Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ständer fråga blifvit väckt om afhjelpande al omförmälda förhållanden; och hafva Rikets Stander funnit en lagförändring i berörda hänseende vara af behofvel påkallad; men som, enligt Rikets Ständers tanke, lagens nuvarande föreskrift bör såsom regel bibehållas och de anmärkta förhållandena endast föranleda till ett undantag för de mindre grofva brottmålen; samt då, i fråga om den klassifikation af brotten, som lör sådant ändamål blir nödvändig.
Rikets Ständer, med afseende på stadgandeoa i Strafflagens 5 Kapitels 14 §, angående preskription af straff, samt i Kongl.
Förordningen om Strafflagens införande af den 16 Februari 1864, 19 § 5 och 6 mom. angående häktning, ansett, att de brott, hvarå straffarbete kan följa, böra hänföras till de gröfre brotten, der personlig inställelse skall vara ovilkorligt loreskrifven, och undanlaget gälla de öfriga; hafva Rikets Ständer funnit skäligt forsin del besluta, ali 1 § al 15 Kapitlet Rättegångs-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: •‘I brottmål, der efter lag straffarbete å brottet följa kail, svare den sjelf, som anklagad är.
Pröfvar domaren, att iian hjelp i rättegången tarfvar, då tillätes honom fullmägtig med sig hafva.
Mannen må ock hustrun och målsman den omyndiga i ty lall bistånd göra.
I ringare brottmål och tvistemål må man genom laga ombudsman kära och svara; och skall hufvudman ändock för Rätta komma, när domaren det fordrar“.
Majit i underdånighet anmäla: framhärdande etc.
Expeditions- Utskottets Förslöf/ till anderd.
Skrifvelse, l\:o 35 \io as.
Uppläst och godkåndt hos Ridd, och Adeln den 17 Mars 186 6.
Preste-Ståndet den 21 — — Borgare-Ståndet den 2 1 — — Bonde-Ståndet den 2 6 — — Riket?
Ständers underdåniga Skrifvelse, angående förändradt sätt för doms eller utslags utgifvande. i Rådstufvurätt och hos öfver ståthällar e-embetets Kansli.
(Lag-lltsltottets Betänkande N:o 22.) 8. A. K.
Andra momentet af 24 Kapitlet 5 § Rättegångs-Balken har, efter den förändring detta lagrum undergått genom Kongl. Förordningen den 18 April 1849, följande lydelse: “1 Rådstufvurätt böra parterna vid middagstimma dagen förut stämmas genom anslag å Rättens dörr att dom å tid föresattan afhöra ; dock må Rådstufvurätt genast och ulan anslag dom muntligen eller skriftligen kungöra, der saken af ringa värde är,"
I anledning af, bland annat, en framställning a( Rikets Ständers Justitie-ombudsman, och enär lagens föreskrift om alkunnande af Rådstufvurälts dom efter anslag medförde för parterne fl e r fa
I d i ga olägenheter, — bestående dels i den tidsförlust, parl finge vidkännas genom nödvändigheten alt nästan dagligen i Rätten efterse, om anslag blifvit utfärdadt, dels deri, att parten genom en ganska ringa, ofta ofrivillig underlåtenhet härutinnan äfventyrade att försitta tid att emot domen anmäla missnöje, och dels i del dröjsmål, som, enligt hvad erfarenheten gäfve vid handen, stundom under ganska lång tid vid Rådstufvurätt förelöpte med afgörande af sådana mål, deri dom skulle efter anslag afsägas, — samt dä denna föreskrift jemväl af domstolarne sjelfva betraktades såsom icke tillfylleslgörande, hvilket visade sig deraf, att de ofta läte särskildt underrätta parterne om tiden för domens utgifvande, hvilket sistnämnda bruk, då del icke grundade sig på något lagbud, kunde föranleda dertill, att, om det vid något tillfälle åsidosattes, parterne förlorade sina fatalier, beslöto Rikets Ständer vid sisthållna riksdag en så lydande författning: “Med upphäfvande af 2 mom. af 24 Kap. 5 § Rättegångs-Balken, sådant detta lagrum blifvit förändradt genom Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, förordnas, att samina moment skall erhålla följande lydelse: “I Rådstufvurätt skall genast, efter det saken blifvit utförd, antingen dom af. sägas, eller ock viss tid tillkännagifvas, då parterne ega komma tillstädes för alt afhöra dom."
