Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och när han sedan efter en stunds samtal frågade, om de hvilat ut och hemtat krafter att å nyo kunna fortsätta anfallet, svarades med en mun: ja; och ingen enda syntes till med sjuka fötter; alla täflade om att kunna hinna fortast inpå fienden; allt annat var förglömdt, så snart det blef fråga om att förjaga och slå honom.
Ju närmare vi kommo till Lappo, desto starkare blef Ryssarnes motstånd, hvarföre också fram på dagen tvenne bataljoner Savolaks infanteri utskickades, att som dubbel kedja i skogen understöda Savolaks jägare.
Ifrån kl. 7 om morgonen till kl. 4 på eftermiddagen fortsatte Savolaks jägare striden med samma häftighet.
De stadnade väl några gångor, och hemtade liten hvila; men straxt derpå fortsatte de åter framryckandet i fullt språng och med hurrarop.
På eftermiddagen skickade Björneborgs regemente, som alltid utmärkte sig genom mod och oförskräckthet, tvenne bud till general Adlercreutz, med anhållan att få aflösa Savolaks jägare, hvilka af det långvariga och häftiga anfallet i så oländig mark, icke kunde annat än vara uttröttade.
Men Savolaks jägare svarade:
"Björneborgarenas tapperhet är förut nog känd; vi vilja också göra hvad vi kunna, och en strid sådan som denna, tillhör oss såsom jägare."
Adlercreutz kunde ej förmå dem att emottaga aflösning.
"När vi vika tillbaka," sade de, "då må herr generalen aflösa oss." -- En sådan anda lifvade Savolaks jägare!
Innan jag fortsätter berättelsen om sjelfva träffningen vid Lappo, anser jag nödvändigt att meddela en närmare kännedom om lokalen, för att rätt kunna bedöma hvad som skedde, samt hvad som kunnat och bordt ske.
På vägen norr ifrån, den vi följde, var en ganska lång och stor backe till Lappo by, hvilken låg nere på slätten.
Ifrån denna backe kunde man öfverskåda hela fiendens ställning framför byn, och se alla de rörelser der företogos.
Denna väg gick öfver slätten, först i vestlig riktning eller mot vår högra flygel, men krökte sig längre ned åt söder, genom en med råg beväxt åker; sedan sträckte den sig genom en by, och längre fram åt vester öfver en elf. Denna väg leder till Wasa. -- Nedanför backen, der vi stodo, kom en annan väg ifrån Lappo, genom Leohtala by, hvilken var närmare oss och skogen, gick nedanför backen, först något åt öster, sedermera i sydlig riktning, åt Salmi, der vägen delar sig åt Savolaks och Tammerfors.
Det var denna väg Ehrenroth ville besätta, för att afskära fiendens återtåg åt Savolaks. -- Ryssarne hade således, i sin närvarande ställning, blott tvenne vägar, på hvilka de kunde komma ifrån Lappo.
Den åt Wasa hade de bakom sin uppställda linie, och kunde således aldrig förmoda, att denna väg till återtåg för dem skulle blifva afskuren.
Den andra vägen, som gick åt Savolaks eller Tammerfors, hade de svårare att försäkra sig om; emedan den lätt af oss kunnat besättas, om vi blott utsträckt vår venstra flygel och med den framryckt.
Kl. 4 på eftermiddagen framkommo vi till Lappo.
Ryssarne voro uppställde i slagtordning, på de framför Lappo by befintliga stora åkerslätter.
Deras högra flygel utgjordes af jägare och infanteri, med fyra 3:pundiga kanoner; venstra flygeln upptogs af tvenne 6:pundiga kanoner samt jägare och infanteri, hvilka besatt en der befintlig by, och stod för öfrigt utbredd och betäckt af växande råg på åkrarne omkring landsvägen åt Wasa.
I medelpunkten var ett batteri uppkastadt, hvarifrån tvenne 6:pundiga kanoner och tvenne haubitser, på begge sidor betäckte af ett talrikt rytteri, underhöllo en jemn eld.
