Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De äro fortfarande nomader och jägare, men kunna ej mer kallas vildar, och den bildade europe, som en längre tid samvarit med dem, fattar vanligen kärlek till mången sida af deras lefnadssätt och sinnesart.
Näst dessa i hyfsning komma eskimåerna i nordvestra Amerika, på hvilkas ursprungligen råa lif beröringen med de amerikanska hvalfångarne tyckes hafva haft ett ganska välgörande inflytande – jag dömer dem efter eskimåstammen vid Port Clarence.
Dess medlemmar voro fortfarande hedningar, men en eller annan af dem var vidtberest och hade från Sandwichs-öarna hemfört ej allenast kokosnötter och palmmattor, utan äfven en doft af sydhafsbons större kärlek till prydlighet och ordning.
Dernäst komma tschuktscherna, som ännu endast obetydligt stått i beröring med män af europeisk ras, men hvilkas förvärfskällor på senare tider tyckas hafva på ett betänkligt sätt minskats, till följd hvaraf nationens kraft och lefnadslust märkbart aftagit.
Sist komma samojederna eller åtminstone de samojeder, som bebo gränstrakterna mot den kaukasiska stammens länder.
På dessa tyckes inflytandet från den högre rasen, med dess reglementen och förordningar, dess handelsmän och framför allt dess eldvatten, verkat afgjordt försämrande.
Offerhög på Waigatsch-ön.
Efter en teckning af A.
Då jag en gång frågade en eskimå i nordvestra Grönland, känd för sin väl långt drifna sjelfkänsla, om han dock ej ville medgifva, att den danske »inspektören» (guvernören) var för mer än han, fick jag till svar:
»det är ej så säkert; inspektören har visserligen mera egodelar och tyckes hafva mera makt, men det fins folk i Kjöbenhavn som han måste lyda – öfver mig befaller ingen.»
Samma stolta sjelfkänsla möter man hos sin värd i renlappens gamma och tschuktschens skinntält.
Hos samojeden deremot tyckes den hafva blifvit utträngd af en känsla utaf underlägsenhet och rädsla, som hos detta folk förtagit just den sida af vildens sinnesart, som är mest anslående.
Af äldre reseberättelser och af egen erfarenhet från Jalmal visste jag, att ett annat, kanske lägre slag af gudar än de, som Anna Petrowna framplockat ur sin gamla stöfvel, skulle finnas uppstälda flerstädes på kullar beströdda med ben af offrade djur.
Vår ryske värd berättade, att samojeder från långt aflägsna trakter brukade vallfärda till dessa ställen för att der offra och göra löften.
Köttet af de offrade djuren åt man sjelf, benen ströddes på offerhögen och gudarne beströkos med det offrade djurets blod.
Jag förklarade genast, att jag önskade besöka ett sådant ställe.
Men länge ville ingen af de här varande ryssarne tjena mig som vägvisare.
Slutligen erbjöd sig dock en ung man att ledsaga mig till ett ställe på Waigatsch-ön, der jag kunde få se hvad jag önskade.
Med anledning häraf gjorde jag följande dag i en af ångsluparne, åtföljd af dr Almqvist, löjtnant Hovgaard, kapten Nilsson och min ryske vägvisare, en utflygt till andra stranden af Jugor-sundet.
Offerhögen var belägen på högsta punkten af Waigatsch-öns sydvestra udde och bildade en naturlig kulle, som höjde sig ett par meter öfver den omgifvande slätten.
Denna afslutades mot hafvet med en tvärbrant stupa.
Landet var jemnt, men uppsteg småningom till en höjd af 18 meter öfver hafvet.
Grunden utgjordes af sibirisk kalk i upprättstående lager, strykande från öster till vester, och på vissa ställen innehållande försteningar snarlika dem från Gotland.
Här och der funnos grunda insänkningar i slätten, täckta med en ganska rik, jemn grön gräsväxt.
