Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Fem, under de andra fern Tio, under de tredje fem Tjugufem och under de derpå följande dagarne Femtio Riksdaler, dock med iakttagande, att fängelsestraffet ej må såttas under tre och ej öfver tjugo dagar, så att böter till och med 15 R:dr svara mot 3 dagars fängelse vid vatten och bröd, deröfver till och med 20 R:dr » )) 4 » » » » » 25 » » » 5 » » )) » » 35 » 6 » » » » » 45 » )) 7 » » » » » 55 » » » 8 » » )) )) )) 65 » » » 9 » » » )> » 75 » » » 10 » » » )) » 100 » » 11 D » )) )) » 125 » » » 12 )) » » » )) 150 » » » 13 )) » )) » )) 175 » )) » 14 » » » » » 200 » » » 15 » » » »> » 250 » )) » 16 » » )) )) 300 » » )) 17 )) » ö )) )) 350 » » » 18 » » )) » » 400 » » )) 19 )) deröfver » » » 20 » Skulle emedlertid hvad sålunda föreslagits ej vinna nådigt afseende, utan fängelse vid vatten och bröd ända till 28 dagar anses fortfarande böra såsom förvandlingsstraff bibehållas, hemställes, att åtminstone den förändring i förvandlingsskalan finge ske, att det i allmänhet antagna maximum för bötesstraffet eller 500 R:dr komme att motsvara 20 dagar och således endast de högre bötesbelopp, som undantagsvis för vissa fall kunna ådömas, blefve, i brist af tillgång, till längre tids fängelse förvandlade.» Justitierådet Quensel yttrade: »Då fängelse vid vatten och bröd är ett affliktift straff, hvars bibehållande såsom förvandlingsstraff jag förordar allenast af det skäl, att den bötfällde, hvilken egentligen icke förverkat sin personliga frihet, ej må i anseende till. fattigdom beröfvas friheten för längre tid, än rättvisan oundgängligen kräfver: då 28 dagars fängelse vid vatten och bröd anses som det högsta mått af denna straffart, som kan användas utan fara för helsa och lif, och då den nya brottmålslagstiftningen i allmänhet skyr ytterlig stränghet i straffen,
instämmer jag i anmärkningen vid denna §.» 15 och 16 §§.
Domstolens fleste Ledamöter förenade sig om följande yttrande: »Såsom serskilda straff för embetsmän upptagas i 15 § dels afsättning och dels 6 mistning af embete, af hvilka påföljder, enligt hvad 16 § gifver vid handen, den sednare skulle innefatta förlust af det embete, hvari deri dömde sig förbrutit, men den förra eller afsättning derjemte medföra förlust äfven af andra embeten, som af den dömde i öfrigt kunde innehafvas, äfvensom dessutom ovärdighet att i allmän tjenst vidare nyttjas.
De båda uttrycken: »afsättning» och »mistning af embeten hafva dock hittills varit liktydiga.
Då t. ex. Regeringsformen i 36 och 90 §§ talar om afsättning, afses dermed intet annat, än hvad i förslaget benämnes mistning af embete, och i flera serskilda författningar begagnas nämnde båda uttryck omvexlande med andra, såsom »tjenstens förlust» — »vare ifrån tjensten skiljd» o. s. v., under alldeles enahanda bemärkelse, och i de fall, der ett brott ansetts, jemte förlust af embetet, böra medföra ovärdighet atti Rikets tjenst vidare nyttjas, har sådant blifvit uttryckligen utmärkt.
Att i en lag förändra ett häfdvunnet språkbruk eller gifva åt ett ord en annan eller mera omfattande betydelse, än det enligt vanligt bruk eger, synes i allmänhet betänkligt och torde serskildt uti ifrågavarande fall kunna föranleda villrådighet såväl angående rätta förståndet af samma ord, då det i äldre ännu gällande författningar förekommer, som angående verkan af förut gifna afsättningsdomar.
Då derjemte, efter hvad troligt är, domaren i sina domar skulle komma att tillegna sig det af lagen begagnade uttryckssättet, skulle härigenom domen komma att sakna nödig klarhet och lemna den dömde i ovisshet om rätta beskaffenheten af det straff, hvartill han blifvit dömd.
