Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
D e h a d e k ä n t h f a r andra sedan b a r n d o m e n; d e h a d e v u x i t u p p till s a m m a n s u n d e r ljuf f ö r t r o l i g h e t, o c h deras sällhetsdröm h a d e l å n g s a m t u t v e c k l a t s i g hos d e m, likt e n v ä n l i g, l e e n d e fantasi, s o m lätt k u n d e förvandlas i strålande v e r k l i g h e t.
H a n v a r g o d o c h h ä n g i f v e n, h a n h a d e tusende g å n g e r sagt h e n n e, att h o n var hans ideal, hans styrka o c h hans svaghet, h a n s afgud, p o e s i e n i h a n s lif — kusinskapet v a r j u e n g o d f ö r e v ä n d n i n g för täta sammanträffänden — o c h h a n hade, a c k så m å n g a g å n g e r, haft m e d sig till h e n n e en h v i t gardenia, r e n, aristokratisk o c h d o f t a n d e; h a n h a d e h u n d r a g å n g e r m e d sina l j u g a n d e l ä p p a r sagt h e n n e, att d e n n a b l o m m a m e d dess h e r m e l i n l i k a h v i t h e t, s o m g r u m l a d e s af en flägt, dess fina doft, ljuf s o m eh smekning, vore den enda b l o m m a, s o m var henne värdig.
Och h o n h a d e trott h o n o m m e d en j u n g f r u l i g själs b l i n d a tro, i sin h ä n r y c k n i n g finnande lifvet s k ö n t, G u d så g o d o c h hela u n i v e r s u m l e e n d e.
O c h sedan.
sedan h a d e d e t blifvit d e n g a m l a v a n - liga historien o m k ö l d, f ö r s u m m e l s e o c h b e r ä k n i n g, d e n n a n e d r i g a historia-, s o m d a g l i g e n u p p r e p a s u n d e r våra ö g o n, s o m är uslare än ett brott, bittrare än en f ö r o l ä m p n i n g, m e n h v i l k e n i n g e n lag straffar o c h i n g e n l a g b o k n ä m n e r; d e n h a d e utvecklat sig små- n i n g o m, dag för dag, t i m m e för t i m m e, o b e k a n t för andra, för h o n o m lätt s o m a n d r a o b e t y d l i g a till- dragelser i lifvet, m e n för h e n n e en tortyr, l å n g s a m o c h tyst, s o m k o m hvarje fiber i h e n n e s b r ö s t att v i b r e r a af smärta.
O c h n u v a r det r e d a n en g a m m a l historia.
Det nyhetstörstande sqvallret h a d e för l ä n g e sedan tagit h a n d o m d e n.
H a n gifter sig m e d d e n rika, b l o n d a a m e r i k a n s k a n, s o m h a n för en m å n a d sedan sett för första g å n g e n; u n d e r m ä n g d e n s skämt, l y c k ö n s k - n i n g a r, afund o c h bifallsrop h a d e h a n m e d ett slag från t a p p r e medtäflare eröfrat bytet — flickan o c h hemgiften.
O c h i d e n n a glans o c h d e n n a fröjd för- s v a n n d e n lilla bleka varelsen i s k u g g a n, l i k s o m h o n försvann här i d e n till trängsel fylda, af ljus strålan- de teatersalongen.
» H a n v a r litet smått betagen i h e n n e en tid, » sade e n.
» B a r n s l i g h e t e r!
» h a d e e n a n n a n utropat.
» D e t skulle hafva varit en d å r s k a p.
» » A h n e j, det var h a n för k l o k till. » » D e t skulle o c k s å varit en h e m g i f t att k o m m a med, l u m p n a femtiotusen l i r e!
» Gardenia.
en i elektrisk b e l y s n i n g strålande teatern h a d e ett festligt utseende.
É P a r k e t t e n var ett böljande h a f af h u f v u d e n, f ö r m ö r k a d t af svarta h å r l u g g a r o e h kikare, b l a n d h v i l k a herrarnes h v i t a skjortbröst b i l d a d e ljusa fläckar.
