Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
”Men”, fortfar han, ”jag har nyligen icke utan stor sorg erfarit, att personer af begge könen, glömska af sin egen salighet och förirrande sig från den katolska tron, beblanda sig med djeflar, med incubi och succubi, samt genom trollsånger, besvärjelser och andra nesliga vidskepelser, utsväfningar, förbrytelser och brott skada qvinnornas foster, djurens afföda, fältens skördar, vinträdens drufvor och trädens frukter, likasom de ock förderfva, qväfva och tillintetgöra män, qvinnor, får och fä, vingårdar, trädgårdar, ängar, betesmarker, o. s. v.; med inre och yttre smärtor och sjukdomar hemsöka män, qvinnor, boskap och andra djur; hindra männen att afla och qvinnorna att föda, göra dem alldeles obrukbara för deras pligter mot hvarandra, samt dessutom med vanhelgande läppar afsvärja sjelfva den tro, som de i dopet undfått ....”
Fördenskull utnämner påfven sina älskade söner, theologia professorerna Henrik Institor och Jacob Sprenger till öfverinquisitorer med oinskränkt magt öfver de landsändar, som med dessa brott blifvit besmittade, och då han vet, att personer gifvas, som icke blygas att ihärdigt påstå, att sådana brott äro inbillade och ej böra bestraffas, så hotar han desse, af hvad stånd och värdighet de vara må, med de svåraste straff, ifall de skulle våga lägga något hinder i vägen för inquisitorerna eller ställa sig emellan dem och de anklagade.
Slutligen tillkännagifver han, att intet vad från hexeriinquisitorernas domstolar till andra tribunaler, ej ens till påfven sjelf, får ega rum.
Inquisitorerna och deras biträden beklädas med obegränsad magt öfver lif och död, samt uppmanas att med ifver och stränghet uträtta sitt kall.
Bullan innehåller inga närmare anvisningar, huru domarena i hexeriprocesserna borde förfara.
Att meddela en fast norm för ransakningen öfverlemnades åt ”Hexhammaren”.
Då denna bok blef den juridiske rådgifvare, som i alla länder, äfven de protestantiska, ända in i adertonde århundradet följdes, är det af vigt för ämnet att lemna en öfversigt af dess innehåll.
Bättre än derigenom kan tidens anda icke karakteriseras; på handgripligare och klarare sätt kan man icke visa, hvart det slutligen förer, då supranaturalistiska föreställningar ingå i en verldsåskådning, och huru dessa slutligen tillintetgöra förstånd, sedlighet, mensklighetskänsla samt förvandla verlden till ett dårhus.
Boken, åt hvilken Innocentii bulla och ett diplom af kejsar
Maximilian tjena såsom en anbefallande inledning, börjar med en apologi, som skall ådagalägga, att dess författare icke framkommer med något nytt och opröfvadt, utan med sina satser fullständigt befinner sig på den heliga skrifts och kyrkans mark.
För detta ändamål anför han ställen ur gamla och nya testamentet, ur kyrkofäderna, konciliernas beslut, kanoniska rätten, ur Thomas’ af Aquino, Damiani m. fl. skrifter.
Djefvulen, säger ”Hexhammaren”, har visserligen icke magt att upphäfva naturlagarne, men att Gud tillstadt honom ett vidsträckt välde öfver de kroppsliga tingens naturliga krafter bevisar bibeln oemotsägligt.
Man behöfver endast erinra sig Hiobs historia och Jesu frestelse i öknen, för att inse detta.
Ytterligare bevisar tillvaron af de många besatte, om hvilka Nya testamentet talar, att djefvulen kan innebo i menniskan och begagna hennes kropp såsom sitt verktyg.
Men, fortfar ”Hexhammaren”, som städse bemödar sig att tillvägagå med en skenbar logik, ”man får icke förblanda besatte och hexor med hvarandra.
Tillvaron af de förre bevisar icke tillvaron af de sednare.
