Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det onda går väl i de flesta fall att bota genom massage och förnuftig gymnastik, men det drar tid och pengar, och är det långt gånget, kan det dröja mycket länge om innan armarne — om de ens någonsin göra det återvinna — sin forna styrka.
till för modet, utan modet är till för henne, att hon skall beherska modet och ej tvärtom.
Modet är särdeles nyckfullt oeh befaller den ena dagen ett, den andra ett annat.
Men har det lyckats finna på något riktigt galet, som de stackars slafvinnorna måste uppoffra duktigt med tid eller pengar för att efter- komma, så känner det sig helt skadegladt, och då kan det hända att den förändring, som var ämnad för några veckor, får gälla flere år.
Nu har det i några år varit modets allt besegrande vilja, att fruntimmerna skola ha sina armar instuckna i så trånga fodral, att det är en fysisk omöjlighet att kunna sträcka dem rakt upp öfver hufvudet.
Nå, om detta vore den enda olägenheten, så vore derom ej mycket att säga.
Men då ärmarne äro snäfva måste armhålen vara trånga, och, att så är, kan hvar och en lätt öfvertyga sig om, som vill föra den ena [armen i riktning mot den andras axel; insidans muskel drar sig då tillsammans och vill i samma män svälla ut, men stöter snart på ett oöfvervinneligt hinder i form af en tjock söm.
Är det en riktigt finfin klädning, så kan man få se ringar på axel och arm, åstadkomna genom trycket.
En annan art af samma sjukdom är den väl bekanta, ehuru icke synnerligen välkända, skrif- varsjukan.
Fruntimmer, som en längre tid uteslutande sysselsätta sig med ett och samma handarbete — t. ex. virkning, som är särskildt ansträn- gande — angripas allt emellanåt, om ock i de flesta fall lindrigt, af detta samma onda, hvars olika arter man med ett gemensamt namn kallat yrkesnevros.
Att detta hämmande af musklernas fria rö- Men huru förebygga faran?
Icke kan man af fruktan för att möjligen få armarne förstörda relser måste vara ytterst skadligt, inses nog vid upphöra " med sina sysselsättningar, af hvilka en smula eftertanke.
Ej nog med att musklernas utveckling hindras, man kanBke rent af måste lefva, såsom fallet ofta är med en mängd piano-, kontors- och utan blodcirkulationen och lymfströmningen, telefonfröknar, hvilkas senares armar emellanåt som ju äro af sådan vigt, försvårat i högsta angripas af sjukdomen till följd af den enfor- grad; en så misshandlad lem kan ej bibe- miga rörelsen vid det oupphörliga lyftandet af hålla sin ursprungliga sundhet.
Derföre gymnastik, masage och allehanda luren.
Nej, detta är ju omöjligt.
Man är ju tvun- läkemedel — bort med de snäfva ärmarne!
Vida, tillräckliga ärmar, som tillåta hvilka gen att arbeta, och valet af arbete står en ej rörelser som helst, se der första vilkoret för alltid fritt.
Men något kan likväl göras.
För att förebygga detta onda bör man sträfva ett par friska, duktiga armar.
att stärka de muskler, som vid arbetet tagas i anspråk, och detta sker bäst genom gymnastik, som ju stärker hela ens fysik och i samman- hang dermed kommer armarne till godo.
Men de, som icke hafva tid och tillfälle till en ordnad gymnastik, böra söka att genom fysiskt arbete af allehanda slag omväxla med oeh af- till bryta den genom sin enformighet skadliga hufvudsysselsättningen.
Och den, som ej anser Z D X 7 1 T sina fina händer för ömtåliga att ta till yxan för årgången 1 8 8 8 i vedboden och sopborsten för salsgolfvet, skall ej ångra det utan snart finna, att dessa simpla — trefliga och billiga — tillhandahållas verktyg jemte en mängd andra sådana som hos redaktionen.
Eeqvisitionerna böra dock krattor, hammare och mortelstötar m. m.
