Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det är med tanken på att sådana här historier upprepas snart sagdt hvarje dag, som jag ber er: stanna inne, då ni begärt samtal, eller vidtag så- dana mått och steg att telefonisten icke behöf- ver — sträfva förgäfves I En annan sak, som jag ville bedja herrar abon- nenter, är denna: när I ha ' n begärt ett samtal, återkommen icke hvar fjärde minut, eller oftare, för att höra efter, om det är klart!
Där är nu hr X.
— X. är en obekant storhet.
— Han är abon- nent och en riktig » kinkblåsa ».
Dess bättre hör han till undantagen, Låt oss likväl tänka oss att en station har fem stycken sådana herrar X, d. v. s. fem kinkblåsor att göra med.
För att min- ska enformigheten kunna vi kalla fyra af dem för A., B., C. och D.
Vi tänka oss nu, att herrar A„ B., C, D. och X. under loppet af fem minu- ter å centralstationen begärt ett samtal.
Under loppet af nästa kvart — det är den längsta möj- liga tid vi härvidlag kunna ta ' till — återkomma alla dessa herrar hvar och en två gånger för att med snäsig röst fråga: » är det inte klart än? » — » kan man inte få komma fram i dag? » o. s. v. Och telefonfröken får 10 gånger säga » centralen », 10 gånger höra på kinkiga förfrågningar, 10 gån- ger upprepa sitt: » inte än — jag skall ringa på, » Och allt detta till ingen nytta.
Kanske hindra henne t. o, m. de värda herrarne med sitt kält att.
anteckna andra begärda samtal.
— Men tele- fonfröken får aldrig vara glömsk, och alltid skall hennes röst vara vänlig, huru mycket herrar X och konsorter än plåga henne med sina snäsiga förfrågningar, allt under det att ständigt fallande klaffar påminna henne om, att hon har tjogtals abonnenter att passa — hr X vet icke reda på mer än en.
Åh, mitt herrskap, ni kan icke tänka er allt hvad oreda » den rysliga telefonfröken » ställer till.
Men jag har hört talas om det, jag.
Ibland sprin- ger hon bort och flyttar åskproppen i en telefon, och när sedan någon ringer på till abonnenten, som har den där telefonapparaten, så kommer han ingen väg, ty dtn andres telefon är » stängd till jorden », och på stationen sitter telefonisten och skrattar i mjugg.
Ibland är hon ute och stäl- ler till kontakter för att hennes älskvärda abon- nenter skola få något att förarga sig öfver.
Visst är att telefonisten rår för alla fel, hvilka uppstå, vare sig å telefonappa- rater eller linier, vare sig de uppkomma genom storm och åska eller förorsakas af abonnenternas egen tankspriddhet eller obekantskap med tele- fonen.
Det händer t. ex. att hr X — vi hålla oss alltid till den obekante storheten — helt enkelt står med hörtelefonen i hand och ringer på till stationen.
Som han heller icke kommer ihåg att trycka ned klykan, gå hans ringningar naturligt- vis icke fram.
Hr X är affärsman, vill nu tala med en annan affärsman om affärer och har just hållit på att kalkylera.
Siffrorna dansa lätt och ledigt fram genom hans beräknande hufvud, allt under det ban ringer — och ringer förgäfves.
Ringning n:r 1, ett ögonblicks väntan — intet svar.
Stora ögon.
Ringning n:r 2.
— Fortfaran- de lika tystlåtet.
» Är människan galen? » En tredje, fjärde, femte ringning — allt förgäfves.
Nu är det bra för telefonisten, att hon icke kan se och höra sin ärade abonnent, ty nu är han — alldeles rasande.
Men ringer, det gör han, ringer gång på gång — fram skall han.
Ögonen rulla, och ådrorna i hans panna svälla.
Slutligen måste han hämta andan och torka svetten ur pannan.
Uttröttad stöder han armbågen — mot telefon- klykan (hörtelefonen håller han alltjämt i handen).
