Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Gud hade gifvit dem en sällsynt fägring; men genom dina ögon såg jag in i din själ och förstod, hvad makt där fanns till både godt och ondt — sådan du var äfven då, var du mig kärare än allt på jorden. » Hon böjde sig djupt ned, medan tår efter tår sipprade fram ur hennes ögon.
Hon tänkte ej nu på honom, som var henne så kär, och som sagt henne de ljufvaste ord, hon hört från människoläppar.
Hon tänkte på den flydda tiden, och på huru mycket rikare hon omedvetet varit än de hon af- undats.
» Tror du mig inte? » frågade han.
» Jo, jag tror dig!
Jag tror dig!
Men det är för mycket — för mycken lycka! » jublade hon och smög sig intill honom.
Hon spratt upp ur hans famn.
Var det ej någon som ropade?
Anna hvar är d u?
» ljöd det ängsligt.
» Det är mamma! » sade hon och reste sig hastigt.
Hon hade lämnat sin mor på soffan ne- danför verandan, där solen sken så varm och lifgifvande, och där satt hon ännu med ett oroligt uttryck öfver sitt ansikte.
Hon var vacker nu på gamla dagar med sitt gråa hår och sin hvita mössa • — vack- rare än i ungdomsåren.
» Gud ske lof att du kom! » sade hon, då Anna närmade sig — » du dröjde så — jag var rädd att något händt dig. » H o n såg på sin dotter — såg på kyrko- herden — och förstod plötsligt, att något verk-
ligen händt — något som hon både väntat, önskat och fruktat.
Det låg en glans och värme i Annas ögon, som gjorde henne rent vacker och värmde upp moderns hjärta, och denna mor, som va- rit så svår att vinna, slöt sitt barn intill sig, som ville hon aldrig släppa det.
» D u lämnar oss, jag förstår det, » sade hon snyftande, » men du förtjänar att bli lycklig. » Hon höll inne ett ögonblick, kämpande med sig själf för att få fram orden; så sade hon sakta: » Jag trodde en gång, att Gud tagit allt ifrån mig — nu vet jag, att han lämnade det bästa kvar. » U p notisboken.
» De samlede Kvindeforeninger » i Köpenhamn uttalade på ett talrikt besökt möte i förra veckan sin » tillslutning till tanken om kvin- nornas sociala och politiska likställighet med männen ».
* Blinda kvinnor som sjukgymnaster.
En lönande sysselsättning för blinda är helt naturligt svårt att finna.
I London har man emellertid gjort försök med att utbilda blinda kvinnor till sjukgym- naster, och dessa försök ha utfallit på ett öfverras- kande tillfredsställande sätt.
Det har visat sig, att de blinda ge massage med en lättare och smidigare hand än någon seende.
Vid flere af Londons för- nämsta institut för sjukgymnastik och massage ha nu blinda kvinnor erhållit förmånliga anställningar.
Operan gaf i onsdags » Gioconda », den sista föreställningen före påsk.
Dramatiska teatern gaf i onsdags en extra fö- reställning — den sista före påsk — till förmån för teaterns elevskola hvarvid programmet upptog » Den hvita nejlikan », komedi i en akt af A. Dau- det och Manuell, spelad af teaterns elever, Frans Hedbergs enakts-komedi » Mellan bjudningarna », hvaruti eleverna fröknarna Svanström och Rising uppträdde, samt » Ett resande teatersällskap ».
Detta nummers utgifvande har måst påskyndas för hel- gen, hvilket hindrar oss närmare yttra oss öfver föreställningen.
Rysslands George Sand.
Grefvinnan de Pournemin, Rysslands äldsta författarinna, som skref under pseudonymen Eugénie Tour har aflidit i Var- chau.
Hon debuterade som författarinna 1849.
Några år senare utgaf hon en roman » Niécen », soni gjorde stor lycka och förskaffade henne namnet den ryska George Sand.
