Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
W F r a m f ö r Den sitter så riktigt och hånar och mina där så säkert, säkert fast själfva solen ögonkast.
Ja, solen kan så vara, men mina blickar — of — de kunde smälta, tror jag, graniten i Norrbro.
Ty på den där balkongen en junidag jag sett en blond och blåögd liten förtjusande kokett.
Hon log med klara ögon, emot balkongen stödd, och som Hans Brask i tiden jag gaf mig, därtill nödd.
Nu syns hon bakom rutan, men lika söt för det, och låtsar icke känna mitt hjärtas hemlighet.
En vacker dag nog smälter min istapp, tre f o t lång, när vårsol lyser öfver min älskades balkong.
Men smalt min flickas hjärta, når det blef sol och vår, jag skulle fästa myrten i hennes blonda hår.- Daniel Fallström.
Ett förslag i en viktig fråga.
Till alla h u s m ö d r a r.
lere gånger hafva husbönder och i syn- nerhet tjänarinnor i åtskilliga tidningar infört upprop om, att — såvidt möjligt är — afflyttande tjänare måtte erhålla rättvisa be- tyg- Dessa upprop hafva tydligen föranledts däraf, att man börjat beakta de sorgliga följderna af det nästan allmänt rådande bruket att obetänksamt utdela betyg, hvilka påtagligen icke äro sanningsenliga eller åtminstone icke tillräckligt fullständiga.
Oftast skrifvas betygen efter formulär, som vanligen blott framhålla några allmänna för- tjänster.
Att större noggrannhet härutinnan skulle lända till båtnad för såväl husbönder och husmödrar som tjänare borde dock vara lätt insedt.
Om en tjänare utmärkt sig för dug- lighet i sina sysslor och ett exemplariskt upp- förande, så måste det vara orättvist, att denne får ungefär enahanda betyg som en annan, hvilken icke eger sådana förtjänster.
Och om han än erhåller betyg efter förtjänst, så kan han dock under nuvarande förhållan- den ej påräkna, att vederbörande husbönder och husmödrar skänka det tillbörlig uppmärk- samhet.
Det rådande bruket att skrifva åt- skilliga vackra ord på betyget, antingen de borde stå där eller icke, har gjort alla betyg misstänkta.
De, som äro odugliga i sina sysslor eller klandervärda i sitt uppförande, gagnas för- visso icke därmed, att deras fel förtigas.
Tvärtom bidrager man därigenom att fostra sådana tjänare, hvilka, så snart den minsta obehaglighet möter, lemna sin plats, föraktan- de de lärdomar, som eljes kunnat bilda dem till tropliktiga samhällsmedlemmar.
Följderna däraf äro sorgliga.
I synnerhet i de större städerna inträffar ofta, att tjänarinnor flytta flere gånger om året från en plats till en annan.
Om en dylik tjänarinna sedermera får eget hem, så hör det ej till sällsyntheterna, att detta snart blir sådant, att hennes man måste söka tref- nad utomhus.
Oordning och slarf i hemmet äro ofta anledningen till mannens besök på krogen.
Barnen blifva naturligtvis försum- made.
Nöden växer i kapp med familjen.
Husmodern tvingas vanligen af denna nöd att såsom » hjälphustru » sträfva och släpa öfver förmåga för att försörja sig och de sina.
Ofta måste hon dessutom anlita fattigvår- den och människors barmhärtighet för sin och sin familjs tillvaro.
Hennes straff är hårdt.
Hvar och en erkänner nog, att något mer än hittills skett bör göras för att förebygga ett sådant elände.
För husbönder och hus- mödrar skulle det naturligtvis ställa sig lättare att välja passande tjänare, om betygen vore tillförlitliga.
Så vidt vi förstå, skulle således alla vinna, men ingen förlora, om man bemödade sig att utdela rättvisa betyg.
Att dessa i alla fall skola blifva bristfälliga, beroende som de äro af betyggifvarens subjektiva uppfatt- ning, upphäfver ej önskvärdheten af en allmän reform i afseende på utdelandet af tjänstebetyg.
