Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Väl torde genom fullkomlig frihet i afseende å tiden för bränvinsbränningens utöfvande uppkomma en måhända ganska betydligt stegrad produktion, men de faror, som deraf kunde för landet uppstå, blifva, enligt Utskottets tanke, i väsendtlig mån förminskade, om, på sätt Kongl. Majit jemväl föreslagit, restitution af tillverkningsafgiften vid export till utrikes ort beviljas.
Dymedelst skulle denna tillverkning antagligen kunna för landet blifva ganska vinstgifvande; dock alltid under förutsättning att lagstiftningen icke hindrar tillverkaren att med största möjliga fördel drifva denna sin näring.
I öfrigt torde konsumtionen af bränvin inom landet kunna motverkas på vida ändamålsenligare och kraftigare sätt än genom tryckande band på tillverkningen, då denna likväl icke anses kunna eller böra helt och hållet förbjudas, och äfven under nuvarande förhållanden finnes intet hinder för tillverkningens ökande nära nog till hvad belopp som helst genom anläggande af flera brännerier.
Skilnaden är egentligen blott den, att sådant skulle leda till förlust för den enskilde och således medelbart äfven för det allmänna, genom de betydliga kapital, som, nedlagda i dyrbara redskaper och byggnader, större delen af året komme att ligga utan afkastning.
Osannolikt synes icke heller, att på de orter, der flera brännerier ligga hvarandra nära, en minskning i dessas antal kunde åstadkommas, då nemligen ett bränneri utan någon tillökning i anläggningskapitalet, blef satt i tillfälle att afverka samma myckenhet produkter, hvartill förut erfordrats två eller flera.
Utskottet, som derjemte ansett det icke böra förmenas bränvinstillverkaren, att, om han så skulle önska, under endast en half månad i sender tillverkningen utöfva samt funnit mera jemnhet i den föreslagna termins-indelningen uppkomma, om terminerna börjades den 1 och 16 i hvarje månad, får derföre, på de i den nådiga Propositionen anförda skäl och i fullkomlig öfverensstämmelse i öfrigt med hvad deri föreslagits, för sin del tillstyrka, Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 1. 5 att,, på sätt bilagda förslag närmare utvisar, bränvinstillverkning må vara tillåten under alla tider af året; att året indelas i 24 terminer, hvilka taga sin början den 1 och 16 i hvarje månad; och att tillverkaren må af dessa välja hvilken eller hvilka och huru många han åstundar. § 4.
Vid denna § är föreslaget: \ i Kongl. Majds Proposition: att stadgandet rörande maximum af daglig tillverkning måtte borttagas; inom Ridder skåpet och Adeln: af Herr von Strokirch: samma förändring; af Grefve von Saltza: att full frihet i afseende å tillverkningen måtte medgifvas; af Herr von Mentzer: att högsta tillverkningsbeloppet för dygn måtte nedsättas till 500 å 600 kannor; inom B onde-Ståndet: af Peter Andersson från Blekinge län, att minsta tillverkning på dygn måtte vara 300 kannor, beräknadt öfverhufvud för hela den tid, hvarunder tillverkning utöfvas; af Svante Bergström och Fredrik August Forssbeck från Östergötlands samt Georg Nyqvist från Wermlands län, i ofvan omförmälda motioner, äfvensom Anders August Andersson från Östergötlands län (motionen N:o 71, uti hvilken Johannes Andersson från Elfsborgs, Anders Medin från Kronobergs, Nils Petersson från Calmar, samtlige Riksdagsfullmägtige från Blekinge, Anders Pehrsson, Jöns Andersson och Åke Andersson från Malmöhus samt Jacob Myrberg från Westmanlands län instämt), Ola Bosson Olsson från Christianstads läu (motionen N:o 106) och Per Nilsson från samma län (motionen N:o 82), att den minsta tillverkning på dygn, för hvilken anmälan skulle få ske, måtte bestämmas till 100 kannor.
Beträffande först förslaget om borttagande af stadgandet angående högsta tillverkningsbeloppet på dygn, så har till stöd derför blifvit i den nådiga Propositionen anfördt, att frihet i afseende å tillverkningens storlek stöde i så nära samband med frihet i afseende å tiden för näringens utöfvande, att den ena lättnaden tjenade till föga utan i förening med den andra, hvarjemte erinrats att skälet hvarför hitintills endast ett ganska ringa antal, vanligen 10 eller 12 om året, drifvit tillverkningen i så stor skala, som motsvarade det tillåtna maximum, påtagligen vore att söka uteslutande i nuvarande inskränkning i bränniugstiden.
