Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
På grund af hvad jag härmed haft äran anföra och under anhållan, att det bristfälliga i min motivering måtte anses afhulpet genom en hänvisning till Domprosten Knös’ sakrika betänkande i Preste-Ståndets protokoll för riksdagen 1859— 1860 (1 band., s. 527 och följ.), får jag vördsamt hemställa: det måtte Rikets Ständer besluta en förordning, hvarigenom, med ändring af 1, 3 och 13 §§ i Kongl. Förordningen den 11 Februari 1687, angående rättegåugen i Domkapitlen, samt med upphäfvande af Kongl. Brefvet den 15 Juli 1752 om domfördt antal ledamöter och af Kongl. Brefvet den 13 Juli 1799, som berättigar samtlige Lektorer vid gymnasium till säte och stämma i Domkapitel, varder förordnadt som följer: § 1- Domkapitel skall bestå af Biskop, som förer ordet, samt af fyra ledamöter.
Domprosten samt de tre öfrige ordinarie Theologie Professorerna vid det i stiftsstaden varande universitetet; i öfriga stiften Domprosten, Theologie Lektorn vid läroverket i stiftsstaden, Rektorn vid samma läroverk, samt
Kyrkoherden i det i eller nära stifssstaden belägna pastorat, hvilket af Konungen vid denna författnings utfärdande dertill bestämmes.
I de stift, der Domprost icke finnes, vare ännu en Kyrkoherde i sådant pastorat, som nu sagdt är, ledamot af Domkapitlet, och, der Theologie Lektorn tillika är Rektor vid läroverket i stiftsstaden, vare ännu en Lektor vid samma läroverk af Konungen förordnad att tillsvidare såsom ledamot i Domkapitlet tjenstgöra.
Prot. 1862 §■ 1863. 11 Sami. 2 Afd. 30 234 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 115. § 2.
Lekman, som är ledamot af Domkapitel, vare i afseende på lära och lefverne underkastad samma förpligtelse och ansvar, som för kyrkans presterskap äro stadgade. § 3.
Domkapitel må beslut fatta, der tre när äro, utom i frågor om upprättande af förslag till embeten eller tjenster eller om tillsättande deraf, eller i mål, der Kapitlet utöfvar domsrätt.
I dessa fall må dock beslutas af fyra, der tre af dem om beslutet ense äro. § 4.
Inträffar jäf, som i Rättegångs-Balken för domare sägs, för så många ledamöter, att det förthy ej domfördt är eller beslut fatta kan, eller finnes det nödigt att förordna annan ledamot i stället för den, som laga förfall fått, må Kapitlets ojäfvige eller förfallolöse ledamöter, som när äro, bland stiftets Kyrkoherdar eller Lektorer vid läroverket i stiftsstaden tillkalla så många, som erfordras att föreskrifvet antal fylla. § 5.
Alla från Domkapitlet utgående expeditioner skola underskrifvas af Ordföranden och kontrasigneras af Notarien. § 7. Hvad i 3, 5 och 6 §§ stadgas, gälle ock, i hvad tillämpligt är, för Konsistorierna i Stockholm, i afseende på hvilka i öfrigt förblifver vid hvad redan föreskrifvet finnes. § 8.
Denna författning skall lända till efterrättelse från den , dock så att stadgandet i 1 § angående der omförmälde
Kyrkoherdar endast må tillämpas i mån af de Lektorers afgång, som för närvarande innehafva prebende-pastorat.
Skulle Rikets Ständer godkänna ofvanstående författniugsförslag, så torde Kongl. Maj:t i nåder täckas anbefalla Domkapitlen att, hvartdera för sitt stift, inkomma med förslag så väl till lämpligaste s. k. kapitel-pastorater som ock till Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 116. 235 de arfvoden, som för tjenstgöringen i Domkapitlet möjligtvis kunna anses böra innehafvare af sådant pastorat tilldelas, äfvensom de befordringsgrunder, hvilka vid upprättande af förslag till sådant pastorat böra gälla, hvarefter Kongl. Maj:t torde i nåder härom fatta beslut.
Då jag nu ändtligen och vördsamt anhåller, att denna min motion må till Höglofliga Lag-Utskottet remitteras, förklarar jag tillika öppet, att jag med min röst gerna vill understödja hvarje annat förslag, som befinnes bättre än det härmed framlagda lösa frågan om Domkapitlens reorganisation.
Stockholm den 29 November 1862. A. N. Sundberg.
