Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sedan intresset af Thora och Jakob Kulle, består i den ofta en gång blifvit väckt, nöjde de sig icke ined och väl behöfliga erinran därom, att vi äfven att studera och afteekna mönstren utan stude- i vårt nordliga och karga land kunna finna så rade äfven och lärde sig praktiskt de olika ar- mycket skönt att taga vara på, att vi först betssätten.
Och då fru Thora Kulle på vå- böra ransaka här hemma, innan vi kasta lystna ren 1881 i Lund började ain verksamhet, egde blickar på utlandets grannlåt.
Och detta gäller hon till sitt förfogande som en frukt af detta så mycket mera, som man på sista tiden bör- förarbete inemot ett tusental teckningar jämte jat från utlandet införa rena kopior af de sin praktiska erfarenhet och sina konstnärliga skånska allmogeväfnaderna, lika dyra som dessa, insikter.
Naturligtvis voro dessa senare af men utförda i tarfliga färger och shoddy.
största vikt för bibehållande af stilens renhet.
Karl Benzon.
Det anspråkslösa företaget rönte redan från början stor uppmuntran, och beställningar in- gingo från alla delar af landet — egendom- ligt i sanning, ty ingen eller obetydlig annon- sering användes.
Något egentlig kompaniskap hade ej ingåtts mellan Thora och Jakob Kulle.
Detta skedde först 1886, då däremot en filial allt sedan 1883 fun- nits i Stockholm.
Ända till 1880 bidrog Jakob Kulle med sina mönster och sin konstnärliga erfarenhet endast af intresse för saken.
Det var emellertid ej endast Thora Kulle, som fått röna nytta af hans erfarenhet.
Ända till 1881 hade han nämligen utveklat mycken flit inom Handarbetets Vänner, inöfvat denna förenings väfverskor och lagt grundstenen till det lifliga intresse för hemväfveriet, hvilket på senare åren kunnat iakttagas i hufvudstaden och som bland annat tagit sig uttryck i inrättandet af ett ej obetydligt antal enskilda väfskolor.
Den största svårighet som de bägge med- arbetarne rönt har beträffat färgen.
De gamla och vi f. jjYLLENBOKG.
glödde i glöd, som var mera än glöd, jag och min Annabel Lee.
Ja, själfva himlen af afund greps, så älskade, älskade vi.
Se, därför del var, som för länge se ' n, där en hafsvind drar förbi, en storm bröt ut ur en sky och slog min härliga Annabel Lee.
Och hennes högborna släkt den kom; vi skiljdes vi båda, vi; de buro henne från mig till en graf, där en hafsvind drar förbi.
Ty ingen ängel än varit liar i himlen salig som vi.
Ja, af anden grep dem '; se del vet en livar, där en hafsvind drar se förbi; därför till slut orlcanen bröt ut, slog sä och tog så min Annabel Lee.
Vår kärlek var starkare dock än de, som.
voro långt äldre än vi, som visare voro än vi.
Ty ingen himmel ej afgrund med änglars här, med djäflar uti kan vända min själ från hennes själ, mig skilja från Annabel Upp Lee.
måne ej går, som med dröm mig ej slal- om min flicka, min Annabel Ej Lee.
stjärna tänds mer, därur icke jag ser henne blicka, min Annabel Lee.
Hvarje midnattstid, ja, jag ligger bredvid min älskling, min älskling, min brud och min uti grafven med hafsvind förbi, under kulle med hafsvind förbi.
Birger Mö frid, mer.
^ r m a b e l Lee.
Dikt af Edgar Allan Poe.
Barnens plantskola.
r e n oc ® ^ åren gå.
där en hafsvind drar förbi, se ' n där fanns en flicka, heats namn kan hon hette Annabel Lee.
Tion lefde blott, att vi skulle, vi få älska hvaranära, Och jag var ett du fä: trä, vi.
barn, och hon barn, där en hafsvind drar förbi, rar ett jet är en sak, som ofta förundrat mig: i^Mi att man i allmänhet lägger så liten vikt uppå att barn skola uppfostras.
