Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har han då förlänat hustrun sin arfve-jord, kunna arfvingarne till äfventyrs i sin lifstid ej komma i åtnjutande af hvad dem rätteligen borde tillkomma.
För att afhjelpa denna orättvisa, men ändå vinna syftemålet, syntes en rätt böra lemnäs make att försäkra den efterlefvande om ett nödigt underhåll från den aflidnes arfve-jord; hvarförutan denna rätt aldrig borde bero på den omständighet att makarne hafva barn samman.
Inom Hedervärda Bonde-ständet har åter Utskottets förslag i sistnämnde hänseende eller i fråga om makars rätt att förläna hvarannan arfvejord, hufvudsakligen utgjort föremål för anmärkningar.
Med godkännande af hvad Utskottet i öfrigt tillstyrkt, har detta Stånd till Utskottets förnyade pröfning ock återförvisat förenämnde fråga.
Principen för Utskottets förslag i denna del har emedlertid äfven der blifvit allmänneligen gillad; hvaremot mångfaldiga åsigter i afseende på principens tillämpning sökt göra sig gällande.
De hufvudsakligaste äro dels desamma, som blifvit inom Presle-slåndet uttalade, efter hvad ofvan är anmärkt, dels ock att make ej må förläna den andra mer än en viss del af sin arfvejord, hvilken del ansetts böra utgöra än en haft, än en tredjedel och än en fjerdedel.
Hvad sålunda förekommit har Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru, jemlikt den mening, hvilken hos Rikets
Ständer gjort sig gällande någon sådan fri testamentsrätt öfver arfvejord å landet, som Herr Dalman föreslagit, ej nu kan komma i fråga, tillhör det likväl Utskottet att pröfva huruvida den inom Ridderskapet och Adeln samt Preste-ståndet påyrkade inskränktare dispositions-rätten bör medgifvas. 4 Lag-Utskottets Utlåt and*, N:o SS.
Att sådant kan ske, utan rubbning af sjelfva den grund, hvarpå arfvejords-systemet hvilar, är ostridigt.
Då jorden ej får gifvas utom bördeled, bibehålies den såmedelst inom dem, hvilka lagstiftaren ansett företrädesvis berättigade till densamma; och, för hvilket ändamål bördsrätten ännu qvarstår.
Men derutöfver kan en frihet i omförmälde hänseende icke sträckas, utan afvikelse från de åsigter, i enlighet hvarmed närvarande
Ständer afslagit förslaget om upphörande af rättigheten att börda arfvejord.
Genom denna modifierade frihet skulle dock lagstiftningen närma sig till det mål, som emedlertid ej kan uppnås, så framt arfvejords-systemet ej helt och hållet upphäfvas, eller till en fullkomlig likhet i testaments-lagarne för såväl stad som land, utan att man behöfde söka den på den af Herr Gustafsson anvisade väg, eller genom att å Stads-rätten fullt upptaga det stränga begreppet om ärfd fastighets oafhändlighet.
En gemensam princip för testaments-rätten kunde då uppställas; och i sådant afseende tror Utskottet, den som tillämpats i det af Utskottet framlagda förslag lill förändring i lagstiftningen, så vidt angår testametsrätten efter Stads-rätt, vara den rättvisaste och i sina följder ändamålsenligaste.
I allmänhet torde nemligen disposilions-rätten öfver egendom ej böra inskränkas till förmån för andra än bröst-arfvingar; och den tillämpning, som Utskottet gifvit denna princip, har äfven uttryckligen blifvit godkänd af två Riks-Ståad, utan att göras till föremål för anmärkning inom de öfriga.
