Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Om hon däremot som unge vänjes att försaka kamraters sällskap och man mycket sysselsätter sig med henne, kan hon blifva mycket tam.
Man bar äfven exempel på, att hon lärt sig tala, ehuru sådana exem- pel äro sällsynta.
I tidningen » Die gefiderte Welt » förekom år 1877 en berättelse härom af fröken Eugenie Maier i Stuttgart.
Hon skrifver: » En sällskapspapegoja, som helt ung kom i mina händer, tillägnade sig först några vackra toner från en solfågels sång.
Hon hade bhfvit mycket tam, och när jag ropade på henne, kom hon all- tid och satte sig på min axel eller hand.
När jag sedan fick ett par sebrafinkar, lärde hon deras trumpettoner och glömde bort solfågelns.
Jag skaffade därför undan sebrafinkarna igen, så att hon icke kom i beröring med något annat lefvande väsen än med mig, och snart lade hon bort trumpetandet igen.
Men huru stor var icke min förvåning och glädje, när hon kort därefter öfverraskade mig med orden: » Kära » Missé », som jag kallade min papegoja, och: » Kom lilla Missé, kom, kom, » som hon till en början uttalade helt blygt och därunder ständigt vände sig om, liksom för att se, om jag hade hört dem.
Dessa ord voro just de, med hvilka jag, isynner- het om morgnarne, alltid hälsade henne, utan att jag likväl haft för afsikt att lära henne dem, då jag ju alls icke visste, att hon kunde lära sig tala Snart därefter pladdrade hon också.
» O, du kära lilla Missé, » » Kära lilla hjärta, kom och gif mig en kyss. » Riktigt nöjsamt är det att höra och se henne, när jag håller fram fingret åt henne.
Detta tycks utgöra hennes högsta lycka, ty fingret blir kysst och besjunget; hon flyger bort, kommer tillbaka, hackar och biter på fingret och upprepar denna lek otaligt många gånger, under det hon framsäger de anförda orden. » En annan tysk dam hade en sällskapspapegoja, som på frågan; » Hans, hvar är du? » svarade: » Här är jag, » och så kom flygande och satte sig på sin härskarin- nas axel eller finger, hvarefter han upprepade or- den: » Hans hvar är du?
Här är jag, » » O, du kära sockergryn, » hvilka fraser med synbart nöje upp- repades flera gånger.
I Bulletin de la Société impériale dacclimala- tion de France förekom för några år sedan föl- jande meddelande af herr Jules Delong: » Bland prydnadsfåglar ställer jag i främsta rummet säll- skapspapegojan.
Hennes fjäderskrud är så färg- rik, hennes karaktär och lefnadssätt äro så in- tressanta, att en härvarande uppfödare, så ofta han talar om henne, utropar: » Ju mera man be- traktar henne, desto mera håller man af henne. » Mig intresserar hon så lifligt, att studiet af hen- nes lefnadssätt och fortplantning dagligen utgör föremål för nya iakttagelser.
Uppmanad därtill af flera medlemmar af vår förening, isynnerhet af vår ordförande, herr Geoffroy de St Hilaire, vill jag här meddela mina erfarenheter: Sällskapspa- pegojan, oaktadt hon härstammar från ett klimat, som är mycket varmare äu vårt, trifs dock väl i en lägre temperatur, som kan sjunka ända till 0 grader.
Ifrån mars till november har jag henne i det fria i en mot sydost vänd volére (man komme i håg, att det är i Frankrike) och håller henne under vintern i ett föga eldadt rum.
Hon lefver af hirs och i synnerhet af kanariefrö och dricker litet.
Hon häckar i ihåliga trädstammar, och när jag försökte med ek-, alm, kastanie- och videträ, föredrogo fåglarne alltid det senare.
Ho- nan lägger sina ägg hvarannan dag, tillsammans 173 6 ä 8 stycken *.
Då hon omedelbart, sedan det första ägget är värpt, börjar rufva, kläckas ungarne likaledes med ett mellanrum af en dag.
