E LVIRE .
Du älskar honom mer än mig?
Det är honom du sörjer...
Jag sörjer er båda...
Du är föremål för min kärlek, han för min ömhet...
Men efter så många år, skild från mig, har han mig glömt.
E LVIRE med ömhet.
130 D IEGO . E LVIRE med glädje. D IEGO .
Mitt namn är kändt af honom?
Han vördar det.
Jag har lärt honom att aldrig det nämna utan ömhet.