Denna måste bevisas på annat sätt.
Och beviset är följande:
Djefvulen såsom andligt väsen är icke mägtig af en egentlig kroppslig beröring; han måste fördenskull betjena sig af ett instrument, åt hvilket han meddelar sin kraft, ty hvarje kroppslig verkan sker genom beröring.
Dessa instrumenter äro trollkarlarne och hexorna.
Då det således å ena sidan är obestridligt, att djefvulens magt är stor, men å andra att han ingenting kan uträtta utan medelst trollkarlar och hexor, så följer häraf nödvändigt, att sådane måste gifvas.
För öfrigt bestyrkes detta antagande på det bestämdaste af bibeln.
Moses förordnar nämligen, att trollqvinnor skola dödas, hvilket stadgande vore alldeles onödigt, om icke trollqvinnor existerade.
Den som påstår, att ingen hexa gifves, bör derför rättvisligen bestraffas såsom kättare.”
”Hexhammaren” uppkastar derefter den fråga, hvarför qvinnokönet företrädesvis slår sig på hexeri och besvarar den sålunda:
De helige kyrkofäderna hafva ofta yttrat, att tre ting äro de, som ingen måtta hafva hvarken i godt eller ondt: tungan, presten och qvinnan, Om qvinnan är detta uppenbart.
Man har i alla tider klagat öfver henne.
Den vise Salomo, som sjelf blef af qvinnor förförd till afguderi, har flerestädes i sina skrifter gifvit qvinnokönet en sorglig, men sann, orlofssedel.
Och den helige Krysostomus säger:
”Hvad är qvinnan annat än en vänskapens fiende, ett oundvikligt straff, ett nödvändigt ondt, en naturlig frestelse, en önskvärd olycka, en städse rinnande tårekälla, ett ondt naturens verk, öfverdraget med skimrande fernissa?
Redan den första qvinnan trädde i ett slags förbund med djefvulen; skulle då icke hennes döttrar göra det?
Sjelfva ordet femina (qvinna) betyder: den som hafver mindre tro; ty fe betyder tro och minus mindre50.
Skapad af ett krokigt refben, har qvinnans hela själsrigtning blifvit krokig och böjer sig hellre åt det onda än åt det goda.
Och jemför man härmed hvad Seneca säger: ”qvinnan måste antingen älska eller hata; ett tredje gifves för henne icke” – så inser man klart, att när hon icke älskar Gud, hon måste förfalla i den andra ytterligheten och hata honom.
Häraf är lätt att förstå, hvarför företrädesvis qvinnokönet befattar sig med hexeri51.
Man torde nu fråga: huru är det möjligt, att Gud tillstädjer hexeriet?
Härtill svarar ”Hexhammaren”, att Gud, utan att hans fullkomlighet deraf lidit, tillstadt englarnes och de första menniskornas fall, och likasom han fordom tillåtit förföljelser mot de kristna, på det att martyrernas ära skulle blifva desto större, så tillåter han nu hexeriet, på det att de rättfärdiges tro skall blifva desto mer uppenbar.
Hexornas förbrytelser öfverstiga alla andra möjliga förbrytelser.
De förena i en person kättaren, affällingen och mördaren.
”Hexhammaren” bevisar, att de äro värre än djefvulen sjelf, ty han har en gång för alla fallit och Kristus har icke lidit för honom.
Djefvulen syndar alltså blott mot skaparen, men hexan både mot skaparen och återlösaren.
Med dessa och slika teoretiska frågor sysselsätter sig ”Hexhammarens” första del.
Dess andra del, som beskrifver hexeriets olika arter och verkningar, samt huru det tillgår å hexsabbaten, inledes med en skildring af trollqvinnornas magt.
