Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Innehafvare af kronohemman och nybyggen i Wester- och Norrbottens län få, enligt Kongl. Brefven den 5 April 1839, den 11 April 1844 och den 24 November 1857, från deras afvittrade områden, till hvilket sågverk de önska, afyttra sågtimmer af minst 10 tums diameter i lilländan, dock under vilkor dels att skogen ej hårdare anlitas, än med dess framtida bestånd är förenligt, dels att Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, på ansökning af åboen, och efter af jägeribetjeningen uppgjordt förslag, tills vidare bestämt, huru mycket sålunda årligen får afyttras.
Genom Kongl. Brefven den 5 April 1839 och den 11 April 1844 är rättighet tillei*- känd innehafvare af kronohemman och nybyggen i de fyra nordligaste länen att å egna områden under vissa vilkor verkställa kolning till afsalu.
Med egenskapen af kronoåbo följer äfven för ofvannämnda län rättighet att i berörda hänseenden under vissa vilkor begagna oafvittrade skogar.
För befordrande af en rationel skogshushållning föreslog
Skogs-komitéen att på alla allmänna hemman, som innehades med stadgad åborätt, skulle åboen, om han efterlefde föreskrifven hushållningsplan, ega att fritt använda den del af afkastningen, som ej erfordrades för husbehofvet, hvaremot, innan indelning af skogen å kronohemman skett, densamma endast till husbehof skulle få begagnas.
Maj:t genom nådiga Skrifvelsen den 30 Maj 1857 föreslog Rikets Ständer antagande af denna grundsats, möttes förslaget, särdeles med afseende på. ofvananmärkta särskilda förhållanden med de Norrländska länen, för hvilkas kronoåboer nyttjanderätten till skogen, intilldess den blifvit till regelbunden hushållning indelad, genom det föreslagna stagandet skulle hafva blifvit inskränkt, af sådant motstånd och så skiljaktiga meningar, att hvarken den föreslagna grundsatsen eller någon annan i dess ställe af Rikets Ständer antogs.
Bonde
Ståndet i dess ofvanberörda underdåniga skrifvelse den 27 Februari 1858 anmälde, ätt Ståndet för sin del beslutat, att innehafvare af kronohemman och lägenheter, hvilka besittas med stadgad åborätt, borde i afseende på dispositionen öfver de till dessa hemman och lägenheter hörande skogar, bibehållas vid samma rätt, som de hittills åtnjutit.
Kammar-kollegium, som i dess utlåtande den 23 November 1859 tillstyrkt, att den genom Kongl. Brefvet den 11 April 1844 kronoåboerne i Wester- och Norrbottens län medgifna rättighet till timmerhygge för afsalu å deras afvittrade skogar måtte utsträckas till Gefleborgs, WesterNorrlands och Jemtlands län, har äfven ansett, att kronoåboerne i nämnda fem län borde bibehållas vid såväl denna som förut dem medgifna särskilda rättigheter, och att, i följd deraf, ofvan anförda allmänna grundsats borde, i fråga Sammans.
Best'.- och Ekon.-Btsk.
Betänkande N:o 50. 45 om Iboens rätt till skogen innan indelning skett, gälla allenast för södra och mellersta delarne af riket.
Orsaken dertill, att ofvanomförmälda nådiga förslag icke af Rikets Ständer godkändes, torde också hufvudsakligen vara att söka i den omständigheten, att någon skilnad i förslaget icke gjordes mellan de kronohemman, som kunna till skatte lösas, jemte allmänna inrättningars hemman, å ena, samt å andra sidan de nyhemman och nybyggen i de norra länen, hvilka utan lösen omföras till skatte, sedan odlings- och byggnadsskyldighet blifvit fullgjord, men åt hvilka full dispositionsrätt öfver skogen icke förvärfvas, förr än efter skedd afvittring af skogsområdet från Kronans marker.
Med hänsyn till de vid riksdagen 1856—1858 mot förslaget framställda anmärkningarnes beskaffenhet, synes det derföre kunna antagas, att tvisten då icke egentligen rörde det förra slaget af hemman, hvilka med få undantag förekomma endast i södra och mellersta delarne af riket; och Skogs-styrelsen har derföre föreslagit särskilda bestämmelser i afseende på nyttjanderätten till skog å dessa hemman samt för nybyggen och nyhemman i de norra länen.