4 Expeditions-U ts k o lie Is Förslag lill i/nderd.
Skri frelse, 55.
Olver detta förslag, som hos E. K. Maj:t anmäldes genom underdånig skrifvelse den 25 Juli 1863, algaf Högste
Domstolen infordradt underdånigt utlåtande den 21 September samma år och, lemnande utan anmärkning den i Rikets Ständers förslag följda grundsats, yttrade, att enär, om andra punkten af 24 Kap. 5 § Rättegångs-Balken ändrades på sätt Rikets Ständer föreslagit, tredje punkten i samma § samt 6 och 7 §§ i nämnda kapitel ej lämpligen kunde vid deras nuvarande lydelse bibehållas, och förslag till förändrad redaktion af sislberörda lagrum icke blifvit af Rikets Ständer framstäldl, Högste
Domstolen ansåge sig vara förhindrad att å förslaget tillstyrka bifall; och enligt hvad E. K. Maj:t i nådig Skrifvelse den 31 Oktober sistlidna år gilvit Rikets Ständer tillkänna, har E. K. Maj:t ej heller-funnit skäl att till förslaget lemna bifall.
Då de skäl, Rikets Ständer för berörda laglörslag andragit, fortfarande föreGnnas och icke kunna anses genom E. K.
Maj:ls alslag å detsamma till sin vigt och betydelse underkända, samt enär dertill kommer, att stadgandet i ofvan åberopade 7 § af 24 Kap. Rättegångs-Balken, “att alla Rättens domar eller utslag, som, efter kungörelse å Rättens dörr afsägas eller utgifvas, böra förut tvä fald* färdiga skrifvas utan fel, att delomännen må dem med Rättens underskrift och insegel, undfå mot den lösen, som särskildt stadgadt är“, oaktadt den förklaring Kongl. Brefvet den 15 Januari 1856 innehåller, fortfarande står i strid med gällande expeditionslaxas grundsats, att svarande part ej eger skyldighet att lösa Rättens dom eller utslag, har Justitie-oinbudsmannen i sin till innevarande riksdag afgilna berättelse förnyat berörda framställning; och har dessutom särskildt hos Rikets Ständer förslag blifvit väckt i enahanda syftning.
På de sålunda vid sislhållna riksdag och nu sednast af Juslilie-ombudsmannen anförda skäl och till följd af de anmärkningar, som vid granskningen af Rikets Ständers förra beslut i ämnet blifvit inom Högste
Domstolen framställda, hafva Rikets Ständer för sin del beslutat en författning af följande lydelse: “Med ändring af hvad i 24 Kap. 5 och 6 §§ Rättegångs-Balken, förstnämnda lagrum sådant det lyder i Kongl.
Förordningen den 18 April 1849, samt eljest i lag finnes stadgadt om utgifvandet af Rådstufvurätts dom eller utslag efter anslag, förordnas, alt i Rådstufvurätt skall genast, efter det saken blifvit utförd eller invändning till Rättens pröfning öfverlemnad, antingen dom eller utslag afsägas, eller ock viss tid derför tillkännagifvas“.
Enligt 2 Kap. 6 .3 Ulsöknings-Balken har äfven Konungens Befallningshafvande i Stockholm eller Öfverstäthållare-embetels
Kansli rättighet att utgifva utslag efter anslag.
Nämnda lagrum har följande lydelse: “Konungens Befallningshafvande vare skyldig, att gifva skriftligt utslag med skälen “dertill, och teckna derunder, inom hvad tid den, som dermed ej nöjes, får söka i Hofrätten ändring, elter ty, sorn i 9 Kap. sägs.
