Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad nu anfördt är, hemställer Utskottet vördsamligen, att Rikets Ständer måtte i så måtto bifalla Herr Bennichs motion, att Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla, det Kongl. Majit täcktes taga i öfvervägande, orri icke de Statens medel, sorn för närvarande ingå till och förvaras i lancltrånterierna, kunde genom insättning i bankerna göras fruktbärande och för allmänna rörelsen tillgängliga samt. i händelse en sådan anordning skidle befinnas lämplig, i nåder låta utarbeta samt till Riksdagen öfverlemna förslag till de bestämmelser, — såväl i fråga om förändrad organisation af läns-styrelsernas kassaförvaltning, som i andra hänseenden, — hvilka för ändamålet pröfvas nödiga.
Reservationer: af Grefve Posse, Knut; af Grefve von Rosen, F. G., som, i anledning af ärendets beskaffenhet, hemställer, huruvida förevarande motion, den der innefattar förslag af enahanda art, som vid 1856—1858 årens riksdag utgjort föremål för framställning från Stats-Utskottet, nu bort ensamt af Ekonomi-Utskottet pröfvas; af Biskop Beckman:
På samma gång jag erkänner anledning förefinnas till en hemställan, att Kongl. Maj:t ville taga i nådigt öfvervägande huruvida, med bibehållande af nöjaktig säkerhet en större eller mindre del af de i landtränterierna inflytande och der någon tid liggande penningar kunde göras räntebärande, anser jag mindre lämpligt att hänvisa till ”Bankerna” och deras lånerörelse för detta ändamåls vinnande, enär jag anser, att detta ärende skall vinna en nöjaktigare utredning och lösning, om nyssnämnda inskränkning icke göres i fråga om den åtgärd, som hos Kongl.
Maj:t i underdånighet begäres; af Professor Ribbing:
De skäl, som företrädesvis blifvit anförda för Herr Bennichs motion, äro: att genom insättning på upp- och afskrifningsräkning i enskilda hanker af till landtränterierna inflytande medel en högst betydlig räntevinst för Staten skulle uppstå såvidt, annars skrinlagda, stora summor genast skulle göras fruktbärande; att genom indragning af landträntmästaretjensterna en betydlig besparing skulle tillskyndas Statsverket; samt att penningesummorna omedelbart åter skulle utgå i allmänna rörelsen, till högst betydlig lättnad för denna.
Hvad det första af dessa skäl angår, synes man göra sig öfverdrifna föreställningar om beloppet af de ”skrinlagda” summorna.
Detta belopp kan icke bedömas efter Allm.
Besvärs- och Ekon-Utskottets Betänkande N:o 35. 5 efter hvad som vid slutet af ett år i det ena eller andra ränteriet må hafva varit inneliggande och torde i allmänhet, i enlighet med för ränterierna gällande föreskrift, att utan dröjsmål till Stats-kontoret insända obehöfliga medel, ej kunna pr medium upptagas till högre än omkring 40,000 R:dr R:mt i hvarje ränteri.
Att räntan äfven å denna summa vore en vinst, må visserligen ej nekas; så betydlig är densamma dock ej, att den ensam och oberoende af andra konsiderationer synes böra utgöra ett tillräckligt skäl för den föreslagna åtgärdens vidtagande.
Skulle åter meningen med motionen vara, att i enskilda banker borde insättas ej blott det belopp, som nu vanligen ligger i landtränterierna, utan äfven de, som under året insändas till Statskontoret och af detta deponeras i Riksbanken; så skulle, i samma mån Riksbankens depositioner sålunda minskades, följden deraf endast blifva den, att Riksbankens utelöpande sedlar i samma proportion skulle minskas.
Åtgärden innebar då ej ett ökande af utelöpande mynt, ej heller en ökad räntevinst, utan endast en öfverflyttning af en del af Riksbankens rörelse och vinst på enskilda banker.
Att det andra anförda skälet ej håller streck, derom kan en blick på § 60 af Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 10 November 1855 om landsstatens tjenstemän öfvertyga.
Af de derstädes uppräknade landträntmästare åliggande skyldigheter framgår otvetydigt att, äfven med vidtagande af den föreslagna åtgärden angående inflytande medel, landträntmästaretjensterna förblefve nödvändiga eller af andra måste surrogeras, hvilka då ock med löner skulle förses.
