Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De båda följande numren v o r o af mindre framträdande betydelse, ehuru b å d a t v å u t m ä r k t a h v a r p å sitt sätt, d e t f ö r r a e n k o m p o s i t i o n till D a v i d s 1 1 5: e p s a l m a f d e n d a n - ske tonsättaren H a r t m a n n, för soli, k ö r o c h or- k e s t e r, i h v i l k e n fru E d l i n g o c h h r L e j d s t r ö m s k ö t - te s o l o s t ä m m o r n a; d e t s e n a r e e n s t ä m n i n g s f u l l i d y l l: » A m T r a u n s e e » a f F. T h i e r i o t, f ö r b a r y t o n, d a m k o r o c h stråkorkester, i hvilken hr L e j d s t r ö m med vackert föredrag utförde solot.
S e d a n fick m a n åter h ö r a G o u n o d s f ö r r e n g å n g g i f n a s t o r - slagna L a m e n t a t i o n: » G a l l i a », för s o p r a n s o l o, k ö r o c h o r k e s t e r, k o m p o n e r a d till t e x t u r p r o f e t e n Je- r e m i a s k l a g o v i s o r o m e d e l b a r t efter F r a n k r i k e s o l y c - kor 1870 o c h 1871.
Det m y c k e t fordrande sopran- s o l o t u t f ö r d e s m e d i n n e r l i g h e t o c h kraft a f gref- vinnan M. Taube.
Aftonens h u f v u d n u m m e r var emellertid M e n d e l s s o h n s » L o f s å n g », symfonikantat för s o l i, k ö r o c h o r k e s t e r, i h v i l k e n s o l o p a r t i e r n a u t f ö r d e s a f fru E d l i n g, f r ö k e n A.
M a l m s t r ö m o c h hr Bratbost.
Den härliga k o m p o s i t i o n e n, s o m o m d e n o c k s å icke f ö r m å r m ä t a sig m e d M e n d e l s s o h n s oratorier, dock alltid måste intaga en h ö g rang bland denna mästares af Guds näde k o m p o s i t i o - ner, i n l e d d e s af en längre orkestersats, a f h v a r s o l i k a d e l a r i s y n n e r h e t d e n t r e d j e g j o r d e e n ut- sökt verkan.
A f k a n t a t e n s n u m m e r f ö r t j ä n a sär- skildt framhållas s o p r a n s o l o m e d k ö r: » L o f v a nu G u d mitt h j ä r t a », t e n o r s o l o t: » F å n g n a v o r o v i uti d ö d e n s b o j o r », k ö r e n: » N u natt är f ö r g å n g e n » o c h d e n v a c k r a p s a l m e n: » N u t a c k a r G u d allt f o l k ».
Konserten, s o m u n d e r hr Franz N e r u d a s utmärk- ta l e d n i n g, g i c k j ä m t o c h v ä l o c h s k ö r d a d e ett rikt o c h berättigadt bifall, b e v i s t a d e s af h e n n e s kung- lig h ö g h e t, ä n k e h e r t i g i n n a n a f D a l a r n e.
I DU N S k i s s e r a d e af Wilma Lindhé.
olskcnet strömmade in genom de höga, med röd- och hvitrandiga gardiner delvis skuggade fönstren samt ka- stade glänsande strimmor öfver det brunmålade golfvet, de i ljusgrönt hållna väggarna, och det hvitstrukna taket.
Utmed rummets båda långväggar stodo sjuk- sängarna — fem stycken i rad • — med ett litet skiljande nattduksbord emellan.
Lakanen bländande hvita, de mörkröda filtarna gif- va ett varmt hemtrefligt tycke, medan den svarta taflan öfver hvarje bädd alltid bar sin lidandeshistora att förtälja.
Sal bredvid sal — alla lika i färg och in- redning — och hvarje säng upptagen!
Doktorerna hade redan börjat ronden i un- dervåningen hos männen, det visste litet hvar af de kvinnliga patienterna, som lågo en trappa högre upp och räknade minuterna, tills de man- ligt fasta stegen skulle låta höra sig i den ljusa, vänliga korridoren utanför, till hvilken dörrarna stodo öppna.