Vårt artilleri ställdes nederst i backen, och Savolaks infanteri utgjorde kanon-betäckning.
Infanteri-elden upphörde då Ryska fältvakten, med dess förstärkning, genast vid framkomsten till Lappo drog sig till hufvudstyrkan.
Savolaks jägare, som hela dagen hade förföljt fienden, sattes nu i reserven.
Ryska styrkan utgjorde mellan 5 à 6000 man.
General Adlercreutz's uppgift, att vår armée härstädes icke uppgick till mera än 3,300 man, nödgas jag motsäga.
Han upptog förmodligen icke hela första brigaden, emedan den vid stridens början ännu ej var framkommen; men som jag bestämdt känner att den anlände under drabbningen, och var framme redan före det afgörande ögonblick, då Döbelns genombrytning verkställdes, anser jag äfven den böra tagas med i beräkningen.
Alla fyra brigaderne utgjorde med all säkerhet omkring 5000, af hvilka ungefär hälften voro med i elden.
I denna ställning fortfor striden en god stund, utan att något derigenom afgjordes eller kunde afgöras.
General Adlercreutz fattade då det modiga beslut, att genombryta fiendens venstra flygel, och befallde derföre General von
Döbeln att med andra brigaden, hvilken utgjordes af det för sin tapperhet utmärkta Björneborgs regemente, samt fyra 6:pundiga kanoner, verkställa denna genombrytning.
Företaget var förenadt med stora svårigheter; ty vägen gick först genom en med råg beväxt åker, uppfylld af Ryska jägare och infanterister, och sedermera genom en by, der husen på begge sidor om vägen likaså voro besatte af fienden, som derifrån underhöll en mördande eld på våra stormande trupper.
Ett sådant uppdrag kunde aldrig anförtros åt en modigare befälhafvare, eller åt en tapprare trupp.
Jag hörde väl flere officerares anmärkningar deröfver, att icke vårt artilleri, som nu endast ryckte fram efter den slutna kolonnen, först med drufhagel fick rensa rågåkern från Ryssar, förr än infanteriet företog genombrytningen; men då hade denna ej kunnat verkställas så skyndsamt, och allt berodde på hastigheten; annars hade fienden, med sitt talrika rytteri, fått tillfälle att vidtaga åtgärder mot hela vår plan, hvilken då sannolikt misslyckats.
Nu rusade Björneborgs regemente med oförskräckt mod på Ryssarne, och lät ej ett ögonblick uppehålla sig, hvarken af den ifrån rågåkern eller sedan af den från husen å ömse sidor om vägen mördande elden, (ehuru den nedgjorde tio officerare och omkring 100 man af våra tappre Björneborgare), utan marschen fortsattes hurtigt tills de kommo öfver den bakom Ryska linien befintliga elf, på vägen åt Wasa.
Då svängdes kanonerna om, och ställdes emot fienden, midt för bron öfver elfven, samt bataljonerna på begge sidor om kanonerna.
Genom denna djerfva och alldeles oväntade rörelse, var nu återtåget åt Wasa för Ryssarne alldeles afskuret.
Om general Adlercreutz, sedan Döbelns genombrytning så väl lyckades, med en del af den öfriga hären, hade anfallit Ryska högra flygeln -- och något vidare anfall behöfdes icke, -- om han blott med några bataljoner besatt den vägen, som går åt Savolaks, så hade ovilkorligen hela Ryska hären, med tross och kanoner, bordt blifva tagen.
Vägen hade åtminstone kunnat stängas och så förstöras, att aldrig en enda kanon eller den ringaste tross bordt kunna undkomma.
Men nu blef hela denna väg lemnad alldeles öppen och obesatt; endast midt för Leohtala by var den bevakad af tvenne bataljoner utaf Savolaks brigaden; men
Ryssarne följde ej vägens krökning ända intill fronten af vårt artilleri, utan skyndade sig, så snart de märkte Döbelns genombrytning, samt att återtåget till Wasa var dem afskuret, att itända nyssnämde by, ehuru alla deras sårade och sjuka lågo der, och under skygd af elden och röken, gjorde de sig i hast en ginare väg öfver åkern, bakom den brinnande byn, och kommo, under vår overksamhet, utan en enda mans eller en enda trosskärras förlust, lyckligen ifrån den verkligen svåra ställning, i hvilken de befunno sig.