De högländta, torra delarne prålade åter med en ytterst yppig blomstermatta af gula och hvita saxifragor, blåa erithrichier, polemonier och parryor samt gula chrysosplenier m. m.
Dessa sistnämnda, vanligen helt oansenliga blommor, äro härstädes så yppiga, att de bilda en vigtig del af blomstertäcket.
Äfven buskarne blifva knappast alnshöga och detta endast på skyddade ställen, i dalsänkningar och vid foten af branta mot söder vettande sluttningar.
Offerhögen bildade ett stenröse några få meter i qvadrat, beläget på en särskild upphöjning af slätten.
Bland stenarne träffade man:
Gudar från offerhögen. 1/12 af nat. storl. 1.
Renskallar, sönderslagna för uttagande af hjernan, men med hornen qvarsittande vid pannbenet; dessa voro nu så uppstälda bland stenarne, att de bildade ett tätt snår af renhorn, hvilket gaf offerhögen dess egentliga prägel.
Renskallar med genomborradt pannben, uppträdda på käppar, som voro instuckna i högen.
Någon gång voro på dessa käppar en mängd ansigten utskurna, det ena öfver det andra.
En mängd andra renben, deribland äfven mergben, krossade för mergens uttagande.
Ben af björn, bland hvilka märktes labbarne och det endast halfflådda hufvudet af en björn, som blifvit skjuten så nyligen, att köttet ännu ej hunnit förruttna; bredvid detta björnhufvud funnos två blykulor upplagda på en sten.
En massa jernbitar, t. ex. sönderbrutna yxor, bitar af jerngrytor, gamla knifvar, metalldelen af en söndrig munharmonika o. s. v., och slutligen
De mäktiga väsenden, åt hvilka all denna härlighet blifvit offrad.
Dessa utgjordes af hundratals små trästickor, upptill ytterst klumpigt utskurna i form af menniskoansigten, de flesta 15 till 20 centim., några ända till 370 centim. långa.
De voro alla instuckna i marken på högens sydöstra del.
Nära offerstället sågos stycken af drifved och lemningar efter den eldstad, vid hvilken offermåltiden blifvit anrättad.
Vår vägvisare berättade, att vid dessa måltider gudarnes munnar beströkos med blod och fuktades med bränvin, och det förra bekräftades af de stora blodfläckar, som funnos på de flesta af de större gudarne nedom det hål, som skulle föreställa munnen.
Sedan högen blifvit aftecknad, skattade vi den försigtigt och lade en del af gudarne och de offrade benen i en säck, som jag lät bära ned i båten.
Min vägvisare blef nu synbart orolig och sade, att jag borde försona bolvanernas vrede genom att sjelf åt dem offra något.
Jag yttrade genast, att jag vore beredd härtill, blott han visade mig huru jag dervid skulle gå till väga.
Smått besvärad och tveksam, huruvida han borde hysa större fruktan för bolvanernas vrede än för det straff, som i en annan verld skall drabba den som offrar åt falska gudar, sade han, att man blott behöfde lägga några slantar mellan stenarne.
Med en högtidlig kyrkomin nedlade jag nu i högen min gåfva, hvilken helt säkert var den största dyrbarhet som der någonsin blifvit offrad, nämligen tvenne silfvermynt.
Ryssen var nu belåten, men förklarade, att jag varit för slösaktig; »ett par kopparslantar hade varit fullt tillräckligt».
Följande dag fingo samojederna veta, att jag blifvit visad till deras offerhög.
För egen del tycktes de fästa sig mycket litet dervid, men de förklarade, att vägvisaren nog skulle blifva straffad af de förolämpade bolvanerna.
Han komme kanske att få ångra sitt dåd redan den följande hösten, då hans renar skulle återvända från Waigatsch-ön, der de för det närvarande vallades af samojeder; ja, om straffet ej drabbade honom nu, skulle det i framtiden nå honom eller ock hemsöka hans barn eller barnbarn, säkert var att ostraffad skulle gudarne ej lemna honom.
