Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Såsom exempel vill jag endast anföra den nu iråkade osäkerheten om 1855 års Förordning angående enskildt skrift före nattvardens åtnjutande kan användas på dem, som begått der uppräknade brott, oaktadt nya strafflagen derför stadgat lindrigare straff än dem, hvarmed de förut varit belagda, samt sammanhanget mellan de kyrkliga böter, som blifvit upphäfda och dem, som ännu qvarstå.
Att ovisshet och oordning i dessa delar af kyrkolagen måste föranleda till misstag och i allmänhet verka förlamande på religions- och sedevärden, skall af ingen kunna förbises.
Härtill komma de nya författningarne rörande kommunal- och kyrkostämma, hvarigenom en skarpare gräns blifvit uppdragen mellan kommunens kyrkliga och verldsliga åligganden, den nya lagstiftningen om elementarläroverket, folkskolorna och presterskapets aflöning, samt ändtligen lagen om allmänt kyrkomöte af den 16 November 1863, genom hvilket allt kyrkolagstiftningen blifvit dels betydligen ändrad, dels i särskilda författningar förbisedd, som ej utan ytterligare jemförelse och granskning kunna till ett helt sammanföras.
Men skulle icke också denna tidpunkt vara den rätta för företagande af en så länge önskad revision och omarbetning af 1686 års kyrkolag, då icke blott saken blifvit i fyratio år beredd och rikliga materialier för ändamålet samlade, utan äfven alla hithörande frågor nu kunna öfverlemnas till äfven kyrkomötets bedömande?
En svårare rubbning eller sönderbrytning al nuvarande kyrkolags grundvalar, nemligen dess evangeliskt-lutherska tro och sedliga grundsatser, har man ju ej att frukta, då före sanktionen af det nya lagverket, ja före dess öfverlemnande till Rikets Ständers pröfning, Kongl. Maj:t förut eger att nådigt inhemta den för sådant ända - 70 Motioner t Preste-Ståndet i865.
N:o 28. mål valda kyrko försam lingens mening.
Fastmera kan man befara, att, om saken lemnäs, såsom hittills, åt den partiella ändringslustan vid riksdagarne allena, går, utom lagens nödvändiga enhet, äfven dess skönaste smycke, dess sannt kyrkliga anda, förlorad.
Ty om den kristligt sedliga halten i ett kyrkolagsförslag, icke om förgängliga ständstbrmer, gäller den apostoliska tillsägelsen: ”behåll det du häfver, att ingen tager din krona”.
Men då det sista kyrkolagsförslaget icke kan utan förändring antagas, ej heller en omarbetning deraf i andan af 1686 års kyrkolag nu lärer af Höglofliga Lagutskottet kunna medhinnas, vägar jag endast vördsamt föreslå, att Rikets Ständer ville i underdånig skrifvelse begära, att Kongl. Majit, sedan dess Högsta Domstol blifvit i ämnet hörd, täcktes efter omständigheterna antingen, enligt Doktor Thomanders motion vid 1853 års riksdag, förelägga 1846 års lagförslag med de af Högsta Domstolen föreslagna förändringar till kyrkomötets och Ständernes pröfning eller i nåder låta en komité af sakkunnige män och med begagnande af alla hittills gjorda förarbeten utarbeta ett nytt förslag till kyrkolag och ordning för Svenska församlingen elter den redan bestämda indelningen i kyrkolag och kvrkostadgar, genom hvilket den nuvarande kyrkolagens spridda stadganden skulle bringas till enhet och sammanhang, och hvilket nya förslag i sin ordning finge undergå kyrkomötets och Rikets Ständers behandling.
I hvarje fall behöfver man ej frukta, att hvarken kyrkomötet eller Rikets
Stander skola alltför snart komma att besväras med denna pröfning, emedan sannolikt. flera år skola åtgå, innan såväl Högsta
Domstolen afgifvit sitt yttrande som den i nåder tillförordnade komitéen hinner fullborda sitt nya förslag, när den sista kyrkolagskomitéen, som efter åtta års förberedelser började sitt egentliga samarbete år 1842, behöfde ytterligare fyra år, innan den hade sitt underdåniga betänkande färdigt och tryckt.