Så som det nu går till, skulle jag vilja säga, att de uppfödas, ty det tillses nog, att de skötas väl till sina kroppar, men att barnen ock äro lefvande själar, som skola danas både för denna tiden och för evigheten, det förbiser man ofta.
Det betonas alltid som en af kvinnans plikter, att hon skall förstå att göra mannens hem ordentligt och prydligt, så att han må väl trifvas där; men månne det ej finns an-
1890 dra, högre plikter, gemensamma för både man och kvinna: att göra hemmet till en värdig plantskola för barnen, som där skola fostras för all framtid!
Ingen tänker nog därpå, att det är den första riktningen, som är den bestämmande för barnens framtida utveckling.
Se därför till, att den riktningen blir god, och att du själf får bestämma den, och öfverlåt den ej åt andra, som slumpen gör till barnens ledare.
Ty barnen äro som svampar, de taga åt sig allting, ondt som godt.
Man sätter ett blomskott för att skaffa sig en prydnad i sitt hem.
Hur mycken om- sorg slösar man icke på detta, hur vattnar man ej, skyddar för den ofta brännande so- len, stöder och uppbinder den svaga plantan, och detta för ett lif som blommar en tid och sedan förvissnar; men sin evighetsblomma, den öfverlåter man till en ofta — i bästa fall — okunnig jungfru samt till kamraters lockelser, och äfven om man själf sysselsät- ter sig med barnen, d. v. s. låter dem leka omkring sig, söker man ej göra sig reda för bästa sättet att dana deras karaktärer.
Ty glöm ej, att de små barnens hjärtan äro att likna vid en osådd åker, och om du ej själf besår den, så göra andra det.
Ja, beså den!
Nöj dig ej med att, som så ofta sker, blott söka bortrensa ogräset, som du ser skjuta upp, utan så ut af den goda säden!
Sök att väcka goda, ädla föreställ- ningar i deras mottagliga sinne, gif dem rena, ljusa bilder att fästa sina ögon vid, gif dem något innehåll, som de kunna smälta och omsätta i sitt eget lilla barnsliga lif.
Glöm ej, att vår själ lika lätt kan vändas till det goda som till det onda, ty vi äro ämnade till ljusets barn.
Visserligen hör man ofta män- niskor tala om, att redan på barnet ser man, att det onda har en stor makt och det goda däremot så ringa.
Jo, dels där- för att man uraklåtit att först utså den goda säden, utan man låter barnen först växa upp några år, under hvilka man ej tänker på att barnen uppta och i sig omsätta allt, hvad de höra och se omkring sig; och dels därför att man ej framställer det goda nog tilldragande.
Och sedan, när de redan fått sina före- ställningar och intryck, då skall man omar- beta dem och söka få andra i stället, och då måste man oftast ge striden tapt.
» Böj vidjan, medan hon är grön, så blir hon båd ' fager och skön », är ett sannt ord- språk.
Sök att nedlägga som frö alla de goda egenskaper, du vill se spira upp hos ditt barn!
Börja redan med det lilla barnet, att vänja det vid lydnad, som är det första vil- koret för all uppfostran!
Låt ej den lille 1 å 2-åringen springa tvärt ifrån dig, när du ro- par honom, låt honom ej taga en sak utan lof, och om han gjort det, så låt honom lägga den tillbaka, tills han bedt därom eller tac- kat därför!
Du vill lära ditt barn att bli godt och gifmildt.
G i f då ej barnet allt, hvad det vill hafva till sin njutning och nöje, utan lär barnet glädjen af att dela med sig af hvad det har åt dig själf eller andra, ty det att ge åt den, man älskar, och den, som man ser upp- skatta gåfvan, är en större njutning än att själf få, och det tycker också barnet.
Men felet är, att man ej kan sänka sig ned till barnets ståndpunkt och värdera en sak efter dess måttstock.