Konungens Befallningshafvande i Stockholm kinigöre genom anslag vid middagstimma, att dess utslag i saken skall gifvas ut “nästa dag derefter, och på den dagen bör utslaget stäldt vara: han må ock strax säga “sitt utslag muntligen, der så tarfvas“.
Och då de skäl, sorn åberopats för en lagförändring med afseende på utgifvandet af Rådstufvurätternas doniar, lika mycket tala för en förändring af det sätt, som derutinnan begagnas hos Öfverståthållare-embelets Kansli, hafva Rikets Ständer, i öfverens - Exp edit in n s JJ t sko lin Is Förslog till underd.
Skri/velse, \:o 36. 5 stämmelse äfven i denna del med Juslitie-ombudsmannens framställning i ofvanberörda berättelse, för sin del beslutat, att 6 § af 2 Kap.
Utsöknings-Balken skall erhålla följande förändrade lydelse: “Konungens Befallningshafvande vare skyldig alt gifva skriftligt utslag med skälen dertill, och teckna derunder inom hvad tid den, som dermed ej nöjes, lår söka i Hofrätten ändring, efter ty, som i 9 Kap. sägs.
Konungens Befallningshafvande i Stockholm skall, efter det saken så utförd är att utslag bör gifvas, genast bestämma dagen, då utslaget ulgifves, hvarom, då part är frånvarande, anslag göres, vid middagstimma, dagen före den, på hvilken utslaget utfärdas4'.
Hvilket Rikets Ständer härmed få i underdånighet anmäla; framhärdande etc, Stockholm den 26 Mars 1866. l':0 30.
Uppläst och godkändt hos Ridd och Adeln den 17 Mars 1866.
Preste-Ståndet den 21 — — Borgare-Ståndet den 21 — — Bonde-Ståndet den 2 6 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående uppkörande af pmninge-insamlingar vid bröllop ock barndop. (Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 55.) 8. A. K. Hos Rikets Ständer bar blifvit anmärkt: att påbuden om upptagande af kollektmedel vid bröllop och barndop vore af den beskaffenhet, att de numera icke kunde anses med allmänna tänkesättet öfverensstämmande: att högst opassande vore att med högtidliga religiösa förrättningar förena penningeuppbörd; samt att sådan dessutom medförde eli i förhållande tili beloppet af de influtna medlen alltför vidlyftigt bokföringsocb redovisningssätt; och har af dessa skäl blifvit föreslaget, att Kongl. Brefvet den 14 December 1753 och Kongl. Brefvet till Konsistorierna af den 4 April samma är måtte upphöra att vara gällande.
I afseende härå hafva Rikets Ständer inhemta!, att, sedan Kongl. Majit, till befrämjande af ett lasaretts inrättande i Stockholm, genom nådigt Bref till Öfverståtbållaren Fuchs den 3 Mars 1743 anbefallt denne att genom tryckt publikation låta ut - ii Expeditions-Utskottets Förslag tilt anderd.
N:o 36 färda en tjenlig föreställning, att förmå vid bröllop gästerna och vid barndop faddrarne alt “något efter deras eget behag® till ett lasaretts inrättande sammanskjuta; så, och då redan tillförene varit vanligt, att insamlingar af penningar, hvilka efter äldre Kongl. Förordningar skulle till stadens fattige utdelas, vid nämnda förrättningar egt ruin, bestämdes genom Kongl. Brefvet till Konsistorium i Stockholm den 4 April 1753, “att vid alla bröllop och barndop insamlingen af gästerna borde ske på en och samma tallrik samt summan sedermera fördelas emellan lasarettet och fattighusen till hälften hvardera®.
Hvad sålunda angående insamling till lasarettet blifvit för Stockholm stadgadt utsträcktes genom Kongl.
Cirkulär-brefvet den 14 December 1753 till öfriga riket.
