Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man lärer tro sig vinna någonting väsendtligt med användande af en disciplinarmakt, hvarigenom kyrkans lärare skola afhållas från att i egenskap af författare deltaga i utöfningen af denna tankens allmänna frihet.
Det första, man med visshet vinner och redan ymnigt vunnit, är denna lagarnas konflikt, hvarigenom aflägsnas, men icke befrämjas inträdandet af rättstillståndets stora praktiska seger, utan hvilken samhällets bättre utveckling alltid skall förblifva så ofullständig.
Hvad som för öfrigt blifver frukten för kyrka och lärostånd af den obskurantiska disciplinen, derom har jag något yttrat mig uti 1849 års berättelse.
Af allt detta lida den falska religionsfrihetens anhängare intet afbräck.
Deras öfverhand är redan sådant, att vårt renläriga presterskap ej ens kan inför den protestantiska verlden afskudda svenska kyrkan deras beskyllningar om förföljelse.
Och det gifves i sjelfva verket ingen utväg härtill, i fall man icke klart begriper och allvarligen gör gällande den rena, yttersta grunden för vår bekännelse, hvilken innebär en fullständigare frihet, än som kan åberopas för någon annan religionslära, den der skall hvila på någon christlig grund.
En protestantisk luthersk lärare, som känner denna lifspunkt af vår tro och på allvar omfattar den, står icke svarslös inför någon protestantisk sammankomst, som tillvitar oss ofördragsamhet.
Han kan lära protestanterna, om de förut ej veta det, att endast och allenast uti denna vår bekännelsegrund ligger religionsfrihetens verkliga väsende, och att allt hvad man gör, utan att antaga denna de christnas heliga frihet, förfelar sitt mål, så vida detta är en verklig andans frihet.
Det är icke derföre mindre sannt, att hvad hos oss finnes stadgadt emot obehöriga sammankomster i religiösa afsigter, behöfver dels mildras till sitt innehåll och dels i tillämpningen strängare handhafvas.
Men hvad som häruti brister, får dock icke kallas brist på religionsfrihet, då det utan åtskilnad drabbar all olaglig religionssammankomst, utan afseende på den lära, som der bekännes.
Man bör dessutom kunna undervisa de mot oss uppbragta protestanterna, att för affall från vår kyrkas tro ingen annan straffas, än den som verkligen gjort ett sådant affall, ej blott genom erkänd skiljaktig öfvertygelse från iäroformen, utan antingen genom öppet förnekande af kyrkans renlärighet och vägran att tillhöra henne, eller ock genom afsägande af tron på en Gud och ett lif elter detta, eller af den rena evangeliska lära, som i sjelfva de heliga skrifterna innehålles.
Skulle exempel kunna förevisas, att andra afvikelser, än af de senare slagen, blifvit såsom affall behandlade och straffade; så vet jag derom ingenting annat att säga, än att dessa exempel ej mindre, än mångfaldiga andra i hvarjehanda ämnen, förete misstag i lagskipningen, hvilka man hoppas att i framtiden undvika. — 49 — Emot åtskilliga Sqvadronschefer vid Kongl. Majits
Lifgarde till häst hafva hos Kongl. Krigshofrätten angifvelser skett om underslef och försnillning af fodertillgång vid Regementets magasiner; och sedan i anledning deraf åtal blifvit anstäldt och utfördt; så har Krigshofrätten genom utslag den 6 April 1854 förklarat sig finna den befattning med vården och utdelningen af fourraget, Sqvadronscheferne i deras tjensteegenskap ålåge, icke kunna annorlunda än såsom vanlig uppbördsmanna-befaftning anses, men på anförda skäl och ehuru de tilltalade Sqvadronscheferne icke i öfrigt kunde till ansvar fällas, likväl ansett dem hafva sålunda orätt förfarit, att de, på sätt af dem medgifvet vore, i stället att för inlösen af det öfverskott af fourraget, som möjligen kunnat finnas, vidtaga den i Kongl.
Reglementet den 11 Augusti 1812 föreskrifna åtgärd, från förrådet in natura uttagit fourrage, motsvarande större eller mindre del af den dem tillkommande afskrifningsprocent; hvarföre och då de tilltalade ansåges hafva på god tro vidtagit den åtalade åtgärden, och någon skada deraf icke bevisligen följt, vid ogillande af berörde förfarande komme att bero.
