Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
O c h där det o c k s å ej d e t g ö r, har ä f v e n v å r ä s t e t i s k a f ö r t r y t e l s e sitt berätti- gande.
Låt dessa v i l d v ä x a n d e hinna ett eller p a r d e e e n i e r f r a m å t p å s i n v ä g g e n o m lifvet, låt d e m h i n n a d e år, d å d e i n s e v i s h e - t e n (o m o c k i s a t i r e n s f o r m) af o r d e n i A d a m H o m o, d ä r förf.
s ä g e r att j u d a r n e s t i o b u d o c h d e k r i s t n e s t v ä n n e n u r e d u c e r a t s till d e t e n d a: » S o g at b e h a g e!
», o c h d e s k o l a b å d e harmas o c h sörja öfver dessa sina k r o p p s l i g a b r i s t e r, h v i l k a e f t e r t a n k e o c h efter- håll k u n n a t h ä m m a o c h d r i f v a t i l l b a k a re- dan i deras uppstående.
Sannerligen, m a n blir f r e s t a d att ö n s k a h e l a s k o l u n g d o m e n för en tid insatt i d e n militära formgifnin- g e n s l ä r o a n s t a l t, eller o c k l å t a d e m s t u d e r a p l a s t i k v i d e n t e a t e r s e l e v s k o l a.
Ja, d e t var n o g det, s o m föresväfvade de besked- l i g e s k o l m a n n e n från s e x t o n d e o c h s j u t t o n - de seklet, då d e skrefvo sina k o m e d i e r o c h tragedier, låtandes sina gossar » a g e r a » för att g i f v a d e m v a n a v i d att u p p t r ä d a m e d fina låter o c h v ä n j a d e m i n v i d ett u p p - trädandesätt, sådant s o m anstod skådeba- nans hjältar — o c h hjältinnor.
O c h t a l e t s e d a n, talet, i h v i l k e t d e spe- lande skulle förvärfva sig » d r i s t i g h e t », det v i l l s ä g a, litet m e r a u t f ö r d t, f ö r m å g a att lätt finna d e o r d, s o m k ä n s l a n o c h t a n k e n s ö k t e, o c h kunskap o m språkets helgdagsord, de s o m lågo öfver de h v a r d a g l i g a o c h platta.
H v a d g ö r v å r n u t i d a s k o l a åt u n d e r v i s n i n - gen i det talade ordet?
Tvifvelsutan gan- ska ringa; o c h hur skulle d e n o c k s å k u n n a göra mer.
R e d a n den tid, s o m arbetsord- n i n g e n n u ä g n a r åt m o d e r s m å l e t s s t u d i u m, b e l ö p e r s i g b l o t t till ett fåtal t i m m a r, o c h a r b e t e t m e d i n l ä r a n d e af s k r i f n i n g o c h af g r a m m a t i s k k u n s k a p r y c k e r n a t u r l i g t v i s till sig b r o r s l o t t e n af d e n t i d, s o m är a n s l a g e n åt ä m n e t.
Och den släpande, jämmerliga u p p l ä s n i n g, s o m tillätes i d e n m ä n g d ä m - nen, s o m, äfven då u n d e r v i s n i n g e n i främ- m a n d e språk föres j u s t på d e t ifrågavaran- d e s p r å k e t, alltid bli l ä s t a p å s v e n s k a, ö k a r f ö r d ä r f v e t i f r å g a o m l ä s n i n g e n af m o d e r s - målet.
O c h är d e t r e d a n t v i f v e l a k t i g t, hu- ruvida m a n kan vänta en verkligt g o d upp- l ä s n i n g af e n g i f v e n t e x t; h u r m y c k e t b e - d r ö f l i g a r e skall d å e j s v a r e t bli p å d e n frå- g a n: h u r står d e t till m e d l ä r j u n g a r n e s ut- trycksförmåga?
Kunna de ge ledig och k o r r e k t f o r m åt s i n a t a n k a r, få d e n å g o n v a n a att r ö r a s i g i h v a d m a n kallar e n d e - b a t t, d ä r m a n m å s t e g e s k ä l f ö r s i n a åsik- t e r o c h o r d åt s i n a s k ä l?