De göra hagel, åska och storm, när de vilja; de fara genom luften från en ort till en annan; de kunna på pinobänken göra sig känslolösa; ja ofta förtrolla de domarens sinne och förvirra honom genom medlidande; de betaga menniskor och djur deras alstringskraft; de kunna se frånvarande och förutsäga tillkommande ting; de kunna efter eget behag uppfylla en menniska med obändigt hat eller obändig kärlek; de förstöra fostret i moderlifvet, förorsaka missfall, förvandla sig sjelfva och andra till kattor och varulfvar, ja äro i stånd att med blicken förhexa och döda menniskor och djur.
Deras hufvudlidelse är begäret att äta barnkött.
De äta likväl endast odöpta barn; men om någon gång ett döpt blir af dem förtärdt, så sker det genom en särskild gudomlig tillstädelse.
Deras förbund med djefvulen är af tvåfaldig art: antingen ett högtidligt, med alla formaliteter upprättadt, eller blott ett privatkontrakt.
Det förra slutes på följande sätt.
Hexorna församla sig på en af djefvulen bestämd dag.
Denne uppträder i församlingen, förmanar dem i ett tal till trohet och lofvar dem rikedom, ära, lycka och långt lif, samt låter derefter de äldre hexorna föreställa honom noviserna, hvilka han då pröfvar och låter svärja trohetsed, hvarefter han lär dem konsten att af nyfödda barns lemmar bereda trolldrycker och trollsalvor, samt skänker dem ett pulver med anvisning, huru det skall begagnas till menniskors och djurs skada52.
Sedan novisen på nästa hexsabbat förnyat hyllningsakten, är hon en äkta hexa.
Barnen, som behöfvas för trollgrytorna och sabbatsmåltiderna, erhållas på följande sätt.
Med blicken eller med det omnämnda pulvret dödas de i all hemlighet, då de ligga i vaggan eller i sängen hos sin moder.
Enfaldigt folk tror då, att de dött af någon naturlig orsak – af sjukdom eller qväfning.
Sedan de derefter blifvit begrafna, stjäla hexorna dem ur grafven.
Det har händt, att domare, när en anklagad hexa bekänt, att hon så förfarit med något visst barn, låtit undersöka grafven och funnit barnet qvar deruti; men i sådant fall bör domaren besinna, att djefvulen är en stor konstmakare, som, för att rädda sin tjenarinna, kan hafva förvrängt synen på rättvisans handhavare, och hexans bekännelse [med tortyr aftvungen] bör i detta fall gälla mer än domarens så lätt gäckade ögon.
[Hvilken triumf den resonnerande supranaturalismen här firar!]
Luftfärderna tillgå enligt ”Hexhammaren” på det sätt, att hexan med trollsalvan bestryker ett kärl, en sopa, en raka, ett qvastskaft, ett stycke linne; derefter bär det af genom luften i synlig eller osynlig måtto allt efter hexans tycke.
Dem, som tvifla på luftfärderna, påminner ”Hexhammaren” om Matth. IV, der det berättas, huruledes djefvulen förde Jesus genom luften upp på tinnarne af templet.
Vi öfvergå nu till ”Hexhammarens” tredje del, hexeridomstolarnes brottmålslag, som lärer, ”huru man vid såväl andlig som verldslig domstol skall förfara med hexmästare, hexor och kättare.
I fråga om rättegångens inledning stadgar ”Hexhammaren” först, att ”undersökningen kan börja utan föregången angifvelse och på blotta ryktet, att å någon viss ort gifvas hexor, ty i en så själafarlig angelägenhet är det domarens pligt att icke afvakta en angifvare eller anklagare, utan genast ex officio inquirera.”
Då en inquisitor kommer till en stad eller by, skall han medelst kungörelser, uppspikade på kyrko- och rådhusdörrarne, under hotelse med bannlysning och verldsliga straff, uppmana enhvar att angifva personer, om hvilka man förnummit någonting misstänkt och på hexeri antydande, eller som för öfrigt stå i dåligt rykte.
Angifvare kunna, om inqvisitorn finner det ändamålsenligt, belönas med kyrkans välsignelse och med penningar.
