Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolens arbete ä tvä afdelningar möjligen kan komma att upphöra, när den nuvarande balansen hunnit afarbeta*,• har Kongl. Majit, ansett, dels att ledamöternas antal för närvarande icke bör okas utöfver sexton, hvilka med full säkerhet äro behöflig» intill dess vid nästa riksdag ny reglering efter omständigheterna kan förelagas. och dels att. förändringen af den nuvarande organisationen bör i öfrigt sä verkställas, att en återgång till densamma utan alltför stora svårigheter må kunna ega rum.
På dessa i b il agde Statsråds-protokoll närmare utvecklade grunder, har ett förslag till stadga blifvit upprättadt, innefattande de bestämmelser, som, jemlikt 17 S Rogerings-Formen, ansetts erforderliga:
Och vill Kongl. Majit, som i ämnet hört Högsta
Domstolen, pä sätt dess jemväl bifogade protokoll utvisar, alltså, jemlikt 87 § Regeriilgs-Forinen och under förutsättning, att Rikets Ständer jemväl anvisa medel till de i följd af den nya organisationen behöflig» löner och arfvoden. sorn Kongl. Maj:t i särskild Proposition denna dag äskar, härmed till Rikets Ständers antagande ’ framställa följande förslag till stadga angående Kongl. Maj:ts Högsta Domstols tjenstgöring pä två afdelningar.
Maj:ts Högsta Domstol skall, intill dess annorlunda förordnas, arbeta pä två afdelningar och utgöras af sexton Justitie-råd.
1859 & 1800. 7 Sand. 1 Afd. 10 Höft. 3 Lag-Utskottet* Betänkand* N:o 22. § 2.
Båda afdelningarna äro lika behöriga att upptaga de till Högsta Domstolens handläggning hörande ärenden, hvilkas fördelning endast beror af den ordning, hvari desamma, enligt gällande föreskrifter, anmälas. § 3. ^Under sex månader hvarje år skola båda afdelningarne tjenstgörn: öfriga sex månader tjenstgör en afdelning i sender; Och eea Justitie-råden att, med iakttagande häraf, sig emellan tjenstgörings-skyldigheten fördela.” Lag-Utskottet, till hvars behandling berörde nådiga Proposition blifvit af alla fyra Riks-Ständen öfverlemnad, har derjemte erhållit del af Stats-Rådets och Högsta
Domstolens i ämnet hällne protokoll.
Då behofvet att, genom en förstärkning i antalet af Högsta Domstolens ledamöter, sätta denna Domstol i tillfälle att arbeta på tvenne afdelningar allmänneligen är insedt och redan blifvit af nu församlade
Ständer såsom ”högst nödigt eller nyttigt” erkändt genom antagande af det grundlags-stadgande, som gjort en sådan förstärkning möjlig, torde de omständigheter, som närmare motivera ifrågasatta anordning, icke behöfva af Utskottet anföras.
De återfinnas dessutom i Konstitutionsutskottets vid förra riksmötet afgifna Memorial i ämnet, äfvensom i Herr .TustitieStats-Ministerns yttrande till Stats-Rådets omförmälda protokoll, hvilket redan blifvit i tryck bland Riks-Ståndens ledamöter utdeladt.
De i förevarande förslag intagna stadganden äro de, som, enligt 17 § Regerings-Formen, för ifrågakomne förändring erfordras, — och Utskottet har icke funnit desamma till någon anmärkning föranleda.
Den enda betänklighet, som synts Utskottet möjligen kunna uppstå, vore i afseende å stadgandet i förslagets 2 §, att de begge afdelningarne skola vara ”lika behöriga att upptaga de till Högsta Domstolens handläggning hörande ärenden”. — hvarvid skulle kunna ifrågasättas, huruvida icke en fördelning elter ärendenas beskaffenhet vore för lagskipningen fördelaktigare.
Vid närmare besinnande torde dock en sådan betänklighet förfalla.