I afseende å Guds vrede voro således deras religionsbegrepp fullt eniga med gamla testamentets läror.
Offerhåla på Waigatsch.
Efter teckning af A.
Detta offerställe var för öfrigt ej synnerligen gammalt.
En äldre offerplats hade deremot varit belägen 600 meter närmare stranden invid en grotta, som af samojederna betraktades med vidskeplig vördnad.
En mängd trägudar hade der varit uppstälda, men för ungefär trettio år sedan hade en nitisk, nyss tillsatt och derför mycket rensopande archimandrit59 besökt stället, uppbränt offerhögen och i dess ställe på platsen upprest ett ännu qvarstående kors.
Någon vedergällning hade samojederna ej utkräft genom att i sin tur förstöra tecknet för de kristnes dyrkan.
De lemnade hämnden åt gudarne sjelfva, vissa att dessa inom kort skulle förgöra alla archimandritens renar, och flyttade endast sin egen offerplats litet längre in i landet.
Der hade tills vidare intet oförståndigt trosnit ingripit i deras bolvandyrkan.
Den gamla offerplatsen röjdes ännu af den massa benstycken och rostade jernbitar, som lågo kringströdda på marken öfver ett ganska vidsträckt område vid sidan om rysskorset.
Äfven såg man här lemningar af den eldstad, på hvilken schaman-gudarne blifvit uppbrända.
Dessa skola hafva varit vida större och vackrare än gudarne i den nutida högen, hvilket äfven bekräftas genom en jemförelse mellan de bilder, som här gifvas af de senare, och bilder från holländarnes tid.
Schaman-gudarnes ras har tydligen försämrats på de sista tre hundra åren.
Sedan jag undersökt och något skattat äfven den gamla offerhögen, lät jag bära en liten båt, som ångslupen tagit med på släp, öfver det låga sandnäs, som skiljer den på kartan angifna insjön från hafvet, och rodde med kapten Nilsson och min ryske vägvisare till en samojedisk begrafningsplats längre in i landet vid insjöns strand.
Endast en person fans begrafven på stället.
Grafven var vackert belägen på sjöns nu med tallösa polarblommor prålande strandsluttning.
Den bestod utaf en af breda, starka plankor omsorgsfullt timrad kista, fästad i marken med jordfasta störar och tvärträn, så att hvarken rofdjur eller lemlar kunde komma in deruti.
Plankorna tycktes ej vara uthuggna af drifved, utan voro troligen ditforslade söder ifrån, liksom den näfver, med hvilken kistans botten var täckt.
Såsom en kring skelettet liggande, nu sönderfallen päsk och åtskilliga förmultnade trasor utvisade, hade den döde blifvit svept i den vanliga samojeddrägten.
I grafven funnos dessutom lemningar af en jerngryta, yxa, knif, borr, båge, träpil, några kopparprydnader m. m.
Äfven hoprullade näfverbitar lågo i kistan, helt säkert afsedda att begagnas vid uppgörande af eld i en annan verld.
Bredvid grafven låg en upp- och nedvänd släde, tydligen ditlagd för att den döde ej der borta skulle sakna fordon, och antagligt är, att renar till dess framdrifvande blifvit vid grafölet slagtade.
Samojedgraf på Waigatsch.
Då det kan vara af intresse att erfara, huruvida samojederna sedan den tid, då de först blefvo kända af vesteuropeerna, undergått några väsentliga förändringar till lefnadssätt, skall jag här återgifva några af de skildringar om dem, som vi finna i berättelser om de engelska och holländska nordostfararnes resor.
Att förändringar i afseende å beväpningen försiggått, d. v. s. att äfven samojederna gjort framsteg i krigs- eller jagtkonsten, det framgår redan af de äldre bilder, som här återgifvas.
De aftecknas nämligen på dessa nästan alltid med båge och pilar.