Det var efter denna stund på dagen de alla längtade, män och kvinnor, gamla och unga.
Huru mycket hade de ej att klaga öfver och huru mycket att fråga om, som de grubb- lat på under natten.
Ett nytt symptom kan- ske?
Eller en lindring, en möjlighet till bätt- ring!
Besöket hos hvarje patient varade endast helt kort, och mycken tid för klagan och frå- gor blef det ej; oftast väcktes dock ett gry- ende hopp i den sjukas sinne — - alldeles obe- rättigadt kanske — men verksammare än alla läkemedel.
Näst Gud — eller som hans ställföreträ- dare pä jorden — satte de läkarne, till hvilka de blickade upp som till öfveijordiska väsen, med kraft att bestämma öfver lif och död.
Nu kommo de i sina hvita linnerockar, sida vid sida — öfverläkaren till höger som alltid.
Redan i korridoren, där de kvinnliga kon- valescenterna i sina omaka, missklädande dräk- ter slagit sig ner på sofforna eller hängde vid de af växter uppfyllda fönstren, ljusnade hvarje anlete, när de gingo förbi, allvarliga och tysta, upptagna endast af sitt kall.
Och i » salarna »!
Hur vändes ej allas blic- kar emot dem, medan bleka kinder fingo en skymt af färg, matta ögon en flyktig glans och tyngda sinnen en minuts glädje!
Så länge doktorerna voro kvar i sjukrum- met, varade också intresset för olyckskamra- terna, ty alla öronnerver spändes för att upp- fånga ordinationer, frågor och svar.
Sedan de försvunnit, försjönk hvar och en i sitt eget lidande, sina nyväckta förhoppnin- gar, intressen och tankar, hvilka sistnämnda gällde hem, man, barn, föräldrar och anhöriga — eller kanske lika ofta penningefrågor, såsom dagspenningen och själfva platsen, som gick förlorad, om sjukdomen varade allt för länge, med mycket annat.
Och så därtill des- sa tusen och åter tusen dåraktiga, fåfänga tan- kar — gemensamma för alla människobarn — » tankar ej onda, ej goda — dem Herrep lå- ter smälta likt flingans snö. » På kanten till den bädd hon nyligen läm- nat satt en gammal kvinna, iförd sina egna kläder.
Bredvid henne i ett knyte lågo om- sorgsfullt ordnade de tillhörigheter — litet eget linne och annat smått — hon fört med sig.
Hon var utskrifven och skulle lämna sjukhuset samma förmiddag.
151 » Nå, hur känner gumman sig? » frågadejöf- verläkaren.
Tårar voro enda svaret.
» Är hon inte glad att vara så pass kry igen — tänk på, hur det var när hon först kom hit. » » Jag får tacka så mycket, » svarade hon och räckte fram sin knotiga hand, » men jag hade så gärna velat komma till konvalescenthemmet, när jag inte får stanna här längre.
Ar det alldeles omöjligt? » Det låg en så rörande ödmjuk bön i själfva tonfallet, att läkaren hade svårt att komma fram med svaret.
» Där är fullt, gumman lilla, och hennes säng behöfs här också.
Var nu inte ledsen, hon är verkligen kryare än någon kunde hoppas, och när sommaren kommer, blir det ännu bättre. » Ögonblicket därpå stodo läkarne vid en ung flickas bädd.
Om hon ej kunde kallas vacker, var det dock ett mer än vanligt behagligt ansikte med fin oval, skära rosor öfver ihåliga kinder och feberaktig glans i mörka, frågande sorgbundna ögon.
» Får jag inte komma upp snart? » var den blyga frågan, medan ögonen hängde fast vid öfverläkarens ansikte.
Ett ovanligt vackert ansikte för resten, med mörkt hår och skägg.
Ea ren kristustyp — åtminstone när hufvu- det stack upp ur den hvita rocken.
» Det ska ' vi inte tänka på ännu. » Den snabba blick läkarne utbytte sins emel- lan såg hon ej.