- Kosa Bonlieur, den ryktbara målarinnan, fyller 70 år denna månad.
Hon bor i ett lyxfullt inredt slott i Fontainebleauskogen.
Då hon arbetar, är hon alltid klädd i manlig dräkt.
Kjortlar bär hon inte gärna; hon påstår, att hon i dem känner sig 10 år äldre än hon är.
Madame Bonheur är liten, men starkt byggd, har silfverhvitt hår och klara, bruna ögon.
• Lifvet och romanen.
Som romanförfatta- rinna uppträder nu fröken Héléne Vacarescu, den mycket omtalade hjältinnan i det rumäniska kär- leksdramat.
Hon har på franska skrifvit en roman, som heter » Voiku et Dmitrin »; den är författad i breflorm och ger en diskret framställning af de kär- lekshistorier och erotiska konflikter, författarinnan haft att genomgå.
Berättelse af C. O. Gumcelius.
(Forts.) » qjxanske notarien anser det opassande och öi okvinnligt af mig att yttra mig så, » återtog hon lugnt, » men jag har en gång för alla fått vanan att säga rent ut, hvad jag tänker, och jag trodde — En dramatisk turné skall i sommar företa- mig enligt min brors utsago veta, att notarien hy- gas till Norrland af några bland k.
Dramatiska ser intresse för andra saker, än om det är nöd- teaterns förnämsta artister, hvarvid spellistan skall vändigt att hafva en mellanrätt mellan den salta upptaga » En parisare » och » Dubbelspel ».
Turnén maten och steken, eller om man kan dricka port- skall ledas af hrr Fredrikson och Hamrim Öfriga vin på sur mjölk. » medlemmar äro fru Hamrin, fröknarna Åhlander Ström skrattade.
och Seelig samt hrr Basckström, Hedlund och •Jag hoppas, » genmälde han, » att fröken ej Skånberg.
misstager sig däri.
Dylika saker intressera mig gifver tills vidare hvarje afton » Mi- ej det minsta, och jag måste kanske till min skam bekänna, att äfven det där samspråket om musik kadon », som vid dess återupptagande visat sig och målningar lämnade mig temligen oberörd. » äga samma dragningskraft som förr.
» Alldeles mina åsikter, » inföll Anna med ifver.
» Hvad har man för behållning af dylikt.
För yt- liga sinnen kan det ju vara ett sätt att fördrifva i söndags å Berns salon- tiden, som annars aldrig tar slut, men den som ger hade, som väntadt var, lockat en synnerligen tänker lite ' djupare kan ej tillfredsställas däraf.
talrik publik, som i den mest animerade sinnes- För min del plågas jag nästan af musik.
den stämning, njöt af detta unika tillfälle att på en stör mig, då jag läser eller tänker. » offentlig konsert få åhöra sällskapets utmärkta » Hvad håller fröken nu på med för arbete? » musikaliska prestationer.
Programmet var det- samma, som föregående fredag följts vid den mera frågade Ström.
enskilda konsert, som gafs till förmån för sällska- » Ja, » svarade Anna småleende, » det är egent- pets välgörenbetsfond.
Denna konsert hade ock ligen ganska besynnerligt.
Jag kom här om da- däri ett särskildt intresse, att den var den första, gen att se i Schiller och fick då upp Kabale und som sångkören gaf under sin nye ledare, direktör Liebe.
Jag genomläste den åter med djupt in- E. Åkerbergs ledning.
tresse och kände en obetvinglig lust att söka tränga riktigt till djupet däraf och sammanfatta mina in- Som sedvänjan kräfvervidP.B:s sångfester, inled- des och afslutades matinéen med sällskapets båda tryck i en iiten studie däröfver.
Stycket är vis- serligen gammalt, och nu för tiden tänker ju ingen storslagna högtidskörer » Bacchi barn&gt; af Randel människa därpå, men det är ej heller för offent- och Brendlers » I de höjda toner skalle ».