Af Biskop E. G. Bring:
Om anslag till förhöjande af de vid rikets Ecklesiastika Konsistorier anställda tjenstemäns aflöning samt för bestridande af Öfriga för Konsistoriernas expedition nödiga kostnader.
Det torde vara temligen allmänt bekant, att under de sednaste tjugo åren göromålen vid rikets ecklesiastika Konsistorier i en högst betydlig mån blifvit förökade.
Deraf har behofvet af förökadt tjenstcmannabiträde, förhöjd aflöning för detta biträde äfvensom förökade tillgångar till bestridande af öfriga för sjelfva expeditionens gång erforderliga omkostnader blifvit en följd.
Då tillförene vid hvarje
Domkapitel en enda person var fullt tillräcklig för att bestrida den löpande kassaförvaltningen, föra räkenskaperna, vårda handlingarne samt uppsätta och ansvara för protokoll och expedition; så taga nu dessa göromål minst tvänne personers krafter ovilkorligen i anspråk.
Och då för icke så längesedan af de båda tjenstemännen, Notarien och Amanuensen, åtminstone den ene mycket väl kunde med sin tjenstebefattning i Domkapitlet förena någon annan, t. ex. vid läroverket; så är detta numera, åtminstone i de större stiften, alldeles omöjligt.
Fastmera måste, såsom af mina här närvarande ärade embetsbröder lärer kunna intygas, vid flere och väl de flesta Konsistorier både Notario och Amanuens för ärender nas behöriga gång så uteslutande och träget deråt egna sin tid, att väl ofta kan uppkomma en skälig fråga efter ytterligare biträde, men aldrig något större rådrum för främmande sysselsättningar.
Yid sådant förhållande är klart, att, om dugliga tjenstemän vid Konsistoriernas expedition framdeles skola kunna erhållas, en anständig bergning eller åtminstone nödigt lifsuppehälle måste åt dessa tjenstemän, såsom sådana, beredas.
Med mindre aflöning, än omkring tretusende Riksdaler årligen, kan icke on Konsistorii-notarie, och med mindre än tusende 236 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
Riksdaler icke en af denna sin tjenst hufvudsakligen upptagen Konsistorii-amanuens vara belåten.
En sådan aflöning ega visserligen ock redan Notarierna vid några Domkapitel, men ingalunda vid alla.
Hvad åter Amanuenserna beträffar, så består deras hittills varande hufvudsakliga inkomst i de årliga 400 R-dr, som Rikets Ständer åt hvarje Amanuens anvisat.
Men för denna summa finnes numera ingen lämplig person villig att bestrida en Amanuensbefattning, som tager sin innehafvares hela eller mesta tid i anspråk.
När nu härtill kommer, att de så kallade expeditionskassorna på flera ställen sakna inkomster, som motsvara deras utgifter; så kan af allt detta lätteligen förstås, huru oöfvervinnerliga svårigheter för ärendenas jemna skötande redan inom flera Domkapitel skulle hafva uppstått, om icke stiftets presterskap vid prestmöten frivilligt åtagit sig att tills vidare genom sammanskott bidraga till fyllande af de aldra oundgängligaste behofven.
Men hvar och en inser, att lika litet som presterskapet är skyldigt att lemna sådana bidrag, lika litet kan man billigtvis begära att på dylik frivillig väg fortfarande erhålla det erforderliga, helst behofven allt framgent i detta, såsom i annat, lära komma att vexa.
Obestridligt måste väl vara, att det är Rikets Ständers pligt att sörja för, att de ecklesiastika embetsverken lika väl som de civila genom nödiga materiela medel sättas i stånd att kunna fullgöra sina skyldigheter.
Då likväl både behof af tjenstebiträde och redan förhandenvarande pekuniära tillgångar vid olika Konsistorier äro mycket olika, så låter sig saken icke väl hjelpas derigenom att en viss lika stor summa åt hvarje Konsistorium anvisas.
Utan torde åt Kongl.
Majit böra öfverlemnas att undersöka de på särskilda ställen förevarande olika behof och att derefter i mån af behof fördela de tillgångar, som Rikets Ständer nu för ändamålet bereda.
Att de årliga behofven, om de skola blifva någorlunda tillfredsställda, icke kunna för hela riket beräknas till mindre, än Tiotusende R:dr R:mt, låter sig med handlingar, som jag torde få bifoga denna motion, lätteligen visa.