Om nu medgifves att arfvejord får borttestamenteras inom börde» led, och berörde princip varder i allmänhet tillämpad; samt de för särskilda Stånd gjorda undantag, i enlighet med hvad Utskottet redan tillstyrkt, upphöra, så försvinna de flesta olikheter i afseende på Städernas och landets testanients-lagar och dermed undanrödjas ock de anledningar till förvecklingar, som i dessa olikheter haft sin grund; och Utskottet, hvars betänkligheter emot rubbning af förbudet att disponera öfver arfvejord, genom förenämnda inom särskilda Riks-Stånd uttalade åsigter, blifvit håfne, tvekar således ej att föreslå en allmännare förändring af testamenls-lagarne, än som blott alser testamens-rätteu efter stads-rätt och makars rättighet att förläna hvarannan arfvejord för lifstiden.
Då dispositionsrätten öfver arfvejord ej får sträckas utom bördeled, måste dock berörde förläningsrätt beviljas.
En dylik rätt är ock af alla Riks-Stånden erkänd såsom behöflig, ehuru meningarne varit delade angående densammas vidsträckthet.
Örn likväl egare lill arfvejord, som har bröslarfvingar, berättigas att bortgifva hälften deraf inom bördeled, så synes honom eller henne ej böra betagas att förläna samma lott till sin e*fterlefvande make.
Det är den följdriktigaste tillämpning af grundsatsen; Lag-Utskottets Utlåtande, A:o 66. 5 på samma gång det innefattar en förmedling af de månfaldiga åsigter, som i denna fråga blifvit yttrade.
Om testamente af arfvejord, skulle medgifvas till förmån för skyldeman inom bördeled, utan någon rätt för avfvingen att den återlösa, torde den lösningsrätt till bort-testementerad bördköpt jord, som arfvingar, enligt 17 kap. 3 § Ärfdabalken, ega, böra inskränkas till det fall att denna jord blifvit gifven till någon utom börden; hvarförutan ali fråga om surrogat för arfvejord synes böra förfalla.
Stadgandet derom i 2 § af berörde kapitel grundas på det ovilkorliga förbudet att bortgifva arfvejord, den der alltid borde tillhandahållas arfvingar eller ock ersättas med annan egendom; och med detta förbud faller ock grunden för samma stadgande.
Ehuru Utskottet, efter hvad återremitterade Betänkandet visar, ansett den utvidgade testaments-rätten efter stads-rätt böra förenas med en utvidgning af rättigheten att i lifstiden bortgifva stads-fastighet, hvilken rättighet af gällande lag uti 3 § 8 kapitlet
Jorda-balken blifvit begränsad till en sjettedel, antingen fastigheten är ärfd eller förvärf^; finner likväl Utskottet deri förändring af testaments-rätten efter lands-rätt, som nu är i fråga, ej ovilkorligen påkalla någon förändring i det stadgande, som 1 § berörde kapitlet innehåller, angående gåfva före döden af fastighet å landet.
Motivet till de inskränkningar i friheten, att under lifstiden bortgifva fastighet, som innefattas i nämnde kapitel, är visserligen lill en del detsamma, som föranledt inskränkningarne i testaments-rätten, eller lagstiftarens omsorg om barn och bröstarfvingar; men detta motiv uppenbaras dock tydligast i förbudet att under lifstiden eller, såsom det vanligen heter, med varm hand bortgifva stads-fastighet.
Likasom den, som hav bröstarfvingar, enligt 17 kapitlet 5 § Ärfda-balken, efter stads-rätt ej kan borttestamentera mer än livar sjette penning, förbjuder, på sätt nyss är anmärkt, 3 § 8 kapitlet Jorda-balken den, som eger stads-fastighet, att deraf bortgifva mer än sjettedelen.
I delta sednare lagrum talas väl icke om bröstarfvingar; men lagstiftaren har härvid ostridigt
Lagit i betraktande att gifvaren kunde få dylika arfvingar och att en eventuel rätt således vore att bevara; och denna grundsats har uttryckligen blifvit af Borgare- och Bonde-Stånden godkänd genom deras bifall till den förändring af 1 mom. i sistnämnde lagrum, som Utskottet föreslagit med afseende å lestaments-rättens föreslagna utvidgning, äfven för den händelse, att bröstarfvinge finnes.