Adlercreutz yttrar väl i sin rapport: att han ernat låta tredje brigaden genom skogen anfalla fiendens högra flygel; men i detsamma inkom rapport, att en ansenlig fiendtlig styrka visade sig vid Alapää by, således på ryggen af den kolonn, som angrep fiendens venstra flygel.
Hvarföre han ditsände brigad-chefen Gripenberg med tvenne bataljoner. -- I fall det verkligen så förhöll sig, att en sådan falsk rapport inkommit, så bestod dock den återstående reserven af tvenne bataljoner Savolaks jägare, en bataljon Karelska jägare, en bataljon Savolaks infanteri, en bataljon Tavastehus regemente, samt tvenne bataljoner Åbo Läns regemente.
Hvarföre befalltes icke några af dessa sju, overksamma bataljoner att framrycka på vår venstra flygel?
Ryska befälhafvaren begagnade deremot skyndsamt vårt felsteg till sin fördel.
Hade Ryssarne qvarstått något längre, är jag säker att general Adlercreutz besinnat sig, och då hade de ingalunda sluppit undan, såsom nu skedde.
Den enda fördel som vanns genom Döbelns och de tappre Björneborgarenas välförhållande denna dag, var den, att Lappo af Ryssarne blef utrymdt, och att vi om aftonen kl. 9 intogo qvarter i byarne, der Ryssarne kort förut hade stått.
Innan jag slutar berättelsen om denna drabbning, vill jag omnämna en tilldragelse, för hvars sannfärdighet jag ansvarar.
Sedan Savolaks jägare, vid härens framkomst till Lappo, blefvo satte i reserven, samt, efter hemtad hvila, stodo i backen och åskådade general von Döbelns lyckliga genombrytning af fiendens venstra flygel, yttrade kapiten Carl Magnus v.
Fieandt till sina kamrater:
"så gerna som vi stå här overksamma, tar jag min pluton och går bort; om det behöfves, så är här i reserv-corpsen ändock tillräcklig styrka att kunna agera med."
Derpå aftågade han med sin pluton, efter
Döbelns genombrytning, emot fiendens i oordning bragte venstra flygel.
Han var nära att bemägtiga sig en kanon, för hvilken flere hästar och en del af servisen blifvit bortskjutne, och som stod qvarlemnad utan betäckning.
Men den häftiga och väl rigtade elden från vårt artilleri, hindrade honom att verkställa detta, och
Fieandt med sin trupp nödgades åse, huru några få Ryssar bortsläpade den redan nästan öfvergifna kanonen.
Derefter framryckte
Fieandt vidare, och tog 52 fångar, de enda som blefvo tagne i denna drabbning.
Härvid vågar jag en mer än sannolik gissning.
Savolaks jägare, med sina tschakoer och gröna kapotter, kunde på afstånd svårligen skiljas ifrån Ryssarne, och det är mycket troligt, att Fieandt med sin trupp blifvit, under sin utvandring, bemärkt af någon adjutant, eller någon annan, som straxt i sin häpenhet ansåg det för en betydlig Rysk styrka, och sålunda gaf anledning till den falska rapport, hvilken general Adlercreutz sade sig under striden hafva fått.
Fieandts tilltagsenhet bevisar emellertid hvad som kunnat och bordt utföras.
Men der fångar egentligen bordt tagas, der fingo de fri genomgång.
Major Ehrenroths flera gångor förnyade begäran, att få besätta Savolaks vägen, afvisades med köld.
Och Ehrenroth, hvilken så nyligen varit på stället och fullkomligen kände belägenheten, hade kunnat vara general Adlercreutz till stor nytta vid detta tillfälle.
