Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Huruvida detta uppdrag sträcker sig äfven till fall, der ansvar ej heller i gällande författning, ehuru icke i allmän lag, är stadgadt, synes vara tvifvel underkastadt; och meningen torde möjligen vara att endast utestänga Konungens Befallningshafvande från befattning med de ämnen, hvilka i allmänna lagen upptagas, utan att derföre utvidga deras befattning till sådana ämnen, hvarom hvarken allmänna lagen eller gällande författning innehåller något stadgande.
Skulle så verkligen förhålla sig; då vore endast att önska, det uttrycket mätte förtydligas, så att man ej kunde derifrån härleda en obegränsad makt att förbjuda och med ansvar belägga allt, hvad icke i allmän lag är bestraffadt, och hvarunder efter ordalydelsen kan dragas äfven allt, hvad som icke vid ansvarspåföljd är i gällande författning förbudet.
Skulle åter tillämpningen blifva den motsatta, eller att man företoge sig att stifta lag om allt, hvad man kunde finna nödigt och som förut icke vore i lag eller författningar upptaget; då torde det väl svårligen kunna nekas, att den ekonomiska lagstiftningsmakten hade erhållit en utvidgning, som icke finnes alsedd uti det af Regeringsformen åt Konungamakten lemnade uppdrag att uti mål, som röra allmänna hushållningen, stifta nya lagar och författningar, samt bestämma grunderna för allmänna inrättningar af alla slag.
Men äfven om en så beskaffad delegation af en kriminallagstiftningsmakt icke må anses innefatta öfverskridande af Konungamaktens uppdrag, och om den vore så begränsad, att den icke kunde förirra sig äfven in på den egentliga kriminallagstiftningens område; så vore det dock säkerligen att önska, det denna delegerade lagstiftningsmakt måtte kunna helt och hållet umbäras i anseende till de oundvikliga oredor, som af dess användande äro att befara, och hvarom nyss ofvanföre blifvit taladt.
Vid betraktande häraf har jag funnit det tillhöra min pligt att på ämnet fästa Rikets Höglofl.
Ständers uppmärksamhet, med hemställan, huruvida det må anses lämpligt och nödigt att hos Kongl.
Majit i underdånighet anhålla, antingen om upphörande af en åt underordnade myndigheter uppdragen rätt att stadga vitén eller ansvar, eller ock i annat fall om en sådan nådig förklaring af det här anförda stadgandet i Landshöfdinge-instruktionen, att tillämpningen deraf hestämdt inskränkes till de fall, der ansvar för öfverträdelse af ekonomisk författning finnes påbudet, men kan för tillfället behöfva att förhöjas; hvarigenom äfven blir tydligt, dels att tillfälle för de underordnade myndigheterne till konstruerande af brott försvinner, och dels att uteslutande af de fall, der allmän lag stadgat ansvar, icke bemyndigar till ingripande i lagstiftningen öfver de ämnen, som till allmänna lagen höra, ehvad derom finnes ansvärsstadgande eller ej.
Den för jordbruket vigtiga frågan om stängselskyldighet lärer sannolikt än en gång blifva föremål för Rikets Höglofl.
Ständers öfverläggningar, i anledning af de talrika betänkligheter, som visat sig vid inhemtande af Kongl. Kamtnar-Collegii samt Länsstyrelsernas och Hushållssällskapens yttranden i detta ämne, efter det
Rondeståndet gjort underdåniga föreställningar emot nådigt bifall till de öfriga Riksståndens beslut.
De betänkligheter, som mött afskaffandet af jordegares skyldighet, att genom stängsel sjelf freda sin fruktbärande jord emot betande kreatur, torde svårligen stå att undanrödja äfven i åtskilliga af de fall, som förekomma vid jordbruket i allmänhet, der innehafvare af små enstaka betesmarker kunna vara ur stånd att för sina kreatur hålla vallgång.
Svårigheterna för ett sådant kreaturens vaktande hafva likväl oändligen förökat sig och fortfara alltjemt att blifva mångfaldigare i följd af Skiftesverkets fortgång, hvarigenom efter hand byalag och enstaka hemman sönderstyckas i små lotter, hvilka alla kräfva att hvar för sig fredas mot fremmande kreaturs åverkan.
Det är sannt, att jordbrukare härigenom försättas i nödvändighet till uppförande och underhållande af hägnader i en öfverdrifven och för deras yrkes fördelaktighet högst menlig mängd, hvars förminskande eller fullkomliga umbärande visserligen vore på det högsta att önska.
