Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Tryckfrihets-Förordningen, att förbrytelser emot samma lag upptagas vid allmän under-rätt i den stad, der boktryckeriet, ifrån hvilket den åklagade skriften utkommit, anlagdt är, eller på sätt 1 § innehåller, vid anläggandet, anmäldt blifvit
Detta synes väl ock Consistorium Academicum i Lund hafva antagit, då Consistorium uti sitt beslut den 22 December 1852 först och främst yttrar, »att Magister »Munck af Rosenschölds verksamhet såsom skriftställare, i hvad den på ett eller an»nat sätt kunde innefatta brott emot Rikets tryckfrihetslagar, icke tillhörde Consistorii »upptagande och pröfning; hvarföre något afseende icke heller kunde derpå fästas;» men Consistorium upptager icke desto mindre, såsom det kan synas, till pröfning en med nämnda skriftställare-verksamhet temligen nära beslägtad och nära sammanhängande verksamhet, då Consistorium såsom stöd för sitt beslut om relegationen i främsta rummet åberopar »Munck af Rosenschölds medverkan till spridande af en på han* 148 »boktryckeri då utgifven tidning, hvilken genom samhällsvådliga läror, äreröriga rykten »etc. etc. städse varit af en, isynnerhet vid ett Universitet, särdeles vådlig beskaf»fenhet.
De öfriga skälen för relegationen äro: »att Munck af Rosenschöld medelst ett i allmnänhet högeligen tadelvärdt uppförande emot
Universitetets lärare och öfrige medlemmar »gjort sig ovärdig att vidare en Akademisk medborgares rättigheter åtnjuta,» samt att dels »en större del af den studerande ungdomen till Akademiens Rektor framställt ön»skan om Munck af Rosenschölds uteslutande från Universitetet för alltid,» dels ock »Inspektorn för de vid Universitetet studerande adelsmän afsagt sig all vidare in»spektion öfver honom.» Ehuruväl Consistorium endast i förbigående och genom uttrycket »jemväl med fästa dt afseende på de två sistnämnda omständigheterna» begagnat äfven dem såsom motiver för relegationen, måste dock härvid anmärkas, att opinioner och så kallade opinionsyttringar väl aldrig lämpligen kunna eller böra medtagas i beräkningen såsom skäl till domstols beslut, och det aldra minst, då beslutet leder till straff.
Om hvad nu blifvit erinradt äger giltighet, finner man, att icke något annat stöd för relegationsbeslutet qvarstår än det visserligen också ensamt tillräckliga, såvida det får anses fulleligen ådagalagdt, nemligen »att Magister Munck af Rosen»schöld medelst ett i allmänhet högeligen tadelvärdt uppförande emot
Universitetets »Lärare och öfriga medlemmar gjort sig ovärdig att vidare en Akademisk medborgares »rättigheter åtnjuta;» och detta är uppenbarligen det hufvudsakliga skälet, hvarpå Kongl. Majit grundat sitt nådiga Utslag, innefattande, att »Kongl.
Majit funnit Consisto»rii relegations-beslut icke böra läggas Consistorii Ledamöter till last såsom något af de »fall, der, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, ansvar för embetsfel ägde rum.»
Vid det förhållande, att de till Munck af Rosenschöld vid förhöret inför Consistorium framställda frågor alldeles icke berört några andra ämnen än sådana, som anginge hans verksamhet såsom skriftställare och boktryckare, hade den tilltalade saknat anledning att uti något annat afseende inlåta sig i förklaring.
Justitie-Ombudsman nen hade ock utan tvifvel af samma orsak ansett relegationsbeslutet grundadt egentligen, för att icke säga uteslutande, på Magister Munck af Rosenschölds verksamhet såsom skriftställare, hvaraf åtalet uppkommit.
Äfven visar det sig, vid betraktande af Kongl. Majits
Utslag om åtalet emot Consistorium, att en sådan grund icke af Kongl.
