Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
h Förbundets byr8 har desslikes vid tiden för de årligen återkoinmimde stadsfullrnalrtigevale~i och Eyrkostimrnorna upplysning liimoats it röstberattigadr kviiiiior om sättet för och vikten af deras deltagande i di * val, som utse kommiineiis förboendemiiii.
Hittills ha de båda föreningarnas itgarder med afst.
ende på kvinnans inväljande i hufvuudstadens fattigvkrdssb- relser som bekant ej ledt till något resultat.
Pi vissa I i d l i landsorten Bar man dock varit mer vaken för tidens kraf i detta afseende.
Så, vidt vi lcunnat inhemta ha p&amp; 4 stiilleml i landsorten kvinnor invalts i fattigstgrelser och i en koliiiniii: finnes en kvinna som suppleant.
Ett kraftigt steg för att föra frägan iiarmme sin l ö s ~ i n y har emellertid, som vi hoppas, Förbundet i &amp; i ' tagit.
da det utfärdat kallelse till ett offentligt diskussionsmöte for behanii- ling d det på, dagordningen staleiide s~örsnri~~e " u 7; riwiitm .. iwta@amk i 7 ~ f i: t c7sfndetzs t fitt iyrd ~~J.~st~yi-e7sw.
Xötet ag dc rum den 21 november i hôtel elonitinientds stora sal uiide~ Förbupdets ordförandes, riksantikvarien Hildebrund, ordfc- ra,ndeskap, och var talrikt besökt.
KZ; gon diskmsion i ordets '
egentliga bemikkelse kan ej sägas h a kommit till etånd, d&amp; med unda,ntag af en enda, tämligen svag st&amp;mma, ej nalgon röst frrin opponenternas läger höjdes till geiidrifvande af de idéer, för hvilka mötets anordnare gjort sig till målsrniin.
Men trots saknaden af den sporre, som ligger i utbytet af meningar mellan olika tankande, kan med skäl sagas, a t t de uttalanden, som gjordes, genom sj älfva sair.istiiirimigheteii i &amp; sikter och den öfvertygelsens värme hvarrned de voro stamp- lade, inneburo en seger för den goda salten.
I sh afseende vm m.ötet i hôtel Continenhl en franlgang, om %n segerns följder niöjligen &amp; m i n en tid lata vänta p&amp; sig.
Vi atergifva har det intressanta föredrag, hvanned grefve Hugo Hamiltou inledde diskussionen, d&amp; detta anförande Iran stigas i sig innehiilla frå,g.stls bran.npunkt och vara ett uttryck för de isilrter, som besjalade de narvarande.
Den verksamma, del som grefve Hamilton tagit dels i egenskap af riksdagsman, dels såsom medlem d hufvuclstadens Bom- ii~unalstyrelse, i reformarbetet för höjande af kvinnans riittsligcz och sociala stallning, gifva hans ord i hithörande Zimiie en s&amp; mycket större betydelse.
Sedaii ordf. öppnat mötet ined att förklara syftet med detsamma vara diskuterandet af frigan oni kvinnans deltagande i deii offentliga fattigvarden, da den kiiiigl.
förordningen af den 22 mars 1889, att till ri~edlein af skolråd, fattigvirdsstj~i.else och fattigvårcisniimnd kmde inväljas såväl Itviiinor soin män, Iiittills endast vunnit tillampiiing med i~fseeiide å skolråclsvaleii, liiinnabes ordet &amp; t grefue Hamilton: D i jag tager niig friheten att inleda derina diskussion, ber jag att f i föiwtskicka den iipplysningen, att det icke sker af egen drift.
.Fredrika-Rreiiier-Förbi~~idet liar daroin anmodat mig, som jag antager, Iiufvudsakligeiz p&amp; den griilid, att nian dartill ej kiinnat föriiic?, någoii blanc1 ledainöteriia i var fiittigvårdsnanind och vii * n fczttigvir.dsstyi.elser, livilka, biittre 311 ii&amp;goii annan, skulle har kiinna bara vittnesbörd on1 huruvida den reform, soni ar 1889 genomfördes af koniing ocli riksdag, men sotii, livad hiif viidstaden angir, fortfarande finnes till endast p&amp; papperet, bör anses hafvtt varit af behofvet påkallad eller icke.