Har du t. ex. gett ditt barn en frukt eller en kaka och sett, hur gladt det stuckit kakan till din mun, samt hur öfverraskad och litet misslynt det dragit I D U N sin lilla hand tillbaka, när du visserligen gladt, men likväl afböjande sagt: » Mamma näns inte, ät kakan själf du! » Och alltför snart har barnet öfvervunnit sin första impuls och vill gärna behålla för egen räkning allt, då du däremot genom att visa din glädje öfver gåfvan skulle låtit det erfara, att » bättre är gifva än taga », och ett litet frö med lifskraft uti sig hade blifvit nedlagdt i det späda hjärtat.
Du vill hafva ditt barn arbetsamt och tjänstaktigt, och du börjar med att passa upp det, så det hvarken behöfver hjälpa sig själft eller någon annan.
Åter igen ett miss- tag!
Så fort barnet är så pass försigkommet, att det kan gå, skicka det då efter saker åt dig, låt det hjälpa dig och tro, att det verk- ligen hjälper dig!
Så småningom skall det kunna göra verk- lig nytta, men medan det är litet, kan en småsak, som att gifva mamma alla knapp- nålar det hittar, att skjuta fram en stol eller dylikt, vara nog att komma den lille att anse sig, i god bemärkelse, viktig.
Och moderns tacksägelser för den visade hjälpen komma det lilla hjärtat att svälla af glädje och själf- känsla.
Detta är nu blott ett par små exempel på, hur man bör börja genast från början med det lilla barnet.
Några vissa regler för allt kunna ej gifvas och behöfvas ej, där det finnes god vilja att praktiskt försöka saken.
Hvad denna lilla uppsats däremot afser, det är att, om möjligt, i en liten mån väcka upp alla slumrande mödrar till insikt om sakens vikt och komma dem att reflektera själfva och ej så- som så ofta nu slå sig i ro med den tan- ken: » man kan så litet göra, ty barnen komma ut i lifvet och bildas där, och de bli nog ej värre än andra ».
Ja, så har jag hört mer än en moder säga, när hon blifvit till- frågad, hur hon söker uppfostra sina barn.
Man kan så litet göra!
Ja, med ett så- dant ord slå sig alla till ro, som ej vilja göra något af en eller annan orsak; men det är blott de obotfärdigas förhinder.
Antingen äro de för bekväma att göra sig besvär med att tänka ut eller söka fä reda på bästa sät- tet med barnen, eller ock upptaga några andra intressen så tid och tankar, att bar- nens uppfostran får gå på en slump.
Ibland är det stora världens nöjen och sällskapslif, som uppta tid och intressen, ibland är det hushållet och sådana omsorger, som draga tiden och tankarne ifrån barnen.
Det är svårt att dela sig, men det går i många fall.
Men skulle du känna, att något af detta jag nämnt eller något annat, som jag ej kommit att påpeka, tager nästan hela din uppmärksamhet och tid och krafter i anspråk, så att du försummar att lefva ett verkligt ge- menskapslif med dina barn, o, då vill jag bedja dig ' stanna!
Ej flyktigt, för ett ögonblick, utan ge dig-tid!
Barnet är framtiden.
Barnet skall genom din ledning, eller brist på ledning, blifva det de blir.
Barnet kan utvecklas till alla möj- ligheter; till en god, ädel människa eller den störste brottsling.
Barnet kan blifva lyckligt för tid och evighet, genom att ingifvas kärlek till det sanna, goda och sköna, eller det kan bli till sorg och plåga både för andra och sig själft, genom att det får växa upp i egoism och njutningslystnad, som slutligen ej vilja veta af några gränser.
Hvilket är nu det mest maktpåliggande, det som mest är värdt att egna tid, krafter och intressen åt?
Du pryder din kropp till flyk- tiga nöjen, och du glömmer att pryda ditt 291 barns inre människa med smycken, som icke tiden fräter; du sköter ditt hus och söker ställa allt på bästa sätt, skurar och fejar, men den rost, som så lätt samlar sig på den lilla barnasjälen, den får ligga orörd, den ser du ej efter!
Och så komma vi till det ordet: » bli som alla andra ».
Ja, är det nu någon fördel att bli som alla andra?
Vår tid är visserligen sammanslutningens tid i viss mening, mas- sornas sammanslutning, och det är nog en sanning, att enighet ger styrka, men lika visst är också, att tron på sin saks sanning ger också styrka, stode man än ensam.