Enklaste sättet att vinna målet vore tvifvels- utan användandet af likformiga, för ändamålet lämpliga betygsblanketter.
V i uppmana där- för härmed de for saken intresserade - — och till dessa borde för visso hvarje samvetsgrann husmoder, hvarje husfader med omsorg för sitt hems trefnad och bestånd räkna sig — att till Iduns redaktion insända förslag till dylika blanketter, hvarigenom en nyttig täflan kunde uppstå, ur hvilken tör hända framginge något praktiskt resultat till båtnad för alla parter.
Läggen blott icke dessa rader ifrån eder, utan att hafva fattat beslut att, med ert för- slag och tanke i frågan, draga ett strå till stacken!
Och sätten det genast i verket, att ej morgondagens glömska omintetgör stundens goda föresats.
Axel Fru B. Anna Bugge Wicksell höll den 18 dennes ett andra föredrag, i hvilket hon sökte utveckla de reformförslag inom den nu gällande äktenskapslagstiftningen, som vore önsk- värda.
Hon gick härvid rätt mycket in på en de- taljkritik af de olika synpunkter, som förfäktats af skilda juridiska skriftställare, en rent facklig kritik, som vi anse af föga intresse för våra läsarinnor att utförligare referera.
Vid de flesta af dessa reformförslag har man ut- gått från den uppfattningen, — densamma på hvilken ock den nuvarande lagstiftningen i det hela är byggd, — att lagen skall vara en norm for äktenskapet.
Så har den också blifvit skrifven från synpunkten af den mest ideala uppfattning af äktenskapet själft.
Detta förmenade fru Wicksell vara en grundfalsk riktning.
Lagen är ej till för de lyckliga äktenska- pen, utan den måste först och främst afses att vara en nödhjälp för dem, som råkat in i ett olyckligt äkta förbund.
Först när splitet uppstår, blir där ens fråga om några lagbestämmelser.
Därför bör lagen på detta område ej sträfva att söka bli norm, utan fastmer lemna så stort rum som möjligt åt den fria själfbestämmelsen, ända intill den gräns där den som de olyckliges hjälpare med kraftigt stöd bör träda emellan.
Föredragarinnan uttalade sig bestämdt för vid- gande af hustruns myndighet och själfbestämmelse- rätt inom äktenskapet.
Ofver sitt förvärf må hon odeladt förfoga; och om ock hela hennes arbete, som ju allmänt är, vändes inåt inom hemmet i husets bestyrande och barnens vård, borde formlig lön härfor beräknas i proportion till mannens ställ- ning och inkomster.
Då hade enhvar sin särskilda intäkt att fritt råda öfver, och af denna skulle af- sättas en gemensamhetskassa för husets och barnens omkostnader.
Om den unga kvinnan för öfrigt före sitt äktenskap utöfvat något yrkes- eller fackarbete, borde, oftare än sker, den gifta kvinnan ' tillstädjas fortfara härmed, dels för att ej låta anlag och vär- defulla studier falla till intet — ett oerhördt natio- nalslöseri!
— dels för att därigenom möjliggöra äk- tenskap vid tidigare ålder.
Meningen är därför lika litet att stänga hustrun ut från hemmet som att stänga henne in i detsamma.
Eätt och frihet att gå ut och in, efter som hennes egna, mannens och de gemensamma intressena fordra och betinga — se där, hvad som må eftersträfvas!
Från många håll påstås, att en mindre sträng lagstiftning i fråga om äktenskapsskillnad skulle med- föra lättsinniga skilsmessor.
Föredragerskan trodde ej på något sådant som lättsinniga skilsmessor, men väl på lättsinniga äktenskap.
Vid ingåendet af detta viktiga förbund lägges beklagligen allt för ofta det största lättsinne i dagen; men nog torde det vara kureradt, när saken skridit så långt att kontrahen- terna med lagens hjälp äska att få bryta bojan.