Vigten af det tredje skälet beror på vigten af det första.
I samma mån de på upp- och afskrifningsräkning i enskilda banker insatta summor äro ringa, i samma mån blir ock vinsten af deras utsläppande i allmänna rörelsen ringa eller omärkbar.
Men synas sålunda grunderna för bifall till motionen tvifvelaktiga eller otillräckliga, så ligger redan deri en grund att icke förorda densamma och dermed afsedda förändring af det nuvarande, helst Rikets Ständer icke lära böra besvära Kongl. Maj:t med begäran om utredningar, angående åtgärder, om hvilkas önskvärdhet och gagnelighet Rikets Ständer icke, åtminstone i allmänhet, äro bestämdt öfvertygade.
Härtill kommer likväl ett positivt skäl mot bifall till den gjorda motionen.
Jag skall här ej inlåta mig i frågan om önskvärdheten af att — hvad som af bifall till det föreslagna blefve en oafvislig följd — de enskilda bankernas sedlar sålunda af Staten i sjelfva verket erhölle en, om ock ej i uttryckliga förordningar fastställd, dock faktiskt gifven garanti, som satte dem i full paritet med Riksbankens, eller om verkningarne häraf för Riksbanken sjelf — omständigheter, som dock väl förtjena att tagas i öfvervägande innan man inlåter sig på det af motionären föreslagna.
Hvad jag deremot ej kan underlåta att anmärka och hvad som för mig utgör hufvudsak är, att genom den föreslagna åtgärden de enskilda bankerna skulle, om ej rentaf upphöjas till offentliga förvaltande verk, dock sammanbindas med statsförvaltningen eller i och för denna utgöra en i lag stadgad förutsättning och till sitt fortfarande bestånd af Staten Bih. till 11.
Brot, 1865 A 1866. 8 Sami. 10 Höft. 2 6 Akim.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande
Nio 35. erhålla en garanti på ett sätt, hvartill jag ej med min röst vill bidraga, då det alldeles ej synes mig afgjordt, att dessa bankers fortvara i sin nuvarande form och betydelse i en framtid är önskvärd eller nyttig.
Mig synes den förespeglade vinsten i ränta, äfven om denna vinst blefve större än hvad i verkligheten torde blifva händelsen och den föreslagna åtgärden för den allmänna rörelsen vara allt för dyrt köpt, då betalningen derföre på en gång blir en sanktion å Statens sida af de enskilda bankernas ovilkorliga fortvaro och en af Staten gifven garanti åt desamma till full likhet med Riksbankens.
Utskottet har visserligen genom sitt beslut undanröjt många af de olägenheter, hvilka skulle uppkomma genom antagande af Herr Bennichs motion i sin helhet, men äfven emot detta beslut nödgas jag inlägga min reservation.
Skälen härtill äro, att, äfven med dess antagande, olägenheterna af de enskilda bankernas inblandning i statsförvaltningen qvarstå, hvarförutan saken för det närvarande i alla sina följder torde vara allt för litet utredd för att föranleda en skrifvelse till Kongl. Maj:t.
Häruti instämde Herr af Klint, E. M.; Kyrkoherden Ekelund; Kontraktsprosten Schmidt; Doktor Moberger; Hofpredikanten Rosenius; Kyrkoherden Englund och Herr C. J.
Friherre Cederström, R.; Herr Treffenberg, Curry; Kontraktsprosten Bergman; Kyrkoherden Simonsson och Herr Waldenström anmäla, att de ej deltagit i ärendets handläggning i Utskottet.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ERIC KiiHRE 1866.
Besvärs- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 36. 1 N:o 36.
Utsk. den 22 Jan. 1866, kl. 5 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner rörande ej mindre Norrmäns oell Danskars än äfven andra utlåndningart rätt att i Sverige idka handel, handtverk och andra yrken.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, hvars yttrande blifvit infordradt såväl öfver Herr von Köchs, N. S., inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln väckta motion, (N:o 64), som ock öfver A. W. Uhrs från Örebro län till Hedervärda Bonde-Ståndet inlemnade särskilda motioner (N:ris 315 och 316), har funnit sig, i anseende till det samband, som eger rum emellan de ämnen dessa motioner innefatta, föranlåtet att beträffande dem afgifva utlåtande i ett sammanhang.