I l o g e r n a v a r det ett s k i m m e r af d i a m a n t e r öfver artistiska h u f v u d e n, friserade St l ' a n t i q u e, p å n a k n a a x l a r o c h armar, b l ä n d a n d e h v i t a s o m m a r m o r, s o m alabaster, s o m liljekalkar eller s o m s n ö.
o c h p å v ä g g e n s r ö d a g r u n d aftecknade sig i s m ä l t a n d e l i n i e r och i hundratals o l i k a f a c o n e r alla r e g n b å g e n s färger s o m e n M i g d e k o r a t i o n till en fantasirik arkitektur.
O r k e s t e r n, sammansatt af mästare, g r e p an s y m - f o n i e n m e d ett m ä k t i g t c r e s c e n d o, s o m fylde salen med t o n v å g o r, u n d e r det v i o l i n e r n a s t r e m u l e r a n d e h ö j d e sig l i k t en snyftning, o c h ridån, lyftad af o s y n l i g a händer, lät e n nattlig s c e n, full af natur- trohet, framträda för åskådarnes ö g o n.
» H v a d d u är blek, mitt b a r n, » sade m o d e r n plötsligt o c h lutade sig n e d m o t sin dotter.
» D e t är v ä r m e n, det starka ljusskenet. » Och h o n ler m e d d e bleka läpparna, o c h alltför stolt att låta sin h e m l i g h e t u n d s l i p p a sig, alltför ren för att tillåta sig en l ö g n, r y c k e r h o n m e d en hastig rörelse d e n h v i t a gardenian ur sitt hår o c h låter den falla till m a r k e n, sedan h o n k r a m a t s ö n d e r d e n m e l l a n sina s m å darrande fingrar.
Nej, det är doften från d e n der b l o m m a n!
Sen till, ärade läsarinnor, att I dun finnes hos alla edra bekanta!
tion ske å verksamhet n ä r m a s t e m o t t a g a s postanstalt. — m e d Bidrag frän tacksamhet.
Endast alla en o m r å d e n sida En bild ur ett sträfsamt lif.
|n för tiden vilja så många beträda små- «å
Mindre bemedlade föräldrar önska, att deras barn ej måtte be- liöfva » träla för andra », som de gjort.
D e unga flickorna å sin sida ledas in på denna stråt af många motiv: en del anser sig komma en » grad högre » än tjenarinnorna, somliga önska ega ett eget hem och vilja sjelfva sträfva för sitt uppehälle och få » råda sig sjelfva ».
Många gånger ställas håg och anlag i bakgrunden, och derför bli de unga lärarinnor- na trötta vid skolan, fälla modet och tåla- modet, och om de så göra, få de också sakna den glädje, som uppfyld pligt och barnens till- gifvenhet och framåtsträfvande kunna skänka.
En lärare får oftast ingen annan uppmunt- ran eller erkänsla.
Dessa få dock hemta nytt mod — många af dem lemna skolar- betet, då tillfälle dertill yppas — de andra få lust till arbetet genom erfarenhet och vana.
Men en ung flicka — många gånger utan hem och anhöriga — som på detta sätt blir förflyttad till en ansvarsfull plats och bland obekanta och kritiserande menniskor, hon be- höfver en allvarlig oeh stadgad karaktär för att kunna häfda sitt värde som barnens vårdarinna.
En lärarinna står under all- mänhetens dom, och hennes handlingar ut- tydas sällan till det bästa.
Har hon ännu ej hunnit » skapa sig en karaktär » — • är hon ung, oerfaren, liflig och godtrogen, utan någon, som intresserar sig för henne och ger henne moderliga och vän- liga råd, men med många, som uppmärksamma den minsta tanklösa handling — då må man ej undra, om hon mången gång finner sin ställning outhärdlig, att hon afundas tjena- rinnan, som dock har sitt husbondfolk att trygga sig till.
Ingen kunde bättre behöfva tröst och uppmuntran oeh får — i de flesta fall — så fullständigt sakna den!
Det kan j u hända, att lärarinnor, som äro bosatta i en stad eller länge vistats på samma ställe, som hunnit göra sig förtrogna med folket, vänja sig vid kallet och förvärfva sig vänner, icke kunna instämma häri.