Numera tyckes bågen hafva kommit nästan helt och hållet ur bruk, ty vi sågo ej en enda samojedisk bågskytt.
Men deremot hade de gamla dåliga flintlåsgevär, å hvilka förlorade låsdelar ofta voro på ett ganska sinnrikt sätt ersatta med benbitar och remmar.
De frågade äfven ifrigt efter knallhattsgevär, men bakladdningsgevär voro ännu för dem okända.
I det hänseende hade de ej följt med sin tid så väl som eskimåerna vid Port Clarence.
Samojediska bågskyttar.
En af de äldsta berättelser, som jag känner om samojederna, är Stephen Burroughs från 1556.
Den finnes återgifven hos Hakluyt (1:a uppl. s. 318).
I berättelsen om »Searchthrifts» färd läses nämligen:
»Om lördagen den 1 aug. 1556 gick jag i land60, och jag såg tre hvalrossar, som de ryska fångstmännen hade dödat, och de skattade en hvalrosstand, som ej var synnerligen stor, till en rubel och ett hvitbjörnskinn till två à tre rubel, och de berättade mig, att på den stora ön (Waigatsch) fans ett folk, som de kallade samoider.
Dessa hafva intet hus, utan endast tält gjorda af renskinn, utspända öfver stänger.
De äro förfarna skyttar och äro rika på renar.
Om måndagen den 3 lättade vi ankar och höllo af till en annan ö belägen fem leagues (15′) ostnordost om oss.
Här träffade jag åter Loshake61 och gick i land med honom, och han förde mig till en hop samojediska afgudar, hvilkas antal var 300.
De voro det sämsta och råaste arbete jag någonsin sett.
Ögonen och munnen på många af dem voro blodiga; de hade skapnaden af män, qvinnor och barn, och hvad som å dem skulle föreställa vissa kroppsdelar var äfven blodbestänkt.
Några bland afgudarne utgjordes endast af gamla stickor med ett eller par med knif inskurna hak.
En sönderbruten släde låg på afgudahögen och likaså ett af foglar förstördt renskinn.
Men för några af afgudarne funnos träkubbar uppsatta till munnens höjd och fullblodade.
Jag ansåg dem som det altare, på hvilket offret frambars.
Jag såg också de redskap, hvarpå de hade stekt sitt kött, och så vidt deraf kunde skönjas, göra de sin eld omedelbart under spettet.
Deras båtar äro gjorda af renskinn, och då de komma till land, bära de båten med sig upp på stranden.
För sina åkdon hafva de inga andra dragdjur än renar.
Bröd och säd hafva de icke, utom hvad ryssarne bringa dem.
Deras kunskap är ytterst ringa, ty de känna inga bokstäfver.»
Giles Fletcher, som 1588 var drottning
Elisabets sändebud bos zaren, talar i sin berättelse om Ryssland på följande sätt om samojederna62:
»Namnet Samojt härledes, såsom ryssarne säga, af »sjelfätare», emedan de fordom lefde som kannibaler, ätande upp hvarandra.
Denna härledning synes dem (ryssarne) så mycket mer sannolik, som de äta allt slags rått kött, hurudant det än må vara.
Men som samojts sjelfva säga, så heta de samoje, hvilket betecknar »af dem sjelfva», d. v. s. ett inhemskt folk, som aldrig ombytt boningsplats.
De äro, både män och qvinnor, klädda i sälskinnsrockar, som räcka till knäna och hafva hårsidan utåt, samt byxor af samma
ämne.
De äro alla svarthåriga och af naturen utan skägg.
Män och qvinnor äro derför svåra att på utseendet åtskilja, med undantag att qvinnorna bära en hårfläta nedhängande längs båda öronen.»
Ungefär på samma sätt beskrifvas samojederna af G. de Veer i redogörelsen för Barents’ andra resa 1595.