Och för barnen kan väl intet vara sämre än lifvet och uppfostran inom ett oenigt äktenskap.
För att åstadkomma något verksamt till vinnande af dessa genomgripande lagstiftningsreformer fordras först och främst en stark och enig sammanslutning mellan kvinnorna om ett bestämdt program.
Detta program måste öfyerst på sin lista ställa orden: rösträtt äfven åt kvinnan!
Ty endast genom denna går vägen till öfriga sociala önskningsmål.
Sen till, att finnes hos alla edra bekanta!
I d u n m e d M o d e t i d n i n g
Brudgummen.
Af Furst För D. Galitzin-Murawlin.
Idun efter ryskan.
ed matt klang slog klockan åtta.
Alexis Mursikow ryckte till och kastade ifrån sig broschyren, som han förut haft liggande i knäet.
Redan under två tim- mar hade han suttit så, försjunken i plågsamma funderingar, uttröttad af den långa alltjämt tilltagande själsspänningen ...
Snart måste hon komma, och han var ännu icke förberedd, hade ännu ej funnit de rätta orden ...
Lampan lyste med blekt sken under den röda japanska skärmen i form af en fjäril med utbredda vingar.
Det dämpade ljuset kastade ett blodrödt skimmer öfver en liten parfymerad salong, som mera liknade ett frun- timmers budoar än ett ungkarlsrum.
Stora fotografier i plyschramar betäckte väggarna och etagérerna, som för öfrigt upptogos af dyrbara porslinsfigurer och andra prydnads- saker.
» Hur skall jag säga henne det, » hviskade Alexis för sig själf.
Därpå reste han sig och började med lätta, små, på den mjuka mattan alldeles ohörbara steg gå af och an, hvarvid han undvek fåtöljerna, som hindrade honom att gå i rak linie.
Han var en gan- ska vacker, blek, brunett ung man omkring tjugufem år, med insjunkna kinder och kring- irrande blick.
Hans ansikte hade ett obe- stämdt uttryck — icke den vekhet, som ofta är godhetens fysionomi, utan något slappt, svampartadt.
D e uppåtvridna mustascherna, det spetsiga hakskägget, den oklanderliga dräkten — allt tydde på vana att sorgfälligt ge akt på sitt yttre.
Han var smärt, af medellängd och föreföll så bräcklig, att man nästan kunde känna sig rädd för att vidröra honom.
» Hur skall jag säga henne det! » uppre- pade han och såg nervöst på kloekan.
En lätt ringning hördes.
Mursikow ryckte till och gick ut i tamburen för att öppna.
» Kan- ske det är någon annan än hon, » tänkte han med en sista feg förhoppning.
Men det var ändå hon.
En förtjusande blondin, med glänsande ögon, högväxt, gratiös, mörka ögonbryn och en något uppåtböjd öfver- läpp, som gaf ett ironiskt drag åt hennes bleka ansikte.
» Du öppnar själf dörren för dina gäster? » frågade hon spefullt, i det hon lät sin mjuka pelskappa glida af i hans händer.
Jag har gifvit min betjänt ledighet för i dag; han har gått till en vän, med hvilken han förut tjänade kamrat hos gene- ralens.
» » Så många detaljer! ...
Men — • god af- ton!
» Hon räckte honom handen.
Mursikow kunde ej besluta sig för att föra den till sina läppar, utan tryckte den blott, förvirrad af flickans genomträngande blick.
» Kom in, » sade hon.
» Jag är mycket ny- fiken att få veta, hvarför du skrifvit till mig, att jag på hemvägen från min kusin måste komma hit.
D u besvor mig att blott en enda gång blunda för konvenansens föreskrifter och besöka dig hemma i din våning.
D u tillade, att lif och död stodo på spel.
Då det gäller lif och död, måste konvenansen vika.
Alltså, jag är här, och säg mig nu fort, hvad du har att säga.