Men af samma orsak, som vållar behofvet af detta öfverdrifna fredhållande, uppkommer äfven mångdubblad svårighet att vakta betande djur inom de små från hvarandra skilda betesmarkerna, hvilka genom skiftandet blifva lika mångfaldiga, som bostäderna, hvartill de höra.
Det blir följaktligen omöjligt att befria jordbrukaren från det olyckliga behofvet af ett öfverhopande stängselbesvär, utan att i stället bela - sta ägarne af angränsande betesmarker med en ännu svårare skyldighet att utan hägnad hålla vård om sina kreatur; och valet imellan de ömsesidiga svårigheterna lärer väl troligen icke böra blifva tvifvelaktigt.
Men om således stängselskyldigheten till sin hufvudgrund ej skäligen synes kunna afskaffas; så påkallar likväl de om denna skyldighet nu gällande lagstadganden en allvarlig granskning, såsom hvilande på rättsbegrepp, hvilka icke synas stå att försvara.
Hägnadsskyldigheten i allmänhet är genom dessa stadganden uteslutande hvälfd på jordbrukaren eller innehafvaren af de så kallade inägorna, och deremot betesmarkernes ägare helt och hållet befriade från denna skyldighet, såvidt inägor tillstöta.
En så ytterlig stridighet emot den naturliga grunden för hägnadsbesväret eller kreaturens ägares skyldighet att afhålla dem från ofredande af grannarnes grödor, kan väl icke tagas i försvar; och det minsta, som billigheten fordrar, lärer vara, att betesmarkens innehafvare vidkännes lika stor andel i hägnadsskyldigheten, som den jordbrukande eller inägornas innehafvare drabbar.
En annan hufvudsaklig afvikelse från rättsbegrepp ligger deruti, att innehafvare af större inägorymd, som tillgränsar en mindre, eller af större hemmantal, som i annat slags ägor tillstöter mindre hemmantal, skall i stängselbesväret taga så mycket större lott, som inägoområdet eller hemmantalet är större.
Härigenom uppkommer det högst oskäliga missförhållande, att om ett enstaka helt hemman äger till grannar endast några enstaka fjerdedels hemman, hvilka på alla sidor omgifva det hela hemmanet, detta senares innehafvare då måste stänga fyra femtedelar af hela sin omkrets, meri att om ett dylikt hemman ligger orrigifvet på alla sidor af byar, hvilka hvar för sig innehålla fyra hemman, det enstaka hela hemmanet då ej är skyldigt att stänga mer än en femtedel af hela sin omkrets, ehuru det svårligen lärer stå alt utreda, hvad större gagn samma hemman äger af fjerdingarnas, eller hvad större mehn af de öfverlägsna byarnas granskap.
Det kan väl ej heller förnekas, att om detta hemman skiftas i fjerdingar emellan fyra ägare, hvardera af dessa då blifver lika naturligen berättigad, som de angränsande enstaka fjerdingarnes ägare, att äfven mot dessa svara endast för en fjerding.
Man skulle eljest vägra en sådan från det hela hemmanet utskiftad andel rättigheten att beräkna sig till godo det nya hägnadsbehof, som genom skiftet uppstått imellan fjerdingar ne af det hela hemmanet.
Likaså uppkommer för hvarje hemman i de angränsande byarna vid skeende skifte en naturlig rätt att i stängselskyldighet räknas lika med det angränsande enstaka hemmanet, enär eljest behofvet af stängsel imellan de från byn utskiftade hemmanen icke komme i beräkning.
På enahanda grund lärer det ej kunna bestridas, att vid skifte af ett större inägoområde i lika små eller mindre lotter med det angränsande mindre området uppkommer behof och naturlig rätt för de förra att räkna sig till godo stängsel i skiljolederna sig imellan, hvaraf följer rättighet att fordra jemlikt deltagande för det angränsande området i hägnadsbesväret imellan detta och de förra.
Af dessa anmärkningar torde vara uppenbart, dels att intet skäl finnes till olikhet i skyl digheten att stänga för inägor eiler utägor, och dels att grunden till ett större hemmantals eller större ägovidds belastande med större andel i hägnad mot mindre hemmantal eller mindre ägovidd, än som drabbar denna senare, är falsk, och att å ömse sidor af en skiljoled imellan ägolotter eller jordegendomar den verkliga grunden för hägnadsbesvärets fördelande är jemlikhet.
