Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Sandels, som slutligen sett sig nödsakad att lemna Toivola pass (den 30 September), der han, öfver tre månader försvarat sig mot en så mycket öfverlägsen fiende, blef nu, genom detta fördrag, tvungen att öfvergifva äfven det fördelaktiga Palois pass, ungefär en mil söder om nyssnämde kyrka, hvilket han låtit befästa, för att der intaga en ny ställning.
Han hade derstädes ganska säkert kunnat en längre tid uppehålla Ryssarne.
Då Ryska öfverbefälhafvaren föreslog vapenhvilan, afsåg han det hela, och vårt general-befäl, som hade blott sin enskildta ställning för ögonmärke, ingick beskedligt fördraget, utan att bekymra sig om Sandels och den flygel han hade att försvara.
Under stillestånds tiden anbefaltes, genom en general-order, att öfverlefvorna af fjerde brigaden, hvilken, med de från Lintulaks återkomne tvenne bataljoner, numera utgjorde blott omkring 800 man, skulle förenas med femte brigaden, och ställas under öfverste Sandels befäl.
Vi uppbröto derföre och tågade norr ut till Limingo, samt derifrån ner åt Savolaks till Idensalmi, der Sandels intagit sin ställning vid Wirta pass, ¼ mil norr om Idensalmi kyrka.
Således hade vi åter att tåga trettiotre mil.
Sandels brigad förstärktes dessutom med 700 man af Östgötha lif-grenadiererna, under kapiten Gyllensköld, så att hans fördelning slutligen utgjorde nära 2,700 man.
Stilleståndet mellan Svenska och Ryska härarne uppsades af Ryssarne den 19 Oktober, så att fiendtligheterna åter skulle taga sin början den 27 kl. 1 på dagen.
Men detta stillestånd uppsades icke vid stora arméen, der det var afslutadt, utan blott genom bref från general Tutschkoff till brigad-chefen Sandels i Idensalmi.
Detta bevisar, att vapenhvilan den 29 September blott var en list af Ryssarne, för att draga
Sandels ifrån den fördelaktiga ställningen vid Palois.
Ryssarne kände Sandels ganska väl, och viste derföre, att de icke kunde locka honom från hans goda position, likasom de gjort det med Adlercreutz och Vegesack vid Oravais.
De försökte således, om de ej å nyo kunde bedraga vårt öfverbefäl; och detta lyckades.
Stilleståndets uppsägning var för Sandels alldeles icke oväntadt, ehuru han trodde, att den skulle ske vid stora arméen.
Likaså ansåg han det ock för säkert, att han skulle blifva anfallen, genast efter vapenhvilans upphörande.
Han hade derföre låtit uppkasta batterier på norra sidan om
Wirta pass, hvilket han ville försvara i det längsta.
All umbärlig tross skickades till Pulkkila, och alla sjuka på vägen åt Uleåborg.
Den 27 Oktober, då stilleståndet kl. 1 på dagen skulle upphöra, erhöllo alla trupper tidigt på morgonen befallning att göra sig färdige till strid.
Emot kl. 12 skickades kapiten Brusin, såsom parlamentär, till Ryska sidan, med föreskrift att vid sin återkomst indraga alla de dragon-vedetter, som voro utsatte på södra sidan om Wirta bro, hvilken kapiten Burman erhöll order att skyndsamt upprifva.
Vid Idensalmi kyrka mötte Brusin en Rysk adjutant, som tillkännagaf att stilleståndet redan var till ända lupit; på den förres invändning, att klockan ännu ej vore mera än 12, gjordes intet afseende.
Brusin skyndade sig då med de indragna vedetterna tillbaka, under det att fiendens rytteri i fullt traf förföljde honom; och ehuru han lät blåsa i trumpeten och tillkännagifva det han vore parlamentär, lossades likväl flere skott efter honom.
Vid hans ankomst till bron, hade denna ännu ej hunnit att rifvas mer än till hälften; fiendens häftiga eld gjorde dess fullkomliga förstörande omöjligt.