Då Rikets Ständer vid 1853 — 1854 årens riksdag stadgade ett maximum för tillverkningsbeloppet på dygn vid de större brännerierna, skedde detta säkerligen mindre af statsekonomiska skäl eller öfvertygelse om bestämningens nödvändighet än för att icke alltför mycket oroa under en tid, dä man än mindre än nu var ense om, ge - 6 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk Betänkande.
N:o 1. nom hvilka medel den öfverflödiga tillgången på bränvin lämpligast borde motverkas eller göras oskadlig, utan mången hyste öfverdrifna farhågor för den öfversvämning, som ansågs skola uppkomma, blott någon egde uppdrifva bränvinstiilverkningen huru högt han önskade.
Den erfarenhet, som under mera än 10 år vunnits, har emellertid icke kunnat undgå att medföra en betydlig förändring i åsigterna härutinnan och Utskottet, tvekar derföre icke att, i sammanhang med den frihet i tiden för tillverkningens utöfvande, som blifvit under § 2 förordad, och under åberopande af hvad dervid af Utskottet anförts, tillstyrka, att, på sätt Kongl. Majit föreslagit, stadgandet om ett högsta medgifna tillverkningsbelopp på dygn må ur författningen uteslutas.
I fråga åter om nedsättning af det minsta tillverkningsbelopp på dygn, för hvilket anmälan får ske, från 300 till 100 kannor, har hufvudsakligen anförts, att derigenom skulle beredas tillfälle för mindre jordbrukare att medelst bränvinstillverkning tillgodogöra sina egendomars produkter och att sådant skulle lända till stor fördel både för jordbruket och jordbrukaren, hvilkens nuvarande betryckta ställning i väsendtlig mån kunde anses föranledd af obilliga och orättvisa stadganden i afseende å vilkoren för bränvinstillverkning.
Äfven vid de nästförutgångna riksdagarne har samma yrkande varit föremål för Rikets Ständers pröfning.
Vid 1859—1860 årens riksdag, då enahanda beskattningsgrund för alla brännerier infördes, ansåg Sammansatta Utskottet, att vid bestämmandet af minimum för tillverkning på dygn billigt afseende borde fästas å det stora antalet mindre brännerier, som då ännu funnes, samt yttrade vidare, att, om detta minimum för alla brännerier bestämdes till så högt belopp, som redan vore för större brännerier stadgadt, eller 300 kannor, all bränvinstillverkning i de dittills begagnade mindre brännerierna blefve omöjlig, emedan utrymmet i dessa ej medgåfve användande af så beskaffad redskap och så stor personal, som för åstadkommande af nämnda tillverkningsbelopp erfordrades, och att, ehuru man genom ett sådant stadgande i väsendtlig mån skulle närma sig det mål, dit man sträfvade, nemligen att låta bränvinstiilverkningen samla sig i få och stora fabriker, hvilka kunde draga den största fördel af råämnena, Utskottet likväl, då så många ännu funnes, hvilka, utan att ega tillräcklig kapitalstyrka att utvidga tillverkningen till egentlig fabriksnäring, hyste den föreställningen, att bränvinsbränningen vore en för jordbruket nödvändig binäring, icke vågade tillstyrka ett sådant steg, hvadan Utskottet föreslog, att den minsta tillverkning på dygn, för hvilken anmälan finge ske, skulle vara, då rättigheten att idka bränvinstillverkning grundade sig på tillverkarens behörighet att idka fabriksrörelse, 300 kannor, men då nämnda rättighet grundade sig på egandet eller innehafvaudet af jord, 100 kannor.
Oaktadt vigten och betydelsen af dessa skäl, bifölls Utskottets hemställan likväl endast af Borgare-Ståndet, hvaremot Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet bestämde minsta tillåtna tillverkningen för alla brännerier till 300 kannor, medan Bonde-Ståndet för sin del bibehöll den i då gällande författning antagna skilnaden emellan större och min - Samman$.
Bern - och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 1. 7 dre brännerier med olika beskattningsgrund.