— I följd häraf tillåter jag mig ödmjukligen hemställa, att Rikets Ständer måtte anvisa ett årligt reservationsanslag, stort Tiotusende Riksdaler Riksmynt, att af Kongl. Majit, efter pröfning af förevarande behof, till de ecklesiastika Konsistorierna disponeras, för att af dem användas till förbättring, der så påkallas, af Notariernas och Amanuensernas aflöning äfvensom till bestridande af öfriga för Konsistoriernas expedition nödiga omkostnader.
Jag anhåller att till Stats-Utskottet, dit denna motion torde blifva remitterad, få efter någon veckas förlopp inlemna uppgifter såväl rörande göromålens tillvext vid rikets samtliga ecklesiastika Konsistorier under de sistförflutna tjugo åren, som rörande de tillgångar, hvilka uti ofvan omförmälda hänseende vid hvarje Konsistorium redan förefiunas.
Stockholm den 29 November 1862. E. G. Bring.
N:o 117. 237 IiT:0 fl?.
Af Biskop L. A.
Anjou:
Om anslag till ny hospitalsbyggnad i Wisby.
I Kongl. Majits nådiga Proposition om Statsverkets tillgångar och behof äskas, på grund af Kongl. Serafimer-ordens-gillets anmälan, ett anslag af 13,221 Ridr 85 öre till förändrad inredning och tillbyggnad af hospitalet i Wisby, i ändamål att kunna fullständigare särskilja de bägge könen, samt erhålla celler för stormande patienter och för verkstadsrum, äfvensom i sammanhang dermed bereda utrymme för emottagande af ett större efter Gotlands behof någorlunda afpassadt antal sinnessjuka.
Uuder det antalet sinnessjuka på Gotland utgör, enligt uppgift, icke mindre än 88, af hvilka dock en del icke torde vara i behof af vård å hospital, upptager staten för hospitalet tolf platser, och äro för närvarande der inrymda femton personer.
Och nuvarande hospitalsbyggnad, nödtorftigt inrättad för sitt ändamål, motsvarar ingalunda nyare tidens anspråk för en sådan inrättning.
Den är belägen på en af ålder hospitalet tillhörig grund inom staden.
Tomtens utrymme är ej stort, och likväl har på densamma måst lemnäs plats för lasaretts- och kurhusbyggnad, med hvilka hospitalet måste hafva gemensam gård, som ock är den enda lämpliga vädrings- och rörelseplats för alla tre inrättningarnes patienter.
Om planteringsland och hvad öfrigt man för hospitalspatientens kurativa behandling och helsovård numera anser nödigt, kan ej blifva fråga.
Och den redan inskränkta obebyggda delen af tomten skulle genom en tillbyggnad af hospitalshuset ytterligare inskränkas.
Och denna tillbyggnad gifver likväl ingen säkerhet för hospitalets tillräcklighet, och blefve i alla hänseenden endast en tillfällig nödfallsutväg.
Jag är öfvertygad att icke liknöjdhet för öns behof eller för de sjukas behöriga vård, utan en önskan att icke göra alltför stora anspråk, ehuru billiga de må vara, på Statens tillgångar, äfvensom beräkningen att inrättningar som kunna mottaga ett större antal sinnessjuka äro både ändamålsenligare för de sjukas behandling och mindre kostsamma till anläggning och underhåll, än smärre hospitaler, har föranledt
Serafimer-ordens-gillet till det underdåniga förslag, som Kongl. Majit till Rikets Ständer framställt.
Men både billighet och behof torde här kunna rättvisa ett undantag, helst som i den af Konung och Ständer godkända planen för hospitalsväsendet i riket, Wisby hospital är upptaget ibland dem, som borde bibehållas och försättas i tidsenligt skick. Wisby hospital eger på Gotland dels skatte- dels och i synnerhet egna jordar af mellan två och tre tusen tunnlands vidd.
Afkastningen af dessa har under de tio sistförflutna åren tillåtit att, — efter afräkning af allt som åtgått till hospitalets hela vård och byggnadsunderhåll, äfvensom af hvad till lasarettet och till uppfostringshjelp för barn m. m. utbetalts, — till allmänna hospitalskassan öfverlemna årligen i medeltal närmare 3,000 R:dr.
Och denna afkastning skall sannolikt vid jordbrukets förbättring på ön betydligt ökas, då erfarenheten redan visat 238 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 118. att vid sednare arrendeauktioner högre arrenden erbjudits.