En stark kanonad började genast, och underhölls i flere timmar å begge sidor.
Oaktadt en ganska liflig skjutning från våra batterier, äfvensom af första bataljonen Savolaks jägare, hvilken var stäld vid Kauppila hemman, kunde fienden likväl icke hindras att så mycket iståndsätta bron, att den af infanteri och jägare kunde öfvergås, och utan att låta afskräcka sig af den mördande eld som mötte dem, trängde Ryssarne öfver densamma, fördrefvo Savolaks jägare ifrån Kauppila, samt skyddade sig bakom denna gård för vårt artilleri.
Trenne bondgårdar, belägna invid våra batterier, blefvo härunder af fiendens artilleri satte i brand, och kunde i brist på tid icke räddas.
Våra kanoner riktades förnämligast emot bron; men likväl fortforo Ryssarne att tränga sig öfver, och stälde sig bakom det nämde hemmanet, der de stodo fria för våra skott.
Deras afsigt var förmodligen, att på detta sätt kunna samla en betydligare styrka på denna sida om strömmen.
Då omkring 7 eller 800 man hunnit öfver, blef en af våra kanoner demonterad, och fördes ur batteriet; detta ögonblick af minskad eld begagnade general Alexeieff, och bestormade vårt batteri, med de öfverkomna trupperna.
Ryssarne hade redan inträngt på batteriets bröstvärn och uti embrassurerna, så att kanonerna ej mera kunde begagnas, då öfverste Falander kastade sig på dem, med tvenne bataljoner5.
Till hans understöd beordrades straxt derpå Westerbottens lifbataljon, under major Schildt, samt Österbottens norra bataljon under major Essen.
Följden var, att fienden icke allenast blef tillbakaslagen och fördrifven, utan äfven till större delen nedgjord med bajonetten; 70 man och 2:ne officerare togos till fånga, och ganska få lyckades att komma tillbaka öfver bron.
Hela fältet emellan batterierna och bron var betäckt af döde och sårade, och isynnerhet invid och öfverallt uppå den omkring 200 alnars långa bron, såg man hopar af stupade fiender.
Då Sandels, efter slutad strid, var nere och besåg denna del af slagfältet, skall han hafva yttrat: "gode herrar! detta är lilla Austerlitz!"
Träffningens utgång var nu afgjord; men striden upphörde likväl icke förr än emot kl. 7 på aftonen.
Ryssarne som icke kunnat få fast fot på norra sidan om bron, uppstälde sig nu på andra stranden, och en jemn infanteri-eld underhölls från begge sidor, under det hela stridsfältet upplystes af de brinnande gårdarne.
På aftonen inträffade de öfriga Savolaks bataljoner, hvilka ankommo från stora arméen, och de blefvo genast befalde att rycka ner till strömmen, för att aflösa de der i elden stående trupper.
De fingo således också, någon kortare tid, deltaga uti denna för Svenska vapnen hedrande drabbning.
[Fotnot 5:
En bataljon af Savolaks jägare-regemente under major Grotenfeldt, men hvars begge kompanier fördes af de för sin tapperhet så allmänt aktade majorerne Dunker och Malm, samt Wasa regemente, uppsatt vid krigets början, och under detta fälttåg vid alla tillfällen utmärkt genom raskhet och mod; det utgjorde nu omkring 300 man, och stod under öfverste-löjtnant Conradis befäl.
Hela styrkan uppgick ej fullt till 500 man.]
Fiendens styrka, kommenderad af general Tutschkoff, och under honom af flere generaler, bland hvilka furst Dolgoruki, hvilken straxt vid stridens början dödades af en kanonkula, utgjorde ganska säkert nära 7,000 man.
Sandels hade deremot vid träffningens början icke mera än 1,200 man; när bestormningen afslogs, hvarigenom utgången var afgjord, hade han ej ännu fullt 2,000, och mot slutet uppgick hans hela styrka till omkring 2,600.