Att &amp; ter jag, e h r u jag e) ager niigon personlig erfarenhet i den praktiska fattigvården, ' likviil atagit mig detta uppdrag, det beror uteslutande tliirpa att jag ansett det vara min plikt, sedan jag, för iingefai.
ett,
år sedan, i egenskap af dåvarande ordförande i 8tockliolins stads fattigv %rdsrevision, var med om att till stadsfullmaktige framföra ett beklagande af a t t fattigvårdsnämnden - såsom vi i rerisioiisberättel- sen uttryckte oss - försummat att begagna en af lagstiftningen an- visad utväg att %t fattigvården förvarfva för densamma sardeles viil lämpade krafter, i det att nämnden ännu icke nagon ging iuralt krin- nor i fattigvårdsstyrelserna.
Det lilla jag har att anföra ina d3rföï ock&amp; betraktas endast shsom ett försök att närmare motivera detta uttalande, Iivilket i reri- sionsberättelsen förekommer helt naket, 2f det enkla skäl att reviso- rerna för sin del ansågo saken sk klar, att den ej behöfde motiveras, endast påpeka.^.
Och jnst därför, a t t saken förefaller sa klar och riaturlig, &amp; r det ej heller så lätt att inera utförligt motivera den.
Man saknar något, soni eljes alltid plägar i hög grad underlätta alla befogade reformstrafvanden, nämligen a7lfaZZq1~17; ter.
Vira iirade niotstkiidare - de hilla ej några offentliga diskussionsmöten; de söka ej försvara sin standpunkt genom tidskrifts- odi tidiiingsmtiklar.
ne endast tiga och votera.
Eller p % sin höjd gki.
inan nkgon &amp; ng sk 1iing.t som 1889 års Lagutskott, soni helt lugnt förs&amp;lai.ade, att %under de be- stående förhållandena något kännbart beliof, af en dylik reforiu ej förefunnes.
Men denna taktik - att endast tiga och votera, eller eridast bedyra, a t t något beliof af ändring ej förefinnes - a r alltid i lang- den vansklig.
Och skall den öfver liufvnd kiinna med frarnghg tillämpas, måste det ske ytterst konsekvent.
Blottar nian ett endn verkligt motiv, liar man darmed gifrit fienden en fast punkt att siktii pk, och d i är man gemenligen mycket sii~art förlorad.
D å denna friga senast diskuterades i pressen - för iiiigefli *.
ett å r sedan - företog sig en insiiiidare i Stocklioliais Dagblad, son: själf tecknade sig cledainot af fattigr8r~~styrelse:: ~ att söka fiir all- mänheten klargö$a, huru ytterst olaiuplig reformen, enligt liaiis fik- menande vore.
A ena sidan kunde han ej finna, ord iiog starka för att framhålla kvinnans synnerliga lämplighet - jnst fiir arbete i f ' tttig- vårdens tjänst; å den andra tvekade Iian ej att stämpla strifvandet att invälja kvinna i fattigvkrdsstyrelseïna siisoiii en kvinnans obe- liöriga iiflan efter ~iireställen~.
Om hon Enge sin vilja fram, i1ienct.de lian, skulle hon själf vara den första att erkalina, att denna afiaii varit alldeles obefogad.
I stället för den, heliiles r a m a iiitresse och känsliga hjärta tilltalande verksandiet, om hvilken hon driimt., side Iion finna sig stå inför den föga tilltalrnde verkligheten 2f utanord- nandet af penningar efter p&amp; förliand genom författningar och regle- menten, både till ändamål och belopp, noga bestiiiiida regler, af trass- liga rakeuskaper, penningförvaltning och fondplacering.
Ty detta, menade han, är vira fattigrirdsstgrelsem förnainsta och hufrudsak- ligaste uppgift.
Och att kvinnan ej Si.
siirskild liimpad för dylika uppgifter, det vore val obestridligt.
Dar - mina damer och herrar - !iafva, vi &amp; tinin~wtone elz an- " - '
- fallspunkt.
Ty - om detta vore s a m t; oin penningeförvaltning, fondplaceriilg och ett schablonmässigt utanordnande af penninge- inedel utgöra våra fattigvårdsstyrelser uppgift, - hvem, kan man med sk21 fråga, tillkommer d i har i Stockholm den eg-ntliga vården om de fattiga?