äro vara inkoniDa innan januari månads utgång.
helsans och ett friskt lynnes bästa vänner.
Men det är en sak till, som jag skulle vilja Priset är Permar påpeka, och det var egentligen för den skull jag tog till pennan, fast det kommer litet post Skriptum, som ju är fruntimmers sed.
Då fråga blir om en kraftig och sund fysik, spelar menniskans klädedrägt en stor oeh aldrig tillräckligt beaktad roll.
Och denna vigtiga omständighet ignoreras i allmänhet allt för mycket af fruntimmerna; alla gamla historier om snörlif, krinoliner och styltor under fötterna lära oss, att qvinnan tar mindre hänsyn till det helsosamma än till det sköna.
Men det ' sköna är liktydigt med det moderna, oeh modet, hur oskönt och skadligt det än utvecklar sig, ju är alltid vackert och efterföljansvärdt.
Ja — så har det varit, men lyckligtvis har en annan friskare vind börjat blåsa, som fört med sig sundare och friskare åsigter.
Modets slaf- vinnor äro ej så talrika som förr, oeh måDga, som suckat under dess olika tortyrredskap, ha haft kraft att bryta fjättrarne.
Så länge qvin- nan är qvinna, kommer väl alltid modet att fortlefva, men att dess ioll som tyrann är ut- spelt kan man ha grundad förhoppning om, då qvinnan börjar bli medveten om, att hon ej är 11 endast 1 krona,, som jemte portot uttages medels efterkraf.
Om vidskepelse och om tisdagar bordet och fredagar, och afvigvända damer, fyrväplingar skrock, om tretton plagg, och om vid skurma- hundtjut.
En föreläsning fön damerna af Dolly Roon.
ina nådigaste damer!
Jag vädjar härmed till edert samvete oeh till edert förstånd!
Rysen ej för denna inledning, ty jag skall alldeles ej vara indiskret, nej snarare tvärtom.
Samlen nu allt edert lugn och skärpen eder tankeförmåga samt svaren mig uppriktigt, efter mogen öfverläggning.
Äro vidskepelse och skrock förenliga med vårt upplysta tidehvarfs åsigter?
Svaret dröjer.
medgifva sådana, beror troligtvis såsom nyss antyddes helt enkelt derpå, att man icke kommit att tänka på detta.
Den, som skrifver dessa rader, från barn- domen van vid att ej få förslösa den dyrbara tiden med något så onyttigt, som att hemta frisk luft — det var den tidens åsigt — har ej heller, om san- ningen skall fram, sjelf tänkt derpå.
Det är några varmhjertade unga flickor, som jemfört sitt eget sorgfria, lyckliga lif med sina arbetande systrars, och som, af innerlig önskan att bereda dessa senare någon lättnad i deras sträfsamma tillvaro, blifvit upp- hof till den uppmaning, som ofvan gifvit framställd.
Och helt säkert skall ingen, som i hemmet låter förfärdiga behöfliga drägter, ångra, att hon medgifver den fristund, efter hvilken sömmerskan måhända innerligt längtar, men af blygsamhet eller grannlag- enhet — eller möjligen af blotta vanans makt — icke kommer sig för att begära.
Ty det är ju klart, att, då man med stärkta krafter och förfriskad håg återtager sitt arbete, går det både lättare och fortare, så att följaktligen hvarken den arbetande eller den betalande förlorar på de små hvilostunder, som un- der trägna arbetsdagar sålunda skulle komma kanske de mest samvetsgranna af alla arbeterskor till del.
operan återupptager på torsdagen i denna vecka Verdis storslagna opera » Aida » med fröken Ek i titelrollen och fröken Ellen Nordgren — be- kant från konsertsalen — som debutant i Amneris ' parti.
Denna repris torde varda af synnerligt in- tresse.
K. dramatiska teatern har slagit ett stort slag ge- nom upptagande af Shakespeares lustspel » Så tuktas en argbigga ».
Det ypperliga utförandet utgör en sannskyldig triumf för denna vårt lands främsta tal- scen.