Fiendens förlust blef 2 officerare och 70 man fångne, samt öfver 30 officerare (bland dem furst Dolgoruki) och omkring 1,200 man döde och sårade.
Vi förlorade fendrikarne Zidén och Stenberg samt 32 man döde; kapitenen Silfverbrand och Löthman, löjtnanten von Wendel, samt fendrikarne Fahlstedt, Svanborg och Asp och 251 man sårade; tillsamman 8 officerare 283 man, utom flere så väl af befäl som manskap, hvilka erhållit kontusioner.
För denna träffning blef brigad-chefen Sandels general-major, öfverste-löjtnant Conradi öfverste, majorerne Grotenfeldt, Dunker och Bosin öfverste-löjtnanter, samt kapitenerne Brusin och Fuchs majorer.
Falander, som förut under femte brigadens krigshändelser så mycket utmärkt sig, upphöjdes i adligt stånd och antog namnet Edelstam, samt blef dessutom riddare af svärds-orden med stora korset.
Löjtnanterne Tuderus, Neiglick, af Bjerkén, Björksten och kornett Brandenburg erhöllo svärds-ordens medalj.
För öfrigt utmärkte sig majorerne von Essen och Schildt, kapiten Elfving vid artilleriet, samt adjutanten, löjtnant Wallgren.
Slutligen kan jag ej undgå att göra den anmärkning, att här, äfvensom vid alla andra tillfällen då vi segrade, t. ex. vid Revolaks, Lappo, Alavo, m. fl., skedde det alltid med bajonetten.
I följd af stora arméens rörelser, nödgades vi, oaktadt våra nu vunna stora fördelar, att genast vara betänkte på återtåg; och som general Sandels fann svårighet, att, under den sena årstiden och det högt usla väglaget, framskaffa sina egna sårade, beslöt han; straxt efter slutad träffning, att tillbjuda general Tutschkoff att borttaga alla sina på norra stranden qvarliggande sårade, samt draga försorg om deras skötsel.
Kapiten Burman, som talade Ryska, och derföre beständigt användes vid parlamenteringar, skickades för att göra general Tutschkoff detta anbud, hvilket antogs, och i följd hvaraf ett stillestånd afslöts uppå 36 timmar.
Den 28 Oktober gjorde fienden flere rörelser, för att kringgå vår ställning; och som general Sandels insåg, att det, i sådan händelse, för väglagets skull, blifvit ganska svårt att rädda kanoner, ammunitions-vagnar och öfrig tross, uppbröt han med brigaden den 29 kl. 2 om morgonen och aftågade till Salahmi, tre mil från Idensalmi kyrka; förposter qvarlemnades 1 mil sydligare, vid Wieremä.
Belägenheten var visserligen icke här den förmånligaste; men likväl sådan, att fienden någon tid kunde uppehållas.
Vägarne hade, genom ett långvarigt regn och ständigt körande med tunga lass, blifvit i den grad förderfvade, att många hästar tröttnade, och att således ett återtåg under fiendens förföljande varit ganska äfventyrligt.
Af allmogen, i detta glest bebodda land, kunde ej heller tillräckligt antal skjutshästar erhållas, hvarföre dragonhästarne måste begagnas att framskaffa våra sårade och sjuka.
Vid Salahmi funnos icke flera än tvenne små bondgårdar, der blott tre rum kunde erhållas; ett hade general Sandels, det andra upptogs för hans matlagning, och det tredje för adjutanterne.
Hela brigaden måste således bivuakera, hvilket denna årstid, då väderleken var både kall och fuktig, gjorde så väl befälets som manskapets belägenhet högst svår.
Dertill kom att befälet led brist på uppehälle, hvilket, i detta glest befolkade land, ej kunde emot betalning erhållas.