I afseende på de förra hemmanen har Skogs-styrelsen i dess sednast afgifna förslag till förordning rörande skogarne i riket uppställt en §, den 9:de, af följande lydelse: ”Skog å krono- och allmänna inrättningars hemman och lägenheter, hvilka under stadgad åborätt innehafvas, må, derest icke för något fall särskilda medgifvanden och föreskrifter annat förmå, hädanefter endast till husbehof användas, så framt icke, på derom gjord ansökning, Konungens Befallningshafvande åt kronoåbo eller den myndighet, under hvars vård här ifrågavarande öfriga hemman och lägenheter stå, vidsträcktare rätt till skogens begagnande meddelat, med dervid fästadt vilkor att, innan denna förmån får åtnjutas, skogen på sökandens bekostnad skall vara indelad till regelbunden hushållning, för att un der vederbörande skogstjenstemans tillsyn vårdas och nyttjas efter fastställd plan och gifna föreskrifter för afverkning och skötsel.”
Uti 4 § af samma förslag har Skogs-styrelsen häutydt på särskilda författ ningar rörande ny ttj anderätten till kronoskogsmarkerna i Stora Kopparbergs och de Norrländska länen, samt i ett särskildt författningsförslag, som omförmäles under I:mo här ofvan (pag. 6), uppställt bestämmelser angående nyttjanderätten till skog ej mindre å krononybyggen och nyhemman, än äfven å Kronans oafvittrade marker, hvilka bestämmelser hufvudsakligen innefattas i förslagets 2, 3 och 4 §§, som hafva följande lydelse: ”§ 2.
Å odisponerade kronomarker i socknar, der allmän afvittring ännu icke blifvit verkställd, skola kronoskatte och frälsehemmansegare inom hvarje socken vara berättigade, då de samfäldt sig anmäla, att, mot viss afgift, eller så kallade stubbören, å skogstrakter, som icke äro närmare belägna bvgdelag, 46 Sammans.
Stats-, Lag- saint Allm.
Bes v.- och Ekon.- Vt sk.
Betänkande N:o 60. hemman och nybygge än här nedan i § 3 sägs, socknevis njuta utsyning, såväl af fullmogen vexande skog till bj elkar eller sågtimmer, som ock af annan vexande skog, hvilken till bjelkar eller sågtimmer icke anses duglig, äfvensom af vindfällen, annan skadad skog samt stubbar och rötter till kolning, tjärueller pottaske-bränning.” ”§ 3.
Samma rätt till utsyning af skogsalster, hvarom i nästföregående § förmäles, tillkomme, der föreskrifna byggnads- och odlingsskyldigheter icke blifvit eftersatta, utan afgift: a) Kronoliemmans- och nybygges-åboer, hvilkas områden genom afvittring eller eljest äro bestämda och afrösade, inom dessa områden, och b) Kronoliemmans- och nybygges-åboer samt skatte- och frälsekemmansegare, hvilka icke genom afvittring eller eljest erhållit bestämda, afrösade områden, å kronomarker närmast omgifvande deras hemman eller nybyggen, under iakttagande, der området blifvit vid afvittring provisionel utstakadt eller endast å afvittringskartan förslagsvis utmärkt, att utsyning icke må ega rum utom de sålunda ut märkta gränsorna samt att i andra fall, der sådan grund för begränsning af utsyningsrätten icke finnes, området tillsvidare beräknas efter byens eller hemmanets skattetal, eller, der icke detta är åsatt, efter hvad detsamma ungefärligen kan antagas komma att utgöra efter odlingslägenheterna och de grunder för beräkning af område, som afvittringsförfattningarne gifva vid handen; dock under iakttagande att utsyning icke under något förhållande medgifves å mark belägen längre än en half mil från byens, hemmanets eller nybyggets bolstad.
Med afvittringsförfattuingar i föregående mom. afses för samtliga lappmarkerna stadgan om afvittring i Luleå Lappmark af den 13 December 1850.” ”§ 4.
Hvad sålunda blifvit stadgadt, må icke emot livad förordningen om skogarne i riket bestämmer, angående boställsinnehafvares rätt till nyttjande af boställsskog, föranleda till utsyning för boställe i annat fall än då bostället ligger i samfällighet med andra hemman eller nybyggen, som vilja begagna utsyningsrätt; vid hvilket förhållande bostället erhåller del i det utsynade elter hvad i § 3 Litt. b) stadgas om grunden för beräkningen af utsyningstraktens område; men i öfrigt föreskrifterna i Kongl.
Förordningen om skogarne gälla till efterrättelse i afseende på de utsynade skogsprodukternas försäljning och fördelning af den inkomst, som härför inbringas.”