Herr von Koch har, med hänvisning till hvad i förevarande ämne vid sednaste tvänne riksdagar förekommit och genom Kongl. Förordningen örn utvidgad näringsfrihet den 18 Juni 1864 är vordet stadgadt samt med åberopande deraf, att genom den med Kejsarriket Frankrike nyligen afslutade traktat, enligt hvilken de privilegier, friheter och andra förmåner, hvaraf i fråga om handel och industri den ena af de begge kontraherande magternas undersåter äro i åtnjutande, skola likaledes tillkomma den andras, det visat sig, att på dylik väg står att vinna den reciprocitet i rättigheter, som för näringsfrihetens utveckling i allmänhet är af vigt, men företrädesvis borde af de Skandinaviska folken inbördes eftersträfvas, föreslagit Rikets Ständer att hos Kongl.
Maj:t i underdånighet anhålla, l:o att han täcktes genom fördrag med andra nationer söka utverka, att Svensk man, hvilken i det främmande landet får vistas, der i afseende å rätt att idka handel, handtverk eller annat yrke, samt således jemväl rätt att i sjötjenst antagas, må tillerkännas samma friheter och förmåner med det landets egna innevånare, emot det att bär i riket från sådant land kommen person, hvilken erhållit Kongl. Maj:ts tillstånd att i riket vistas, tillförsäkras enahanda frihet som Svensk man i afseende å rätt att idka handel, handtverk eller annat yrke och således jemväl att i sjötjenst antagas; Bik. till U.
Brot. 1865 åf 1866. 8 Sami. 11 Haft 2 Allm: Besvärs- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 36. 2:o att Kongl. Maj:t täcktes i nåder vidtaga sådan åtgärd, dels att, jemte det Svensk man får vistas och bosätta sig i Norge och Norsk man i Sverige utan särskildt tillstånd eller annat vilkor, än sorn i afseende å fattigvård och sjukvård för medellösa är nödigt, alldeles enahanda rätt tillägges båda ländernas undersåter i afseende å rätt att idka handel, handtverk eller annat yrke, samt således jemväl att i sjötjenst antagas, dels att den kompetens, som efter aflagda kunskapsproi blifvit vunnen i det ena af de förenade rikena till utöfvande af läkarekonst, apotheksrörelse, tjenstgöring å fartygsåsom befälhafvare, skeppare eller styrman af en eller annan grad, äfven får i det andra riket tillgodonjutas utan annan inskränkning än möjligtvis den af kompletteringsprof angående kännedom af vissa författningar eller annat, som för yrkesutöfning i någotdera riket särskildt kan finnas nödigt; 3:o att sedan i afseende å rätt till idkande af handel, handtverk eller annan näring samt kompetens efter aflagda kunskapsprof för utöfvande af vissa yrken, förhållandena blifvit reglerade emellan Sverige och Norge, Kongl. Maj:t täcktes taga i nådigt öfvervägande i hvad mån likartade bestämmelser vore lämpliga emellan Sverige och Danmark samt, efter upptagande af de afbrutna underhandlingarne i detta ämne, söka tillvägabringa den öfverenskommelse, som för båda grannfolken pröfvas fördelaktig.
Uhrs motioner åter innehålla förslag, den ena om ”antagandet af en lag, hvarigenom tillerkännes Norrmän och Danskar samma rättigheter som Svenske medborgare att här i riket idka handel, handtverk eller annat yrke samt således jemväl i sjötjenst antagas, dock allt under förutsättning af full reciprocitet i detta afseende;” och den andra, att stadgas må, "att den kompetens, som efter behörigen aflagda kunskapsprof blifvit vunnen i Norge eller Danmark till utöfvande af läkarekonsten eller till tjenstgöring å fartyg såsom befälhafvare, skeppare eller styrman, vare sig af en eller annan grad, får äfven i Sverige tillgodonjutas, allt under förutsättning af full reciprocitet i, detta afseende för Svenske medborgare hvad nämnda två länder angår.”
Hvad som i dessa förslag främst synes Utskottet förtjent af uppmärksamhet, äro de förhållanden till brödrariket Norge, hvilka i motionerna beröras.