» Vänta bara, den där människan skall få se på annat!
Vänta bara! » — Nu ännu ett försök, det sista.
Och i det han behåller samma hvilande ställning, som han nyss intagit, vrider han om vefven ett par hvarf.
— » Centralen. » i&gt;n bryter det löst.
Och nog får telefonfröken — sina fiskar varma.
Medan hr X » håller tal », hinner emeller- 1895 tid lelefonfröken att koppla en hel rad samtal — icke kan hr X. begära, att hon skall ägna sin uppmärksamhet endast åt honom.
— Emellanåt » kommer hon in » för att höra efter, om hr.
X. slutat, och då han talat sig trött, frågar hon i all ödmjukhet om » hr.
X. icke möjligen stått med telefonluren i hand, » och äfven glömt alt trycka ned klykan.
Det minnes abonnenten nog icke, men minnes han det, så är han i de flesta fall för stolt att erkänna det, och riktigt ett » under- verk » är det, om någon är så storsint att han sedan kommer och ber om ursäkt, för att han varit häftig och orättvis.
En annan gång ringer hr X. på till en god vän, t. ex. hr Z.
Men denne, som nyss ville taga sig en lur, utan att bli störd af telefonklockans » kling klang », har » satt i åskproppen ».
Och hur mycket hr X än ringer, får han icke något svar.
Telefo- nisten borde väl ha märkt, sedan hon kopplat samtalet, att ingen påringning hördes från hrX., men detta faktum undgick henne, eftersom hon just » i den vefvan » hade en hel rad abonnenter att svara.
Samtal inom nätet få stå kopplade huru länge som helst.
Om hr X. hela dagen igenom vill tala med samma person — förutsatt att nå- gon låter tala vid sig så länge — kan telefoni- sten ej neka honom det nöjet.
Alltså — han står där han står och kommer ingen hvart — hans ringningar » gå till jorden ».
Telefonisten tror att abonnenten talar med det begärda num- ret.
Till sist tycker hon dock, att herrarne tala ovanligt länge, hör efter — » de måtte ha slu- tat. » Nu kopplar hon af samtalet.
Tro nu icke hr X. kan tänka sig annat än att telefonfröken varit ute och promenerat eller något dylikt eller också icke brytt sig om att svara.
Det är nedrigt att vara så misstänksam, men hr X. är en miss- tänksamt anlagd natur, stackars karl!
När han, efter afkopplingen, nästa gång får svar från sta- tionen, antingen storgrälar han, eller också säger han i besk eller sötsur ton: » det var då snällt alt man nå ' n gång får svar från stationen. » Tele- fonisten » drar öronen åt sig » och börjar ana, att en » åskpropp » nu åter varit framme och skaffat henne förargelse.
Försöker någon sedermera att förklara hela affären för hr X.: » sådana där fall ha inträffat förr, hr Z. har redan » erkänt » att han hade satt i åskproppen, och då blef naturligen följden den, att hr X:s ringningar gingo till jorden och ej hördes, hvarken hos hr Z. eller på statio- nen » — hvem kan öfvertyga honom?
Antingen är hr X. för inskränkt för att kunna begripa hela saken eller för envis och misstänksam för att vilja förstå den.
Gode » hr obekant » — fast » god » bör man då ej kalla någon människa — när ni ringer på till stationen, så kom ihåg, att telefonisten behöfver om också blott en försvinnande liten del af detta som kallas tid för att svara er.
Ni tror kanske, att hon bara behöfver se, hvem som ringer på och ropa sitt: » centralen », — men ni misstar er.
Hon måste också räcka ut handen samt fatta och koppla in i bordet en propp af något slag.
Först därefter kan hon svara er.
Låt vara att alltsam- mans är » ett ögonblicks verk », som man säger — någon tid ta ' r det dock alltid.
Men ni, otålig som ni är, ringer två ringningar omedelbart efter hvarandra.
Fröken hinner icke svara på er för- sta signal, och den andra får den stackars flickan rakt i örat.