Barents fick af samojederna goda upplysningar om farvattnet längre öster ut och stod alltid i godt förhållande till dem, undantagandes vid ett tillfälle, då samojederna gingo ned i en af holländarnes båtar och återtogo en afgud, som röfvats från en stor offerhög.
Samojeder från Schleissing, Neu-entdecktes Sieweria, worinnen die Zobeln gefangen werden.
Zittau 1693.63
Sedermera hafva samojederna varit föremål för en mycket stor litteratur, för hvilken det dock ej kan komma i fråga att här redogöra.
Bland annat har man mycket tvistat om deras ställning i förhållande till andra nationer.
Härom meddelar min lärde vän, den berömde språkforskaren professor Ahlquist i Helsingfors följande:
Samojederna räknas, jemte de tungusiska, mongoliska, turkiska och finskt-ugriska folken, till den s. k. altaiska eller ural-altaiska folkstammen.
Det egendomliga för denna folkstam består hufvudsakligast deruti, att alla inom densamma förekommande språk höra till den s. k. agglutinerande klassen.
I dessa språk uttryckas nämligen begreppens relationer uteslutande medelst ändelser eller tilllägg baktill, hvaremot flexion, prefixer och prepositioner såsom relationsuttryck äro dem fullkomligt obekanta.
Andra för de altaiska språken kännetecknande egendomligheter äro den i många af dem förekommande vokalharmonien, oförmågan att i ordets anljud (början) hafva flere än en konsonant och pluralbegreppets uttryckande med ett eget tillägg, hvaremot kasusändelserna i pluralis äro desamma som i singularis.
Förvandtskapen mellan den altaiska folkstammens särskilda grenar grundar sig sålunda hufvudsakligen på analogien eller likheten i språkbyggnaden, hvaremot deras tungomål i språkmaterialet (så väl i sjelfva orden som i relationsuttrycken) förete en högst ringa eller ingen frändskap.
Den omständigheten, att samojederna för det närvarande till närmaste granhar hafva några finskt-ugriska folk (lapparne, syrjänerna, ostjakerna och vogulerna) och att dessa till en stor del föra samma slags lefnadssätt som de förra, har föranledt några författare att antaga en närmare förvandtskap mellan samojederna och finnarne samt de finska folken öfver hufvud.
De båda folkgrenarnes språk lemna dock inga, bevis för ett sådant antagande.
Till och med de allra närmast samojederna stående ostjakernas språk är himmelsvidt skildt från samojediskan och har dermed ingenting annat gemensamt än ett litet antal lånord (förnämligast benämningar på föremål ur polarnomadens lif), hvilka ostjakiskan upptagit från det nordliga grannspråket.
Med hänsyn till språket lära dock samojederna stå på lika stort afstånd äfven från de öfriga grenarne af nämnda folkstam.
Huruvida kraniologien eller den moderna antropologien kunna närmare bestämma samojedernas frändskapsförhållanden till andra folkgrenar, är ännu en framtidsfråga.
Ur Novaja Semljas djurlif. – Stormfogel.
– Alke-kung.
– Alka.– Tejst. – Lunnefogel.
– Måsar.
– Tjufjo. – Tärna.
– Änder och gäss.
– Svan.
– Vadare.
– Snösparf.
– Ripa.
– Fjelluggla.
– Ren.
– Isbjörn. – Fjellräf.
– Lemmel. – Insekter.
– Hvalross.
– Säl. – Hvalar.
Om man ej fäster afseende vid de få samojeder, som under senaste åren slagit sig ned på Novaja Semlja eller om sommaren kringströfva på Waigatsch-öns slätter, äro alla de länder, som i gamla verlden utgjort polarfararnes forskningsfält – Spetsbergen, Frans Josefs land, Novaja Semlja, Waigatsch, Taimurhalfön, de Nysibiriska öarna och kanske äfven Wrangels land – obebodda.
De bilder af lif och omvexling, som infödingen med sina egendomliga seder och bruk vanligen erbjuder resanden i främmande, aflägsna länder, finner han ej härstädes.
