Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
145 som nu upprätthålla ert mod, icke följa er ända till dödsbädden.
Låt oss lemna det der sorgliga ämnet.
Våningen skall bli briljant i morgon.
Den som bara kunde få dörrstyckena i gröna kabinettet renoverade.
GREFVINNAN (förskräckt).
ÖFVERSTEN (fixerande henne).
Ni blir glad, tror jag?
Ser ni, att jag söker förekomma era minsta önskningar.
Jag har också redan skaffat en skicklig målare.
Han sitter nu och frukosterar derute.
Ni skall sjelf få tala vid honom.
Nej, jag tackar, det är ingen brådska.
Stig in, min herre, här är någon som väntar er med mycken otålighet.
ÖFVERSTEN (öppnar fonddörren och ropar utåt).
Min Gud, det är Herr -- -- -- Min m-- --, min grefvinna!
GREFVINNAN (öfverraskad).
HERMAN (likaså).
ÖFVERSTEN (sakta till grefvinnan).
Alltid skaffar jag er någon angenäm öfverraskning, min fru.
146 HERMAN (ännu förvirrad).
Hur har ni kommit hit, fru grefvinna?
Genom dörrarna, herr Berthel.
Det kan väl vara olika uppgångar, och till och med olika byggnader, som skilja akta makar, men något samband måste det val ändå finnas, och denna sträcka af rum, min herre, förer till min hustrus kabinett.
Er hustru?
HERMAN (med förvåning).
Ja, tala nu ostördt med henne om målningsaffären.
(Sakta till grefvinnan:)
Och ni, min grefvinna, klaga inte öfver brist på ädelmod hos en man, som besparar er mödan af den långa promenaden till Humlegården.
(Grefvinnan blir bestört.
Öfversten, med ett satiriskt leende, i det han går:)
Ödmjukaste tjenare!
NIONDE SCENEN. GREFVINNAN. HERMAN. I slutet ARON.
Han har upptäckt vårt möte, min Herman, och hans misstankar äro nu ledda på andra, men lika farliga, vägar.
Jag var nära att nyss förråda mig, ty han lät mig förstå, att ni förtrott honom allt, och jag visste inte, min mor, att han var er man.
Jag hade glömt att säga dig det.
Men hvarföre GREFVINNAN.
147 kom du då till honom?
Hade inte Berthel visat dig rätta porten?
Jag kom för att återfordra min stackars Fanny, min arma, försvunna Fanny.
Fanny är räddad och i godt förvar.
Hvad säger ni, min mor?
HERMAN (med glad förvåning).
Tyst, tala sakta!
Gå till dörrarna der och se efter, att ingen lyssnar på oss.
(Går ut till venster.)
HERMAN (går till högra dörren och öppnar den; derefter till fonddörrarna.
Då han öppnar dem, får Aron ett slag på näsan).
Ah, herr Aron!
Förlåt mej!
Alltid råkar ni illa ut på era upptäcktsresor.
Har ni redan glömt spindeln i väggspringan?
Den satans pojken!
ARON (håller handen för näsan).
(Herman stänger och reglar dörren.)
TIONDE SCENEN. FANNY.
GREFVINNAN. HERMAN. Fanny, du här?
HERMAN (utom sig af glädje).
FANNY (springer i hans famn).
Ja, räddad, räddad, Herman, vid brädden af en afgrund räddad af vår goda genius -- din mor.
148 jag känner nu din hemlighet, och ber dig förlåta alla mina misstankar.
Men så förklara mig -- -- HERMAN.
(Grefvinnan går försigtigt lyssnande till alla dörrar.)
Jag blef förd af vår fostermor till öfverstens vagn.
Jag satt der vid sidan af en qvinna, som han kallade sin fru, men som jag igenkände, ty jag hade sett henne i fönstren midt emot pensionen, der jag var.
Jag kände denna qvinna, och jag fasade.
Jag sprang ur vagnen då dörrarna öppnades af det ursinniga folket, och jag var nära att qväfvas i trängseln, då din mor upptog mig halfdöd i sin vagn.
Jag har nu en liten fristad i en garderobe innanför hennes sängkammare, tills jag kan finna en säker plats för öfverstens förföljelser.
Öfverstens förföljelser?
Stackars Fanny, du vet inte huru han endast vill ditt väl.