Majit antagits såsom giltig och lagligen leckinde till det slut, hvaruti Consistorium stannat, då Kongl. Majit ansett Consistorii Beslut egentligen härledt ifrån hvad som funnits upplyst i fråga om Munck af Rosenschölds »uppförande i allmänhet.'»
Consistorium förklarats icke hafva gjort sig skyldigt till så beskaffadt embetsfel, hvarför ansvar, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Balken, äger rum, blifver det likväl vid betraktande af motiverne till det nådiga Utslaget uppenbart, att den grundsats Justitie-Ombudsmannen i detta mål förfäktat, vunnit bifall af Konungens Högsta Domstol; och dermed är äfven åt Svenska Tryckfriheten förvaradt det med Grundlags helgd 149 befastade stadgande, att utgifvare af tryckt skrift får allenast efter tydlig lag till ansvar för innehållet deraf ställas, på det sätt och i den ordning, Tryckfrihetslagen be stämmer.
Afven i en annan principfråga, som uti målet förekommit och är af väsendtlig vigt, synes mig, att Justitie-Ombudsmannens åsigt vunnit Konungens Högsta Domstols bifall, nemligen derutinnan, att, sedan Justitie-Ombudsmannen helt och hållet bestridt giltigheten af den, såsom ensamt och tillräckligt skäl att ogilla åtalet, utaf Kongl. Hofrätten uttalade grundsats, att högre myndigheter, oaktadt klagan, gillat och fastställt Consistorii Utslag, hvilket förty icke skulle kunna för Consistorium medföra ansvarighet; så har Kongl. Maj:t så till vida godkänt Justitie-Ombudsmannens yrkande, som nämnda skäl, ehuru af Kongl. Hofrätten ansedt tillfyllestgörande för dess domslut, i det nådiga Utslaget icke ens upptagits såsom på sakens utgång inverkande; utan har Kongl.
Majit i stället ur helt annan grund härledt den följd, att besvären icke föranledde till ändring i det slut, hvaruti Kongl.
Hofrätten i saken stannat.
Detta åtal har sålunda hos landets Högsta Domstol framkallat afgörande omdömen i två ganska vigtiga frågor, om hvilka olika meningar visat sig rådande.
Sedan Hellestads och Tjellmo Tingslags Häradsrätt, på åtal af allmän åklagare, enligt Utslag den 23 Januari '1856, som i nästpåföljande
December månad blifvit till verkställighet befordradt, förklarat Carl Carlsson i Rödingstorp och Carl Andersson i Lofallet lagligen öfvertygade att hafva tillfogat Gustaf Larsson i Tjellmo åtskilliga i läkarebetyg upptagna kroppskador, hvilka bestått i en utslagen tand, ett stucket sår, en blånad under venstra ögat, två blånader invid näsan, tre å läpparnes yttersidor och fyra sår å läpparnes insida, men då icke kunnat utrönas, huru många af berörda skador tillfogats målsäganden af Carl Carlsson eller af Carl Andersson, ansett nämnde personer böra till hälften hvardera derför ansvara och således, med åberopande af 34 Kap. 4 § samt 35 Kap. \ och 2 §§ Missgernings-Balken, dömt de tilltalade att böta för ofvanbeskrifna våldsgerningar tillhopa Tretton Rdr 40 sk., eller hvardera Sex Rdr 44 sk., hvilka böter, om tillgång saknades, skulle försonas med sju dagars fängelse vid vatten och bröd; så hade Justitie-Ombudsmannen i aflåtet Memorial till Domhafvanden i nämnda Tingslag anmärkt: att en dylik fördelning af det i lag stadgade ansvar för våld å person, hvarigenom den föi slika lagöfverträdelser bestämda genom penningevärdets fall numera obetydliga bötespåföljd skulle ytterligare förringas, i samma mån som brottsligheten till sin natur snarare förökades i följd af fleres deltagande i våldet, icke kunde anses öfverensstämmande med lagens anda och mening; att om än antoges, att 6'1 Kap.