Ty om det än må anses fördelaktigt, att i första instansens domstolar, der målen erhålla sin egentliga form och der ransakningen samt äfven domslutet i ett brottmål förutsätta helt andra egenskaper hos domaren, än utredandet och afgörandet t, ex. af en jordatvist, särskilta domare kunde fä uteslutande egna sig åt vissa grenar af lagskipningen. så vore deremot fördelen af en sådan anordning för reviderande af målen i högre instanser, der i viss man helt andra egenskaper hos ledamöterna erfordras, ganska tvifvelaktig.
Och enhet i lagskipningen har. i följd af ombyte utaf ledamöter, visat sig icke alltid ega rum ens i domstolar, som utgjorts blott af en enda division, utan synes denna enhet böra eftersträfvas på annat sätt, nemligen genom doktrinens utbildning och en säker teoretisk underbyggnad.
Men i allt fall skulle, för en fördelning af ärendena efter deras beskaffenhet emellan ifrågasätta tvenne afdelningar af Högsta Domstolen, så stora praktiska svårigheter möta, att tanken på en sådan fördelning synes böra alldeles uppgifvas.
Dessa, i Herr Justitie-Stats-Ministerns ofvannämnde yttrande närmare angifna svårigheter, äro, bland annat, omöjligheten att efter teoretiskt. riktiga grunder någorlunda jemnt fördela arbetsqvantiteten emellan de begge afdelningarna, äfvensom det förhållande, att om, såsom väl i förutsatta fall borde ske, alla brottmålen tilldelades den ena afdelningen, dess ledamöter ej skulle kunna under hela året erhålla någon verklig, af så ansträngande befattningar lik - Lag-Utskottets Memorial N:c 23. 3 väj oafyisligen påkallad, ledighet, utan att mål rörande häktade personer längre tider måste ligga nere.
Utskottet anser sig derföre, under den af Kongl. Majit gjorda förutsättning, att Rikets Ständer jemväl anvisa medel till de i följd af den nya organisationen behöfliga löner och arfvoden, böra vördsamt tillstyrka bifall till Kongl. Maj:ts ifrågavarande Proposition.
Stockholm den 19 April 1860. JW 33.
Ank. till Exp.-lTtsk. den 19 April 1860. kl. 1 e. n>.
Memorial, i anledning af återremxss utaf Utskottets Betänkande.
x fråga om förändring eller uppbo frände af 2 kap. ö § Giftermåls-balken.
Omförmälde Betänkande, hvarigenom Utskottet tillstyrkt npphätvande af ofvan berörde lagrum, har. på grund af gjorda anmärkningar, blifvit af vällofL Borgare-Ståndet till Utskottet återremitterad}; men dä samina betänkande, hvilket blifvit den 25 sistlidne Januari af hedervärda Bonde-Ständet bifallet, deremot är vordet samma dag af högloll. ltidderskapet och Adeln samt högv.
Preste-Ståndet af»Jaget. och den väckta frågan således, jemlikt 87 § Regerings-Formen och 75 g Riksdags-Ordniugen förfallit, anser Utskottet något utlåtande i anledning af de framvällda anmärkningarna ej erfordras; hvilket för vällofl.
Borgare-Ståndet härmod vördsamt anmäles.
Stockholm den 19 April 1860. 4 Bag-Vtskottet* Betänkande N:o 24 .M «*•
Ank. till Exp.-Utsk. den 19 April 186(1, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af vackt motion om upphäfvande af 2 kap. C $ Giftermåls-balken.
Sedan, i anledning af gjord framställning, Lag-Utskottet genom sitt Betänkande N:o IG föreslagit Rikets Ständer, att förklara det i 2 kap. 5 § Giftermålsbalken. sådan den lydde i Kongl.
Förordningen den 10 April 1810, förekommande förbud för der uppräknade personer, att utan Konungens tillstånd med hvarandra ingå äktenskap, hafva upphört att vara gällande: sä oell efter det nämnde Betänkande blifvit den 25 sistlidne Januari af hcderv.