Att omförmälte grundsats blifvit i fråga om lands-fästighet olika tillämpad, har varit en följd af del i vår lagstiftning strängt genomförda 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 66. arfvejords-systernet.
Då det således är förbudet att i lifstidsn bortgifva arfve-jord, är deremot lull frihet öfver aflinge-jord i detta fall letnnad.
Att inskränka denna frihet torde emedlertid vara betänkligt; men utan en sådan inskränkning kan ej, med grundsatsens fasthållande, lagstiftningen i denna del lämpas efter den nu ifrågasatta förändring af testaments-rätten efter lands-rätt; och derföre har Utskottet funnit rådligasl, att härutinnan lemna gällande lag oförändrad.
Den stridighet i lagstiftningen, som man härigenom kunde anmärka, är icke större, än den, som i flere andra fall varit en följd af arfvejordssystemets tillämpning; men den. är för lagskipning och säkerhet af mindre betydenhet.
Dessa stridigheter försvinna dessutom blott med sjelfva dess orsak eller berörde system; men fruktan derför hör icke afhålla lagstiftaren från att arbeta på lagens förbättring i den mån det låter sig göra och i de delar behofvet är mest påträngande; och detta behof har företrädesvis uppenbarats i afseende på testaments-rätten, hvars förändring ej allenast vid hvarje Riksmöte under nära ett fjerdedels sekel varit påyrkad, utan äfven af allmänna meningen högeligen påkallas.
I följd häraf, och då den förändring i testaments-lagarne, hvartill återremissen, eller Utskottets yttrade åsigter, föranleder, ej innefattar någon rubbning af den princip, sorn Utskottet tillämpat i sitt af Rorgareoch Bonde-Stånden gillade förslag i afseende på testaments-rätten efter stads-rätt, får Utskottet, med frånträdande af sitt förra Betänkande, så vidt det ej ofverenslämmer med nedanstående förslag, vördsamligen tillstyrka, det mätte Rikets Ständer för den händelse, att Ridderskapet oeh Adeln medgifver att den serskilda testaments-rått, som öfver ajlinge-fastighet tillkommer Jrälseman, enligt 12 i Ridderskapet och Adelns Privilegier den 16 Oktober 1123, må. upphöra och öfrige Riks-Ständ sådant bifalla, måtte besluta: att, med upphäfvande af 12 § i Ridderska pet och Adelns Privilegier den 16 Oktober 1723 och Kongl. Förordningen den 19 Augusti 1762, angående utvidgad testaments-rätt efter Stads-rätt, 17 kapitlet Arfda-balken samt 1 moni. 3 § af 8 kapitlet Jorda-balken skola erhålla följande förändrade lydelse: Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 66.
A rf da-balken. 17 kapitlet.
Hvad, och huru mycket, man må i testamente gifva. § 1.
Ej må någon genom testamente bortgifva eller annorledes förordna om mer, än hälften af sin qvarlåtenskap, der bröst-arfvinge lefver efter.
Finnes ej bröst-arfvinge, då må man om all egendomen förordna; dock må om arfvejord å landet ej förordnas till förmån för annan, än den, hvilken, efter thy i 6 kapitlet Jorda-balken sägs, eger bördsrätt till den jord; man eller hustru likväl obetaget att åt den, sorn den andra öfverlefver, på lifstid förläna hälften af arfve-jord sin.
Går den make, till hvilken arfve-jord f örlänad blifvit, i annat gifte, falle jorden hem till den döde makens barn eller andra arfvingar. $ *•
Gifver någon bort sin bördköpta jord genom testamente till annan än den, hvilken så skyld är, sorn i § 1 sägs, håfve arfvinge makt att lösa den åter innan laga ständ åkommer efter det värde, som den är köpt före.
Gälde ock åter all derå gjord nödig förbättring. $ 3.