För angifvare, som vilja förblifva okända, bör i kyrkan en låda med springa på locket inrättas.
Två eller tre vittnen äro tillräckliga för att fälla.
Infinna de sig ej till detta antal, må domaren låta hopsöka dem, samt med ed tvinga dem att säga sanningen.
Han är ock berättigad att före det egentliga, förhöret examinera vittnena.
Beträffande vilkoren för att kunna uppträda som vittne förklarar ”Hexhammaren”, att ”bannlyste, medbrottslingar, ärelöse, förlupet liderligt tjenstefolk äro, då det gäller trossaker, oklanderliga vittnen.”
Hexa får vittna mot hexa, hustru mot man, man mot hustru, barn mot föräldrar o. s. v. men om vittnesmål af medbrottslingar eller anförvandter äro till en anklagads fördel, gälla de icke, ty blod är naturligtvis tjockare än vatten och den ene korpen hackar icke gerna ut ögonen på den andre.
”Hexhammaren” tillåter en anklagad att hafva sakförare, men tillägger: ”Försvarar defensorn sin för kätteri misstänkta klient öfver höfvan, så är det rätt och billigt, att han betraktas såsom vida brottsligare än hexmästaren eller hexan sjelf, nämligen såsom en hex- och kättarepatron, som är farligare än en hexmästare.
Misstanken emot honom bör stiga i samma mån som han beter sig ifrigt i försvaret.”
Men en ransakning kan vara svår nog, utan att den behöfver invecklas af en slipad sakförare.
För att förbrylla en sådan och snärja den anklagade höfves det, säger ”Hexhammaren”, en domare att erinra sig apostelns ord:
”då jag var förslagen, har jag dem med list fångat”, samt att sjelf visa förslagenhet.
”Hexhammaren” meddelar till domares undervisning fem ”ärliga och apostoliska knep” [detta är bokens egna ord]; ett af dem består deri, att man i den afskrift af protokollet, som delgifves defensorn, inblandar en hop fakta, som under ransakningen icke förekommit, samt förblandar vittnenas namn.
”Derigenom kunna de anklagade och försvararen blifva så förvirrade, att de alldeles icke veta hvem som sagt något eller hvad som blifvit sagdt.”
Bland frågor, som skola ställas till en anklagad, anbefaller ”Hexhammaren” en mängd, om hvilkas beskaffenhet följande exempel kunna gifva ett begrepp:
Vet du, att folk håller dig för en hexa?
Hvarför har du visat dig på N. N:s egor?
Hvarför har du rört vid N. N:s barn (eller ko)?
Huru kom det sig, att barnet (eller kon) straxt derefter insjuknade?
Hvad hade du att göra utanför din stuga, då ovädret uppkom?
Huru kan du förklara, att din ko ger tre gånger så mycket mjölk som andras kor?
Utförligt redogör
Sprengers arbete för den behandling en för hexeri anklagad och till domaren öfverantvardad person har att utstå.
Före förhöret skall den anklagade läggas på pinbänken, för att sinnet må uppmjukas till bekännelse.
Några låta sig sönderstycka lem för lem, heldre än att tillstå sig skyldiga; sådane äro ”de värsta hexorna”, och deras ihärdighet förklaras dermed, att ”djefvulen gör dem hårda mot plågorna”.
Andra, som varit honom mindre trogna, öfvergifver han, och de äro lätta att bringa till bekännelse.
”Har ingen bekännelse kunnat under den första dagen hexan afpressas”, – vi anföra här ”Hexhammaren” ordagrannt – ”så fortfar man med tortyren andra och tredje dagen.
Visserligen förbjuder den verldsliga lagen att upprepa tortyren, när icke nya indicier kommit i dagen, men fortsätta den får man.
Fördenskull skall domaren begagna följande formel: ”Vi döma, att tortyren skall med dig i morgon fortsättas (icke upprepas).”