» Men jag känner mig starkare, och plågor- na äro inte så svåra. » » Ja, det blir nog bättre, om vi bara håller oss stilla och har lite tålamod. » » Jag försöker, men det är så svårt.
Kvin- nan bredvid mig jämrar sig så, och därborta yrar en annan.
Allra svårast är det ändå, när de besökande komma för att hälsa på sina anhöriga. » Tårar kommo henne i ögonen.
» Jag blir sä trött, så trött! » » Det kan inte hjelpas ännu; men om ett par dagar skall ni få flytta in i en sal, där det är lugnare.
Adjö nu! » Läkaren sträckte fram sin hand, som han eljes aldrig gjorde, och den omfattades lidel- sefullt af späda, fina fingrar, som aldrig for- mats till arbete och möda.
Den för besök afsedda förmiddagstimmen hade slagit, och kring hvarje bädd hade en eller flere personer tagit plats.
Äkta män, mödrar, barn, syskon, anhöriga eller vänner till de sjuka.
Bredvid den gråtande gumman stod en kvinna i medelåldern, som skulle följa henne hem och bära hennes saker.
» Den Karin då, bon visste väl förut, att hon inte fick stanna här i evighet! » » Jag får det aldrig så godt som här! » » På sjukhuset?
Du milde!
Hellre än att komma hit vet jag inte hvad jag gjorde! » » Aldrig se ' n jag tjänade och hade mina goa platser, har jag haft det som nu.
Jag har inte behöft bädda min säng ens. » » Det va ' något att tala om!
Det dagsver- ket kan jag åta mig, om hon inte orkar. » » Och ingenting har det kostat mig.
Fru Pihl, som jag tjänte hos i femton år, har be- talt mina sjuttiofem öre hvar eveliga dag — och det fast hon ger sitt årliga bidrag.
— Det hade allt varit hårdt att behöfva ligga i fri- säng.
I 152 » Se så, lugna sig nu bara och gråt inte, för det ser sä illa ut för folk.
Det är som jag sagt — hon har det alldeles för bra. » Det var Karin omöjligt att ej gråta, men hon teg, ty Britta skulle aldrig förstått henne, och på nytt kommit fram med sitt retsamma: » hon ä ' för fin på ' c och hare ' t bara för godt. » Att göra jämförelser mellan hvad hon lämnade och hvad som låg framför henne kunde Karin emellertid ej underlåta.
Där hemma i hennes lilla kammare, inåt gården, kändes det alltid fuktigt och kallt, och sol hade hon endast en tid på högscmmarn, då det blef alldeles för varmt i det lilla kyffet.
Giktbruten och förvärkt som hon blifvit ge- nom slit och släp i andras tjänst, hade hon så svårt att röra sig och böja den styfva ryggen, att hon mången gång underlät att göra upp eld eller skafia det nödvändiga bara för att fä sitta kvar i sin gamla länstol — en afdan- kad möbel från Pihlska hemmet.
Den årliga pension några af » hennes förra fruar » lämnade ville inte räcka till hyra, ved, mat och allt, men hon var så innerligt tack- sam, att de gåfvo något.
Det var minsann inte alla, som hade det som hon.
Britta hade nog i grunden rätt.
Aflagda kläder fick hon också, emellanåt.
Garneringar och bjäfs sprättades omsorgsfullt bort för att ej väcka allt för mycken afund, men aldrig trifdes hon rätt i dessa klädningar, hvilkas snitt, tyg och färg ej passade henne.
Nu skulle hon hem till sitt igen — börja räkna styfrarna, frysa och knappa in på allt och sitta ensam med de tunga tankarna.
» Britta är då intet passande sällskap, » det sade hon sig, » simplare i tal och sätt som hon blir för hvarje dag, hvilket ej är det ringaste att un- U Bidrag mottagas med Linge.
Till m i g dig vänd, när dig » krämpor » hota, A f h v a d för slag d e än v a r a m å, J a g kan d e m » alle z u s a m m e n » b o t a, D e t kan så säkert d u lita p å 1 M e d m i g d u alltid så l u g n k a n v a r a O c h lefva l y c k l i g i v ä r l d e n h ä r, O c h uti g e n g ä l d b e g ä r j a g bara D i n t r o o c h tillit: d e t b i l l i g t är!