Särskildt framstodo naturligtvis de båda huf- vudpersonerna hr Hillbcrg och fru Hartman som Petruchio och » argbiggan » Katarina.
Hr Hillberg, som för ett par år sedan spelade Petruchios roll på dåvarande Nya teatern, gaf nu om möjligt en i de minsta detaljer ännu mera utmejslad bild af den ve- ronesiske ädlingen och tuktomästaren.
Och att fru Hartman med afgjord framgång skilde sig från sin maktpåliggande uppgift — så vidt skild från hennes vanliga — derom torde ej vara mer än en åsigt.
De öfriga medspelande fylde likaledes väl sina plat- ser.
Stycket måste ses af alla, som älska god skåde- spelarekonst.
Svenska täatern gaf sistlidne torsdag för första gången » Seklernas nyårsnatt », sagospel i 1 akt af Gustaf af Geijerstam, samt » Byråkraten », komedi i 4 akter af G. von Moser, öfvers.
På s. k. nyårspjeser har man ju i allmänhet ej några större fordringar, hvad deras inre värde beträffar, och troligen har förf.
af » Seklernas nyårsnatt » här ej heller framträdt med några anspråk.
Säkert är dock, att pjesen är väl hopkommen och gör god verkan, om det ock ej är svårt att uppleta svaga punkter i den samma.
Men bredvid dem har den ock att uppvisa lyckligt funna pointer.
Bland de i pjesen inlagda tablåerna gör sig isynnerhet den, som fram- ställer en revolutionsepisod, förträffligt gällande.
Det nuvarande och förra seklets gudinnor framställas väl af fröknarna B. Lundqvist och (?.
Lundeqvist.
Den senare, en ståtlig företeelse, uppträdde i denna pjes i sin första roll.
— Efterpjesen » Byråkraten » är tem- ligen långdragen, men har många roliga situationer och erhåller ett vårdadt utförande.
Särskildt vilja vi framhålla fru A. Lundberg som Ellen samt hrr Häuft, Varberg och Olsson som resp. grefve Meng, kamrer Lemke och Eberhard Meng.
Bifallet är hvarje afton lifligt.
(Forts.) Æ % n vinterdag fram emot juleu var det stryk- 4^ * r^ ning hemma i salen.
D å kom Otto, morbrors äldre bror, in.
» Jag har ett bref till dig », hviskar han, då syster Anna är borta och byter om jern vid strykugnen.
» Bref?
Till mig! » Det var något, som aldrig händt förr.
Hvem kunde skrifva bref till henne?
I r- \ I I k l I \ j \ J IN Annonser mottagas endast mot kontant liqvid i förskott af 2 5 öre pr 4 - spalt, petitrad (
» Det är från Axel.
Han ber helsa och frågar, om du vill ta ' emot det. » nu helsa vi, Fine och jag, på far och mor och systrar och utbedja oss er välsignelse. » » Ja, visst vill jag det. » Hvarpå hon stack brefvet i barmen, utan att någon märkte det.
Men pappa var ond och sade: » Sluta upp med detta opassande gyckel! » När de öfvertygades om, att det var allvar, blef det med ens förstämning, tystnad efter munterheten nyss.
» Detta är en sak, som ej afgöres så här i brådkastet.
Följ med mig du! » När Pappa och Axel blifvit ensamma, stoppade gubben en pipa, gick fram och tillbaka på golfvet, rökte, började sedan att tala: » Har du tänkt dig före, min gosse?
V e t din mor något om ditt tilltag?
Hvad tror du, hon skall säga?
Hon har, som du vet, aldrig haft någon dragning till mig och de mina — och är, som du också vet, inte att leka med och att skrifva order för.
— Och har du tänkt på din position?
En fat- tig indelt officer!
Fine har artistbegåfning, och du känner till mina planer för henne.
