Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Herr Blanche förmenar, att förmånsrättsegande borgenärers rätt att vid ackord utbekomma sina fordringar blifvit förbisedd genom det i denna § utan något förbehåll meddelade stadgandet, att, efter faststäldt ackordsförslag, den afträdda egendomen skall till gäldenären återställas; och då lagstiftarens mening icke kunde vara att dessa skulle komma i en sämre ställning än de oprioriterade, som genom borgen eller annan säkerhet kunde förvissa sig om ackordets fullgörande, har motionären föreslagit ett tillägg till denna § af innehåll, att egendomen skulle till gäldenären återställas, först sedan förmånsrättsegande borgenärer blifvit förnöjda.
Ett sådant tillägg synes Utskottet först och främst öfverflödigt, emedan, om äfven 112 § kunde i och för sig synas otydlig i detta afseende, det likväl af 98 § är fullkomligt klart, att ackordet icke angår förmånsrättsegande borgenärer, och att gäldenären alltså icke genom ackordets fastställelse kan vinna bättre rätt emot dem än han förut egde.
I praktiken lärer väl ej heller annat ifrågakomma, än att vid ackordsförslags upprättande viss summa afsättes för sådana prioriterade fordringsegare, som ej begagnat sin lyftningsrätt, och det kunde, i betraktande af 104 §:ns innehåll ifrågasättas, huruvida ackordsförslag annars kan af domstolen fastställas.
De vigtigaste bland de prioriterade fordringsegarne, nemligen pant- och inteckningshafvare, hafva dessutom lika god rätt till sina säkerheter efter ackordets fastställelse som före detsamma.
Men det föreslagna tillägget vore till och med skadligt, emedan, om detsamma blefve lag, en inteckningshafvare, som enträget yrkade att utbekomma sin fordran ur den pantförskrifna fastigheten, 14 Lag-Utskottets Betänkande J\s 38. derigenom kunde, ända till dess densamma blefve försåld, uppehålla ackordets verkställighet, till de oprioriterade fordringsegarnes förfång.
Utskottet får alltså 14:o afstyrka motionen i denna del.
Emot samma stadgande har Herr Sääf anmärkt, att, då en mindre samvetsgrann gäldenär efter faststäldt ackord åter kommer i besittning af sina tillgångar, han får tillfälle att använda desamma för andra ändamål än ackordets fullgörande, och att exempel ej saknades, då lagligt kraf för ackordsbeloppet måst anställas eller till och med ny konkurs mellankommit, innan detsamma blifvit liqvideradt.
Detta vore i synnerhet till men för aflägse boende borgenärer, som af en eller annan orsak nödgades fördröja inkasseringen, och motionären föreslår derföre ett tillägg till 112 §, hvarigenom det ålägges gode män eller sysslomän att tillse, att ackordet af gäldenären ordentligen fullgöres.
Genom den frihet, som i afseende på ackordsaftalets innehåll blifvit lemnad, har åt borgenärerne beredts tillfälle att betinga sig de garantier för aftalets fullgörande å gäldenärens sida, som borgenärerne kunna akta nödiga.
Det torde derföre få anses såsom oförsigtighet å borgenärernes sida om de, utan annan säkerhet och utan visshet om gäldenärens redlighet, till honom återställa egendomen före aftalets fullgörande, och den ifrågavarande §' som endast innehåller att, när egendomen återställes, gäldenären tillika skall erhålla redovisning, innebär alldeles icke, på sätt motionären synes hafva antagit, att egendomen ovilkorligen skall till gäldenären återställas, så snart ackordet blifvit faststäldt, utan lärer tiden för detta återställande böra bero helt och hållet på ackordsaftalets innehåll.
Utskottet får på dessa skäl hemställa, 15:o att motionärens förslag äfven i denna del ma lemnäs utan vidare afseende. §§ 128—130, 135, 137 och 138. 1 dessa §§, hvilka handla om ansvar i konkurs för bedrägligt förhållande, annan oredlighet och vårdslöshet, har Herr Blanche föreslagit sådana förändringar, att de skulle bringas till öfverensstämmelse med innehållet af 23 Kap. i Strafflagen, som behandlar samma ämnen; men då, enligt 3 § af Kongl. Förordningen om nya Strafflagens införande och hvad i afseende derå iakttagas skall den 16 Februari 1864, berörda ansvarsbestämmelser blifvit genom den nya Strafflagen upphäfda, finner Utskottet desamma icke vidare kunna blifva föremål för den af motionären föreslagna omarbetningen; utan får slutligen vördsamt hemställa, 16:o att Herr Blanches motion ej heller i denna del må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Lag-Utskottets Betänkande J\S 39. 15 Reservationen af Herr Lundberg; emot 12:te punkten: af Herr Henschen.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förmånsrätt för kommunalutskylder.