N ä r t v å till n i o d u h a r a d d e r a t, D e t antal type *, j a g har, d u får.
S e sä, n u har j a g m i g p r e s e n t e r a t, Så g o d t j a g kan eller j a g förstår.
— D o c k v e t d u än e j, h v e m j a g m å n d ' vara, E t t råd jag gifra, d i g v i l l, m i n v ä n: M i g s ö k i s m å o r d e n s l å n g a skara, D ä r Bäkert d u känner m i g i g e n!
G i f f ö r s t m i g n a m n på n y t t i g k r y d d a.
E n l i t e n t i n g e s t till p r y d n a d b l o t t.
H v a d finns såväl u p p å slott s o m h y d d a?
H v a d än är långt o c h än k o r t o c h g o d t.
H v a d utan m a k e h a r i n t e t v ä r d e.
H v a d i musiken d i g g ö r besvär.
H v a d hörs, där munterhet är på färde?
E i t djur, s o m fredligt o c h n y t t i g t är.
H v a d g a n s k a ofta d u kan få h ö r a.
E n m ö i fordomtid, u n g o c h s k ö n.
H u r d u j u alltid väl bör d i g föra.
H v a d skall d u värna u p p å d i n b ö n?
H v a d mången plär uti s m a k e n falla.
E n stad i S v e r i g e d u finner lätt, S o m i n g a l u n d a m a n s t o r kan kalla.
E t t djur så r e n l i g t o c h fint o c h nätt.
H v a r.
ä n så hårdt o c h än t u j t kan vara.
Figur s o m i c k e j u s t fager är.
I N 1H94 dra på hos en som handlar med gammalt skräp, som det är en gåta att någon vill köpa eller ens se åt, och som dessutom aldrig sett skym- ten af hur det går till i finare hus. » Det var just dessa ofiivilligt insupna fina vanor, detta att äta godt, vara omgifven af förfining, lyx och rikedom, som satt sin prägel på den gamla tjänarinnan och kommit henne att finna sitt öde dubbelt tungt och sin kam- mare dubbelt mörk och otreflig.
På sjukhuset var det, som hade en fläkt af den gamla, goda tiden slagit emot henne.
Här hade hon haft sällskap, värme, ljus, färdigla- gad mat, uppassning och vänliga ord från läkarne och öfversköterskan ned till yngsta eleven.
När hon skulle dit, ängslade hon sig, spjär- nade emot af alla krafter och ville inte — och nu var det så svårt att gå därifrån.
* * Det ligger något egendomligt i de olika sätt, på hvilka människor sammanträffa här i värl- den.
Ibland helt flyktigt, men så att det läm- nar ett minne för lifvet.
Ibland åter för längre tid, utan att hågkomsten sträcker sig öfver skiljsmessans ögonblick.
Bland de besökande hade kommit en ung fru, hvilkens väsen och dräkt röjde uppfostran och goddagar.
Allas ögon riktades också på henne, då hon blyg och tveksam — det var första gången hon besökte sjukhuset — frågade om någon visste, hvar jungfru Bemer låg.
» Det skulle vara här i numro femton. » (Forts.) E n o r t d i t m å n g a j u p l ä g a fara A t t söka hälsa och lindring där.
T v å t r ä d — ett m å t t — v a c k e r t n a m n R e d i g e r a s a f Sophie U p å flicka.
H v a d d i g i lifsfara störta kan.
H v a r m e d j u alla sig b ö r a s k i c k a.
U r bibeln sedan m i g n ä m n en m a n.
E n ö, d n finner uti E u r o p a, O c h så b e v i s u p p å flit o c h i d.
H v a d ett p l u s 2 p l ä g a r bli t i l l h o p a, S å r a k a m o t s a t s e n säg till frid.
H v a r f ö r m a n b ö r sig så n o g a v a k t a.
E n m a n, s o m sagan d i g m a l e r o m.
H v a d m å n g a m ä n n i s k o r eftertrakta.
H v a d f ö r d e fartyget, n ä r d e t k o m?