Ar åter detta bevisadt och lagen om hägnadsskyldighet derefter rättas; så inskränker sig denna lag till det enda stadgandet, att i skiljoled imellan särskilda ägares jordegendomar eller ägolotter halfva hägnaden skall hållas af hvardera sidans ägare.
En sådan förändring i nu gällande stängsellag bör jag desto heldre tillstyrka, som jag genom erfarenhet känner de oöfvervinneliga svårigheterna att på någon giltig eller billig grund bringa i verkställighet de i denna lag gifna stadganden, ja den ej sällan inträffande omöjligheten att pä något sätt åstadkomma dessa stadgandens efterlefnad; och det är med anledning af denna erfarenhet, som äfven lagkommittéens förslag upptagit den förändring, jag nu tillstyrker.
Uti första kap. 12 §.
Rättegångs-Balken stadgas ansvar för Domare, som fäller orätt dom; och 9 kap. 5 §.
Utsöknings-Balken förordnar om ansvar för Konungens Befallningshafvande, såsom i Rättegångs-Balken om Domare sägs, när Konungens Befallningshafvande uppsåteliga af hat och afund, eller för egen vinning, eiler androm till viljes, häfver gjort den klagande orätt.
Men i Lagen saknas föreskrifter för de fall, då Domare eller Konungens Befallningshafvande gjort sig skyldig till försummelse i tjensten eller eljest till fel af annan beskaffenhet, än som kunna hänföras under orätt dom eller uppsåtligen gjord orättvisa i lagsöknings ärenden.
Häraf händer, alt vid skeende åtal för försummelser, obehöriga dröjsmål, felaktiga betyg eller hvilka origtigheter som häldst i tjenstgöring begås, domare eller Konungens Befallningshafvande ej annorlunda kunna fällas till ansvar, än med åberopande af den lag, som bestraffar orätt dom.
Det torde dock icke bestridas, att sådant sker endast i brist af lag, som på förhållandet verkligen är lämplig, och att denna brist behöfver afhjelpas.
De uti 28 kap. af Lagberedningens förslag till straffbalk upptagna förordnanden om brott af embetsmän i allmänhet lära icke lämpligen kunna antagas annorlunda, än i sammanhang med strafflags-förslaget i det hela; och för att gifva anledning till afhjelpande af den anmärkta bristen, har jag således funnit mig böra påtänka ett förslag, hvilket utan dröjsmål och utan rubbning af lagens öfriga innehåll vore antagligt.
Jag har dervid trott mig icke böra vidare utsträcka detta förslag, än att tillstyrka tjenliga tillägg till de åberopade nu gällande lagställen, nemligen till första kap. 12 §.
Rättegångs-Balken: Gör Domare sig skyldig till annat fel eller försummelse, vårdslöshet eller obehörigt dröjsmål i det, som till hans embete hörer; stånde äfven derföre till ansvar, efter hvad nu sagdt är och gulde skadan. samt till nionde kap. 5 §.
Utsöknings-Balken:
Försummar Konungens Befallningshafvande sitt embete eller gör sig deruti skyldig till vårdslöshet, obehörigt dröjsmål eller annat fel; varde äfven derföre ställd till ansvar, såsom om
Domare sagdt är, och gälde skadan.
Förordningen den 13 Juli 1818 innehåller uti 24 §, att då Gäldenär sitt skuldebref hos Rätten företer och således visar, att han skulden till fullo betalt, inteckningen skall dödas och sådant straxt å skuldebrefvet tecknas, så ock i Protokollet skrifvas.
Häri stadgar Kongl. Kungörelsen den 18 December 1823 det tillägg, att köpare af fastighet, hvilken antingen å utmätningsauktion eller under konkurs af borgenärer genom offentligt utrop såld är, och hvaruti inteckningar finnas, till hvilkas gäldande köpesumman icke förslår, skall, så snart auktionsförrättningen vunnit laga kraft eller, i händelse af klander, fastställd blifvit, samt köpesumman är inbetald, äga att derom af vederbörande Exsecutor eller Syssloman erhålla bevis samt att med detta jemte Gravationsbevis anmäla sig hos Domstolens Ordförande i den ort, der fastigheten är belägen; och skall då Ordföranden åligga att genom anslag å Rättens dörr och kungörelse, hvilken genom köparens försorg bör Irenne gånger införas i allmänna tidningarna, kalla och förelägga de inteckningshafvare, som antingen alldeles icke, eller endast till någon del, fått sina inteckningar utur köpeskillingen guldne, att, i stad inom en månad från den dag, kungörelsen i tidningarne sista gången finnes införd, och å landet vid det ting, som först infaller, sedan en månad från sista kungörelsedagen förflutit, hos
Domstolen anmäla, huruvida emot deras inteckningars dödande kan vara något att påminna; börande Domaren, ehvad inteckningshafvare då begagna rättigheten att varda hörde, eller icke, och jemväl utan hinder deraf, att original-inteckningshandlingarne icke uppvisas, angående inteckningarnes dödande sig utlåta.