På andra dagen skola tortyrinstrumenten förevisas den anklagade, och en närvarande prest skall uppläsa följande besvärjelse: ”Jag besvärjer dig N. N. i den heliga treenighetens namn vid Jesu Kristi bittra tårar, som han på korset utgjutit ... vid alla Guds heliges och utvaldes tårar, som de utgjutit öfver verlden ... att du, om du är oskyldig, genast utgjuter rikliga tårar, men, om du är skyldig, alldeles inga tårar.
I Guds fadrens, sonens och den helige andes namn.
Amen.”
Sällan gråter den sålunda besvurna personen.
Men om så sker, må domaren tillse, att det icke är saliv eller någon annan vätska, som hexan dervid får i ögonen.
Hexan skall baklänges införas i tingssalen, för att domaren må se henne innan hon sett domaren.
Annars kan hon förhexa honom och beveka honom till brottsligt medlidande.
Före vittnesförhöret skall den anklagade afklädas naken och af bödeln rakas öfver hela kroppen.
Alla lemmar skola noga undersökas, om något märke på dem gifves, ty djefvulen märker ofta de sina.
Vidare skall man med nåls instickande utleta om någon punkt af kroppen är känslolös, ty detta är ett säkert igenkänningstecken på hexor.
Saknaden af sådant tecken bevisar dock ingalunda oskuld.
Har man med inga medel lyckats förmå hexan att bekänna, så låte domaren föra henne till ett aflägset fängelse.
Fångvaktaren skall låtsa företaga en resa; några vänner och ärbara qvinnor skola öfvertalas att besöka fången och lofva hjelpa henne på flykten, om hon blott vill lära dem några af sina konster.
På detta sätt, anmärker ”Hexhammarens” författare, har mången blifvit af oss snärjd.
Vi sluta härmed vår redogörelse för Sprengers rysliga bok.
Läsaren har nu tillräckligt beskådat denna frukt på djefvulstrons träd.
Dess beskådande må ingifva ovilja, men det är lärorikt.
Må man af frukten känna trädet, och må man upprycka det med rötterna – med dessa rötter, som ännu vattnas så rikligt af menniskor, som icke veta hvad de göra!
Bålen, som Innocentii bulla tände öfver hela Europa, flammade långt in i den tid, som blifvit kallad den nyare – långt in i adertonde århundradet.
Att räkna deras offer vore fåfängt.
Man försöker det i våra dagar; man genomletar arkiver och kommer till upptäckter, som öfverträffa allt hvad man fruktat.
Offren uppgå till millioner.
Ingen ålder skonades.
Barn fördes med deras mödrar till bålet.
Stum fasansfull förbidan grep hvarje menighet, när kungörelsen på kyrkodörren tillkännagaf, att inquisitorn anländt.
Arbetena i verkstäderna och på fälten afstannade; men alla onda lidelser vaknade till lifligare verksamhet.
Den som hade en öppen fiende eller fruktade en hemlig afundsman ansåg sig på förhand förlorad.
Man fann det bättre att förekomma än förekommas i fråga om angifvelser, och domstolarne hade knappt öppnat sin verksamhet, förrän de voro öfverhopade med sådane.
”Sedan man på en ort väl börjat bränna hexor”, skrifver en författare på sextonhundratalet, ”uppstodo allt flera, ju flera man brände.”
Uti åtskilliga kommuner i Tyskland och Frankrike blefvo samtliga qvinliga innevånare brända.
Mångenstädes gick det derhän, att furstar och landsherrar af fruktan för befolkningens utödande, måste med magtspråk hämma inquisitorernas raseri.
Girigheten bar ved till bål, som vidskepelsen och hatet tände.
Vi anföre blott ett enda exempel ur de skottska hexeriprocessernas historia: en man vid namn Hopkins, som, öfverbevisad om mord, blef förd till galgen, tillstod der, att han förskaffat 200 qvinnor till bålet och af domaren belönats med 20 shilling för hvarje.