Ar efter testamentsgifvare omyndigt barn, som ej äger något till föda och uppfostran, då skall det först, efter stånd och vilkor, så mycket lemnäs, som domaren skäligt prof var, till dess det sig sjelft nära kan. $ 4- Testamente må ej tagas af bo oskifto, utan af dens del, sorn gifvit häfver. 8 Lag-Utskottets Utlåtande, Nx> 66. $ 5- Gifver någon mer, än lag säger; varde dd testamentet rättadt efter lagen, och gålle i allt öfrigt.
Ej må ock någon föra i testamente in j att hvar som det klandrar, skall vid dess arfsrätt skiljd varda.
Jorda-balken. 8 kapitlet.
$ 3. i mom.
Eger man jord, hus eller tomt i staden; håfve våld bortgifva hälften derafj eh vad det är ärfdt eller afladt.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS N. MARCUS, 1854. Lag-Utskoltets Betänkande, N:o 67. 1 !¥:o (St.
Arik. lill Exp.-Utsk. d. 29 Nov. 1SS4, kl. 12 m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande af förbudet emot tryckta eller graverade invisningars begagnande emellan enskilde personer.
Det enda stadgande, som 1734 års lagstiftare meddelade i afseende på invisning, förekommer i 6 § af Utsöknings-Balkens 4 kapitel.
Deri talas emedlertid blott om invisnings juridiska följder.
Om formen för deras upprättande finnes deremot ej något stadgadt; Och af denna anledning ansågo sig enskilda personer berättigade att utfärda tryckta assignationer eiler invisningar.
Omsider fastades dock Kongl. Maj:ts uppmärksamhet på detta förhållande, såsom medförande flera olägenheter i afseende pä så väl den enskilda säkerheten som det allmänna penningeverket; Och genom en den 2 Augusti 1792 utfärdad Kungörelse förklarade jemväl Kongl. Maj:t, alt, då omförmälda förhållande eller den af enskilde personer njttjade utväg, genom tryckta assignalioners utfärdande på andre enskilda män, lill bestridande af nödvändige utgifter för deras rörelse, kunde åstadkommas sådana följder, hvilka hvarken öfverensstämde med hvarje mans säkerhet eller med d,e grunder, hvarpå allmänna penningeverket stöddes, helst ett större kredit-kapital derigenom sattes i omlopp än påräknadt'varit, — enskilda personer följaktligen derefter ej egde att på större eller mindre summor tryckta assignationer eller invisningar på andra enskilda utgifva, utan komme den, som dermed beträddes, alt anses förfallen till lika ansvar sorn emot utfärdande af så kallade valutor stadgadt vore, eller lill det straff, som allmänna lagen utsatte å falsk myntning; hvarefter Kongl. Maj:t under den 27 Mars 1817 gaf den förklaring, att graverade assignationer, utgifne af enskilde och ställde å andra enskilde personer, böra anses såsom inbegripne under det i berörde Kongl.
Kungörelse gifna förbud.
Redan vid det sistnämnde är började riksmöte väcktes emedlertid fråga om lämpligheten af det för öfverträdelse af samma förbud utsatta straff; Och, i öfverensstämmelse med Rikets Ständers beslut, Lief, medelst Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1818, med ändring af förenämnde Kongl. Kungörelse samt förklaring, stadgadt, alt den, sorn derefter beträdes med lifgifvande af tryckta eller graverade assignationer eller invisningar, ställde på enskilde personer, skall, jemte skyldighet att gälda deras inneBih. till It.
Brot. 18S3 &
IS54.
I Afd. 37 Hä/u 2 Lag-Ulskotlets Betänkande, N:o 67. håll, första gången böta deras dubbla belopp, och andra gången, med ytterligare fördubbling af böterna, tillika anses hafva förverkat medborgligt förtroende och således hvarken få deltaga uti eller komma under omröstning vid val till allmänna förrättningar, som af ett sådant förtroende bero, hvarförutan hans brott och straff sednare gången borde i allmänna tidningarne kungöras.