Men dessa äro få, ty det behöfves många år, innan man kan förvärfva sig folkets erkänsla, deltagande och förtroende.
Och det fordras ett regel- messigt, ' allvarligt och » lillgammalt » lefverne, innan ett sådant resultat ernås.
Den unga lärarinnan må vara allvarlig inom skolans väggar, hon må sträfva att få bort sin naturliga, uppbrusande liflighet, hon må polera och jemna sitt sangviniska tem- perament, då hon kommer ut bland menni- skor, tar dock den tillbakahållna lifligheten sig luft.
Men der finnes ingen jemnårig, som förstår henne.
D e äldre göra beskärmande miner bakom hennes rygg, de draga sig för henne, och vill hon med dem samtala om något annat än andra menniskor och deras egna intressen, förstå de henne lika litet.
Somliga kunna visserligen agera deltagande vänner, och hon talar förtroendefullt med dem och bemöter dem som sådana.
Men hon får snart djupt och bittert känna saknaden af föräldrahem oeh föräldrastöd, verkligt delta- gande syskon och vänner.
Det är ej lätt att vid så unga år vara menniskokännare och såmedels rätta sitt upp- förande efter sin omgifnings karaktär.
Men ungdomslusten nötes så småningom af f ö r D qvlnllg papperet b ö r l \ J I M a n v ä n d a s IN anglfvas, och och marginal kan bort, barnens närvaro blir något nödvändigt, och den unga lärarinnan har vant sig vid jemnrood och lugn i brödbekymrens och en enformig tillvaros skola.
Kampen för till- varon har skänkt henne resignation, på samma gång den måhända i förtid brutit hennes krafter.
Den lilla kammarens enformighet med sin ofta isolerade belägenhet, sina tarfliga möbler och sina få besök har blifvit en vana.
Det har blifvit en vana att om hvardagseftermid- dagarna med stickstrumpan i handen stirra ut öfver de gamla kända vyerna och om söndagarna, kanske för hundrade gången, ögna igenom den lektyr, hon haft råd att skaffa sig.
Hur gerna skulle hon ej önska sig ett eller annat populärt, utmärkt arbete!
Men hon har ej råd att bestå sig läsandets förströelse.
Under sådana ensamma timmar kunna framtidsperspektiv glida fram för hennes inre blick.
Visst ' skulle hon också önska sig ett eget hem — en god make — som vore henne ett stöd; men som det finnes så få så- dana, blefve denna önskans fullbordan endast en fortsatt kamp för tillvaron.
Hennes största åstundan vore dock att veta sig kunna njuta af en betryggad ålderdom.
Men om hon under de långa, mödosamma åren med sina pröfningar, missräkningar och sparsamt strödda ljusglimtar ej kunnat sam- manspara en summa, som gör henne jem- förelsevis oberoende — då blir hennes lott endera att falla slägtingar till last eller ock — fattighuset.
Men tiden går sin suäckgång, sträfsamma dagar omvexla med nätter, veckor med må- nader och år.
Och hur tiden flyr, yppar sig ännu ett framtidsperspektiv: hennes helsa är bruten, hon blir nedlagd på sjukbädden och — dör, innan hon hunnit blifva någon till kostnad och besvär.
Många gånger är denna framtidsutsigt den ljusaste.
Tecknade efter lefvande Af modeller.
an tänker, talar och skrifver i våra da- gar så mycket öfver qvinnans frigörelse.
Och man anser som ett önskvärdt mål, att hon finge fullständig likställighet med mannen.
Som början härtill förordar man samunder- visning, för att på så sätt odla flickans själ i samma riktning som gossens.
Och vunnes bara detta mål, så tror mången, att qvinnans framtida lycka och välfärd vore betryggade.
Nåväl, vi kunna ej förneka, att den ogifta qvinnan skulle kunna draga fördel häraf, i syn- nerhet om en så der karlaktig uppfostran kunde komma henne att känna sig fullt till- fredsstäld af att gå sitt lif ensam framåt.