Utan en mera fullständig kännedom om lagens innehåll, hvilken ej hos alla tjenstemän kan förutsättas, skulle den, som till afsättning dömes, svårligen kunna inse, att denna påföljd innefattade något annat, än förlust af det embete, hvari han sig förbrutit; och i okunnighet derom, att han derjemte förlorat ej allenast den eller de an dra befattningar han tilläfventyrs innehade, utan äfven möjligheten att vidare på tjenstemannabanan söka sin utkomst, skulle han kanhända låta sig nöja med en dom, som, i händelse han förstått dess rätta betydelse, skolat af honom öfverklagats och möjligen blifvit ändrad.
Väl har genom den i förslaget begagnade terminologien redaktionen at vissa lagrum, serdeles i 25 Kap. ej obetydligt vunnit, men denna vinst synes dock ej motsvara de olägenheter, som, efter hvad ofvan är antydt, i andra afseenden deraf kunna blifva en följd, hvarföre en rättelse härutinnan torde få anses nödig.
Att det för tjenstefel hittills begagnade suspensionsstraffet blifvit uteslutet, synes ej heller fullt lämpligt.
Emot detta straff har väl af Lag-Kommittén blifvit anmärkt, att detsamma skulle dels nedsätta embetsmannens anseende inom dea krets, der han är satt att verka, dels ock, såsom förödmjukande, snarare nedtrycka, än väcka håg och nit för embetsgöromålen.
Den första af dessa anmärkningar synes dock sakna all betydelse i fråga om de många tjenstemän, serdeles af lägre grad, hvilkas befattning är inskränkt till fullgörande af vissa till beskaffenhet och riktning noga utstakade förrättningar och således mindre taga i anspråk det inflytande, det personliga anseendet kan medföra, och torde ej heller angående öfrige tjenstemän af erfarenheten bekräftas.
Mången, som gjort sig skyldig till suspensionsstraff, har det oaktadt lyckats hos så väl förmän som andra bibehålla aktning och förtroende, och, der så ej varit fallet, torde anledningen dertill sna - 1 7 rare böra sökas hos embetsmannen sjelf, än i det ådömda straffet.
Hvad den andra anmärkningen angår, synes den ej äga större tillämplighet på suspensions-straffet, än på andra straff.
Åtminstone torde den af förslaget anvisade utvägen att, i stället för suspension, fråntaga embetsmannen såsom böter ett eller ett halft års löneinkomst, med skyldighet för honom att det oaktadt under tiden förrätta tjensten, ej innefatta någon serdeles verksam eggelse till nit och håg vid fullgörande af de lönlösa embetsgöromålen.
Då dessutom mången embets- eller tjensteman till sin och sin familjs uppehälle saknar andra tillgångar, än dem en ofta knapp löneinkomst honom bereder, skulle, om han dömdes att i böter utgifva beloppet af denna inkomst under ett halft eller kanske ett helt år, ej sällan inträffa, att han saknade utväg att på en gång anskaffa den höga bötessumman och följaktligen måste underkasta sig ett förvandlingsstraff, hvilket är vida mera förödmjukande än suspensionsstraffet och således i högre grad gifver skäl för de anmärkningar, som föranledt detta sednares uteslutande.
På det domaren derföre ej, vid bestämmande af ansvar för ett begånget tjenstefel, måtte sättas i nödvändighet att antingen utsätta endast ett i förhållande till felets beskaffenhet alltför ringa bötesbelopp eller ock tillämpa ett straff, hvarigenom, ehvad det bestämmes till höga böter eller embetets förlust, den felandes och hans familjs framtida välfärd skulle kunna spillas, synes suspensionsstraffet, genom hvars användande den felande ej undginge en allvarlig tillrättavisning, utan att derföre se hela sin framtid förlorad, lämpligen böra bibehållas.
På grund af hvad sålunda anförts, hemställes, att ifrågavarande två §§ måtte erhålla denna lydelse: 15 §.
Serskilda straff för embetsman äro: l:o.
Ovärdighet att i Rikets tjenst vidare nyttjas; 2:o. Afsättning; och 3:o.
Afsättning och mistning af embete medföra, den förra påföljden för alltid och den sednare under den i domen bestämda tid, förlust af det embete, hvari förbrytelsen skett, så ock af de rättigheter eller förmåner, som med embete följa.
Om rättighet till pension gälle hvad serskildt stadgadt är.
Den, som förklarats ovärdig att i Rikets tjenst nyttjas, varde afsatt från det eller de embeten, han innehafver, och må ej embete, tjenst eller annan allmän befattning vidare utöfva.