Sistnämnda författning innehåller nemligen, att, då Kongl. Majit funnit så mycket billi gare att, på sätt sorn i Stockholm skett, någon frivillig gåfva af gäster vid bröllop och barndop, till lasarettets understöd, öfverallt i riket måtte insamlas, som åtskiliige sjuke från landsorterna blifvit och dädanefter än vidare skulle blifva derstädes intagna, Kongl.
Majit velat anbefalla, ®atl Konsistorium antyder presterskapet i sti fiel att genom tjen liga föreställningar söka förmå vederbörande gäster och faddrar vid förefallande bröllop och barndop att något efter råd och vilkor till lasarettet sammanskjuta; till hvilken ända en tallrik kommer att gä ikring pä samma sätt, sorn enligt Kongl. Brefvet deri 3 Martii 1743 i Stockholm sker; kommandes sedermera dessa medel qvartaliter till Konsistorium all aflemnas och Sundhets-kommissionen tillställas®.
Angående redovisningen af dessa lasarettsmedel. hvilka numera, sedan länslasaretter blifvit inrättade, enligt Kongl. Brefvet till Herrar Serafimerriddare den 26 November 1776, tillfalla hvarje län. inom hvars gränser de inflyta, utan afseende på biskopsstiltens indelning, stadgas genom Kongl. Lasaretts-direktioneus Cirkulär-bref den ■ 28 Februari 1781 följande: “Hvarje pastor skall hafva en bok, hvaruti han vid bröllop och barndop, sedan han under tjenlig uppmuntran (ill de närvarande gäster och faddrar låtit tallrik kringgå, inskrifver beloppet på de gillia penningarne och, om möjligt är, låter värden eller någon af gästerna det bestyrka.
Vid hvarje uppbördsårs slut den sisla April skall pastor utskrifva en förteckning på de under året influtna lasaretls medel, vid Walborgsmessotid eller försl i Maj månad vid den vanliga kvrkoransakningen uppvisa densamma, för att med nyssnämnda bok jetnföras och al' någon vederbörande i församlingen bestyrkas, samt inom Maj månads slut aflemna samma förteckning jemte de influtna lasaretlsmedlen till kontraktsprosten.
Denne åter. sedan han genast insatt medlen i Landtränteriet eller insändl dem till Konsistorium, allt som lägligast är, skall upprätta ett sammandrag deröfver och insända detsamma, jemte pastorernes förteckningar, lill Konsistorium®.
Då nu, enligt hvad Bilsets Ständer inhemta!, sådana insamlingar som de ifrågavarande mångenstädes i riket kommit ur bruk. men på andra ställen deremot ansetts icke kunna uraktlåtas, så länge stadgande!) derom finnas i författningar, som ej blifvit upphäfda, samt det behof, sorn, enligt hvad ofvan anförda Kongl. Bref utvisa, framkallat föreskrifter i berörda hänseende, numera icke förefinnes, sedan lasarettens bestånd blifvit oberoende af dessa frivilliga sammanskott, de der icke uppgå till betydligare belopp, — få Bikets Ständer, med anmälan, att Rikets Ständer anse de föreskrifter, hvilka äldre författningar innehålla om insamling vid bröllop och barndop af frivilliga gåfvor, icke vidale böra bibehållas, härmed i underdånighet anhålla, att E. K.
Majit täcktes genom nådig Kungörelse upphäfva ifrågavarande föreskrifter.
E&fieditions* Utskottets Förstag till underd.
Skrifvelse. iV:o 37 7 Vo Ht.
Uppläst och goiikändt hos Kidd. och Adeln den 26 Mars 1866.
Preste-Ståndet den 28 — — Borgare-Ståndet den 28 — — Bonde-Ståndet den 7 April — Rikets Stäriders underdåniga Skrifvelse, angående kurhusa fgift ens utgörande.
(Bevillnings-litskoltets Betänkande N:o 5.) S, A. K. 1 öfverensstämmelse med Rikets Ständers vid sednaste riksdag fattade beslut, hat E. K.