Uppå häröfver anförda underdåniga besvär, har Kongl. Majit genom Utslag den 28 Febr. 1855 Sig i Nåder utlåtit, att emedan, vid det förhållande, att fourrageringen vid Lifgardet till häst bekostas omedelbarligen af Kongl. Majit och Kronan, efter derom utfärdad utfodringsstat, frågan innefattade ett ämne, som hörde till redogörelsen för uppbörden af de Regementet i stat anslagna medel, derför redovisningsskyldigheten ålåge Regementets Redogörare, hvilken ock, efter hvad upplyst blifvit, för fourraget aflemnar årlig räkenskap till Kammarrätten; samt Krigshofrätten således, jemlikt 14 kap. 12 §.
Krigsartiklarne, icke varit behörig att till pröfning upptaga åtalet, i hvad det afsett förment öfverträdelse eller origtig ‘ tillämpning af de om i fråga varande afskrifningsprocent meddelade föreskrifter, ansåge Kongl. Majit annat yttrande i anledning af den härutinnan fullföljda talan icke erfordras, än att Krigshofrättens utslag, så vidt derigenom blifvit förklaradt, att klaganderne (Sqvadronscheferne) medelst afskrifningsprocentens uttagande in natura orätt förfarit, till all kraft och verkan undanröjdes.
Häraf har vederbörande Krigsfiskal, hvilken i egenskap af åklagare fört talan i målet, funnit sig föranlåten, att hos Kongl. Kammarrätten göra anmälan, det han förmodade detta Kongl. Majits nådiga Utslag icke kunna annorlunda förstås, än att åtalade förfarandet, ehvad Sqvadronscheferne eller Regementets Redogörare derför vore ansvarige, tillhörde Kammarrättens domsrätt; hvarföre Krigsfiskalen, som ansett sig icke kunna låta bero vid det skick, hvari frågan genom Kongl. Majits nådiga Utslag blifvit försatt, öfverlemnade samma Utslag, under hemställan, att Kammarrätten måtte vidtaga de åtgärder, som för beredande af hufvudsaklig pröfning utaf det åtalade förfarandet kunde finnas af nöden; och beror ärendet för närvarande af Kongl.
Kammarrättens handläggning.
Imedlertid har hos mig skett en lika beskaffad angifvelse mot åtskilliga Sqvadronschefer vid Lifgardet till häst; och sedan jag deröfver inhämtat vederbörandes förklaring samt deraf funnit anledning att förmoda, det förhållandet i afseende på bristande inventeringar och deraf följande underlåten hembjudning af sådana öfverskott, som utgjordes af Redogörarnes afskrifningsprocent, till Kongl. Majit och Kronan, borde vara ungefär enahanda äfven vid öfriga värfvade Regementen, som hafva hästar att underhålla; så har jag funnit mig föranlåten att hos Kongl. Kammarrätten begära underrättelse, huruvida och i hvad mån de till Kammarrätten ingående redogörelser för Kronans medel, hvarmed hästars utfodring vid värfvade Kavalleri- och Artilleri-Regementen bekostas, innefattade äfven redovisning för de till detta behof anskaffade fourragepersedlars användande, för skeende inventeringar och för fullgörandet af föreskrifven skyldighet till de öfverskotts hembjudande åt Kronan, hvilka vid inventeringarna befunnes hafva på utfodringen uppkommit, så vidt de utgjordes af den vederbörande uppbördsmän tillkommande afskrifningsprocent.
Härå har jag till svar erhållit K.
Kammarrättens skrifvelse den 14 sistlidne April, af innehåll, att Kammarrätten i frågan infordrat Öfver-Revisions-Departementets Militiä-Räkenskapskontors yttrande, hvaraf inhämtats, att för Kronprinsens Husarregemente, der utfo II. st.