Endast honan arbetar på boets iordningställande.
Hon lägger sina ägg på blotta träet, utan något som helst underlag, sådant som andra fåglar begagna för byggandet af sina bon.
Endast litet smårifvet trä, som hon själf med näbbet skrapar utaf, läm- nar hon kvar; alla större spåner kastas ut.
Ruf- ningen af äggen varar i medeltal 21 dagar, och honan lämnar boet endast, då hon skall verk- ställa sina uttömningar; aldrig har jag under ti- den för rufningen sett henne äta eller dricka, icke en gång förrän ungarne voro fullkomligt fjädrade; hanen måste till dess mata hela familjen.
Förra året framkommo 6 ungar, hvilka alla i närvarande ögonblick befinna sig vid god hälsa.
De blifva efter kläckningen 30 ä 35 dagar kvar i boet och lämna detsamma först, när deras befjädring är i det närmaste fulländad.
Honan använder den yttersta omsorg, för att hålla boet riktigt rent.
Dessa fåglars fruktsamhet är så stor, att honan ofta börjar värpa på nytt, redan innan den siste af ungarne lämnat boet.
Det som utmärker sällskapspapegojan framför alla andra papegojor är hennes älskvärda, lifliga muntra väsen.
Hanen är en verkligen mönstergill make och honan en oöfverträfflig moder; han är alltid galant, uppmärksam och eldig mot sin maka.
Endast med henne sysselsätter han sig, aldrig med andra honor, hvilka tilläfventyrs befinna sig i samma hur * *.
Sittande på en liten pinne vid bo- ets flyghål sjunger han för henne sina kärligaste sånger.
Han är aldrig ledsen, trög eller sömnig, såsom papegojor af andra små arter; isynnerhet påfallande är det kloka uttrycket i hans ögon; man skulle kunna tro, att han hörde på och ville deltaga i människornas samtal.
Med få ord sagdt, den lilla sällskapspapegojan är, efter mitt förme- nande, en af de mest förtjusande fåglar, man kan hålla och häcka i bur. » Så långt den franske meddelaren.
Då här flera gånger talats om denna papegojas sån£, må det anmärkas, att sången knappast förtjänar detta namn, men hon har åtminstone icke så obehagliga läten som somliga andra papegojor.
Några egentliga raser hafva väl knappast utbil- dats af denna art. I själfva verket skulle det knap- past löna sig att försöka utveckla den i riktning att få en ny ras, ty dessa fåglar äro af naturen så vackra och behagliga, att någon förbättring näppeligen kan åstadkommas, såvida man icke skulle kunna utveckla deras musikaliska begåfning.
Emellertid förekomma här och där förändringar i deras färg, förändringar, som dock icke göra dem vackrare, Ivärtom.
En ofta förekommande föränd ring är.
att fåglarne äro mer eller mindre rent gula.
Äfven förekomma, förmodligen i följd af långt drifven inafvel, albinos med röda ögon.
Så- dana böra icke användas till afvel.
Man måste vara noga med att icke genom flera led para nära anförvandter med hvarandra, emedan, icke minst hvad dessa fåglar beträffar, släktet snart nog försvagas genom dylik inafvel.
Häckningen försiggår bäst under vintern, som hos oss är samtidig med Australiens sommar, men fåglarne häcka äfven under sommaren och kunna under året föda upp 4 kullar eller mer.
Dock bör man icke öfveranstränga dem med för många kullar.
Bon kan man nog själf göra sig, men man bör då helst hafva en modell, och kunna dylika bon köpas bland annat af M. Schmidt i Berlin, Friedrichstrasse 73.
Om tvättmaskiner och vänner i viken m. m. essa båda saker synas väl vid företa påseende ej höra annorlunda tillsam- mans än såtillvida, att vatten plär finnas i vikar och måste finnas i tvättmaskiner, om de skola kunna göra tjäDst.