I en hos Vällofiiga Borgare-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 84) har Herr von Stockenström föreslagit, att kommuner måtte efter 12 § i 17 Kap.
Handelsbaden, sådant detta kapitel blifvit förändradt genom Kongl. Förordningen den 8 Oktober 1861, och näst efter Kronan, njuta förmånsrätt i lös egendom för gäldenärs utskylder : sista och löpande året, de der ej för fast egendom utgå; anförande motionären såsom skäl till sitt förslag, att kommunerna icke icke borde i afseende på sina inkomster göras allt för mycket beroende af ekonomiskt obestånd, som kunde drabba de skattskyldige, och att lagstiftningen, som velat, så vidt möjligt, betrygga Kronan emot förluster, äfven borde bereda kommunen säkerhet att komma i åtnjutande af påräknade inkomster.
Om den af motionären åsyftade fördelen kunde beredas kommunerna utan motsvarande olägenheter för enskilda, så skulle
Utskottet icke tveka att anse hans förslag för välgrundad!
Men då det skulle leda derhän, att i ett gäldbundet ho med otillräckliga tillgångar de oprioriterade borgenärerue finge de 16 Lag- Utskottets Memorial J\/s 40. facto vidkännas gäldenärens oguldna kommunalutskylder, så skulle af ett sådant stadgande, som motionären föreslagit, följa en orättvisa af vida betänkligare art, än den förlust, som nu understundom kan drabba en kommun och, fördelad på dess samtliga medlemmar, blir föga kännbar.
Kronans af ålder erkända och genom den ifrågavarande §:n bestämda förmånsrätt synes redan i och för sig vara ett alltför hårdt ingrepp i enskilda borgenärers rätt, för att mana till efterföljd, och skulle säkerligen framkalla klagomål, om de personela kronoutskylderna i allmänhet uppginge till så höga belopp, som samma slags kommunalutskylder.
Utskottet har alltså icke ansett sig kunna understödja motionen, utan får vördsamt hemställa, att densamma må lemnäs utan vidare afseende.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 17, öfver väckt motion angående sättet för stämnings delgifvande åt byalag eller annan samfällighet.
Omförmälda Betänkande är af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma blifvit af de öfriga tre Riks-Stånden bifallet och den derigenom uttryckta mening således är Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen ej erfordras; hvarom Utskottet härmed får hos Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt göra anmälan.
N:o 41 Lag-Utskottets Memorial J\S 41. 17 N:o 41.
Ank. till Bxp.-Utsk. den 16 April 1866, kl. 5 e. m.
Memorial, i anledning af äterremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 23, öfver väckt motion om förändrade föreskrifter i afseende på sättet för kommunikation af besvär, som blifvit till Hofrätt ingifna.
Detta Betänkande har blifvit af Högvördiga Preste-Ståndet bifallet, men af de tre andra Riks-Stånden återremitterats, sedan, under föregångna diskussioner, såväl behofvet af den arågaställda lagförändringen som ändamålsenligheten af den föreslagna proceduren vunnit enstämmigt erkännande, men deremot redaktionen af det framlagda författningsförslaget utgjort föremål för anmärkningar.
Med ledning af dessa anmärkningar har berörda förslag nu blifvit af Utskottet omarbetadt, och får Utskottet, med inbjudning till Högvördiga Preste-Ståndet att frånträda dess i ämnet fattade beslut, vördsamt hemställa, att Rikets Ständer mätte, för sin del, besluta en författning, hvarigenom., med ändring af hvad lag och för fattningar stadga i afseende på hvad iakttagas skall, då Hop ätt pröfvar besvär vara sådana, att andra parten öfver dem höras bör, för ordnas som följer: § 1.
I mål, som hos Hofrätt genom besvär fullföljas, skola, på sätt i 21 Kap.