» Justitieråden Quensel och Adlercreutz lemnade ifrågavarande §§ utan anmärkning. 17 §.
Högste Domstolens fleste Ledamöter yttrade: »Det här föreslagna stadgande synes lemna rum för villrådighet om dess rätta tillämpning i det fall, att en person, som på ordinarie stat innehafver en tjenst, men är förordnad att sköta en annan, under utöfning af denna sednare förbryter sig så, att embetets förlust antingen ensamt eller i förening med 8 ovärdighet att i Rikets tjenst nyttjas, derå följa bör.
Om t. ex. en Notarie i Hofrätt är förordnad att förestå en domares befattning och dervid förbryter sig, huru skall han då dömas?
Såsom varande ordinarie tjensteman och således i besittning af embete, synas ordalagen i 1T § ej gifva anledning att å honom tillämpa, hvad der sägs; men om så vore meningen, skulle förbrytelsen, om den ansågs böra föranleda mistning af embete, komma att blifva alldeles straifri.
Enligt 16 § medförer nemligen denna påföljd endast förlust af det embete, hvari den dömde sig förbrutit, och han skulle således, oaktadt det i Domareembetet begångna felet, vara berättigad att vid Notariesysslan bibehållas.
Antages åter, att hvad 17 § innehåller, är tillämpligt, så snart den, som förbrutit sig, ej är i besittning af det embete, hvari förbrytelsen ägt rum, synes den föreslagna strafftillökningen, för det fall att med embetets förlust är förenad ovärdighet att i Rikets tjenst nyttjas, ej vara lämplig, då den dömde innehar annan tjenst, som han på grund af denna påföljd komme att förlora.
Med afseende härå och till följd af den föreslagna ändringen i föregående §§ hemställes, att 17 § måtte erhålla denna lydelse:
Är den, som till afsättning eller mistning af embete på viss tid gjort sig förfallen, icke i besittning af det embete, hvari han sig förbrutit; då skall, i stället för embetets förlust, dömas till böter, efter ty i 25 Kap. 22 § sägs, eller till fängelse i högst sex månader.
Han vare och för julien till hvad i öfrigt af 16 § emot honom tillämpas kanot Justitieråden Quensel och Adlercreutz föreslogo, till förekommande af den ofvan antydda villrådigheten om ifrågavarande §:s rätta tillämpning, följande lydelse:» ttÄr den, som • till afsättning eller mistning af embete gjort sig skyldig, ej i besittning af det embete, hvari han sig förbrutit; då skall, i stället för förlust af embetet, dömas till fängelse i högst sex månader, om han till afsättning skyldig var och ej innehafver annat embete, och till böter, efter ty i 25 Kap. 22 § sägs, om till mistning af embetet eljest dömas bort.
Han vare ock förfallen till hvad i öfrigt af 16 § emot honom tillämpas kan.» 4 Kap. l §■ Högste
Domstolen erinrade, att, i händelse den af dess fleste Ledamöter föreslagna förändring af 15 och 16 §§ i 2 Kap. godkännes, deraf blefve en följd, att de i denna § förekommande orden: »påföljd, som i 2 Kap. 19 eller 20 § omtalas,» ändrades till: »påföljd. , som i 2 Kap. 16, 19 eller 20 §. omtalas.» 7 §■ Justitieråden Friherre Leuhusen och Adlercreutz anmärkte, att, enligt innehållet af denna §, jemförd med 5 §, skulle den, som vore på en gång förfallen till böter och fri - 9 hetsstraff, vare sig straffarbete eller fängelse i längsta tid, hvarunder sådant straff fick på viss tid åläggas, icke, i den händelse att han saknade tillgång till böternas gäldande, i stället derför erhålla någon tillökning i sin bestraffning, hvaremot, om han hade tillgång till böternas erläggande, bötesstraffet, jemte öfriga bestraffningen, komme att drabba honom; och då en sådan olikhet i bestraffning uti omnämnda fall ej syntes vara med rättvisans fordringar öfverensstämmande, hemställde bemälde Ledamöter, som ansågo lämpligast vara, att, om någon gjort sig förfallen till både frihetsstraff på viss tid och böter, dessa sednare ovilkorligen borde till det svårare straffet öfvergå, att, i öfverensstämmelse härmed, ifrågavarande § måtte erhålla följande lydelse:
Ar någon, som gjort sig skyldig till fängelse eller straffarbete på viss tid, tillika förfallen till böter, då skall, ändå att tillgång till deras gäldande finnes, bötesstraffet, obe> roende af det beslut, som om böternas förvandling förut må vara meddeladt, öfvergå till fängelse efter ty i 2 Kap. 11 § sagdt är; och vare det fängelsestraff, under iakttagande af de i 5 och 6 §§ här ofvan stadgade grunder, med öfriga straffet förenadt. 11 §.
