Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till Lag-Utskottets behandling har Hedervärda Bonde-Ståndet öfverlemnat följande, i dessa ämnen väckte motioner, nemligen: i;mo af Riksdagsfullmägtigen Eric Persson från Upsala Län, af innehåll, att då det af Kronofogdarne antagne bruket, att till utmätnings förrättande begagna sin så kallade Fogdeskrifvare, i stället för districtens Länsmän, ej allenast beröfvade dessa svagt lönte tjenstemän en behöflig inkomst, utan också för gäldenären medförde den tryckande olägenhet att Fogde-skrifvaren beräknade resekostnad från Kronofogdens hemvist och sålunda ökade den redan fattiges skuld med en summa, som ofta ginge i bredd med och äfven öfversteg den primitiva gälden, Motionairen trodde det bera tillåtas Länsmän, att, emot ställd borgen för mindre uppbörd, förrätta utmätningar på eget ansvar, under åliggande, att föra ordentliga diarier, i likhet med de i Kongl. Förordningen den 28 ffunii i~p8 föreskrifne, hvarigenom Executions-Verket ingenting skulle kunna förlora, utan hellre vinna i skyndsamhet; 2:0 af Riksdagsfullmägtigen från Kronobergs
Län cfohan Christoffersson, som föreslagit, att, ntill dess en allmän och mera ändamålsenlig reglering af utmätnings-verket kunde tillvägabringas, elen förändring i nu gällande Executions-stadgar måtte göras, att alla privata utmätning s-ärenden hädanefter handläggas af Länsmännen, en hvar i sitt district, mot skyl - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 46. 7' dighet för elern att derföre ställa lämplig borgen; Såsom skäl hvarföre Hjohan Christoffersson hufvudsakligen anfört: att den betydliga utmätningskostnad, som uppkomme deraf, att utmätningsmannen nödgades göra en flere mils resa ifrån sitt hem, ökade ej allenast gäldenärens armod, utan äfven, då tillgång hos honom saknas, fordringsegarens förlust; att dessa resekostnader nublefve så stora derigenom, att Kronofogden ofta hade ett ganska vidsträckt Fögderi att öfverfara, och att han, som egde i sitt fria val att till de utmätnings-förrättningar, hvilka han icke sjelf medhunne verkställa, beordra hvilken af de honom underlydande Länsmännen han för godt finner, allt för ofta utan giltig orsak förbigick den närmaste
Länsmannen och använde en annan från gäldenärens hemvist aflägse boende, hvilket förfarande
Motionairen trodde vara ett uppenbart missbruk; att enär skyndsamhet och säkerhet vid utmätnings-ärendens handhafvande vore af ett betydligt inflytande på den allmänna crediten, men det förekom helt naturligt, att då alla sådane ärenden, inom ett stort och vidsträckt Fögderi, samlades i en enda af andra göromål öfverhopad persons hand, det icke vore att vänta den skyndsamhet, som en fordringsegare hade rätt att påräkna, och hvarpå hans förmon samt möjligheten af fordringens utbekommande så ofta berodde, samt då, af nyssnämnde orsak, efter Motionairens förmenande, säkerheten äfven nu vore mindre, än om uppbörden för utmätta medel delades på flere händer, dessa omständigheter utgjorde ytterligare skäl att bifalla förslaget; att, om Länsmannen hos Konungens Befallningshafvande ställde borgen för Ettusende R:dr Banco, fordringsegarens rätt derigenom vore mera betryggad än nu, enär den borgen, en Kronofogde vore skyldig lemna, kunde anses alltför obetydlig, jemförelsevis till hans stora uppbörd; och slutligen alt Länsmannen, såsom den egentlige och nästan ende Police-tjenstemannen i hans district, borde, så vidt ske kunde, åtminstone till en viss grad, känna hvarje serskild persons ställning, hvilken kännedom bäst skulle kunna vinnas under handhafvande af utmätnings ärenden.