6 § Rättegångsbalken för lagvadda och instämda saker stadgadt är, alla inlagor med bevis, som dertill höra, tväfaldt ingifvas: den ena att vara i Hofrätten qvar, den andra att gifvas till vederparten.
Ej må protokoll eller utslag, som ena parten inlemnat, åt den andra utgifvas.
Prot. 1865 k 1866. 7 Sami. 1 Afd. 14 Håft. 3 18 Lag- Utskottets Memorial JS 42. § 2.
Finner Hofrätten, att någon öfver besvären höras bör, och är målet ej af den beskaffenhet, att offentlig myndighets åtgärd för sådant ändamål anlitas må, vare den klagande pligtig, att ena exemplaret af besvären med dertill hörande bevis uttaga och vederbörande tillställa samt behörigt intyg derom till Hofrätten ingifva inom den tid, som af Hofrätten bestämmes.
Försummar klaganden att inom bestämd tid sådant intyg ingifva, och kommer ej heller vederpartens förklaring inom samma tid in, varde besvären ej till pröfning upptagna. § 3.
Nu har den, som höras skall, fått del af besvären, såsom i 2 % sägs; vare då skyldig att inom den tid, som af Hofrätten utsatt blifvit, sin förklaring till Hofrätten tväfaldt ingifva.
Kommer han ej inom den tiden med förklaring in, må sådant ej hindra målets afgörande.
Memorial, i anledning af åter remiss af Utskottets Betänkande N:o 27, öfver väckt motion om förändrade bestämmelser i afseende på Universiteternas disciplinära domsrätt öfver de studerande.
Ifrågavarande Betänkande har blifvit af Vällofliga Borgare-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de tre öfriga Riksstånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet någon vidare åtgärd i anledning af återremissen icke erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Vällofliga BorgareStåndet vördsamt anmäla.
Stockholm den 16 April 1866. Lag-Utskottets Memorial N:ris 43 och 44. 19 N:o 43.
Memorial, i anledning af återremiss af Utskottets Betänkande N:o 28, öfver väckt motion om inrättande af förlikningskomitéer.
Ifrågavarande Betänkande har blifvit af Hedervärda Bonde-Ståndet till Utskottet återremitteradt; men emedan detsamma är vordet af de öfriga tre RiksStånden bifallet, samt tre Stånds mening i frågor af förevarande beskaffenhet utgör Rikets Ständers beslut, anser Utskottet något vidare utlåtande i anledning af återremissen icke erfordras; hvilket Utskottet härmed får hos Hedervärda BondeStåndet vördsamt anmäla.
Ank. till Exp.-Utsk. den 16 April 1866, kl. 5 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag-Utskottets Betänkande N:o 29, öfver väckt motion om ändring i Kyrkolagens föreskrift rörande tiden för barnaqvinnas kyrkogång.
I detta Betänkande hade Utskottet hemställt, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta en författning, hvarigenom, med ändring af föreskriften i 5 Kap. 20 Lag-Utskottets Memorial J\s 44.
1 § Kyrkolagen om tiden för barnaqvinnors kyrkogång, förordnades att kyrkogång må tillstädjas fyra veckor efter barnets födelse, eller tidigare, om vederbörande kyrkoherde finner giltiga skäl för handen, att det tillåtas må; och har detta förslag af Högvördiga Preste-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet antagits; hvaremot Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällofliga Borgare-Ståndet funnit för godt att till Utskottet återremittera Betänkandet, i ändamål, så vidt af Utskottet tillhandakomna diskussionsprotokoll kunnat inhemtas, att åt qvinnan sjelf måtte lemnäs större frihet i bestämmandet af tiden för kyrkogången.
Utskottet har emellertid icke kunnat finna någon verklig olägenhet för qvinnan af den pröfningsrätt, som genom Utskottets förslag blifvit inom vissa bestämda gränser Presterskapet förbehållen; och då Utskottets åsigt vunnit understöd af två Riks-Stånd, så föranlåtes Utskottet, att till Höglofliga Ridder,skåpet och Adelns samt Vällofliga Borgare-Ståndets antagande ånyo framlägga det förslag, som i det återremitterade Betänkandet innehålles.
N:o 45. Lag-Utskottets Betänkande J\/s 45. 21 N;o 45.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring i lagens stad~ ganden angående reseförbud för gäldenär.