Ledamöter ansågo någon giltig anledning ej förefinnas att frångå den hittills följda regeln, att förhöjdt straff för återfall ej må tillämpas med mindre det nya brottet blifvit begånget, sedan det förra straffet blifvit till fullo verkställdt och detta således visat sig vara för återhållande från förnyad brottslighet otillräckligt, och hemställde derföre, att ifrågavarande § måtte erhålla denna lydelse:
Der lagen utsätter särskildt straff för den, som ånyo begår brott, skall det straff ådömas, då sådant återfall skett sedan den brottslige till fidio undergått det för förra brottet honom ådömda straff.
Quensel lenmade förevarande § utan anmärkning.
5 Kap. 13 §.
Högste Domstolens fleste Ledamöter förmälde sig anse, att den grundsats, som uti förevarande ämne blifvit uttalad i Kongl. Maj:ts till Rikets Ständer vid 1844—45 årens riksdag aflåtna proposition om antagande af ny strafflag borde följas, och tillstyrkte, att i nära öfverensstämmelse dermed åt ifrågavarande § kunde gifvas denna lydelse:
Äro böter, under förbrytarens lifstid, genom laga kraft ägande dom ålagda, och hafva äfven,under hans lif stid, penningar eller andralösören, för gäldande af de böter, blifvit i mät tagna eller i allmänt förvar satta; gånge dock boll - 10 terne af den egendom ut.
Har påföljd, som i 2 Kap. 20 § sågs, blifvit, under förbrytarens lijstid, genom laga kraft ägande dom ålagd; varde ock den påföljd, når så ske kan, tillämpad. Justitie-Rådet Södergren, som häruti instämde, anförde särskildt för sin mening: »Då man söker att uppfatta grunden och meningen i förevarande stadgande om böters uttagande efter förbrytarens död, måste man genast inse och erkänna, att häruti icke kan tillämpas någon föreställning derom, att denna utmätning skulle vara ett frånskiljande ur förbrytarens bo af något redan under haus lifstid förloradt, hans sterbhus således icke tillhörande gods, — uttagande af hvad, man kallar, »konfiskerad» egendom, — hvad i 25 § Regeringsformen heter »till Kronan förverkadt gods».
Det är uppenbart, att, då dom, som ålägger förlust af t. ex. missbrukad redskap lör bränvinsbränning, lurendrejerigods o s. v., vinner laga kraft, så har dermed äganderätten och all dispositionsrätt till samma gods frångått förbrytaren, hvar det än finnes; hvaremot bötfällande dom icke i och för sig betager förbrytaren äganderätten till något af hans egendom, utan denna i fullt mått tillhör honom, intill dess han genom exekutions-förrättningen mister den i bötesliqvid.
Om, under iakttagande af denna väsentliga skillnad, man i förevarande § af lagförslaget ville finna uttryckt annan och högre tanke, än ett förklarande, att Staten i anseende till omöjlighet underlåter att med åtal eller personligt straff hemsöka den, som redan hvilar i sin graf, men att staten, blott gifvande efter för en sådan straffrättens materiella vanmakt, vill af den handling, som skulle utgöra förbrytarens strafflidande, utöfva så mycket, som icke förhindras af sjelfva naturlagarne; så synes i det restriktiva stadgandet, att, när åtals- och straffrätten förfaller genom förbrytarens död, derunder icke får inbegripas det penningebelopp, som genom laga kraft ägande dom var tili utgifvande såsom böter ålagdt, ett tillkännagifvande vara gjordt, att detta peuningebelopps uttagande dåmera, efter dödsfallet, har egenskap af något helt annat än straff;— och härmed är man inledd på begreppet om skuld; dervid, då detta från föreställningen om straffnatur frigjorda skuldbegrepp icke fått någon serskildt begränsande regel i afseende på sättet för rättighetens utsökande i gäldenärens bo, det ligger öppet för antagande, att man velat låta denna skuld, oberoende af dess egentliga ursprung, få hela arten af den gäld, hvarom civillagen handlar.