Det dröjde likväl icke länge förrän man yrkade helt och hållet upphäfvande af oftanämnde förbud, såsom hinderligt för den friare invisningsrätt, hvaraf handel och näringar i synnerhet hade behof; men de framställningar som, vid några af påföljande riksmöten, i sådan syftning gjordes, ledde ej lill önskadt resultat.
Det bör dock anmärkas att Rikets Ständer i allmänhet medgåfvo nödvändigheten af åtminstone en modifikation utaf förbudet; Och 1828—30 årens Ständer beslölo jemväl en författning, som bland annat innefattade en sådan modifikation.
Men denna författning vann icke Nådig stadfästelse.
Utom det att utfärdande af tryckta eller graverade invisningar aldrig skulle få ställas annorlunda än lill viss man eller ordres, förekom nemligen emot beslutade författningen att, ehuru den innehöll det skulle i öfrigt hvad lag och författningar stadga rörande så kallade löpande skuldsedlar, äfven i afseende pä formen för deras giltighet, blifva gällande för invisningar, vore likväl deri ej nog utmärkt, om för tryckta eller graverade måste undantagas hvad i Kongl. Förordningen den 28 Juni 1798 blifvit aubefaldt, i afseende på skuldebrefs upprättande.
Uppmärksamheten hade emedlertid blifvit fästad på saknaden af bestämd lag angående formen af invisningar; Och för afhjelpande af denna brist beslöto Rikets år 1823 församlade Ständer att, såsom ett tillägg lill G § i 4 kap. Ulsöknings-Balken, stadga: alt handskrifven invisning för att, såsom gällande anses, bör, i enlighet med hvad om skuldsedlar förordnadt är, antingen egenhändigt skrifvas och undertecknas af utgifvaren eller af endera, då flere skrifva den under, eller ock bestyrkas af två vittnen, hvilka på en gång varit tillstädes och af hvilka det ena vittnet skall hafva invisningen skrifvit: hvilket Sländernes, af Kongl. Majit gillade beslut, kungjordes tili allmän efterrättelse, genom Kongl. Kungörelsen den 20 Maj 1835.
Nu, ehuru för giltigheten af invisning således fordras, att den är helt och hållet handskrifven, samt förbudet emot IrycjUa eller graverade invisningar qvarstår, begagnas dock i allmänna rörelsen alltjemt till dylika handlingar eller fordringsbevis tryckta och graverade blanketter, hvilka medelst handskrift ifyllas till vissa delar samt af utgifvaren underskrifvas.
Härigenom har i sjelfva verket utbildats en ny form för invisningar, den der innefattar en förmedling af den föreskrifna samt den förbudna.
Genom en sådan förmedling synes ock de vådor, som man befarat för allmänna rättssäkerheten af tryckta och graverade invisningar och som hufvudsakligen varit orsaken till bibehållandet af omförmälte förbud, kunna förekominas.
Då nemligen namnen å utgifvare och emottagare samt å den, på hvilken invisning lyder, summan, hvarå invises och dagen då invisning utgifves med handskrift utsättas, äro handlingens väsendtligaste delar äfven handskrifna; och lagen kan således medgifva att handlingen i öfrigt må vara tryckt eller graverad, utan minskning af den säkerhet emot förfalskning och bedrägeri, som man, genom de rörande formen nu gällande förskrifter, sökt vinna; Och som ett dylikt medgifvande ostridigt är för affärslifvet behöfligt, samt Herr Wallenberg uti en af Vällolliga Borgare-Ståndet till Lag-Utskottet remitterad motion yrkat alt oftanämnda förbud må upphäfvas, får Utskottet vördsamligen tillstyrka, Lag-l'lskottets Betänkande, No 67. 3 det måtte Rikets
Ständer besluta en författning så lydande:
Med ändring af dels Kongl. Kungörelsen den 2 Augusti 1192 och Kongl. Förklaringen den 27 Mars 1817, hvilka förbjuda utgifvgnde af tryckta eller graverade invisningar, dels ock Kongl. Kungörelsen den 20 Maj 1835, angående beskajfenheten af handskrifven invisning, varder förklaradt, att såsom handskrifven invisning må den anses, uti hvilken namnet å den, som invisningen utgaf, å den, som den emoltog, och å den, på hvilken den lyder, samt värdet, hvarpå den invisar jemte utgifningsdagen, blifvit med handskrift införde.