Och öfver hela Europa förnams under många årtionden icke en enda röst, som med förnuftets eller religionens vapen sökte hejda mördandet!
Fanns någon, som icke delade sin tids vansinne, så band fruktan hans tunga.
Och lärdomen och religionen, långt ifrån att träda det onda i vägen, hade spännt sig framför dess triumfvagn.
Det var med bibeln i hand som theologerna helgade förfarandet; med grunder ur kyrkofäderna och med spetsfundiga resonnemanger som lärdomen försvarade det.
De protestantiske theologerna brände i kapp med de katolske.
Luther och de förste reformatorerna stäfjade icke, utan befrämjade och förökade djefvulstron.
Hade hedendomen af kyrkofäderna betecknats såsom Satans verk och furstendöme, så hänförde Luther kyrkans föregående lif, alltifrån påfvedömets uppkomst, till samma sfär och förvandlade mensklighetens hela historia till ett diableri.
Äfven i ett annat hänseende bidrog kampen mellan reformationen och katolicismen till djefvulstrons förskärpande.
Den religiösa brytningen upprörde sinnena i deras innersta djup.
Stälda mellan den reformatoriske predikanten å ena sidan och den katolske presten å andra vacklade oräkneliga själar mellan det gamla och det nya, upprördes mångas samveten, hvilka redan gått öfver till det nya, af oro och betänkligheter.
Den katolske själasörjaren såg i dessa betänkligheter en begynnelse till segren öfver en satanisk villfarelse; den protestantiske själasörjaren förklarade samma betänkligheter för ingifvelser af papismens stiftare djefvulen.
Läsningen af Luthers ”Tischreden” kan sätta oss in i denna ställning.
Förskräckta t. ex. af en dröm eller af ett besynnerligt buller nattetid [mer behöfdes icke för att åstadkomma en sådan verkan] rusade menniskor till presten, för att hos honom afbörda sin fruktan; de fingo der veta, att drömmen eller bullret var förorsakadt af djefvulen, åt hvilken de hemfallit, emedan de öfvergått till den nya läran – så hette det å ena sidan – eller som sökte skrämma dem, emedan de öfvergifvit papismens villfarelser – så hette det å andra.
Men å ömse sidor var djefvulen med i spelet.
”Han var i riddarnes borgar, i de stores palatser, de lärdes biblioteker, på hvarje blad i bibeln, i kyrkorna, på rådhuset, i de rättslärdes gemak, i läkarnes och naturlärarnes laboratorier, i kojor, stallar och ladugårdar, öfverallt53.”
Han var öfverallt, och kristenheten hade fördenskull blifvit ett helvete.
”Tron på djefvulen”, säger en brittisk författare54, då han talar om detta ämne, ”hade haft den verkan, att allt rationelt vetande var försvunnet, att all sund filosofi var bannlyst, att folkets moral var förgiftad och menskligheten nedryckt i en hvirfvel af dårskap, gudlöshet och djuriskhet.
Alla samhällsklasser bortfördes af denna hvirfvel.
Naturens och uppenbarelsens Gud hade icke mer verldens tyglar i sin hand.
Helvetets och mörkrets magter, framfödda af en sjuk inbillningskraft, regerade på jorden.”
Kastande sin dystra skugga ända in i adertonde århundradet var det dock i medeltiden som hexeritron slog sina djupa och starka rötter.
Och icke underligt.
Medeltidens menniskor lefde mindre i den verkliga verlden än i en trollverld, som hade större likhet med ”Helvetes-Breughels” målningar än med skildringarne af Armidas ö.
Luften var mättad af demoniska ångor.
Folklitteraturen bestod af helgonlegender och djefvulshistorier.
Kyrkan, den allmänneliga skyddsanstalten mot djefvulen, såg och lärde folket att se öfverallt omkring sig spelet af onda magter, som måste bekämpas med magiska bruk.