Men angeläget är, att den kyrkolagsrevision, som under 1^ sekel varit af Konung och Ständer önskad och förberedd, och till hvilken så kostsamma rnaterialier blifvit samlade, äfven en gång blir verkställd.
Jag bilägger härvid den sednaste kyrkolagskomitéens underdåniga förslag och anhåller vördsamt om remiss af denna min motion till Höglofliga Lag-Utskottet.
Motioner i Preäe-Ståndet 1865.
N:o 29. 71 mo 29.
Af Doktor SäVC.
Om ändring t föreskri/ten rörande tiden för barnaqvinnas kyrkogång.
Genom Kongl. Maj:ts nådiga Kungörelse blef kyrkolagens föreskrift i 3 Kap. 2 §, om barns befordrande till det heliga dopet inom åttonde dygnet, ändrad.
Det äldre ovilkorliga stadgandet hade emellertid qvarstått så länge, att det på många ställen, särdeles i städerna, nästan af sig sjelf undergått förmildring.
Ett lika förhållande har inträd t med föreskriften i 5 Kap. 1 § kyrkolagen, att ”barnaföderskor skola hälla sig inne vid pass sex veckor efter födseln, emedan”, heter det, ”en kristlig sedvana, tukt och ärbarhet, så ock deras egen helsa sådant fordrar”.
Om nu också skäl för detta stadgande linnes i Mosis lag, nemligen i 3 Mos. B. 12 Kap. 2 och 4 v., hvarifrån föreskriften om de fyratio renselsedagarne öfvergick till kristligt bruk: så är det likväl ingenstädes i nya Testamentet föreskrifvet; och det torde, om äfven ärbarheten fordrar en tids tillbakadragenhet inom familjelifvet, likväl vara omöjligt att ådagalägga, att en barnaföderskas helsa skall nödvändigt fordra sex veckors instängning efter födseln.
Ty erfarenheten lärer, att de fleste sådana qvinnor, isynnerhet af arbetsklassen, vida tidigare återkomma till helsa och arbetsförmåga.
Ur sanitära grunder synes derföre ett så långt uppskof med qvinnans kyrktagning icke vara nödigt.
Det tjenstförrättande presterskapet har derföre med afseende på fattiga qvinnors behof, att genom arbete utom hus, hvilket de ogerna tillåta sig före kyrkogången, söka förtjena sitt uppehälle, oftare blifvit tvunget att begagna kyrkolagens något sväfvande uttryck: ”vid pass sex veckor”, för att med en eller annan vecka förkorta tiden.
Som det emellertid är origtigt att bibehålla ett lagstadgande, som, oaktadt sitt ursprungliga och goda syfte, genom öfvermåttet af sin fordran, framtvingar oftare vilkorliga eftergifter: får jag vördsamt föreslå, att i stället för 5 Kap. 1 § af nuvarande kyrkolag, må intagas ett stadgande, som närmast öfverensstämmer med hvad den sednaste kyrkolagskomitéen föreslagit, och hvilket är af följande lydelse: 72 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
”Ej må barnaqvinnas kyrkogång tillstädjas förr än fyra veckor efter barnets födelse, sä vidt ej giltiga skäl, beroende af pastors och läkares pröfning, föranleda till undantag”.
Anhålles om remiss häraf till Höglofliga Lag-Utskottet.
J A. Säve. 9i:o 30.
Hofpredikanten Wall Kilberg:
Om Enköpings treklassiga elementarläroverks utvidgning till femklassigt.
Undervisningsverken hafva under de fyra sistförflutne riksdagarne haft att glädja sig öfver Rikets Ständers särskilda uppmärksamhet och utmärkta frikostighet.