Hvern bar ansvaret för a t t de sk nödvändiga för- beredande iiiidersökniagarne blifva tillräckligt fullstMndiga och nog- granna?
B: vem sakar öfver a t t beviljade understöd pk ratt satt koinma ratt person till del.?
Hveni utöfvar, ined ett ord, hela den noggranna tillsyii öfver iinderstödstagarne i den öppna fattigvården, utan livil- ken det icke ar inöjligt a t t på detta område förekomma demoralisa- tion, skilja livetet frkn agnarna, hjalpa den verkligt bel~öfvande, inen afvisa yrkestiggaren ocli bedragaren?
Söker inan ett svar på dessa frågor i de författningar och in- striiktioner, som normei: a vara fattigvhrdsinyndigheters verksamhet, så fRr nlan veta, a t t just detta - kontrollen öfves de förberedaiide un- dersökningarna, tillsynen öfver understödstagarne - äro våra Jilttig- vdrdsstyrels~-s föriiiiinsta uppgift.
Vänder man sig åter till insandareii i Stockliolins Dagblad, s$ meddelar lian, sksoni sin åsikt, a t t i dessa, den ofedign fatt.iyvbrdem viktigaste uppgifter,finnes det rikaste och iiiest tacksaiima verksa~nlieisf %lt jiist för - våra Icviwnor.
Hvarför - iiär afven reformens ifrigaste motståndare hysa en sWdan iippfattiiing - Iivarför, i all rimlighets minn, söker man då ej förvarfva kvinnans biträde fös lösandet af dessa uppgifter?
Jo, det vill inan visst göra, svarar iiis#ndareii i Stockholiiis Dagblad, nien - beklagligtvis - detta bitrade måste lainnas, fi.il; illigt, ty i f; kttigvårdsstgrelseriia med deras vidlyftiga penningförvaltning kali m.an uppenbarligeii ej iiiwyinma nagon plats å t kvinnan.
Dylikt tal ar, om iifigot, de obot£$ïdigas förhinder.
V&amp;ra fattig- aårdsstyrelsei.
liafvcz visserligen hmid om ej obetydligt med penningar, bland aiiiiat en del fonder, Iivilka donerats af enskilde för a t t af- kastningen sliall koinma de fattige inom nfigon viss församling till del.
Enligt mitt förmenaiide vore det 1111 mycket biittre oni förvalt- niiigeii af dessa fonder toges ifraii fattigvårdsstyrelserna och ålades fattigv$brdsliaiiiiideii eller, kanske ar !nii Iiellre, drlitselnamnden, ty denna del af fwttigvh-dsstyrelser~ias verksamliet har - jag talar sHsoni gainmal fattigvårdsrevisor - jiist ej alltid iitgjort ett falt, dar den inanliga begafningeii på det inest lysande satt visat sin öfverlägsenhet: ocli ett afskaramle af intresset för dessa fonders förvaltning ocli placering skiille törhiiiida ocksh i ej ringa inån bidraga a t t rikta fattigvårds- styrelsernas intresse mera ht det hall, dar det författningsenligt bör Iiafva sin brannpiinkt, niimlige1-1 just mot vår-den om de fattiga.
Men denna peniiingförvaltniiig iii.
för öfi~igt ingal~inda sa invecklad, s0111 maii vill göra gallande.
Den a r ingalunda, s i invecklad som en mång- fald af de peftingfrkgor, hvilka dagligen i v i r a banker ocli andra wfflrsföretag numera med fraingång Iiandlaggas jiist af kvinnor.
Ocli slntligen, om vissa.
bland fattigvårdsstgrelseriias iliggaiiden verkli- gen ined nödvgndigliet piikalla manliga krafter, så Iiar ju ingen man- niska någonsin ifragasatt, att vara fattigvårdsstyrelser skulle sam-.
mansättas uteslutande af kvinnor.
D e bestk för iiärvarandc af kyrko- herden i församlingen och sjn af fattigviirdsuamndeii utsedde ledaniö.
ter, och dessa i t t a man liafva till sitt bitriide - just för peniiinge- förvaltningen - en nionde, sarskild atlönad man, iiainligen:, redo- g ö r a r e n ~.