Förtro dig åt honom, följ honom på resan.
Det är en smärtsam bön jag gör.
Men jag ber dig nu lika varmt, som jag i går besvor dig att icke följa.
Hvad menar du, Herman?
Du gör mig förvånad.
GREFVINNAN. FANNY. HERMAN.
Ett löfte hindrar mig att tala tydligare.
Men kom, Fanny, följ mig till din välgörare, din vän.
149 GREFVINNAN.
Nej, skynda åter in till ditt gömställe, Fanny Man kan lyssna på oss här, och nya snaror äro kanske redan utlagda.
Jag lyder er så gerna, fru grefvinna.
Farväl så länge, Herman; vi råkas snart.
Var glad och hoppas.
(Går ut till venster.) FANNY.
ELFTE SCENEN. HERMAN. GREFVINNAN.
Men, min mor, ni misskänner er egen make.
Öfversten vill endast Fannys bästa.
Min stackars Herman, också du har, likt en döfvad fogel, fallit inom ringlarna af denna tjusande ormnatur.
Du är dårad och bedragen.
Men, min mor, jag kan inte yppa för er den hemlighet, han förtrott mig.
Jag kan endast säga er, att han har heliga rättigheter till Fanny.
Heliga rättigheter?
Ah, det anar mig någon ny list.
Han har kanske sagt dig, att Fanny är hans dotter.
Nej, min mor.
HERMAN (förlägen).
GREFVINNAN. GREFVINNAN. HERMAN. GREFVINNAN.
Du är ingen öfvad lögnare.
Ditt öga röjer dig.
Ja, han har sagt dig det.
Men himlen ska' kanske
150 inte låta den lögnen gå ostraffad öfver hans svekfulla läppar.
Herman, af en lycklig slump fann jag i går fjedern, som öppnar skrinet, hvilket Berthel gaf mig att gömma.
Det skedde genom en tryckning på nedra kanten af silfverplåten.
Skrinet innehöll flera juvelsmycken och några papper, hvars vigtiga hemligheter jag kanske snart kan yppa för dig.
(Det bultar på dörren.
Herman skyndar att öppna.)
TOLFTE SCENEN. DE FÖRRA.
ÖFVERSTEN, och bakom honom ARON.
Är här ett hemligt utskott?
Det måste vara vigtiga angelägenheter som afhandlas så här inom stängda dörrar.
Jag stängde dörren för er spionerande kammartjenare.
Men talade inte nyss tre personer härinne?
ÖFVERSTEN (ser sig omkring).
GREFVINNAN (värdigt).
En lyssnare hör ofta en röst för mycket -- det är samvetets.
(Förhänget för.)
Andra Tablån.
Ett rum hos fru Berthel.
I fonden en hög gammaldags säng, omgifven på alla sidor af kattunsomhängen; till venster om den en dörr, den enda på rummet.
En byrå står till venster, ljusstakar och ett par buteljer stå ofvanpå densamma.
Ett klädskåp och ett bord till höger om sängen.
FÖRSTÅ SCENEN. ARON. SARA.
SARA (allena; tänder på tvenne ljus, söm stå på byrån).
Hu hvad det är ängsligt, att vara allena så här på ruskiga höstqvällarna.
Och ljusen, som kosta så mycket i dessa dyra tider; men ljust får jag lof att ha, annars står jag inte ut i ensamheten.
(Aron insmyger och slår henne sakta på axeln).
Ah, Aron!
Herre min Gud, hvad du skrämde mej!
Jag har blifvit så lättskrämd på sednare tider.
Men det var väl att du kom.
Jag är ute och spionerar på grefvinnan.
Jag hörde henne sakta säga till Magdalena, att de skulle besöka gubben Berthel nu i skymningen.
Jag slår vad, att grefvinnan känner hvar Fanny gömmes, ty om mina öron inte ä' alldeles förvridna, så var det hennes röst jag hörde i samtal med grefvinnan och Herman.
Flickan ska' vi ha med oss på resan, om hon också ska' resa med kafle i munnen.
Jag har ARON.
152 redan talt vid en sjökapten, som reser till England, och plats ha vi för tre personer.
Nå, har du ännu inte kommit öfver Berthels papper?
Nej, han bär dem ständigt på sej och har dem under örngottskudden, när han sofver.