Men i detta fall är sammanhanget ett annat och finnes dock.
Låtom oss först tala om vännerna i viken.
Att Idun har många sådana, kan ej • I allmänhet endast 4.
* * Detta påstående tarfvar, enligt senare iaktta- gelser, någon afprutning.
174 vara någon nyhet för dess läsarinnor, som antagligen beaktat notisen om vår tidnings betydliga upplaga.
Och att Idun har mån- gen » vän i viken », veta vi ock, ty därom vittna många insända uppsatser.
Men att Idun har en vän i den vik af Svarta hafvet, som kallas Bosporen, torde kanske öfverraska mången, som ej tänkt sig, att vår egen lilla tidning hunnit dit.
Posten för med sig tidningsbladet från nor- den ned till Konstantinopel, till förstaden Péra, där européerna bo, och när bladet med hemlandets välbekanta språk kommer in i ateliern med de stora fönstren och den däm- pade dagern, då flyger en ljusning öfver den nordiska flickans anlete, och hon griper med hast hälsningen från hembygden.
Nyss var hon ute och lustvandrade vid Bosporens strand och gick förbi — så nära som vakten det tillät — det torn, där prins Murad hål- les fången, icke för något brott, utan blott för det han också har rättighet till den tron, sultanen nu intager, och hon tyckte sig nä- stan midt i medeltiden.
Men så kom Idun med bud från » frihetens stamort på jorden », och hon glömde allt, den härliga utsikten från fönstret ut öfver Bosporen och gyllene Hor- net, glömde fångna prinsar och grymma tur- kar och var åter hemma i det kära, fattiga gamla Sverige.
Men vår väninna därnere i viken af Svarta hafvet är icke alltid så romantisk.
När hon svärmat en stund med skalder och skaldin- nor, häfdatecknare och novellister, som alla skaffa sig en liten vrå i Idun, studerar hon med mycken uppmärksamhet husmödrars och husfäders remarkabla förmåga att nedpruta lefnadskostnaderna, genomgår noga frågor och svar, läser uppmärksamt till och med annon- serna och tager så slutligen » Hjälpredan » i handen.
Och nu ha vi kommit till tvättmaskinen.
I Hjälpredan stod nämligen en, ur en tysk tidning hämtad notis om en tvättmaskin, som mycket berömdes, men såsom här oförsökt redaktionen ej vågade obetingadt rekommen- dera.
Vår lilla nordiska flicka fick ögonen på denna notis — den handlade ju precis om samma tvättmaskin, som användes i hemmet härute, den som de köpt för 69 francs i en butik i Konstantinopel, och som var så utmärkt bra!
Hvarpå hon genast gick till skrifbordet och skref till underteck- nad följande bref: » Jag vill så gärna förskaffa tant och an- dra husmödrar därhemma också den fördel, vi hafva af tvättmaskinen.
Jag antager, att det är densamma som i » Hjälpredan » om- namnes, och om den ej redan kommit till Sverige, torde den genom någon maskinagen- tur kunna rekvireras, hvarför jag här medde- lar adressen: Adolf Hills Dampf-schnellwasch- maschimn-fabrik, Berlin W. V i använde den nyligen vid en stortvätt, som vi säkert, om den lämnats bort, fått betala med 1 6 — 2 0 kronor, och med hjälp af vridmaskinen hade vi den färdig klockan half fyra på eftermid- dagen.
Maskinen består af en stor låda af plåt, i hvilken är insatt en trumma af trä med snedsatta spjälor, och inuti denna ned- läggas kläderna.
I lådan hälles såpvatten, locket pålägges, hela maskinen ställes på spiseln och trumman kringvrides i det kokande vattnet.
Bruksanvisning medföljer hvarje maskin.