Skulle det, iinder sårlana fö~liilli~iideii, verkligen kiiuiita menligt inverka på penningeförvaltiiiiige~i, o111 i stallet för en, tv&amp; eller tre af de nuvarande in anliga ledamöterna iiisattes nikgra bland de kvinnor, hvilka agiiat hela sitt lif a t viilgiireiilieten och dar riiii- nit den rikaste erfarenhet 3 J a g tror fiir iiiiii dA, a t t eiilivar, soiii e,j iir alldeles förvillad a f förntfattade idt; ev, infiste hPrtill svars ett be- staindt nej.
Att ater af en shdaii anordning fattigv8rdsstyrelseriias verksam-.
Iiet i den verkliga jlrttigvdrdens tjiinst, c ~ 1; t s t skiille lmiiia skörda fördelar, det har jii i sjalfca verket ej af reforiiieiis iiiotst !~ndare be- stridts, och ligger jii ock för öppen h g.
A t t en ledaniot i eii; if våra fattigv~irdsstyrelsei ' kunnat, p % fiillt allvar, söka giira gfillai~tie eii sådan iippfattniiig aiigiende dessa stym ' elsttrs fijriiiiiiista, uppgift, som den, af mig si ofta citerade, iiisiitidiiren i St. B., tltrth Iiiiiitydt ?r p&amp; nigot, so111 ytterst f&amp; niinma torde vilja Imtrida, niiinligeii a t t Stockholnis fattigvård &amp; r beliiiftad iiied htskilliga hugst viist * iitliga bri- ster.
Blaid dessa brister # r icke den iiiirista just tieii; if Drtgblads- artikelii bestyrkta oiiistiindigheteii, att Enttigv~vsstyrelseraa så smb- iiingoin allt mer dragits i f r h sin egeiit1ig: t och viktigaste uppgift.
Ingaliinda vill jag pasta, a t t det skulle afhjiilpas eudast genoin a t t i dem iiivalji kviiinor.
Nen af det allra stiirsta g a p, skiille detta dock vara.
Fattigvird iir - clet t i w jag erilivar som Iiar nigoii erfaren- het på detta oinråde villigt skall inedgifra -- ej iiigot, soin ined ut- sikt till verklig frainging kan bedrifras af liveiii soiii helst, s; fisoni t ?u sport på lediga stunder.
E1attigv&amp;rderi fiiriitsiitter t ~ a ~ ~ t c ej ~ i blott ii mycket arbete, utan ock en verklig insikt o111 de principer, Iivilka I~öriz tilliiinpas, en insikt, som för öfrigt, oiii deii skii11 leda till praktiskt gagn, ej lär kiiiina vinnas annat an jiist genoni eget arbete.
331 bättre förskola för.
gagnelig verksanihet i deii ~ f k i i t l i g i fiittigv; ir (leii~ ~ tjänst torde emellertid knappast fiiinas an just clet arbete inotii (len orgaiiiserade viilgörenheteii, i t Iivilket s i ininga kvinnor p i olika 0111- råden ägna sig.
E t t inväljitiide af d y l i k kviiiiior i v i r a fattigv&amp;rcls- styrelser s h l l e darför tillföra dessa icke blott ett vaniit och letvaiitle intresse, utan ock - livad iuaiinen ofta iiiriste sakiia - c11 rik e ~ f i i - renhet grundad på lhigsarig personlig beröriiig iiiecl de fattiga.
Oclr darjämte skiille dessa kvinnor iitaii tvifvel vara i stlind ' att Kgria he- tydligt inera tid och arbete a t den egentliga fattigvarden ii11 iniinneii, hvilkas tid och intresse ofta äro i så hög grad p&amp; aiiiiat sätt iip1~- tagna af både det enskilda och det ofhitliga lifvets bestyr.
A t t de kvinnor, hvilka först inraides i fattigvirdsstyrelsenin, slriille käiina sig en smiila besvikna i sina förviiiltiiiiigar, det Kr vis- serligen icke alls otroligt.
X e n denna känsla skulle endast kiiniia frainkallas diiraf, a t t de funne fattigv&amp;~dsstyrelsei.iia icke vara hvad de borde vara.