Majit genom nådig Kungörelse af den 13 Mars 18(53 förordnat, bland1 annat: alt, till den veneriska smittans hämmande, skulle årligen från och med 1864 till och med del år, hvarmed innevarande statsregleringsperiod afslutas, af enhvar, som erlade mantalspenningar, utgöras äfven en kurhusafgift, för Stockholm med högst 50 och minst 3 öre, samt inom öfriga delar af riket med högst 25 och minst 3 öre. lika för alla betalande inom hvarje kurhusdistrikt, elter dess behof; att afgiften skulle af vederbörande inom distriktet bestämmas antingen till något af nämnda belopp eller deremellan, men endast vid särdeles tvingande omständigheter till det högsta fastställas; att denna afgift skulle utgå och redovisas inom hvarje kurhusdistrikt särskildt, alldeles skiljd från hospitalens pcb lasarettens fonder och räkenskaper; samt all de genom berörda afgift inflytande medel skulle i första rummel ovilkorligen begagnas för de, efter behof och öfverenskommelse, på ett eller flera ställen inom länet inrättade kurhusanstalter, och allenast hvad af nämnda medel icke vore för veneriska smittans hämmande erforderligt derefter få användas för allmänna hälsovården i länet, särdeles såsom bidrag till bestridande al lasarettens utgifter för svårare skador och sådana sjukdomstillfällen, som fordrade kirurgisk behandling; Och hafva, i öfverensstämmelse med hvad E. K.
Majit uti nådig Proposition af den 29 December nästlidna år föreslagit, Rikets Ständer jemväl tor år 1867 beviljat en kurhusafgift, atl utgå på säll och lill de belopp, som blifvit af Rikets Ständer vid sistförflutna riksdag bestämda och i enlighet dermed genom ofvan åberopade Kongl. Kungörelse påbjudna; Hvilket Rikets Ständer härmed få i underdånighet anmäla; framhärdande etc.
Stockholm den 7 April 1866. 8 Expeditions-Lis kottets Förslug litt underd.
Di:o 38.
N:o »§.
Uppläst och godkänUt ho* Ridd. och Adeln den 26 Mars 1866.
Preste-Ståndet den 2 8 — Borgare-Ståndet den 2 8 — -— Bonde-Ståndet den 7 April —- Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående nedsättning i af giften för sluten rekommendation.
(Bevilinings-Utskottets Betänkande N:o 6.) 8. A. K. Rikets Ständer tå härmed hos E. K.
Maj:! i underdånighet tillkännagifva, ati, — med anledning af särskilda hos Rikets
Ständer framställda förslag om nedsättning af nu stadgade afgift för brefs afsändande under sluten rekommendation, samt enär dels ifrågavarande, nu till 35 öre bestämda afgift synes vara i och för sig väl hög, isynnerhet vid betraktande deraf att, sedan postbefoidringen numera til! stor del sker på jernväg eller med postdiligenser, förluster genom poströfverier antagligen komma att väsendtligen minskas, dels med allt skäl lärer kunna antagas, alt en nedsättning i samma afgift skall hafva till följd en betydlig tillökning i antalet af rekommenderade bref. dä. efter en sådan nedsättning, troligen mången kommer att under sluten rekommendation afsända mindre penningebelopp. postremissvexlar, vigtigare handlingar och dylikt, sorn för närvarande icke under denna form befordras, — Rikets
Ständer pröfvat lämpligt nedsätta rekommendationsafgiflen vid sluten rekommendation från nuvarande beloppet. 35 öre, till 24 öre, motsvarande två enkla portosatser.
Rikets Ständer framhärda elc.
N:o 39, Expeditions- Utskott ris Förslug lill under d. Skrifvelse, N:o 59.
9 I ivo im.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 6 Mars 186 6.
Preste-Ståndet den 2 8 — — Borgare-Ståndet den 2 8 — — Bonde-Ståndet den 7 April — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Majlis nådiga Proposition om antagande af en författ ning angående arfsrätt för oäkta barn.