Skogs-styrelsens här omförmälda förslag innefatta inskränkningar såväl i den af Skogs-komitéen och Kongl. Maj:t afsedda ovilkorliga rätt för kronoåboatt, efter skogens indelning, fritt begagna afkastningen, i thy att sådan rätt enligt Syreisens förslag skulle blifva beroende af Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes eller annan vederbörande myndighets medgifvande, som ock i nu bestående rättigheter för kronoåboerne i de fem nordliga länen att i vissa fall idan utsyning till afsalu begagna sin afvittrade skog; men inskränkningen i förra afseendet Santmans.
Stais-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
47 är allenast skenbar och väl grundad i den omständigheten, att, då det, i anseende till åborättens natur, måste bero på åboen sjelf, om indelning skall kunna ega rum, det äfven måste bero på anmälan eller ansökning från hans sida, om han skall kunna komma i åtnjutande af deu, för det fall att indelning skett, honom medgifna vidsträcktare nyttjanderätt; i sednare afseendet åter har inskränkningen med skäl framkallats af de missbruk, som förelupit vid begag nandet af den åboerne i de norra länen medgifna rätt att till afsalu använda skadade träd, till stäfjande hvaraf åtgärder äfven varit vid sednare riksdagar föreslagna.
I öfrigt synes det väl, som om nyhemmans- och nybygges-innehafvarne i de norra länen skulle, om författningsförslaget antoges, komme att åtnjuta åtminstone lika stora skogsrättigheter. som för närvarande; men då ifrågavarande särskilda författningsförslag ännu icke undergått vederbörande myndigheters granskning och är af en särdeles speciel natur, anser sig
Utskottet icke böra för närvarande meddela något bestämdt yttrande om lämpligheten af de särskilda bestämmelser, som deri innehållas.
I sammanhang härmed åligger det Utskottet att taga i betraktande Erik
Anderssons i hans ofvanberörda motion gjorda framställning, att enahanda rätt till skogen, som, enligt motionärens här ofvan anmärkta mening, borde tillkomma boställshafvare, äfven måtte tilläggas kronoåboer, d. v. s. att de, äfven sedan trakthuggning blifvit införd, endast till husbehof skulle ega att åtnjuta del i skogens afkastning, som för öfrigt skulle användas till allmänna behof, men att deremot åboer på skoglösa kronohemman skulle ega att njuta utsyning till husbehof från andra närbelägna kronohemman och boställen, der öfverflödig skogstillgång funnes.
Det synes icke vara förenligt med åborättens nuvarande betydelse, att, på sätt Erik Andersson föreslagit, förpligta åboen att i vissa fall afstå någon del af hemmanets afkastning; och då alla betänkligheter mot antagande af det för slag, som Kongl. Maj:t vid riksdagen 1856—1858 i detta hänseende framställde torde vara undanröjda genom den af Skogs-styrelsen föreslagna undantagslagstiftningen för de Norrländska nyhemmanen, får Utskottet, under afstyrkande af Erik Anderssons omförmälda yrkande, och i öfverensstämmelse med Skogsstyrelsens, hufvudsakligen på Kongl.
Skrifvelsen den 30
Maj 1857 grundade förslag, vördsamt hemställa: att skog å krono- och allmänna inrättningars hemman och lägenheter i mellersta och södra delarne af riket, hvilka med stadgad åborätt innehafvas, må, derest icke för något fäll sär skilda medgifvanden och föreskrifter annat förmå, hädanefter endast till husbehof användas, så framt icke, på derom gjord, ansökning, Kongl. Majtts Befallningshafvande åt kronoåbo eller den myndighet, under hvars vård här ifrågavarande öfriga hem - 48 Santmans.
Besv.-och Ekon.-TJtsk. Betänkande N:o 50. man och lägenheter stel, åt deras innehafvare vidsträcktare rätt till skogens begagnande meddelat, med dervid fästadt vilkor, att, innan denna förmån får åtnjutas, skogen, på sökandens bekostnad, skall vara indelad till regelbunden hushållning, för att under Skogsstyrelsens uppsigt vårdas och nyttjas efter fastställd plan och gifna föreskrifter för afverkning och skötsel, samt att, angående den rätt till skogens nyttjande utöfver husbehofvet, som bör tillkomma kronoåboer samt nyhemmans- och nybyggesinnehafvare i de sex norra länen, måtte särskildt varda sålunda förordnadt, att de bibehållas vid de större friheter, som de jemförelsevis mot andra åboer hittills åtnjutit, under den noggrannare kontroll, sorn till förekommande af missbruk kan varda föreskrifven.