Han ämnar nu qvarstanna i Sverige för Hermans och Fannys skull, säger han.
Han skall med nästa post skrifva om plantagets försäljning.
Han ä' mycket förgrymmad på öfversten, som han nu genom
Herman fått reda på, ty han har aldrig vetat förut, att öfversten var Fannys okände välgörare, och han har svurit, att flickan aldrig ska' åtfölja öfversten.
Det der ä' präktiga planer.
Skada att de inte kunna bli långlifvade.
Papperen ska' vi -- om också med våld -- knipa från herr hofmästarn.
Herre Gud, hvad menar du?
SARA (ängsligt).
Ställ dej bara ytterst vänlig mot gubben.
Bed att nästa natt för roskull få följa honom på hans sista fiske. -- Se'n ska' jag arrangera resten.
Hu, hvad det ändå ä' ohyggligt, Aron! Ä' det hyggligare att våra falska bref bli röjda, och att vi komma i fängelse för lifstiden?
Nej, papperen ska' vi ha, kosta hvad som helst.
Och se'n kunna vi ångra våra synder i Amerika.
(Man hör steg i trappan och Berthels röst.)
Men tyst för fan, ARON (häftigt).
153 der kommar han! (springer och reglar dörren.)
Han talar med någon.
Det är grefvinnan.
Hvar ska jag gömma mej?
De komma hit upp.
-- Der bakom sänggardinen.
Jag lägger mej här på sängen.
Men Herre min evige, om man upptäcker dej?
Så låtsar jag sofva.
Ge mej buteljen, som står der på byrån.
Mar ska tro, att jag druckit för mycket.
Och du ställer dej bara mycket förvånad och förskräckt (lägger sig på sängen).
Sara, min gumma, ä' du inne?
BERTHEL (klappar på dörren).
Straxt, Mathias lilla (öppnar dörren).
Jag ä' så rädd för tjufvar, när jag ä' så här i ensamheten.
ANDRA SCENEN. ARON (gömd).
GREFVINNAN. Kors, jag tror du har fruntimmers-fremmande med dej?
BERTHEL (lyser med lyktan grefvinnan, som efter honom inträder i rummet).
Stig på, var så god!
Ja, och det förnämt fremmande ändå, min lilla galanta.
Hvem har jag den äran...?
SARA (niger djupt).
154 GREFVINNAN. SARA.
Jag är öfverste Melchers fru.
Åh, herre Gud, så rart besök! (afsides) Hvad kan hon vilja mej? (sätter fram en stol.)
Jag är här i största hemlighet, för att få några upplysningar af er, fru Berthel.
Om er man således några minuter håller min kammarjungfru sällskap dernere, så kunde vi lutan vittnen få talas vid.
Mathias lilla, du hör grefvinnans befallning.
BERTHEL (lyser kring sig med lyktan).
Ja, derför går jag ock.
Här ä' väl ingen, som har glömt sig qvar af gästerna här i rummet?
SARA (något häpen).
Åh gubevars då.
Här finns ingen katt i rummet.
Ja, det är inte kattorna just jag söker.
BERTHEL (i det han går ut).
TREDJE SCENEN. ARON. GREFVINNAN. SARA.
SARA (fjäsande).
Jag ä' riktigt nyfiken att få veta...
Fru Berthel, jag har några vigtiga ord att säga er, Här ä' väl ingen, som kan lyssna på oss, ty
155 hvad jag ämnar fråga, måste bli en hemlighet oss emellan.
Nej gubevars för lyssnare, nådig grefvinna!
Men tyst, det går någon i trappan.
(Man hör steg.
Sara går till dörren, för sig:)
Dörren får stå på glänt, i fall Aron vill ut.
(Högt)
Åh nej, det är bara den der hemlighetsfulla sjökaptenen, som kommer hem. -- (Sakta)
Tänk om hon visste hvad jag vet om den mannen.
(Högt) Kanske kan jag gissa till nådig grefvinnans ärende?
Det är väl ändå lite fråga om den der sjökapten?
(ler listigt.)
Jag känner ingen sjökapten, och söker ingen.
Hvad jag har att fråga, rör deremot er ganska nära.
Se här, ser ni denna börs, den innehåller dukater. (visar Sara en börs.)