Det synes som en inrättning med öfverflödiga tillgångar för sitt närvarande skick hade billiga anspråk på tidsenlig förbättring, och som den landsort till hvilkens fördel dessa inkomster äro gifna, icke skulle behöfva, såsom nu är fallet, med en kostnad, ungefärligen motsvarande ett års afgift för tredje klassens patienter, för de sinnessjuka, om deras antal öfverstiger 12 å 15 eller en på 3 eller 4,000, söka plats på fastlandets hospitaler, helst som iunevånarne ogerna från den icke vidsträckta öns område aflägsna dessa sjuka, och, deremot om ett hospital derstädes skulle anläggas i större omfång, läget vore i sanitärt hänseende förmånligare än på de flesta andra orter, och nödig jordareal kan genom användande af hospitalets egna jordar eller deras utbyte utan särdeles kostnad beredas, och, i fall hospitalet vöre större än för öns behof, transporten dit af sjuka från fasta landet vore lika lätt som nu öfverförandet af sjuka från Gotland, och i det hänseende lättare att hospitalet blefve nära vid landningsplatsen beläget.
Dessa skäl med flera hafva förmått Hospitals-direktionen att i samråd med en af Serafimer-ordens-gillet öfversänd Arkitekt utse ny plats för hospitalet straxt utanför Wisby stadsmur, och att underställa gillets pröfning ett af denne Arkitekt uppgjord ritning till nybyggnad, beräknad för minst 30 patienter, och för möjlighet af ytterligare utvidgning, jemte kostnadsförslag.
Detta kostnads förslag uppgående till 128,000 R:dr bör, då flera inskränkningar i anseende till byggnadsmaterialier, kostnad för värmeapparat m. m. torde kunna göras, icke kunna öfverskridas.
Och får jag på ofvan anförda skäl hos Rikets Ständer vördsamt hemställa, att för en ny hospitalsbyggnad vid Wisby, beräknad för minst 30 patienter, måtte beviljas en summa af 128,000 R:dr.
Men skulle anläggning af hospital med detta ringare antal patienter anses olämplig, vågar jag hemställa att ett större hospital för 100 patienter der må anläggas, och får i detta fall föreslå en byggnadssumma, motsvarande den för Wexiö nybyggda hospital använda eller omkring 210,000 R:dr.
Ritningar och nödiga handlingar torde få af mig tillhandahållas Statsutskottet, till hvilket jag anhåller att denna motion måtte remitteras.
Stockholm den 29 November 1862. L. A. Anjou.
M*0 11S.
Af Prosten C. G.
Berlin:
Om anslag till lön för en Regements pastor vid Husar-regementet Konung Carl XV.
Såsom representant för Lunds stift har jag af vederbörande Regements-chef blifvit gjord uppmärksam på ett missförhållande, som eger rum vid husarregemen - Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 119. 239 tet “Konung Carl XV samt anmodad att genom väckandet af en motion söka undanrödja det anmärkta missförhållandet.
Det är från sekler tillbaka ett särdeles vackert och utmärkande drag för den Svenska krigshären, att samtlige dess regementer, de indelde så väl som de värfvade äro försedde med Regementspastorer, bataljons- eller esqvadronspredikanter.
Det gifves likväl härifrån ett enda undantag, och detta gäller för det värfvade husarregementet, som har den äran att bära namnet “Konung
Carl XV“, och det må med skäl väcka någon förundran, att detta regemente blifvit lemnadt utan all egen själavård, då nemligen ingen enda prestman dervid blifvit anställd.
Det kan i detta Högvördiga Stånd icke behöfvas någon argumentation för att ådagalägga, att den anmärkta bristen är beklagansvärd, och att i detta hänseende regementet kan anses vanlottadt oaktadt det dyra och för alla Svenska hjertan kära namn det nu mera här, och till trots för det anseende det åtnjuter för ärorika bragder, som det i fordna dagar utfört på slagfältet, och hvilka man med visshet kan påräkna att se förnyade, om någon fara ånyo hotar fosterjorden.
Ehuru den angelägna själavården kunnat al regementets medlemmar åtnjutas genom särskilda aftal med det tjensgörande presterskapet i de Skånska städer, der esqvadronernå äro förlagda, saknas denna själavård dock helt och hållet vid regementets årliga möten, och kommer likaledes att saknas, om regementet blir heordradt att gå i fält.
Jag utber mig derföre att få föreslå: att Rikets Ständer täckas bevilja för husarregementet “Konung
Carl XV“ ett årligt anslag af Ett tusen tvåhundra Riksdaler Riksmynt till lön för en Regemcnts-pastor mod skyldighet för samme Pastor att bestrida garnisons-predikantstjensten i Malmö.