Om jag inte om en kvart är hemma, kan jag inte förklara, hvarför jag så länge stannat hos min tråkiga kusin. » Alexis rörde läpparne krampaktigt och svarade med bortvänd blick: » Ser du, Valen- tine, jag måste tala med dig alldeles ensam ... » » För att omtala för mig din förestående förlofning med furstinnan Sophie Gatzky! » afbröt honom Valentine långsamt och kallt.
Hon slog sig ned på divanen inom ljus- kretsen af lampan, hvars röda strålar gåfvo lif åt hennes orörliga drag.
Hon såg rakt på honom med ett iskallt uttryck i ögonen.
På hennes öfverläpp spelade ett föraktligt leende.
Detta hade han ej väntat.
Hans hjärta började häftigt klappa.
» Valentine ... Valentine ... » stammade han.
» Jag vet allt, » fortfor hon lugnt.
» Ni skola gifta er efter helgen.
Hon medför åt dig fyrahundratusen rubel som hemgift.
Efter brölloppet skola ni resa utrikes och sedan bosätta er på hennes gods.
Endast en sak förvånar mig: att du kunde tro, att jag ej skulle få veta det, äfven om jag nu inte kän- ner Gatzkys.
I går afton har man noga be- rättat mig allt.
D u var rädd, att jag skulle bli högljudd, och på ett annat ställe kunde någon lyssna på oss.
För all del, blif ej så upprörd, berätta mig allt, det intresserar mig.
Jag har inte kommit hit för att blott bevittna din förvåning ... För resten, den behagar mig inte alls. » Mursikow kände sig lättare om hjärtat.
Han hade väntat sig ett stormande utbrott, men däraf blef j u alls intet.
Han hade trott det mycket svårare att bli henne kvitt.
» Så besynnerlig du är! » sade han, i det han äfven satte sig.
» Jag förstår ju mycket väl, att du måste hata m i g.
» Valentine skrattade högt.
» Hata?
Jag har ju från första dagen anat, att ett sådant ögonblick som detta skulle komma.
D u bedömer mig efter de kvinnor, man beskrifver i romanerna.
Jag hör ej till den sorten, därtill är jag för enkel.
Vi ha två år älskat hvarandra, du har bedt mig hålla vår förlofning hemlig, för att ej din karrier skulle skadas däraf.
D u älskar mig inte mera, och jag måste upphöra att älska dig.
Det skall inte nu falla sig svårt för mig.
Det förekommer mig till och med nu, som jag aldrig verkligen älskat dig.
Jag förgapade mig troligen i dig, emedan du är vacker och elegant och kan tala bra (na- turligtvis ej i ett sådant ögonblick som detta).
Vi skiljas — lika godt.
Men jag vill inte upphöra att vara din väninna.
Säg mig — älskar hon dig? » men tillade, som om hon hastigt besinnat sig: » Det vill säga, det är naturligtvis ej orsaken!
Det föll mig blott in, att hon är ett glän- sande parti.
Fyrahundratusen rubel i hem- gift, ett stort g o d s.
» » Femtonhundratusen hektar lerjord, » be- kräftade Alexis ifrigt, » och, du vet, lerjord är en jord, s o m.
För öfrigt har hennes far en oerhörd förmögenhet, två millioner kon- tant på banken och tvåtusen hektar i guver- nementet Rjäsan. » » Äfven lerjord? » frågade hon med synbar- ligen spänd nyfikenhet.
» Ja, ypperlig, » svarade Alexis naivt, » med brännvinsbränneri, kvarnar ... » Kvarnarna voro hans egen uppfinning for att ytterligare höja effekten.
Valentine strök med handen öfver ansiktet, som om hon ön- skade hvila sina ögon, som hon hela tiden hållit genomträngande fastade på honom, eller som om hon en sekund velat dölja sin blick.
» Det är ju mycket präktigt — mycket präktigt, » upprepade hon och lät hufvudet sjunka.
Plötsligt rätade hon upp sig och sade med blixtrande ögon: » Och du inbillar dig, att jag skall tillåta det?
Du har trott mig?