Sök därför att ge ditt barn något att tro på, att bygga på, att bilda en karaktär utaf, det är bättre och säkrare än att bli och vara som alla andra, att kringföras af alla vindar!
En §d \ ins moder.
skollofskoloni.
Utrustningarna för Iduns skollofskoloni bedrifvas i dessa dagar med all fart.
Re- daktionen liar haft den stora lyckan att vid de praktiska anordningarna finna bi- stånd från ett häll, som i dessa saker tryggt kan anses vara det mest kompetenta, då fröken Agnes Lagerstedt, koloniidéens för- sta och varmaste befrämjarinna här hemma och mångårig föreståndarinna för Öster- malms skollofskolonier, ställt sin rika er- farenhet och sin offervilliga hjälp till vår tjänst.
Genom fröken Lagerstedts förmed- ling har Iduns skollofskoloni i lärarinnan vid Östermalms folkskola, enkefru Fredrika Falk, f. Hector, funnit en skicklig förestån- darinna, hvilken af blott nitälskan för den goda saken åtagit sig den ansvarsfulla och besvärliga uppgiften.
Meningen vore, att härvid, fru Falk skulle biträdas af ännu en dam — hvilken är ännu, ej bestämd t afgjordt — samt en tjänsteflicka.
Kolonien kommer cdt omfatta 22 barn, gossar och flickor, af hvilka 10 utsetts från Kungsholms och 6 från Söders folkskolor; de öfriga 6 äro hemlade från olika af hufvudstadens öfriga församlingar.
Vid detta urval har den grundsats följts att främst se till godo de distrikt, som förut varit minst gynnsamt lottade i koloniväg.
Hvad lokal och läge för kolonien angår, är, när delta slcrifves, ännu intet med be- stämdhet afgjordt, men kommer denna sida, af saken ock att inom de allra närmaste dagarne ordnas, så att vi hoppas kunna låta de små sommargästerna utflytta redan i slutet af denna vecka eller i början af nästa.
Starkast ifrågasatt är en ypperlig lägenhet på Häfverö i Stockholms skär- gärd, hvilken slmlle komma att ligga i närheten af Östermalms skollofskolonier.
* Transport från sista redovisningen: 745: 60; ny- influtna model: Anna 0: 50; G — n, Öfver Kalix 1: 50; Lilla Matte, Upsala 1: 50; Ö.
3: —; I.
5: —; J. W. 5: —; Lilly 4: 20; Hilma 1: —; Mo- ster 2: 30; 3 flickor i U — n 0: 50; K. Ö — n, Åby 1: —; Wilhelmina Rs 5: —; Anonym 2: —; D:o 0: 50; A. S — g.
2: —; Högfors postslpl 1: —; E. och H.
5: —; Lilla Ninni och liten Asti 2: —; Gärdis 1: 50; Lotten 1 dollar
1: —; H.
1: - -; Anonym 1: —; J.
1: —; N.
1: —; Börje W-, Vexiö i: 70; Laxarby
0: 50; H.
T., Borås 10: —; Sofie 1: —; Tuli, Fa- lun 5: —; Professorskan E. Nordling 5: —; M.
2: —; A. Fagerström 3: —; E.
B., Dannemora 1: —; fr. Leufsta bruk 2: —; A.
N. Hemse 1: —; Carl, Eva och Ove 3: —; Systrar L.
2 —; H.
M., Karlstad 5: 25; Brita och Verner 3: —; Goodtemplarlogen Lycke g. Joh.
Andrén 4: —; S.
10: —; — a 0: 50; Okänd 0: 60; H.
L., Vasa 5: —; Insaml.
g. Emmy P.
4: 55; Wan 1: —; Gnosjö 0: 50; Maria i: —; Kerstin Br., Sundsvall 10: —; Karolina och Klas H:m, Sundsvall 2: —; Mimmi L., Norge 2: —; Fam. K., Malmö 4: —; Elin, Gustaf och Helmer, Torp 4: —; E.