Bonde-Ståndet bifallet, har, i sammanhang dermed och under åberopande af Riksdags-Ordningens 5G §, Riksdagsfullmäktigen Nils Larsson frän Jemtlands län uti ett till samma Riks-Stånd ingifvet memorial, — med afseende ä den inkonseqvens, sorn skulle i lagstiftningen uppstå, om Rikets Ständer, med bibehållande af det i förberörde kapitels 6 §, sådan äfven den lydde i Kongl. Förordningen den 10 April 1810, förekommande förbud för personer. som till hvarandra stöde i ett aflågsnare svägerskaps-förhållande, att med hvarandra ingå äktenskap, skulle förklara det närmare svågerlag, som i 5 5^ omtalas, icke utgöra hinder för äktenskaps ingående äfven utan Konungens tillstånd. — föreslagit, det Rikets Ständer mätte i fråga om förbudet i G g af 2 kaj) Giftermålsbalken fatta enahanda beslut, sorn Utskottet genom förenämnda Betänkande tillstyrkt i afseende ä förbudet i 5 £ af samma kapitel och balk.
1 följd af erhållen remiss åligger det Lag-Utskottet, att meddela yttrande öfver detta förslag: och sorn detsamma blifvit väckt ondast under förutsättning att Utskottets i Betänkandet N:o IG gjorda hemställan skulle blifva Rikets Ständers beslut, men det sålunda förutsatta fall icke inträffat, utan berörde Betänkande blifvit af höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt hogv.
Preste-Ståndet afslaget. och den deri vidrörda fråga således, jemlikt 87 g
Rego rings-Formen och 75 § Riksdags-Ordningen. förfallit, torde Rikets Ständer finna ifrågavarande motion icke Lill någon lagstiftnings-åtgärd föranleda.
STOCKHOLM, tryckt hos A. L. NORMAN, 1S6: Lag-TJtskottets Betänkande N:o 25. 1 J«:o 25.
Ank. till Exp.-Utsk. den 24 April *1860, kl. 2 e. in. Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring i Kongl.
För ordningen, angående handelsböcker och handelsräkningar, den 4 Maj 1855.
Dessa, till Lag-Utskottets behandling öfverlemnade, motioner hafva blifvit väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre von Schwerin, C. J., inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herrar L. J. Hierta, A. W. Björck, A. L. Holmqvist och C. G. Bydin, samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af ltiksdags-fullmägtigen B. F. Gross från Calmar län, hvarförutom inom sistnämnde Riks-Stånd Riksdags-fullmägtigen Per Tjernlund från Wester-Norrlands län upptagit Herr Friherre von Schwerins motion såsom sin egen.
Innan en närmare redogörelse för dessa motioners innehåll af Utskottet lemnäs, torde det dock, för att lätta öfversigten deraf, vara lämpligt att i korthet an tyda, huru lagstiftningen i detta ämne hos oss utbildat sig.
Utskottet vill endast på förhand erinra, att samtlige dessa motioner, med undantag af Herr Björcks, hufvudsakligen afse att inskränka det handelsbok nu tillagda vitsord såsom bevisningsrncdel, hvaremot sistnämnde motionärs framställning i detta ämne berörer frågan, huruvida ej äfven förlagsgifvare borde upptagas bland dem, som äro förpligtade att hålla bok öfver sin rörelse och berättigade att åt boken såsom bevisningsmedel vitsord erhålla.
Sedan, i enlighet med handelsbruken på kontinenten, handelsböcker tidigt och åtminstone redan i 47:de århundradet hos oss kommit i bruk, stadgades i 17 Kap. 2 § Rättegångs-Balken af 1734 års lag, att der böcker öfver handel och köpenskap funnos innehålla både hvad borgadt och betaldt var, med dag och år, då det skett, utan någon ändring, och den, som söktes, ej kunde visa fel deri, eller att allt ej rätteligen upptecknadt var, eller andra omständigheter, som boken eller personen misstänkta gjorde, så gällde den bok för fullt bevis, der han, som boken hållit eller hålla låtit, den med ed sannade.