D u är så dum, att du noga berättar mig allt, som om jag vore en främmande person.
Hvad håller du mig egentligen för?
Under dessa två år — har du ännu ej lärt känna mig?
För resten, jag också har j u först i dessa dagar lärt känna dig. » Mursikow häpnade, plötsligt förskräckt, och förstummades.
Han kände sig, som om hon lekte med honom likt katten med råttan.
» Huru?
» Jag för- står inte. » Hon lade armarna i kors öfver bröstet och såg på honom, strålande i sin kalla skönhet; det var som om hon uppkallat all denna sin skönhets kraft.
» Du förstår inte? » frågade hon långsamt.
» Men mitt lugn förstod du.
D u tyckte, att det måste våra så, och gladde dig åt min själlösa resonlighet?
D u har trott m i g?
Du är från dina sinnen!
Jag tillåter dig intet giftermål!
Icke därför att jag älskat dig.
— Åh, nej!
Var öfvertygad om att i mitt hjärta finns ingen annan känsla för dig än förakt.
Jag skulle nu inte vilja gifta mig med dig, om du så ock på knä tiggde mig därom.
Jag vill helt en- kelt inte, att du gifter d i g.
» Hon talade utan lidelse; hennes blick var strängt och orörligt riktad på hans ögon, men på hennes öfverläpp sväfvade åter det Alexis kände sig alltmera lätt om hjärtat.
lilla hånleendet.
Alexis bet häftigt ihop tän- Men hans stora förlägenhet ville ännu ej vika.
derna.
Hans hufvud genomkorsades af de » Så besynnerlig du är! » upprepade han.
oredigaste tankar.
Plötsligt ryckte han på axlarna och sade: » Hvarför tala om sådana saker? » » Du kan ej hindra mig.
Jag står på intet » Hvarför inte? » frågade hon och såg honom stadigt i ögonen.
Hennes ansikte var lugnt, vis i någon förpliktelse till dig.
Jag antar, som förut, endast hennes öfverläpp darrade, att det ligger i ditt eget intresse att ej rikta medan kring munnen spelade ett hälft från- världens uppmärksamhet på denna sak.
För varande leende, som blottade de hvita tänderna.
öfrigt kan hela världen icke företaga något » Jag sade, att jag skulle förbli din väninna.
mot m i g.
» Och han skrattade högt.
Det gjorde honom Var inte rädd, jag skall inte besvära dig för mycket.
Det är bara för i dag jag tar mig riktigt godt att nu så öppet våga yppa sitt friheten att vara frågvis.
Hon älskar dig hjärta.
» Nu behöfver jag ej mera förställa mig, » tänkte han, » må hon bli hur vredgad således? » » Ja, » svarade Alexis.
» Hon har mig till som helst. » Men Valentine förblef lugn.
och med mycket kär. » » Jag skall säga min bror allt, » sade hon » Det gläder mig uppriktigt.
Säkerligen skulle du ej alls ha blifvit lycklig med mig.
långsamt, » han skall utmana dig, och om du Må då därför en annan ersätta mig.
Och vägrar att taga emot utmaningen, skall han veta att tvinga dig.
Han skall skjuta ned du hoppas j u bli lycklig med denna? » dig ... » » Säkert ... det är ej möjligt annat ... » De sista orden framslungade hon häftigt » Nej, hon är ju så rik! » fortfor Valentine,
Alexis slutade skratta.
En förskräcklig ångest van- ställde hans drag.
Han kände hennes bror, en högväxt, öfverlägset själfsäker officer, för hvilken han ständigt råkade i förlägenhet, emedan denne icke skydde att föraktligt skämta på hans bekostnad.
» Den har jag glömt, » tänkte han, förargad på sig själf och med en syn som af ett blods- töcken för sina ögon.
En sådan ångest grep honom, att han omöjligt kunde dölja sin feg- het, ej visste, hvad han skulle taga sig t i l l.
Hvad har du beslutat dig för? » frå- gade hon hånfullt.
» Betänk dig noga! » Han bleknade ännu mera och teg.