E n l i t e n Bak, s o m p l ä r n y t t i g v a r a.
M e d h v e m d u m å s t e j u r ä k n a släkt.
H v a d p l ä r v ä l alltid e n b a r n a s k a r a?
E n l i t e n e n, uti s i m p e l d r ä k t, S o m d o c k så s k ö n t h ö r s i s k o g e n s j u n g a.
H v a d d u b e g a g n a får allt i b l a n d.
H v e m fordom s y n t e s i r y m d e n l j u n g a.
H v a d ser d u s t u n d o m väl stå v i d strand?
H v a d i n g e n människa önskar blifva.
E n m a n, s o m ofta i fara är.
H v a d p å d i g själf d u b ö r n o g a g i f v a.
H v a d är f ö r e n a d t m e d stort b e s v ä r?
H u r b ö r v ä l v a r a en f ö n s t e r r u t a?
S e ' n säg till sist a n n a t o r d för skäl.
F ö r d e n n a g å n g e n j a g n u skall sluta, O c h d ä r f ö r bjuder j a g d i g farväl!
/ duns skollofskoloni.
Vi b ö r j a h ä r m e d r e d o v i s n i n g e n ö f v e r h i t t i l l s in- flutna m e d e l: I d u n s r e d a k t i o n 1 0 0: —; J.
U p s a l a 5: —; S.
L u n d 2 0: —; S.
Stockholm, Fredagen den 26 januari 1894.
N:r 4 (319) Prenumerationspris pr år: Idun ensam kr.
I d u n s M o d e t i d n i n g jämte k o - lorerade planscher • I d u n s M o d e t, utan k o l.
... • 5: 4: 50 3: Byr »: Klara v. Kyrkogata 7, 2 tr. A l l m.
Kedaktör och utglfvare: FRITHIOF HELLBERG.
: Jane En del af somma- i ren 1892 tillbrag- te jag i sällskap med några artistvänner i Önningeby pä Åland, en mil från Mariehamn.
En dag körde en kärra upp på gården framför nämdemannens bygg- nad, där vi residerade, och nr hoppade en ung dam, strålande glad och munter som en majmorgon.
En äldre dam följde.
Presentation: fru Gernandt, fröken Ger- nandt — syster H .., svägerskan A., herr X.
och herr Y.
De ny- anlända kommo åkan- de från Mariehamn, badorten, för att hälsa på kolonien.
Där blef förmiddagskaffe på fläcken, enligt den fin- ska vanan.
Där blef vidare en improviserad festmiddag, bestående af hvad huset förmåd- de och hvad gästerna förde med sig.
Ty dessa älskvärda gäster hade förutsett möjlig- heten af att artisterna kunde vara flitiga och befinna sig på utarbete i skogsbygden eller vid stränderna, och de måtte ej haft någon vidare tro till de åländ- ska gästgifvargårdar- na.
Alltså festmiddag, /.
Utgifningstld: hvarje Iduns fredag.
Gernandt.
åstadkommen medels förenade krafter, där- efter nytt kaffe i träd- gården, där kalfvaroch föl nyfikna sträckte sina hufvuden öfver gärdesgården och ville vara med, därpå ett par ögoblicksfotogra- fier till minne af da- gen, och så körde skjut- sen fram.
Och vi be- funno oss åter ensam- ma, ännu skrattande åt allt vi skrattat åt under dagens lopp.
Det var nu strängt taget icke det, som jag skulle berätta, utan jag skulle skrifva text till den älskvärda för- fattarinnans porträtt.
Jag hade sedan nöjet att träffa henne både på åländsk och svensk mark och på skepps- däck under ett par karantänsdagar.
Hon förde med sig färska intryck från Pe- tersburg och var för- tjust i lifvet där och i ryssarne.
Öfver si- sta vintern hade hon vistats i Helsingfors, där hennes fader, fabrikör H.
J. Ger- nandt i Stockholm, hade en filial af sin affär.
I den finska hufvudstaden hade hon debuterat på Svenska teatern och ämnade
I DU N 26 1894 O, slit ej vänskapsbandet allt för snabbt isär!