Missgernings-Balken icke innefattade bestämda stadganden för annat än gröfre brott, lagens allmänna syftning, att de, som vore i en vilja och gerning, skulle hvar för sig oafkortadt undergå den för lagöfverträdelser utsatta be - 450 straffning, dock vöre tydligen ådagalagd på flera ställen, såsom i 20 Kap. 1 och 4 §§ samt 41 Kap. nämnde Balk jemte andra Lagrum; och att, ehuru i fråga om lytesbot, någon tvekan angående denna åsigts tillämplighet väl kunde uppstå i följd af den omständighet, att denna bot, i olikhet med andra böter i våldsmål, vore målsägandens ensak, likasom till upprättelse för det erhållna lytet, hvilket sålunda, om flere i våldet delaktige komme att hvar för sig erlägga full lytesbot, möjligen kunde anses blifva uppskattadt högre, än lagstiftaren antagit, en sådan tvekan likväl borde förfalla, då man toge i öfvervägande, att denna lytesbot till sin natur utgjorde icke en ersättning till den skadade, utan fast heldre en skärpning i den brottsliges straff för alla sådana lemlästningar, efter hvilka spåren blefve ständigt synliga.
Domhafvanden i Hellestad och Tjellmo Tingslag anförde häremot: att, i händelse det genom den förekomna bevisningen varit utredt, huru många sår och blodviten hvarje tilltalad tillfogat målsäganden, böterne måst drabba hvar och en i mån af hans brottslighet, och att, om de tilltalade utdelat hälften hvardera af åkommorna, påföljden bort blifva sådan Häradsrätten den utsatt, hvadan Domhafvanden ansett frågan bero derpå, huruvida ansvaret skulle blifva svårare derföre, att målseganden icke förmått åstadkomma fullständig bevisning, samt att, då Domhafvanden funnit detta stridande emot den grundsats, att i brottmål den lindrigaste meningen borde tillämpas, anledningen till det anmärkta domslutet härutinnan vore att söka.
Enär emellertid de af Domhafvanden anförda åsigter om fördelningen af ansvar för begånget våld syntes, vid alla de tillfällen der flere varit till ett vålds utöfvande i en vilja och gerning, sakna all giltighet, äfvensom bevisningen skulle utmärka den andel deri, som en hvar af dem tagit, samt den af Domhafvanden ifrån nämnda dess åsigt dragna slutsats, om rätta lagtillämpningen i det fall, hvarom nu vore fråga, att någon utredning om hvarderas delaktighet icke kunnat vinnas, ansågs än mera strida emot lagens på flera ställen uttalade anda och mening, såsom i 24 Kap. 6 § och 6 Kap. 3 § Missgerningsbalken, har Justitie-Ombudsmannen uppdragit åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt att, för berörda oriktiga lagtillämpning emot Domhafvanden anställa åtal.
Advokat-fiskalens yrkade, att Kongl.