Stockholm den 29 November 1862. C. G.
Beilin.
IVo 119.
Af Doktor C. H.
I Folkskole!rågan.
De mångfaldiga förslag, som inom detta Högvördiga
Stånd af särskilda motionärer blifvit framställda angående folkskole-frågans lösning, häntyda på brister i det närvarande tillståndet, hvilka måste undanrödjas, innan systemet af 1856— 1858 årens riksdag hunnit rotfästa sig och göra en återgång omöjlig.
Bland de många rösterna har allenast en enda här höjt sig för det närvarande systemets fixerande för framtiden genom anslagets uppförande på 8:de Hufvudtiteln, nemligen den insigtsfulle och aktade mans, hvilken vid omförmälda riksdag kraftigt bidrog 240 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 119. till dess genomförande.
Jag befarar att han icke skulle stå qvar vid denna sin mening, o?n han varit i tillfälle att, i likhet med pluraliteten af Ståndets medlemmar, på närmare håll se frukterna och erfara svårigheterna vid systemets genomförande i det verkliga lifvet.
Emellertid har denna röst i dessa dagar vunnit ett kraftigt understöd genom Kongl. Maj:ts nådiga Proposition angående anslag till folkundervisningens befrämjande, enär Kongl. Maj:t, i alla hufvudsakligaste delar föreslår ett fortgående på den vid 1856—1858 årens riksdag påbegynta banan.
Jag anhåller derföre att få i frågan uttala mig, innan den kommer under Utskottets handläggning.
I dessa vilkor föreslår nu Kongl. Maj:t i sin nådiga Proposition 3:ne förändringar, nemligen l:o att understöd icke skall göras beroende af den tid, då åtgärden till folkskoleväsendets förbättring vidtagits, utan bestämmas med hänseende till vidden af uppoffringar.
2:o att för erhållande af understöd må erfordras, att kommun tillförene tillskjutit ett belopp motsvarande folkskole-afgiften, 3:o att gränsen för folkskolelärare-lön må blifva 500 R:dr i stället för hittills bestämda 400 R:dr.
Dessa förändringar må nu vara förbättringar eller icke — derom vågar jag icke utlåta mig.
— De föranleda ett vacklande i lagstiftningen, som icke kan vara rådligt, så länge så många röster uttala sig emot hela systemet.
Felet ligger just deruti, att de anvisa ett fortgående på den beträdda origtiga vägen, nemligen om vägen att i Regeringens hand centralisera folkskolemedlen och splittra regeringens tid och uppmärksamhet på detaljer, hvilka det ej ligger i dess magt att kontrollera; att genom förespeglingar af understöd locka förförsamlingarne till erbjudanden af bidrag, utan att någon garanti gifves att församlingens sätt att ordna sitt folkskoloväsende blir ändamålsenligt; att framkalla hvarjehanda svek i fråga om det understöd, som från församlingarne gifves, i det att de för Regeringen angifna bidrag i ganska många fall endast finnas på papperet; att framkalla åtskilliga småskolor, hvilka i fråga om folkundervisningen icke ega någon egentlig betydelse, enär de endast bibringa de första elementerna, men framkalla hos allmogen den föreställningen, att småskolan gör den egentliga folkskolan öfverflödig, och slutligen: att icke vinna det ändamål som vore det vigtigaste, att nemligen dels framkalla flere egentliga folkskolor med examinerade lärare, dels försätta den examinerade folkskoleläraren i den ställning, att han blir i ekonomiskt hänseende någorlunda sorgfri och att andre unge skicklige män lockas att beträda den mödosamma och ansvarsfulla lärarebanan.
Det ligger i sakens natur, att det för Regeringen är omöjligt att rättvist fördela folkskolemedlen.
Erfarenhoten visar att det icke heller lyckats.
Eller hvad skall man säga derom, att en församling, Madesjö i Calmar stift, erhållit 990 R:dr R:mts understöd för icke mindre än 22 småskolor, under det att en annan församling, Norrköping, som genom vederbörliga verifikationer af den 5 Maj 1861 visade sig hafva sedan år 1858, utöfver församlingens dåvarande utgifter, tillskjutit ett årligt belopp af 3,169 R:dr, tillförsäkrades på papperet ett belopp af 520 R:dr, hvilket dock till följd af de af Regeringen gifna vilkor icke kunde för samma år utgå med högre belopp än omkring 120 R:dr R:mt.