Lagkomittén, från hvars förslag till kriminallag redaktionen af första punkten i denna § är hemtad, har ock i sina motiver anfört, att »böterna äro att anse såsom en skuld, hvilken af förbrytarens qvarlåtenskap måste gäldas.»
Jag måste dock befara, att denna sats, befintlig i Romerska rättssystemet och derifrån vidare upptagen i åtskilliga främmande länders lagar, vid dess införande i vårt rättssystem mera fogar sig efter uttryckets mångsidiga användbarhet i språkbruket, än efter det i våra lagar grundade begreppet om naturen af den bötfäldes genom straffdomen stadgade förbindelse.
Enligt så väl gällande lag, som den nu föreslagna strafflagen, har staten icke någon ovilkorlig, utan blott eventuel rätt att af den dömde bekomma det såsom böter ådömda penningebelopp.
Det är icke en sådan penningefordran, som alltid skall qvarstå intill dess penningar blifvit betalde; tillkommen utan något förhållande, som egentligen motsvarar il begreppet 0111 valuta för skuld, är den till sin natur flygtig och ombytlig, i måu af vexlande skiften i den dömdes personliga ställning; upphör alldeles om denne gör sig förfallen till vissa straff för andra brott, än det, som föranledt bötesskulden; upphör likaledes om gäldenären, då exekutor infinner sig att uttaga penningarne, saknar tillgång, och öfvergår då till skyldighet — eller, om man så vill kalla det, rättighet— för den dömde att i stället undergå ett personligt straff; den skall utkräfvas, så snart domen har laga kraft, då fordringsägaren ej har rättighet att erbjuda betalningsanstånd och ej får emottaga betalning för den del, gäldenären kan gälda, utan måste taga allt eller intet; denna fordran får ej i konkurs ställa sig i täflan eller taga lika rätt med andra fordringar, utan exekutorn hänvisas der från civillagens område till strafflagens, att hålla sig till gäldenärcns person.
Förbindelsen att mista egendom såsom böter äger då blott i viss mån likhet med skuld i vanliga bemärkelsen; i naturen af dessa förbindelser är väsentlig skiljaktighet.
Efter hvad mig synes, är det således icke på grund af någon theoretisk nödvändighet, såsom rättsbegreppets följd, det komme att i Lagen förklaras, att böter äro skuld i den aflidne förbrytarens bo; utan fastheldre, vid betraktande deraf, att böterna i sjelfva förbindelsens tillkomst och ändamål äro — hvad de ock i 2 Kap. 1 § af förevarande lagförslag kallas — en »straffart», skulle nämnde stadgande hafva egenheten af en ny; arbiträr anordning, såsom ett bestämdt undantag från regeln, att straff, »straffarterna», förfalla genom förbrytarens död.
Det skulle då i detta fall vara nödigt att genom Lagen erhålla närmare bestämmande, huru man ville hafva detta nya, mera egendomliga skuldbegrepp tillämpadt uti de civila rättsfrågor, som måste vara att förvänta i den händelse, att förbrytarens qvarlåtenskap icke är tillräcklig för fullgörande af alla hans förbindelser.
Skulle nu meningen verkligen kunna vara, att denna i strafflagen antydda skuld skall, med bortläggande af den natur, den ägde under det stadium, sorn1 förflöt emellan den stund domen fick laga kraft och den, då förbrytaren dog, hafva iklädt sig egenskapen af civil fordran, delande lika betalningsrätt med de fordringar, som tillkommit genom penningförsträckningar till gäldenären eller annan verklig valuta, medan denne för skulden till kronan icke tillgodonjutit annan valuta, än att han t.
ex. någon gång mot en enskild ovän begått en handling, som kallas ärekränkning?
Skola de förut så i naturen olika påföljderna i domen, böterna såsom straff och skadeersättning såsom civil fordran, numera, derföre att förbrytaren är död, hafva sammanfallit under samma juridiska begrepp och bägge vara civil skuld?
Måhända anmärkningsvärd i afseende på möjligheten af sådan tydning förekommer den omständighet, att ehuru, enligt 2 Kap. 11 § i förslaget, den bötfällde skulle hafva hela bötesbeloppet förvandladt till kroppsstraff, om han icke kunde betala allt, någon begränsning i denna syftning ej blifvit antydd uti nu ifrågavarande stadgande, hvarigenom böterna skulle förklaras vara en skuld i förbrytarens bo, utan det synes vara lemnadt fritt åt exekutor att delvis indrifva böterna.