I anledning af denna sistnämnda motion hafva följande Ledamöter af Bonde Ståndet sig utlåtit nemligen: a) Eric Persson från Gefleborgs Län och Hans ansson från Elfsborgs
Län: att de ansågo det betänkligt att inskränka befattningen med utmätningar endast till Länsmännen och trodde mera lämpligt, om Länsmännen krättigades att tillika med Kronofogdarne vara executorer, och att det sedan frige bero på fordring segar en, antingen han hellre ville vända sig till Kronofogden eller Länsmannen i district et, för verkställighet af dom eller utslag; g Lag-Ut skottets Betänkande, N:o 46. b) Nils Insulin från Stockholms Län, att han ansåg vådligt att åt Länsmännen uppdraga den ifrågavarande befattningen, men deremot ville tillstyrka att Kronofogdar ne för verkställighet af de utmätningar som de sjelfve icke medhunno, borde anlita Nämndemännen, hvilka voro bofaste och vederhåftige män; och har med Insulin förenat sig Qän Petter jänsson från Stockholms Län; c) Petter Andersson från Halland, med hvilken Anders Ericsson, Petter Pehrsson och Eric Hansson från Örebro Län instämt, att, till beredande af minskning uti utmätningskostnaden, det borde vara hvarje pastorat eller församling tillåtet, att utse någon, till hvilken invånarne hade förtroende, för att verkställa enskilda utmätningar, med fordringsegaren likväl öppen lemnad rättighet , att i detta hänseende kunna vända sig tid Kronofogden eller den enskilda Executoren, hvilkendera han helst ville; och vore deraf en följd, att den, som anförtrodde sig till den enskilde Executoren, finge skylla sig sjelf för den förlust, som genom dennes förvållande möjligen kunde uppkomma; d) Nils Persson från Södermanland, att han trodde det böra ankomma på Kronofogden, om denne ville remittera utmätningens verkställande till Länsman eller icke; men önskade att dylika uppdrag kunde lemnäs åt fjerdingsmännen, hvilket skulle medföra den lindrigaste kostnaden; e) Nils Månsson från Malmöhus
Län, att han förkastade motionen såsom olämplig; och hafva med Nils Månsson instämt Anders Brissman från Skaraborgs Län, Anders Larsson och Nils Larsson från Upsala Län, Erit Olsson från Örebro Län, samt Ola ffepsson från Blekinge, den sistnämnde med tilläggande af de skäl, att han sjelf varit blottställd för förlust derigenom, att Länsman åt honom verkställt utmätning, och att han ansåg mera säkerhet vara att påräkna hos Kronofogden samt derföre önskade att motionen blefve återtagen; äfvensom Anders Mårtensson från Jemtland förklarat sig instämma med dem hvilka talat mot förslaget; och 3:0 af Riksdagsfullmägtigen Bengt Gudmunsson från Hallandj hviken anfört, att öfver allt i landet förspordes klagomål öfver tidsutdrägt och dröjsmål i afseende på verkställighet af utslag i skuldfordringsmål) och att denna klagan icke fördes utan skäl, då erfarenheten visat att stundom ett helt år erfordrades för att utfå en, genom lagakraftvunnet beslut, till betalning ådömd fordran; hvarföre ock då en sådan långsamhet härledde sig, dels från svårigheterna att träffa kronobetjeningen, som ofta vore aflägse boende, samt dessutom tidtals stadd på embets-resor, dels ock deraf, att desse tjenstemäns göromål voro så talrika, att de sora ansåges Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 46. g ansåges mindre magtpåliggande till en del åsidosattes, Bengt Gudmundsson föreslog, att det måtte tillåtas hvarje Socken eller Pastorat å landet att inom sig utvälja en skicklig och pålitlig person till utmätningsman, eller ock att fordringsegaren måtte få hos någon i Lånet närboende kronobetjent söka förordnande medelst påskrift å utslaget för den person till hvilken fordringsegaren hade förtroende, att meddela verkställighet af utslag i enskildes skuldfordringsmål och andre mindre vigtige frågor; samt att sådane private executorer måtte, hvad anginge så vål sjelfva verkställighets-Stgården, som ansvarigheten för de medel de fnge om händer, vara underkastade enahanda förbindelser och cg a samma rättigheter, som Författningarne för publika executorer bestämde.