Om ock det knyts igen, en knut dock finnes där.
nu under vintern taga lektioner för Signe Hebbe.
Om fröken inte höll på att skrifva nå- got?
Det var väl i alla händelser förfat- tarinna, fröken egentligen var?
Nej, hon ville inte räknas bland för- fattarinnorna.
Det var endast helt un- dantagsvis, hon någon gång tog till pen- nan.
Hon hade ju skrifvit så ytterst li- tet — ett par skisser i Ny Illustrerad Tidning, det var allt.
Och det var ingen- ting att tala om.
Och hon var alls inte säker på, att hon kunde skrifva något dugligt.
Teatern tycktes intressera henne mera.
Hennes sceniska bana hade omfattat summa tre roller — först Tofslärkan, hufvudrollen, sedan bruden i Guy de Maupassants » Musotte » och Kitty i » So- doms undergång » — de två sistnämnda så maktpåliggande och svåra roller, att jag ville se den nybörjarinna inom konsten, som skulle kunna konsten att lyckas i dem.
Hvad hon saknade var för öfrigt just det, som kan inläras, tekniken, herraväldet öfver sina uttrycksmedel — att intelligensen fanns, behöfver jag inte tala om.
Sedan vi karantänat oss öfver till Stock- holm och haft ett angenämt sommarnöje på en öfverfull ångbåt ute på fjärden vid Fejan under två vackra augustidagar, skildes ålänningarna.
Fröken Gernandt upptog sina sceniska studier, men hon skref också i all tysthet det var in- trycken från Petersburg, som ville ha luft.
Hon väckte berättigadt uppseende genom den förtjusande novellen » Fata morgana » i kalendern Nornan.
Och så mötte jag henne på gatan en vårdag, då hon var på väg till bokförläggaren Al- bert Bonnier för att höra sig för angå- ende möjligheten af att få ut en novell- samling.
Den kom ut — » Fata morgana » hette boken efter den nyssnämnda novellen, som stod sist i häftet — och den väckte uppmärksamhet, både därför att den var så olik de många samlingar af dussinno- veller, som på vårsidan hvarje år belasta boklådsdisken, dels därför att den var så fin och konstnärlig och originell.
Den uppenbarade ett diktaregry af ett helt och hållet eget slag.
Med den boken var Jane Gernandt ett namn inom vår unga litteratur.
Kort efter det boken kommit ut, för- svann dess författarinna från Stockholm.
När man råkade henne där, föreföll hon allvarlig och helt och hållet lämpad efter societetens fordringar — det var endast inom hemmets fyra väggar, som det glada skrattet från Åland åter lät höra sig.
I stockholmslifvet trifdes hon föga, kände sig ensam, hade få bekanta och sökte aldrig göra sig bemärkt.
Sär- skildt inom de literära och konstnärliga kretsarna var hon personligen så godt som okänd och är så ännu.
Hon reste nu till norra Frankrike, till- bragte sommaren i Dinard, en liten by på Normandiets kust, där befolkningen tillhör de af Pierre Loti skildrade islands- fiskrarne, och har under vintern vistats i Paris.
Därifrån har hon hemsändt såväl några noveller till julens kalendrar och tidningar som de fint kända och spiri- tuelt skrifna små skisser ur världstads- lifvet, som stått att läsa i Idun.
Och nu vill jag slå vad om, att Peters- burg ej längre är den mest förtjusande stad i världen, ty för få dagar sedan skänkte fröken Gernandt i Paris sin hand åt författaren bch upptäcktsresanden Ju- les Claine, som haft den turen att upp- täcka henne i världsstaden eller på Lotis hafskust.
Återstår nu att se, om vi skola få be- hålla madams Claine som svensk författa- rinna, eller om hon, tack vare sina nya förbindelser och främst tack vare sin ta- lang, en vacker dag står tipp i den fran- ska literaturen.
Hon har många egen- skaper, som borde försäkra henne om framgång inför en fransk publik.
* Det som Jane Gernandts skisser först och främst bära vittne om, det är om författarinnans goda hufvud, om hennes varma, friska och starka känsla.