Det är för henne, ser du, jag arbetar, för egen del väntar och hoppas jag numera in- genting och hennes syskon äro duktiga, här- diga flickor, som komma att finna plats för sig i verlden.
Det var mitt mål att i Fine se en aktad och ansedd artist.
Jag känner henne, du, hon skall aldrig tillfredsställas, om hon icke får utveckla sina krafter.
Hon är ännu barn och vet inte, hvilka skatter hon har i sin strupe, — ännu kvittrar hon som lärkan utan annat mål än att kvittra: att roa sig och oss.
Men hon skall växa ut, det kommer en tid, då hon skall fordra att få bli, det en gifmild natur ämnat henne till.
Vill du då, att hon skall känna sig bunden, en liten fru på ett kaptensboställe på landet — utan resurser, utsläpad, för- krympt?
Tänk dig för, det säger jag än en gång!
D u har gjort ditt för att väcka hen- nes anlag, visa nu att du verkligen vill hen- nes sanna lycka. » Morbror pratade och narrade flickorna att skratta.
Men nästa gång syster var borta vid strykugnen, passade han på och hviskade: » Om du vill lemna svar, så kom upp till mig. » Stackars lilla Fine var mycket orolig.
Var det inte orätt, det hon gjorde?
Hon hade ditintills aldrig haft någon hemlighet för sina föräldrar.
När hon gick upp på vinden med stärk- kjolarna, passade hon på, bröt brefvet och läste.
Det var ett friarbref.
Morbror Axel frå- gade, om hon ville dela hans lif.
Ville hon det, skulle han bli borta i två år, men när den tiden var förbi, då skulle han ha bröd att bjuda henne.
Till dess borde ingen få veta något om saken.
Hon var sexton år, han var trettio.
Han var löjtnant men väntade avancemang inom året.
Han var munter, sällskaplig och god, med lifliga bruna ögon.
H o n sv * arade natur- ligtvis ja, hon hade ju alltid varit fästad vid sin morbror, och hon ville vänta på honom, inte blott de två åren utan till lifvets slut.
Så hände det en dag, att hon blef inkallad till sin fader.
En af de resande artisterna, en ung tysk, hade friat till henne, och pappa ville ej lemna henne i okunnighet derom, fast han redan svarat nej på hennes vägnar.
De kände j u den unge mannen så litet, han såg bra ut och var virtuos på fiol — det var allt, hvad de visste om honom, Och Fine var bara barnet, hade ingen erfarenhet och intet förstånd, derför hade hennes för- äldrar svarat i hennes ställe, då friaren visat den takten att vända sig till dem i stället för att kollra bort barnet.
Fine var glad, att det blef som det blef — men på samma gång var hon ned- stämd.
Hon såg, att man betraktade henne som ett oansvarigt barn, hvars vilja och hvars känslor man ej behöfde taga i be- traktande.
Men snart slog hon bort alla ledsamma tankar, och lifvet i hemmet gick sin gång.
Och de två åren voro förbi.
Julbaket var i full fart i den stora varma bagarstugan.
Snön slog mot rutorna och blåsten hven utanför.
Då hördes bjellrors klang.
Hvem det kunde vara?
Syster fram till dörren, gläntade och tittade.
I det samma togs hon fast af ett par pels- klädda armar och svängdes rundt, föll häpen och förskräckt ned på en stol, hvarpå mor- bror Axel i sin stora pels sprang fram till Fine och svängde om med henne.
Men henne behöll han i sina armar.
Syster skrattade, mamma hade kommit ut och skrattade, han hade stormat in som ett yrväder, men han var alltid så frisk och rolig och välkommen.
» Få vi inte vara med? » ropade småflickorna omkring honom och ville dansa, de också, med björnen i pels.
» Min första helsning gäller fästmön — min lilla fästmö! » ropade han, strålande af glädje.
Fine visste inte, hur det gått till, men hon låg fortfarande i hans famn.
» Alltid är Axel full af spektakel, håll sig allvarsam nu munschör, — och se så ned- snögad flickan är. » Det var pappa, som äf- ven ditlockats af jublet.