Men i stället är det djurlif, som der möter honom om sommaren – ty om vintern försvinna nästan alla varelser, som lefva öfver hafvets yta, från den högsta norden – friskare och kanske till och med rikare eller rättare sagdt mindre doldt af växtlifvets yppighet än i södern.
Det är dock ej de större däggdjuren, hvalar, hvalrossar, salar, björnar och renar, som i främsta rummet ådraga sig uppmärksamhet, utan de otaliga skaror af foglar, hvilka kringsvärma polarfararen under nordens långa sommardag.
Långt förr än man inseglat på det verkliga ishafvets område, ser man fartyget omgifvet af skaror af stora, gråa foglar, hvilka flyga eller snarare sväfva utan att röra vingarne tätt vid hafvets yta, höjande och sänkande sig med böljsvallet, ifrigt spanande efter något ätbart föremål i vatten-
Häckningsplats för alke-kungar.
Foulbay på Spetsbergens vestkust, efter fotografi tagen af A.
Envall den 30 augusti 1872. brynet, eller simma i fartygets kölvatten för att uppsnappa utkastade afskräden.
Det är den arktiska stormfogeln64 (»Mallemuck», »Hafhäst», Procellaria glacialis L.).
Stormfogeln är orädd och glupsk; han luktar illa, hvarför han ock endast i nödfall spisas, ehuru köttet, i fall fogeln ej nyligen fråssat allt för mycket på ruttet späck, ingalunda skall vara osmakligt för den, som blifvit härdad åtminstone mot en ej för skarpt framträdande transmak.
Han är allmännare vid Beeren Eiland och vid Spetsbergen än vid Novaja Semlja och tyckes knappast i något större antal häcka på det sistnämnda stället.
Norr om Skandinavien känner jag tre ställen, der stora skaror stormfoglar häcka: det första å Beeren Eiland på sluttningen af några ej synnerligen branta klippor utanför öns s. k. sydhamn65, det andra vid södra stranden af Brandewijne Bay på Nordostlandet, det tredje på utsprång från tvärbranta bergväggar i det inre af Isfjorden.
På de senare ställena äro boen otillgängliga.
Vid Beeren Eiland deremot kan man utan allt för stor svårighet plundra hela kolonien på de smutsgråa, korta, åt båda ändarna jemnt afrundade äggen.
Dessa skola till smaken vara ganska goda.
Redet är ytterst oansenligt, illaluktande liksom sjelfva fogeln.
När seglaren hunnit något längre norr ut och kommit in på ett isbeströdt haf, så upphör med ens sjögången, vinden stillnar och hafvet blir spegelblankt, höjande och sänkande sig med en långsam, sakta dyning.
Skaror af alkekungar (Mergulus alle L.), alkor (Uria Brünnichii Sabine) och tejstar (Uria grylle L.) svärma nu i luften och simma bland isbitarne.
Alke-kungen, som äfven kallas »sjökung» eller »rotges», förekommer endast sparsamt utanför södra delen af Novaja Semlja och häckar, så vidt jag vet, icke derstädes.
Landets belägenhet är för sydlig, stenramlet vid bergens sidor för obetydligt för denna lilla fogels trefnad.
Men vid Spetsbergen förekommer den i otroliga skaror och häckar uti de 100 till 200 meter höga stenrös, som frost och vittring bildat flerstädes på de brant sluttande kust-
Alke-kung.
(Mergulus alle L.) bergens sidor, t. ex. vid Hornsund, vid Magdalena Bay, på Norsköarna (nära 80° n. br.) m. fl. ställen.
Dessa stenrös utgöra alkekungens palats, rikare på rum och salar än något annat på jordens vida rund.
Klättrar man upp bland stenarne, så ser man allt emellanåt verkliga moln af foglar plötsligt framkomma ur marken för att antingen kringsvärma i luften eller ock flyga ut till sjös; och samtidigt gifva de under jorden qvarblifna sig till känna genom
ett oupphörligt kackel och sorl, enligt Friedrich Martens snarlikt oväsendet från en hop grälande qvinnor.