Ställes invisning till innehafvaren, bör ordet »innehafvaren» ock med handskrift införas.
STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 1854. i t Lag-Utskottets Betänkande, .Vo 08. 1 Wo 08.
Ank. lill Exp.-Ulsk. d. so Nov. 18S-4, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om för hoj dt ansvar å den, sorn utsläpper oringadt svinkreatur, sedan kjäle är ur jord.
Till förekommande af den skada, som orsakas af svinkreatur, hvilka utsläppas oringade sedan kjäle gått ur jorden, meddelades af 1734 års lagstiftare uti 4 § af Byggninga-Balkens 11 kap. ett stadgande af följande innehåll: »Då kjäle ur jorden är, skola swin ringade wara, at de ej måge rola up gräsmarken, och ware Brologde skyldig, at hafva noga akt derå.
Tage ock up, eller märke alla de swin, som han oringade Enner, och löse ägaren dem igen af honom, med twå mark för hwartdera.
Wil ej ägaren dem lösa; stemme Brofogde honom för Rätta, och betale då ägaren lill Brofogden dubbelt för hwart swin.
Försummar Brofogde detta; bote en daler, och tage den, som wil och gitter, de oringade swinen, helst han, som dem å sina ägor finner, och skada lider, och njute samma rätt, som Brofogde.»
Så vidt afsigten med detta stadgande varit ali förekomma skada genom oringade svinkreatur, serdeles å allmänna vägarne, synes det emedlertid ingalunda nu mera vara tillfyllestgörande.
Resolutionen på allmogens besvär af den 9 December 1766 blef Brofogdebefattningen afskaffad; och dermed förföll äfven all verkan af stadgandet.
Detsamma var nemligen hufvudsakligen grundadt på tillvaron af en person, som städse af pligt och enskild fördel sporrades- till verksamhet öfver lagens efterlefnad.
Väl har vägloltsegare fördel deraf i så måtto, att han i första rummet måste vidkännas den skada, som svinkreatur å hans väglott förorsakar; men om man besinnar, alt de väghållningsskyldige ofta hafva sina hemvist långt afiägsne från de väglotter, hvilkas underhåll dem åligger, inses lätt att de ej kunna utöfva någon serdeles verksamhet, destoheldre som det för öfverträdelse af lagen i detta fall stadgade ansvar är så obetydligt, att det ej innefattar något afhållande, hvadan dylika öfverträdelser ständigt förekomma.
Nu bar ock Herr af Sillén, G. O. P-, uti ett af Ilöglofl.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remilteradt memorial, yrkat att ansvaret måtte förhöjas, samt till stöd derför åberopat den betydliga skada, som å allmänna vägarne orsakas af oringade svinkreatur, hvarigenom tungan af väghållnings-skyldigbeten i hög grad ökes; Och som Utskottet på ofvananförda grunder anser en sådan förhöjning nödig, får Utskottet vördsamt tillstyrka Bih. titt n.
Prct. 4 853 & 4854. 7 Sami. 4 Afd. 38 lläft Lag-Utskottets Betänkande, N:o 98. del malte Rikets Ständer besluta att 'Il kap. 4 § ByggningaBalken skall erhålla följande lydelse:
Då kjäle är ur jord, skola svin ringade vara.
Träfas oringade svin den tid utom ägarens hägnad eller å allmän väg, tage den som vill och gitter dem upp och löse ägaren dem igen af honom med fern daler för hvartdera.