Hvad sålunda förekommit har Lag-Utskottet i öfvervägande tagit; och då nödiga Controler öfver Utmätningsförfattningarnes behöriga iakttagande ofelbart skulle försvåras ju mera ansvaret för utmätningar delades emelian flere personer, hvadan ock, efter Utskottets mening, det skulle vara destomera betänkligt att öfverflytta detta ansvar från Kronofogdarna uppå Länsmännen, som dessa tjenstemanna-classers, i allmänhet, egande olika bildning och vilkor, otvifvelaktigt lemna olika garantier för erforderlig ordning och säkerhet, då den noggrannhet vid behandlingen af utmätnings-ärenden, hvartill Kronofogde är efter
Lag förpligtad, icke synes kunna i allmänhet påräknas hos enskilde till utmätnings-förrättare valde personer, helst påföljderne utaf ett lagstridigt förfarande ej kunde blifva för dem lika äfventyrlige, som i thy fall för tjenstemannen — då mycken oreda skulle uppkomma derigenom att flere utmätningsmän, af hvar andra oberoende, erhöllo serskilda uppdrag emot samma person, hvilken händelse ofta kunde inträffa, derest fordringsegaren finge sjelf välja emellan Kronofogde, Länsman och de personer, som inom hvarje Pastorat eller Socken härtill valdes; — då icke blott fordringsegarens, utan äfven gäldenärens rätt och fördel måste afses , hvaraf följer, att valet af utmätningsman ej må bero af den förres godtfinnande; — och slutligen dl Kronofogden är ansvarig för de utmätningar, han genom andre personer låter verkställa, samt, vid sådant förhållande, det icke kan åläggas honom att härtill använda någon viss Länsman, eller annan än den, för hvilken han sjelf hyser förtroende; finner, på dessa skäl, Utskottet sig icke böra å någotdera af ifrågavarande förslag tillstyrka bifall.
Men, i anledning af den förda klagan deröfver, att andre, än de närmast boende Länsmännen allt för ofta utan skäl beordrades till utmätnings-; Bihang till R.
St, Prot. 1834, 7'-de Sami. usta Af deln. y:de Häjtet. 2 10 Lag-Ut skot tets Betänkande, N:o 47. förrättningar, anser Utskottet sig ega fog att, såsom ett correctiv emot gäldenärs betungande med onödiga, af omförmälde orsak härrörande kostnader , föreslå det stadgande att, derest Kronofogde låter verkställa utmätning genom annan Länsman, än den, som är anställd i districtet der utmätningen sker, gäldenären likväl icke kör vidkännas högre kostnader, ån som skulle uppkomma, om utmätningen förrättades af Länsmannen i districtet.
Stockholm den 29 April 1334.
Ankom till Exp.-Utsk. den 2 Maji kl, 4 eft. m. Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen Olof Olofssons från Östergöthland motion, angående vilkorlig a utmätning s-resolutioner.
Lag-Utskottet har ifrån Hedervärda Bonde-Ståndet erhållit remiss å ett utaf Riksdagsfullmägtigen Olof Olofsson från Östergöthland afgifvet memorial, hvaruti han, med erinran derom, att Konungens Befallningshafvande plägade, utan gäldenärs förutgångna hörande, utfärda vilkorliga resolutioner till utmätning för skulder, som grundade sig på auetions-inrop och dylikt, förmält sig icke vilja bestrida fortfarande af detta bruk, hvilket vore förenadt med många fördelar, ehuru det också hade sina olägenheter så väl för gäldenär, som, om han orättvist hemsöktes med utmätning, måste blifva kärande i stället för svarande part, som ock för fördringsegare, derigenom att utmätning, hvilken skett i följd af en sådan resolution, efter Motionairens förmenande, icke medförde förmonsrätt till betalning vid uppstående concurs; men då för närvarande icke funnes någon Författning, som antingen förbjuder eller tillåter ifrågavarande behandling af skuldfordringsmål, trodde Motionairen sig böra yrka, det en sådan Författning måtte utfärdas, och att, derest behandlingssättet medgåfve, såsom, efter hans förmenande, vore nödigt och nyttigt, samma Författning måtte stadga, hvilka föreskrifter böra i en sådan resolution meddelas gäldenären, till iakttagande af sin rätt, i händelse han obehörigen fordrades och hemsöktes med utmätning} i hvilket afseende nu på olika orter plä - Lag-Utskottets Betänkande, N:o 47.
11 gade på olika sätt förfaras; och har i denna framställning Riksdagsfullmägtigen Peter Pehrsson från Calmar Län jemväl instämt.