Beträffande kostnaderna för indelningen af här ofvan omförmälda åtskilliga skogar, hvilka icke stå under Kronans omedelbara disposition nemligen härads allmänningar, samt utarrenderade publika hemmans och boställens skogar, har Utskottet ansett
Staten icke böra på annat sätt härtill bidraga än medelst förskott af medel, der sådant oundgängligen erfordras.
Detta har synts vara nödvändigt, enär de enskilda personer, hvilka innehafva dispositionsrätten icke alltid kunna ega de tillgångar, som erfordras för bestridande af de ofta ganska dryga indelningskostnaderna, och det i allt fall icke under nuvarande stora behof af skyndsamma åtgärders vidtagande till kronoskogarnes bättre vård skulle vara lämpligt att nödga Skogs styrelsen afvakta det ögonblick, då vederbörande innehafvare af dessa skogar kunde befinnas villige att åtaga sig ifrågavarande stora utgifter, hvilket möjligen icke någonsin skulle komma att inträffa.
Då emellertid indelningen är att anse för en tillökning i egendomens kapitalvärde, har det äfven synts, att
Staten skulle kunna ur skogens afkastning återtaga de derå nedlagda kostnaderna.
I öfverensstämmelse med 6 § af Skogs-styrelsens förslag till förordning rörande skogarne i riket, får Utskottet alltså hemställa. att kostnaden för indelning af sådana skogar, hvilka icke befinna sig under Kongl. Maj:ts och Kronans omedelbara disposition, må förskottsvis bestridas af allmänna medel, der sådant, i anledning af gjord framställning, af Kongl.
Maj:t pröfvas erforderligt, samt att sådant förskott sedermera skall af den indelade skogens afkastning sålunda till Kongl. Maj:t och Kronan återgäldas, att detiill i främsta rummet användas försäljningsmed - Santmans.
Stats-, Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utsk, Betänkande N:o 50.
49 medlen för det virke, som vid skog sindelning en fälles i mätnings- och slcifteslinierna, der de sistnämnda vid indelningen begagnas, men, om dessa medel dertill icke förslå, bristen fylles antingen efter hand genom skogens årliga afkastning utöfver bevaknings- och förvaltningskostnaderna, eller ock genom afsät tande vid indelningen af så tillräcklig skogstrakt, att ståndskogen derå i värde motsvarar återstoden af indelning skostnaden, hvilken trakt omedelbart afverkas till afsalu, hvarefter åtgärder till ny skogs uppdragande skyndsamt vidtagas.
Riksdagsfullmägtigen Johan Johanssons ofvanberörda motion föranleder Utskottet, att meddela yttrande i särskild fråga angående lagstiftningen om bärande träd, nemligen så vidt dessa förekomma på frälseskattehemman.
Genom Kongl. Stadgarne om bärande skogsträd den 22 Mars 1647 och den 29 Augusti 1664 meddelades förbud mot fällande af de ädlare trädslagen ek, bok, apel, oxel och hägg samt föreskrifter om deras åtcrplanterande.
På dessa författningar grundar sig i hufvudsaken allmänna lagens stadgande i 13 kap. 1 § Byggninga-balken, som förmår, att ”ingen har magt å Kronans egor och allmänningar, eller å skattejord att hugga och fälla bärande träd, som äro ek, bok, apel och oxel”.
Detta förbud gällde dock icke frälseman, annat än för så vidt han vore delegare i oskift skog.
I dessa stadganden skedde emellertid en väsendtlig förändring genom Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789, som tillförsäkrade skattemännen en lika fri dispositionsrätt, som frälsemännen öfver deras hemman, allenast med undantag af de för Kronans behof tjenliga ekeoch mastträd.
De gamla föreskrifterna måste dock fortfara att vara gällande för frälseskatte-hemmanen, - på det att frälseränte-egarens rätt icke måtte trädas för nära.
Denne egde nemligen enligt lagen den rätt till de bärande trä den bok, apel och oxel på frälseskattehemmanet, som sistnämnda år meddelades skattemännen, och frälseskattehemmansegaren kunde på denna grund icke komma i åtnjutande af samma fördel.