RUDOLF (inträder med ett otändt ljus i handen genom dörrn som stått på glänt; han ämnar säga något, men tvärstannar vid anblicken af grefvinnan).
GREFVINNAN (framtager ett litet paket med papper).
GREFVINNAN (förvånad).
Jag ber om -- --
Och här ser ni några vigtiga papper.
Börsen skall belöna er, om ni svarar ärligt; papperen ska ställa er under lagen, om ni söker bedra mig.
Det är Leonora!
RUDOLF (kämpande med sin öfverraskning, sätter ljuset ifrån sig).
156 SARA (förskräckt).
Herre, min himmel!
Hvad kan nådig grefvinnan ha att fråga mej?
Jag känner hela historien om er fosterdotters födelse; det är blott några små bisaker om hennes barndomsöden, som jag af er vill ha reda på.
Ja, den stackars flickan ä' nu borta.
GREFVINNAN. SARA (med tillgjord smärta).
Ja, jag vet det, och jag beklagar er uppriktiga smärta. (fixerar henne skarpt.)
Det är lågt, att stå här och lyssna, men om det än gällde mitt lif, kunde jag ej gå härifrån.
(Han öppnar sänggardinen och man ser hur Aron sakta drar sig bakom sängen och bakre gardinen, hvarefter han skyndsamt smyger till en mörk vrå bakom klädskåpet.
Rudolf döljer sig med gardinen så småningom.)
Fannys mor var en Fransysk sångerska och hette Gabrielle Helene Gelicourt.
Jo, men hur vet ni det?
Hon blef i officer.
GREFVINNAN. RUDOLF.
Frankrike gift med en Svensk SARA (med stigande förvåning).
Också det lär vara sannt.
157 GREFVINNAN.
Den unga frun, som hade en vacklande hälsa, angreps snart af en tärande sjukdom, och hennes man, som var en dålig menniska, öfvergaf en tid derefter i hemlighet sin unga fru, och återvände hit till Sverige.
Jag tror visst att så förhöll sig.
Den unga öfvergifna makan var nära att duka under af förtviflan, och reste en dag, endast åtföljd af sin späda dotter, hit till det fremmande landet, der hon ingen kände.
Hon kom hit i det svaga hopp, att hon här skulle återfinna sin trolöse man.
Vid fartygets framkomst erbjöd ett fruntimmer af godt utseende -- -- -- Jaha, det var jag.
SARA (intresserad).
GREFVINNAN. SARA.
Nåväl, ni erbjöd henne rum, och den arma fremlingen tog in på ett al hufvudstadens ringaste värdshus.
Det skall väl vara mitt värdshus som försmädas.
Men hur vet nådig grefvinnan allt detta?
Redan följande dagen lade den tärande sjukdomen henne på den blifvande dödsbädden, men ännu, så länge hennes krafter det medgåfvo, skref hon på en dagbok, som skulle lemnas hennes dotter i arf.
GREFVINNAN. SARA (pikerad).
158 SARA (förfärad).
Men, Herre min Gud, är ni då allvetande?
Svårigheten med det fremmande språket förbittrade hennes sista stunder, och alla hennes frågor om hennes man voro fåfänga eller förstodos inte.
Nå, min fru, hvem var det hon så ofta frågade er efter?
Ni vet ju redan allt.
Hon frågade efter en kapten Milschär.
Men någon sådan fanns inte till, åtminstone ej i Stockholm.
Nej, ty han gifte sig just de dagarna såsom kapten Melcher med en rik grefvedotter i södra Sverige, och den arma
Fransyskan förstod inte att uttala hans namn, såsom det i Sverige nämnes.
Den föraktlige bofven!
RUDOLF. (sakta).
Den der hemligheten från Frankrike har öfversten doldt för mej.
Skulle kapten Melcher vara öfversten, som...
När dog den arma fremlingen?
GREFVINNAN. SARA (darrande).
SARA (förskräckt).
Den fjortonde
November för sjutton år se'n.
Jag ser det af hennes dödsattest, och hennes dagbok tystnar den tionde November.
Men hennes GREFVINNAN.
159 man gifte om sig redan den första November.
Ni inser således hvilket brott han begått Tvegifte!
Det skall öfversten få betala mej!
Och denna skurk skall vara hennes make!
Ni har varit ärlig i era svar.
Se här har ni hälften af börsen, (ger henne några guldmynt.)