Ifrågavarande resolutioner, som genom påskrift å sökandernes inlagor pläga meddelas, äro vanligen så beskaffade: att hos Konungens Befallningsbafvande gjord lagsökning remitteras till Kronobetjent, med förständigande för honom att, i händelse den uppgifne gäldenären icke bestrider rigtigheten af krafvet, eller deremot något invänder, uttaga beloppet, jemte af Konungens Befallningshafvande bestämd kostnads-ersättning, samt sökanden detta tillhandahålla; men att, i annat fall, ansökningen communiceras med bemälde gäldenär, som har att deröfver inom viss förelagd tid sig förklara; och sorn detta, endast i afseende å ringa fordrings-anspråk vedertagna bruk, ehuru icke hittills i Lagen uttryckligen medgifvet, dock ingalunda finnes hafva oskäl med sig, utan tvärtom är fördelagtigt, så väl för borgenären, hufvudsakligen genom den ökade skyndsamhet, hvarmedelst han förhjelpes till sin rätt, som äfven för gäldenären, i anseende till minskade utsöknings-umgälder, hvilka eljest, då Utslag gifves, åtminstone ökas med utslagslösen samt de kostnader, communicationen förorsakat; anser Utskottet sig destomindre hafva orsak att tillstyrka förbud emot omförmälde behandlingssätt, som detsamma hittills, efter hvad erfarenheten visat, högst sällan gifvit anledning till några klagomål; men för att likväl ytterligare afvärja all sådan anledning, medelst förekommande af anmärkningar och ovisshet i frågan, huruvida gäldenären verkligen lemnar krafvet utan invändning, vore det, efter Utskottets tanka, tjenligt föreskrifva, att utmätnings-förrättaren borde öfver berörde förhållande taga skriftligt bevis, antingen af gäldenären sjelf, eller, derest han ej kunde eller ville sådant meddela, af tvänne ojäfvige-män , innan utmätningen ske må, äfvensom gäldenärens rätt synes påkalla ett uttryckligt stadgande derom, att dylik resolution aldrig må för gäldenären medföra någon ökad kostnad utöfver den, som skulle uppkomma genom lagsökningens fortgång i vanlig ordning.
På grund häraf, och då Utskottet, i anledning af Motionairens hemställan, att Konungens Befallningshafvandes resolution måtte innehålla anvisning för gäldenären, hvad han hade att iakttaga, derest han obehörigen fordrades och med utmätning hemsöktes, ej finner någon åtgärd vara behöflig, enär utmätning icke får förordnas för den händelse, att krafvet bestrides, samt det med gällande Lag och Författningar instämmer, att, så vida utmätningsmannen ändock utmäter och således öfverskrider de honom lemnade ordres, klagan deröfver kan anföras hos Konungens Befall - 12 Lag-Ut skottets Betänkande, Nio 48. ningshafvande, som ock eger i det felagtiga meddela rättelse; finnér Utskottet sig böra endast i så måtto understödja motionen, som Utskottet vördsamligen föreslår, det stadgas måtte att, innan utmätning, jemlikt af Konungens
Be fällning skaf vande meddelad resolution af ifrågavarande beskaffenhet, må verkställas, det åligger utmätnings-förrättaren att taga skriftligt bevis, det gäldenären emot krafvel icke gor invändning, antingen af gäldenär en sjelf, eller, derest han ej är skrifkunnig eller ej vill beviset meddela, af tvänne ojäfvige mani och att omförmälde behandlingssätt icke i något fall, och således ej heller i den händelse att gäldenär emot kr af vet gör invändning och målet förthy kommer att fortgå, på sätt eljest är i allmänhet föreskrifvet, må för gäldenären medföra någon ökad kostnad utöfver den, sorn skolat uppstå, derest of vanberörde utmätnings-resolution icke varit gifven.
Härigenom skulle äfven vinnas det af Motionairen åsyftade ändamål, att ifrågavarande behandling utaf mindre utsöknings-ärenden blefve af den lagstiftande magten uttryckligen godkänd.
Stockholm den 29 April 1834* N:o 48.
Ankom till Exp.-Utsk. den 2 Maji kl. 4 eft, m.
Betänkande, öfver Hr Gustaf Adolph B rune ronäs motion, om vissa lagbestämmelser, för att förekomma utmätningsmans tillgrepp ock förskingring af utmätta medel.
Uti memorial, som Högl.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottets behandling öfverlemnat, har Herr Gustaf Adolf Bruncrona fästat uppmärksamheten på den erfarenhet, man egde om uppkomna förluster för fordringsegare genom under-executorers förskingring af utmätta medel.