Vår hela förlust på denna dag var 11 officerare samt 120 man.
Ryssarnes förlust kan ej uppgifvas, emedan deras sårade blefvo uppbrände i Leohtala by.
Fångarnes antal uppgick, såsom nämdt är, till 52.
För denna drabbning blefvo major Tujulin och kapiten Brunow riddare af svärds-orden.
Tapperhets-medalj erhöllo: kapiten von Fieandt, som hela dagen förde bataljonen i elden, samt löjtnanterne Berner, Wrede, Ekestubbe, Taube, Schwartz, Andersin, Lind och Lundeberg, alla vid Savolaks jägare.
Vid Savolaks infanteri blefvo öfverste-löjtnant Lode och kapiten D.
Aminoff riddare.
Den sistnämde dog under vår vistelse i Lappo, utaf sin erhållna blessyr.
För öfrigt utmärkte sig i denna träffning följande vid brigaden: grefve Cronstedt, adjutanten, kapiten Brusin, öfverste-löjtnant Aminoff, kapiten Burghausen, och löjtnant Salmén, samt vid brigadens artilleri under-löjtnanten von Becker.
Sedan Ryssarnes hufvudstyrka nu blifvit slagen vid Lappo, troddes allmänt, att vi genast skulle förfölja dem, som undsluppit så lätt den 14 Juli.
Men vi blefvo öfver 8 dagar stilla liggande i Lappo, och framryckte omsider till Tiistenjoki, samt derifrån till Ruona bro i Kuortane socken, hvarest vi åter dröjde en längre tid.
Tredje brigaden, under brigad-chefen Gripenbergs befäl, blef äfven förlagd på detta sistnämde ställe.
Första brigaden, bestående af Åbo Läns regemente, hade emellertid, under öfverste Palmfelts befäl, blifvit försänd till Sarvikka.
Augusti skickade Ryssarne dit en rekognoserings trupp, hvaraf öfverste Palmfelt blef så förskräckt, att han med hela sin brigad drog sig undan från sin post vid Sarvikka, och stadnade ej, ehuru ingen fiende förföljde honom, förr än han kom till Ruona bro, der vi lågo.
Derigenom ådrog sig Åbo Läns regemente ett allmänt förakt af hela den öfriga Finska hären, hvilket gick så långt, att om en soldat af nämde regemente kom inom Savolaks lägret, blef han med mångfaldiga smädeord genast bortkörd, samt förklarades ovärdig att få vara ibland de öfrige Finnarne.
Jag var närvarande den 16 Augusti om aftonen, när general-order för följande dagens anfall ankommo och upplästes, då Savolaks jägare-officerare högt yttrade: nu har general-befälet ställt ganska klokt till för arméens framryckande till Alavo; ty det har befallt, att Åbo Läns regemente marscherar ut och efter dem ett sexpundigt batteri.
En tillstädes varande Åbo Läns officer, löjtnant Aminoff, som var adjutant hos öfverste Palmfelt, upptog detta alfvarsamt, så att fråga blef om envig; men påföljande dagens träffning vid Alavo gjorde allt detta om intet.
Sedan Åbo Läns brigaden så plötsligt retirerat från Sarvikka, yttrades i de officiella rapporterna den 12 Augusti, att samma brigad blifvit dit återsänd med förstärkning.
Detta måste jag helt och hållet bestrida, såsom alldeles icke öfverensstämmande med verkliga förhållandet.
Trenne bataljoner af Savolaks jägare regemente, utgörande till samman ungefär 400 man, under major Tujulins anförande, beordrades att i första brigadens ställe gå till Sarvikka.
Då dessa tvenne bataljoner skulle aftåga, blefvo de befallte att stadna på andra sidan om Ruona bro, då brigad-chefen grefve Cronstedt ankom, och tilltalade den uppställda truppen på följande sätt:
"ni känner alla hvad som händt med Åbo Läns brigaden, på det ställe dit ni nu skall gå, så att jag ej behöfver nämna något derom.