» Nå? » Han vred i förtviflan händerna, oförmögen att fatta något beslut, ej mäktig någon annan känsla än ett vansinnigt hat mot denna kvinna, som oförväntadt tillintetgjorde hans spel.
Slutligen fick han fram orden: » Jag ber dig, gör det e j.
Hvad betyder det for dig? » ... » En sällsam idé!
Jag vill hämnas min kärlek!
Betänk dock, att jag älskat d i g.
Plötsligt visar du mig, hvem du i grunden är.
Naturligtvis vill jag ej afstå från detta enda medel att straffa dig.
Antingen afstår du ifrån giftermålet, eller min bror skjuter ned dig. » Och hon reste sig, gick stolt förbi honom, fram till fönstret och såg ned på gatan, där de människotomma trottoarerna som ett smut- sigt band följde husraderna.
Här, där han ej kunde se henne, lade hon ej längre band på sig.
Hela hennes kropp darrade af ett ljudlöst skratt.
» Valentine! » ljöd det med klagande ton bakom henne.
Alexis stod framför henne med tårar i ögonen, en bild af den outsägligaste förtviflan.
Hon skrattade föraktligt, närmade sig bordet, tog sin bäfvermössa, som hon satte på sig, och beredde sig att gå.
» Valentine! » upprepade han bönfallande.
Valentine ryckte på axlarna och såg om- sorgsfullt efter i spegeln, om hennes mössa satt bra.
Därpå sade hon: » Jag vill inte, att du skall gifta dig.
Som jag hört, har du ett särskildt skäl att trakta efter detta giftermål.
Man har berättat mig något om vissa vexlar med tvifvelaktiga uu- derskrifter.
Följaktligen är du i hvarje fall förlorad.
Sibirien eller duellen — gör ditt val — stackare! » Ett klingande skratt följde, så som kvinnor skratta, då de riktigt njuta.
Alexis grät, oskönt och jämmerligt som ett barn, så att hela hans kropp skakade.
» Min pels! » befallde hon.
Han sprang upp och räckte henne meka- niskt pelsen: Hon gick tyst ända till dörren, men på tröskeln vände hon sig om och sade: » Jag önskade hämna mig, och jag är nöjd!
Mer behöfver jag ej!
Gift dig med hvem du vill! » På sätt och vis lära vi mera af barnen än de af oss.
Den, som har ögon, lär sig här att känna menniskor.
När solen går upp, kan blicken betrakta henne; men hvem kan se in i henne, när det är middag?
T. v. Hippel.
Kvinnans förkämpe i svenska riksdagen.
Den svenska riksdagen, som eljes räcker till för så många olika förslag och frågor, har ej haft mycken tid att egna åt kvinnofrågan.
Ofta har den dykt upp, men så att säga ej kunnat finna andrum mellan de stora frå- gorna om härorduingsförslag och grundskatte- afskrifningar, om tulltaxor och handelstrak- tater, om lag- och löneförbättringar.
Att den det oaktadt kunnat hålla sig vid lif vi- sar, att frågan egt och eger en ovanlig lifs- kraft.
Men för denna, sin uthållighet står kvinnofrågan också i tacksamhetsskuld hos två män, som egnat henne en synnerlig om- vårdnad.
Dessa två män äro redaktören F. T.
Borg och frih.
Under 1880-talets förra hälft pläderade desse två män från platser i andra kamma- ren med kraft och allvar för att föra kvinno- frågan framåt, och man må sannerligen skän- ka sitt fulla erkännande åt desse män för deras oförtrutna arbete för en fråga, som af riksdagen oupphörligt sköts undan såsom omo- gen eller för att lemna plats för andra, mera svårlösta, men också mindre förberedda frå- gor.
Den ene af dessa män, frih.
Stackel- berg, har redan gått hädan, efterlemnande ett aktadt och äradt minne.