Då vidare yrkandet om minimibeloppets nedsättande till 100 kannor jemväl vid scdnaste riksdag blef af Rikets Ständer afslaget, anser sig
Utskottet väl icke kunna, med hopp om framgång, till antagande förorda samma, äfven nu väckta yrkande; men Utskottet har dock icke kunnat undgå att fästa uppmärksamheten på den motsägelse, som förefinnes emellan den, i mångas tanke, i och för sig obilliga föreskriften om 300 kannor såsom tillverkningens minimum, och den frihet Utskottet, i öfverensstämmelse med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, här ofvan tillstyrkt i afseende å såväl tiden för tillverkningens utöfvande, som dagliga tillverkningsbeloppets obegränsade storlek.
Utskottet bar derjemte tagit i betraktande att, om utöfvandet af bränvinstillverkning någonsin skall kunna vara för jordbrukshandteringen fördelaktigt, sådant måste vara förhållandet i högre mån, ju längre tid i sender det vid nämnda tillverkning uppkommande affall kan vara att tillgå.
Då det dessutom ej synes fullt lämpligt att tvinga den, som, för att på det mest vinstgifvande sätt tillgodogöra sina och ortens produkter, idkar bränvinstillverkning, att uppdrifva denna ända till 300 kannor om dagen, i stället för att, till större fördel för ladugården, kunna med samma produkter utsträcka tillverkningen under en något längre tid, har Utskottet ansett sig gå en billig och antaglig medelväg genom att här tillstyrka, att den minsta tillverkning på dygn, för hvilken anmälan får ske, måtte bestämmas till 200 kannor, det tillverkade bränvinet beräknadt efter 50 procents styrka och 15 graders värme efter Celsii thermoineter, allt räknadt i medeltal under termin. §§ 5 och 41.
I förevarande 5 § är stadgadt, att på samma egendom å landet eller gård eller lägenhet å stads område bränvin icke samtidigt får tillverkas i flera än ett bränneri, ej heller i samma bränneri flera än en redskap finnas; hvarjemte i 2:dra momentet lemnäs den förklaring, att med egendom å landet bör förstås hemman, hemmansdel eller lägenhet, försedd med egen ladugård, der utfodring sker.
Dessutom är i 41 § föreskrifvet, bland annat, att den, som å samma egendom samtidigt tillverkar bränvin i flera brännerier eller i samma bränneri med flera än en redskap, skall böta från och med 100 till och med 1,000 R:dr.
Under förutsättning af bifall till hvad Utskottet här ofvan tillstyrkt, angående rättighet att utöfva bränvinstillverkning alla tider af året samt borttagande af bestämmelsen om ett högsta medgifna tillverkningsbelopp på dygn, har Utskottet funnit de anförda föreskrifterna numera ändamålslösa, emedan det under sådana förhållanden kan vara fullkomligt likgiltigt, om å samma egendom bränvin tillverkas i ett större eller flera mindre brännerier, samt om i samma bränneri finnes en större eller flera mindre redskaper.
Och hemställer alltså Utskottet, att hela 5 § samt ofvanomförmälda stadgandeu i 41 § må ur författningen utgå. 8 Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm.
Betänkande N:o /. § 6.
Med det i denna §:s l:sta moment intagna stadgande, att bränvinstillverkning, hvartill jord berättigar, icke må annorstädes än å samma jord utöfvas, synes man hafva afsett att underlätta den, till förekommande af missbruk, nödiga uppsigten å brännerierna; men då en hvar, som vill utöfva bränvinstillverkning, är, jemlikt 8 § i gällande författning, pligtig att, vid anmälan derom, äfven uppgifva stället för tillverkningen, samt dessutom något ansvar för öfverträdelse af förstberörda föreskrift icke är bestämdt, synes samma stadgande vara en helt och hållet öfverflödig inskränkning i tillverkarens rätt att förlägga sitt bränneri på den plats, som dertill kan vara mest lämplig, vare sig nu att denna är belägen på hans eget eller någon annans område.
Enahanda är äfven förhållandet med föreskriften i 2:dra momentet, att då flera till bränvinstillverkning berättigade egare eller innehafvare af jord förena sig i bolag om bränvinstillverkning, denna skall utöfvas å jord, tillhörande någon bland delegarne.
Utskottet får derföre hemställa att berörda båda stadganden må ur författningen utgå.
Af denna § skulle således endast qvarstå föreskriften derom, att flera till bränvinstillverkning berättigade egare eller innehafvare af i mantal satt eller särskildt skattlagd jord må förena sig i bolag om bräuvins tillverkning.