Emb.-Berättelse lill 1856 års riksdag. 7 — 50 — dringen är ställd på passevolance, och följaktligen någon offentlig redovisning öfver fourragepersedlarnes användande icke kunde i fråga komma, afgåfves endast en af Regementschef och Sqvadronsbefälhafvare till rigtigheten styrkt räkning öfver utfodringspenningarna; att deremot de från Kongl. Lifgardet till häst samt Svea, Göta och Wendes Artilleriregementen inkommande fourragemedels räkningar åtföljdes af fullständiga redogörelser öfver fourragepersedlarne, upptagande in- och utgående behållning, uppbörd, utlefverering och afskrifning; att uppbörden kontrollerades af medelsräkningen med de dervid såsom verifikationer bilagde lefveranskontrakter och qvittenser; utleinningen åter bestyrktes af Sqvadrons-, Divisionsoch Batteri-chefernes månadtligen upprättade, behörigen attesterade hästmönstringsrullor, hvilka utvisade både fourragebehofvet och att detta bekommits; att räkenskaperne icke upplyste, när och huru inventeringar blifvit hällne, men att som, jemlikt Kongl. Brefvet den 13 Fehr. 1830, fourrageredogörelserna äro inrättade efter kalenderår, hvaremot vid upphandlingsauktionerna året måste räknas från höst till höst, det vanligen icke läte sig göra att genom inventering vid årets slut af de då ölverlyllda magasinerna intyga den utbalanserade behållningens rigtighet, utan erhölle Fourragerings-Direktionerne kontroll derå under utvägningen det följande året, hvilket förhållande senast blifvit anfördt af Fourragerings-Direktionen vid Göta Artilleriregemente uti dess förklaring öfver en af Militiä-Räkenskapskontoret i detta hänseende gjord anmärkning vid nämnde Regementes fotirrageräkning för år 1853; att beträffande afskrifningen och de derå uppkommande öfverskotters hembjudande åt Kronan, vid Göta Artilleriregemente belöpande afskrifningsfourraget blifvit för Regementets räkning inlöst från Redogöraren emot i medelsredogörelsen afförd ersättning, och lagdt till utgående behållningen, men vid Lifgardet till häst samt Svea och Wendes Artilleriregementen afskrifningsqvantiteten endast blifvit i fourrageringsredogörelsen afförd, samt att detta senare redovisningssätt öfverensstäinde med Kongl. Maj:ts den 23 November 1824 i Nåder utfärdade Fourrageringsstat för Lifgardet till häst, emot tillämpningen af hvilket redogörelsesätt äfven vid Svea och Wendes Artilleriregementen någon erinran hittills icke skett; och har K.
Kammarrätten meddelat mig, hvad sålunda blifvit af Revisionskontoret i ämnet anfördt och upplyst.
Utaf de underrättelser, jag härigenom erhållit, har jag ej kunnat annat sluta, än att det under den 11 Aug. 1812 utfärdade nådiga afskrifningsreglemente, hvilket dock genom 1824 års åberopade fourrageringsstat visserligen ingen ändring undergått, allt hittills uti fourrageringsredovisningen blifvit lemnadt utan efterlefnad vid samtliga de i fråga varande Regementen, så vida nemligen enligt detsamma någon afskrifningsprocent till Redogörares fördel ej kan annorlunda bestämmas eller komma i fråga, än genom behörigen skeende inventeringar och utrönande af verkligen befintliga behållningar.
Oin Redogörarne, utan ett sådant utrönande af de verkliga öfverskott, från hvilka deras afskrifningsprocent måste utgå, få tillfälle att disponera eller, hvad som kommer på ett ut, låta af fourrageringsmedlen godtgöra sig full afskrifningsprocent eller större eller mindre del deraf; så sker detta, utan att veta, huru stort det belopp verkligen varit, som i egenskap af öfverskott kunnat efter Reglementet dem tillfalla, och hvilket väl aldrig får öfverstiga det deri bestämda maximum, men tvertom kan stadna vid lägre belopp eller alldeles försvinna, allt eftersom tillgången vid verklig inventering befinnes förhålla sig.
Men fråga är ej blott om afskrifningsprocenten och saknaden af all grund för dess tillgodonjutande i brist af inventering, utan det är också genom denna åtgärd, som det skall utrönas, huruvida det magasinerade förrådet från ena gången till den andra lemnat öfverskott, äfven utöfver fulla afskrifningsprocenten, eller ock möjligtvis brist, för hvilken Redogöraren har att ansvara.
1 förra fallet måste detta öfverskott komma Kronan till godo och i sin mån minska behofvet vid näst följande proviantering; och det kan för ingen del vara Redogörarna tillåtet att jemte afskrifningsprocenten disponera äfven ett dylikt öfverskott, såsom likväl händelsen kan blifva, när man utan föregången inventering och således utan kännedom af verkliga förhållandet kommer i tillfälle att samfäldt använda behållet öfverskott och afskrifningsprocent, utan att det förras verklighet eller belopp kan komma i beräkning. — 51 — Det är sannt, att vid skedda undersökningar i Kongl.