De välsignelserik,a verkningarne häraf för “ O 4 — fäderneslandet hafva väl ännu ej hunnit i någon väsendtligare mån uppenbara sig, men redan det är ingen ringa frukt, att de offentliga läroverken tillvunnit sig ett allt större förtroende, till följd hvaraf mänga af dem ännu äro i behof af ytterligare statsanslag till nödig utvidgning och till erhållande af förökad lärarestyrka, för att de må kunna motsvara detta förtroende och sin bestämmelse.
Alltsedan hösten år 1861. då detta läroverk trädde i verksamhet såsom treklassigt, i stället för en aftynande pedagogi, har detsamma tillvunnit sig ett allt större förtroende, så att, enligt vidfogade intyg, lärjungarnes antal, som vid sagda tid eller höstterminen år 1861 utgjorde 58, innevarande termin uppgår till icke mindre än 81.
En sådan tillvext vid ett läroverk i lärjungarnes antal, då detta på den korta tiden af blott fyra är förökats med nära hälften af det ursprungliga, till följd hvaraf en än ytterligare förökning är att motse i närmaste framtid, vittnar redan tillräckligt om behofvet af en större lärarestyrka vid detsamma och derom, att det förtjenar att till omfånget af undervisningen utvidgas.
Vid bedömandet af en sådan fråga bör dock ingalunda uteslutande ett ökadt lärjungeantal, Motioner i Présle-Ståndet 1865.
73 antal, utan ock inånga andra förhållanden tagas i betraktande.
Ett synnerligt afseende förtjenar sålunda äfven det intresse, hvarmed det samhälle och den ort, hvilka läroverket närmast är till gagn och nytta, omfattat detsamma, och i detta hänseende intager Enköping med den omkringliggande orten ett utmärkt runi genom de jemförelsevis stora uppoffringar, som de vidkänts såväl för läroverkshus, sorn för sjelfva undervisningen.
Utan statsanslag, endast med bidrag från stiftets byggnadskassa af 5,000 Riksdaler Riksmynt, har Enköpings stad låtit uppföra ett skolhus, sorn med afdrag af förenämnda summa och af hvad sorn bör räknas på den i samma byggning inrymda folkskolan, kostat minst 35,000 Riksdaler Riksmynt.
Detta skolhus, som är prydligt, ändamålsenligt och afsedt för ett femklassigt läroverk, samt eger en rymlig gymnastiksal, blef hösten 1864 färdigbygdt, sä att skolan då vid terminens början kunde dit inflytta.
Beträffande äfven undervisningen hafva Enköpings stad och orten deromkring, i samma mån lärjungarnes antal sådant kraft, icke sparat på uppoffringar för erhållande af tillräckliga lärarekrafter, enligt hvad härhos vidfogade intyg af läroverkets inspektor och rektor gifva vid handen.
Af dessa intyg visar sig, att genom bidrag såväl af staden som af enskilde i orten deromkring boende personer en lärare alltsedan höstterminen 1862, och från innevarande hösttermin tvänne lärare aflönats, sä att för närvarande i Enköpings skola undervisning meddelas af fem lärare i fem klasser, motsvarande dem i ett. fem klassigt läroverk, äfvensom att dessa bidrag af staden och enskilde sedan hösten år 1862 till innevarande termins början uppgått till 3,200 Riksdaler, ett i sanning icke ringa belopp, jemfördt med hvad Staten under samma tid till lärares allönande derstädes tillskjutit, eller 8,388 Riksdaler Riksmynt.
Af synnerlig vigt vid bedömande af nu ifrågavarande behof är vidare att taga i betraktande vidden af det område, hvarifrån ett läroverk har att påräkna lärjungar, och äfven i detta hänseende torde Enköpings läroverk ej stå efter de mänga andra läroverk, hvilkas behof af utvidgning blifvit af Rikets Ständer erkändt och afhjelpt, enär, enligt hvad en blick på kartan kan öfvertyga om och hvad som erfarenheten under skolans fyraåriga tillvaro bestyrkt, detta läroverk har att påräkna lärjungar från 20 å 30 socknar i en af vårt lands mest odlade och bebygda trakter.