Tänk er nu att flere abonnenter ringa samtidigt, huru svårt skall det icke vara att hin- na med att expediera alla!
Men det är sant — den saken skola vi icke tala om.
Vi ha ju redan kommit öfverens om, alt för er existerar endast en abonnent.
/ dag vill Ni samma det ju — genast frågefornmlär mer, uppfylla redaktionens bön och — om Ni ej redan ifylla som förekom nonsbilaga.
samt angående i förra insända latins veckans * vörd- gjort det jtdnuiu- an-
Kronprinsessan Victorias hälsotillstånd har småningom något förbättrats, telegraferas från Rom.
Kronprinsessan mottog den 21 januari på f. m. åtskilliga i Rom varande svenskar och norr- män samt hade till middag inbjudit ministern frih.
Bildt med fru.
Fröken Hilda Wenn- berg, som i 25 år haft uppdrag att utdela vissa af den k. familjens gåfvor till behöfvande, har af konungen fått mottaga en medalj i guld af tret- tonde storleken med konungens bröstbild att bä- ras i guldkedja om halsen.
Våra flickors skoldräkt.
Från finsk kvinno- förening har till Fredrika Bremerförbundets dräkt- reformförening ingått underrättelse om, att före- ningen vid ryska hygieniska sällskapets i Peters- burg exposition erhållit sällskapets stora silfver- medalj för en skoldräkt för flickor, tillverkad hufvudsakligen efter Svenska dräktreformförenin- gens modell och just densamma, af hvilken Idun i höstas meddelade beskrifning och afbildningar.
Svenska allmänna kvinnoföreningen till djurens skydd hade i måndags afton samman- träde å Hotel Continental under ordförandeskap af fru Varenius.
Af års- och revisionsberättelserna för år 1894 framgick, att föreningen haft i inkom- ster 2,189 kr.
och i utgifter 3,008 kr.
Den sam- manlagda behållningen utgjorde vid årets slut 11,114 kr.
Medlemsantalet var 1,034, hvaraf 277 voro ständiga ledamöter.
För att främja djur- skyddets sak hade föreningen, bland annat, ut- delat flere belöningar samt frän trycket låtit ut- gifva en mängd broschyrer och böcker.
Vidare har föreningens styrelse till öfverståthållareämbetet aflåtit en skrifvelse, hvari anhålles, att en eller flere personer, anställas i stadens tjänst för att tillhandagå allmänheten med medel för vilda katt- djurs utrotande.
Full ansvarsfrihet beviljades sty- relsen.
Till dess ledamöter återvaldes fruarna Varenius och Signeul, friherrinnan Ruuth och frö- ken Sparre samt öfverstelöjtnant von Hedenberg, kapten Axelsson och redaktör Hökerberg.
Föredrag hölls därpå af veterinärläkare S. Nysledt öfver ämnet: » Några erinringar om hemmets betydelse för djurskyddsarbelet ».
tal och lustiga visor förekommo ock.
Den versi- fierade hyllning, som ägnades damerna af denna tidnings redaktionssekreterare, återfinna våra läsar- innor på annat ställe i dagens nummer.
En ani- merad bal afslutade den ståtliga festen, som lände festkomitén med redaktör Anderson Edenberg i spetsen till all heder.
Hr Sven Scholander anordnar också, och det är ju helt naturligt, Bellmansfest den 11 dennes i Musikaliska akademien.
Lika naturligt är äfven, att han får fullt hus på denna minnesfest.
operan uppförde i lördags för första gån- gen » Vännen Fritz », Mascagnis 3-akts-opera eller lyriska komedi, som den kallas på programmet.
När man hört samme kompositörs genialiska och uttrycksfulla opera » På Sicilien » och vet, hur po- pulär den bhfvit, är det naturligt, att man går till åhörandet af den nya operan med högt spända förväntningar.
Och om dessa icke egentligen kunna sägas blifva besvikna, så torde det dock stå klart för en hvar, att » Vännen Fritz » ej hör till de ope- ror, som varda, långlifvade på scenen.