Både kören ligheten jag skrifver. » och solopartierna klingade fulltonigt och rent med fin nyansering och ypperlig sammansjungning.
» Ett sådant drama, » inföll Ström, » kan för öf- Serien af Belimanssånger väckte utomordentligt rigt aldrig blifva gammalmodigt.
Ställ ännu en bifall och utfördes ock på ett sätt, fullt värdigt gång den egennyttiga, intriganta hofmannen mel- den kör, som alltid lysande häfdat denna natio- lan- den älskande, uppoffrande Louise och den nella sångartradition.
Ett par smånummer, af ädle, men häftige Ferdinand, och tragedien skall Heise och en fransk dansvisa, slogo ock mycket an.
åter uppföras, denna gång i nutidskostym.
Huru många mord och själfmord läsa vi ej om snart Kring konsertens hufvudnummer, » Den flygande sagdt dagligen, och hvem vet, hvilka kabaler som holländaren » af E. Åkerberg, koncentrerade sig föranledt dem, huru ofta en af svartsjuka förbitt- naturligtvis det största intresset.
Ursprungligen rad kärlekshistoria därmed funnit sin dystra af- skrifven för kör och två pianon och i detta skick slutning. » offentligt uppförd på kompositörens konsert för ett år sedan, har denna pjäs nu blifvit i så måtto Anna stannade och betraktade öfverraskad den förändrad, att till den samma satts ett dels ackom- talande.
» Så eget, » sade hon därefter, » det är pagnerande, dels själfständigt orkesterparti (endast alldeles detsamma, som jag redan nedskrifvit så- stråkinstrument), som gjorde en förträflig verkan.
som ett sorts företal till min studie.
Notarien tycks De båda pianostämmorna sköttes af hrr Lambére särskildt hafva fäst sig vid detta stycke. » och Jacobson med smak och färdighet, de öfriga » Ja, » svarade Ström, » det har alltid varit mig stämmorna exekverades af sällskapets nybildade ett stort nöje att läsa dessa snillets analyser af orkester, som med god sammanhållning och ren- människan, sådan hon visar sig, då passionerna het utförde sitt svåra parti, ett resultat som vun- tagit herraväldet.
Därför har min läsning af skön- nits genom flitiga öfningar och ett ständigt ökadt litteraturen till stor del bestått af dramatiska ar- intresse för den förelagda uppgiften.
beten från äldre och nyare tider.
Romanen kan nog vara bra, men i dramat får man det väsent- och dagarne liga så att säga i sammanträngd form. » närmast därefter äro som vanligt talrika och vär- Ja, äfven däri delade Anna hans åsikt, och så defulla.
» Skapelsen », Haydns oratorium, gifves fortsatte de en stund med Schiller, gingo sedan enligt bruket långfredagen i Östermalms kyrka till öfver till Shakspeare och voro midt inne i en af- förmån för Frimurarebarnhuset.
Medverkande äro handling om Hamlet, då de stördes af den öfriga hofkapellet under hr Hennebergs ledning och som ungdomen, som pratande och skrattande ströfvade solister fru Edling, hrr Strandberg, Strömberg och omkring i parken.
Sellergren.
Sällskapet O. D., hvilket, som man vet, Då de tre herrarne sent på aftonen reste hem, inom sig sluter elitrösterna bl and Upsala studentsång, voro de fulla af loftal öfver den angenäma famil- ger annandag påsk matiné i Musikaliska akademiens stora sal.
Filharmoniska sällskapets tredje abonne- jen på Finnsboda.
Brukspatronen var då en rik- mentskonsert äger rum i Musikaliska akademien ons- tig hedersgubbe, frun ett fint och älskvärdt frun- dagen den 20 april.
Programmet upptager A. F.Lind- timmer och döttrarna.
ja, om de ej rent ut sade, blads körcykel » Drömmarne », Rheinbergers kör- att de funnit sina idealer, så var det ej utan, att de tänkte något sådant.
verk » Clärchen auf Eberstein », smärre körer a Naturligt var, att det så angenämt började umgän- capella af Schumann och Saint Saens samt kvin- tett för stråkinstrument och piano af Raff.