Allt mer framstår nödvändigheten, att lägre läroverk grupperas omkring de fullständiga, som äro belägna i de folkrikare delarne af landet, på det ej genom ett alltför stort antal Bih. till R.
Prot. 1865 &, 1866. 11 Sami. 2 Afd- 10 74 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 30. lärjungars tillströmmande till de sednare, det må blifva allt för svårt, ja, till sistone hardt nära omöjligt att derstädes rätt sköta undervisningen och handhafva skoltukten.
Olägenheten af ett alltför stort lärjungeantal i ett fullständigt läroverk afhjelpes dock föga genom närbelägenheten af ett blott treklassigt, då öfverbefolkningen. att jag så må uttrycka mig, gemenligen icke inskränker sig till de tre nedersta klasserna, utan sträcker sig ända till och med den femte klassen, såsom förhållandet ock är i Upsala läroverk, der, enligt nyss anförda redogörelse, antalet lärjungar i tredje klassen utgjorde 79, men i femte klassen ända till 121, hvaremot i sjette klassen antalet nedsteg till 71 och i sjunde till 26.
Understöddes ett sådant läroverk af ett närbeläget femklassigt, skulle icke blott naturligtvis antalet lärjungar i fjerde och femte klasserna af det fullständiga läroverket minskas, utan otvifvelaktigt skulle detsamma äfven röna ett mera välgörande inflytande i samma hänseende beträffande de tre nedersta klasserna, enär tydligt är, att många målsmän förbigå för sina barn det blott treklassiga läroverket och hellre insätta dem från början i det fullständiga, äfven om det förra är dem närmare beläget, för att undvika de olägenheter, som äro förknippade med ombyte af läroverk redan så tidigt, sorti vid barnets förflyttning från tredje till fjerde klassen.
Detta skäl finnes ej för förbigående af det femklassiga läroverket, utan skall detta så mycket mer draga till sig lärjungar, dä det är beläget i en mindre stad. såsom Enköping, der lefnadskostnaden är betydligt billigare än i den större staden.
Ett femklassigt läroverk i en sådan stad skall säkerligen och oberoende af det närbelägna fullständiga läroverket i allmänhet blifva mer anlitadt än det blott treklassiga, som ej har att meddela någon afslutad undervisningskurs såsom det femklassiga.
Afven torde till bevis, att Enköping eger ett för ett större elementarläroverk tjenligt läge, förtjena omnämnas, att på Upsala Domkapitels hemställan och Kanslers-gillets tillstyrkan, Kongl. Maj:t genom nådigt bref den 22 April 1808 förordnade, att Upsala katedralskola skulle flyttas till Enköping, ett beslut, sorn dock af okända anledningar icke blef verkstäldt.
Med afseende å hvad jag sålunda haft äran anföra, nemligen dels å det alltmer tillvexande antalet lärjungar vid Enköpings elementarläroverk, dels derå, att derstädes redan finnes ett skolhus, bygdt för ett femklassigt läroverk, dels å de stora uppoffringar Enköpings stad och orten deromkring gjort såväl för detta skolhus, hvartill ej något statsanslag begärts, som för undervisningens ändamålsenliga skötande i mån af lärjungeantalets tillvext, uppoffringar, hvarmed staden och orten ej länge torde mägta uthärda, dels slutligen å det trängande behofvet för det närbelägna Upsala fullständiga elementarläroverk af förmins k - Motioner i Preste-Slåndet 1865.
75 ning i lärjungeantal jemväl i ijerde och femte klasserna, får jag vördsammast föreslå, att, i likhet med hvad som under väsendtligt enahanda förhållanden beviljats åt andra treklassiga läroverk, såsom Norrtelje och Eksjö, Rikets Höglofliga Ständer måtte bevilja medel till
Enköpings nuvarande treklassiga elementarläroverks utvidgande till femklassigt med löner på stat för rektor och fem kolleger.