De i dessa författningar sålunda uppgifne utvägar att få en inteckning dödad, nemligen antingen att förete skuldebrefvet och dermed visa, att skulden är till fullo betalt, eller ock styrka, det den köpeskilling, som å utmätnings- eller konkursauktion erhållits, ej är tillräcklig för inteckningens gäldande, äro de enda i lag stadgade.
Men de uti samma författningar upptagne fall äro icke de enda, då det för ägare af en intecknad fastighet kan vara angeläget och tillkomma honom såsom rättighet, att få ett bevis, det hans egendom icke häftar för en ej mer gällande inteckning, med andra ord att få denna inteckning dödad.
Det kan till exempel hända, att innehafvare af en inteckningshandling, för hvilken han i god tro erhåller betalning, underlåter att återställa den, att deu antingen förut eller sedermera förstöres och aldrig mer kan företes, men väl bevisning åstadkommas, att betalningen är erlagd och inteckningshandlingen förstörd.
Det kan ock hända, att intecknad fordran lemnäs obevakad vid tillfälle, då dess fortfarande giltighet fordrar bevakning, såsom i konkurs, och derföre blir genom dom ogillad — andra möjligheter att förtiga.
Om nu i dessa fall den intecknade fastighetens ägare hos Rätten anmäler sig och företer de bevis, hvarmed fordringens försvinnande fullt styrkes; så gifves väl intet skäl, hvarföre han ej skulle vara berättigad att äfven erhålla Rättens bevis öfver inteckningens försvunna giltighet; och jag skulle icke tro, att sådant kunnat honom lagligen vägras, om än aldrig ett uttryckligt stadgande angående rätt till intecknings dödande för visst fall vore gifvet.
Sedan likväl nu sådana stadganden finnas för de två här ofvan uppgifne fall; har det visat sig, att fastighetsägarens ifrågavarande rätt kunnat betraktas, om icke såsom inskränkt till dessa enda fall, dock såsom bunden vid en skyldighet att iakttaga föreskrifter, tillkomna för det ena af samma fall, men icke lämpliga för något annat än detta.
En fråga härom är afgjord af lagskipningen, på sätt som inhämtas af en här nedan förekommande redogörelse för ett aktionsmål; och jag har derigenom erfarit, att till undvikande af enahanda motgång för fastighetsägare i likartade frågor annat medel ej lärer gifvas, än ett nytt lagstadgande, hvarigenom rättigheten uttryckligen och oinskränkt uttalas.
Jag har försökt att uppgöra ett sådant stadgande genom ytterligare tillägg till 24 § i 1818 års Kongl. Förordning och lemnar dertill följande förslag:
Styrker eljest den intecknade fastighetens ägare, med fulla skäl, att den intecknade gälden är gulden eller af annan orsak försvunnen eller ogiltig; varde ock dä inteckningen dödad.
Öfver rätta förståndet af 61 kap.
Missgernings-Balken hafva tvifvelsmål uppstått och skiljaktiga meningar blifvit hos domstolar följda, af hvilka meningar vid första påseendet deD tyckes hafva största grundligheten, att kapitlet, enligt sin öfverskrift, icke bör anses handla om annat, än hvad som i egentlig mening heter missgerning eller groft brott.
Man har föreställt sig, att sådane mindre brott eller förseelser, som icke rätteligen kunna inbegripas under namn af missgerningar, ej heller vore i förevarande kapitel, såsom den allmänna lagen om delaktighet, åsyftade samt att på dem ej kunde skäligen lämpas det ansvar för rådgifvande eller biträde, hvilket här stadgas för de grofya brotten, utan ansett det vara lagens mening, att för de ringare ingen annan behöfde straffas, än gerningsmannen sjelf.