Nu återstå ännu några frågor.
Det stackars barnet?
Köpte jag med egna medel in på barnhuset. men uttog det sedan, emedan det gjorde mej ondt om det lilla kräket, som hvarken hade huld eller skydd.
Och intet arf efter sin fattiga mor?
SARA (häpen).
GREFVINNAN (fixerande Sara).
GREFVINNAN. RUDOLF (sakta).
Nej, inte två styfver, nådig grefvinnan.
An hennes juveler?
GREFVINNAN (som förut).
Juveler, vet ni -- -- några juveler har jag aldrig sett till.
Bedrag mej inte, ty dessa papper, skrifna på Fransyska, säga mera än ni tror.
Har ni sett dessa papper förr? (visar henne några papper, hopfästade som en bok utan permar.)
160 SARA (med fasa).
Hvar har ni fått dem?
Det är hennes dagbok.
Ja, och hennes giftermålskontrakt, och här den Svenska dödsattesten.
Hvarför brände ni inte sådana förrädare?
Askan gömmer bättre än jorden.
Men hur är det möjligt att (sakta)
Kan hon ha hittat på juvelskrinet?
Nej, det är inte möjligt!
Denna sak förblir en hemlighet, en helig hemlighet emellan oss båda, ty, samma stund ni förråder min brottslige man, förråda dessa papper er.
Jag måste ha de papperen.
SARA (för sig).
Nå, fasar ni inte för det förfärliga brott ni varit nära att begå, då ni... (med utbristande smärta) O, min Gud!
Att vara fjettrad vid en sådan make!
Öfversten är då... (med fasa) Gud förbarme sej öfver mej! ...
Gif mej de der papperen, grefvinna, de ä' mina, man har stulit dem från mej.
Gif mej papperen... annars tar jag dem med våld! (sakta, med en sidoblick åt sängen)
Har då Aron somnat?
Eller har han smugit sej ut?
Nej, det rör sej bakom gardinen.
Med våld?
Vill ni då ännu öka ert brott?
161 SARA (springer och reglar dörren, går derefter till sängen, fattar gardinen, drar den triumferande undan, vänd mot grefvinnan).
Papperen ska jag ha, grefvinna, ty vi ä' två mot en.
(Grefvinnan, som i början ej igenkänner Rudolf, sjunker förfärad tillbaka i stolen till höger.)
Ni räknar väl inte på min hjelp, fru Berthel?
RUDOLF (står stilla vid sängen, med imponerande hållning).
SARA (vänder sig förfärad om, och blir varse Rudolf).
Kapten!
Hvarför glömmer ni att ge mig elddon?
Dörren stod på glänt, och derför gick jag in att begära ljus.
Och ljus har jag fått -- ett förfärligt ljus.
GREFVINNAN (far med handen öfver pannan.)
RUDOLF (till Sara).
Store Gud! den rösten!
Se så, gå ni ut, min fru, ty jag har några ord att ensamt tala vid grefvinnan. (han visar åt dörren.)
Åh, jag förstår, liksom man inte skulle ha reda också på den hemligheten.
(Rudolf reglar dörren efter henne.)
Han reglar dörrn, jag kan ej utan buller komma ut.
Men här blir mycket att förtjena på.
ARON. SARA (med rösten qväfd af vrede).
FJERDE SCENEN. RUDOLF.
GREFVINNAN. ARON, bakom skåpet.
RUDOLF (stannar midt på scenen med öppen famn).
Leonora!
Det är då ingen synvilla, Rudolf? (kastar sig till hans bröst.)
O, min Gud, jag tackar dig för denna stund af outsäglig sällhet, som jag köpt med tjugu långa år af sorg och saknad!
GREFVINNAN (betraktar honom med ännu tviflande blickar).
Du lefver då ännu, lefver, för att i dubbelt mått låta mig känna mitt grymma öde.
Leonora, har du förlåtit mig, har du kunnat glömma mitt bedrägeri?
Är jag den första qvinna, som bedrages och -- förlåter?
Tack, tack, min Leonora!
Jag har då hunnit det mål, för hvilket jag reste öfver oceanen; det mål jag drömde om, då jag som flykting seglade på de aflägsna hafven; det mål jag längtade till, då jag på Amerikas kust grundlade den lilla koloni, som bär ditt dyra namn.