Få de någonsin h ö r a, att d e r a s s v a r p å l ä r a r e n s f r å g o r e j skola ges under stamningar o c h humningar, p å ett s p r å k s o m är s l i t a n d e o s v e n s k t?
L ä g g e r m a n v i k t v i d att l ä r a u t t r y c k a s i g v ä l eller å t m i n s t o n e r i k t i g t?
E n ö f v e r f l ö d s - v a r a t ä n k e r ni — k a n h ä n d a d o c k i c k e så öfverflödig s o m en h o p latinska g r a m m a - t i k r e g l e r eller l i k n a n d e g o d s af samma tvifvelaktiga praktiska värde.
Dyrbar har t a l e t s g å f v a alltid a n s e t t s, o c h n u är d e n minsann, i n g a l u n d a m i n d r e b e h ö f l i g än f ö r r.
S å m y c k e t v ä n t a d e m a n s i g n u a l d r i g af skoldramats utöfvande, det var mera ägnadt att g e k ä n n e d o m o m ett b ä t t r e o c h h ö g - tidligare språk än det vanliga, det hade en t e n d e n s att n ä s t a n v i l j a l y f t a.
Ja, s k o l d r a m a t h a r l e d t v å r a t a n k a r ä n d a till p l a s t i k o c h r e t o r i k, m e n s k o l d r a m a t är u t s p e l a d t, o c h d e s s a b ä g g e ä m n e n får m a n n o g aldrig se på skolornas arbetsordning, D e ha ej s a m m a utsigter s o m t e c k n i n g e n, h v i l k e n j u n u är o b l i g a t o r i s k.
M e n — äf- ven inom den nuvarande skolordningens ram torde m y c k e t kunna göras i antydd riktning, o c h ännu m e r m ä k t a hemmen g ö r a, o m t a n k a r n e l e d a s h ä n till d e t åsyf- tade målet.
Lennart Hennings. "
D o d o. "
Skiss för Idun af Lisa Schräder.
- fäjjttt parti rouge et noir, G e o r g?
» (kU Frågan framställdes af doktor Henrik.
° » Nej tack, jag har längesedan slutat med dylika nöjen, » förklarade den tilltalade.
» DuT * återtog den förre.
» Det var minsann en nyhet!
Då jag för två år sedan besökte er goda stad, trodde jag uppriktigt sagdt, att du ej skulle sluta, förrän du fullkomligt ruinerat dig på ett eller annat hazardspel; du öfverlämnade dig så helt däråt o c h utan synnerligt val af motspelare.
Förändringen gläder mig, lika m y c k e t som den öfverraskar mig.
Tillåter du en fråga, Georg? » » Mycket gärna, käre vän. » » Om est la femme ?t » Du gissar rätt, » bekräftade Georg.
» När det är fråga o m något verkligt godt, eller o m något mycket dåligt, har man j u alltid skäl till den frågan.
Äfven här har kvinnan spelat rollen.
Men det är en helt liten kvinna o m åtta år — medge, att det hade du ej tänkt dig! » » Nej sannerligen, en åtta-årig liten tös, s o m räddar en ung officer från spelpassionen!
H v a d månne blifva af detta barnet? » » Se här, H e n r i k, en g o d cigarr.
Man pratar alltid lättare vid dess bloss och ett litet glas, eller hur?
Gör det nu bekvämt åt dig, så skall jag gärna underhålla dig m e d min » räddnings- historia » o m den, trots hjältinnans späda ålder, intresserar dig? » » Tack, den eggar verkligen min nyfikenhet.
Ja^ har nämligen aldrig tänkt mig dig indragen i ett fullt platoniskt äfven tyr. » » Jag hade ej heller själf tänkt mig det, » för- säkrade Georg leende.
» Som du sade, » fortsatte han, » var jag ännu föl ' två år sedan en oförbät- terlig spelare o c h min far hade förgäfves bedt, hotat o c h gjort allt hvad en g o d far kan göra för en son sådan som jag.