Härtill bi- drager nog ock i sin mån den tunna handlingen; det hela är egentligen en stämningsbild och har som ' sådan gifvit kompositören tillfälle alt i tonen måla ett idylliskt landtlif med en liten kärleks- historia af enklaste slag.
Musiken bjuder eme ' - lertid mångenslädes på förträffliga saker.
Första akten torde vara den mattaste.
Men äfven här förekomma vackra partier, t. ex. Suzels romans och zigenaren Josefs — en öfverflödsperson i stycket för öfrigt — violinsolo.
Det senare, som utanför scenen förträffligt utföres af konsertmästaren Zet- terqeist, förefaller dock mera som ett konsertnum- mer.
Andra akten är den bästa.
Här återfinnas ett par af operans hufvudnummer, nämligen körs- bärsduetten emellan Fritz och Suzel samt brunns- duetten emellan Suzel och rabbinen David.
Den förra med sitt delvis klockspelsartade ackompagne- ment är af utmärkt verkan.
Ackompagnemeutet till recitativet om Rebecka och Eleazar är hållet i en anslående koralstil.
Operans i orkestralt hän- seende mest framträdande nummer är förspelet till tredje akten.
Det gör sig förträffligt och fram- kallar alltid det fiffigaste bifall, som ofta föranleder dess omtagning.
Tredje akten innehåller likaledes en rätt vacker kärleksduett mellan Fritz och Su- zel, vidare zigenaren Josefs tröstevisa och slutar med en septett, i hvilken kärlekens lof sjunges.
Hvad utförandet beträffar stå i detta hänseende hrr Ödmann (Fritz) och Söderman (David) i främ- sta rummet.
Likaledes förtjänar fru Linden som Filharmoniska Sällskapet i Stockholm hög- zigenaren Josef alt särskildt nämnas.
Däremot tidlighöll i lördags tioårsdagen af sitt stiftande tro vi, att den blyga och landtliga Suzel skulle med en vacker och vällyckad fest i Hotel Phoenix ' vunnit på att få en annan representant än fröken stora våning.
Därvid framställdes ett antal tablåer, Holmstrand, som ej rätt lämpar sig för denna in- till hvilka uppränningen och rollfördelningen verk- genueroll.
Hennes stämma är ock för hård och stälts af festkomitén, hvarefter vår framstående sångsättet ej utan brister.
Trenne biroller inne- målare hr Alf.
Wallander hade konstnärligen pre- hafvas af fru Strandberg samt hrr Nygren och ciserat och förfinat hvarje detalj och helhetsverkan.
Operan göres mycket bra under hr Motiven till tablåerna voro hämtade från musik- Hennebergs ledning.
— Efteråt gifves en balett, verk, som utförts af sällskapet.
Det kan utan arrangerad af hr Glasemann och utrustad med öfverdrift sägas, att dessa tablåer alltigenom upp- rika belysningseffekter.
buros af fägring och smak.
Till hvarje tablå spe- Den 11 dennes gifver k. operan en Bellmans- lades bakom scenen däremot svarande musik på föreställning för att högtidlighålla hundrade års- piano ur orginalverken, men till Beethovens stora messa orgel.
Efter tablåernas förevisning öfver- dagen af nationalskaldens död.
Hufvudnumret vid räcktes till sällskapets förtjänte dirigent A.
Hallen denna festföreställning kommer att utgöras af ett en halfstor silfverlyra, medan sekreteraren reci- svenskt originalstycke, benämndt » Ett svenskt min- terade några för tillfället skrifna verser.
Den präk- ne ».
Handlingen försiggår på Bellmans tid och tigt arbetande lyran (från Sporrongs verkstad) var med honom själf, flere af hans samtida samt de en hedersgåfva af de aktiva ledamöterna.