Och get på det lifligaste fortsattes.
Axel kunde ej vara utan sina vänner, utan gick eller åkte litet emel- slutligen uppföres lördagen den 23 » £7i ' «s », Mendels- lan in för att hämta hem den eller dem, som voro sohns oratorium, i Musikaliska akademiens stora sal.
Titelpartiet utföres af hr Salomon Smith.
Här- lediga.
Och då dessa funno, att de ej behöfde krusa, utan alltid voro välkomna, begagnade de vid biträdes Musikföreningen af fruarna Dina Edling och Davida Afzelius samt hr Lemon och k. hof- ' sig också med förtjusning af tillfället.
Det var så friskt och skönt därute i denna härliga natur, kapellet.
Konserten dirigeras af hr Franz Neruda, hvilken anländt till hufvudstaden för att öfvertaga tyckte jägmästaren, och så åt man så förträffligt där, menade doktorn.
Notarien sade som vanligt ledningen af öfningarna, hvilka tills nu pågått ingenting, men han medförde alltid böcker eller under hr Erik Åkerberg.
tidskrifter, som sändes honom i mängd från Stock- holm, och så gåfvo dessa anledning till långa och lärda samtal mellan honom och Anna.
Vasateatern Säl skapet P.
B:s matiné o Ett Jenny Linds-minne.
I början på 1840- talet uppfördes i Newyork det på sin tid storartade » Stevens House », det första hotell som i Newyork sköttes enligt europeiskt mönster d. v. s. att gästerna betala särskildt för rum och särskildt, för mat.
Enligt amerikansk sed betalar gästen » board » eller visst pris för både logis och föda.
Detta » Stevens House » har i dagarne börjat rifvas för att lämna plats för ett palats, afsedt för affärslokaler.
Det var här Jenny Lind bodde under sitt vistande i Newyork, då hon tjusade amerikanarne med sina näktergalstoner och i » Stevens House ' » fästvåning var det, som hennes impressario, den odödlige P. F. Barnum, gaf den mest glänsande bankett, som ännu Newyork då skådat, till hennes ära.
Vid denna fäst närvar allt hvad Newyork hade framstående inom konst, literatur och handelsvärlden.
De hade hittills beundrat Jenny Lind för hennes undersköna sång, men vid detta tillfälle lärde de känna henne personligen, och från denna stund föreskrifver sig den snart sagdt heliga vördnad, hvarmed amerikanarne ännu i dag omfatta hennes minne.
Musiktil stäl ningarna under påskveckan Bidrag i alla ämnen mottagas med tacksamhet.
Men så småningom började Axel märka, att hur roligt hans upptåg med systrar och vänner än i början var, hotade det likväl nu att alldeles fördärfva det nöje han väntat sig af » Vattumannens » vistande i Storeby.
Doktorn satt som fastspikad vid ser- veringsbordet, och det stötte på omöjligheter att få honom med på en promenad eller upp i Axels enskilda rum för att tala en smula förstånd.
Lika illa var det med jägmästaren, som musicerade och riLade och lefde i en konstens värld, där han tycktes hafva glömt, att det fanns något annat till.
Det var likväl ej utan, att han på senare tider blifvit litet mer sällskaplig och slog sig tillsammans med den öfriga familjen.
Värst var det dock med notarien.
Strax efter sin ankomst fångades han af Anna, som tillsporde honom om nyheter och berättade, hvad hon själf läst och tänkt och skrif- vit, sedan de sist träffades, och så var han förlo- rad för alla andra.
» Det vore då löjligt, » tänkte Axel, » om mitt skämt skulle blifva allvar, » och så föresatte han sig att anställa noggranna iaktagelser nästa söndag, ty det hade blifvit en vana, att de då utan vidare bjudning åto middag på Finnsboda.