Häraf följde, att, genom nyssnämnda förordning måste stadgas, att om frälseskatteegenskapen så tillkommit, att. ofrälseman, genom köp eller annan afhandling, förvärfvat sig eganderätten af frälsehemmanet, med eller utan beting om räntans innehafvande eller utgörande till särskildt belopp, skulle i evärdeliga tider, i fråga om rätten till bärande träd, efter de mellan kontrahenterna slutna aftal och afhandlingar förhållas; och i 36 § af 1805 års
Skogs-ordning är detta stadgande sålunda närmare utveckladt, att ränteegaren skall njuta den rätt till bärande träd till godo, som 13 kap. 1 § Byggninga-balken honom tillägger, så framt ej, då jordegande Bih. till B.
Prot. 1862 & 1863. 4 Sami. 2 Afd. 19 Häft. 7 50 Samman#.
Stais-, Lag-samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. rätten å frälsehemman blifvit afstådd, ränteegaren tillika öfverlemnat sin rätt till de bärande träden, då afliandlingen derutinnan skall tjena till efterrättelse, men att å de frälseskattehemman, som uppkommit efter Skogs-ordningens utfärdande, jordegaren har samma rätt till bärande träd, som annan skatteman.
Då 1805 års Skogs-ordning i 33 § gifvit kronobonde och boställshatVare samma rätt till andra bärande träd än ek och bok, som till annan å deras mark vexande skog dem tillkommer, så gäller den särskilda lagstiftningen angående apel och oxel numera endast för frälseskattehemmanen, äfvensom dessa hemman med afseende på dispositionen till nyssnämnda trädslag jemte bok skilja sig fr&n andra skattehemman.
Johan Johansson har nu anmärkt, att dessa stadganden försvåra alla odlingsföretag å frälseskattehemmanen, då jordegaren hvarken kan utan ränteegarens lof fälla bärande träd, som äro för odlingsföretagen hinderliga, ej eller, såsom andra skatteman, i afseende på ekskogen är berättigad att lösa sig fri från denna inskränkning i den fria dispositionsrätten.
Johan Johansson före slår derföre: l:o "att, såvida egare till räntan å skattefrälse- eller träl seskatte visar, att han jemväl eger de å hemmanets egor vexande bärande träd, han måtte vara både berättigad och skyldig att derför taga lösen, antingen efter de grunder, som för lösen af bärande träd å kronoskattehemman gälla, eller efter annan billig och lämplig värdering eller beräkningsgrund”; samt 2:o ”att en författning måtte utfärdas, som påbjuder, att frälserättsegaren skall vara skyldig, att efter jordegarens derom honom bevisligen gjorda tillsägelse antingen låta sjelf nedhugga och bortföra det eller de bärande träd, sorn äro till hinder för uppodling, eller ock vara pligtig att efter mätismannaordom eller annan behörig uppskattning, för dem taga lösen.”
Af den här ofvan lemnade redogörelsen för uppkomsten af frälseränteegarens ifrågavarande rätt följer, att en sådan åtgärd, som motionären föreslagit, icke skulle kunna vidtagas utan ett uppenbart våld mot ränteegarens eganderätt till de ifrågavarande trädslagen å frälseskattehemmanets grund.
Under erinran derom, att frälseskatte-hemmansegaren redan eger lösningsrätt såväl till. räntan, som den dermed följande eganderätten till de bärande träden, när räntan går i köp, får Utskottet hemställa, att Johan Johanssons motion md lemnäs utan afseende.
Vissa bland de remitterade motionerna påkalla Utskottets yttrande angående lagstiftningen för den enskilda skogshushållningen.
De diskussioner, sorn inom Santmans.
Best'.- och Ekon.-Utsk.
Betänkande N:o 50. 51 Borgare- och Bonde-Stånden beledsagat dessa motioners remitterande, stärka ytterligare Utskottet i dess här ofvan uttalade mening, att, i anseende till det rådande föreställningssättet om en med jordegande-rätten nödvändigt förenad fri dispositionsrätt till skogen, det, åtminstone för närvarande, och så länge andra medel till den oumbärliga skogstillgångens bevarande kunna användas, icke bör ifrågakomma att införa några nija inskränkningar i denna dispositionsrätt, eller att, såsom tillförene blifvit föreslaget, Staten skulle helt och hållet eller till någon del öfvertaga hushållningen äfven å enskilda skogar.
En annan fråga, som genom motionerna blifvit väckt är: huruvida de band, som i sådant afseende redan förefinnas, böra lossas.
De stadganden, som för närvarande inskränka nyttjanderätten till enskild skog, bestå hufvudsakligen i de föreskrifter om nyttjande af bys oskiftade egor i skog och mark, hvilka innehållas i 10 Kap.
Byggninga-balken.