Eller är meningen, att utsökningen af denna bötesskifld efter förbrytarens död, ehuru raan icke vill erkänna dess egenskap af straffverkställighet eller hafva den så benämnd, skulle ske alldeles så, som straffet mot den lefvande förbrytaren skolat verkställas, natur - 12 ligtvis med det undantag, att förvandlingsstraff nu icke kunde vara i fråga?
—Mig synes vara att vänta i lagskipningen tvekan och oreda vid försöken att tyda ifrågavarande stadgande, i frågor såväl emellan kronan och den sakfäldes borgenärer, som emellan kronan och hans sterbhusdelägare, äfvensom vid Enkas i oskiftadt bo anspråk att hennes lott icke blefve tagen i mät för mannens bötesskuld.
Af erfarenheten i nu gällande
Lags tillämpning är icke i detta hänseende någon ledning att hemta; ty denna Lag har icke innefattat någon tvingande anledning för exekutorer att emot sterbhus väcka anspråk af ifrågavarande syftning; och den omständighet, att under ganska lång tidrymd sådana frågor hos Högste Domstolen varit ytterst sällsynta, — jag känner blott en sådan rätts tvist, afgjord den 19 April 1861, — torde få anses utmärka, att ämnet är för lagskipningen mera främmande.
I vår inhemska rättsvetenskapliga litteratur har väl länge, med hufvudsakligt stöd, efter hvad jag förmodar, af den redan anmärkta principen i Romerska lagen, varit sagdt, att böterna skola ur den aflidne förbrytarens qvarlåtenskap utgå, men utan närmare utredning, än att, då den ene rättslärde yttrat, att böterna uttagas på det sätt, sorn i 17 Kap. 16 § Handels-balken föreskrifves, har af den andre, i framställning af Sveriges gällande Civil-rätt, blifvit förklarad t, att böterna antaga fullkomligen karakteren af gäld.
Jag vill icke påstå, det strafflagen borde innehålla närmare reglementerande i de antydda civila frågorna, men jag anmärker, att förslaget till strafflag i denna del, derigenom att en straffarts verkliga natur lemnäs ur sigte, föranleder tvekan och osäkerhet i civillagens tillämpning uti de häraf uppkommande tvistefrågor.
Vare nu huru som helst med de olika tydningarna af det föreslagna lagbudet, sältan jag för min del icke från någon synpunkt tillstyrka denna afvikelse från hvad, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med den i Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 12 Mars 1835 antagna mening, Kongl. Maj:t i Nådig Proposition den 17 December 1844 i denna fråga föreslagit.
Jag vill i förevarande lagrum hafva det på sjelfva straffbegreppet grundade förklarande, att, sedan förbrytare med döden afgått, är icke någon straffande åtgärd från statens sida vidare erforderlig, och att således väckt åtal, i allt, hvad det syftar till utkräfvande af straff, förfaller eller redan meddelad straffdom förblifver utan verkan såsom då mera saknande hela den betydelse och hela det ändamål, hvarför den tillkommit.
Till detta i sakens natur grundade nedläggande af straffmaktens utöfning måste ock höra inställandet af den exekutionsförrättning för böters utmätande, som val icke, lika med de öfriga straffarterna (dödsstraff, straffarbete och fängelsestraff), möter hinder af naturlig omöjlighet, men hvars skenbara likhet med utsökningsåtgärd för skuld eller uttagande af forbruten dömd egendom icke bör missleda omdömet till förbiseende af handlingens verkliga och enda karakter af straffverkställighet.
Penningeinkomsten för kronan af böters uttagande är icke ett ändamål, utan blott en följd deraf, att staten låter förbrytaren genom mistning af egendom lida straff.
När nu straffet, i dess enda och sanna bestämmelse, icke kan tillämpas, i anseende till förbrytarens död, bör väl ej dess eljest, men blott såsom tillfällig följd emotsedda, ingalunda i och för sig i strafflagstiftningens grunder beräknade verkan, penningeinkomsten, eftersträfvas såsom ett fristående ändamål.
Statens fl - 13 nanciela intresse vidtager här först då kriminal-lagskipniogen fullgjort sitt värt och har att i uppbördsmanuens vård öfverlemna, såsom kronans tillfälliga — i sin grund visst icke önskvärda — inkomst, de i böter indrifna penningar.
Den praktiska olägenhet, det föreslagna lagbudets tillämpning kunde komma att medföra, torde ock böra tagas i betraktande.