Stockholm den 14 November 1865. E. R. Wahrenberg. N:O 31.
Af Kongl. Hofpredikant^ Wahrenberg!
Om löneförhöjning ål lärarne i sång och musik vid. de lägre elementarläroverken.
Redan förut hafva inom detta Högvördiga Stånd röster höjts, hvilka, med erkännande af Rikets Ständers frikostighet vid ny lönestats uppgörande åt lärarne vid elementarläroverken, väckt uppmärksamhet på missförhållanden dervid, som äro oskiljaktiga från hvarje sådan mer omfattande reglering.
För afhjelpande af ett ibland dessa vågar ock jag påkalla Rikets Ständers välvilja.
Enligt nu gällande lönestat är lägsta lönen för lärare i sång och musik vid fullständiga elementarläroverk 500 R:dr, som efter fem års tjenstgöring ökas till 750 R:dr och efter ytterligare fem års sådan till 1,000 R:dr R:mt.
Samma lärares löner åter vid femklassiga läroverk äro fixt bestämda till 175 R:dr, . id treklassiga till 125 R:dr och vid tvåklassiga till 100 R:dr.
Missförhållandet emellan de så bestämda lönerna för sång- och musiklärare vid fullständiga och för dem vid de lägre läroverken är för uppenbart och påtagligt att ej kräfva snar rättelse.
Under förutsättning, att undervisningen i de fern nedersta klasserna bör atlönas lika, oberoende deraf, om läroverket omfattar blott fem klasser eller om det är fullständigt, framställer sig nemligen härvid det missförhållandet, att läraren i sång och musik vid det fullständiga läroverket för undervisningen 76 Motioner i Preste-Slåndet 1865.
N:o 51. i blott de två öfversta klasserna strax vid tillträdandet af sin befattning åtnjuter 325 R:dr och efter fem år 575 R:dr och efter ytterligare ftin år 825 R:dr, under det han för undervisningen i de feni nedre klasserna lönas med endast 175 R:dr.
Ar då väl, måste man fråga, undervisningen i de två öfversta klasserna så mycket mer ansträngande, eller fordrar den så mycket större skicklighet, att den förtjenar till en början nära två gånger, sedermera, efter fem års utöfning, mer än tre gånger och till sistone, efter tio års utöfning, nära fern gånger så hög aflöning, som undervisningen i de fern nedre klasserna?
På denna fråga kan ej svaras annat, än ett obetingadt nej, ty om ock någon större skicklighet och mer omfattande insigt äro af nöden för undervisning i sång och musik i läroverkets två öfversta klasser, och om äfven antalet undervisningstimmar der är något större, står dock detta plus ingalunda i något rimligt förhållande till det högre aflöningsbeloppet, sådant det nu är bestämdt för denna undervisning, och uppväges till en del af den större möda och det större tålamodsprof, som undervisningen i de fem nedre klasserna, der de första elementerna skola inläras, kräfver, då deremot sång- och musiköfningarne med de mera försigkomna i de två öfversta klasserna ofta böra kunna åt läraren skänka mera nöje, än ansträngande arbete.
Men utom på det obilliga i förhållandet emellan nu ifrågavarande lönebelopp, torde äfven uppmärksamheten böra fästas deruppå, att med de nuvarande lönerna för lärare i säng och musik vid de lägre läroverken, dessa läroverk omöjligen kunna påräkna, att, så framt ej särdeles gynnsamma förhållanden förefinnas, under någon längre tid få bibehålla samina lärare i detta ämne, och hvilket menligt inflytande ett tätt ombyte af lärare skall utöfva såväl på undervisningen i ifrågavarande ämne, som på disciplinen, ligger för öppen dager.