Hofrätten, med ogillande af Häradsrättens uti ifrågavarande beslut gjorda lagtillämpning, mätte för densamma döma
Domhafvanden till den lindrigare ansvarspåföljd, Kongl. Hofrätten på grund af 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken kunde pröfva rättvist bestämma; men Domhafvanden genmälde härtill ytterligare: att i brottmål lagen ej borde utöfver dess ordalydelse tolkas, och att i 17 Kap. 20 § Rättegångsbalken stadgades, det Domaren ägde heldre fria än fälla, hvilket stadgande borde anses i sig innefatta, att i sådant fall som det nu ifrågavarande, den mening borde tillämpas, som vore lindrigast; att Domhafvanden ej kunnat finna något häremot stridande uti 20 Kap. 1 och 4 151 §§ Missgerningsbalken, hvilka Lagrum snarare lemnade stöd för Domhafvandens mening; att om flere personer gemensamt ginge hem till annan med berådt mod att skada göra och der tillfogade bonden sjelf, hans folk eller gäst blånad eller blodvite, väl alla brutit edsöre, derför de skulle straffas med ett års fängelse med eller utan arbete, efter omständigheterna, och böta etthundra daler, hvarvid dock bestämmelsen, att fängelsestraffet borde vara med eller utan arbete, efter omständigheterna, afsåge den större eller mindre brottslighet, de särskilde deltagarne ådagalagt; att, då vid nyssnämnda brott särskildt ansvar för såramål ägde rum, det, enligt Domhafvandens åsigt, vore med lagens mening icke öfverensstämmande, att de, hvilka varit i en vilja och gerning om hemfridsbrottet, skulle, i den händelse att antingen, en af dem slagit bonden, en annan hans folk och en tredje hans gäst, eller att af fredstörarne någon först ensam träffat husbonden och huggit honom i ansigtet, eller gjort annan större skada, samt en annan och tredje hvar för sig, tillfogat honom mindre sår, alla lika ansvara för såramålet; att den af Justitie-Ombudsmannen åberopade lagparagraf, rörande dråp i bråd skillnad, syntes Domhafvanden icke äga jemförlighet med anmärkta beslutet, enär i samma § förutsattes bevisning derom, att alla lagt lika hand å den döde, hvaremot näst föregående § i 24 Kap.
Missgerningsbalken, som stadgade att, när flere i bråd skillnad våldfört en person, hvar och en borde straffas efter omständigheterna, eller, enligt
Domhafvandens uppfattning, så som de efter förekommen bevisning i brottet deltagit, motsade den tolkning, att alla, hvilka varit i en vilja och gerning, skulle straffas lika; samt att om äfven extensiv tolkning i brottmål kunde anses tillåten, likväl af 6 Kap. 3 § Missgerningsbalken, som handlade om politiska brott, och 41 Kap. 1 § samma Balk, hvilken anginge brott emot egendom, någon analogi icke vore att hämta vid bedömande af förbrytelse mot person i bråd skillnad.
Genom Utslag den 25 Januari innevarande år förklarade Kongl.
Hofrätten, att uti ofvan omförmälda mål Carl Carlsson och Carl Andersson rätteligen bort dömas att hvar för sig utgifva de i åberopade lagrum stadgade böter för de Gustaf Larsson tillfogade åkommor eller vid bristande tillgång undergå motsvarande fängelse vid vatten och bröd, och att Häradsrättens Utslag, hvarigenom Carl Carlsson och Carl Andersson blifvit fällde att hvardera erlägga endast hälften af nämnda böter, eller undergå det emot bötesbeloppet svarande fängelse vid vatten och bröd, således vöre felaktigt; men enär lagens ordalydelse i 34 Kap. 4 § samt 35 Kap. 1 och 2 §§ Missgernings-balken kunnat gifva anledning till en sådan tillämpning deraf, som Häradsrätten antagit, och Häradsrättens beslut i följd deraf icke vore uppenbart stridande emot lag, funne Kongl. Hofrätten att Häradsrättens Ordförande icke skäligen borde ådömas ansvar, enligt 1 Kap. 12 § Rättegångs-balken, såsom den der af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd fällt orätt dom.
Då den af Häradsrätten tillämpade och af dess Ordförande sedermera förfäktade lagtolkning sålunda blifvit förklarad oriktig, ansåg jag det med' åtalet åsyftade ändamål 152 vara vunnet och trodde mig icke äga skäl att någon ansvarstalan vidare fullfölja; — Häradsrättens Ordförande har äfven låtit saken vid Kongl. Hofrättens Utslag bero.