Bedaktör Borg har visserligen utbytt sin plats i Andra kam- maren mot en af Eörsta kammarens senators- stolar, men hans intresse och nitiska arbete för kvinnofrågan hafva därför ej blifvit min- dre och — låtom oss tillägga det — äfven burit någon, om också ej så rik frukt.
Redan vid sitt inträde i riksdagen (1878) var Borg känd såsom en reformernas vän och synnerlige anhängare.
En politisk skrift- ställare från denna tid betecknar honom preg- nant såsom » demokraten », alldeles som om B. skulle varit det personifierade röda spö- ket.
Så farligt var det nog icke, och säkert är, att det för närvarande både inom och ut- om riksdagen finnes partier och personer, som i fråga om avancerade åsikter lemna hr Berg långt bakom sig.
Sina reformatoriska intressen vände hr B.
att börja med till skolan, där han särskildt motarbetade latinläsningen, samt till rösträtts- frågan.
Det var denna senare reform, som förde honom öfver till kvinnofrågan.
Det vore dock ett stort misstag att tro, att hr Borg först då och på grund af sin allmänna benägenhet för reformer, leddes till att börja kampen för kvinnans rättigheter.
Dessa intressen voro hos honom af långt äldre datum, och de hade gifvit sig uttryck i hans literära verksamhet mer än ett fjärdedels se- kel förut.
Redan 1851 skref hr B.
enligt egen uppgift åt en medlem af dåvarande borgarståndet en motion om politisk fullmyn- dighet, och några år senare utsände hr B. första delen af ett större verk, benämndt » Kvinnans historia ».
Denna del af handlade de förhistoriska folkens kvinnor.
Då hr B.
på 1880-talet kastade sig in på kvinnofrå- gans gebit var han sålunda, såsom han själf säger, » sin första kärlek fullt trogen ».
Skil- naden var blott den, att han från frågans historiska öfvergått till dess praktiska del.
Impulsen till sitt första uppträdande i kvinno- frågan torde hr B.
hafva fått af de mäktiga rörelser, som strax före midten af vårt år- hundrade började göra sig gällande i Amerika.
Ehuru hr B. otvifvelaktigt var lifligt in- tresserad och väl rustad för sin uppgift, dröjde det dock några år, innan han förde fram kvinnofrågan i riksdagen.
Såsom vi redan förut sett, drogs hans uppmärksamhet åt andra uppgifter; måhända trodde han sig ock märka, att jordmånen ej var så väl be- arbetad för den nya reformen.
Redaktör Borgs första uppträdande såsom den svenska kvinnans förkämpe inom den svenska riks- dagen skedde ej heller såsom förslagsställare; det var ett par af andra talare fällda yttran- den, som första gången framkallade hr Borg på arenan som den svenska kvinnans för- kämpe.
Vid 1883 års riksdag hade ett förslag framställts om utvidgning af valrätten till Andra kammaren; grefve Sparre, den raljante venersborgshöfdingen, ansåg att förändringen, om den genomfördes, skulle medföra politisk rösträtt åt fruntimren.
För sin del ansåg han dem så » resonabla » — så föllo den ädle grefvens ord — » att de kunde vara lika be- rättigade till politisk rösträtt som mången man ».
Redaktör Borg tackade då landshöf- ding Sparre för dessa ord och uttalade sin förvissning om, att grefvens profetia snart skulle gå i fullbordan.
Själf gjorde hrj Borg redan året därpå (1884) ett försök att skaffa kvinnorna poli- tisk rösträtt, och han föreslog i detta syfte en ändring af § 14 riksdagsordningen.
Men det visade sig, att hr B. varit föga sannspådd, då han trott på framgången af en sådan re- form.
Konstitutionsutskottet, som behandlade förslaget, erkände visserligen det befogade i sträfvandet att förskaffa kvinnan en friare ställning, ja, det ville till och med ej från- känna kvinnan förmåga att döma i politiska frågor.
Men dessa hälft tvungna erkännan- den tog utskottet genast tillbaka och föror- dade riksdagen att afslå hela förslaget, hvil- ket den också gjorde.