På grund af hvad jag sålunda haft äran anföra, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofliga Ständer måtte bevilja löneförhöjning
,åt lärarne i sång och musik vid de lägre elementarläroverken på det sätt, att dessa lärare vid de femklassiga läroverken erhålla vid tillträdandet af sina befattningar 300 R:dr, efter fem års väl vitsordad tjenstgöring 400
R:dr och efter 10 års sådan 500 R:dr; de vid de tre-, klassiga vid tillträdandet 200 R:dr, efter fem års väl vitsordad tjenstgöring 250
R:dr och efter 10 års sådan 300 R:dr, och de vid de tvåklassiga vid tillträdandet 100 R:dr, efter fem års väl vitsordad tjenstgöring 150 R:dr och efter 10 års sådan 200 R:dr R:mt.
Vid detta förslag har den, såsom mig synes, billiga grundsatsen blifvit följd, dels att, i likhet med hvad som är bestämdt för sång- och musiklärare vid de fullständiga läroverken, lönen ökas efter viss tids väl vitsordad tjenstgöring, på det dessa lärare äfven vid de lägre läroverken må erhålla någon uppmuntran för nit i sin tjenst och äfven för dessa läroverk må blifva någon Motioner i Preste-Ståndet 1865.
N:o 32. 77 större möjlighet, att kunna vid sig fästa skickliga lärare, dels att högsta lönegraden vid det lägre läroverket bör vara lika med lägsta lönegraden vid det närmast högre Om remiss till vederbörligt Utskott får jag vördsamt anhålla.
Stockholm den !4 November 1865.
E. R. Wahrenberg. lV:o 32.
Af Kongl. Hofpredikanten Wahrenberg:
Om ersättning af statsmedel åt kyrkoherden i Holms och Kulla församlingar för bristande vederlagsspanmål.
Som. enligt hvad bifogade bevis från Kongl.
Kammar-arkiv-kontoret styrker, kyrkoherden i Holms och Kulla socknars pastorat i Upsala län, Lagunda härad, af det honom tillförsäkrade vederlagsbeloppet, 16 tunnor spantnål, hvarå 2:ne kappar per tunna böra innehållas, alltsedan slutet af 1780-talet ej tillgodokommit mer än 12 tunnor 22§ kappar, får jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer af statsmedel anslå åt kyrkoherden i Holms och Kulla pastorat ersättning för de 2:ne tunnor 13 13/u kappar spanmål, som nu brista uti det vederlagsbelopp, hvilket honom är tillförsäkradl och honom med rätta tillkommer.
Stockholm den 14 November 1865. 78 Motioner i Preste-Ståndet 1865.
Om ersättning åt färjemännen vid Fårösund och på Fårön för dem åliggande föi'bindelse att utan betalning öfver Fårösund föra i tjensteärenden stadda personer och Kronans folk Hamnen Fårösund vid norra ändan af Gotland har under sednaste sjökriget i Östersjön blifvit tillräckligen bekant, för att här behöfva en noggrannare beskrifning.
Den bildar, såsom namnet äfven ger tillkänna, ett sund, som skiljer nordöstra ändan af Gotland från den gent emot liggande Fårön.
— Afståndet emellan Gotlands-stranden och Fårön utgör emellan färjstäderna något öfver 2,000 alnar.
Denna korta öfverfart erbjuder dock rätt ofta både besvärligheter och lifsvådor.
— Jag har någon gång behöft nära en timma innan jag, blött af det öfversprutande hafsskummet, i en lätt farkost, framdrifven af tvänne vana roddare, uppnått den motsatta stranden.
— Under höst- och vårstormarne händer det ej sällan, att förbindelsen emellan begge stränderna på två å tre dagar är helt och hållet afbruten, och mången, som alltför djerft och oförvägct velat trotsa de upprörda vågorna, har i dem slutat sitt lif.
— De personer, åt hvilkas mod och skicklighet den resande under den ofta äfventyrliga färden öfver denna hafsarm måste anförtro lif och egendom, borde väl alltid kunna hafva att påräkna sådana förmåner, som vid färjemansyrket kunde fästa och qvarhålla dem, som i nämnda yrke äro pålitlige och hemmastadde.