Vill ägaren ej lösa, slämma då den som upptog till
Rätten och betalc ägaren dubbelt för hvart svin.
Stockholm den 24 November 1854. i STOCKHOLM, tryckt hos ISAAC MARCUS, 1854. Lag-Utskottets Betänkande, l\’:o r>9. 1 Wto G9.
Alik. lill Exp.-Utsk. d. 1 Dec. 18Ö4, bl. 8 e. m.
Betänkande, angående förändring af hvad stadgadt blifvit om underställning af Under-rätts beslut i nissa fall.
Sedan Lag-Utskottet af inkomna Protokolls-utdrag inhemtat, att Rikets Ständer numera antagit det af Utskottet i betänkandet N:o 48 framslällda förslag till författning, angående stöld och rån, anser Utskottet sig böra fästa Rikets Ständers uppmärksamhet på vissa föreskrifter i afseende på rättegången, som ej torde kunna bibehållas oförändrade, derest berörde förfallnings-förslag varder lag.
Enligt 5 § 25 Kap. Rättegångs-Balken, jemförd med Kongl. Förordningen den 20 December 1851, skall Under-rätts utslag underställas Hol-rätts pröfning i, bland andra, det fall, då någon blifvit dömd lör kyrkotjufnad eller annan stöld tredje gången, eller tilltalats för brott, som å lif går; Och som, efter 20 Kap. 9 § MissgerningsBalken, rån nu hörer till sistnämda art af brott, följer att Under-rätts beslut, i fråga om rån, för det närvarande bör underställas, antingen den anklagade sakfälles eller ej.
Jemlikt omförmälde, af Rikets Ständer beslutade författning, skall emedlertid rån straffas med lifvets förlust endast i det läll alt brottet varit förenadt med så groft våld att någon deraf mister lifvet; men deraf blefve åter den följd, att all underställning af Under-rälts beslut angående rån komme att upphöra i andra än nämnde fall, så framt icke annorledes varder uttryckligen stadgadt.
Ett stadgande derom är dock behölligt.
Rån är nemligen eli af de brott, för hvilkas bedömande fordras en särdeles urskiljning och grannlagenhet.
På beskaffenheten af utölvadt väld, på farligheten af användt hot eller m. a. o. på en noggrann och insigtsfull pröfning af betydelsen utaf förekomna omständigheter beror huruvida ett föröfvadt eller tillämnadt tillgrepp skall hänföras till rån eller försök dertill, eller falla under en mildare art af förbrytelser; Och det är således omsorgen om den anklagade, sorn i detta fall påkallar en ytterligare pröfning, eller samma motiv, sorn gifvit anledning till underställning af andra mål, t. ex. angående edsöresbrott, hvilket likaledes är af en ömtåligare beskaffenhet, ehuru straffet derföre ej är af svårare art.
Vid stöld åter är frågan hufvudsakligen endast om pröfning af bevisning om ett iuträffadt factum; Och då 1734 års lagstiftare påbjödo, att beslut om kyrkotjufnad Bih. till 11.
Prot. 1853 & 1834. 7 Sami. 1 Afd. 39 Ha/t. 2 Lag-Utskoltels Betänkande, N:o 69. samt annan stöld tredje gången skola underställas, hade de ostridigt för ögonen, att dessa brott under vissa förhållanden borde ådraga dödsstraff.
Dessa förhållanden hafva dock långt för detta upphört; men om än föreskriften om underställning i dessa fall det oaktadt qvarstått oförändrad, synes den förändring i lagstiftningen om stöld, som Rikets Ständer beslutat, likväl böra föranleda en förändring i berörde föreskrift.
Man synes emedlertid för bibehållande af samma föreskrift haft ett skäl deri, att kyrkotjufnad, likasom annan stöld, tredje gången nu medför frihetens förlust för lifstiden, derest det stulna uppgår till etthundra dalers värde.
Så är åter icke förhållandet efter den beslutade författningen.