Det var ovanligt varmt denna dag, och för att bespara vännerna besväret att gå i hettan lät Axel spänna för en lätt vagn och åkte själf in för att hämta dem.
Han fick doktorn bredvid sig, medan de andra åkte i baksätet.
Och nu skulle profvet börja.
» Min käre Fors, » öppnade han attacken, så snart de kommit ifrån den ojämna stenläggningen, » det var då riktigt rart att få spraka med dig en stund. » » Ah, » genmälde den andre, » jag är minsann så ofta ute hos dig, att jag snarare förvånar mig öf- ver, att du ej ledsnar på mig. » » Så du talar, » sade Axel afböjande ' » Men säg mig nu, hur trifs du här nere på bondlandet? » » Alldeles förträffligt, » svarade doktorn.
» Jag vet mig knappt hafva vistats på en angenämare p l a t s.
och detta, » tillade han, » har jag natur- ligtvis i första rummet att tacka dig för, som in- fört mig i din familj, där jag rönt så mycken vanlighet » » Åh bevars, så artigt och gentilt sagdt, » skrat- tade Axel.
» Annars tycker jag, att du bör hafva så lagom roligt därhemma, så som du uppoffrar dig att hålla mina föräldrar sällskap, ty att Elsa också sitter där med sitt eviga broderi, kan just inte vara vidare trefligt för dig, så barn som hon är. » » Barn.
» utropade doktorn förvånad.
» Ja visst, » fortsatte Axel.
Hon är ju bara en sjutton, aderton år och har just aldrig varit ute i världen. » » Det må vara, » genmälde Fors ifrigt, » men hon är i alla fall en af de sötaste flickor jag vet, och hvad förstånd och praktisk erfarenhet beträffar, går hon bestämdt vida öfver hundratals, som äro både dubbelt och tredubbelt så gamla som hon. » » Åhå, » tänkte Axel och böjde sig fram för att dölja ett leende, » det låter misstänkt, » hvarefter han högt tillade: » Det var nog hvad du slår högt på komlimanger i dag, ty du vill väl icke på allvar söka inbilla mig, att du, som varit så mycket med och sett så många charmanta kvin- nor, ens skulle tänka på att jämföra dem med en liten landtflicka, som visserligen är rätt snäll och ser ut som folk mest, men totalt saknar det där egna, som följer med en dam af värld. » » Ja, ni bröder äro då de blindaste af alla va- relser, » utfor doktorn förargad.
» Jag skulle just vilja veta, hvad som fattas fröken Elsa i världs- vana.
Hon skulle i denna stund vara en pryd- nad för hvilken krets som helst, ja, om det så vore vid själfva hofvet! » » Ha, ha ha, » skrattade nu Axel så högt och hjärtligt, att jägmästaren resta sig, stack fram huf- vudet mellan dem och frågade, hvad de hade så roligt åt.
» Ingenting, » sade doktorn hastigt, innan Axel hann yttra ett ord.
Och så talades ej mera härom.
Efter middagen berättade Siri, att hon fått hem nya noter, däribland en duett af Hallström, hvil- ken tycktes vara förtjusande.
Skulle jägmästaren vilja försöka den?
» Med största nöje, » svarade denne och reste sig- » Men, kära Siri, » utropade Axel, » kan du då inte låta honom få vara i fred så lång stund, som han smälter maten? » » Du begagnar ibland bra underliga uttryck, snälle Axel, » sade Siri rodnande, » min mening var blott att fråga, om det roade jägmästaren. » » Ja, det skulle det också göra, » inföll denne artigt, men Axel, som i dag föresatt sig att gifva noga akt, tyckte sig finna, att det ej märktes sär- deles stor entusiasm hos någondera.
» Ja, senare då, » afgjorde hon, » dagen är ju lång.