Den lyckliga uppfattning af gemensamheteu i begge rikenas intressen, som sednaste tid bragt till mognad, gör det för Utskottet alldeles öfverflödigt att här utveckla, huruledes hvarje hinder, som qvarstår för det ömsesidiga närmandet emellan folken inom de förenade rikena, motverkande den naturliga och sunda utveckligen af sjelfva föreningen, är för hvarderas egen förkofran lika menligt, och att de begge folken aldra bäst genom lefvande umgänge med hvarandra befrämja en sådan förkofran, i det att derigenom uppkallas den täflan, den vexelverkan, som ovilkorligen har till följd, att hvad det ena landet har framför det andra öfverlägset sträfvar det sednare att tillegna sig — en Allm.
Besvärs- och Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 36. 3 sträfvan, som aldrig i samma mån frammanas utaf föredömen, skådade mera på afstånd.
Handeln, som till sin natur är kosmopolit, har banat väg för grundsatser, hvilka ännu för icke lång tid sedan under skråmessiga institutioner icke förmådde göra sig hörda, men som numera ej allenast i vår inre lagstiftning utan ock i flera internationela frågor vunnit tillämpning.
I stället för de omständliga föreskrifter och vilkor, som i fråga om utländsk mans rätt att här i riket idka handel eller handtverk, föra Svenskt fartyg eller vara redare i sådant, innefattades i 5:te, äfvensom i 3:dje KapHandels-Balken och dithörande förordningar samt till en stor del betingades af de inskränkningar under hvilka rättighet att idka borgerlig näring var Svenske undersåter sjelfva medgifven, stadgar numera Kongl. Förordningen angående utvidgad näringsfrihet den 18 Juni 1864 hufvudsakligen endast, att på särskild pröfning skall i hvarje fall bero, om utländsk man eller qvinna, som erhållit Kongl. Maj:ts tillstånd att vistas i riket, må här idka handels- eller fabriksrörelse, handtverk eller annan handtering, hvilken pröfning är uppdragen i allmänhet åt, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, men i vissa fall, nemligen då frågan gäller bruksrörelse och bergshandtering, åt Bergsöfverstyrelsen; hvarjemte föreskrifves, att ansökning om tillåtelse dertill skall åtföljas dels af betyg om den sökandes myndighet och frejd, dels af borgen eller annan säkerhet för tre års utskylder, samt att endast i de fall, då anledning förekommer emot bifall till en dylik ansökan, ärendet skall underställas Kongl.
Majrts pröfning.
Slutligen innehåller nämnda författning, i § 31: ”Om och i hvad mån Norsk man eller qvinna må tillerkännas vidsträcktare rätt än nu sagdt är, varder särskildt stadgadt.
Men om än således denna punkt innefattar löfte orri en särskild lag beträffande Norrmäns näringsfrihet i Sverige, och om än tidpunkten för utfärdandet af en sådan må bero af ifrågasatta eller beslutna åtgärder till vinnande af reciprocitet, så gifva dock ordalagen i omförmälda § förhoppning allenast om ”vidsträcktare” rätt för Norrmän, än för utländningar i allmänhet; och då Utskottet deremot, lika med motionärerne, anser det numera icke längre böra ifrågasättas, att icke Norrmän böra få åtnjuta lika näringsfrihet härstädes som landets egna innebyggare, likasom Svenskar en motsvarande förmån i Norge, har Utskottet funnit sig icke kunna tillstyrka Rikets Ständer att, såsom eljest anledning kunde synas vara, i förväntan på det särskilda stadgande angående Norrmäns rätt i omförmälda hänseende, hvilket man har att emotse, uppskjuta att i den nu väckta frågan yttra sig till förmån för brödrafolket, och detta desto heldre som, efter hvad Utskottet erfarit, förslag i enahanda syfte är vordet understäldt Norges nu församlade Storthings pröfning.
Utskottet har sökt göra sig reda för, hvilka inkast skulle kunna göras mot en ömsesidig tillåtelse för de begge rikenas undersåter att, utan i förväg uppställda hinder, idka borgerlig näring i hvilket af de begge länderna som helst, men har icke kunnat utfinna någon giltig anmärkning emot en sådan anordning, sedan näringsfrihetens 4 Allm.
Besvärs- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 36. grundsats blifvit i begge länderna erkänd, och då de begge, med så stor likhet i sociala förhållanden, religion, språk, seder, naturliga näringstillfällen och industriel utveckling, tillika hafva under en redan mångårig politisk förening, gemensam Konung och häruti ett medel till ernående af öfverensstämmelse i lagstiftning och institutioner, om förete olikhet, der sådan med fördel för begge kunde försvinna.