(Lag-Utskottets Betänkande N:o 13 och Memorial N:o 33.) 8. A. K. Sedan Rikets Ständer uti underdånig skrifvelse af den G December 18G3 hos E. K. Maj:t framställt förslag till förordning angående rätt för oäkta barn att laga arf efter sin moder, har E. K.
Majit uti nådig Proposition af den 31 Oktober sistlidna år gifvit Rikets Ständer tillkänna, att E. K. Maj:!, i följd af de mot Rikets Ständers omförmälda förslag gjorda anmärkningar, funnit Sig icke kunna detsamma bifalla, men likväl ansett förändring i denna del af lagstiftningen vara af behofvet påkallad:
Majit i sådant afseende, jemlikt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande nu framställt följande förslag lill Förordning angående arfsrätt för oäkta barn: “Med ändring af hvad 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken stadgar derom att hain, som äro aliade i lönskaläge ulan äklenskapslofven, eller i hordom, ej må laga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, lorordnas, att oäkta barn, som ej är afladt under modrens äktenskap eller i förbudna led, må, derest modren låtit såsom sitt barn anteckna det i kyrkoboken för den församling, i hvilken hon dä var kyrkoskrifven, lika med äkta barn taga arf efter sin moder i den egendom, sorn ej utgör hröslarfvinges laglott.
“ Rikets Ständer, sorn till pröfning förehaft denna fråga, hafva funnit sig böra E. K.
Majäs ofvan omförmälda nådiga Proposition bifalla; Hvilket Rikets Ständer härmed fä i underdånighet anmäla.
Prot. 1865 Sf 1866. 10 Sami. 1 Afd. 4 Hafi. 10 Expeditions-U(skottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 40. iVo 40.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 2 6 Mars 1866.
Preste-Ståndet den 2 8 — — Borgare-Ståndet den 2 8 — — Bonde-Ståndet den 7 April — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring af nu gällande stadganden rörande väghdllningsbesväret.
Lag- och Ekon.-Utskollels Belänkande N:o 2.) S. A. K.
Vid innevarande, liksom vid flera föregående riksdagar, hafva hos Rikets Ständer blifvit framställda åtskilliga förslag, åsyftande ändring af nu gällande stadganden i fråga om skyldighet all hygga och underhålla vägar och broar.
Bland bördor, som hvila endast på jorden, är i närvarande lid väghållningshesväret utan tvifvel bland de mest tryckande.
Den stora mängd förslag, som utaf personer från de mest skiljda trakter af riket under en längre följd af riksdagar blifvit framställda i syftning alt lätta detta besvär genom en jemnare fördelning af detsamma, hära det mest otvetydiga vittnesbörd, att behofvel af ändring i derom gällande föreskrifter är lika allmänt kändt som erkändl.
Ett lagbud, som den lid, då det gafs, tillfredsställde alla billiga fordringar, kan ej efter ett eller annat sekels förlopp, utan förfång för hela samhällsklasser, i sitt ursprungliga skick bibehållas.
Utan tvifvel har det från de gamla landskapslagarne hemtade, i 25 Kap. 8 § Byggninga-Baiken ännu qvarstående stadgandet: “alle, som å landet hemman ega eller bruka, skola vägar rödja och broar bygga“, för sin lid va rit ganska lämpligt.
Man visste då icke af någon annan befolkning på landet, än jordbrukare och så kallade löske män; och man kände icke någon annan grund för de förras beskattning, än det hemmantal de innehade.
Det var således naturligt, att ingen annan än jordbrukaren kunde lå väghållningsbesväret sig ålagdt, äfvensom att hemmantalet skulle komma att utgöra enda grunden för deltagandet deri.
Då nu delta utsträcktes till och med till den från så många andra bördor befriade privilegierade jorden, och icke ens Konungens gårdar och ladugårdar undantogos, kunde man naturligtvis icke hafva skäl till klagan.