Enligt Kongl. Förordningen den n December 1766, finge väl Kronofogde ej innehålla med utmätning å laga kraftvunne domar och utslag längre tid, än trenne månader från den dag, han emottagit dessa handlingar, men ingenting hindrade honom att, i fall utmätningen blifvit verkställd inom första månaden, behålla medlen hos sig under de återstående tvänne månaderne; och emedlertid berodde således fordringsegarens säkerhet endast Lag Utskottets Betänkande, N.o 48. 13 på Kronofogdens moralitet samt ofta obetydliga enskilda förmögenhet.
Väl hade ock Lagstiftaren, till förekommande af förluster för borgenär, stadgat åtskilligé försigtighetsmått och straffbestämmelser, såsom, genom Kongl. Förordningarne den 28 Junii 1798 samt den 29 November och den 12 Dec. 1823, ibland annat: att Kronofogde borde till Konungens Befallningshafvande inkomma med diarier öfver åtgärder i utsökningsmål hvar tredje månad, samt alltid genast aflemna bevis öfver hvarje utslag, han, till verkställighet emottagit, och i Landt-Ränteriet nedsätta de medel, han till följd af Konungens Befallningsha'fvandes remiss, utmätt; att, till ersättning för enskilde personers af uppbördsman enligt tjenstepligt emottagne, men derefter förskingrade medel, vederbörande komma att, närmast efter staten, i fall af allmänna medels förskingring, och framför andra fordringsegare ega förmonsrätt till uppbördsmans tillgångar; och att straffet för ifrågavarande tillgrepp af enskildas tillhörighet skall vara lika med straffet för uppbördsmans tillgrepp af Statens medel; men det hade visat sig, att dessa stadganden icke alltid uppfyllde ändamålet.
Btfallningshafvandes tid vore alltför mycket upptagen att medgifva den noggranna control och bevakning af den enskildes rätt, som Författningarne åsyftade.
Qvartals-rapporter kunna inkomma först sedan medlen redan ett pär månader varit utmätta, utan att då ännu, enligt den tydning man gifvit åt Författningarne och derpå grundad praxis, dessa behöft redovisas; och nedsättning i Landt-Ränteriet komme ej i fråga, i händelse fordringsegaren vändt sig directe till under-executorn.
En och annan hade också betjenat sig af detta rådrum, att antingen till eget behof förskottsvis använda de utmätte medlen eller dermed försträcka andra; och ehuru detta merendels skett under hopp, att inom de trenne månadernes utgång kunna göra skäl för sig, derest afsigten ej varit rent af brottslig, hade likväl ej sällan beräkningarne slagit fel, hvarefter i redogörarens bo föga eller ingen ersättning stått att vinna.
Af dessa skäl, och då en hvar måste inse, huru svårt och nästan omöjligt det vore, serdeles för en aflägse boende fordringsegare, att oaflåtligt och spejande följa utmätningsmannen på dess spridda förrättningar under trenne månaders tid, samt medlen, äfven utan uppsåtlig förskingring, kunde, under hans resor och förrättningar, genom tjufvahand förkomma och genom eld förstöras, hvadan desamma jemväl ur detta skäl borde, ju förr desto hellre, befordras till deras bestämmelse; har Herr Bruncrona hemställt, om icke genom lag borde stadgas: att under-executor, vid äfventyr af tjensiens förlust, eller suspension på viss tid, efter sig företeende omständigheter, änskönt ingen skada timade om sådant blefve uraktlåtet, 14 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 48. borde, senast fjorton dagar efter utmätningen, derest remiss skett från Konungens Befallningshafvande, medlen i Ränteriet nedsätta, eller, om borgenär directe vändt sig till under-executor, inom samma tid, antingen nedsätta dem å berörde ställe, eller dem. for drings egar en sjelfmant tillställa, eller, om executor från bägge d ssa utvägar vöre hindrad, åtminstone bevisligen underrätta fordringsegaren, att medlen å viss dag vore att lyfta, allt sådant på fordringsegarens, eller kanske rättare på gåldenärcns bekostnad, derest tillgång funnes, äfvensom dylika medel, vid forsta emottagandet deraf, borde, vid enahanda äfventyr, omslutas i convolut, med påskrift, hvilken ds tillhörde, och under försegling med executors eget och en eller tvänne gode mäns sigill, hvarigenom de inneslutna medlen iklädde sig egenskapen of depositum, eller hvad Lagen kallar inlagsfä, och icke kunde till främmande ändamål användas utan brytning af annans sigill, samt den påföljd 2 §. i 12 Cap.