» Jag är fullkomligt allvarsam », sade Axel och kastade af sig pels och pelsmössa.
» Och 13 Men de båda unga sågo saken med andra ögon.
Allt för att ega hvarandra, intet i lif- vet kunde ersätta det fattiga kaptensboställe på landet, som nu utgjorde deras mål.
Så kom verkligen förlofningen till stånd, och det beslöts, att Fine skulle resa upp till Stockholm för att sjunga, — hennes fader önskade det nu lifligare än någonsin, och hon sjelf också, ty Axel hade tjenstgöring der.
I Stockholm kunde hon inte bo bos någon annan än Axels mor, det hade varit opas- sande annat.
Axels moder, sträf, högdragen, otillgänglig, hade skarpt och kort nekat sitt bifall till förlofningen.
Men Axel hade tvun- git henne, och hon hade gifvit vika, men att det ej skett godvilligt, det visade hon i sitt dagliga uppförande mot Fine lika ofta som hon visade, att hon var ensam herre i sitt hus.
Hon hindrade Fine att råka Axel, skickade alltid in någon att hålla dem säll- skap, då de någon gång blifvit ensamma i ett rum, — helst var det då sin nittioåriga moder, hon valde till sällskap åt dem, och gumman gnälde och berättade om den disci- plin, som funnits inom hemmen i hennes ung- dom.
Då skulle barnen aldrig vågat, hvad de nu gjorde sig skyldiga till, dä fans det något, som hette barnslig lydnad.
Fine vågade aldrig visa sig på minsta sätt missnöjd, men vintern blef outhärdlig ej min- dre för Axel än för henne, och fram på vår- sidan frågade han henne derför en dag, om hon ville som han: gifta sig, nu genast, lefva med honom i små vilkor, men oberoende af alla andra.
Han lade in ansökan till kungs.
Med Iduns expedition är förenad Iduns uträttningsbyrå, hvilken gratis verkställer alla uppköp åt Iduns abonnenter i landsorten samt för öfrigt ständigheten att det var i lag förbjudet for så nära slägtingar att gifta sig med hvar- andra hade aldrig bekymrat dem.
— Axel var ju endast hennes styfmorbror och undan- tag från denna lag hade visst aldrig varit sällsynta.
Men till deras oerhörda förvåning blef de- ras ansökan afslagen.
På ett par assembléer under vintern hade Fine sjungit och väckt uppseende, en infly- telserik musikvän, som en gång presenterat henne för kronprinsessan Josephine, åtog sig nu hennes sak, kronprinsessan framförde frå- gan inför Karl Johan, men hans majestät, som var omusikalisk, var på dåligt lynne och svarade kort, att han ej kunde bryta lagens helgd.
Sjelf tog Fine mod till sig och gick upp till excellensen af W * * *, men fick af honom ett svar, som hon aldrig förlät honom.
» Ärendet har varit före, j a g kan inte ännu en gång upptaga hans majestäts dyrbara tid för en så obetydlig sak.
För öfrigt — mister du en, stå dig tusende åter, min söta. » (Han tog henne under hakan, men hon bara såg på honom, vände sig om och gick med en känsla af att nu var allt, allt förloradt.
Hennes föräldrar delade denna tanke.
Fa- dern, som var en framstående tillfällighetspoet, präntade sirligt några verser till kronprin- sessan och lät framlemna dem till henne som en gärd af tacksamhet för hvad hon velat göra för hans dotter.
Modern skref till Fine och förmanade henne till tålamod under pröf- ningarna, hvilka alltid leda till vårt bästa.
När bör, barnet lära sig läsa och skrifva?
Återigen har jag blifvit an- modad att undervisa ett barn ej fylda 6 år.
Stöta mig med föräldrarne kan jag ej, ty undervisnin- gen är min utkomstkälla; men då jag vet att barnet i en framtid kommer att lida derutaf, tager äfven jag mig friheten att gifva ett litet råd om bar- nens uppfostran.