Denna föreskrift synes dock hafva en lämpligare plats i Usta §:s Irsta morn.; och ehuruväl rättigheten att i och för bränvinstillverkning bilda bolag aldrig blifvit ifrågasatt för dem, hvilka utöfva denna tillverkning på grund af behörighet att idka fabriksrörelse, torde likväl, på sätt förslaget under § 1 närmare utvisar, åt ifrågavarande stadgande böra gifvas den allmännare form, att det inbegriper äfven de sistnämnde; hvilket till Rikets Ständers bifall hemställes. § 8, (§ 6 i förslaget).
I ofvanomförmälda motioner hafva Svante Bergström från Östergötlands och Beter Andersson från Blekinge län yrkat inskränkning i den till 30 dagar bestämda tid, inom hvilken bränvinstillverkning skall anmälas; dervid den förre föreslagit, att anmälan skulle ske minst 10 och den sednare minst 14 dagar före tillverkningens början; och då det är att antaga att, för besparing i resekostnadsersättningen, kontrollörer förnämligast användas inom den ort, der de äro bosatte, samt att hinder således icke möter för dessas förordnande, men det stundom kan vara svårt för en bränvinstillverkare att 30 dagar i förväg bestämma tillverkningens myckenhet, får, i betraktande jemväl deraf, att tiden för anmälan om företagande af distillering, då den såsom särskild näring i stad utöfvas, är bestämd till 14 dagar, samt att Kongl.
Maj:t uti sitt förslag om rättighet att äfven å landet sådan distillering utöfva, icke ansett någon förändring i anmälningstiden erfordras, Utskottet föreslå, att tiden, inom hvilken tillämnad bränvinstillverkning sist får anmälas, måtte bestämmas till fjorton dagar före den termin, under hvilken tillverkaren vill handteriugen företaga. § ö - Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Eleon.-Utsk. Betänkande.
N:o 1. 9 § 9 (7).
I sammanhang med hvad Utskottet under nästföregående § föreslagit, har Utskottet, med bibehållande af nu bestämda tid af 14 dagar för anmälan om fortsatt tillvei kning, ansett, att anmälan om utvidgning i tillverkningen samt derom, att tillverkaren önskar från tillverkningen afstå eller uppgifven tillverkningstid inskränka eller uppgifvet tillverkningsbelopp minska, borde få göras minst 8 dagar förut, i stället för den nu äfven för dessa händelser bestämda tid af 14 dagar.
Endast i ett fall har Utskottet funnit någon olägenhet kunna uppstå, om nemligen en tillverkare, som önskar från anmäld tillverkning afstå, derom gör anmälan så sent, att redan förordnad kontrollör anträdt sin resa och ersättning derför anses böra ifrågakomma.
Då det är billigt att tillverkaren i sådan händelse godtgör Staten derigenom vållad kostnad, har Utskottet äfven i sitt förslag till § 7 föreskrifvit att, derest afsägelse af anmäld tillverkning sker sednare än 14 dagar före den tid densamma afser, tillverkaren skall vara pligtig ersätta de kostnader, Kongl. Maj:ts Befallningshafvande pröfvar hafva derigenom uppstått; hemställande Utskottet, att den sålunda förändrade §:n må af Rikets Ständer godkännas. §§ 13, 14 och 39 (11, 12 och 36).
I sin nådiga Proposition har Kongl. Majit i samband med framlagdt förslag om restitution af tillverkningsafgiften vid bränvins utförande till utrikes ort ställt frågan om utvidgad frihet att bedrifva distilleringsrörelse samt i detta hänseende anfört att, om export af bränvin skall blifva verkställbar, spritvaran i de flesta fall måste utskeppas i förädladt skick.
Utvägar till en sådan förädling borde derföre, så vidt möj ligt vore, beredas.
Hittills hade bränvinsdistillering såsom särskild näring varit inskränkt till städerna, hufvudsakligen af fruktan för distilleringspannornas användning till oloflig bränvinstillverkning.
Då likväl de så kallade mindre brännerierua numera upphört och med dem äfven den förnämsta anledningen till berörda inskränkning, ansåges distillering utan våda kunna, under vederbörlig kontroll, medgifvas äfven å landet.
Visserligen kunde det icke nekas, att distilleringsrörelse af naturliga orsaker fördelaktigast bedrefves i städerna samt att, om afgiftsrestitution vid bränvinsutförsel medgåfves, den för export afsedda varans förädling torde komma att försiggå hufvudsakligen i exportstäderna.