S. Kl — n 5: —; Hulevik pr Ulfö 5: —: A.
&amp; L.
5: —; Anonym 2: —; An.
1: —; Ad.
Nilsson, Elinelund 2: —; Carna André 1: —; D.
5: —; » O.
U. » 10: 65; Maria och Signe 5: —; 4 bröder Nyköping 3: 75; Svea, Valborg, Ragnar, Sigurd 4: —; Sally Österman 1: —; Mis- san och Bissan 0: 60; A.
P. Trehörningssjö 1:40; H. Svensson, Wislanda 1: —; Gerda, Sölvesborg 1: —; Maria Ahl 2: 50; Elma 1: 20; Anonym 5: —; Elin och Ida 2: —; Ljusdals poststpl 1: —; Pren., Gefle 2: —; A.
&amp; J., Söderhamn 2: —; Anonym 1: 50; De små fattigas vän 1: —; A.
1: —; Nils, Falun 2- —; Anna &amp; Lallia, Göte- borg 2: —; Pren.
i Bohuslän 2: —; Ridö Gysphe 3: 35; Eva, Vadsbro 5: —; Gbrgs poststpl 1: —; N. F., Hedemora 10: —; Liten Folke 5: —; Agn- lous, Visby 5: —; Signe Mattiasson 5: —; Jenny Mörtyns 10: —; S. W., Paris 10: —; Eho 1: 30; En familj i Uppkr., Lund 2: —; Anonym 5: —; L. Jönsson, Höör 3: —; Eva W., Motala 2: —; 3:ne syskon 3: —; M — a 2: —; Ida I.
1: 50.: Summa kr.
1065: 95.
V. » Nils Ingridsson ».
ffplfronofbgdens fråga kom hastigt och oförbe- ^Sä™ redt öfver Nils Henriksson, som iögon- blicket glömt, att han hade en annan kan- didat.
För honom var det tämligen likgil- tigt, hvem som blef församlingens herde; hans svaga troslif bars upp af hustruns varma, personliga gudsförhållande.
» Jag har här min egen tanke, » lät det djuptonigt och djupsin- nigt från värdens läppar.
» Och den är väl vännen Nils förbjuden att säga? » Kronofogdens gäckande fråga framkallade ett ofrivilligt sorl, om hvars natur Ingrid ej kunde misstaga sig.
Hon blef något blek, där hon stod med en bakelseskål i handen, något framåtböjd mot en gäst, som var nä- stan en främling i detta lag, men hon fat- tade sig hastigt och gick längre fram i rummet.
» Vi kvinnor undra, om våra män ha tänkt på, att också vi höra till den kristna försam- lingen och således äfven måste vara intresse- rade af denna fråga? » sade hon med ett mildt leende, stäldt till kronofogden.
Denne blef så häpen öfver hennes plöts- liga och fullkomligt öppna framträdande, att han ej genast fann ord till svar.
Ingrid vände sig nu mot hustrurnas hviskande flock.
» Hvem skulle ni rösta på, om vi hade något att säga i saken?
För min del skulle jag önska, att vi finge kyrkoherden Lind hit, det säger jag öppet. » Kvinnorna instämde, först ett par tvekande stämmor, sedan i kör.
Kronofogden skrattade något tvunget och slog bort frågan med skämt.
Men senare på aftonen tog han plats bland en liten grupp kvinnor, hvari värdinnan äfven befann sig; ett par af bönderna sällade sig äfven till den lilla flocken.
» Säg mig nu, mor Ingrid, » började krono- fogden i dämpad ton för att ej höras af de öfriga i rummet, » hvad ha ni kvinnor egent- ligen emot Gran?
Han är en vänlig, hygg- lig och umgängessam man, förträfflig expedi- tionskarl och ingen hufvudhängande glädje- förstörare. » » Jag har ingen tilltro till honom; han förefaller mig, som om han ställde sig för er män annorlunda, än han är och skulle blifva, ifall han finge pastoratet. » » Menen I andra kvinnor detsamma? » frå- gade kronofogden småleende.