Eller med andra ord: tt de diii.
koiistatei~ade bri-
ster, livilka kunde afhjälpas - i väsentlig miii just genom deras eget arbete.
För niin del är jag också fiillt öfvertygad, att inval- jandet af kviiinor i fattigvårdsst,yrelserna skalle blifva den bästa drift ' jäder för en viilbehöflig reform af vår fattigvård i åtskilliga riktningar.
Men - säger inaii - clet gagn kvinnan kan göra i deri offent- liga fattigviirdeiis tjänst, det kan Iion lika viil göra p8 fr-i~uilbig7zetens väg.
Nej, med förlof!
Det kan hon icke.
Hvad ar det i själfva verket, man begär af henne?
J o - siiger man - Iion skall iitöfva tillsyn öfver de fattiga; därtill Hr hon alldeles sarskildt lämpad.
Men, skall derina tillsyn iitöfvss i deii oflentliga fattigvårdens tjänst, så lär den vii1 nappeligen Iriiiiila undgå att blifva en kontroll öfver fat- tigv&amp;rdsmyridiglieterna.s satt att handliafvs den of ' fentliga fattigvården.
.På frivillighetens väg af enskilde iitö fvad kontroll öf vei off entligix myndigheters sätt att sköta siria plikter, brukar (lock jiist ej af dylika myndigheter mottagas nied särskild tacksamhet.
Jag iindrar ock storligen, hiiru det skiille g i.
om en enskild kvinna eller en kvinno- förening skiille taga sig för att på allvar iitöfva en sådan &gt;) tillsyns eller Iios och pk gm ' iind daraf Iios vederbörande fattigv5rdsst~~relse fattigv51-dsnamiiclens delegerade för baniaviird göra an.malan vin att den offentliga fattigvårdens förberedande iindersökningar i atskilliga fall befunnits ofiillstiiiidiga och missledande eller att,iinderstöd, på griind af bristande tillsyn öfver de faltige, befiiiinits iiiider.
lång tid Iiafva utgatt till ovärdiga 111. ni.
Jag vågar inisstänka, att detta icke skulle vara ratta sättet att f; de anmiirkta felaktigheterna afhjälpta, och att den t; jänstvillig,z kontrollanten ined allt skid snart skiille tröttna på en dylik frivillig verksainliet.
Menar irian verkligen allvar nied allt det vackra tal oin kvin11a.n~ gag11i.i ka verk.
sain het i den offelitliga fattigvardens tjänst, Ilvarined den nn ifragasatta reformens rrrotstandare stadse iiro sa far- diga att slösa, så niåste man ovillkorligeii afven vara villig att l ä m a kviiitian s2te och stiiinma i fattigvirdsstyrelseri~a.
För min del är jag också öfvertygad om att refornieiis niotståndare snart skiille koinma på andra tankar, om de blott ville bekväma sig att eii gkng försöka, hiirii det skiille slf lit, att invälja en kvinna i 11å.g-on af våra fattig- vårdsstyrelser.
Så liar det gatt i England, diii.
inan ock&amp; gjorde mot denna reform, och dar iiii år för år allt det skarpaste inotst~~iicl flera och flera kvinnor inväljas i fsttigv,Crclsstyrelserna.
S&amp; liar det också ghtt 1181. i Stockholni i ett annat analogt fall.
J a g eriiiraib mig lifligt, linrii mycken ovilja och gyckel vi - jag sager med af- sikt vi, ty jag räknar mig verkligen till förtjänst, att jag var nied den gangeii - utsattes för, då vi lyckades agitera in den första kvinnan i ett af Stockliolnis skolrid.
Endast några &amp; r h a h a för- fliitit .sedan dess, och nii anser man clet snart soin en gifren sak, a t t i dessa myndigheter iifven skola finnas kvinliga ledamöter.
Och afven våra motsthdare f r811 deri f örsta tiden hafva många gånger uttryckt sin stora tillfredsstallelse öfver det skedda.
S b: skiille det utan tvifvel ocksi g5 här, oni lilan blott kunde, ' '
förmå .sig att taga det första steget.
Och nar det en girig tages, skall inan snart blifva förviinad öfver, hnm vidsträckt användning för kvinliga krafter viir fattigvård i själfvn verket erbjuder.