Ett så vidsträckt emot alla öfriga bevisningsgrunder stridande stadgande kunde ej undgå att hafva menliga verkningar, — locka till oredlighet och gifva anledning till split och tvister.
Ett försök att förekomma dessa vådor gjordes genom Kongl.
Förordningen den 28 Juni 4798, hvars 2 §, skiljande den mindre handeln från den större, stadgade, dels att räkuing på borgade varor lith. till It.
Prut. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 11 Haft. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. borde åtminstone hvart år utskrifvas och gäldenären emot bevis tillställas, med skyldighet för denne att antingen genom påskrift den godkänna eller inom sex månader efter delfåendet densamma i laga ordning klandra, vid påföljd att räkningen eljest ansåges lika utmätningsgild som förfallet skuldebref, dels ock att den, som tillhandlade sig varor partivis och dervid betingade sig tre eller flere månaders anstånd med betalningen, vore pligtig genast derå sitt skuldebref till säljaren utgifva.
Att genom dessa föreskrifter, för hvilkas åsidosättande någon bestämd påföljd icke var stadgad, de från den förra lagstiftningen härflytande olägenheterna ej skulle afhjelpas, är lätt förklarligt, då roten till det onda, eller handelsbokens bevisningskraft, qvarstod orubbad.
Emellertid blef ifrågakomne lagstiftning fortfarande gällande intill år 1848 utan annan förändring än den, att genom Kongl.
Förklaringen den 15 Oktober 1810 det vitsord, som tillkom handlande för deras böcker, utsträcktes jemväl till varutillverkare och förädlare, hvilka öfver sin rörelse höllö bok och räkning.
Men sedan vid 1844—1845 årens riksmöte flere enskilde motionärer fästat uppmärksamhet å förevarande lagstiftningsämne, dervid till och med yrkats att allt vitsord måtte betagas handelsbok i fråga om transaktioner emellan köpmän och ickeköpmän, samt då församlade
Ständer beslutat en ny författning i ämnet, hvilken dock ej vann Konungens sanktion, så blef frågan genom Kongl. Proposition vid nästföljande riksmöte ånyo gjord till föremål för representationens pröfning.
I enlighet med då fattade beslut utfärdades Kongl.
Förordningen angående handelsboks vitsord den 6 Oktober 1848.
Derigenom skedde i förut gällande lagstiftning den väsendtliga förändring, att ordentligen förd handelsbok förklarades endast ega det vitsord att den, som söktes, var pligtig med ed sig fria, der han ej hellre ville öfverlåta åt handlanden eller den, som boken fört, att fordringens riktighet edeligen sanna, eller ock Rätten, i anseende till särskilda orsaker, funne skäl, att edgången åt handlanden eller bokfö raren uppdraga.
Derjemte antyddes tydligare än hvad förut gällande lag gaf vid handen, att det endast var i afseende å fordran för borgade varor, som handelsbok egde något vitsord.
I öfrigt meddelades föreskrifter dels om utskrifning af handelsräkningar, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med 1798 års åberopade författning, men med tillägg att om dessa föreskrifter ej fullgjordes, handelsboken förlorade det vitsord, som den eljest tillkom, dels angående klander af sålunda utskrifven och kommunicerad räkning; hvarjemte förklarades, att författningens stadganden skulle lämpas jemväl till den, som drefve »bergsbruk, fabrik, verkstad eller annan till beredande eller förädling af råa ämnen gjord inrättning.»
Emellertid visade sig snart, med handelns och industriens allt snabbare utveckling, äfven den sålunda antagna lagstiftning icke vara tillfredsställande.