Efter mest bekanta Bellmansfigurerna såsom uppträdande en paus utfördes en melodramatisk pantomim.
personer, och äro däri inlagda en stor del Bell- Under väntan på supén hann därefter f. ledamoten manssånger i arrangemang af prof. Hallström.
hr Sven Scholander förnöja med en hel liten Vasateatern har begagnat sig af fru Anna Petters- konsertafdelning ur sin rika och omväxlande re- son-Norries gästspel till att återupptaga den out- pertoar af sånger till luta.
Sedan man superat slitliga » Niobe », denna gång naturligtvis hufvud- och intagit kaffe, höll ordföranden kammarherre sakligen för at låta den ärade primadonnan glänsa Buren vid bålarne ett tal för sällskapets gångna i den klassiska drottningens gestalt.
Och att hon och kommande verksamhet, en ledamo: tolkade glänser, därom tviflar ingen, som känner hur ypper- sällskapets tacksamhet mot dess ordförande, och ligt fru Norrie alltid vetat uppbära antikens dräkt.
man tillbragte sedan ännu några angenäma tim- Framgången i tisdags kväll var också deciderad, mar under sång, liflig dans och korta, hjärtliga tal.
och det roliga lustspelet torde ha att motse en ny och kraftig lifsperiod i denna nya inkarnation.
En på samma gång angenäm och lysande fest var den stora årsmiddag, som Publicistklub- ben förliden lördag gaf å Grand Hotel.
För de kulinariska prestationerna förtjänar det berömda mönsteretablissementets skickliga ledarinna fru Lilly Cadier de högsta loford.
Och när så den materiella välfägnaden kryddades af dylika » andliga insatser » som Henri Marteaus violspel, fröknarna Sparrmans och Kragballes sång m. m., är väl ej underligt, att stämningen blef den bästa.
Många Raoul Kcczalski, den 10-årige hofpianisten, gaf sin första konsert härstädes sistlidna lördag, in- för en ej vidare talrik publik, säges det.
Vi voro vid sagda tillfälle upptagna på annat håll och spara därför vårt omdöme om honom, tills han hållit sin andra konsert, hvilken äger rum om onsdag.
» De svarta trubadurerna », såsom man här kallar negersångsäHskapet » The Fisk Jubilee Singers », hafva under de senast gångna båda veckorna gif- vit flere konserter härstädes och tillvunnit sig det allra lifligaste bifall från såväl den musikaliska som den stora allmänhetens sida.
De hafva ock genom sina intressanta och omväxlande program, genom sin ypperliga sammansjungning, sin fina nyansering och sina goda röster gjort sig väl för- tjänta däraf.
En Schumann-afton gifves om måndag i Veten- skapsakademien af de båda framstående pianisterna Vilh.
(Forts.) ystnaden blef henne likvisst något en- HSjjB formig, och i den tilltagande skymnin- gen försänktes hon snart i de efter- middagsfunderingar, som vid denna tid på dygnet vanligtvis för en stund inställde sig och nu kommo henne att glömma, huru hen- nes uppträdande gent emot fabror egentligen borde ha varit.
Mellan gardinernas tjocka veck föll i detta ögonblick en månstråle, som troligtvis verkade störande, ty hon sänkte ännu djupare sitt huf- vud.
Med en lätt kyss på hennes hand, som sjunkit ned från min axel, reste jag mig sakta upp samt begaf mig in i salen eller salongen, som min tant gärna kallade det bredvid lig- gande rymliga, luftiga rummet.
» Vår våning är inte stor, » sade hon vid tillfälle en oeh annan gång, » inte stor, men ytterst komfortabel, » hvarvid hon med sin ringbeprydda hand gjorde en li en rörelse mot en del dyrbara portierer, som, ulppriktigt sagdt, hvarken dolde sängkammare eller boudoirer, utan präktiga garderober.
Men bakom prakt- fulla draperier kunde man ju föreställa sig hvarjehanda.
Stackars tant!
Hon hade svårt att bära försakelser.
Att låta någon ana, att hon må- ste försaka, detta var något, som hon aldrig skulle kunnat bära.