Denna mening har funnit bekräftelse jemväl uti beskaffenheten af de ansvarsbestämningar, som uti meranämnde kapitel förekomma, då man icke annorlunda skulle kunna förklara, att äfven mindre delaktighet der uti 2 § ej belägges med ringare bestraffning än spö eller ris, fängelse eller arbete, hvilket säkerligen vore omöjligt, om dermed mentes delaktighet i sådane brott, som gerningsmannen sjelf får med böter försona.
Det kan ej nekas, att detta lagställes tillämpning på de ringare brotten uppenbarar sin orimlighet, när t. ex. en person, som tillstyrkt eller uppmanat en annan till utdelande af några slag utan påföljande lyte eller skada till lifvet, blifvit dömd att plikta med fängelse vid vatten och bröd, då deremot gerningsmannen undslapp med penningeböter för blånader och blodviten.
Om en sådan tillämpning är grundad på lagens bokstafliga lydelse; så eger deremot den skiljaktiga meningen andra grunder, utgående från ämnets natur.
Det vill icke förefalla tro - ligt, att sedan särskildt blifvit förordnadt så väl om delaktighet i dråp, hvarom 24 kap.
Missgerningsb. handlar, som ock om delaktighet i stöld, hvilken aftiandlas i 41 kap., lagen skulle lemnat allmänna föreskrifter uti 61 kap. endast om delaktighet i gröfre brott, till hvilka onekligen höra dråp, såsom innefattande äfven alla de svåraste arter deraf, på hvilka således 24 kap. måste tillämpas, men deremot alldeles förbigått delaktigheten i alla ringare brott, efter att hafva derifrån endast afskiljt stöld, såsom elt slags medelväg imellan dessa senare och de gröfre brotten.
Förgäfves söker man förklara detta dermed, att stölden, såsom räknad till de ringare brotten, eljest skulle blifva för deltagare lika ostraffad, som öfriga brott af denna klass.
Innehållet af 41 kap. visar nemligen, att dess stadganden tillkommit, ej blott för att uttrycka brottets hänförlighet under den allmänna delaktighetslagen, utan för att fastställa särskilda grunder, hvarefter delaktighet i detta framför andra brott skall bestraffas.
Meri den förnämsta grunden för ett annat begrepp om straffbarheten af deltagande äfven i mindre brott, än som låter förena sig med 61 kap:s hänförande endast till de gröfre, ligger i den för lagstiftningens ändamål kännbara brist på bestraffning, som skulle utfalla till fördel för ganska många mot samhällsordningen vidriga förbrytelser, derest de icke kunde beifras, såsom utgörande endast delaktighet i ringare brott, eller till och med förseelser (quasi delicta).
Om lagskipningen en dag, såsom hittills icke skett, allmänneligen antager, att t. ex. för skogsåverkan ingen annan än gerningsmannen kan straflas, och således icke den, som legt honom, köpt af honom hans rof, lånt honom dragare och redskap; så skall ett nytt tillfälle öppna sig för förläggare och spekulanter i denna art af tjufnadsindustri, hvilken då kan bedrifvas mera i stort och med mindre äfventyr, än som hittills skett.
Man finner nemligen utan tvifvel öfver allt uslingar nog, som för betalning åtaga sig att utföra sjelfva arbetet, med äfventyr att vid ertappande blifva spisade vissa dagar med vatten och bröd, i brist af tillgång till böter; och patronen, som utrustar och aflönar dem, får ostörd ej allenast njuta sin oskuld i sjelfva åverkansförseelsen, utan ock behålla såsom sin välfångna egendom, hvad han afsina handtlangare tiilhandlat sig, enär de icke såsom tjufvar varit misstänkte, eller delaktigheten i deras förehafvande kan såsom brott straffas.
Likaså skall man då kunna strafflöst lega våldsverkare, som utom hus på vägar och stigar, öfverfalla fredliga vandrare och vägfarande, slå dem blå eiler blodiga, lama eller lytta, utan att deraf blir så groft brott, att delaktigheten deruti kan bestraffas, eftersom ansvaret endast består i penningebot.
Säkerligen är det en lycka, att dylika tillämpningar af 61 kap.
Missgerningsbalken hittills icke i allmänhet blifvit gjorda.
Men om de ej heller alldeles uteblifvit och möjligtvis hota att utbreda sig; så torde det vara en angelägenhet af vigt, att dessa tillämpningar i tid förebyggas.
Dertill fordras naturligtvis några förklarande ändringar i lagens text, hvilka jag derföre skall försöka att föreslå.