Till de många förslag, sorn vid denna riksdag blifvit framställda, vill jag emellertid icke lägga något nytt; jag har allenast, vid den meningsskiljaktighet som visat sig, velat afråda ifrån hvarje steg, som ytterligare kan försvåra återgången från det närvarande och vill derföre allenast hemställa, 1:0 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
241 l:o att ingen förändring må för närvarande göras i hvad vid sistlidne riksdag beslutades i folkskolefrågan och att således anslagen för folkundervisningen må utgå på samma vilkor och till samma belopp samt med samma fördelning på de särskilda föremålen som vid 1859— 1860 årens riksdag beslutades.
Men då folkskolefrågan, hvilken för närvarande ovilkorligen fordrar en lösning så väl i fråga om det ekonomiska, som i fråga om organisationen, icke kan vid riksdagen nöjaktigt behandlas, får jag tillika vördsamt föreslå, 2:o, att Rikets Ständer hos Kongl. Majit underdånigst anhålla, att en Kommitté af sakkunnige män utses, hvilken eger att utarbeta förslag till folkundervisningens ändamålsenliga ordnande, så väl i allmänhet som ock särskildt för de orter, hvilka till följd af lokala förhållanden äro i behof af ett särskildt ordnadt folkskoleväsende, samt att denna Kommitté jemväl ålägges dels afgifva förslag, angående det framtida användandet af den del af den personliga skyddsafgiften, hvilken vid 1856—1858 årens riksdag blifvit till folkskoleundervisningens befrämjande anslagen, dels yttra sig huruvida med folkundervisningens ordnande må vara bäst öfverensstämmande att så väl den nu utgående så kallade folkskole-afgiften som ock den här omförmälda delen af personliga skyddsafgiften må ingå till Statsverket och i dess ställe ett anslag för folkundervisningen må på 8:de Hufvudtiteln uppföras, att utgå i öfverensstämmelse med de af Kommittéen föreslagna grunder för undervisningens ordnande.
Om remiss till Höglofliga Stats-Utskottet, till behandling i sammanhang med den nådiga Propositionen och med de i folkskolefrågan väckta motioner, anhålles.
Stockholm den 29 November 1862. C. 11.
Pundgren. miso 120.
Af Prosten 0. E. Rabe:
Om inrättande a,f ytterligare ett Institut för döfstumma.
För den som vet, huru mycket gagn och välsignelse bildning och kunskaper kunna hafva med sig, är det sannerligen desto mera fägnesamt förnimma, med hvilken kärlek — för att icke säga förkärlek — såväl elementar-skolan som folkskolan numera omfattas, som den tiden icke är långt aflägsen, då skolan ännu Bih. till R.
Prot. 1862 1863. 11 Sami. 2 Afd. 31 242 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 120. helt stjufmoderligt behandlades och fick äta kyrkans nådebröd.
Rättvisligen ifrar man nn för att öppna tillfälle för alla med sundt förstånd och med sunda sinnen begåfvade barn att — hufvudsakligen på det allmännas bekostnad — få lära allt hvad de behöfva veta för att kunna bereda sig sjelfve utkomst samt blifva nyttiga medlemmar i samhället.
Denna allmänt erkända angelägenhet om ungdomens bildning gifver också hopp om framgång åt ett förslag, som jag dristar göra till förmån för en icke liten del af fäderneslandets barn, hvilka äro i den olyckliga belägenhet — och detta är just deras största olycka — att de icke kunna begagna de undervisnings-anstalter, som med välvillig hand beredas och öppnas för alla deras mera lyckligt lottade jemnårige, utan behöfva en annan ledning och en sådan, som den enskilde äfven med bästa vilja icke kan bereda — der således Staten och det allmänna bör komma emellan.
Yid 1855 års slut funnos nemligen inom Sverige enligt officiella uppgifter, icke mindre än 608 barn under 15 år, som voro döfstumma, 201 af samma ålder som voro blinda samt 31, hvilka på en gång voro döfstumma och blinda.
Huru stort antalet af dessa olyckliga nu är, kan icke med säkerhet ännu uppgifvas; men ingen anledning är, att förhållandet mellan dessa och hela folkmängden har under tiden förändrats, utan tillväxt i samma mån som denna, och då mäste man antaga, att antalet af de döfstumma vid nämnde ålder i förhållande till landets hela folkmängd vid sistlidet års slut utgör 654, å de blinde 216, samt å dem, som på en gång äro döfstumme och blinde 33 eller tillsammans 903 sådane olycklige, och af dem tillsammans 687 döfstumma barn, om hvilka jag här närmast vill tala.