Deremot fruktar man, att resultatet af en sådan uppfostran kunde blifva mindre godt för det lilla qvinliga ljushufvud, som, sedan hon vid sidan af manliga kamrater tagit » stu- denten », gick att uppfylla en makas och mo- ders pligter.
Ty det har af ålder blifvit sagdt, att om ett äktenskap skall blifva verkligt lyckligt, så måste makarne komplettera hvar andra.
Men säg mig, månne detta sällhetsbringande för- hållande mera skall kunna uppnås, om mannen och qvinnan fostras, som om de tillhörde samma kön?
» Nej, aldrig i lifvet », kunna vi svara.
Men så kommer lyckligtvis ett » om ».
Och det är vår evinnerliga lycka, att ett så- l e m n a s.
N a m n fullkomlig diskretion och från a d r e s s torde redaktionens alltid sida n o g a påräknas.
dant finnes.
Ja, vi kunna ganska förtröstans- fullt fråga oss, » om inte naturen ändå tar ut sin rätt? » Låtom oss hoppas det.
Så att, i trots af allt, våra efterkommande må kunna sannings- enligt instämma i den store skalden och qvinno- kännaren Tegnérs ord: » Men ack!
Natur, vi öfvervinna ej dig: i hydda som på tron, som sömmerska, som amazon, din qvinna blir ändå en q vinna, » etc.
Ja, det är åtminstone ljuft att tänka, att ingen uppfostran, i hvad riktning den än går, skall helt och hållet kunna förqväfva — ända till sista gnistan förqväfva — denna qvinnans omedvetna längtan att vara » en ranka, viss- nad om ej stödd. » Och alla skäl.
tala för, att detta hopp ej är förmätet; ty säkert är, att, om inte » rankan » behöfver något stöd, så har det åtminstone hittilldags visat sig, att hon skjuter långt här- ligare skott och fröjdar oss långt mera, då det » stödet » blifvit henne förunnadt.
Se t. ex. på den unga fröken på banken!
Inte förmår hennes aktningsvärda arbete att göra henne så lycklig, som hon skulle känna sig vid att » räkna ut » något så enkelt, som hvad hon skulle kunna gifva sin » älskade lille gubbe » till middagen.
— Och tro mig, ingen qvinlig telegrafist kan affyra något telegram med gladare känslor än det, som omtalar hen- nes egen förlofning.
Ja, vare detta nog sagdt.
Lycklig är nog qvinnan, då hon lyckats armbåga sig fram till en god anställning på lifvets marknads- torg, lyckligare är hon dock, när hon i sjuk- salen, barnhemmet eller lärorummet känner med sig, att hon har en skön mission att fylla; men allra lyckligast är den qvinna, som fått ett eget hem, en älskad make och kära små barn att lefva för.
Jag trotsar hvera som helst att förneka san- ningen häraf.
Och dock kan man bäfva, så fort tanken ledes in på äktenskap.
Men hvad är då orsaken härtill?
Naturligtvis det oförnuftiga sätt, hvarpå så månget äktenskap ingås.
Men huru skall man då värna sig sjelf från att, om man vill göra, hvad hjertat manar, nämligen gifta sig, ej gå så der oklokt till väga?
Jo, man skall akta sig, för att ej äktenska- pet blir ett förbund mellan omaka makar.
Ty det är sådana onaturliga äktenskap, som göra, att så mången hånar, ja, förnekar den äkten- skapliga lyckan och säger: » De som äro inne vilja ut, och de som äro ute vilja in ».
Men mot sådant hån kunna tusentals lyckliga ma- kar protestera.
Läs t. ex. Luthers tankar om äktenskapet!
De äro höga och sublima som hela denne ädle mans lifsåskådning.
Och man skulle kunna anföra många källor, som öfverflöda af loftal öfver äktenskapets välsignelser.
Men det skulle blifva för vidlyftigt, och jag vill endast i korhet påpeka, att, då man läser om store män, skall man i regel iakttaga, att de flesta växt upp under handledning af en » klok och kärleksfull moder » samt en i allo hedervärd fader.