8 Kap. 10 § Utsökningsbalken har följande lydelse: “Söker någon förhud å annan att resa ur staden, förr än han till Rätta svarat, eller fullmägtig för sig ställt; det må ej vägras, eller för bysättning räknas"; och i 5 § af Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 är, med ändring af 11 § i ofvannämnda kapitel Utsökningsbalken, stadgadt som följer: “Nu söker borgenär förbud å gäldenär att resa ur stad, eller från den ort, der han vistas, innan han å borgenärs lagsökning svarat eller rätt för sig gjort: är anledning att befara, det gäldenär viker undan, eller pröfvar Konungens Befallningshafvande nödigt, att han muntligen höras skall, då må slikt förbud ej vägras.
Reser gäldenär ändock bort, varde återhemtad och, der borgenär det äskar, bysatt."
Riksdagsfullmägtigen Josef Smedberg från Elfsborgs län har uti en hos Hedervärda Bonde-Ståndet väckt och till Lag-Utskottet remitterad motion (N:o 191) anfört, hurusom tillämpning af ofvan anmärkta lagbud ofta vore behöflig, då emigranter, efter att hafva i penningar förvandlat sina tillgångar, undandroge sig att godtgöra sina fordringsegare, men att, när dessa anträffade dem å inskeppningsorten och derstädes hos Konungens Befallningshafvande sökté reseförbud, det svar gemenligen lemnades, att det endast tillkomme Konungens Befallningshafvande i det län, der gäldenären vore bosatt, att meddela reseförbud.
I anledning häraf hemställer motionären om en förklaring, att ansökning om sådant förbud att resa, som i 8 Kap. 10 § Utsökningsbalken omtalas, må Bill. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 1 Afd. 14 Haft. 4 22 Lag-Utskottets Betänkande JQ 45. göras lios Konungens Befallningshafvande å den ort, der gäldenären finnes.
Då emellertid af ofvan införda 5 § af Kongl.
Förordningen den 10 Juni 1841 inhemtas, att reseförbud för gäldenär kan, om dertill finnes laga skäl, meddelas äfven å ort, der han tillfälligtvis vistas, så har Utskottet icke kunnat anse den ifrågaställa förklaringen behöflig, utan får vördsamt hemställa, att motionen må lemnäs utan vidare afseende.
Stockholm, K. A. Lindström 1866.
Lag-Utskottet* Memorial N:o 41/. 1 N:o 46.
Ank. till Exp.-Utsk. den 17 April 1866, kl. 2 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag- Utskottets Betänkande N:o 15, öfver väckta motioner om ändringar i domstolsinrättningen å landet.
Berörda Betänkande, som i sin helhet bifallits af Hedervärda Bonde-Ståndet, har blifvit af Höglofliga Ridderskapet och Adeln samt Vällofliga Borgare-Ståndet i åtskilliga punkter till Utskottet återremitteradt, och har Högvördiga Preste-Ståndet i två punkter fattat afvikande beslut.
Hvad nu först beträtfar Vällofliga Borgare-Ståndets beslut om återremiss af Usta punkten (pag. 3), deri Utskottet hemställt, att Herr Wenneri motion (Nio 66) ej måtte bifallas; af 2:a punkten (pag. 5), med enahanda utlåtande öfver Riksdagsfullmägtigen Carl Bernhard Rydströms motion (N:o 70); af 6:te punkten (pag. 24), deri Utskottet hemställt, att Rikets Ständer måtte uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit — med tillkännagifvande att Rikets Ständer för sin del anse en förändring i Häradsrätternas arbetssätt vara af behofvet synnerligen påkallad — i underdånighet anhålla, att Kongl. Majit täcktes vidtaga nödiga åtgärder för att förbereda och, så fort ske kan, för Riksdagen framlägga förslag till lagens ändrande i den af Rikets Ständer angifna syftning; och af 8:de punkten (pag. 23), deri Utskottet tillstyrkt, att Herr Henschens förslag i motionen Nio 51, om tillsättande, af notarier vid Häradsrätterna, måtte lemnäs utan vidare afseende; så enär Utskottets
Utlåtande i dessa delar är vordet af de tre öfriga Stånden bifallet, och tre Stånds mening, i frågor af denna beskaffenhet, utgör Rikets Ständers beslut, har återremissen af dessa punkter icke kunnat till någon Utskottets vidare åtgärd föranleda, Bih. till R.