Följden blef ock, att sedan vi legat här till den 13 November, då vi fortsatte vår marsch 18 mil, till Uleåborg, samt slutligen till Torneå, der vi kommo till hvila, så uppfyldes sjukhusen med uslingar.
Under det vi lågo i Salahmi, förskansade vi oss med fältverk och förhuggningar.
Men fienden verkstälde blott en rekognosering till Wieremä, den 6 November, hvarvid vi förlorade en man dödskjuten, samt elfva man fångne.
För öfrigt låg fienden stilla, utan att företaga något.
Sandels hade, såsom befälhafvare, en förtjenst, hvaruti han ganska mycket öfverträffade alla andra vid
Finska hären befälhafvande generaler, den, att han alltid förskaffade sig så säkra kunskaper, att han fullkomligen kände sin fiendes ställning och äfven dess minsta företag.
Annars hade det varit för honom omöjligt, att verkställa allt hvad han utförde under sommaren 1808, ofta midt ibland fiendens trupper.
Och som hans planer voro väl beräknade, och han alltid vid deras utförande ådagalade klokhet och en rastlös verksamhet, tror jag mig med skäl kunna påstå, att ställningen i Finland blifvit helt annan, om Sandels haft högsta befälet.
Men äfven han delade alla menniskors lott, att någon gång misstaga sig.
Och då jag nu går att omtala träffningen den 11 November, nödgas jag, så okärt det också är för mig, icke allenast beskrifva händelserna dervid annorlunda, än de omtalas i den utaf general Sandels ingifna rapport, utan ock omnämna en svaghet hos general Sandels, som vållade stridens mindre lyckliga utgång.
Men sanningen är en häfdetecknares första pligt.
Det är ingalunda på några lösa uppgifter, som jag omtalar denna träffning, annorlunda än den blef inrapporterad.
Jag grundar tvertom min berättelse på det som hvarje person vid brigaden kan bestyrka, och har dessutom haft ganska tillförlitliga handlingar att rådföra.
Jag har äfven läst den af general Sandels åt öfverste-löjtnant Dunker lemnade instruktion, hvilken, med Sandels egenhändiga underskrift, vid Dunkers död fanns af honom förvarad.
Numera öfverste Montgomery anför ock, uti tidningen Allmänna Journalen 1825, N:o 226, att Dunker fått uppdrag att öfverrumpla Ryssarne vid Idensalmi, tvert emot hvad general Sandels rapport innehåller.
General Sandels hade alltid, såsom jag redan förut nämnt, den nogaste kännedom om sin fiende.
Således viste han nu att Ryssarne, hvilka till Karelen afsändt en del af de förut vid
Idensalmi stående trupper, lågo alldeles overksamme, isynnerhet sedan de erhållit underrättelse om de till Sandels från stora arméen ankomne förstärkningar.
Ryssarnes ställning var följande.
General Tutschkoff, som bodde på Idensalmi prestgård, hade sina trupper förlagde bakom eller söder om Idensalmi kyrka, uti Palois, Ulmala, Taipale och andra byar, belägne de närmaste en half och de aflägsnare en och en half mil från Wirta bro.
Generalerne Alexeieff och Jerschoff lågo oss närmare, på Fredriksdal, och af deras fördelning omkring 400 man, såsom förposter, längre norr ut, emellan Fredriksdal och Walkiais by; återstoden, eller omkring 1,000 man, stodo vid Wirta bro.
General Sandels, som begagnade alla tillfällen att tillfoga fienden afbräck, uppgjorde, i anledning af denna Ryssarnes ställning, följande plan.
En utvald trupp af 1,000 man, skulle, med fem mils omväg, genom kärr och ödemarker, den 10 November kl. 12 om natten öfverrumpla de vid Wirta bro förlagde Ryssar, hvilka lågo der sorglöse, och trodde sig tryggade genom sina förposter.
Wirta bro skulle sedermera förstöras, för att hindra de på södra sidan förlagde
Ryska trupper att komma de sina till undsättning, hvarefter man borde rycka fram mot Fredriksdal och Walkiais byar, samt i förening med en på stora vägen ankommande styrka, taga den derstädes liggande korpsen, med dess begge generaler till fånga.