Och midtibland
Ahriman och hans härskaror, hvilka, sedan de gjort sig hemmastadda i vesterlandet, ärfde Pans och faunernas horn och svans – midtibland dem rörde sig ett hvimmel af infödda naturväsen: af dvergar, jettar, bergtroll, skogsrån, elfvor och tomtar i och på jorden; af neckar och sjörån i vattnet, af gastar i luften, af lyktgubbar och ”salamandrar” i elden, och till dessa elementarandar sällade sig en hel fauna af underdjur: drakar, gripar, varulfvar, trollkor, thorsuggor o. s. v.
Men härmed är revyen icke till ända: vålnader, spöken, vampyrer, maror och mylingar – supranaturella väsen, som leda sin härkomst ur menniskoverlden, men äro af dimmigare konturer än de föregående – afsluta det brokiga tåget.
En plats i detsamma tillkommer äfven Mandragoraväsendet.
Detta, såsom numera försvunnet ur folktron, torde förtjena några rader för sig.
Mandragoran eller alrunen55 är ursprungligen en ört, mycket sällsynt och svårligen att träffa annorstädes än under någon galge der en ren ungersven blifvit hängd56.
Den som söker örten må veta, att hon nedantill är menniskoformad och ofvantill har breda blad och gula blommor.
Då hon ryckes upp ur jorden, suckar, skriker och jemrar hon sig så förskräckligt, att den som hör det måste dö.
För att komma i besittning af henne, skall man gå ut en fredag före soluppgången, sedan man förut väl tillstoppat öronen med bomull, vax eller beck, samt medhafva en svart hund, på hvilken ej finnes ett hvitt hårstrå.
Man gör tre kors öfver mandragoran och uppgräfver jorden rundtomkring, så att hon blott med de fina rottrådarne hänger fast vid marken.
Derefter förenar man henne medelst ett snöre med hundens svans, visar denne ett bröd och springer.
Hunden, lysten efter brödet, rycker till, men nedfaller död, träffad af mandragorans rysliga skri.
Nu tager man henne hem, rentvättar henne med rödt vin, invecklar henne i rödt och hvitt siden, lägger henne i ett skrin, förnyar tvättningen hvarje fredag och pådrager henne då en hvit skjorta.
Mandragoran uppenbarar allt förborgadt och tillkom- mande och förvärfvar egaren alla menniskors vänskap.
Ett silfvermynt, som lägges hos henne om qvällen, är om morgonen fördubbladt.
Dock får myntet ej vara alltför stort.
Den som köper mandragoran och icke åter säljer henne, hos honom förblifver hon, han må kasta henne hvart han vill.
Den som behåller henne till sin död måste med henne till helvetet.
Men hon kan endast säljas till lägre pris än hon inköpts.
Fördenskull är den, som med den minsta möjliga penningen inköpt henne, ovilkorligen förlorad.
Mandragoraväsendet var, såsom man finner, ett slags ”Spiritus familiaris”.
Dock uppträdde det äfven i annan form.
Det hände, att äfventyrare utgåfvo sig för mandragoror och på grund af denna sin mystiska härkomst gjorde lycka vid hofven, sedan de förut genom kristligt dop blifvit i andlig måtto förmenskligade.
Dock förlorade de genom dopet sin undergörande förmåga, till mehn för egen kassa och andras.
Än flera voro i medeltiden de äfventyrare, som påstodo sig eller ansågos vara bastarder af djeflar och menniskor.
Förde de i öfrigt en otadlig vandel och ådagalade fast tro på kyrkans satser, var faran af ett sådant stamträd icke större än äran.
Sonen af en fallen engel behöfde icke kröka rygg för en man af adel.
I medeltidens demoniska fauna spelar varulfven en för stor roll för att förbigås med tystnad.
Han var landsbygdens fasa.
Varulfvar äro menniskor, som till en tid förvandla sig till vargar och då stryka omkring på jagt efter barn.