Huru väsendtligen olika förhållandena förete sig, när frågan gäller andra främmande länder, lärer väl knappast behöfva påpekas.
Men hvad angår Danmark, som till dess numera begränsade område är i nästan alla nyss antydda hänseenden så nära beslägtadt med de begge öfriga Skandinaviska rikena och af gammalt underhållit en så nära och oafbruten förbindelse åtminstone med den sydliga delen af Sverige, samt ända in i seduaste tid varit med Norge i politiskt hänseende förenadt, hvilket allt är egnadt på en gång att framkalla önskan och underlätta möjligheten dessa länder emellan att bereda likställighet åt deras innebyggare i afseende på rätt att i frihet idka hvar sitt yrke der han finner det förmånligast; så, enär bekant är, att underhandlingar i detta ämne, på sätt motionärerne omförmäla, helt nyligen egt rum emellan Danska och Svenska Regeringarne, och att anledningen dertill, att Danska Regeringens framställningar icke för närvarande kunnat bifallas, efter hvad i Sveriges officiela tidning blifvit tillkännagifvet, varit den, att berörda framställningar åsyftat större friheter, än som ännu blifvit medgifna Norrmännen, framför hvilka alltså ett företräde skulle genom bifall till de Danska förslagen lemnats en nation, som ej vore med vår egen så nära förbunden som den Norska, anser Utskottet angeläget vara, att Rikets Ständer gifva Kongl. Maj:t tillkänna, det Rikets Ständer i sjelfva saken äro benägna för ett tillmötesgående af detta vårt närmaste grannlands önskningar, men öfverlemna åt Kongl. Maj:t att bestämma sättet, såväl som tiden när sådant kan lämpligast ske.
Att åter, på sätt Herr von Koch föreslagit, inleda underhandlingar för att afsluta traktater med alla främmande nationer rörande ömsesidig näringsfrihet, torde icke lämpligen af Rikets Ständer kunna begäras af Regeringen, hvilken bör antagas icke allenast vara bäst i tillfälle att bedöma, när i hvarje särskildt fall rätta ögon blicket är inre för öppnande af dylika underhandlingar med en främmande magt, utan äfven icke underlåta ätt det begagna.
Hvad nu blifvit anfördt anser Utskottet innefatta giltiga skäl för det slut, hvartill Utskottet kommit vid pröfningen af de väckta föreslagen beträffande internationel näringsfrihet i allmänhet; och Utskottet får endast, ifråga om den af motionärerne särskildt betonade rättigheten attN ”i sjötjenst antagas”, tillägga, att enligt Kongl. Förordningen angående de pass- och nationaiitets-handlingar, hvarmed Svenska, till orter utom Sverige gående fartyg böra vara försedda, den 1 Mars 1841, gäller väl, att Svenskt fartyg ej må med sjömansrulla förses, derest icke, oberäknadt befälhafvaren och styrmannen, ”besättningen till minst tre fjerdedelar består af infödde eller Norske män.”
Men då således Norrmäns kompetens i detta hänseende är ställd lika med Svenskars; då en fjerdedel af besättningen redan vid utgåendet från Svensk hamn kan Allm.
Besvärs- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 36. 5 bestå af utländningar; och då intet förbud finnes för befälhafvare att på utländsk plats förhyra huru många utländningar som helst till besättande af de platser å fartyget, som till följd af inträffade förändringar med besättningen blifvit lediga, synes för
Utskottet anledning icke vara för handen vare sig att hos Kongl. Majit äska förändrade föreskrifter i berörda hänseende eller 'att i den underdåniga framställning, Utskottet är sinnadt att föreslå, särskildt framhålla sjömansyrket ibland de handteringar, till hvilkas utöfvande i det ena landet frihet för det andra landets undersåter bör medgifvas; kommande deremot
Utskottet att här nedan meddela yttrande angående ifrågaställd behörighet att föra befäl å Svenskt fartyg.
På grund häraf hemställer Utskottet vördsamligen, att Rikets Ständer måtte i så måtto bifalla de väckta motionerna, ehvad de angå internationel näringsfrihet. att Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse till Kongl. Majit anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes vidtaga sådana åtgärder, att, jemte det Svensk man tillätes att vistas och bosätta sig i Norge, och Norsk man i Sverige, enahanda ömsesidig frihet tillerkännes de begge rikenas undersåter i afseende på rättigheten att i det ena eller andra riket idka handel och annat näring syrke ; och att Rikets Ständer likaledes i underdånighet anhålla att, sedan en sådan näringsfrihet blifvit ordnad i förhållande till Norge, Kongl.