Emot Rådstufvurätten i Umeå hade Justitie-Ombudsmannen förordnat, åtal för det att Rådstufvurätten, dels längre än skäligt varit, dröjt med utgifvande af domar uti sju särskilda konkurs- och urarfva-mål, dels ock, så vidt Rådstufvurättens Protokoll visade, uraktlåtit att i föreskrifven ordning hålla andra och tredje uppropen uti sex af de omnämnda målen; och genom Utslag, som meddelats den 22 Februari innevarande år, har Kongl. Svea Hofrätt, enär en tillförordnad
Domare, som vid den tid, hvarom fråga var, fört ordet i Rådstufvurätten, uti dess i målet afgifna förklaring uppgifvit, att andra och tredje uppropen varit utsatta och hållits uti alla omnämnda målen å vederbörliga tider, samt Advokat-Fiskalen icke ifrågasatt riktigheten af hvad sålunda blifvit uppgifvet och icke ens anmärkt någon omständighet, på grund hvaraf i öfrigt kunde antagas, att i afseende å nyssomförmälda upprop eller något af dem felaktigt förfarits, ansett det ansvar i denna del icke kunde för Rådstufvurättens under tiden tjenstgörande Ordförande äga rum; äfvensom och då icke heller i öfrigt,, med afseende å hvad i målet förekommit, någon försummelse kunde anses ligga Rådmännen till last vid handläggning af något bland ifrågavarande konkurs-ärenden, ansvar icke kunde dem i målet ådömas; men emedan, så vidt handlingarna utmärkte, ofvanbemälde tjenstförrättande Ordförande, fastän uti de ifrågakomna målen, med undantag af ett, uppropen redan varit slutade före utgången af Oktober månad 1853, icke inom de fyra månader derefter, under hvilka hans förordnande fortfarit, vidtagit någon åtgärd för att dessa mål med slut afhjelpa, och hvad till ursäkt för det sålunda förlupna dröjsmålet blifvit anfördt icke förtjenade afseende, fälldes meranämnde t, f. Ordförande att, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångs-Ralken, böta Femtio daler Silfvermynt med Tjugufem Rdr Riksmynt; hvarjemte en annan sedermera under nio påföljande månader tillförordnad Ordförande, för det han låtit samteliga konkurs- och urarfva-målen hvila utan handläggning så länge, att domar deri icke förr än den 16
December 1854 utgifvits, dömdes, enligt samma lagens rum, att böta Etthundra daler med Femtio Rdr Riksmynt; och skulle samtlige böterne gå till treskiftes emellan Kronan, Umeå stad och Advokat-Fiskalen.
Ehuruväl icke all anledning till ändrings sökande uti Kongl. Hofrättens
Utslag saknats, enär, äfven om med sken af billighet, ledamöterne uti en kollegial
Rätt må undgå ansvar för ådagalagd försummelse vid afgörandet af mål, de der likväl enligt gifven lag skola på Rättens samtlige ledamöter lottas, det i förevarande fall var anmärkt, att Protokollen hos Rådstufvurätten icke visade, att de omnämnda uppropen skett, och således, om ock uppropen hållits, hvilket må antagas, dessa domstolens åtgärder 453 åtgärder likväl icke blifvit i dess protokoll antecknade, en uraktlåtenhet som icke bort alldeles ur sigte lemnäs, har jag dock icke ansett nödvändigt att härutinnan någon underdånig klagan hos Kongl. Maj:t anföra.
Icke heller har någon af de sakfällde öfverklagat Kongl. Hofrättens Utslag i målet.
Rådstugurätten i Sundsvall, som genom Utslag den 8 Juni 4 857 dömt en tilltalad för första resan stöld till belopp af fem Rdr att böta Femton Rdr och hållas till straffarbete i två månader samt att för skingrande af anförtrodt gods till värde af Sextio Rdr, jemte godsets återgäldande, i böter utgifva hälften af dess värde med Trettio Rdr, allt Ranko, hade tillika föreskrifvit att, om den sakfällde icke ägde tillgång, han i stället skulle undergå för tjufvaböterna sex dagars fängelse vid vatten och bröd och för de öfriga tre veckors enkelt fängelse.