Endast min brinnande kärlek förRUDOLF (med värma).
163 ledde mig till den bedrägliga handling, hvarigenom du blef min maka.
På andra sidan hafvet ämnade jag upptäcka allt för dig, och bli din brudgum efter de lagliga former, som du så obevekligt fordrade.
Förlåt mitt brott, ty du var aldrig brottslig, du var blott grymt bedragen.
Så dömmer ej den stränga verlden, som låtit mig med blodiga tårar begråta mitt felsteg mot dess lagar.
Jo, Rudolf, jag har felat mycket, mycket, ty endast mannen är fri, han kan ostraffadt bryta mot dagens bruk och seder, och man kallar honom blott en svärmare, en fantast; -- men qvinnan får ej kasta af sig den tvångströja, som man kallar: det passande.
Den måste fjettra hennes bröst, qväfva hennes suckar, och qväfva mången ädel handling; qvinnan får aldrig vara svärmisk eller exalterad, ty då bryter verlden för alltid stafven öfver henne.
Nej, Rudolf, jag har felat mycket, då jag ville följa mitt hjertas olycklige brudgum i landsflykt, och då jag flydde från min obarmhertige faders hem.
Endast grafven kan utestänga smädelsens hviskningar från mitt öra, men, tro mig, ännu på minnesvården öfver mitt stoft skall den oförsonliga verlden försåtligt rista namnet på mitt felsteg.
Ser du, sådant är qvinnans öde här på jorden, och ändå smädar mannen henne, om hon någon gång skakar sina orättvisa bojor.
Så kasta af dig dessa bojor, fly för alltid den verld, som inte förtjenar att äga en engel, som du; följ mig till min koloni -- der är jag rik och fri, RUDOLF.
164 och en gång på din graf der borta skall aldrig smädelsen rista sina lömska lögner.
Skilj dig från din brottslige make.
Du har ju bevisen der i dina händer.
Du har då hört hvad jag -- -- RUDOLF.
Ja, jag har lyssnat, Leonora.
Jag känner hela den låga bedriften.
Gif mig dessa papper, slit dina kedjor, och kom till det hjerta, som föddes syskon med ditt eget.
-- Fly med mig på mitt väntande fartyg, Leonora. -- Jag knäböjer för dig; gif mig dessa papper!
Stig upp, Rudolf. En man skall endast knäböja för himlen.
Du är min himmel, Leonora, och himlen hör de olyckligas böner.
Gif mig dessa papper!
Nej, bed mig icke, Rudolf, pröfva mig ej så hårdt, öppna ej paradisets portar för mig, ty vid ingången står engeln med det tveäggade svärdet.
(Rudolf stiger upp.)
Det är min pligt, den ed jag vid altaret svurit att älska min make.
Älska honom kan jag ej, men jag skall aldrig för egen lycka bryta de band jag bär, om de än äro tunga som jernkedjor.
Du nekar, Leonora?
GREFVINNAN. RUDOLF (ännu på knä).
Ja, Rudolf, ty du skulle ej kunna älska och ära den qvinna, som köpte sin sällhet med ett förräderi
165 mot sin man.
Nej, dessa papper skall jag gömma undan allas ögon i mitt juvelskrin, såsom den dyrbaraste skatten bland alla dess smycken.
I hennes juvelskrin?
Och först en gång på min dödsbädd skall jag återgifva dem åt honom, som förgiftat mitt lif.
Må han, min make, bryta sina eder, och lösa vårt förbund.
Men jag skall aldrig göra första steget.
Nej, vänd tillbaka till ditt nya fädernesland.
Rudolf, låt oss begge lefva blott för andras lycka och låt oss endast i minnet och hoppet vara brud och brudgum.
Är det din trogna kärlek, är det ditt sista afskedsord, Leonora?
Ja, Rudolf!
Vi få aldrig återse hvarandra.
Det är redan ett brott att jag så här i hemlighet hängifver mig åt ögonblickets sällhet, och att jag låter dig läsa i mitt älskande hjerta, som endast borde klappa för min make.
Du väger dina pligter nu med guldvigt.
RUDOLF (med någon bitterhet).
RUDOLF (dyster).
Ja, ditt hån är rättvist, jag vägde dem aldrig fordom.