Handels-Balken stadgar; och för öfrigt, att en tjensteman, som med fullt uppsåt förskingrade de medel, han i och för sin tjenst emottagit, måtte, såsom varande i lika categori med bedräglig gäldenär, utom redan stadgad bestraffning, underkastas den vanärande påföljd, som 43 §. i Concurs-lagen föreskrifver.
Detta med hvad mera Motionairen, till stöd för sitt förslag, andragit, har Utskottet tagit i öfvervägande, och får nu deröfver sig vördsam* ligen yttra: 1:0
Författningarne tillåta ingalunda Kronofogde att med redovisning af hos honom såsom executor inllntne medel uppskjuta intill slutet af de trenne månader, inom hvilka han bör, vid äfventyr att sjelf stanna för fordringsbeloppet i ansvar, hafva sin skyldighet i afseende på utmätningen fullgjort, utan är han ostridigt förbunden, att, sedan betalning ingått, utan dröjsmål gifva borgenären liqvid, så framt denne härom sig anmäler, hvadan ock, i händelse annorlunda sker, det beror af fordringsegaren, att i laga ordning åtala qtt sådant Kronofogdens tjenstefel, deröfver controlen ej kan vara serdeles svår, i synnerhet som Kronofogdens diarium måste upptaga tiden, då penningarne influtit, och detta äfven visar sig vid förefallande ränteliqvid; 2:0 att Borgenär, sedan han öfverlemna! utmätningshandlingarne till executorn, skulle vara berättigad att fordra, det penningarne, utan någon å hans sida vidtagen åtgärd, komme honom tillhanda, synes vara alltför mycket begärdt, och ett lagstadgande, i enlighet med detta förslag och med de öfrige föreslagne alternativen, angående nedsättning i Landt*Ränteriet eller budskickning till borgenären inom 14 dagar efter emottagande af hvarje penningepost, skulle dels orsaka sådane omgångar och kostnader, Lag-Utskottets Betänkande, N--o 48.
15 hvarmed en borgenär säkerligen ofta blefve missbelåten, dels ock möta många hinder i verkställigheten, samt på Kronofogdarne hvälfva ett bestyr och ett ansvar, som blefve alltför betungande; 3:0 nyssnämnde erinran gäller äfven i afseende å förslaget att Kronofogde, efter hvarje emottagen betalning, (man ihogkomme, att penningar för en och samma fordran ofta inflyta småningom, såsom efter auction å lösören), skulle vara pligtig genast inlägga penningarne i convolut, med påskrift, hvilken de tillhörde, samt under sitt eget och tvänne gode mäns insegel; — och häremot förekommer dessutom ett annat vigtig! inkast, nemligen att ett sådant stadgande kunde, när Kronofogden vore på balance, lemna honom tillfälle, att med förmon gynna vissa fordringsegare på andras bekostnad; och 4:0 hvad slutligen angår Motionairens yrkande, att tjensteman, som uppsåtligen förskingrar medel, dem han i och för sin tjenst emottagit, borde, jemte den härföre stadgade påföljd, undergå det straff, hvartill bedräglig gäldenär är förfallen; så lärer, bland de flere anmärkningar, sorn häremot framställa sig, endast behöfva anföras: att det för tillgrepp och förskingring af dylika medel stadgade straff eger rum, änskönt concurs ej uppstår, i hvilket fall deremot concurslagens tillämpning ej synes kunna komma i fråga; samt att den, som är på balance för uppbörd i tjensten och tillika i concurstillstånd, visserligen, derest han felat på det sätt, som 43 §.
Concurslagen omtalar, bör dömas både efter nämnde §. och efter 45 Cap. 2 §•
Missgernings-Balken; men att det icke l^an vara rättsenligt, att tillämpa bägge bestraffningarne på den, som blott i ettdera afseendet sig förbrutit.
I grund häraf tillstyrker Utskottet, att motionen ej måtte bifallas.
Stockholm den 29 April 1834- 16 Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 49.
Ankom till Exp.-Utsk. den 2 Maji kl, 4 e^£* m* Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen fran Elfsborgs Län Anders Danielssons motion, om annan fördelning, än den sorn nu eger rum, af försäljnings-provision för utmätt fastighet.
Från Hedervärda Bonde-Ståndet har Lag-Utskottet erhållit remiss å ett utaf Riksdagsfullmägtigen från Elfsborgs Län Anders Danielsson afgifvét anförande, deri förinäles, att då, genom Kongl.