I hushåll, där man ej vill göra stora tvätter, är tvättmaskinen förträff- lig och under alla förhållanden ypperlig för finare saker, då dessa ej som eljes utsättas för nötning och sneddragning. » I DU N 1893 I ett senare bref skrifver hon: » Ju mera vi använda den nya tvättmaskinen, desto mera belåtna äro vi därmed. » Ja, detta skulle vara sammanhanget mel- lan de mycket olika saker, som i rubriken förekomma, och nu återstår blott att tillägga, det denna lilla uppsats alldeles icke är någon reklam för herr Adolf Hille, om hvars till- varo jag sannerligen icke hade någon aning, utan rena, rama sanningen, alldeles så som saken tillgått.
Men då jag, liksom min lilla väninna vid Bosporen, önskar vara mina med- systrar till allt det gagn, som är mig möj- ligt, har jag velat meddela hennes erfarenhet rörande tvättmaskinen, då det synes genom en sådan maskin vara möjligt att spara in mycket och besvärligt arbete.
Genom någon maskinaflar här i Sverige torde den ifråga- varande maskinen kunna införskrifvas — må- hända finnes den redan i handeln.
Då jag vet, att detta nummer af Idun i sinom tid kommer till Konstantinopel, sänder jag med dessa rader till min lilla väninna, den nordiska flickan vid Bosporens strand, en hälsning från Mathilda Kökshistoriska Lang / et notiser.
jJyT^llting har sin historia, och köket har « T t \ också sin och den rätt vidlyftig.
Ty köket, eller matlagningen, är lika gam- malt som maten, och denna senare var obe- stridligen på modet redan hos de första män- niskorna.
Köket är urgammalt och en historik däröfver skulle, om den vore fullständig, upp- taga många volymer.
Här kan det emellertid blott blifva fråga om några drag här cch där, som tillfälligtvis blifvit tillvaratagna eller fram- letade ur gamla gömmor.
Den första kända kokbok skrefa af de ro- merska finsmakarne Cato och Coelius Apicius.
Dessa båda synas hafva varit lika mycket äkta gurmander som deras efterföljare Grimod de la Eequiere, Brillat-Savarin och Rumohr.
Den andre i detta klöfverblad arbetade i 25 år på sin bok Physiologie de gout, men skänkte också världen ett verk a f verkligen klassisk fulländ- ning.
Den berömdaste bland antikens finsma- kare var väl Lucullus, hvilkens yppighet och slöseri ju blifvit till ett ordspråk.
I senare tider och bland furstliga gastronomer intaga Ludvig X I V, Henrik V I I I, Karl I I och drott- ning Anna af England en framstående plats.
Uppfinnaren af restauranten — restauration är, som bekant, något helt annat — är en viss Boulanger, en namne till den kände ge- neralen.
Denne, den gamla tidens Boulanger, satte öfver dörren till sitt nyss upprättade etablissement följande latinska devis: » Venite ad me omnes (qui stomacho laboratis), et ego restaurabo vos. » Restaurant betydde ursprung- ligen en stärkande soppa för svaga personer.
(Restaurare
Om menus
I forna tider upptogo de mera bastanta rätter, och framför allt sörj- des vid festmåltider, för a l t maten skulle vara riklig och rätterna starka.
» Kalas » förekommo då mera sällan och blott hos de rika och för- näma.
Också skulle det varit omöjligt, äfven för den rikaste, att ofta anordna sådaDa fest- måltider som till exempel den fest, som 1470 gafs af George Nevil, ärkebiskopen af York.
Där förtärdes nämligen: 4000 kaniner, 4000 ankor, 4000 snäppor, 1000 hägrar, 200 rörd- rummar, 200 fasaner, 500 rapphöns, 400 änder, 1000 bäckasiner, 100 vaktlar, 200 rådjur, 400 hjortar och 1506 vildpastejer.
Det kan kallas både rikligt och bastant och visar på ett ekla- tant sätt, att människan dock alltid varit ett köttätande djur.
Antagligen voro de, som skulle dela kalaset, ej heller så få.