Först och främst lärer vara nödigt, att 61 kapitlets öfverskrift icke mer handlar endast om delaktighet i missgerningar, utan lyder på delaktighet i brott öfverhufvud, om icke i brott och förseelser.
Och i kapitlets innehåll skulle jag tro de ändringar böra göras, att ordet missgerning i 1 § utbytes mot brott samt att 2 § får denna lydelse:
Är någor eljest till gerningen mindre vållande, vare förfallen till enahanda eller lindrigare straff, än sorn gerningsmannen öfvergår, eller och till penningeböter, efter omständigheterna.
Maj:ts nådiga Instruktion för Landshöfdingarne samt de vid Läns-styrelserna anställde Tjenstemän den 10 November 1855 har varit föremål för publicisters klandrande anmärkningar; och huru mycken obillighet eller ofog som i dessa anmärkningar än må hafva förekommit, lärer det dock icke kunna nekas, att denna nådiga Instruktion behöfde underkastas en grundlig och billig kritik.
En sådan har icke med fullständighet kunnat af mig anställas, då omständigheterna endast medgifvit, att nog hastigt genomläsa det ifrågavarande arbetet.
Men hvad jag dervid varseblifvit såsom väsendtligen anmärkningsvärdt, har jag trott mig pligtig att här anteckna.
Vid frågor om Landssekreterares och Landskamererares ansvarighet kan väl icke skäligen tvifvelsmål uppslå angående rätta meningen af instruktionens föreskrifter.
Men det får dock icke bestridas, att man der saknar den bokstafliga tydlighet, som i en lag alltid är att önska, när den kan erhållas.
Uti 3 § är nemligen icke uttryckligen sagdt, att en Landssekreterare eller Landskamererare, som icke yttrat skiljaktig mening från Landshöfdinge, skall gemensamt med denne för beslutet ansvara.
Likväl hade ej blott detta bordt bokstafligen uttalas, utan det hade äfven behöft tilläggas, att skiljaktigheter från Landshöfdingens beslut kunna, derest de befinnas olagliga eller grundlösa, ådraga lagligt ansvar.
Äfven i 4 §, hvilken afhandlar Landshöfdinge-embetets tjenstgöring, stadgas väl samfälld ansvarighet af Ledamöterna för de beslut och åtgärder, hvarom de varit ense, samt enskild ansvarighet af föredraganden, så vida den andre låtit sin särskilda tanka i protokollet anteckna; men deremot saknas stadgande om ansvarighet för de från beslutet skiljaktiga meningarne, hvilka således efter bokstafven icke kunna beifras, änskönt olagliga och grundlösa.
Då uti 48 § 1 mom. föreskrifves, att i hvarje diarium bör intagas eller bifogas förteckning med kort rubrik å de mål, som från föregående år finnas oafgjorda och uti nästförflutna årets arbetsberättelse balanseras; lärer val meningen häraf vara, att äfven sådana mål skola i ett följande års diarium öfverföras, hvilka ännu icke blifvit färdiga till ytterligare handläggning af Länsstyrelsen, och således ej heller af dess åtgärd för närvarande bero.
Men i sådant fall komma vid Landskantslierna att från år till annat öfverföras lagsökningar, i hvilka ingenting annat förelupit, än att den ingifna ansökningen är utställd till gäldenärens hörande och vid hvilka vidare åtgärd ej äger rum, innan antingen förklaring eller ock bevis på delgifvande! inkommit.
1 ganska många dylika mål inträffar dock aldrig någotdera, emedan godvillig liqvid i stället mellankommer; och alla dessa mål hafva hittills blifvit lemnade utan all vidare åtgärd, således ej heller öfverföring i nytt diarium.
Någon olägenhet häraf har Säkerligen icke inträffat eller kunnat inträffa, då ärendena alltid blifvit till åtgärd företagna, så snart sökanden visat sig hafva fullgjort delgifningsskyldigheten, elier ock den lagsökte dessförutan inkommit med förklaring.
Skulle nu icke destomindre alla dessa mål öfverföras i följande års diarier och der framgent (d. v. s. ofta för alla kommande år) qvarstå, så länge de vöre oafgjorda; så uppkomme ofelbart en förfärlig tillökning i diariernas vidd, äfvensom i diarieförarnes besvär; och snart blefve det nödvändigt att föreskrifva någon ny utväg till vidlyftighetens minskande.