Var icke bitter, Rudolf. Du ser ej de qval. som sönderslita mitt bröst i denna stund, du ser ej huru jag qväfver mina tårar, och med bristande hjerta suckar liksom Ingeborg.
Tror du jag står på rosor här och visar min lefnads lycka leende ifrån mig?
166 RUDOLF (dyster).
Jag tror dig, Leonora, och jag vill ej längre tigga dig om en lycka, som jag ej förtjenar.
Ensam återvänder jag i landsflykt, ensam skall döden finna mig på min ödsliga bädd, och fremlingshänder lägga blommor på fremlingens graf. -- Farväl, Leonora; (med någon bitterhet).
Dröj inte längre här, du kunde blifva upptäckt, och hvad skulle då verlden säga? -- Farväl, Leonora!
Du är grym, Rudolf. (Tyckes fatta ett beslut.)
Nej, du skall icke återvända ensam.
Tag med dig min enda återstående glädje, allt hvad jag utom dig har kärt på jorden.
Det är mitt sista, men mitt största offer, och var ej bitter sedan -- tag med dig -- min son -- vår son! -- Vår son!
Det är en glädje, en nyhet, som jag aldrig anat.
GREFVINNAN (med smärta).
RUDOLF (med glad förvåning).
Ja, vår olycklige son, Rudolf.
-- Min omensklige far ryckte honom från modersbarmen och gjorde honom till ett barnhusbarn, men den Allgode hörde mina böner, och lät mig återfinna honom som Berthels fosterson.
Ah, det var en stor, en präktig nyhet!
Berthels fosterson?
167 GREFVINNAN.
Tag honom med dig -- och ännu en bön, gör honom lycklig, och tag också med dig Hermans unga älskarinna, den arma Fanny, hvilken jag, tillika med hennes hemgift, gömmer undan öfverstens spaningar.
Blif en vän, en far för de båda barnhusbarnen, och låt din kärlek sola sig i anblicken af de båda ungas.
Klaga icke sedan att du blir ensam derborta i det fjerran landet, ensam som jag i den stora menniskoöknen omkring mig.
Och nu farväl, Rudolf!
Jag måste hem att ordna allt till morgondagens bal; jag skall vara en glad värdinna, jag skall skämta och dansa -- dansa som martyren på glödande jern. (med af smärta qväfd stämma.)
(Det klappar på dörren, Leonora spritter till.)
Der klappar någon, vi äro kanske förrådda.
Är ni allena, min fostermor? med er.
HERMAN (utanför).
Jag vill tala
Det är han, Rudolf, det är Herman!
(Öppnar dörren.)
FEMTE SCENEN. HERMAN.
Jag ber om förlåtelse, ni här, fru grefvinna?
(Ämnar återvända.)
Jag sökte min fostermor.
(Betraktar med förvåning Grefvinnan och Rudolf.)
HERMAN (stannar öfverraskad).
168 GREFVINNAN.
Kan Herman derför inte dröja hos sin verkliga mor?
(Ser på Rudolf med frågande blickar.)
Ja, Herman, i denna herres närvaro behöfva vi två inga hemligheter för hvarandra.
Som en omtänksam mor har jag sörjt för din framtid.
Jag öfverlemnar dig åt denne man.
Du och Fanny skola följa honom öfver
Oceanen till ett land, der frid och lycka vänta er.
Men, min mor -- HERMAN (som förut).
GREFVINNAN (icke mera mägtig sin smärta).
HERMAN (förundrad).
Farväl min son, farväl, min Herman!
(Kysser honom på pannan.)
Bed Gud för din olyckliga mor.
(För Herman till Rudolf, som står försänkt i smärta.)
Och se här, Rudolf, här min afskedsgåfva.
Älska din son så, som jag älskar och välsignar honom.
(Skyndar med svigtande steg ut genom dörren.)
Store God!
HERMAN (ser än på Rudolf, än på den försvinnande Grefvinnan.)
RUDOLF (sträcker armarna efter Grefvinnan, med darrande röst.)
HERMAN (skyndar några steg efter henne, men stannar, liksom förstenad, vid den stängda dörren).
SJETTE SCENEN. RUDOLF.
HERMAN. ARON.
RUDOLF (med smärta).
O, hvilka bittra, grymma qval!
(Vänder sig med en sorgligt mild blick till Herman.)