G u d vet, h v e m af oss båda som led mest under denna förfärliga tid — .jag blickande tillbaka o c h föraktande mig själf för alla de löften jag gifvit h o n o m o c h lika y
IDUN ofta svikit, eller han, s o m kärleksfullt ville glöm- ma d e t förflutna, m e n m e d b ä f v a n såg f r a m å t p å d e n k o m m a n d e tid, d å h a n e j längre skulle finnas till f ö r att s k y d d a m i g m o t följderna af m i t t l ä t t s i n n e; d å j a g efter att h a förslösat d e n af h o n o m g e n o m redligt arbete f ö r v ä r f v a d e för- m ö g e n h e t e n skulle sluta a n t i n g e n s o m fattighjon eller själfspilling.
Jag h a d e e n längre tid spelat m e d g e n o m - g å e n d e otur, o c h d å k o n t a n t e r n a l i k s o m krediten v o r o slut, lät j a g pantsätta livad j a g h a d e af värde, b l a n d a n n a t d e n ring s o m m i n m o r erhöll af m i n f a r v i d m i n f ö d e l s e o c h h v i l k e n j a g ärft och alltid b r u k a d e bära p å m i t t e n a lillfinger — se här. » G e o r g sträckte h a n d e n m o t sin v ä n och lät h o n o m se en bred, ' slät guldring m e d en stor briljant.
En dag, j u s t s o m v i skulle l ä m n a frukost- bordet, säger m i n f a r h e l t p l ö t s l i g t: » H v a r f ö r b ä r d u e j m e r d i n m o r s r i n g?
Jag a f s t o d d e n å t dig, e m e d a n j a g tror, a t t h o n o m m ö j l i g t höll ä n n u m e r af d i g än af m i g » Jag k ä n d e m i g ytterligt f e g o c h eländig s a m t f ö r s ö k t e f r a m s t a m m a n å g o t o m att d e n v a r borta till lagning.
M i n f a r fixerade m i g skarpt, därpå sade h a n kallt o c h l u g n t: » L ö g n är en spelare v ä r d i g t; s ä g m i g n u, Jivem af dina v ä n n e r s o m h a r ringen, i n g e n s u m m a är m i g f ö r d y r att återköpa d e n, t y för mig är d e n helig. » » M i n far, » s v a r a d e j a g, » ingen af m i n a v ä n n e r har d e n.
» T Den är således pantsatt! » J a g skall aldrig g l ö m m a d e n ångest, s o m låg i d e orden, d å d e gledo öfver d e n g a m l e m a n - n e n s läppar.
J a g b ö j d e e n d a s t h u f v u d e t till svar.
» P o j k e, » r o p a d e h a n, » hur, hur k i m d e d u låta ockrares h ä n d e r b e s u d l a e n af m i n u n g d o m s he- ligaste r e l i k e r?
N ä r j a g gaf d e n åt d i n d å nitton- åriga m o d e r, livad skulle h o n känt, o m h o n kun- nat a n a d e s s slutliga ö d e!
Hon h a r burit d e n i g l ä d j e och sorg, i s j u k d o m o c h smärta, i lifvet och d ö d e n — dock, h u r k ä r d e n ä n v a r h e n n e, s k n l l e h o n m e d g l ä d j e offrat d e n för att b e s p a r a dig e n dags v e r k l i g sorg o c h nöd, e n enda t i m m e af v a n ä r a n s b l y g s e l — och d u, du k ö p t e d i g för d e n rätten till ä n n u ett t ä r n i n g s k a s t!
» M i n fars s t ä m m a v a r b r u t e n o c h ett ögonblick lade h a n h a n d e n öfver ögonen.
J a g v a r förtviflad.
» Gif m i g s u m m a n, » ropade jag, » s å skall j a g låta h ä m t a k l e n o d e n, o c h j a g s v ä r d i g v i d m i n m o r s m i n n e: j a g skall b l i en man, j a g skall aldrig m e r spela — j a g skall hellre d ö d a m i g än ä n n u e n g å n g b r i n g a dig sorg. » Min far s å g åter p å m i g, ett v e m o d i g t leende o c h en a x e l r y c k n i n g v o r o h a n s e n d a s v a r — m e n jag förstod d e t: h a n h a d e fått n o g af fagra löften.
» D u skall e j låta h ä m t a d e n, » sade lian.