Då böterna för nyssberörda förskingring bort sammanräknas med de öfriga böterna och summan deraf sedermera, om tillgång till gäldande af dessa särskilda böter hos den sakfällde bruste, förvandlas, jemlikt grunderna för 5 Kap. Straffbalken och Kongl Förordningen den 4 0 Juni 4 84-4, till fängelse vid vatten och bröd, samt missförstånd om lagtillämpningen i dylika fall icke sällan förekomma, fann jag mig böra, fastän någon egentlig skada genom den förelupna felaktigheten icke kunde anses timad, förordna om åtal emot Rådhusrätten för dess i nämnda hänseende begångna misstag, och anmodade derom uti skrifvelse den 28 Oktober 4 858 Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt; hvarefter och sedan detta åtal blifvit utfördt, dervid upplystes att en Rådman, hvilken uti det såsom origtigt anmärkta beslutets fattande deltagit, sedermera med döden afgått, Kongl. Hofrätten genom Utslag de 24- Februari innevarande år, med åberopande af ofvannämnda Lagrum och författning samt 4 Kap. 42 § Rättegångsbalken fällde den särskildt tillförordnade Ordföranden, samt en ledamot i Rätten, hvilka jemte den aflidne Rättsledamoten till Rådstufvurättens olagliga beslut bidragit, att, för det de af uppenbar vårdslöshet eller oförstånd fällt orätt dom, hvar för sig, böta Tjugo daler silfvermynt med Tio Rdr Rmt.
Emot detta Kongl. Hofrättens
Utslag hafva icke å någondera sidan underdåniga besvär blifvit anförda.
På åtal af Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt, föranledt af min remiss den 4 3 Juli 1858, har bemälde Kongl. Hofrätt genom Utslag den 8 E.
St. Just.-Omdbudamana Embete-Berättelse till 1859 åra Rikadag. 20 4 5i sistlidne Mars förklarat: att som Kongl. Förordningen emot fylleri och dryckenskap den 16 November 184-1, efter alt i 1 mom. af 1 § hafva stadgat det allmänna ansvar, eller böter af Tre Rdr 16 sk. banko, hvartill den, som af starka drycker öfverlastad anträffas å gata. torg eiler annat allmänt ställe, gör sig förfallen, tillika uti 3 mom. af samma § bestämmer, att för fylleri i kyrka bör, jemte det uti 3 Kap. 4 § Missgerningsbalken, Kongl.
Brefvet den 17 Augusti 1738 och Kongl. Förklaringen den 29 November 1823 stadgade ansvar, jemväl ådömas det ansvar, som i förstnämnda förordning finnes för fylleri i allmänhet föreskrifvet; men Botheå Tingslags Häradsrätt genom Utslag den 9 December 1856, bestämt det ansvar för fylleri, sorn, enligt nyssnämnda förordning, bort drängen Jonas Holmsten för fylleri i kyrka under gudstjenst ådömas, till dubbla beloppet af de i samma författning för fylleri i allmänhet stadgade böter, eller till Sex Rdr 32 sk. banko, samt i enlighet dermed jemväl beräknat det straff af fängelse vid vatten och bröd, som den sakfällde vid bristande tillgång till de honom i målet ådömda samtliga böter skulle undergå, hvarigenom inträffat, på sätt anmärkt blifvit, att denne vid verkställande af utslaget kommit att straffas med två dagars fängelse vid vatten och bröd längre, än han för ofvanomförmälda förbrytelse rätteligen bordt undergå; så och då Häradsrättens Ordförande vore för beslutet ansvarig, dömdes han för det han sålunda fällt orätt dom att, jemlikt 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken, böta Tjugofem daler siifvermynt med Tolf Riksdaler femtio öre Riksmynt till treskiftes emellan Kongl. Maj.t och Kronan, Åklagaren samt Botheå Tingslag, hvarjemte Domhafvanden ålades att för Holmstens underhåll i häkte två dagar, godtgöra Kongl. Maj:t och Kronan det belopp, hvartill, enligt hvad Konungens Befallningshafvande i Wester-Norrlands
Län upplyst, underhållet för berörde tid uppgått, eller sextio öre rmt, och lemnades det Holmsten öppet att särskildt anhängiggöra och utföra de anspråk på skadestånd, hvartill han kunde finna sig befogad.