Men detta utgjorde icke något skäl att betaga bränvinsför ädlareu en frihet, som i andra näringar vore medgifven, nemligen den, att utöfva sin näring, der han för godt finner.
Denna frihet skulle ock, om den medgåfves, antagligen komma att begagnas åtminstone i de trakter af landet, der en mängd bränneri er läge hopade inom ett mindre område, ty särskildt inrättade större distilleringsverk skulle troligen då uppstå, dit traktens bränvinstillverkare komine att föra sin vara, för att få den förädlad och på samma gåug, för en beqvämare transport, bringad till mindre rymd med större sprithalt, hvilket icke ansåges med fördel låta sig göra på Bih. till R.
Prat. 1865 är 1866. 5 Sami. 2 Afd. 1 Häft. 2 10 Sammans.
Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Bkon.-TJtsk.
Betänkande N:o 1. nu, i gällande författning medgifvet sätt medelst vanlig redskap för bränvinstillverkning och har Kongl. Majit på dessa skäl föreslagit: att bränviusdistillering må äfven å landet såsom särskild näring, under alla tider af året och med redskap af hvad storlek och beskaffenhet som helst, få utöfvas, dock under tillsyn af kontrollör, hvars arfvode här, likasom i städerna, skulle bestämmas af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, men erläggas af distilleringsidkaren, och hvilken kontrollör dessutom skulle på stället erhålla fri bostad och kost, i likhet med hvad för brännerikontrollörer vore bestämdt.
Då Utskottet funnit de anförda skälen öfvertygande samt någon olägenhet deraf, att distilleringsrättighet, under behörig kontroll, utsträckes äfven till landet, icke synes vara att befara, får Utskottet, som i förslagets 36 § intagit stadgandet om de särskilda förmåner, hvilka tillsyningsman vid distilleringsverk å landet bör tillgodonjuta, hemställa, att hvad Kongl.
Majit i detta hänseende föreslagit, må af Rikets Ständer bifallas.
I sammanhang härmed liar Utskottet ansett det kunna medföra stora fördelar, om äfven för den distillering, hvilken i samband med bränvinstillverkning utöfvas, lemnades större frihet än den, som är tillverkaren medgifven uti 13 § af nu gällande författning, der det stadgas, att om någon under den tid, då han till bränvinstillverkning är berättigad, vill med den för nämnda tillverkning uppgifna redskap distillera bränvin, sådant, sedan bränvinstillverkningen för termin eller anmäld halftermin blifvit afslutad, må ske utan särskild afgift, dock under tillsyn -af kontrollör och endast under fyra dygn af terminen eller halfterminen.
Utskottet, som i fråga härom funnit det af Svante Bergström från Ostergötlands län vid förevarande § gjorda yrkande, att distillering må vara tillåten under 4 dagar för hvarje månad, hvarunder tillverkningen varit i gång, icke förtjena afseende, har, i betraktande af de skäl, som töranledt
Utskottet tillstyrka att distillering såsom särskild näring må äfven å landet få utöfvas, ansett bränvinstillverkaren böra medgifvas rättighet att, om han så önskar, jemväl under den tid tillverkningen af bränvin pågår och med annan än den för berörda tillverkning begagnade redskap distillera sin egen tillverkning, blott detta sker under tillsyn af kontrollör, hvarigenom distilleringsrättighetens missbrukande till oloflig bränvinstillverkning synes kunna utan svårighet förebyggas; hemställande alltså Utskottet, att stadgandet härom måtte erhålla den lydelse bilagda förslag under § 11. utvisar.
Bifalles detta förslag, synes föreskriften i 2:dra momentet af nuvarande 13 §5 ”att utöfvandet af sådan distillering icke berättigar till distilleringstidens afräknande från det i terminen eller halfterminen förekommmande antalet bränningsdygn, hvarken vid uträkningen af bränvinstillverkningsafgiften, enligt föreskrifterna i §§ 8 och 9, eller vid sluträknings uppgörande med bränvinstillverkaren enligt bestämmelserna i §§ 22 och 23” — böra ur författningen utgå, hvarom Utskottet jemväl får hos Rikets Ständer göra hemställan.
Sammans. Bevilln.-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon- Utsle.
Betänkande N:o 1. 11 § W (§ 17).
Beträffande beloppet af bränvinstillverkningsafgiften har Kongl.