» D u skall själf göra d e t; d u skall s e allt d e t s n u s k, elände o c h k ö p s l å e n d e, s o m råder p å d e t ställe, dit d u b e k y m m e r s l ö s t s ä n d e r livad s o m b o r d e vara d i g dyrt och kärt.
P å d e t d u ej m å k o m m a i n y frestelse följer j a g d i g o c h ringen stannar h o s m i g, tills d u s y n e s m i g värdig att b ä r a den. » En t i m m e senare v o r o v i p å ort o c h ställe.
D e t v a r e n lördagsafton o c h d e t stora, n a k n a h a l f s k m m u a r u m m e t v a r fylldt af m e n n i s k o r.
Mödrar, s o m m e d darrande röst b å d o o m n å g r a örens f ö r h ö j n i n g p å l å n e s u m m a n f ö r sina palter, i d e t d e j ä m r a d e sig o m m å n g a eller s j u k a b a r n, till h v i l k a d e intet h a d e u n d e r d e n s t u n d a n d e helgen.
Å l d e r s t i g n a m ä n och k v i n n o r drifna dit af o f ö r m å g a att arbeta, unga, f ö r s l ö a d e af dryc- k e n s k a p eller a n d r a laster — allt s y n t e s m i g sorgligt g r i p a n d e eller a f s k y v ä r d t v ä m j e l i g t.
J a g ville uträtta m i t t ärende o c h k o m m a b o r t däri- från fortast m ö j l i g t, m e n föreståndaren, likgiltig för alla sorger och o b e h a g b a d m i g i n v ä n t a m i n tur, o c h m i n far t y c k t e s finna d e t i sin ordning.
Slutligen h ö j d e s e n s p ä d barnröst, s ä g a n d e: » H e r r n, d e t ä r m i n t u r l ä n g e s e n; stackars m o r - m o r ä r s å s j u k o c h alldeles e n s a m.
» » H v a d vill d u d å?
» frågade föreståndaren oberörd.
H o n sträckte u p p sina s m å a r m a r f ö r att visa en liten d o c k a: » Jag skulle b e att f å låna p å D o d o, » sade h o n, » stackars m o r m o r är s å s j u k, o c h v i h a alls intet mer. » H e n n e s stora ö g o n s t o d o fulla af tårar och d e s m å b l e k a l ä p p a r n e darrade.
F ö r e s t å n d a r e n lutade sig f r a m f ö r att taga d e n erbjudna panten i beskådande.
D å drog flickan d e n plötsligt tillbaka, k y s s t e den m o d e r l i g t o c h tillade: » H e r r n ska ' vara snäll m o t D o d o och rädd o m h e n n e, j a g h a r fått h e n n e af m i n döda m a m m a.
» 269 Jag f ö r n a m en n ä s t a n fysisk s m ä r t a i hjärtat och k ä n d e, h u r e n b r ä n n a n d e r o d n a d g ö t sig öfver m i t t ansikte.
J a g b ö j d e h u f v u d e t f ö r att u n d v i k a m i n fars blick, o c h h a n var, trots allt, grannlaga n o g att e j säga något.
F ö r e s t å n d a r e n log omärkligt, u n d e r d e t h a n besåg D o d o; m e n s o m hennes skönhet liksom h e n n e s toalett v a r n å g o t m e d t a g e n, r u s k a d e lian p å Hufvudet o c h skulle j u s t b e s v a r a anbudet, d å m i n far, s o m m e d skäl f r u k t a d e att d e n lillas m o d o c h uppoffring skulle bli illa belönade, t r ä d d e fram, t o g d o c k a n i e n a h a n d e n o c h d e n lilla flickan v i d den andra, s a m t lofvade att belåna » D o d o » till h ö g s t a pris.
F ö l j a n d e d a g f a n n j a g i m i t t r u m ett elegant glasetui o c h i d e t s a m m a » D o d o », alldeles i sitt g a m l a skick.
J a g skulle således alltid k u n n a p å m i n n a m i g, m e d hvilken ö m h e t o c h s a k n a d d e n lilla, f ö r att s k y d d a d e n g a m l a m o r m o d r e n mot brist, velat offra sin relik.
Jag skulle alltid m i n n a s m i n bitterhet inför detta åttaåriga barn.