Skulle detta ljud för något ögonblick tystna, behöfver man blott försöka att i någon öppning bland stenarne efterapa deras läte (enligt Martens: rott-tet-tet-tet-tet) för att strax få ifriga och ihållande svar från alla sidor.
De i luften kretsande foglarne slå sig snart nog åter ned på bergsluttningens stenar, der de under strid och gnabb packa sig så tätt tillsamman, att man kan fälla 15 till 30 i ett skott.
En del utaf svärmen flyger nu upp igen, en annan söker likt råttor sin säkerhet i gömslen bland stenblocken.
Men snart krypa de åter fram för att, liksom efter aftal, i täta svärmar flyga ut till sjös och söka sin föda, bestående af kräftdjur och maskar.
Fogeln dyker med lätthet.
Sitt enda blåhvita ägg lägger han utan rede omedelbart på marken, så djupt ned i stenröset att det endast med svårighet kan åtkommas.
I stenramlet från bergen norr om
Hornsund träffade jag den 18 juni 1858 tvenne ägg af denna fogel, hvilka lågo
omedelbart på ett mellan stenarne befintligt islager.
Sannolikt hade häckningstiden då ännu ej börjat.
Hvar hufvudmassan af dessa fogelskaror tillbringar vintern är okändt66, men tidigt komma de tillbaka till norden, någon gång för tidigt.
Sålunda såg jag 1873 i slutet af april en mängd ihjälfrusna alke-kungar på isen i norra delen af Hinlopen Strait.
Till smaken är alkekungen ypperlig, och den erbjuder, till följd af bröstmusklernas starka utveckling, mer föda, än man skulle vänta af fogelns ringa storlek.
Alka.
(Uria Brünnichii Sabine.)
Jemte alke-kungen träffar man bland isen redan långt ut från land skaror af alkor, och ju närmare man kommer stranden, dess mer tilltaga dessa i antal, synnerligast om strandklipporna erbjuda denna polarländernas allmännaste fogelart lämpliga häckningsställen.
Härtill väljas klippväggar, som stupa tvärbrant mot hafvet, men dock genom utsprång och ojemnheter bereda plats för de rufvande foglarne.
På de verkliga alkfjellen ligga ägg vid ägg i täta rader från klippans krön till närheten af vattenbrynet, och hela fjellet är der tätt beklädt med foglar, hvilka dessutom i skaror af tusen och åter tusen flyga till och från berget, uppfyllande luften med sitt ytterst obehagliga skrik.
Äggen läggas utan spår till rede på den kala eller blott af gammal fogelspillning täckta klippan, så tätt packade intill hvarandra, att jag 1858 från ett klipputsprång af föga utsträckning, som nåddes med ett tåg från alkfjellets topp, kunde insamla ej mindre än en halftunna full med ägg.
Hvarje fogel har blott ett, ganska stort, grått och brunprickigt ägg, af mycket vexlande färg och form.
Sedan detta rufvats en tid, blir det täckt med ett tjockt lager af fogelspillning, och härpå pläga fångstmännen skilja förlegade ägg från friska.
Lossar man ett skott mot alkberget, så flyga foglar i tusental ut från sina bon, utan att antalet af dem, som ej blifvit uppskrämda, tyckes förminskas.
De klumpiga och kortvingade foglarne nedfalla, då de kasta sig ut ur boet, till en början ett godt stycke, innan de få »tillräckligt luft» under vingarne för att kunna flyga.
Många plumsa, innan detta sker, ned i vattnet, någon gång äfven i den båt, som ror fram vid fogelbergets fot.
Ett oupphörligt obehagligt kackel anger, att ständigt sqvaller är rådande i alk-kolonien, och att endrägten der ej är stor, derom vittna de häftiga skrik, som då och då låta höra sig.