Man fann nemligen, att der saknades ej mindre närmare bestämmelser i afseende å hvilka borde anses för sådana köpmän oell industri-idkare, hvarpå lagen syftade, än äfven föreskrifter om sättet, hvarpå bokföring borde ske, — ja, sjelfva skyldigheten för köpmän och rörelse-idkare att hålla böcker var ej annorlunda uttalad än genom konkurslagens straffhot för den händelse att en i konkurstillstånd försatt köpman eller annan rörelse - Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 5 idkare befanns icke hafva fört ordentliga böcker, eller fört falska sådana, eller sina böcker förstört.
Och i fråga om det vitsord, som borde ordentligen förd handelsbok tillkomma, anmärkte man en brist deruti, att lagstiftningen icke gjorde skilnad på transaktioner köpmän emellan inbördes och affärsförhållanden emellan köpmän och andra.
Det var hufvudsakligen för att afhjelpa dessa olägenheter och brister, som den i ämnet nu gällande lag, Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855, tillkom.
Dess 1 § uppställer den generella regel, att en hvar, som i den ordning särskilta författningar innehålla, i stad eller på landsbyggden, till sitt yrke gjort att i gross eller i minut handel såsom näring idka, är pligtig att föra ordentliga handelsböcker, och att detsamma gäller äfven för den, som gjort till sitt yrke, att varor till försäljning tillverka eller bearbeta.
Den 2 § deremot uppställer åtskilliga bestämda kategorier af rörelseidkare, som ovilkorligen skola inbegripas under stadgandet i 1 § och hvaribland äfven förekomma idkare af bok-förlagsrörelse, hvaremot nämnde 2 § uttryckligen undantager från 1 §:ns stadgande vissa andra, hvaribland idkare af grufvedrift och bergsmannahandtering.
Förordningen stadganden angående hvilka böcker skola af köpman och rörelse-idkare hållas, samt huru de skola föras.
Det öfriga af Förordningens innehåll rörer hufvudsakligen det vitsord, som ordentligen förd handelsbok tillkommer.
Dervid skiljes emellan tvister inbördes emellan köpmän, hvarunder hänföras äfven alla andra, som enligt 1 och 2 §§ äro pligtige att hålla handelsböcker, samt tvister emellan köpmän och icke-köpmän.
I det förra hänseendet är handelsbokens vitsord ganska vidsträckt; ty det omfattar dervid alla handelsärenden, hvarom i boken vederbörlig anteckning förekomma bör (44 §), och således icke endast fordran för utborgade varor: och sjelfva bevisningskraften af boken är i dessa fall hufvudsakligen densamma, som, enligt 17 Kap. 2 § Rättegångs-Balken, tillkom handelsbok i alla tvister, eller att den kan gälla för fullt bevis, då köpmannen eller den, som boken fört, den med ed sannar m. m. (16 §).
Företes deremot, i tvister emellan köpmän inbördes, böcker å ömse sidor, och befinnas de i den omtvistade frågan strida emot hvarandra, eger Domaren pröfva, huruvida böckernas vitsord bör förfalla, eller om sådana omständigheter äro för handen, att någondera öfvervägande trovärdighet må förtjena (15 §).
— I fråga åter om handelsboks vitsord i tvister emellan köpmän och icke-köpmän äro stadgandena i 1848 års förutnämnda Författ ning hufvudsakligen bibehållna i den nu gällande.
Boken eger nemligen i dessa fall icke något vitsord i fråga om annat än utborgning af varor, och dervid är dess bevisningskraft den, att, der ej särskilda omständigheter äro för handen, den sökte skall med ed sig fria (20 §).
— För öfrigt stadgas, att räkning å utborgade varor i allmänhet skall tillställas gäldenären sednast inom tre månader efter utgången af det år, hvarunder det utborgade i handelsboken inskrefs, vid äfventyr att något vitsord eljest ej må boken tillkomma (23 och 25 §§), samt att, om gäldenären ej inom tre månader, sedan han räkningen emottog, klandrat densamma, den då är lika utmätningsgild som förfallet skuldebref (24 §}.