Krigshofrätten, i följd af gjorda angifvelser emot Sqvadronschelerna vid Lifgardet till häst, ej någon anledning yppat sig dertill, alt uppsåtligt underslef eller egennytta skulle hafva förefunnits; och någon dylik anledning har lika litet visat sig uti de hos mig gjorda angifvelser af enahanda beskaffenhet, då dessa angifvelser blifvit jemförda med de deröfver afgifna förklaringar.
Tvertom måste med desto större sannolikhet förutsättas, att det rådande förfaringssättet varit i god tro antaget, som någon anmärkning deremot vid räkenskapernas granskning hos Kammarrätten icke varit gjord under all den tid, det nu brukliga förhållandet ägt rum, utan Kongl.
Kammarrättens till mig aflåtna skrifvelse fast heldre ådagalägger, att vid detta förhållande all anmärkning funnits obefogad.
Jag har derföre också icke skäligen trott mig kunna lägga vederbörande uppbördsman till last en redovisnings försummelse, hvilken vid räkenskapernas kontrollerande aldrig blifvit klandrad eller ogillad.
Men jag har ej derföre bordt lemna utan uppmärksamhet en i sig sjelf klandervärd afvikelse från ofvan åberopade nådiga afskrilningsreglemente och från en ordning, hvilken ofelbart är oundgänglig lör en verklig redo\isning al allmänna medel.
Nämnde nådiga reglemente stadgar visserligen icke förgäfves tili 1 § 8 morn., att om Uppbördsmans redovisning utfaller med öfverskott, som af vederbörande Ekonomie-Administration godkännas och fastställas, dessa öfverskott skola inlösas till Kongl. Majit och Kronan efter medelpriset af upphandlingen, hvaremot det skall vara en Uppbördsman ovilkorligen förbudet att om ölverskotten af sin upphörd in natura disponera.
Att dessa föreskrifter icke blifvit iakttagna uti fourrageredovisningen vid de ifrågavarande Regementen, följer af de här ofvan anmärkta förhållanden; och det lärer väl icke kunna påstås, att härtill finnes någon giltig grund i förordnandet om redovisningens inrättande efter kalenderår samt uti nödvändigheten af fourragets upphandling om hösten.
Ty detta hinder för inventeringarna innebär endast, att de icke kunna ske vid samma tid, då redovisningen för året skall afslutas; och det är ju likväl nödvändigt, att inventering sker ej blott om hösten, då proviantering för året företages, utan ock vid hvarje årstid, då möjligen ett förråd kan vara tömdt och behöfva ersättas.
Det gifves väl intet tvifvel, att räkenskaperne utan hinder häraf kunna på föreskrifven tid afslutas.
Då nu likväl en för allmänna hushållningen angelägen författnings föreskrifter genom långlig vana sålunda blifvit å sido satte, och derigenom äfven tillfälle lemnadt för misstankar och tillvitelser af det slag, hvarom här är förmält, och hvilkas fullständiga undanrödjande icke på annat sätt, än genom redovisningens noggrannhet, låter sig göra; har jag funnit mig pligtig att hos Kongl.
Majit genom underdånig skrifvelse den 29 sisth April hemställa, det nådiga påminnelser måtte vederbörande lemnäs om iakttagande af skyldigheten, att före hvarje ny proviantering hafva inventerat behållningen af den förut varande, samt om efterlefnad af de föreskrifter, som bestämma vilkoron för Uppbördsmans rätt att disponera sådana till hans afskrilningsprocent hörande öfverskott, hvilkas belopp genom inventeringen blifvit vederbörligen utrönt.
På denna underdåniga hemställan har nådigt svar ännu ej hunnit utfalla.
Iiagskipningen.
Ett biand de förnämsta ämnen, hvari rättvisans fria utöfning länge synes hafva svårigheter att öfvervinna, är frihetens nu mera väsendtliga lifselement och hennes plågoris, hennes första grundvilkor och det brukbaraste verktyget till hennes undergräfvande:
Tryckfriheten.
Hvar hon funnits, är man bekant med hennes olägenheter; men fulla måttet af det onda, hon kan göra, är ej utrönt förr, än man känner höjden af det förderf, kulturens villfarelser kunna åstadkomma.
Det goda, som härpå är att afräkna, utgöres af kulturens och frihetens möjlighet, hvilken under närvarande förhållanden försvinner med henne.
Och föga bättre än denna förlust kan ett misslyckadt försök till hennes underkufvande utfalla.
I ett samhälle, som kan uthärda henne, synes hon vara sjelf sitt yttersta botemedel.