General Gripenberg och jag hafva kommit öfverens, att utvälja tvenne de mest pålitliga bataljoner att skickas dit i deras ställe.
Jag har ej tvekat i mitt val, och jag hoppas att ni svarar emot detta förtroende." -- Jag behöfver icke nämna hvad detta tilltal verkade hos en trupp, der både befäl och soldater hade den ärelystnaden, att alltid vilja anses för ett bland de tappraste regementer vid Finska hären.
Så snart grefve Cronstedt återvändt, öfverenskom officers-korpsen, före afmarschen från stället, med handslag, att vid Sarvikka ovilkorligen stå till sista man, hvilken befallning de ock kunde erhålla om återtåg:
"på det (såsom det hette) Åbolänningarne ej må kunna säga om oss, hvad vi och andra sagt om dem."
Detta aftal hörde major Tujulin, som härvid stod på något afstånd.
Han, i jemförelse med de öfriga officerarne, en mera åldrig man, vände sig till dem med sin vanliga glada uppsyn, och yttrade: "gossar, gossar! jag hör hvad ni har för er, jag tycker om er derföre; men ni skall lofva att lyda mig; jag deremot lofvar er, att jag ej skall befalla reträtt, förr än två tredjedelar eller åtminstone öfver hälften af oss stupat."
Med sådana tänkesätt och föresatser aftågade dessa bataljoner den 10 Augusti från Ruona bro till Sarvikka.
Så snart de framkommit, skyndade major Tujulin att sjelf rekognosera belägenheten, och fann dervid, att en väg ledde ifrån fiendtliga sidan, hvilken tog kommenderingen vid Sarvikka i flanken, samt att tvenne andra, som gingo bakom Sarvikka, gjorde det lätt att falla den i ryggen.
Stället var således ingenting mindre än tjenligt att här fatta posto.
General-befälet hade förmodligen på kartan sett att en bäck lopp fram vid Sarvikka, och i anledning deraf befallt att stället skulle med någon trupp besättas, utan att för öfrigt känna belägenheten, eller låta undersöka den, innan befallningen utfärdades.
Major Tujulin tog derföre det beslut, att, utan vidare order, återvända med sin fördelning, tre fjerdedels mil, till Kuhalampi, der han uppställde sig, men qvarlemnade vid Sarvikka en fältvakt af 50 man, samt insände till brigadchefen rapport om denna förändring.
Vid Kuhalampi qvarstod kommenderingen, utan att någon fiende syntes, intill den 17 Augusti, då hela den öfriga hären der inträffade, under sin marsch emot Ryssarne vid Alavo, beläget sex och ¾ mil från Lappo.
Den behöfde således, från den 14 Juli, en hel månad och tre dagar för att hinna sex och tre fjerdedels mil framåt.
Den 17 Augusti, sedan vädret klarnat, folkets kläder fått något torka efter ett svårt regn, samt gevären blifvit plundrade, uppbröt hela arméen omkring kl.
12 på dagen.
Efter vanligheten utgjorde Savolaks brigaden förtruppen, och ibland dem Savolaks jägare.
En bataljon Savolaks infanteri, under major G.
Ehrenroths befäl, följde med general Gripenberg, som tågade en biväg åt venster, för att ifrån Töysä, på vägen som derifrån går till Alavo, falla fienden i flanken.
Kl. half 2 begynte striden, hvilken blef allt häftigare, ju närmare vi kommo Alavo.
Ryssarnes motstånd var nu helt annat, än för två eller tre månader tillbaka.
Vårt artilleri, särdeles under löjtnant
Lind, ryckte så nära in på fienden, att dess linie derigenom flera gångor blef bruten; under-löjtnant von Becker, vid Savolaks brigadens artilleri, tillfogade också fienden betydlig förlust; men ändock kunde ej Ryssarne förmås att vika.
Till och med efter tredje brigadens framkomst på deras flank, öfvergåfvo de likväl icke sin ställning, utan förändrade den blott hastigt.