M e n d e t löfte j a g i t y s t h e t gaf inför d e n n a lilla storhet, h a r j a g också hållit bättre än alla före- gående.
S o m bevis ser d u, H e n r i k, att j a g åter bär m i n m o r s ring, h v i l k e n m i n f a r efter ett år med g l ä d j e å t e r l ä m n a d e m i g, d å h a n samtidigt lät » D o d o » flytta tillbaka till m i n räddarinna.
Jag b e h ö f v e r väl k n a p p a s t tillägga, att h a n g e n o m d e n b e l å n i n g e n blef i tillfälle att förskaffa » stac- kars m o r m o r » ett b e k y m m e r f r i t t slut och sig själf tillfälle att g e n o m g å d e n procedur, s o m kal- las » e n v å r d a d u p p f o s t r a n ».
» B r a v o, G e o r g, » utropade doktor H e n r i k, » d u tillåter v ä l att j a g h ö j e r m i t t glas f ö r att dricka » Dodos skål? » » A l l t f ö r gärna, H e n r i k, m e n låt oss o c k s å däri innesluta h e n n e s förtjusande lilla m a m m a.
» Iduns läkarartiklar.
ligt innehöll endast ytterst obetydligt fett, men i öfrigt någorlunda räckte till att fylla krop- pens behof.
Pangarnos hälsotillstånd var i högsta grad bedröfligt.
D å beslöt man sig f ö r att ö k a födans fettmängd i en visserligen icke mycket betydande, men i alla fall afsevärd grad, o c h i fångarnas hälsotillstånd inträffade en afgjord förbättring.
Födan får således icke vara alltför fattig på fett: en kroppsarbetare af mankön behöf- ver dagligen ungefär 60 gr. fett, en af kvinn- kön omkring 48 gr., men det skadar icke krop- pen utan är tvärtom f ö r h o n o m gagneligt, o m födans fettmängd ökas därutöfver.
Man b ö r ytterligare beakta, att växande barn icke få f ö r litet fett, o c h det f ö r d e m lämp- ligaste fettet är det, som ingår i mjölk o c h smör.
D ä r de ekonomiska förhållandena på något sätt tillåta det, b ö r man åt barn aldrig ge skummad mjölk, utan endast oskummad, ty det i denna ingående fettet är f ö r barnen yt- terst välgörande o c h hälsosamt.
I allmänhet innehåller födan i riklig o c h ofta i alltför riklig mängd kolhydrat, emedan dessa äro de prisbilligaste bland alla våra or- ganiska näringsämnen.
M a n anser att 5 0 0 — 600 gr. kolhydrat utgöra den största mängd, som den dagliga födan får innehålla.
Dock förtära icke få människor betydligt mera kol- hydrat.
J a g vill icke till belysning af kroppens nä- ringsbehof anföra några mera detaljerade siff- ror, emedan sådana i en kortfattad framställ- ning endast skulle verka förvillande; de tal, som här meddelats, torde f ö r öfrigt vara till- räckliga f ö r att gifva en ungefärlig föreställ- ning o m de viktsmängder af olika organiska näringsämnen, som härvidlag komma i fråga.
V. Om våra födoämnen.
Några allmänna synpunkter af JProfessor Robert Tigerstedt.
(Forts.) 1 alla hittills genom vetenskapliga experi- ment vunna rön visa sig fettet o c h kolhydra- ten hafva en alldeles likadan betydelse för kroppen och nian skulle därför tro, att det för kroppen vore fullkomligt likgiltigt, o m lians behof af kväfvefria näringsämnen fylldes af det ena eller det andra af dessa eller af bägge två.
N u äro kolhydraten betydligt billigare än fettet; det ligger därför nära till hands att, där de ekonomiska omständigheterna sådant påkalla, sammansätta födan endast af ägghvita och kolhydrat o c h fullständigt bortlämna det dyra fettet.
Detta vore emellertid högeligen skadligt för kroppen, ty den praktiska erfaren- heten ådagalägger m e d all önskvärd tydlighet, att kroppen i själfva verket har ett afgjordi behof af fett.