Ett samhälle, der hon saknas, men som står i förhållanden till andra, som äga henne, är i våra dagar ett rof för godtycke och allt hvad deraf nödvändigt följer.
Intet ämne tyckes då vara af större vigt än detta.
De betraktelser, som lagskipningens erfarenhet i detta ämne erbjudit, hafva således företrädesvis kraft sitt rum bland de anteckningar, som tillhöra denna del af berättelsen.
Jag bör härvid först upptaga en redogörelse för de grundbegrepp, hvarifrån mitt föreställningssätt i ämnet utgår.
Sedan boktryckerikonsten uppkommit, och man något börjat gifva akt på de verkningar, som från den derigenom beredda utväg till tankars och underrättelsers spridande borde uppkomma; måste man snart hafva funnit, huru stort inflytande detta kommunikationsmedel skulle utöfva på det borgerliga samhället; och farhågan för detta medels missbruk bemäktigade sig naturligen de styrandes sinne.
Man trodde sig icke kunna lemna detta medel fritt, utan att blottställa samhället för all den våda, som den okunniga hopens missledande genom spridda osanningar och irriga begrepp måste medföra.
Det ansågs följaktligen nödvändigt att hämma detta spridande, så vidt möjligt var; och sådant skedde genom förbud mot anläggande af andra boktryckerier, än dem som erhölle specielt privilegium, samt förbud för dessa att trycka eller utgifva andra skrifter, än sorn blifvit i föreskrifven ordning censurerade.
Under en fullkomligen enväldig styrelse kunde det på detta sätt tilläfventyrs länge nog lyckas att beröfva den stora uppfinningen allt märkligt inflytande på samhället.
Med en lagbunden, för friheten mera gynnsam styrelse och med användande af lagliga medel kunde detta deremot icke länge blifva möjligt.
Utan tvifvel måste det onda minskas, så länge censurlagen efterlefdes med all den stränghet, dylika medel kunde medgifva; men omöjligt blef det alltid att hindra allt smuglande med den förbudna varan.
Ocensurerade flygskrifter utkommo omärkligen; och deras verkan vidgade sig i den mån, som konsten att läsa blef mera allmän.
Ju sorgfälligare försigtighetsmåtten varit, desto begärligare emottogos dessa tryckpressens olofliga alster; och vaksamhetens ändamål uppfylldes kanhända än m.indre, när hon mera sällan misslyckades, än som skulle skett, i fall hon varit vida mindre verksam.
Imedlertid synes det vara just genom den sålunda ådagalagda fruktan för ett obehindradt spridande af tryckpressens alster, som den läsande allmänheten blifvit öfvertygad om deras värde och om den stora fördel, som borde kunna hämtas från pressens frigifvande.
Så länge man ännu icke erfarit, hvad dess frihet verkligen uträttar, skapar man sig derom förhoppningar, hvilka synas hafva utöfvat ett allmänt inflytande ej blott på den mindre tänkande; utan ock på hela klassen af upplysta medborgare, så vidt icke deras samhällsställning eller någon tillfällig erfarenhet bragt dem att något längre än vanligt utsträcka en skarpsynt blick.
Så har man i hvarje bildadt samhälle, der tryckfrihet ej funnits, påyrkat hennes införande vid första tillfälle, som dertill yppat sig; och man har med värma och full öfvertygelse förordat henne, såsom en sanningens tolk, ljusets och den borgerliga frihetens mäktigaste beskyddare.
När man lyckats erhålla henne; har man snart funnit, att lion framalstrar ingen ting annat, än hvad den menskliga svagheten, så i denna som i hvarje annan väg, kan åstadkomma.
Man hade utgått från den föreställningen, att de goda egenskaperna, rätts- och sanningskänsla, skulle hos menniskan utöfva en naturlig öfvervigt, så snart de försattes i frihet; och dessa känslors uttalande skulle med lätthet segra öfver ondskans vanmäktiga försök att förvilla.
Men knappast hade de stridande krafterna blifvit lössläppta, innan man erfor, huru litet öfvervägande de äro, som försvara sanningen, emot dem, hvilka styras af andra afsigter och handlingsgrunder, och huru svaga de förras hjelpmedel äro emot dem, som af de senare kunna användas.