I den största välmening tvingas bar- net, knappast fylda 5 år, att lära sig läsa och skrifva.
Ja, t. o. m.
4 års småttingar kunna mekaniskt efterapa be — a — ba, ge — a — ga.
Gores en liten anmärkning, ursäkta föräldrarne sig med, att barnet har endast hört det, eller det har lärt sig sjelf.
Följ- den af allt detta kommen I snart att sjelfva inse.
Älsken T edert barn, så låten I det aldrig börja att läsa och skrifva, förr än det har fylt 7 år.
Jag hör redan: nonsens, huru kan det vara möjligt!
Möjligt vore det, om I önsken det väl.
Af den mängd barn, som undervisas tidigt, finnes inte ett, som läser med nöje oeh som ej finner, att boken är en plåga, då deremot barn vid 7 års ålder finna i läsning lika stort nöje, som i hvilken som helst annan sysselsättning, för att man ej har tvingat dem i förtid.
Tänk bara efter.
Hvarför tvinga ej föräldrarne sina 5 år gamla barn att sticka strumpor, väfva mattor, utan endast läsa.
Hvarför misshandlas det vigtigaste i hela uppfostran?
Kanske mången svarar: » Jag vet ej, med hvad jag skall sysselsätta barnet, som ut- tröttar mig med frågor och stoj, der- för skickar jag det till skolan för att blifva af med det.
Eller antages en lärare, som får taga hand om det. » Tycken I, att det är rätt?
Jag har undervisat barn i olika ål- drar.
Endast de barn lärde sig fort att skrifva och läsa flytande, som voro fylda 7 år.
Deremot de barn, som började vid 5 års ålder, hade svårt att lära sig, ja, t. o. m. ett par år gingo IDUN tiil billigaste pris och på bästa sätt utför alia möjliga uppdrag till tjenst för Iduns ärade läsarinnor.
Båda föräldrarne bådo henne komma hem till dem.
Men Axels mor dolde ej, hur nöjd hon var.
Nu hade A x e l att välja.
Det stod ho- nom fritt att låta viga sig utomlands, det hade flera än han gjort, men då måste han taga afsked ur tjensten och bryta sig en ny bana i främmande land.
Men det vågade han ej, hvad skulle han lefva på, om han lemnade sin tjenst?
Fine kunde ej af hålla sig att tänka, att den tyske fiolinisten, som friat till henne, ej skulle begärt bättre än att med henne som sin hustru fri och obun- den få resa från land till land.
Men Axel var hvarken fri eller obunden, och af honom kunde hon ej fordra, att han skulle offra sin framtid och sitt fosterland för hennes skull.
Skiljas från henne ville han ej, fast hon satte det i fråga.
Det blef henne olidligt att lefva i hans moders hus, och pinsamt var det att numera visa sig i societeten och i de musi- kaliska kretsarna, der hon nått ett slags ryktbarhet såsom den alltid förlofvade men aldrig gifta mamsellen från vestkusten.
Hennes föräldrar bodde qvar i Göteborg, och nu hade hon varit hos dem ett år, då Axel också- reste dit i ett tjensteärende oeh följd af sin moder.
D e bytte häst vid en af de sista gästgifvargårdarna.
D å kom gäst- gifvarmor fram och berättade, att en häftig sjukdom grasserade i staden.
Det måtte vara farligt, eftersom folk reste bort derifrån i massor.
rit någon god mor mot Fine.
Men du skall lofva mig en sak, — att när jag dör, så skall jag få hvila bredvid henne i jorden. » Modren såg på honom med sin kalla, hvassa blick.
H o n var ond och häpen öfver hans oerhörda dristighet att tilltala henne på detta sätt.
Men vid hans sista ord yeknade hon.
» H v a d är det för fantasier? » frågade hon med dold rörelse och tillade, att när A x e l dör, då har hon legat länge i sin graf och kan inte uppfylla hans önskan.