Maj:t i sin nådiga Proposition erinrat derom att, sedan denna afgift, i sammanhang med införandet af den nuvarande lagstiftningen i ämnet, genom Kongl.
Förordningen den 18 Januari 1855, angående vilkoren för tillverkning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker, blifvit bestämd till 50 öre per kanna af sex graders eller 49 procents styrka vid -f-15° Celsius och genom Kongl.
Förordningen den 27 November 1857 förhöjts till 60 öre per kanna af 50 procents styrka vid nämnda temperatur, Kongl. Maj:t i nådig Proposition till Rikets Ständer den 27 Oktober 1859 föreslagit, att, till inskränkning i bränvinskonsumtionen och förminskning af de brott och olyckor, som liade sin upprinnelse i bränvinets missbruk, hvilket, åtminstone i städerna, ansåges vara i tilltagande, tillverkningsafgiften måtte förhöjas till 75 öre per kanna af sistberörda normalstyrka; att detta förslag, hvaröfver, sedan två Riks-Stånd bifallit, men två Riks-Stånd förkastat detsamma, omröstning skett i Förstärkt Bevillnings-Utskott, icke vunnit Rikets Ständers bifall; att vid sistlidna riksmöte af enskilde motionärer väckts enahanda förslag om tillverkningsafgiftens förhöjning, men att framställningen äfven då afslagits, efter omröstning i Förstärkt Bevillnings-Utskott, med 60 röster mot 59.
Under sådana omständigheter och då de skäl, som framkallat den nådiga Propositionen af den 27 Oktober 1859, fortfarande egde giltighet; då erfarenheten under de 11 år, den nya lagstiftningen tillämpats, ingalunda gifvit bekräftelse åt de förespeglingar om smuggling och lönbränning i stor skala, som blifvit framställda emot förslaget om förhöjd beskattning; då bränvinstillverkningsafgiften i brödrariket, hvilken 1848, vid införandet af enahanda lagstiftningsprinciper i ämnet, med dem, hvarpå den Svenska blifvit väsendtligen grundad, bestämts till endast 4 sk. per pott eller 86,94 öre per Svensk kanna af meranämnda normalstyrka och sedermera vid Storthingen 1851, 1857, 1860 och 1863 successivt blifvit förhöjd till 6, 8, 10 och 10'/.-. sk. per pott, för närvarande uppgiuge till 97,9 öre per Svensk kanna af nyssnämnda normalstyrka; samt då bränvinets fördyrande genom ökad beskattning icke längre ansåges böra uppskjutas, — fann Kongl. Maj:t, som uti Dess nådiga Proposition, om Statsverkets tillstånd och behof den 27 sistlidne Oktober, vid bränvinstillverkningsafgiftens beräkning förutsatt en till 75 öre förhöjd afgift per kanna, anledning förnya sitt förslag, att Rikets Ständer måtte med 15 öre på kannan förhöja den för närvarande utgående afgiften för bränvinstillverkning och således bestämma densamma till 75 öre kannan, bränvinet dervid beräknadt till 50 procents styrka vid 15 graders värme efter Celsii thermometer.
Enahanda framställning har äfven blifvit gjord uti en inom Preste-Ståndet af Doktor Sandberg väckt motion fN:o 102); hvaremot inom Bonde-Ståndet yrkats, uti ofvanomförmälda motioner, af Beter Andersson från Blekinge län, att nuvarande tillverkningsafgift, 60 öre, måtte bibehållas, samt af Anders August Andersson, Fredrih August Forssbeck och Svante Bergström från Östergötlands, jemte Per Nilsson och Ola Bosson Olsson från Christianstads län, äfvensom (motionen N:o 112) af Anders Persson från 12 Sammans.
Berttin-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon -litsle.
Betänkande N:o 1. sistnämnda län, att ifrågavarande afgift måtte nedsättas till 50 öre; varande till stöd för den yrkade nedsättningen hufvudsakligen anfördt, att genom den nuvarande afgiftens höga belopp den inhemska bränvinstillverkningen blifvit betydligen nedtryckt och hämmad, i följd hvaraf utländskt bränvin med stor vinst för importörerne blifvit i betydliga qvantiteter såväl lofligen som olofligen infördt.
Då den höga beskattningen å såväl tillverkning, som försäljning af bränvin, i främsta rummet afser att genom bränvinets fördyrande hämma konsumtionen deraf, kan någon egentlig jemförelse med andra varor knappast ega rum.