Det kunde vara annorlunda, i fall villfarelsen vore hos menniskan mindre naturlig än upplysningen; men erfarenheten visar förhållandet icke vara sådant; och så länge mängden af menniskor är lättare att förvilla än att upplysa, kan ondskan icke misslyckas att finna utvägar till sina afsigters befrämjande i missbruket af all den makt, som tankens vilseförande är i stånd att på menniskan utöfva.
Nu är det likväl ej blott den onda afsigten, som härvid kan blifva verksam, utan den oskyldiga villfarelsen arbetar ofta med största nit att utbreda sig bland den mindre tänkande mängden.
Emot allt det onda, sorn på denna väg kan samhället tillskyndas, erbjuder tryckfriheten sjelf intet annat skydd, än det sanningen möjligen kan åstadkomma.
Men sanningens verkningskrets är inskränkt inom ett vida ringare antal af läsare, än hela den allmänhet, som äger förmåga att inhämta de förvillande förespeglingarna.
Och sjelfva sanningen, om hon än icke oftast vore mindre lätt att pröfva och förstå, om hon således kunde sprida sig med lika lätthet som villfarelsen och bemäktiga sig alla dennas anhängare, är dock, äfven hon, icke fritagen från äfventyret att skada.
Jag säger icke, att äfven den mest upplyste har skäl att, såsom någon gång skett, beklaga sin befrielse från okunnigheten.
Men det kan icke blifva allas lott att förvärfva den högsta upplysning, eller ens så mycket deraf, som i allmänhet berättigar att heta bildad; och rätt få lära till slut de finnas, som utan olägenhet kunna befrias från hvilken fördom som helst.
Och de nyttiga, de för menniskans lugn oumbärliga fördomarna kunna rätt väl vara de, som äfven hos den obildade lättast undergrälvas.
För att sålunda kunna försvinna, behöfva också fördomarna icke alltid vara illa grundade, utan jemväl sanningar utrotas på samma sätt, när de äro endast såsom fördom antagna, icke på upplysning grundade.
Så nedrifver tryckfriheten obehindradt, och lättast hos den obildade massan, de öfvertygelser och trosläror, på hvilka både religionens och samhällets bestånd ytterst hvilar; och en sådan verkan var visserligen icke den, som visade sig för de välvilliga svärmares inbillning, hvilka förordade denna frihet såsom det högsta goda.
Säkerligen äro desse också icke de, som efter vunnen erfarenhet förfäkta satsen om tryckfrihetens alltid välgörande, aldrig förderfliga verkan; men hon saknar ej derföre sådana försvarare.
De äro naturligtvis desamme, som sjelfve använda denna frihet på det mest förderfliga sätt; och deras bevekelsegrunder, stundom uppsåtligen åsyftande politiska hvälfningar och en på enskildt interesse beräknad samhällsupplösning, behöfva dock icke nödvändigt flyta ur någon annan källa, än egennyttan att draga vinst af sjelfva författareskapet.
De bevisningsgrunder, som härvid användas, äro förnämligast hämtade hvarken från vederläggning af de här anförda naturliga förförelserna till frihetens missbruk, eller från någon af historien bekräftad erfarenhet, utan från väl eller illa grundade beskyllningar mot den varande samhällsinrättningen och mot personerna, af hvilka den förvaltas, samt från ett deraf härrörande behof att genom en oupphörlig stormlöpning emot allt detta nedtysta de röster, som höja sig till dess försvar, och att draga på sin sida den stora allmänhetens förvillade förnuft, hvilken i dessa ämnen påstås vara klokare, än de sakkunnige.
Hvad en litteratur, lifvad af sådana handlingsgrunder och begagnande sig af sådana verkningsmedel, skall kunna uträtta, är icke svårt att inse; och lika uppenbart förekommer det, att en så beskaffad litteratur oundvikligen måste bilda sig, när tillfället dertill öppnas.
Den fråga, som deremot vill blifva svår att lösa, är den, huruvida de fördelar, som tryckfriheten har att erbjuda, äro af större vigt, än att de böra vika för dessa oundgängliga olägenheter.
Att öfver denna fråga reflektera kan man icke såsom samhällsmedlem och tänkande afhålla sig; men till hvilka slutsatser man derigenom än kommer; så är man dock derföre icke befriad från skyldigheten att lyda den tryckfrihetslag, under hvilken man lefver; och man får ej heller förbise den stora skillnaden imellan frågan om tryckfrihetens införande, der hon ännu icke finnes, helst om hon der ej heller eftersträfvas, och frågan om de verkningar, som måste uppstå af hennes upphäfvande, der hon redan finnes.