Synnerligast skall man finna, att beskrifningen öfver modem vittnar om, att den der » store mannen » haft ett det mest älskliga och ljufva barndomshem.
Se t. ex. biografier öfver Carl v. Linné.
Huru vigtigt är det ej derför, såväl för oss sjelfva som våra efterkommande, att qvinnans uppfostran blir den möjligast bästa.
Och till det målet syfta vi alla, fast upp- fattningarna om dess vinnande skilja sig be: tydligt från hvar andra.
Godt, om de bara
Manusicripi, s o m ej f o g a s.
a n t a g e s Inga till I n f ö r a n d e, o f r a n k e r a d e å t e r s ä n d e s, f ö r s ä n d e l s e r kunde enas i en så vigtig punkt som denna: » Odla qvinnans själ i sådan riktning, att vår- den om hemmet ej blir henne likgiltig! » Lär henne, att der, just der, skall hon finna den pröfvosten, som skall bevisa, om hjertats upp- fostran ej blifvit försummad.
Och blir så bara både hufvudets och hjer- tats kraf på bildning tillgodosedda, skola följ- derna bli lysande.
Ty en qvinna med god in- telligens, goda kunskaper och ett varmt hjerta går ej och gifter sig med en » omaka make ».
Nej, hon gör ej som qvinnorna i forna dagar, tager den förste bäste för att slippa blifva » en gammal mamsell ».
Men äanu hafva vi, ty värr, ej kommit så långt.
Allra minst tyckas männen, som, likt hed- ningar fortfarande dansa kring guldkalfven, besinna vigten af äktenskapet.
Dess djupa be- tydelse, dess kraf på osviklig trohet och kär- lek tyckas för dem ej vara fullt klara och medvetna.
I så fall skulle de mera vinnlägga sig om, att i grunden lära känna den qvinna, med hvilken de iugå en förening för lifvet.
Men huru, minst sagdt, obetänksamt går icke mången, för öfrigt klok, man här vid lag till väga!
Se på löjtnant B-stjerna tillexempel!
Han, som inte för något pris vågade köpa sig en ridhäst, förr än han inhemtat råd af de för- nämsta hästkännare, vågade risken att förlofva sig med fröken H-skjöld, som han endast träffat på några baler.
Han visste inte mera om henne, än att hon hade » tvåhundra tusen arf- fallna » och var den mest strålande stjernan på Amaranthen; om hennes öfriga egenska- per visste han lika litet, som om hon bott på Goda Hoppsudden.
Och inte frågade han sig heller till råds med dem, som kände henne närmare.
Men så aflöpte väl inte den affären lika bra som hans hästköp?
Han fick till och med för hennes skull sälja hästen och köpa juve- ler, ty hennes anspråk på lyx voro långt större, än räntorna på hennes kapital tilläto.
Men detta var inte det värsta.
Strax efter bröllopet märkte de med fasa, att de voro » omaka makar ».
Allt hvad hon tyckte om, hatade han, och allt hvad som fröjdade henne, fann han dåraktigt.
Följden blef, att de hjerte- fröso vid den egna härden.
Ja, der fans ej värme nog föv att normalt utveckla deras arma små barn.
Nej, de blefvo pessimister i fråga om lifvets lycka, allrahelst den äktenskapliga.
Deras ende son är f. n. en gammal » knar- rig, bitter ungkarl », säga damerna; men egent- ligen är han den syndabock, som, med ett för- sakande enstöringslif, blifvit offret, som fått försona sina föräldrars lättsinniga ingående af äktenskap.
Och ännu ett liknande fall.
Den excentriske A., artist af själ och hjerta, hade fått i sitt hufvud, att han skulle gifta sig med den mest Venusliknande qvinna, han kunde träffa i sin väg.
Han fann henne.
— » Se der mitt förkroppsligade ideal, » tänkte han.
Och ett, tu, tre var han fastlänkad med en varelse, som till hela sin själsriktning var en komplett motsats till det drömda idealet.
Allt, hvad hans skönhetstörstande ande fann sublimt, väckte hennes löje och de små priffe- partier, som roade henne, fann han i högsta grad oqvinliga.