De höga gäster, som bespisades, konungar, prinsar, grefvar, lor- der, hade hvar och en betydligt stort följe, festen varade i flere dagar, och hvarje dag ut- delades mat åt de fattiga.
Men i alla fall vill det god aptit till att äta upp en sådan massa med kött, helst det naturligtvis också fanns mycken annan mat.
Kejsar Karl den store, som också var stor- ätare och vid sina måltider ganska ofta lät servera sig tjugu olika rätter, tyckes vid fest- måltider hafva betydligt dragit in på staten, åtminstone att döma efter den förteckning af rätterna vid ett gästabud, som han i Schwä- bisch-Hall gaf år 1541.
Möjligt är det, att det var en enkel fastlagsmiddäg för några tillfäl- liga gäster, ty kötträtter förekomma ej.
Mat-, sedeln upptager följande rätt kuriösa rätter: vinbär (möjligen vindrufvor) med flott, stekta ägg och äggkakor, kokta rofvor, ärtsoppa, stock - fii.k, ris med mjölk, stekt fisk med kapris, rostade brödskifvor.
Bröd fanns ej i äldsta tider i mellersta och nordliga Europa: det var en uppfinning af gre- kerna, kom från dem till romarne och spridde sig sedan vidare.
Men endast handkvarnar funnos för mjölberedningen, ända till dess de första korsfararne af Saracenerna fingo lära konsten att betjäna sig af väderkvarnar.
Brö- det blef ej sönderskuret vid bordet.
Det hade ej heller samma form som nu, utan var tunnt — judarnes osyrade bröd — och kunde lätt brytas.
Däraf det ofta använda uttrycket: bryta brödet.
Antagligen var det ej heller likt det nu i Sverige brukliga knäckebrödet, då detta är för Sverige egendomligt.
En rund sådan kaka företrädde under flere sekler bru- ket af tallrikar — man kallade detta i Frank- rike pain tranchois
Sedan man ätit, fördelades detta bröd bland de fattiga.
Redan på romerske historieskrifvaren Plinius ' tid betjänade sig gallierna af bryggjäst för att göra brödet lättare och smakligare.
I sjut- tonde århundradet förklarade emellertid medi- cinska fakulteten i Paris detta bruk skadligt, och en långvarig process uppstod mellan lä- kare och bagare, som dock ej förde till nå- got resultat.
Den oförsonligaste fienden här- till var en läkare vid namn Linguet; men jästen fick en lika ifrig försvarare i den eu- ropeiskt ryktbare läkaren Tissot.
(Forts.) — — U P notisboken.
En dugande kvinna.
Innehafvarinnan af pianofabriksfirman Aug.
Hoffmann, fru Nanna Hoff- rnann, som den 23 maj fylde 50 år, hade af denna anledning inbjudit firmans samtlige arbetare, omkring ett trettiotal personer, till en angenäm fest.
Under den samma tolkade fru Hoffmann i varma och hjärtliga ordalag sin erkänsla till arbetspersonalen samt öfverlämnade till sex af dem Patriotiska säll- skapets medalj för 23 — 30-årig trogen tjänst.
Ta- let besvarades icke mindre hjärtligt af äldste arbe- taren, som å personalens vägnar till fru Hoffmann, såsom minne af dagen och som ett synligt bevis på arbetarnes tillgifvenhet, till henne öfverlämnade två präktiga fruktskålar af gediget silfver.
Idun skall återkomma till den dugande kvinnans mindre vanliga lefnadsgärning.
* Bortryckt på främmande jord.
I en ål- der af 51 år afled den 23 maj i Paris fru Agnet Amalia Lampa, född Söderström, maka till konser-
IDUN 1893 vätor S.
Fru Lampa reste i februari till Paris med en son, som egnar sig åt musiken.
Döds- budet kom helt oväntadt.
Hon hade insjuknat i lunginflammation, hvilken sjukdom inom några da- gar lade henne på båren.
Hennes man mottog det smärtsamma dödsbudet på Gotland, där han vistas i och för entomologiska forskningar.