Att så måste vara händelsen, borde inan kunna förstå endast daraf a t t bland Stockholms stads 14,000 understödstagare omkring 10,000 utgöras af kvinnor och barn.
Men genorngii en g h p våra olika fattigvhrds- institutioner, och rii skall finna det ännu tydligare!
Hvar skulle till en början kvinnan vara mer på sin plats äii bland fattigvå~-dsnam1- dens delegerade, f " Or barnuvåd?
Äfven en s&amp; ifrig motståndare mot reformen som den af mig flere ginger citerade iiasandaren i St. D .. har framhållit önskvärdheten af att iifverliirnna tillsynen öfver de ut- ackorderade barnen &amp; t kvinliga krafter.
Ueni - jag liar redan p %- pekat det - en sådan tillsyn vore s&amp;kedigen till fögz gagn, om ej den kontrollerande finge garanti för att hennes undersökningar och nttalanden afven blefve beliörigen beaktade.
Och våra fabtighzcs, hrilka.
till stiksta delen äro l~efolkade af åldriga och orkeslösa kvinnor!
Huru uilinga gbnger böra ej styrel- serna för dessa anstalter hafva behof af en insiktsfull och i fattigriird förfaren kvinnas råd!
Huru mycket bättre borde icke eii sidan krinua kunna bedöma de kvinliga understödstagarnas klagomal, linni mycket liittare upptäcka förekommande missbruk eller brister!
Vidare försörjningsinr1~ttni31gen, där j ainväl iilanga kvin nor äro intagna, och sarskildt dess sjzckafdelning, dit så mången beklagans- värd koiiinier icke för att botas utan endast för att dö.
Skulle det verkligen kunna vara utan allt gagn, om dessa sjuka och olyckliga kvinnor stundom besiiktes af en kvinna, soi1-1 hade både ratt och plikt att liafva ett ord med i laget i fraga om deras skökel och vård?
Och slutligen viira t y p fostri~zgsn~~sfalter och 7) arnlte1n, som full- följa just de uppgifter, h i l k a iiro och förl~lifva kvinnans - barna- vård, barnuppfostran.
Det lär val icke kunna bestridas.
vare sig att kvinnor kunna vara fullt kompetenta att deltaga i ledningen af så- dana anstalter, ty däroiii bär erfarenheter f r i n andra Iii11 nogsamt vittnesbörd, men att vid denna ledning iniingfaldiga ginger iniiste före- finnas ett verkligt behof af en insiktsfull och erfaren kvinnas r i d?
Agen det finnes ännu ett skäl, livarför den ifrhgasatta reformen ar synnerligen önskviird, och detta skal &amp; r e) det minst viktiga.
J a g tror, ingen skall bestrida, att en nara och förtroendefull samverktan mellan deii offentliga fattigrårdens och deii enskilda organiserade val- görenhetens olika organ ar ett oeftergifiigt villkor för att, vare sig p&amp; det ena eller andra liållet, ett tillfredsställande resliltat skall kunna vinnas.
E n dylik, ord11ad samverkan saknas, soni bekant, för iiarva- rande här i Stocklioliii.
Ja, man kan till och med, tror jaq, tryggt säga, att en samverkan mellan dessa olika organ i cilliniinhet icke förekommer.
För att afhjalpa denna brist, kunna ju itskilliga inatt och steg tänkas möjliga.
Men, enligt mitt, förmenande, skulle milet bäst och säkrast friinijas just genom invaljanidet af kvinnor i fattig- vårdsstyrelserna.
Den organiserade viilgörenlieten iir och fiirblir l i d - vudsakligast kvinnornas sak.
De flesta initiativen, mesta arbetet och '
i följd däraf afven största insikten p&amp; detta omrade tillkomma i all- mänhet dem.
Men en verklig sainverkan mellan den organiserade välgörenheten och den organiserade fattigvårdeii kan - liksom all aniiaii dylik sainverkaii - icke ernås med mindre an a t t bada par- teriias inålsman Iiafva icke blott möjlig7tet a t t tillgodogöra sig Ilvar- andras erfarenheter iitaii ock garanti för a t t utbyte af erfarenheter och därpi grundad arbetsfördelning verkligeii koinina till stånd.