Och när hon så började röka cigarr, ja, då föll » Venus » med ens från pie- destalen.
Och hvarje fiber i hans nervöst känsliga organism vibrerade af olust, när han hörde hennes småsinnade sqvaller, värdigt en skandalkrönika.
s å v l d a p o r t o lösas.
I P \ I I U U I M Annonser I &lt; spalt, m o t t a g a s petitrad Men till detta kom den själsnjutning han hvarje gång erfor vid sammanträffandet med andra, af bildning och själsadel genomandade qvinnor.
Då kändes hans ok som störst.
Att veta sig vara fastlåst vid en qvinna, med hvil- ken han ej egde en enda gemensam berörings- punkt, var själsmördande.
Jo, de följde hvar sin smak, gick hvar sin väg, och det hade de bort göra från början.
Men det är ej ensamt bland de bildade klasserna sådana olycksaliga äktenskap ingås.
Nej, samma öde drabbade 22-årige hemmans- egaresonen Johan Petter Larsson.
Fast den stackars mannen var det då mera synd om.
Ty » far » nekade honom torparns Brita och tvingade honom att » slå hemmanen samman », hvilket ej kunde gå för sig med mindre än att gifta sig med grannens vindögda dotter, en ungdom på trettiosex år.
Och nog fick den hårde fadern sin vilja fram.
Men, o, hvad » de unga tu » se ' n gingo och sågo onda ut mot hvar andra!
De lik- nade två dragare, som ej kunde trifvas att gå som par.
De sletos och stretade åt hvar sitt håll, och oket tryckte förfärligt.
Ej minst kän- des det tungt för den stackars hustrun, ty inom allmogeklassen svarfvar man inte till fraserna så noga.
Nej, der får man höra den osminkade sanningen.
Och här lydde den: » Ja, si hade jag anat, att gården varit inteck- nad, så hade minsann inte far lurat mig till att ta ' dej, Lena. » De der orden brände sig in med eldskrift i makans själ, och der alstrade de bitterhet och hat.
Men, besynnerligt nog, i bredd med att denna malört grodde i hjertat, ökades familjen år efter år.
Och detta var i sanning beklagligt.
Ty hemmets jordmån var ej danad att fostra några evighetsblomster.
Sådana behöfva mycken sol, mycken värme och kärlig vård.
Men intet af detta funno de i hemmet.
Nej, fadern var kall och hård och modern slö och likgiltig.
Följderna uteblefvo ej heller, i det att alla beklagade sig öfver » di illake ungera ».
(S l u t i nästa n:r.)
En hvar dagshistoria.
Af L a u r a Fitinghoff.
» jyj^ottern » L o u i s e A n d e r s s o n, s o m h o n ' b e n ä m d e s Qjjr i b e t y g e t, h a d e nyss k o m m i t upp till S t o c k - holm.
F r å n ett fattigt h e m h a le h o n k o m m i t, o c h n å g r a e g e n t l i g a » g o d d a g a r » h a d e h o n aldrig haft.
R e d a n s o m h e l t u n g fick h o n taga tjenst s o m ladu- gårdspiga h o s en b o n d e.
S e d a n tjenade h o n h o s en t o r p a r e, för h v i l k e n h o n » g i c k i h e r r g å r d e n » på ar- bete, o c h derifrån b l e f h o n a n t a g e n s o m k ö k s a h o s a r r e n d a t o r n af p r e s t g å r d e n.
A f sin m o r h a d e h o n i arf fått ett t u n g t o c h bittert l y n n e, o c h detta l e d s a m m a arf var h e n n e j e m t i v ä g e n o c h h i n d r a d e h e n n e att b i b e h å l l a d e platser, h o n en g å n g erhållit.
H o n var rask, d u g l i g o c h o r d e n t l i g, m e n tålde ej e n tillrättavisning eller p å m i n n e l s e, utan att d e r v i d genast r å k a i v r e d e s m o d eller att m e d skarpa, h å r d a o r d sätta sig till m o t v ä r n.