Slutligen är (i 26 §) den princip stadfästad, att om motbok varit hållen och köpmannen densamma, afslutad, gäldenären tillställt, 4 La g-Ut skottets Betänkande N:o 25. motboken är att anse såsom en utskrifven och tillställd handelsräkning, hvarjemte (i 27 stadgas, att om gäldenär vägrar att motbok förete, då han kräfves, eller om motboken utan något köpmannens vållande förkommit eller fått sådant fel, att den ej kan i det, hvarom tvistas, för tillförlitlig anses, köpmannen eller bokföraren eger handelsboken med ed styrka.
Sedan Utskottet sålunda angifvit hufvudmomenterna af gällande lagstiftning i ämnet, så vidt den nu blifvit gjord till föremål för ytterligare granskning, öfvergår Utskottet till en närmare redogörelse för de väckta motionernas innehåll.
Såsom redan blifvit anmärkt, åsyfta de alla, med undantag af Herr Björcks, att inskränka det handelsbok nu tillkommande vitsord; men i fråga om beskaffenheten och vidden af denna inskränkning, äro väsendtligen skiljaktiga framställningar gjorda.
Endast Herrar Holmqvist och Hierta synas derutinnan hufvudsakligen öfverensstämma.
Dessa motionärer anse nemligen, att, med bibehållande af handelsboks vitsord i tvister inbördes emellan köpmän, eller alla dem, som äro förpligtade att hålla bok öfver sin rörelse, bokens vitsord deremot bör helt och hållet försvinna emot alla andra eller icke-köpmän.
Såsom skäl derför har åberopats: att lagstiftningen i nyssberörde hänseende verkade förderfligt, såsom uppmuntrande benägenheten att lefva på kredit och föranledande en mängd utborgningar, som eljest skulle uteblifvit; — att denna lagstiftning jemväl vore högst menlig för minuthandlanderne och handtverkarne, enär de, i täflan att värfva kunder, måste visa allt större lätthet i utborgningarna och medgifva allt längre betalningsterminer, hvarigenom de sjelfve åter blefvo nödgade att köpa sina varulager på kredit; — att osäkerheten om tiden för bokfordringarnas gäldande förhindrade minuthandlanden att, genom accept å vexel eller löpande förskrifning, utfästa bestämd tid för betalning af sin skuld till grosshandlanden eller fabrikanten, och att hela handeln således kommit i olag genom förevarande lagstiftning.
Det är derföre föreslaget af Herr Holmqvist: att utur 12, 20, 23, 24 och 25 §§ af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 måtte borttagas alla de föreskrifter och bestämmelser, hvilka tillägga handelsböcker och handelsräkningar vitsord och exsekutiv giltighet emot förbrukare eller alla andra än dem, som sjelfve, enligt nämnde förordning, böra öfver sin rörelse föra bok; — samt af Herr Hierta, med hvilken tvänne andra ledamöter af Vällofliga BorgareStåndet, Herrar Palander och Cedergren, instämt: att ur nyssberörda författnings 12 § orden »såväl» och »som emellan köpmän och andra» måtte uteslutas; att utur 23 § orden »eller till annan än köpman» likaledes måtte utgå; att uti 24 § i stället för orden »är räkningen gäldenären vederbörligen tillställd» måtte införas »är sådan räkning, hvarom föregående § handlar, gäldenären vederbörligen tillställd;» att i följd deraf 25 § mätte sammanföras med den 24, med följande lydelse i början: Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. 5 »Har köpman försummat att sådan räkning gäldenären tillställa», och orden »å utborgade varom såsom öfverflödiga försvinna; och att i följd deraf 26 och 27 §§ måtte helt och hållet uteslutas; varande dock af Herr Hierta förklaradt, det han nöjdes med de från berörde redaktionsförändringar skiljaktiga, som Utskottet kunde föreslå, blott hufvudsyftet med motionen vunnes.