Lyckades detta, hade det icke blifvit svårt att taga general Tutschkoff och hela hans stab, med flere generaler.
Till Palois by, hvarifrån undsättning möjligen kunde ankomma, var en half mil.
Med den noga och säkra kännedom general Sandels hade, både om fiendens overksamhet och dess ställning, var visserligen denna plan ganska klok och väl beräknad, samt talar högt till general Sandels ära, såsom en redlig och driftig befälhafvare.
Sandels hade förut verkstält flere lika djerfva företag, ibland andra, där han den 25 Juni, genom major Dunker, lät förstöra vid Paukarlaks, midt emellan fiendens trupper, en stor fiendtlig transport, bestående af 400 lass.
Men denna gång begick han det felet, att ej hålla sin plan hemlig, utan meddelade den åt ganska många af sina officerare.
Deraf hände, att den blef känd utom hären.
En landtmätare, hvars namn jag ännu icke vill nämna, ansågs hafva lemnat
Ryssarne underrättelse om general Sandels förehafvande.
Det vissa är, att han, såsom bekant och vän till flere officerare, var närvarande, då denna plan omtalades, samt reste, efter erhållen kunskap derom, genast öfver till Idensalmi, der Ryssarne stodo, och hvarifrån han icke sedermera återvände.
Flere omständigheter styrka misstanken emot landtmätaren, och det säkra är, att den mindre lyckliga utgången ensamt härrörde deraf, att företaget förut var röjdt.
I följd af general Sandels plan, uppbröt öfverste-löjtnant Dunker, såsom befälhafvare för expeditionen, åtföljd af kapiten Brusin, såsom adjutant, den 8 November kl. 2 om morgonen, med 400 lifgrenadierer, 300 man af Savolaks infanteri och 200 Savolaks jägare.
Förtruppen förd af major Malm, inträffade den 10 om aftonen en mil nära Wirta bro, och fortsatte sin marsch obehindradt intill en half mil från nämde bro, då den stötte på en af fienden utsatt fältvakt.
Detta syntes väl tillkännagifva att vårt företag var röjdt; men det hade dock varit oklokt att genast återvända, innan man härom förvissat sig.
Malm fick derföre befallning, att med yttersta häftighet anfalla Ryska fältvakten, och om möjligt framtränga till bron.
Dunkers instruktion innehöll, att han kl. 12 om natten borde vara framme vid
Wirta bro, och i händelse det lyckades honom att obemärkt dit anlända, skulle han medelst raketter gifva detta tillkänna, då andra trupper skulle på stora vägen rycka fram emot de mellan Walkiais och Fredriksdal stående fiender.
I fall hans ankomst blef upptäckt, så skulle han icke uppkasta raketter, utan söka att skyndsamt draga sig tillbaka.
Dunker följde den sista föreskriften; ty innan förtruppen hann fram till Wirta bro, mötte den flere starka kolonner, ett bevis derpå, att dess anryckande var röjdt.
Men i det djupaste mörker kl. 12 om natten, var återtåget ej lätt att verkställa.
Vår trupp stötte öfver allt på nya fiender, genom hvilka den med bajonetten måste bana sig väg.
Ofta begagnades gevärs kolfvarne, och endast af språket kunde man urskilja kamrater från fiender.
Efter många svårigheter förde Dunker sin trupp tillbaka, tillika med sina sårade, och inträffade vid brigaden den 13 på förmiddagen.
Under denna expedition hade han förlorat en officer dödskjuten, 8 officerare blesserade, 3 fångne, samt af manskapet 200 man döde och sårade, och 30 fångne.
Blesserade voro: major Malm, och af subaltern-officerare: Weber, Furumark, Meinander, Molander, Hjelmér, samt vid lif-grenadiererne Plomgren och Lindegren.