Karelska jägarena, på vår venstra flygel, blefvo deremot så häftigt anfallne, att de redan nödgades vika; men då framryckte en bataljon Savolaks infanteri, anförde af öfverste-löjtnant Lode, och dref fienden med bajonetten tillbaka.
Denna bataljon, som hade en slätt att springa öfver, innan den kunde begagna blanka vapen emot de af den täta skogen betäckte Ryssarne, fick dyrt betala sin tapperbet; ty öfver 50 man stupade vid detta tillfälle, öfverste-löjtnant Lode blef svårt sårad, äfvenså major Tavast samt alla de öfrige officerarne, så att en subaltern-officer var det enda återstående befäl vid hela bataljonen.
Men detta anfall afgjorde ock stridens lyckliga utgång; ty så snart denna flygel straxt deruppå blifvit förstärkt af en bataljon Tavastehus regemente, under öfverste-löjtnant Wetterhoffs befäl, och med lika ifver som förut fortfor att rycka fram, nödgades fienden hastigt börja sitt återtåg på vägen åt Wirdois, samt förföljdes ¾ mil, af öfverste Palmfelt.
Fiendens styrka vid Alavo var, inberäknadt rytteri och artilleri, 4 à 5000 man.
Vår armée bestod af tredje och fjerde brigaderne, tvenne bataljoner Åbo Läns, samt en bataljon Österbottens regemente, och utgjorde tillsamman något öfver 3000 man, af hvilka ungefär en tredjedel ej var med i elden.
Fiendens förlust blef 2 officerare och nära 100 man dödskjutne, samt en officer och 120 man fångne, hvaribland 50 sårade.
Vår förlust utgjorde 15 à 16 officerare samt omkring 200 man döde och sårade.
Ibland desse siste befanns Savolaks brigadens chef, grefve Cronstedt.
Som han nu, till brigadens stora afsaknad, upphörde att vara dess anförare, fordrar rättvisan att nämna några ord om denna af hela brigaden allmänt älskade befälhafvare.
Grefve Cronstedt var den förträffligaste chef man kan önska sig; alltid vänlig och faderlig, äfven emot den ringaste; vaksam och driftig, utan att för mycket uttrötta soldaten.
Med sällsynt köld och rådighet förde han sin brigad i de hetaste strider; sjelf skydde han aldrig faran, stod alltid främst för att genast kunna vidtaga nödiga anordningar, och det knot, som i början yttrade sig emot, honom, förbyttes, sedan brigaden lärde rätt känna honom och han lärde känna brigaden, i den största högaktning och tillgifvenhet.
De misstag man i början ansåg honom hafva begått, glömdes snart, då man insåg hans många och stora egenskaper såsom anförare, samt när hvar och en blef öfvertygad, att de härrörde, icke från grefve Cronstedt sjelf, utan från hans unga, kittsliga och oerfarna adjutant, löjtnant Brusin.
Grefve Cronstedts enda fel var, att han lemnade Brusin, en visserligen tapper och driftig officer, för mycket förtroende och för stort inflytande.
Endast den stränga sanning jag uti denna framställning föresatt mig, såsom mitt högsta mål, har tvungit mig att icke förtiga de mindre goda anordningar, hvilka i början af kriget röjde sig.
Grefve Cronstedts i detta fälttåg ådagalagde förtjenster, äro i alla fall större, än att de kunna fördunklas af några smärre inträffade misstag.
Utom den förut nämde Savolaks infanteribataljon, hvilken under öfverste-löjtnant Lodes befäl utmärkte sig vid Alavo, bör jag äfven göra Åbo Läns regemente den rättvisa, att det, för att godtgöra felsteget vid Sarvikka, slogs vid Alavo med största tapperhet.
Öfverste-löjtnant Lode, som redan förut vid Revolaks och Lappo så mycket utmärkt sig, att han begge gångorna af general Adlercreutz rekommenderades till nådig hugkomst, blef ändtligen för denna drabbning utnämd till öfverste, och erhöll sedermera, den 3 Juli 1809, tillika med öfverste Aminoff vid Karelska jägarena, svärds-orden med stora korset.