» Jaja, men om mor lefver. » Sedan talade han inte mera om den saken.
Och de åkte in i Göteborg, der koleran brutit ut.
Nyheten derom hade ej hunnit till Stockholm, då de reste derifrån.
Fine hade fallit af och var inte rask.
Han gick ytterst nervös och orolig omkring i hem- met, uträttade sina sysslor men så besynner- ligt frånvarande och stillsamt, utan att tala med någon.
Hvar oeh en familj lefde nu isolerad, de förskräckligaste rykten om far- soten hade börjat sprida sig, och man läste in sig, rädd för smittan och rädd för hvar- andra.
Men Fine sitter vid fönstret och ser ut.
Men söker förströ henne, men hvarken vill hon spela eller sjunga, utan hon går som i sömnen, genomskinligt blek, med de stora stirrande ögonen riktade ut — ut, om hon ej skall få se honom på gatan.
» M o r », säger då A x e l till sin moder, när de åkte landsvägen fram.
» D u har inte va- om.
Jag märker på deras ansigten ett missnöje och att läslektionen är för dem en plåga.
Jag måste tillstå, att de hafva aldrig nekat mig att läsa, men också aldrig gjort det med nöje, då ett 7 års bara deremot finner i läsningen en riktig njutning.
Här kommer ej lätja i fråga, ty erbjuder jag barnet flätning, stickläggning, teckning m. m., är det ögonblickligen flitigt och intresserar sig deiför.
Hvems är felet, att barnet är trött vid läsning och ej vid andra arbeten?
Derför boren I inse, att om barnet ej börjar läsa, förr än det fyller 7 år, kunna föräldrarne tryggt lita på, att inom 6 månader läser det flytande.
Kanske någon frågar, hvarför precis 7 år?
Jag önskar bevis derpå.
Och deri hafven I fullkomligt rätt.
Upp- fostrare, iaktagen barnets utveckling, då insen I, att j u yngre barnet är, desto mindre urskiljer det föremålen.
T. ex. — när det ser en käpp, ber det att få rida på d e n; hvarför?
Jo, det ser i käppen en häst, emedan hästen är långsträckt och käppen likaså; eller får barnet tag i en bit sönderklipt papper, ögonblickligen jemföres det med en menniska, djur, byggnad, det beror på hvilket af föremålen, som roar barnet mest.
Ju äldre barnet blir, j u upp- märksammare blir det på sin omj » if- ning, och vid 5 års ålder kan det först börja jämföra eller åtskija de större föremålen; är detta ej hufvudsaken innan det börjar med abc t Huru for- drar man då af 4 — 5 års barn att ur- skilja c — e, 1 — t, m — n, å — ä o.s.
v., då förmågan att urskilja det ena från det andra når sin egentliga utveckling först vid 7 års ålder.
Öfvertygen Eder sjelfva, mina ärade läsarinnor, att ett 5 — 6 års barn (un- dantag finnes j u i allt) ej kan full- komligt jämföra eller åtskilja de min- dre föremålen, således boren I inse, att det att tvinga det att läsa i förtid är öfver dess krafter; derför finna de i läsningen en plåga.
Hvad gör ett år förr eller senare, man hinner nog blifva gammal i för- tid.
14 Klädedräkten.
Vill man tala förstånd med qvinnorna angående klädedrägten, då talar man ofta om » rep i hängd mans hus », och jag har alltid funnit det mera otack- samt än något annat ämne, ty ingen vill bryta isen och visa sig i en så enkel och naturlig klädnad, som önsk- ligt vore, fastän många äro nog upp- lysta för att inse det dåraktiga och skadliga i modeslafveriet.
Om nn t. ex. jag säger rent ut, att turnyren är af- skyvärdt ful, narraktig och ett före- mål för alla mäns sannskyldiga åtlöje; så kommer i morgon en modist och påstår, att » den ska ' vara, och ju större dess elegantare ».
Och då står jag här med all min vishet — • slagen, beseg- rad!