Prot. 1866 4' 1866. 7 Sami. 1 Afd. 16 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Memorial N:o 46. hvilket Utskottet skolat härmed för Vällofliga Borgare-Ståndet vördsamt anmäla.
Utskottets hemställan i 4:de punkten (pag. 10), om förändrad lydelse af 1 Kap. 1 § Rättegångs-balken och nya grunder för nämndemäns tillsättande, har blifvit till Utskottet återremitterad af Ridderskapet och Adeln samt Borgare-Ståndet.
Den hufvudsakliga anledningen till återremissen torde ligga deruti, att Utskottet icke uppställt andra valbarhetsqvalifikationer för nämndemän, än att de skulle vara välfrejdade och tjugufem år gamla samt ej anställda i Statens tjenst.
Man har befarat, att i orter, der nämndemansbestyret ej är så värderadt, som det borde vara, lösa personer skulle komma att i nämnden insättas, och att ej allenast domstolarnes anseende deraf skulle lida, utan äfven nämndemans-institutionen undergräfvas.
Om sådana händelser kunna vara att befara, synes det äfven Utskottet vara af nöden, att de förebyggas; och Utskottet har derföre tagit i öfvervägande, hvilka bland de inom Riks-Stånden föreslagna ytterligare valbarhetsqvalifikationer må vara lämpliga att i lagen inrymmas.
Det kunde visserligen synas enklast att, såsom åtskillige ledamöter af Riks-Stånden föreslagit, endast hänvisa till de qvalifikationer, som gälla för valbarhet till ledamot i kommunalnämnd eller till ordförande eller vice ordförande i sådan nämnd; men det torde likväl vara mindre lämpligt att sålunda ställa allmänna lagen i beroende af kommunallagarne, hvilka kunna undergå förändringar utan hänsyn till de förhållanden, som måste bestämma kompetens till domarebefattningar.
Då dessutom Preste-Ståndet, för sin del, beslutat, att valbarheten skall inskränkas till dem, ”sorn ega eller innehafva i mantal satt jord”, samt inom de Stånd, som återremitterat ärendet, den åsigt temligen allmänt blifvit uttryckt, att endast bofaste män borde vara valbara, så har Utskottet trott sig kunna bäst förena de olika meningarne genom ett förslag, som afser att från behörighet till nfimndemansbefattning utesluta dem, hvilka icke ega eller med åborätt eller på arrende innehafva jordbruks- eller annan fastighet inom kommunen, och sålunda i större eller mindre mån äro att räkna till den rörliga befolkningen.
Utskottet får alltså vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, Preste- oéh Bonde-Stånden, med frånträdande af deras i ämnet fattade heslut, måtte för sin del besluta, att 1 Kap. 1 § Rättegångsbalken skall erhålla följande förändrade lydelse:
Der dömer Häradshöfding med tolf män, som i häradet bo och dertill valde äro.
De tolf kallas häradsnämudDå ledigt rum i nämnden fyllas skall, varde i den eller de socknar, för hvilka ledigheten inträffat, val hållet å kommunalstämma.
Ej må annan dertill väljas än den, som är tjugufem år gammal, samt eger, eller ock under åbo- eller nyttjanderätt innehafver hemman eller annan fastighet inom socknen, och eger rösträtt vid kommunalstämma; ej heller den, som innehar befattning i Konungens och Rikets tjenst.
Den, som de flesta rösterna erhållit, vare såsom Lag-Utskottets Memorial N:o 47. 3 nämndeman ansedd.
En hvar, som eger rösträtt å kommunalstämma och sjelf är till nämndeman valbar, ege vid valet lika röst.
Uppstår tvist om den valdes behörighet, eller om valet rätteligen skett, gifve Häradsrätten utslag deröfver, och gånge det utslag i verkställighet, ändå att klagan i högre
Den, som kallad varder att i Rätten sitta, på sätt nu sagdt är, vare pligtig att minst två år den tjenst förrätta, der han ej från orten flyttar eller eljest visar sådana hinder, att
Rätten pröfvar skäligt honom dessförinnan entlediga; men vare ej skyldig emottaga nytt val förr än fyra år förflutit, från det han sist nämndeman var.
Ej heller må den, som öfver sextio år gammal är, emot sin vilja till nämndeman väljas.
Stockholm den 16 April 1866. fl:o 47.