Snälla mamma, » fortsatte hon, » få vi ut lite ' förfriskningar i parken, så slå vi oss ned där allesammans, medan mamma och pappa taga lilla middagsluren. » Förslaget vann bifall till och med af notarien.
Den enda, som ej tycktes belåten, var Anna, hvil- ken sade sig skola skrifva bref först och aflägsnade sig med en kort bugning för sällskapet.
» Det fick du för ditt besvär, » skrattade brukspa- tronen.
» Collén, » sade frun förebrående.
» Vi få väl trösta oss ändå, » menade Axel, och så gåfvo de sig af.
Under promenaden kom Siri att gå bredvid no- tarien och var så full af muntra infall och ett visst oskyldigt koketteri, att den annars så all- varlige unge mannen tinade upp och började spraka helt gladt och otvunget.
Vid framkomsten till den bestämda platsen slogo de sig också ned bredvid hvarann och fortsatte samtalet, hvari de öfriga snart indrogos, elt samtal, som berörde allt möj- ligt, och däri infallen som lätta bollar flögo från den ene till den andre.
Axel var förtjust.
Nu befann han sig i sitt rätta esse och njöt för första gången odeladt af sina kära vattumäns sällskap.
Men hvad studi- erna beträffar kom han ingenstans.
Där sutto Siri och notarien och här Elsa och jägmästaren och sågo helt belåtna ut med hvarandra.
Och doktorn låg på rygg i gräset och pratade tok, utan att synas hafva en tanke på » den sötaste flicka han kände ».
» Men hvar blef Anna af? » utropade plötsligt Axel.
» Hon sade ju, att hon skulle skrifva ett bref, » svarade Elsa.
» Nå, det kunde hon väl hunnit med nu, » åter- tog brodern.
» Det måtte vara en viktig afhandling, hon nu sätter ihop. » » Fröken Anna är mycket litterärt anlagd, » sade notarien.
» Jag har haft nöjet se några af hennes uppsatser och de äro alldeles utmärkta så till in- nehåll som form. » » Ja, den som hade en sådan begåfning, » inföll nu Siri lite ' spetsigt.
Plan för yrkes- o c h studiestipendier för qvinnor.
Ur ett nyligen inom Fredrika-Bremer-Förbundet utarbetadt komitébetankande.
g - ' iderna förändras och vi med dem, icke minst med afseende p5 vår uppfattning af arbete och arbetsduglighet.
Detta slitet.
af livarje » eller whvad som helst&gt;, hvilket förr i verlden utgjorde och ej sällan an i dag utgör mattet p % en arbetssökande .qvinnas färdigheter eller kunskapsförråd, ar på arbetsmarknaden numera nästan värdelöst.
Icke heller förslår det på långt nar .till fyllande af familjemoderns uppgifter.
Det der ~ h v a d som lialstw innebar ju i sjelfva verket frånvaro af både plan och mål för arbetet; och kan man bara %litet af hvarjew, s5 blir det ingen- .ting helt l~varken af ens arbete eller af en sjelf, ännu mindre: af dem, hvilka man skulle uppfostra till fullgoda menniskor.
Det regelbundna arbetet för ett gifvet mal är dessutom i vår tid ett vilkor, ej, blott för personlighetens utveckling, utan .också för den materiela tillvaron, och det är från den sidan vi har hafva att beröra detsamma. '
.Deii som icke vill arbeta skall icke heller äta,, ar ett af de bud, som vår tid med en alldeles särskild styrka inskärper; och - den som vidl men icke d a r t arbeta röner ingen misskund.
Föräldrar börja mer och mer inse denna sanning, afven hvad deras döttrar beträffar.
Detta är fallet ej endast bland de min- .dre bemedlade, utan äfven inork de talrika klasser i vårt land, der familjen lefver godt, kanske öfverflödigt p2 husfaderns lön .eller arbete, men efter hans bortging, vid en inträffande penning- kris, e. d. står utan alla tillgångar, således bland löntagare af .alla slag och bland en mängd jordegare, industri-idkare, köpman, m.
fl., hvilkas iiiltonister bero af konjuiilzturer.