H o n a n s å g sig lida af en faslig o t u r h v a d tjensten a n g i c k, t y alltjemt r å k a d e h o n ut för elaka, orättvisa, o r ä s o n l i g a m a t m ö d r a r; d e t berättade h o n för alla, s o m ville h ö r a h e n n e.
S l u t l i g e n beslöt h o n, i sam- råd m e d sina f ö r t r o g n a, att h o n skulle ge sig i v ä g till S t o c k h o l m.
H o n visste, att j u n g f r u r n a d e r kalla- des fröknar, h a d e e g n a r u m, fingo d r i c k a kaffe m e d » d o p p » o m m o r g n a r n e o c h te o m q v ä l l a r n e, alldeles s o m h e r r s k a p på kalas.
Så k o m h o n upp till S t o c k h o l m, satt på k o m m i s - s i o n s k o n t o r, m o r s k o c h kavat de första d a g a r n a — så h a d e h o n h ö r t, att m a n skulle visa sig, o m m a n skulle k o m m a sig fram d e r u p p e i d e n stora staden.
H o n h a d e beslutit se sig n o g a f ö r o c h att fram- för allt » t a » en m a t m o r, s o m såg riktigt h y g g l i g o c h b e s k e d l i g ut.
H i t t i l l s h a d e h o n ej sett n å g o n sådan, ty alla fruar, s o m varit i n n e på k o n t o r e t, h a d e sett » n o s i g a » o c h f ö r n ä m a ut.
M e n när h o n suttit (
Ingen llqvld I förskott annons införes af 2 5 under öre I pr 4 - krona.
p å k o n t o r e t i tre dagar, v a r h o n trött o c h m o d l ö s o c h färdig att antaga h v a d tjenst s o m än e r b j ö d e sig.
I sjelfva v e r k e t h a d e ej m å n g a fruar v ä n d t sig till h e n n e, d å h e n n e s a n n a r s rätt v a c k r a, friska o c h u n g a ansigte v e r k a d e frånstötande m e d sin bittra m i n o c h h o n d e s s u t o m måste tillstå, att h o n h v a r k e n v a r kunnig i finstrykning eller h a d e lärt sig laga mat.
T i l l sist k o m e n fru infarande, t j o c k, fet o c h h ö g - röstad.
H o n hade nykterhetsvärdshus o c h ville ha en rask, o r d e n t l i g flicka, s o m h o n a f b e t y g e n såg, att L o v i s a v a r.
L ö n e n k n u s s l a d e h o n i n t e på, u t a n e r b j ö d sådan, nära n o g d u b b e l, e m o t h v a d L o v i s a varit v a n v i d p å l a n d e t.
Således tillträdde L o v i s a platsen.
M e n efter ett p a r m å n a d e r satt h o n åter på » kontoret ».
D e t h a d e varit h e n n e o m ö j l i g t att uthärda.
U p p e b å d e bittida o c h sent, o c h ett riktigt slafgöra m e d s k u r n i n g, slask o c h d i s k n i n g från m o r - g o n till q v ä l l.
N o g fick h o n d o p p till kaffet o m m o r g n a r n a, m e n när h o n b l e f v a n v i d detta, så s m a - k a d e d e t alls i n t e bättre än d e n salta sillen o c h n y - k o k t a potatisen, s o m h o n b r u k a d e få till frukost p å landet.
O c h det der lilla svarta k o n t o r e t, s o m skulle föreställa h e n n e s e g e t r u m, föreföll h e n n e bra m y c k e t sämre till sofplats, än h v a d det stora, r y m l i g a k ö k e t p å l a n d e t varit.
D e s s u t o m var d e t en massa andra olägenheter, s o m h o n ej k u n n a t fördraga, o c h s o m v o r o a n l e d n i n g till, att h o n n u åter satt p å » kontoret ».
M e n n u k o m d e r ä n d t l i g e n i n e n liten fru, fin o c h späd nästan s o m ett b a r n.
H o n såg så g o d t o c h t r o b j e r t a d t ut p å L o v i s a, att d e n n a k ä n d e d e t ä n d a i n i själen.