Majit täcktes taga i öfvervägande, i hvad mån likartade bestämmelser emellan Sverige och Danmark kunna vara lämpliga, samt i detta ämne söka tillvägabringa den öfverenskommelse, som för de begge grannfolken pröfvas fördelaktig.
Hvad nu vidare angår behörigheten att föra fartyg, derom ofvannämnda Kongl. Förordning den 1 Mars 1841 innehåller, att Svenskt fartyg ej må ”med sjömansrulla förses, derest icke befälhafvaren och styrmannen derå äro Svenske undersåter," och Kongl.
Förordningen den 7
Maj 1842 stadgar, hvilka kunskapsprqf böra vara afiagda för att kunna vinna behörighet till den ena eller andra befattningen, har Utskottet väl inhemtat, att den lag angående navigations-examen, af den 9 Augusti 1839, som i Norge ännu är gällande, men hvars omarbetande skall vara under händer, icke på långt när motsvarar hvad i detta hänseende fordras af Svenske sjökaptener och styrmän; i följd hvaraf och då afläggandet af kompletteringsprof, på sätt Herr von Koch föreslagit, icke torde befinnas vara ett praktiskt lämpligt sätt att undanrödja hindren lör den kompetens, som i vårt land anses böra vara af fastställda kunskapsprof beroende, det måhända icke mot de Svenskar, som i förevarande hänseende uppfyllt de i våra författningar fastställda fordringar, vore billigt att på de vilkor, Herr von Koch föreslagit, medgifva Norrmän en dylik kompetens.
Men om deremot de sednare uppfylla samma vilkor, som i Sverige gälla för behörighet att såsom skeppare eller styrmän föra befäl å Svenskt fartyg, eller ock författningarne härom inom de förenade rikena bringas i behörig öfverensstämmelse, kan Utskottet ej inse, hvarför icke det 6 Allm.
Besvärs- och Eicon.-Utskottets Betänkande N:o 36. ena rikets undersåte skulle få föra fartyg, hemmahörande i det andra, när vederbörande rederi, på hvilket sådant ju alltid komme att bero, funne honom dertill lämplig.
Då numera Sverige och Norge på främmande platser hafva gemensamma konsuler och inför hvarje utländsk magt betraktas såsom ett politiskt helt, samt följaktligen icke några förvecklingar kunna befaras deraf, att Svenskt fartyg föres af Norsk man eller tvärtom, hvilket deremot, i anseende till de hos åtskilliga sjöfarande nationer rådande föreställningssätt i fråga om bevisen för ett fartygs nationalitet, måste antagas kunna inträffa, derest, i enlighet med hvad motionärerne åsyfta, Danske skeppare och styrmän medgäfves att föra befäl å något af de förenade rikenas fartyg; och då den säkraste borgen, att endast fullt skicklige befälhafvare få sig anförtrodde dylika befattningar, ligger deri, att, pä sätt ofvan är antydt, vederbörande rederi, som saken hufvudsakligen gäller, i allt fall eger beslutanderätt i berörda hänseende, anser Utskottet sig hafva skäl att tillstyrka Rikets Ständer att, med ogillande af motionärernes förslag i hvad det afser
Dansk mans behörighet att föra Svenskt fartyg, deremot, för vinnande af reciprocitet i detta hänseende emellan de begge förenade rikena, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att Kongl. Maj:t täcktes tillse, , huruvida icke de i Sverige och Norge i fråga om behörighet att såsom skeppare eller styrman föra befäl å fartyg gällande författningar kunna bringas i öfverensstämmelse med hvarandra, och derefter vidtaga sådan åtgärd, att rättighet för det ena landets skeppare och styrmän till dylik anställning å fartgg, som tillhöra rederi i det andra landet, ömsesidigt varder i för fattning ar ne medgifven.
Beträffande slutligen det af motionärerne föreslagna tillgodonjutandet i hvardera af de tre Skandinaviska länderna af de inom något af de begge öfriga aflagda kunskapsprof, som erfordras för bedrifvande af vissa yrken, föranlåtes Utskottet jemväl understödja framställningen härutinnan.
Till de af