Vid sidan af jordbrukaren har uppstått en befolkning af bruksidkare, fabrikanter, handlande och handtverkare, bland hvilka mången för bedrifvande af sin rörelse och afsättning af sina produkter har vida Expeditions- Els ko Hets Förslag lill anderd.
II större behof af lätta kommunikationsmedel, än den egentliga jordbrukaren, sorn, ulan alt särdeles ofta skiljas från hemmet, stilla sköter sitt jordbruk; och för alla i sednare lider tillkomna utskvlders utgörande har man äfven, sedan man allt mera larl sig inse, att hemmantalet icke vore rätta grunden, lagt annan sådan.
Man torde invända, ali väghållningsbesväret är ett hemmanen åliggande onus, hvars aflyftande från jordbruket och läggande på andra näringar icke vore rättvist.
Väghållningsbesväret är likväl till sin natur så föränderligt, ali det icke, såsom I.
ex. jordräntan, kan med säkerhet beräknas vid bestämmande af ett hemmans värde.
Till följd af nya kommunikationsleders upptagande, ökas på vissa orter och minskas å andra lungan af denna skyldighet högst betydligt.
Nya vägar pröfvas af Kongl. Maj:ts Befallningshafvande nödvändiga och åläggas till underhåll kommuner, som tillförene varit derifrån fria.
Med få ord: de vexlingar, denna börda är underkastad. och hvilka göra den ännu mera tryckande, ådagalägga, att den icke i sjelfva verket är jemförlig med andra till omfång och beskaffenhet bestämda onera.
Då således en förändring i sältet för utgörande af vägunderhållet torde få anses nödvändig, så uppstår frågan, huru förändringen bör ske.
Ett vid 1856 års riksdag hos Rikets Ständer väckt förslag om vägarnes underhållande genom uigpenningar, som af de trafikerande borde erläggas, blef, på giltiga skäl, af Rikets Ständer afslagel; och det vill derföre synas, som skulle annan utväg ej återslå, än alt öfverflytta väghållningsskyldigheten antingen på Staten eller kommunen.
Den förra af dessa utvägar, h\ars tillgripande man äfven tillförene, fastän utan framgång, påyrkat, hafva Rikets Ständer ansett icke leda till målet, emedan den otvifvelaktig! skulle medföra mångdubbelt större omkostnad, än hvartill väghållningsbesväret nu uppgår, helst hela bestyret i sådant fall måste uppdragas ät entreprenörer, och bristande intresse alt genom konkurrens nedsätta entreprenadkostnaden skulle föranleda obehörig stegring af densamma.
Enär medgifvas mäste, att den, som har behofvet och njuter fördelarne af en inrättning, jemväl bör vidkännas den kostnad och lunga, som dermed är förenad, så torde väghållningsskyldigheten böra utsträckas till alla medlemmar i kommunen, hvilka förmå i densamma deltaga, och sålunda den börda, som länge nog tryckt jordbruket ensamt, lindras.
Då numera å ena sidan, till följd af dels stegrade anspråk på goda vägar och kommunikationsanstaller, dels den ökade trafik, industriel verk och inrättningar med det omfång, de mångenstädes innehafva, föranleda, och dels ökade arbetslöner samt bristande tillgång på väglagningsämnen, väghållningen blir för den redan hård t beskattade jorden med hvarje år alltmera tryckande, under det att å den andra sidan ifrågavarande verk och inrättningar blifvit af den betydenhet, att de icke allenast äro fullt jemförliga med hemmanen, utan inom liera kommuner otvifvelaktig! utgöra de största och mest inbringande possessioner, samt deras egare således äro bäst i stånd att deltaga i kommunens besvär, till hvilkas förökande de obestridligen gifva anledning, tillkommer det lagstiftningen, att, med afseende å sålunda förändrade förhållanden, bestämma om medlemmarnes inom kommunen deltagande i dessa besvär.