Färjemannen har en nog ringa ersättning för sin möda.
En ensam person betalar för öfverfarten 25 öre; äro tvänne eller flera passagerare i båten erlägger hvardera af dem blott 12 öre.
När härtill kommer, att färjemännen på egen bekostnad måste anskaffa och underhålla såväl mindre båtar, som en större så kallad färja, för öfverförandet. af kreatur, vagnar och dylikt, så finner man lätt, att dessa befattningar, som dessutom binda sina innehafvare vid eller åtminstone nära hemmet och hindra dem att söka annan arbetsförtjenst på längre afstånd från färjestaden, ej just innebära något lockande för dem, som i utöfvandet af färjemansyrket vilja söka en tarflig utkomst.
— Färjemannen på Fårösidan är emellertid något bättre lottad än hans vederlike på motsatta stranden, genom de tillfällen, som stundom erbjuda sig Motioner i P reste-Stånd et 1865.
79 för honom att från Fårön öfver sundet föra vid strandningsanktioner eller andra tillfällen uppköpta varor.
Hvad som emellertid förefaller desse färjeman såsom en tung börda, och hvilken omständighet äfven gifvit mig anledning att nu begära ordet, är det egna stadgandet, som ålägger färjeman, att utan ersättning öfver sundet fortskaffa i tjensteärenden stadde personer samt Kronans folk.
Af en så beskaffad tunga vet ingen gästgifvare, som har att fordra skjutslega af hvarje slags resande han fortskaffar pä torra landet.
Här anser jag rättvisan fordra att Staten träder emellan med någon denna tunga motsvarande ersättning.
Jag får således vördsamt föreslå, ”att Rikets Ständer till ersättning åt färjemännen vid Fårösund och på Fårön för dem åliggande förbindelse att utan betalning öfver Fårösund föra i tjensteärenden stadde personer och Kronans folk ville lemna ett årligt anslag af tillsammans 50 R:dr Runt efter den fördelning dem emellan, sorn Konungens Befallningshafvande i orten kan finna skälig och billig.”
Om remiss af denna motion, hvilken ock åtföljes af ett saken upplysande kommunalstämmoprotokall, till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles vördsamt.
Stockholm den 14 November 1865. D. Söderberg
IVjo 34.
Af Biskop Brill£:
Om byggnadsunderslöd för Westerviks elementar läroverk.
Då elementarläroverkens kraf vid denna riksdag, liksom vid flera föregående, utan tvifvel komma att utgöra ett med särdeles välvilja omfattadt föremål för Rikets Ständers omtanka, sä anser jag mig kunna, med trygg förhoppning om framgång, påkalla deltagande och understöd äfven för ett af läroverken inom det stift, hvars närmaste vård blifvit mig i nåder anförtrodd.
För Westerviks på reallinien fullständiga högre läroverk har saknaden af ett lämpligt och rymligt lärohus länge varit högligen kännbar.
Under det lärjungarnas antal vid nämnda läroverk synes nästan jemnt vara i stigande, äro lärorummen redan för det nuvarande lärjunge-antalet, som 80 Motioner i Preste-Ståndel '1865.
N:o 35. föga understiger 200, sä helt och hållet otillräckliga, att för flera klasser rum mäste hyras pä privata ställen i staden.
Att ett sädarit förhållande icke bör fä fortfara, inser och erkänner kommunen villigt, pä samma gäng som den inser och erkänner sin egen skyldighet att ofördröjligen anskaffa en sådan undervisningslokal, sorn är läroverkets omfång och bestämmelse värdig.
Man har ock redan gått i befattning med uppgörande af plan för ett nytt lärohus; och utvisar kostnadsförslaget, att en summa af omkring 150,000 R:dr är för ändamålet erforderlig.
Men ty värr är för det föga bemedlade samhället