Att regeln kan galla adla, afven de rika och de högt upp- satta, ar ett faktum, som dagens historia under senare decennier blott alltför bjärt illustrerat.
För att nu föräldrarna må kunna skydda sina barn för den antydda faran af en plötslig och öfver- liangande nöd, måste de i främsta rummet bereda dem nödig arbetsduglighet i ett visst yrke eller för ett visst lefnadska !l der d e kunna forvärfva en oberoende utkomst.
Dagnjl.
Denna föräldrarnas uppgift ar dock ojämförligt mycket svå- rare med afseende på döttrarna än på sönerna.
För de senare ar ju nämligen all undervisning så godt som kostnadsfri, hvar- jämte stipendiefonder, uppgående till millioner, finnas donerade till studerande ynglingars förmån.
Så, för att anföra blott ett exempel, utdelas för närvarande vid Upsala universitet stipen- dier till ett belopp af 175,000 kr.
De lyckliga stipendiaternas systrar måste betala all sin ele- mentarundervisning och för dem finnas, med några f; undantag, ingn stipendier, vare sig för yrkesbildning eller studier.
Den gamla trösten, att flickan gifter sig och blir försörjd, gäller icke längre.
Man vet, att hon ofta dessförinnan måste i många år arbeta för sitt bröd, samt ej sällan äfven hjelpa an- höriga.
Man vet, att qvinnor, nied känsla af sitt varde, icke betrakta äktenskapet såsom en försörjningsanstalt, att tvärt on1 afven hustruns arbete stundom päraknas som cn inkomstkälla för det unga liushållet; och slutligen visar man på det ofantliga antal enkor med barn (se Dagny sid. So) hvilka stii utan alla andra tillgångar än dem, moderns arbete kan inbringa - om hon nämligen lart något sådant.
Mycket annat kunde vara att erinra rörande det vigtiga ämnet: så i nationalekonomiskt afseende, vigten af att antalet ta- rande ' samhällsmedlemmar minskas, och antalet narande ökas; så i smitart hänseende, fördelen af att förekomma öfverarbete med åtföljande sjuklighet i följd af skuldsättning och nöd; så P sedligt afseende, betydelsen af ett arbete, son: stadgar karaktaren: motverkar lusten för oädla tidsfördrif och afvarjer frestelser.
Det har sagda torde dock vara nog för att visa, att q \ maan ' måste beredas att i kraft af eget arbete kunna intaga den aktade stallning, som ett ädelt oberoende gifver.
' j Det ar i detta syfte Fredrika-Bremer-FCrbundet uppstalt si- soni ett af de främsta målen för sin verksamhet bildandet af fonder för yrkes- och studiestipendier St svenska qvinnor, hvari- genom de kunna sättas i stånd att i framtiden bereda sig er: någorlunda oberoende bergning.
l) S e härom en uppsats om yrkes- och studiestipeiiclier för fickor, intagen i Tidskrift för Henimet 26: te 8rg5ngen.
samt Fredrika-Bremer-Förtlundetc med- delanden för år 1885.
I mars månad innevarande ar tillsatte Fredrika-Bremer-För- bundets styrelse en komité för att utarbeta ett förslag till sti- pendieidéns förverkligande.
Komitén utgjordes af fruarna Thé- rese Gyldén och S. L-d Adlersparre, fröken Lilly Engström, ledamoten af riksdagens första kammare, d: r J.
A. Leffler och t. f. revisionssekreteraren hr H. liohtlieb.
Sedan komiténs medlemmar vid dess första sammanträde blifvit ense om en motivering af företaget, i den riktning som här ofvan anförts, fördelades det grundläggande arbetet medleni- rnarna emellan.
Vid följande sammanträde framlades ett af hrr Leffler och Rolitlieb uppgjordt förslag till stadgar.