För denna träffning utnämdes, vid Savolaks infanteri, major Tavast riddare samt derefter öfverste-löjtnant; och kapiten Carlqvist, löjtnanterne C. M. von Fieandt, Orbinski och Meinander, samt fendrikarne Hjelmman och Savander tillades svärds-ordens medalj.
Vid Savolaks jägare blef kapiten Germund Aminoff riddare; han, tillika med löjtnanterne Berner och Collan, voro sårade.
Vid Karelska jägarena erhöllo löjtnanterne Humble och Salmén samt adjutanten Fr.
Aminoff svärds-ordens medalj.
För öfrigt blefvo rekommenderade: grefve Cronstedt; vid Savolaks jägare, kapiten von Fieandt, löjtnanterne Ekestubbe, Hartman och Klingspor; vid Karelska jägarena, kapiten von Burghausen; samt vid Karelska dragonerne, löjtnanterne Ruthensköld och Schlyter -- General Adlercreutz upphöjdes till friherre.
Före stridens början hade
Ryssarne afsändt sin tross, med 2 à 300 mans betäckning, på vägen åt Töysä och Etseri.
Ehrenroth, vid Savolaks infanteri, beordrades derföre, efter slutad träffning, att med sin bataljon förfölja fienden åt denna väg.
Han upphann honom icke förr än vid Etseri pass, tre ¾ mil från Alavo, nedgjorde 24 man, samt tog 3 officerare och 42 man, jemte något proviant och en mängd slagtboskap.
Utom major Ehrenroth utmärkte sig fendriken Gregory Aminoff, som derföre erhöll svärds-ordens medalj.
Den i alla afseenden duglige och genom sin tapperhet förtjente major Ehrenroth, fick intet; men utnämdes omsider, den 24 October 1808, till riddare af svärds-orden med stora korset, sedan han vid Oravais blifvit sårad.
Ryska hären vid Alavo hade ernat retirera åt Töysä och Etseri, dit den sändt sin tross, och hvarigenom den kunnat förena sig med de vid Lintulaks stående Ryssar; men hindrades af general Gripenberg, som med sin brigad skickades på Töysä vägen, före träffningens början.
Ryssarne nödgades derföre återtåga åt Wirdois, dit de blefvo förföljde af öfverste Palmfelt med första brigaden.
Den 21 Augusti utförde Palmfelt det uppdrag han fått, att från Wirdois pass fördrifva fienden.
Detta verkställdes hufvudsakligen sålunda, att en del af truppen afgick på båtar för att taga fienden i ryggen; ty så snart Ryssarne blefvo varse båtarne, flydde de genast med största skyndsamhet, och Wirdois pass, 4½ mil från Alavo, intogs af oss.
Samma dag Wirdois pass af oss anfölls och intogs, blef på ett annat ställe, eller vid Karstula, grunden lagd till det återtåg, som hädanefter af oss måste företagas.
Brigad-chefen
Sandels hade flere gångor erinrat general-befälet, om nödvändigheten att skicka en större styrka på denna väg, hvilken låg emellan honom och stora arméen, och som var den genaste för Ryska från Savolaks ankommande förstärkningar.
Men hvad orsaken än må varit till uraktlåtenhet häraf, ligger det dock vårt general-befäl till last, att hafva fästat så liten uppmärksamhet på denna vigtiga väg, som gick direkte till Gamla Carleby, och genom hvars besättande fienden ovilkorligen stängt all utväg till återtåg för hela Finska hären.
Äfven Ryska befälhafvaren begick det felet, att han ej, sedan Fieandt var slagen vid Karstula, ryckte fram till Gamla Carleby, dit han hade endast hälften så lång väg som vi.
Hade han besatt denna stad, så hade vi sannolikt blifvit nödsakade att gifva oss fångne.
Som tvenne bataljoner af Savolaks brigaden befunno sig vid Lintulaks fördelningen, vill jag i korthet omtala förloppet härstädes.