» Han tror ej ett ord af det han predikar, » sade en äldre kvinna med eftertryck och till- lade: » Pastorn är så rädd, för att vi skola hålla honom för en troende kristen, att hau jämt säger: ' skrifver evangelisten ' eller: ' enligt Pauli ord '; det höres alltid, som om han stod och skrek ut en lexa bara för att få höra kyrkhvalfvens eko. » » Gran är en renlärig predikant, mor Hanna; han citerar auktoriteter.
— Jag menar, han håller sig troget till skriftens bokstaf — » » Och tror eller känner ej skriftens anda, herr kronofogde, » afbröt mor Hanna.
» Hans tro rör oss ej, » inblandade sig en yngre bonde, » Gran är en tillgänglig man. » » Rätta dig efter min lära, icke efter mitt lif!
lyder ju en regel, mor Hanna, » inföll en annan bonde.
Gumman hade ett svar på redo hand, men förekoms af Ingrid.
» Vi skulle helst afhålla oss från att ingå i personligheter, men jag känner det som en plikt att höja min röst varnande mot detta tilltänkta val, » sade hon stilla.
» Men skälen, skälen, mor Ingrid? » » Jag har inga andra skäl än de, som här redan blifvit framförda.
Vi kvinnor ha en känsla af, att, att, ja, att här borde väljas en annan. » » Jo, det var ett äkta, ett grundligt kvin- poskäl! » Kronofogden skrattade högt, och de bönder, som sällat sig till gruppen, in- stämde i löjet.
» Det är väl, att vi ej ha kvinnor vid kommunalstämmor och dylikt, ty de skulle just fira en härlig diskussion!
' Hafva en känsla a f att det eller det bör göras eller underlåtas!
• — Nils Henriksson! » — kronofogden vred sig om på stolen — » har du, i egenskap af kommunalordförande, någon gång ' en känsla a f, hvem som har rätt eller orätt i ett ordskifte, då skälen väga lika?
Din hustru litar på sin känsla äfven vid praktiska frågors lösning. » » Det kan nog vara rätt, » svarade Nils oskyldigt.
D e andra bönderna undertryckte med möda sin skrattlust, och kronofogden sade blott ett torrt: » Naturligtvis, Nils Henriksson.- » Ingrid blef röd, och hennes eljes lugna blick slog upp i vredesflamma.
» Om vi kvin- nor ibland ha inre skäl för våra handlingar, så kanske däremot männen mången gång hafva dolda orsaker till sina » Slaget, riktadt på måfå, träffade, Ingrid ovetande, kronofogden midt i hjärtat.
» Med fruntimmer lönar det sig aldrig att resonnera; artigheten bjuder oss dessutom att alltid ge dem rätt, » sade han med ett tvunget små- leende och lemnade gruppen.
* På valdagen erhöll pastor Gran enhällig kallelse.
A f fruktan för att nedsätta sin mans husbondeära hade Ingrid rådt honom att rösta med de andra männen.
Hon hade tydligen förstått kronofogdens afsikt att på födelsedagskalaset resa upp männen mot det inflytande, som kvinnorna börjat utöfva i fråga om pre3tvalet, och tjänstemannens hån- fulla tonvikt på namnet Nils Henriksson var för hustrun lika sårande, som om kronofog- den uttalat det öknamn han hade i tankarne.
Erfarenheten lärde dock snart de gode soc- kenmännen, att deras hustrur fullständigt och i god tid genomskådat Grans karaktär.
Blif- ven kyrkoherde, förvandlades nämligen den umgängsamme mannen nästan plötsligt till en prest med herrskarelater och öfverförfinade böjelser; den utmärkte expeditionskarlen höll strängt på sin » kontorstid », utan afseende på siua sockenbors bekvämlighet, och af den renlärige predikanten vardt en moralpredikant, som begagnade predikstolen till mer eller mindre förtäckta personliga anfall mot sina åhörare.
Efter ett par års förlopp predikade Gran i en nästan tom kyrka.