Med en suck sjönk jag ned i en fåtölj och stirrade omkring mig.
Månskenet föll nu fullt in och kastade breda strimmor öfver golf och väggar, hvarvid en oeh annan förgyllning framträdde ur dunklet och glaset, i den gamla böhmiska ljuskronan gnistrade.
Det låg öfver det hela en dämpad glans oeh en oredig färgton, som öfverens- stämde med minnet om ett förgånget och det ovissa i en framtid.
Fastän jag uppmanat tant att ej vidare spraka om hvad som en gång hade varit, kunde jag likväl ej jaga bort det ur min egen hågkomst, och tilldragelse efter tilldragelse dök upp, en efter annan.
Jag tyckte, att jag såg mig själf som litet barn stå i ett af de stora gemaken på Nore- gård, under det tant synade mig uppifrån och ned samt jämkade på min sorgdräkt, hvarpå hon förde mig in till farbror, som också tog mig i skärskådande, sedan han gifvit mig en kyss, åtföljd af en suck.
» Hon är lik Klara.
alldeles min hustrus ögon, inte sant? » «Barns oregelbundna ulsende ändrar sig oupphörligen, » sade tant undvikande, i det hon torkade min uppåtsträfvande näsa med tyd- ligt begär att göra en liten ändring.
a « M * .8 a S J SD | a) S 5 5 0 fl » n
På detta sätt blef jag mottagen, då man fört mig från sorgehuset, hvarifrån jag först sett min far oeh sedan min mor bäras bort.
Med ett barns sorglöshet fann jag det emel- lertid helt naturligt, att jag skulle stanna i en omgifning, där man, å ena sidan tillfölje af en viss likhet och å andra sidan trots denna likhet, omhuldade mig på det ömmaste.
» Du är snart en grande dame, » sade tant ofta, och för att befrämja min edukation gaf hon mig det välmenta rådet, att jag i mitt uppträdande skulle söka efterlikna henne.
Troligtvis var hon alltför fullkomlig och icke lätt att efterlikna, ty oaktadt alla bemödan- den sprang jag i stället för att trippa och det var hardt nära, att jag på österländskt sätt hälsat min farbror, då jag trädde in till ho- nom, för första gången bärande en släpande klädning.
Så mild luften var den dagen, huru pingst- liljorna doftade och hvilka heliga löften jag afgifvit i den gamla bykyrkan!
» Du kom hit i huset som en solstråle, pe- tite, » sade tant, då vi på kvällen sutto till- sammans.
» Vi behöfde just någon, som kunde lifva upp ensamheten ... isynnerhet Gabriel, » och härvid såg hon bort till farbror, som halfsofvande satt i en hvilstol.
» Hvarför farbror mer än tant? » » Ah, för ingenting.
» » För någonting ändå? » » Frågvis! » Vi talade icke högt.
Men vid den oroliga blick, hon kastade bort till farbror Gabriel, förstod jag, att detta ämne möjligtvis kunde vara obehagligt för honom, och jag drog mig plötsligen till minnes en mängd häntydningar, hvaraf jag förut icke fattat något samman- Redigeras af Sophia Linge.
Kosmopolit jag är, och hvar nation, Hvart land från » hedenhös » jag sagts tillhöra.
På hvarje moders läpp jag rest min tron, Mitt språk förstås af späda barnets öra.
Jag bjuder lugn, jag skänker frid och ro; Jag döfvar smärtan, stillar sorg och kvidan; I kungens borg, i dagakarlens bo Till mig man lyssnar under ljuf fdr- bidan.
Hvad är jag månne?
— En hypno- tisör?!
Nå, ja!
— rätt så — på sätt och vis, kanhända; Visst är, att det man mig lofordar för, Är alt i ro jag oro stads ses vända.
Den kraft som verkar detta trolleri Kan sammanfattas i tre ord allenast: I » kärlek, poesi och — harmoni ..