Detta antydes däraf, att människor i goda ekonomiska omständigheter förtära mera fett än fattigt folk, samt också däraf, att männi- skor i små omständigheter o m söndagarna, då man j u i regeln sträfvar att hafva en något bättre mat än o m hvardagarna, öka födans fetthalt.
Något åtgörande bevis f ö r fettets nödvändighet ligger visserligen icke häri, ty man kunde tyda dessa iakttagelser sålunda, att fettet, på grund af den större välsmaklighct det ger åt födan, vore begärligare f ö r kroppen och därför gärna förtärdes, då tillgångarna sådant medgåfve.
V i äga emellertid andra rön, hvilkas beviskraft icke kan jäfvas.
D e t var en tid, då man i fängelser utspisade en kost, hvilken f ö r att vara så billig som m ö j - Men vi äro icke vidare hulpne, o m vi en- dast veta huru mycket ägghvita, fett o c h kol- hydrat kroppen behöfver.
T y v i förtära j u icke ren ägghvita, rent fett eller rena kolhy- drat, utan födoämnen o c h maträtter, som in- nehålla organiska näringsämnen, dels blandade med hvarandra, dels m e d ämnen, som icke f ö r oss äga något näringsvärde.
V i måste därför kasta en b l i c k uppå födoämnenas kemiska sam- mansättning.
Hvarje lärobok i fysiologi eller hälsolära in- nehåller cn längre eller kortare tabell öfver mcdelsammansättningen af våra viktigaste f ö - doämnen.
Hänvisande till de i dylika tabel- ler sammanställda uppgifterna, skall j a g här in- skränka m i g till några allmänna betraktelser.
Med hänsyn till sitt ursprung indelas våra födoämnen i tvänne stora grupper, animaliska och vegetabiliska.
E n blick på cn tabell öf- ver födoämnenas kemiska sammansättning lär oss genast, att en stor skillnad förefinnes emel- lan bägge dessa grupper: de vegetabiliska f ö - doämnena äro — om vi undantaga de vegeta- biliska oljorna, s o m j u i vår matordning här i norden endast spela en mycket underordnad roll • — i allmänhet ytterst fattiga på fett, un- det att de allra flesta animaliska födoämnen helt o c h hållet sakna kolhydrat.
Bland våra vanliga vegetabiliska födoämnen innehåller en- dast hafren fett i afsevärd mängd (6 % "); i våra animaliska födoämnen ingå kolhydrat i större mängd blott i mjölken (5 %) samt i den däraf tillverkade mesosten, hvilken inne- håller icke mindre än 46. % mjölksocker.
B å d e de animaliska o c h de vegetabiliska f ö - doämnena innehålla ägghvita; i allmänhet kan man dock säga, att de förra äro rikare på ägghvita än de senare, isynnerhet o m man ta- ger hänsyn till den form, i hvilken födan f ö r
IDUN 270 täres.
Våra födoämnen innehålla nämligen li- kasom våra maträtter i allmänhet betydliga mängder vatten; vid tillredningen förändras vanligtvis födoämnets vattenhalt o c h det i re- geln sålunda, att de animaliska födoämnena förlora vatten, under det att de vegetabiliska upptaga vatten.
v. s. genom tillredningen blifva de förra mera koncentrerade, de senare mera utspädda.
Såsom en allmän regel kan därför uppställas satsen, att animaliska födo- ämnen på lika vikt innehålla mera ägghvita än vegetabiliska.
Sedan urminnes tider har åtminstone i Eu- ropa människan vid anordnandet af sin föda tillgodogjort sig alla de resurser, som naturen erbjudit henne, o c h således anlitat födoämnen både från växtriket o c h från djurriket.
Un- der senare år har emellertid en rörelse upp- stått, som yrkar, att människan borde afstå från allt hvad animalisk föda heter o c h hålla sig endast till vegetabiliska födoämnen, eme- dan dessa vore människans enda naturliga nä- ring o c h emedan animaliska födoämnen vore afgjordt skadliga för människan.
Det är af vikt att skärskåda berättigaudet af denna uppfattning, livars anhängare kalla sig vegetarier (af latinska ordet vegetus, som betyder kraftig).