Ank till Exp.-Utsk flen 17 April 1866, kl. 7 e. m.
Memorial, i anledning af återremiss af Lag- Utskottets Betänkande N:o 16, öfver väckt motion om upphörande af frälsemans särskilda forum.
Ofvanberörda Betänkande, i hvars första punkt
Utskottet framlagt förslag till en författning, genom hvilken Ridderskapet och Adelns särskilda forum skulle hafva kommit att fullständigt upphäfvas, har i denna del vunnit Borgare- och Bonda-Ståndens bifall ; men deremot hafva Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet fattat sinsemellan öfverensstämmande beslut, enligt hvilka Ridderskapet och Adelns särskilda forum skulle komma att upphöra endast i fråga om brottmål, men för öfrigt bibehållas; och enär denna fråga såsom berörande Ridderskapet och Adelns privilegier icke kan, i strid med detta Riks-Stånds beslut, afgöras och det sannolikt icke skulle leda till något resultat att till detta Stånds antagande framställa ett förslag af större omfattning än dess redan fattade beslut, så har Utskottet ansett de skiljaktiga besluten icke från Utskottets sida föranleda annan åtgärd än en inbjudning till Borgare- och Bonde-Stånden att förena sig med de begge andra Riks-Stånden; och får Utskottet der - 4 Lag-Utskottets Memorial N:o 47. före vördsamt hemställa, att Borgare- och Bonde-Stånden måtte, med frånträdande af deras förut i ämnet fattade beslut och i öfverensstämmelse med Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet, besluta en författning af följande lydelse: Sedan Rikets Ständer öfverenskomma, att det i 6 § af Ridderskapet och Adelns privilegier af den 16 Oktober 1723 grundade samt uti 9 mom. af 2 § i 8 Kapitlet Rättegångs-Ralken meddelade stadgandet, att frälseman uti vissa brottmål bör omedelbart af Hofrätt dömas, skall upphöra, samt Kongl. Maj\t denna öfverenskommelse bifallit, så varder berörda rum i allmänna lagen jemte dermed öfverensstämmande särskilda författningar upphäfdt; skolande de mål och ärenden, som, jemlikt förenämnda lagrum och författningar, tillhört Hofrätt såsom första, domstol, tillhöra vederbörande under domstolar, och efter allmänna rättegångsordningen behandlas.
Henna författning kommer att gälla till efterrättelse från och med den 1 Januari 1867; men de mål och ärenden, som då på Hofrätts pröfning bero, skola af Hofrätten med slut afhjelpas.
Uti andra punkten af samma Betänkande hade Utskottet hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla om utfärdande af en författning, hvarigenom vederbörande domstolar skulle förständigas att årligen underrätta Riddarhus-direktionen, huruvida emot någon af Ridderskapet och Adelns ledamöter förekommit någon omständighet, som enligt gällande Riddarhus-ordning kunde utestänga honom från rättigheten att deltaga i Ridderskapet och Adelns öfverläggningar; och har denna punkt, som bifallits af Bonde-Ståndet, deremot blifvit af de tre öfriga Riks-Stånden till Utskottet återremitterad.
Då emellertid de ifrågavarande uppgifterna till Riddarhus-direktionen, i synnerhet för vinnande af upplysning om frälsemans försättande i omyndighets-tillstånd, ansetts nödiga, men, till följd af Ridderskapet och Adelns i ämnet fattade beslut, Hofrätterna fortfarande komma att bibehålla jurisdiktionen öfver Ridderskapet och Adelns ledamöter i förmynderskapsmål, och dessa domstolar redan äro genom Kongl.
Brefvet den 6 Augusti 1818 anbefallde att underrätta Riddarhus-direktionen, när till myndiga år kommen adelsman varder omyndig förklarad; samt Riddarhus-direktionen, utan domstolarnes besvärande med årliga uppgifter angående af adelsmän begångna brott, lärer kunna förvissa sig, huruvida adelsman, som önskar deltaga i Ridderskapet och Adelns öfverläggningar, har genom begånget brott gjort sig dertill ovärdig, får Utskottet vördsamt hemställa, att det af Utskottet i denna punkt framställda förslag måtte få förfalla.
Lag-Utskottets Betänkande N:o 48. 5 N:o 48.
Ank. till Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande af den genom Kongl. Förordningen den 13 September 1864 medgifna frihet i ränte-aftal.