Den kärlek jorden äger högst och renast, Den poesi, som, fast rätt primitiv, Dock är så rik på känsla och på stämning; Den harmoni, hvars enkla små mo- tiv I minnet lämnar kvar en mild be- klämning.
Jag nyckeln har till drömmars sago- land, Där svarta troll och ljusa änglar gästa.
Kanske dit in jag dig ock fört ibland hon återgått till sitt förra yrke.
Förmodligen var det den gynnade älskaren som.
» » Mon dieu, mon dieu, » framstötte tant.
» Efter detta.
om han lefde.
tror du inte han skulle vara nöjd att få återvända? » Tants enda svar var en djup snyftning.
» Gabriella är på dubbelt sätt befryndad med mig, » återtog farbror.
» Det är mig sär- deles kärt, att min brorsdotter äfven är af min hustrus släkt, ty det var genom min hustrus penningar jag på goda villkor blef i stånd att öfverta Noregård.
Själf ägde jag ju ingenting.
Men lyckliga konjunkturer och sträng hushållning ha gjort mig till en bur- gen man. » » Då din bror gifte sig med din svägerska, borde han ha följt ditt exempel, » inföll tant.
» Men i stället lät han hustruns penningar smälta bort som snö för solen.
Lyckligtvis gick det för Ella som det gick.
Här har hon ett hem, och du betraktar henne som en dot- ter.
och om du anser det öfverflödigt att tillförsäkra henne något kapital, så måste jag naturligtvis också göra d e t.
. » (Forts.) hang.
lösryckta ord om en son, som läm- nat sin far i vredesmod.
Just som jag återigen skulle göra en hvi- skande fråga, sträckte farbror på sig och ro- pade mig, för att vi tillsammans skulle göra en promenad.
Några dagar senare, utan att man anade min närhet, hörde jag tant och farbror sam- språka.
» Du bör göra något för Gabriella, » sade tant.
Göra något för mig?
Gjorde han då icke allt?
Jag stod orörlig som ett frågetecken.
» Det är ju öfverflödigt.
Magnus är död, » svarade farbror med en suck.
» Antag likväl, » invände tant.
» För omkring ett år sedan låg han döende på ett sjukhus i Chicago.
Efter den tiden har jag inte sport till honom.
Vore han i lifvet, skulle mina bref och de annonser jag låtit införa i amerikanska tidningar säkert för- mått honom återvända. » » I ditt ställe skulle jag likväl, » återtog tant, men afbröt sig och fortfor: » Ja, du får ur- säkta, kusin Gabriel, att jag talar rent ut!
Faslän man kanske kan antaga, att Eila är den närmaste arfvingen.
» » Hon är det, » afbröt han.
» Olyckligtvis har jag skäl att tro mig barnlös.
Du vet lika väl som jag, att min sons förhastade gif- termål var olyckligt ...
olyckligt från början och till slut.
Närmare detaljer ha varit för mig obehagliga att tala om.
Troligtvis var det efter något stormigt uppträde, som Magnus blef sårad af ett re- volverskott samt förd till ett sjukhus.
Detta hände kort efter det hans hustru låtit enle- vera sig af en cirkuselown.
måhända har Pä samma sätt som dit jag ledt de flesta.
Vill nu mitt namn du teckna, så hör på: Låt tcå vokaler därvid dig betjäna Och se ' n sex konsonanter likaså; Då känner du mig strax — » det vill jag mena: t Du ser dem här på andra sidan stå, Sök flitigt finner du dem snart också.
Hvad att &gt;gå öfver » man ej alls be- höfver, Ty vatten får man litet hvarje stads.
Hvad » hufvudordet » är; (därför det söfver).
Ett föremål hvars närhet alla räd ' s.
Säg hvad hvar män ' skas plikt är söka göra.
Hvad hvarje män ' ska aldrig hysa bör.
Befodringsmedel, som oss långt kan föra.
Förvaringsplats för blommor, oftast skör.
Hvartill sig Jupiter en gång förklädde.
Hur den sig känner, som nyss varit sjuk.