Riksdags-fullmägtigen Gross åter, som jemväl antydt vådorna af den nu gällande lagstiftningen i ämnet, såsom verksamt bidragande till lyxartiklars spridande inom landet, har yrkat »att det i 23 § af Kongl. Förordningen den 4 Maj 1855 handelsbok tillagda vitsord måtte helt och hållet upphöra att vara gällande, så väl hvad köpmän som fabrikanter och handtverkare i afseende på utborgningar angå.» Deremot har Herr Friherre von Schwerin, med anmärkning att utom det skadliga inflytande på sparsamheten i allmänhet, sorn ifrågakomne lagstiftning utöfvade, densamma ock utgjorde det egentliga hindret för införande af en ordnad vexelrörelse, på grund deraf föreslagit: »l:o att köpmannens bokförda fordringar, äfvensom handtverksräkningar af äldre dato än en månad förlora rättigheten att lagligen indrifvas; —- 2:o att denna förändring, om den bifalles, först träder i kraft efter lämplig tid, t. ex. ett år efter kungörandet;» — varande denna, af Riksdags-fullmägtigen Tjernlund från Wester-Norrlands län inom Hedervärda Bonde-Ståndet såsom egen upptagna, motion af åtskillige representanter inom samma Riks-Stånd understödd.
Herr Bydin åter har hufvudsakligen fästat sig vid de olägenheter, som nu vanliga utborgningar medförde för minuthandlanden och handtverkaren, hvilka ej på länge och icke ens på bestämda tider erhöllo betalning för sina utborgade varor, utan måste under en lång tid anse sina bokförda fordringar såsom ett död t kapital, hvaraf de ej på något sätt kunde sig betjena.
För att afhjelpa dessa olägenheter, »utan att förstöra handeln mot bokfordran», har motionären framställt följande förslag, med anhållan att dess uppställande i lagform måtte verkställas af Lag-Utskottet: »Året indelas i fyra qvartaler.
Det första qvartalet innehåller Januari, Februari, Mars månader; det andra April, Maj, Juni; det tredje Juli, Augusti, September; det fjerde och sista Oktober, November, December.
Inom första månaden i hvarje qvartal skola räkningar å bokfordringar utskrifvas och tillställas gäldenärerna, hvilka före qvartalets slut äro skyldige uppgöra liqvid med reela penningar eller, då fordringsegaren det medgifver, med accepterad räkning, löpande skuldförbindelse eller annat värdepapper.
Har liqvid ej skett inom sagde tid, vare fordringsegaren pligtig, att inom första månaden af påföljande qvartal vid vederbörlig domstol utsöka sin fordran.
Uraktlåtes detta, vare han sin bokfordran förlustig och gäldenären sin skuld qvitt.
Accepterad räkning, hvarå bestämd betalningstid ej blifvit utsatt, är till betalning förfallen efter det löpande qvartalets slut.» Slutligen har Herr Björck, i sammanhang med väckt förslag om förändring uti och tillägg till nu gällande stadganden om förlag, hvaröfver i annat Betänkande yttrande kommer att af Utskottet meddelas, tillika, enär tvister emellan förlagsgifvare och förlagstagare vore ett ämne, som vid en revision af förlagsförfattningarna så myc - 6 Lag-Utskottets Betänkande N:o 25. ket mindre kunde förbigås, som särskilda bestämmelser för utredande af sådana tvister, härledda från de inbördes räkningarna, funnos gifna, ansett sig böra föreslå efterföljande förändringar i lagstiftningen om handelsboks vitsord, dervid bör bemärkas att de deri gjorda åberopanden af Handelsbaden hufvudsakligen syfta på de förändringar i nämnde Balk, som motionären, för att ordna lagstiftningen om förlag, jemväl påyrkat.