Änkehertiginnan Stephanie i Sverige.
Enligt hvad som med bestämdhet uppgifves, till- ämnar änkehertiginnan Stephanie af Österrike-Un- gern, kronprins Rudolfs änka, i sommar en längre turistfärd i Sverige och Norge, omfattande 6 — 7 veckor.
Till Malmö anländer änkehertiginnan med Stralsundsbåten i midten af juni och fortsätter med västkustbanan till Göteborg.
Efter ett besök vid Trollhättan fortsattes resan till Stockholm, därifrån utflykter företagas till Visby, Upsala och Dalarne.
Sedermera ställes kosan till Norrland, Trondhjem och Nordkap.
På återfärden besökas Bergen och Kristiania, hvarefter hemresan äntrades öfver Köpen- hamn.
Under färden lär änkehertiginnan komma att ledsagas af generalkonsul Philip.
Kvinnlig upptäcktsresande.
Miss Taylor vid engelska missionen i Indien, som för tio må- nader sedan bröt upp från Darjeeling i Bengalen, har anländt till Chung-King i vestra Kina efter att ha färdats tvärs igenom Thibet.
Miss Taylor åt- följdes på sin färd endast af en indisk tjänare.
Till det lysande galleri af konst- närliga karaktärsbilder, som hr d ' Ändrade under sitt gästbesök framställt för oss, har han nu som en af- slutning lagt Jago, då Verdis opera » Otello » förli- den fredag uppfördes med den emimente artisten i det nämnda partiet.
Det var allra första gången han nu uppträdde i detta parti, och det var därför af alldeles särskildt intresse att konstatera, hur han redan från första återgifvandet mäktade åstadkomma ett både musikaliskt och dramatiskt genomarbetadt verk af rik skiftning och konsekvens, som föga kan anses stå efter hans föregående uppgifter, på hvilka han dock mycket längre varit i tillfälle mejsla.
På söndagen uppträdde hr d ' Ändrade inför en jublande och blomsterhyllande publik för sista gån- gen för detta gästbesök.
Äfven då gafs » Otello ».
Vi hoppas dock varmt, att stockholmspubliken så lifligt lyckats lägga i dagen sin varma beundran för den portugisiske konstnären, att han gärna och snart återvänder till våra landsändar.
Hr d ' Andrade hade önskat att visa sin välvilja mot operainstitu- tionen och med anledning häraf förklarat sig vilja afstå från sitt honorar denna afton till förmån för de välgörenhetsinrättningar, som finnas inom operan.
Aftonens inkomst delades sålunda i tre delar, hvaraf en del tillfaller operans pensionskassa, en del ka- pellets pensionskassa och en del fördelades lika mel- lan körens och balettens enskilda kassor.
Fröken Ek har vid dessa tvänne föreställningar som Desdemona gjort mycken och förtjänt framgång genom ett fint och själfullt spel och en utomordent- lig apparition.
Hr Ödmanns Otello är fortfarande en af konstnärens kraftigaste skapelser.
Sk En lärarinnas roman.
En svensk, kulturbild, tecknad på verklighetens grund för Idun af Algot Sandberg.
(Forts.) Jjock hon måste göra sin plikt.
I dess uppfyl- l t lelse låg dock en tillfredsställelse, som inga yttre omständigheter, hurudana de voro, förmådde att helt taga bort.
Prosten Thorell gjorde täta besök i Kerstins skola och åhörde lektionerna.
Det var de värsta timmar hon hade.
Han satt där stel och allvar- lig med hakan stödd mot elfenbenskryckan på käppen och lät sina ögon följa alla hennes rörel- ser.
Men han sade sällan någonting, och hade han en anmärkning att göra, kände sig Kerstin tacksam därför, att han vanligen lät den vara, till dess de kommo i enrum.
Det finns ingenting som så är ägnadt att nedsätta läraren eller lärarinnan i barnens ögon som just de myndiga anmärk- ningarna i deras närvaro.