En del af försam- lingen sökte kristlig uppbyggelse annorstädes; den mera korttänkta ungdomen förblandade prestens handlingssätt med den tro och lära, han borde förkunna, och fattade ovilja mot religionen på samma gång som för presten och hängaf sig åt själlösa nöjen och oand- liga läror.
Kronofogden, som trott sig kunna leda den nye kyrkoherden efter sitt eget behag, var nu hans ständige motståndare, ofta till stor skada för en god sak.
Nils Henriksson var den ende, som höll sig utanför patierna, och blef också allt mer och mer allmänt kallad » Nils Ingridsson ».
Ur de svenska skaldernas kvinnogalleri.
För I d u n, af Birger Schöldström.
Hvem var Kellgrens » Christina »?
E n liten l i t e r a t u r h i s t o r i s k utredning.
|fp^jet är bekannt, att Johan Henrik Kellgren &lt;Ssi !M mot slutet af sin skaldebana undergick en betydelsefull inre förändring; hans nyför- värfvade åsikter och vidgade, renade blick blefvo särskildt år 1790 så att säga manifesterade i » Den nya skapelsen »: Du, som af Skönhet och Behagen en ren och himmelsk urbild ger!
Jag ser dig, och från denna dagen jag endast dig i världen ser.
O, lefvande förstånd af tingen!
O, snillets, känslans hemlighet!
Ingen förutom den, som älska vet — det kanske ädlaste kväde, som någonsin pä svenskt språk diktats.
Och af den lättsinnige minnessångaren öfver Dubois Le Clerc, den frivole adoratören af Rosalies charmer blef Christinas skald, lof- sjungaren af en Mor, två Döttrar, en Son — och för dem, efter dem, omkring dem sprids talrik skaran af de stilla dygder: Tro, Sämja, Redlighet och Frid och Oskuld och Godheten — hvars blickar smälta själen, och Ömheten — som ler med halfva tårar, och Vänskapen — som går med blottadt hjärta, och Kärleken — men ej den blinda kärlek, det troll med vingar och förrädisk tunga, som rasar, njuter, ångrar sig och flyktar, nej, detta Himlens barn, som evigt fäster med oupplösligt band två makars hjärtan.
I DU N 1890 Välsignad — ropar jag — välsignad evigt (I, Himlens älskade!
I, Jordens ädle!)
den stund, som gaf er åt min sälla åsyn.
Från denna stunden glömmer jag att lida, och smärtan halkar lätt utöfver själen, och fastnar någon gång dess pil och sårar, då ser jag er igen — • och såret lakes.
Och nu, hvad gör mig Världen och dess bländsken, de Storas nåd emot de Godas aktning, och Dårars lof emot de Visas bifall, och Seklers minne mot ett Nu af Sällhet, och mot en vänskapsblick af dig — Christina.
* * Hvem var nu denna af Kellgren besjungna Christina?
Åh, bevars!
— hör jag svaras — det står ju uppgifvet i alla möjliga literaturhistoriska arbeten, från Atterboms » Siare och skalder » ned till Th. Ekelunds » Vittra skuggbilder ».
Det var ju skaldens svägerska, den unga prost- innan Clara Christina Kellgren, f. Lidmark — • det måtte väl ej vara tu tal om den saken!
Låt ' oss litet närmare granska denna fråga.
Den allra förste, hvilken — mig veterligt — antydt, att Kellgren skulle med någon ömmare känsla varit fäst vid sin unga svägerska, är Tegnér, i » Kronbruden », däri han låter » bru- dens åldriga mor » tälja sina minnen från den tid hon, » en femtonåring, en grebba », tjänte i Skatlöfs prestgård, dit Kellgren om somrarne brukade komma ned för att helsa på brodern och svägerskan.
293 Det är denna, af Atterbom själf endast så- som sägen angifna uppgift, hvilken sedermera för god tagits och i vår literaturhistoria ingått såsom ett otvifvelaktigt sakförhållande.
professor Carl Zetterström — anläg- garen af det storartade biblioteket å Frösön — hade som student, i början af 1790-talet, varit informator i assessor Gahns familj i Stock- holm.
Assessor G-ahn var Kellgrens förtrogne vän och flerårige hyresvärd.