Utslag är icke å någondera sidan öfverklagadt.
Det må väl medgifvas, att det misstag, som utgjort föremål för åtalet, varit till sina följder af ringa vigt, men då detsamma haft sin grund uti oriktig lagtolkning och jag dessutom har mig bekant, att just vid bestämmande af straffet för dylik förbrytelse samt för fylleri och oljud i kyrka så beskaffade misstag af Underdomstolar oftare blifvit begångna, har jag för att derpå fästa uppmärksamheten funnit lämpligt att saken lagligen beifra.
Granskningen af 1856 års fångförteckningar från Skaraborgs Länshäkte hade föranledt den anmärkning att, en häktad person, anklagad för vållande till annans 155 död, icke förr än den 11 Juni nämnda ar förevarit till ransakning vid Kinnefjerdings Häradsrätt, oaktadt han inkommit till länshäktet i Mariestad redan den 19 förutgångna April; och enär Konungens Befallningshafvandes förklaring angående orsaken härtill, — innehållande att dröjsmålet varit föranledt deraf, att Konungens Befallningshafvande ansett sig böra, innan anmälan hos Domaren skedde, förbida utgången af den föreskrifna rättsmedicinska undersökningen, — icke befunnits utgöra antaglig ursäkt för afvikelsen ifrån stadgandena i 1 Kap. 2 § Slraffbalken och Kongl. Förordningen den 10 April 1810, uppdrog Justitie-Ombudsmanen åt Advokat-Fiskals-embetet i Kongl. Götha Hofrätt att lagligen tilltala den eller dem, som den 23 April 1856, då första åtgärden hos Konungens Befallningshafvande ägde rum, ärendet derstädes handlagt.
Atal anställdes ock i följd häraf emot då varande Landshöfdingen i Länet samt en tillförordnad Landssekreterare, och sedan Advokatfiskal med anledning af ingifvet betyg ifrån den omförmälda häktade personen, att han icke fordrade någon godtgörelse för sitt lidande, frånträdt anspråk på yttrande i nämnda hänseende, meddelade Kongl. Hofrätten, den 16 Mars 1859, Utslag af innehåll, att då Landshöfdingen under tiden aflidit, åtalet, i hvad det hpnon} kunnat röra, komme att förfalla; men att enär, med anledning af stadgandet i 1 Kap. 2 § Straffbalken, det ålegat Konungens Befallningshafvande att ofördröjligen efter fångens ankomst till häktet, med anmälan derom, hos vederbörande
Domare påfordra ransakning rörande honom, samt, om sådant blifvit iakttaget samtidigt med reqvisitionen af den rättsmedicinska undersökningen.
Häradsrätten, efter hvad ransakningsprotokollet föranledde, bort kunna, på sätt Advokat-Fiskals-embetet antagit, minst tre veckor förr, än nu skett, meddela beslut om den häktades frigifvande, samt dennes sålunda förlängda qvarhållande i häkte uppenbarligen varit en följd af Konungens Befallningshafvandes fördröjda anmälan hos Domaren, dömdes, vid jemförelse af 9 Kap. 5 § Utsökningsbalken, 1 Kap. 12 § Rättegångsbalken samt Kongl. Brefvet den 11 December 1766, t. f. Landssekreteraren, som numera ensam borde ansvara för det anmärkta dröjsmålet, att derför böta Tjugo Riksdaler Riksmynt till treskiftes emellan kronan, Wadsbo härad och Advokatfiskalen, samt att ersätta Kongl. Maj:t och Kronan kostnaden för den ifrågavarande häktades underhåll i fängelse tre veckor längre än vederbort med Tre Rdr 8 sk. 10TV rst.
Banko, eller Fyra
Rdr 78 öre Riksmynt.