Hvad nu först påståendet att de vegetabili- ska födoämnena skulle utgöra människans na- turliga, d. v. s. ursprungliga, näring beträffar, så håller detta knappast streck inför en när- mare betraktelse af hithörande förhållanden.
V å r a allra viktigaste vegetabiliska födoämnen, sädesväxternas frön, äro icke för oss njutbara utan cn föregående behandling, afscende att göra deras närande beståndsdelar tillgängliga för våra matsmältningsvätskor.
Innan männi- skan fortskridit så långt i sin utveckling, att hon lärt sig att odla säd, att koka sin mat, att af säden bereda mjöl o c h att af detta baka bröd, hade hon helt säkert en rätt lång tid lefvat här på jorden.
K ö t t e t kräfver däremot icke med nödvändighet någon annan tillred- ning, än att det före förtärandet sönderdelas i tillräckligt små bitar.
V i skulle således med mycket större skäl kunna säga, att människan ursprungligen varit en köttätande varelse.
Denna invändning har man naturligtvis icke kunnat låta förbli obesvarad.
Låt så vara, har man sagt, att urmänniskan icke förstod sig på åkerbruk o. d., hon var i alla fall en väx tätare, ty hon lifnärde sig af frukter, som ju icke behöfva någon beredning alls för att kunna bearbetas i vår matsmältningsapparat, och man har däraf dragit slutsatsen, att män- niskans naturliga föda egentligen är frukt.
Huru skulle en sådan föda då gestalta sig i praktiken?
I sydliga re, rikligare lottade länder finnas visserligen frukter, som äro rika på ägghvita och fett.
men hos oss i vårt jämförelsevis kalla klimat vore vi hänvisade till äpplen, pä- ron o c h bär af alla slag.
I rundt tal inne- hålla dessa endast 4 — 5 gr. ägghvita på 1,000 gr.
Uppskattade vi kroppens ägghvitebehof allenast till 50 gr. o m dagen, finge man för att fylla detta förtära icke mindre än 10,000 gr. äpplen.
Torkade innehålla äpplena 2 % ägghvita — för en tillförsel af 50 gr. ägghvi- ta behöfdes således då 2,500 gr. torkade äpplen.
O c h lika svårt skulle det vara att med här tillgängliga frukter fylla människans behof af fett.
V i lämna därför frågan o m människan så- som ett fruktätande djur å sido, och öfvergå i stället att diskutera spörsmålet, huruvida en af alla slags, oss nu för tiden till buds stående vegetabiliska födoämnen sammansatt föda, med 1885 uteslutande af alla animaliska födoämnen, vore för oss nyttigare och lämpligare än en blan- dad föda.
Ville vi fylla kroppens näringsbehof uteslu- tande m e d växtföda, så k o m m e vår kost att här i norden blifva alldeles för fattig på fett, ty de vegetabiliska födoämnen, som vårt kli- mat alstrar, äro mycket fattiga på fett, o c h det möter m y c k e t stora svårigheter att genom import af oljor från södern fylla denna brist, oafsedt att en sådan föda är alldeles stridande mot våra lefnadsvanor.
För att erhålla en tillräckligt stor fett-tillförsel till kroppen, måste vi således nödvändigt anlita födoämnen ur djurriket.
Angående ägghvitan gäller alldeles detsam- ma.
D e n ägghvita, som ingår i de vegetabi- liska födoämnena, tillgodogöres i allmänhet rätt dåligt i vår matsinältningsapparat.
Vid vissa, särskildt fint preparerade sådana, är för- lusten visserligen endast 8 — 15 %, men vid de flesta stiger den öfver 20 % och uppgår i groft rågbröd — vårt vanligaste vegetabiliska födoämne — ända till 3 2 — 4 0 % och därut- öfver.
(Forts) Stackars örat!
Populär medicinsk föreläsning för I dun af * * * (Forts.) V ä r r e g i c k d e t d e n m a n h a f t i g a fru G.
med vårtan på halsen och » gubbissens » guldurkedja lindad omkring högra hand- lofven.
H o n var det enda » fruntimret » i mantilj, o c h h o n b r u k a d e hafva på sig m i n s t 4 b r o s c h e r v i d h ö g t i d l i g a tillfällen.