Skall resultatet af under- visningen blifva godt, skola de blindt tro på lä- rarens utsago, vara fullt och fast öfvertygade om, att såsom läraren säger, så är det och icke på något annat sätt i världen.
En sak, som Kerstin hade svårt att riktigt komma på det klara med, var kroppsagan i sko- lan.
Principielt var hon motståndare till all slags handgriplig aga.
Själf visste hon icke från barn- domen, hvad stryk ville säga, och däraf hade tro- ligen hennes motvilja mot detta uppfostringsme- del kommit.
En och annan gång hade hon dock varit tvungen att använda aga på barnen.
Utvä- gen att vända sig till skolrådet fann hon förkast- lig.
Men efter hvarje bastonad hon gifvit en mot- sträfvig pojke — ty det gällde ju mest gossarne — kände hon sig ytterligt nedstämd, ja, rent af brottslig.
På den plats, Kerstin nu innehade, insåg hon emellertid, att skulle hon komina någon vardt med en del af sina lärjungar, måste aga tillgripas.
Det fanns ett och annat rötägg bland barnen, som hotade att fördärfva alla de andra.
Ett sådant var Johan Frid.
Han var soldat- son, hela femton år gammal och en rå ohyfsad sälle, trög och lat och full af gemenheter.
En dag hade han fört ett mycket rått språk i skolan.
Kerstin förehöll honom först helt vänligt hans beteende och varnade honom att fortsätta.
Men han bara hånskratrade åt henne Ännu nervös af alla sina sorger och bekymmer, blef hon slutligen ond, och hon kunde aldrig själf göra sig reda för hur det gått till — hon fick fatt i pojken och gaf honom ett duktigt kok stryk med kartkäppen — rotting hade hon icke till hands.
Barnen sutto alldeles stumma under exekutionen, och Johan blef till en början så förbluffad, att han icke ens kom sig för med att göra motstånd.
Men så kom han till sig.
Röd och flämtande stod han framför lära- rinnan, som var alldeles blek och utmattad.
Det var alldeles tyst i skolsalen.
Då gick han allde- les inpå Kerstin, hans ögon gnistrade, och han knöt handen framför hennes ansikte och hväste ilsket: » Gud lefver än, din dj — I. » Hvarpå han rusade ut.
Kerstin blef alldeles förskräckt öfver gossens hatfulla utesende och råa ord, och hon kände sig så medtagen, att hon måste afbryta lektionerna och hemsända barnen för dagen.
Samma afton kom Johans mor för att gräla, och hon gjorde det så grundligt, att Kerstin blef nä- stan sjuk.
När pojken kom hem, hade han för- stås talat om, att han fått stryk i skolan, och modern hade synat odågan och upptäckt några röda strimmor efter käppen.
Det var ju förfärligt.
Att barnen skulle bli utsatta för att blifva ihjäl- slagna!
Det fanns väl lag och rätt till, och Ker- stin skulle minsann få plikta för sitt tilltag.
Därmed tog soldathustrun sonens böcker och gick.
Gossen skulle aldrig mer få komma i sko- lan, det skulle » hon bli man för. » Det var ej slut med detta.
Fadern tog pojken med sig och gick till länsmannen.
Nu voro hvar- ken Fred eller hans son så synnerligen väl an- skrifna, hvilket hade till följd, att de af denna ordningsmaktens handhafvare afspisades ganska snäft.
«Du borde haft ett lika godt kok stryk som pojken, » sade länsmannen förargad.
» Kom inte med några dumheter. » Icke heller prosten Thorell upptog faderns klago- mål, ty han var ej själf den som tvekade att använda sitt spanska rör, när det så bar till, och efter sin senaste stränga » tillrättavisning » åt Kerstin hade han blifvit riktigt hygglig mot henne.
Men Fred gick från den ena instansen till den ändra, och hos provinsialläkaren fick han intyg på, att pojken hans hade synbara märken efter käpprapp.