Major Malm, löjtnant Weber, och fendrik Savander blefvo fångne.
Östgötha lif-grenadiererna, som här för första gången voro med i elden, utmärkte sig på det mest hedrande sätt, och eftergåfvo ej Savolaksarne uti tapperhet.
Och om belöningar ej skola bestämmas blott efter utgången, så förtjente onekligen alla officerare och hela den trupp, som deltog i denna träffning, utan allt undantag, att ihågkommas.
Jag har mig likväl ej bekant några flere, än att löjtnanterne Furumark, Meinander och C. M. von Fieandt blefvo kapitener, samt fendrik Molander löjtnant.
Hade Ryssarne, underrättade om vårt företag, vidtagit klokare åtgärder, och efter vårt började återtåg förföljt oss ända till ett sankt kärr, hvilket vi skulle passera, och det vi blott ett led i sender kunde gå öfver, så skulle få af vår trupp undkommit.
För att taga den, ansågo de sig nu blott behöfva uppställa slutna kolonner densamma i förväg; men vårt manskap öppnade sig väg med bajonetten och gevärs-kolfvarne, midt igenom den så mångfaldigt öfverlägsna fienden.
Att bestämma Ryssarnes styrka, är icke möjligt.
Troligen var största delen af hela Ryska hären sammandragen; ty äfven de vid Walkiais och Fredriksdal förlagde trupper befunno sig nu vid Wirta bro.
Den 12 November ankom en kurir från stora arméens högqvarter i Brahestad, med befallning till oss att uppbryta, och så ställa vår marsch, att brigaden omkring den 19 kunde inträffa uti Limingo eller Kempelä; hvarföre vårt återtåg företogs, straxt efter Dunkers återkomst till brigaden.
Den 16 kommo vi till Pulkkila, den 17 till Marttila, den 18 till Frantsila, elfva och en half mil från Salahmi.
I Pulkkila provianterades truppen för åtta dagar, och de der befintlige magasiner tömdes.
Uti Frantsila förlades brigaden, enligt ankomne general-order, i kantonerings-qvarter.
Den 20 November, kl. 8 om morgonen, anlände till Frantsila den under general Tutschkoff stående Ryska hären, hvilken, efter erhållen förstärkning, utgjorde omkring 10,000 man.
Genom långa omvägar hade fienden förutskickat starka fördelningar i förväg, och vidtagit alla medel att kringgå oss.
Men då Ryska förtruppen redan vexlade skott med vår fältvakt, ankom en kurir från stora arméens högqvarter, och medförde en den 19 emellan generalerne Buxhoevden och Klercker afslutad konvention, enligt hvilken Svenska hären, utan att af Ryssarne förföljas, borde den 29 utrymma Uleåborgs stad, der Ryssarne skulle inrycka den 30 November.
Våra trupper skulle sedan, efter uppgjord marsch-ruta, utrymma Uleåborgs län, och Kemi elfs båda stränder öfverlemnas åt Ryssarne.
Genom denna konvention afbröts en redan börjadt träffning.
Så snart major Fuchs, såsom parlamentär, till fienden öfverfört underrättelsen om stilleståndet, tillstäldes en allmän frukost för de begge härarnes officerare, hvarunder general Tutschkoff yttrade: "general Sandels är ibland vår tids lyckligaste fältherrar; ty hitintills har han med utmärkt heder gått från alla drabbningar, och nu, då allt var så förberedt, att han med sin lilla trupp nödvändigt skulle blifva fången, eller åtminstone fullkomligen slagen, hjelpte ödet honom på ett särdeles sätt."
Den 25 November uppbröt brigaden från Frantsila och tågade till Temmes, den 26 till Kempelä, och den 27 till Uleåborg.
Den 29 inryckte Ryska förtruppen i denna stad, sedan Sandels med sin brigad, samma dag om morgonen, gått derifrån.