Det är denna känsla, som inlägger så mycken poesi i de personer, hon skildrar.
Man intresserar sig vida mindre för dem än för henne, som berättar.
Hon är själf med från början och till slut.
Minst af allt har hon sin styrka i objektivitet, och det, som skulle berättas lätt och flytande och flyktigt, det lämpar sig ej för hen- nes penna.
Jag kan inte tänka mig hen- ne skrifva en berättelse sådan som Rust Roests » Rika flickor » — med hvardags- figurer och hvardaglig handling, under- hållande, rörlig och smårolig.
Hon skrifver ojämnt och ibland en smula trassligt (se t. ex. berättelsen » Teorier »).
Hennes tidigaste skisser, af hvilka ingen ingått bland novellerna i » Fata morgana », visade inflytande af Herman Bang.
Från denna sin debutstil har hon sedan fri- gjort sig, men full frihet och fullt herra- välde öfver sitt framställningssätt har hon ej vunnit annat än i sina allra bästa noveller — där en enda samlad och stark grundstämning behärskat såväl innehåll som stil (t. ex. novellen » Fata morgana »).
I denna berättelse liksom i den lustiga » Katja » och i den mindre behärskadt skrifna, men till sitt innehåll mera bety- dande » Nadina » har hon i sina porträtt af ryska kvinnor gifvit de för rasen ut- märkande dragen en lika fin som träffan- de belysning.
De som känna de ryska damerna bättre än undertecknad, ha er- känt det träffsäkra i teckningen — fram- för allt framställningen af Nadina, den fattiga, vetgiriga och anspråkslösa stu- dentskan, med det skarpa hufvudet, det oansenliga yttre, det goda hjärtat och den starka karaktären.
I de flesta af hennes skisser träffar man på tankar och uttryck, som förvåna genom sitt djup och sin ursprunglighet, man finner sig litet emellanåt föranlåten att utbrista: » hvar i hela världen kan hon ha hittat på det här? », ty man upp- täcker, att hon har fångat känslor och motsägelser, som man känner igen från sig själf, fast man kanske ej velat erkänna dem eller ens klargjort dem för sig själf.
Läs till exempel » Stackars Fritz » — om honom, som kommer till sin kamrats graf och måste erkänna, att han ej sör- jer, som han borde sörja.
Och med hvil- ken finhet har hon ej uppfångat själs- stämningar och gifvit dem just de rätta uttrycken — vackert tänkta och vackert sagda, aldrig torrt analyserande, aldrig framställda med viktig belåtenhet öfver egen förmåga.
Kommer min läsare i håg enstöringens uppgörelse med sig själf angående sitt förhållande till sin hund, angående hun- dens karaktär och hans egen — detta lilla stycke, där språkets tonvågor med de ofta återkommande upprepningarna af samma ord melodiskt ackompagnera in- nehållets tunga vemod?
Det finns mycken lyrik i dessa skildrin- gar, en varm och svärmisk, men aldrig fadd och sliskig lyrik — Jane Gernandt tycks, till skillnad från flertalet författa- rinnor, mest af allt afsky banalitet - men där finns ock psykologisk skarpblick — t. ex. i analysen af vänskapen mellan ett par män i » Stackars Fritz », eller af vänskapen mellan flickor i slynåren (i » Flickvänskap », tryckt i Idun i fjol), el- ler mellan mogna kvinnor i den märkliga novellen » En bikt », nyligen tryckt i Ny Illustrerad Tidning.
Denna hennes blick för själslifvet har likväl hittills fått uttryck mera glimtvis och episodiskt än i någon genomförd ka- raktärsteckning.
Kanske lämpar sig hen- nes skaplynne bäst för det lätt hänka- stade, det fint och skarpt antydda, bättre för skissen än för romanen — det är i alla händelser ej sidornas antal, som gif- ver ett literärt arbete dess större eller mindre betydelse.
Ett utkast på fem si- dor kan väga mer än den digraste roman — de vackraste visorna äro, som ordsprå- ket säger, aldrig långa, och hvarför an- vända många ord på det, som kan sägas i få?