Men derjemte har af ålder och ända sedan lagstiftningen först började att åt skogarnes be'/arande egna sin omtanka, den särskilda inskränkning i nyttjanderätten förefunnit6, att svedjande äfven å skiftade skatte-egor af viss beskaffenhet varit förbjuden.
Stadgandena härom förefinnas i 14 Kap. Byggninga-Balken, meri hafva under tidernas lopp genom särskilda författningar undergått betydliga förändringar, hvarigenom förbudet ansenligt förlorat i omfattning.
Genom 53 § i 1805 års Skogs-ordning är endast å sandmo, samt bergaktig och stenbunden mark, belägen utom åker. äng och rätter beteshage, svedjande allmänneligen förbjudet, utom i de orter, der Kongl. Maj:t för särskilda omständigheter annorlunda förordnat.
Det sålunda erbjudna tillfället att erhålla undantag från det allmänna förbudet har föranledt särskilda provinser att tid efter annan åt sig utverka sådana.
Genom ett Kongl. Bref, af samma dag som nämnda Skogs-ordning, stadgades, att allmogen i Norra Ångermanland och Medelpad skulle få svedja äfven å mark, der sådant eljest ej var tillåtet, äfvensom att i öfriga delar af Wester-Norrlands och i Gefleborgs län utsyning dertill kunde erhållas för flera år på en gång.
Men äfven sådana medgifvanden, hvilka äro äldre än Skogs* ordningen, hafva ansetts ega tillämpning, t, ex. Kongl.
Resolutionen på allmogens besvär den 17 Augusti 1762 och Kongl.
Brefvet till Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs, Elfsborgs och Hallands län den 3 September 1781, af innehåll, att i de landsorter, der stora ljunghedar finnas, allmogen får afsvedja ljungen, då den är rå om våren eller hösten, dock efter erhållet tillstånd; Kongl. Brefvet den 11 Februari 1796, enligt hvilket allmogen i Helsingland och åtskilliga socknar af Ångermanland får svedja äfven å sandjord, bergaktig och stenbunden mark, när den finnes tjenlig till bete, skog eller uppodling och Konungens Befallningshafvande samtycker; Kongl.
Brefvet den 16 September 1799, som förunnade vissa socknar i Medelpad samma frihet, hvilken, genom Kongl. Bref vet den 22 November 1806, äfven under vissa vilkor beviljades en del till Norrige 52 Sammans.
Besvoch Ekon.-TJtsTt.
Betänkande :N:c 50, gränsande socknar af Wermland, och genom Kongl.
Brefven den 9 April 1805 och den G November 1822 hela Blekinge.
Dock har sistberörda medgifvande sedermera blifvit återkalladt genom Kongl. Brefvet den 1 Augusti 1845.'
Slutligen blef genom Kongl. Kungörelsen den 2 Mars 1819 förordnad!, ätt den'hemmansegare. som antingen sjelf åstundade eller ville tillåta antagen åbo att svedja å dertill förbuden mark, egde att i orter, der ej särskildt kunde varå ändorlunda förordnadt, anmäla sig hos Konungens Befallningshafvande, sorn Skulle låta två erfarne män besigtiga stället och sedan pröfva, örn ansökningen borde bifallas, inskränkas eller afslås; och blef derpå genom Kongl. Brefvet de'h :22 Juni 1825, i anledning af Kikets.
Ständers underdåniga anhållan om vidsträcktare frihet till svedjande å skattehemman, förklarädt, att någon vidsträcktare rätt dertill, än 1805 års Skogs-ordning och ofvanomförmälda Kongl.
Bref den 2 Mars 1819 medgåfve, icke vore lämplig.
Skogs-komitéen ansåg, att allt svedjande i skog och betesmark borde förbjudas; dock så, att under svedjande ej skulle förstås sådan förbränning å marken af qvistar och ris, som verkställes inom årshvggen å skog, der regelbunden hushållning är införd, ej heller den, som sker å betesmark, sedan qvistar och ris blifvit i högar sammanförda; men äfven i dessa fall skulle sådan bränning icke få företagas under tiden från den 1
Maj:t i Dess nådiga Skrifvelse till Rikets Ständer den 30 Maj 1857, hvilken äfven i • denna del åf Rikets Ständer godkändes, föreslog, att svedjande i skog och betes mark skulle vara förbjudet, utan de af skogs-komitéen antagna särskilda förbehåll.
Genom samma nådiga Skrifvelse föreslogs äfven totalt' förbud mot getters '■ utsläppande i skog.