J a g vill iiu ingalimda pasta, a t t denna garanti icke skiille - åtminstone i någon ni %n - kunna vinnas afven på annat satt.
J a g sager blott, a t t ett förträffligt - och enligt min tanke det bästa sättet, vore jiist a t t kt några bland de ledande kviiinorna inom den enskilda, organi- serande v~görenlieten, inrjmina plats äfven i ledningen af den offent- liga fattigrhden.
Därigenom skulle åt det frivilliga arbetet p % detta falt beredas en viss trygghet för a t t dess erfarenheter och synpunkter blefve inom den offentliga fattigvtirdeii i någon inhi beaktade.
Darj- genom skulle ock, utan tvifvel, den offentliga fattigvården koinma a t t i ett lkngt stöi.ine antal fall iiii nii söka u p p l y s ~ i n och ~ bistånd hos de enskilda välgöreiihetsföre.iiingnriia, ' till bBtiiad så väl för dessas som för sin egen verl~samliet.
Slutligen blott ett ord.
H u r skola vi kunna hoppas a t t nå vårt nial?
A t t vid stadsf~illmaktigeva.len göra ilagot för saken, iir tydligen Iiopplöst.
Stockholms röstberättigade iniievanare valja stads- fullniMl~tige, stadsfulliiiaktige valja fattigvårdsnai~iiideii och fattigvårds- iiamiiden väljer fattigvårdsstyrelser.na.
» Urviiljareii » befiliner sig tyd- ligen liar p % allt för långt afstiiid f r i n representanten for a t t i nå goii so111 helst inåii kunna bestamrna hans beskaffenhet.
Detta a r iiii oneldigeii en svårigliet.
Meii 5 andra sidan Iiafva vi den fördelen, att lagstiftiiingsarbetet recla.11 iir iiiidangjoi ' dt och att det inotstknd, ' vi liafva a t t besegra, i sjalfva verket ej iir,griindadt på iiiigoii verklig öfvertygelse, iitaii endast p&amp; en fördom, den fördom nämligen, s o m alltid fraintiaader, då det gäller a t t erkänna, a t t på något arbetsoinrlide kvinnaii iiger lika goda föriitsättniiigar för en Iraingångsiik verksam- het soiii niameii.
Dylika fördornar besegras emellertid ondast af allinanria opinio- nen, men besegras ofta af deiirin ganska lätt.
Och a t t en allniaii opinion i detta fall.
verkligen ar pk vMg a t t iippvgxa, daroni synes mig dett.a, s&amp; talrikt besökta möte bara vittne.
Irör min del tror jag ock, a t t vi i verkliglieten redan hunnit s i li.ngt, a t t det blott skulle beliöfvas sctt en enda man jnom fattigvårds- niimnd.en öppet uttalade sig för reformen, för a t t isen skulle brytas och mfclet viiiiias.
1: 1: Efter gref ve Hainiltoii uppträdde flere talare.
Kyrlcoi~wcle Bergman frainliöll med kraft och vwnie soin sin iifver- tygelse, a t t 0111 det funnes nigot omrade inom det offentliga lifvet, diir kvinnans verksainliet borde vara af stor och vllsignelserik be- tydelse vore det inom fattigvarden.
E n rik erfarenhet, förvarfvad
dels sasoin kyrkoherde i en af Stockholiiis största församlirigar, dels som sjiilfskrifvcii ledaniot i fattig \ * ardsstyrelsen, iifveiis5 under ett inångirigt samarbete ined kvinnor i viilgöi~enlietsIöre1ii1ig; ~r, hade gifvit tal.
den uppfattningen, a t t kvinnans variiia Iijarta för all nöd, hennes förinåga a t t sh a t t saga se intuitivt livar nöd finnes, den rik- ligare tid som stnr till liennes rådigliet iii.
oiustiiiidiglieter gjorde henne särdeles läiiiiiplig för det offentliga fnttigviirdsarbetet.
ut- tryckte sitt beklagande af a t t iilan ej biittre fiirstatt begagna sig af den hjälp, som hariitinnaii stocle till biids genoiii invaljaiidc at ' kviii- liga medleinmar i fattigv&amp;rdsstprelser.