Savolaks brigaden, som utgjorde eftertruppen, fortsatte sedan dagligen sin marsch, under omvexlande stark köld och yrväder, samt anlände den 11
December till Kemi kyrka, hvarifrån brigaden uppbröt den 13 och blef förlagd i Kakamo by af Torneå socken, för att utgöra förpost-kedja emot fienden.
Större delen af denna brigad, hvilken stått under grefve Cronstedts befäl, och åtföljt stora arméen till Wirdois, hade nu tågat 250 mil.
Den hade ock deltagit uti 33 större eller mindre träffningar, hvilka nedanföre skola uppgifvas, utom de fem hvilka sedermera föreföllo.
Att denna så mycket anlitade korps, nu skulle utgöra förpost-kedja mot fienden, under det Vesterbottens regemente, som bordt försvara sitt eget land, fick gå hem till roten, kunde ej annat än väcka missnöje.
Gränslinien utmed Kakamo elf upptog omkring två och en half mil, och sedan brigaden, genom lifgrenadierernas och Westerbottens regementes afskiljande, sammansmält till ungefär 1400 man, och ännu ytterligare förminskades, genom den under vistelsen i Torneå härjande farsoten6, så påkallade den långa bevaknings-sträckan en rastlös och i högsta grad svår tjenstgöring.
Dertill kom en ovanligt sträng köld, så att thermometern sällan visade mindre än 35 à 36; men ofta ända till 40 grader under fryspunkten.
I början voro vi här så hopträngde, att uti ett rum bodde, utom gårdsfolket, 22 af Savolaks jägare regementes befäl och stab, med deras uppassare, och bland dem tre sjuka.
Jag borde visserligen lemna en skildring af de mödor och mångfaldiga besvärligheter, som Savolaks brigaden under detta fälttåg måste utstå; men jag bekänner, att jag icke kan göra det så fullständigt, som saken erfordrade.
Mången skulle också anse min beskrifning öfverdrifven, hvarföre jag vill omnämna blott en del af hvad jag sjelf sett.
Jag var ofta med, då truppen kopplade sina gevär på sidan om vägen, och befäl och manskap, frusna och darrande af köld, hemtade sin hvila på blotta snödrifvan, hvarunder truppen, såsom till exempel i Löfånger, var provianterad med omalen råg i stället för bröd och mjöl.
Jag var med, då hela truppen med allt befäl, uti sexton dygn i November månad, bivuakerade under köld, snö och yrväder; och mången af befälet hade då i flere dagar ingen annan föda än gröt, doppad i rent och obemängdt vatten, till morgon, middag och qväll.
I början af fälttåget felades väl icke proviant för truppen; men för befälet så mycket mera.
De som först kommo till de få vid vägen belägne gårdar, kunde med böner erhålla något; men alla de andra intet.
På tobak, hvarvid soldaten är allmänt van, var sådan brist, att en tums lång bit, ansågs både af befäl och manskap, som en stor sällsynthet.
Efter 50 à 60 mils marsch hade soldaternas kläder blifvit slarfviga, och deras skor alldeles utslitna, så att befälet, vid utkommendering till fältvakt, nödgades göra afseende på hvilka af manskapet hade skor eller icke.
Ja, jag såg soldater af Savolaks jägare regemente gå på post utan skor.
[Fotnot 6:
Under en tid af tre veckor dogo elfva officerare och tvenne prester hörande till brigaden; och då man om morgonen kom till sjukhuset, lågo hopar af lik, efter dem som dött om natten, uppstapplade mot väggen.]
Efter sådana besvärligheter, efter 250 mils marsch och efter deltagandet i så många träffningar, hade det varit en billig fordran, att Savolaks brigaden fått hemta nödig hvila, och Svenska regementer blifvit beordrade att stadna och bevaka Sveriges gränsor.
Men så tillgick det icke.
Jul-högtiden, som annars af Savolaksarne plägar firas med stor högtidlighet, den firades 1808 af brigadens qvarlefvor med ganska nedslående känslor.