Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Skulle man åter antaga den häremot yttrade åsigt, så måste man helt och hållet förneka att några rättigheter af ifrågavarande art genom äktenskapet uppkommit, ty med denna åsigt låter begreppet om rättigheter sig icke förena.
Om nemligen makars delaktighetet i deras bo icke anses hafva blifvit bestämd genom den lag, som gällt, då de sig förenat, utan gjorts beroende af uti lagen tilläfventyrs skeende förändringar, så kunde följden hafva blifvit att, i händelse lagstiftaren, i stället för att införa jemlikhet emellan makar, funnit godt förklara den ena oberättigad lill giftorätt, denna såmedelst förlorat all rätt till del i boet.
Men vid sådant förhållande lärer man icke heller med fog kunna påstå att en presumtiv rättighet ens egt rum.
Om nu, enligt hvad Utskottet förmodar, den invänning, som grundats på möjligheten af en under äktenskapet skeende förändring i giftorätten, blifvit vederlagd, är äfven dermed den hufvudsaktigaste anmärkning mot principen i Utskottets förslag undanröjd; och Utskottet tror sig jemväl med det ofvanstående hafva ytterligare bekräftat riktigheten af samma princip.
Af 1734 års lagstiftare har äktenskapet i afseende på makarnes egendoms förhållande blifvit kalladt bolag, och annorledes har detsamma ej heller i lagstiftningen betraktats.
Ehuru detta bolag i så måtto skiljer sig från naturen af vanliga bolag, hvilka i allmänhet förutsätta bolagsmännes gemensamma rätt till medverkan, att mannen under bolagstiden ensam styr och förvaltar, sker detta likväl till bådas fördel; och vilkoren för denna förvaltning samt för hvarderas delaktighet, hafva i lagen blifvit bestämde, med rättighet för kontrahenterne att genom serskild öfverenskommelse modifiera samma vilkor.
Aftalet om äktenskapet innefattade ett aftal om bolaget; och bolagskontraktet fanns redan i lagen.
Det är från denna synpunkt, sorn Utskottet utgått vid uppgörandet af sitt förslag; och då Rikets Ständer ej handlat såsom enskilde ombud, utan såsom Svenska folkets lagstiftare, föreställer sig jemväl Utskottet, att regeln, Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 42. 7 det vy lag ej må stiftas med tillbakaverkande kraft, eger full giltighet emot tillämpning af 1845 års giftorätts-lag på förut ingångna äktenskap.
Att en förklaring i denna syftning leder till oreda, kan Utskottet lika litet inse, som att en dylik förklaring skulle vara vådlig ur politiska skäl och oförenlig med granlagenheten hos de representanter» hvilka tillhöra de samhällsklasser, som lagförändringen angår.
Det lärer nemligen hädanefter ej leda till mera oreda än tillförene att uti ifrågaställde fall tillämpa 1734 års lag; och då lagstiftaren grundar sina åtgärder på rättvisan, uppfyller han både politikens och granlagenhetens fordringar.
Beträffande sedermera den påyrkade utsträckningen af principen i Utskottets förslag till äfven arfsrätten; så enär rättigheten till ari' först inträder vid arlfall, anser Utskottet en sådan utsträckning ej heller kunna komma i fråga, det vare sig om arf tillfaller barn efter föräldrar eller tvärtom.
Men deremot erkänner Utskottet riktigheten af anmärkningen, att då makars skyldighet att deltaga i boets gäld och i surrogering af enderas, men till bägges nytto, under äktenskapet sålda odaljord, efter 1734 års lag, varit beroende af hvarderas giftorätt, den genom 1845 års Kongl, förordning skedda lagförändring ej heller kan inverka i vidsträcktare mån på berörde skyldighet än på giftorätten.
Då det är en i allmänhet i lagskipningen antagen grundsats, att rättigheter och skyldigheter måste vara sinsemellan motsvariga, ansåg emellertid Utskottet mindre väsendtligt att i sitt förslag till lagförklaring uttrycka omförmälde ovilkorliga följd af samma förklaring, serdeles som förenämnde författning icke gjort någon förändring i 3 § af Giftermålsbalkens 11 kap., som uppställer den generella grundsats, att makar skola deltaga i gäld „efter den andel, hvardera i gälden och bolaget eger.” Utskottet inser emellertid att till fullständigheten hörer ett förtydligande i denna syftning, i synnerhet som den förändring 7 § i åberopade kapitel undergått kan föranleda till tvifvelsmål uti ifrågavarande omständighet, enligt hvad visat sig, under diskussionen i ämnet inom Riksstånden.
Det är i följd häraf som
Utskottet finner förklaringen böra gifvas en så beskaffad utsträckning; men deremot anser Utskottet någon inskränkning deraf till blifvande bodelningar ej kunna ega rum.
Man måste nemligen noga skilja emellan lagförklaring och lagförändring.
I förra hänseendet bestämmes endast huru en lag bort och bör förstås, då olika meningar vid tillämpningen deraf yppats, eller, med andra ord, dess mening, då den stiftades.
Och den måste alltså antagas hafva alltjemt 8 Lag-Utskotttis Utlåtande, N:o 42. gällt i sådan mening.
Man kan derföre icke saga att den blott hädanefter skall så eller så förstås, emedan ett sådant förklarande vore oförenligt med begreppet af förklaring.
Ett dylikt förklarande vore jemväl för lagskipningen vådligt, derest tvister vore beroende på pröfning, som uppkommit innan förklaringens meddelande.
Domaren kunde då ej af förklaringen hemta tillförlitligt stöd för sitt omdöme, emedan lian blott deri funne en ledning för framdeles uppkommande rättsförhållanden.
Lätteligen kunde åter tidsbestämmelsen väcka tvifvelsmål och motverka den enhet i lagskipningen, hvars tillvägabringande likväl är ändamålet med all lagförklaring.
Utskottet den nu ifrågaställa inskränkningen ej böra komma i fråga.
Några olägenheter deraf synes Utskottet ej kunna inträffa.
De skiften som, sedan 1845 års lag blef gällande, äro vordne afslutade kunna icke rubbas, derest de vunnit laga kraft, äfven om en oriktig lagtillämpning dervid egt rum; och de skiftesförrättningar, hvarå laga kraft ej kommit, kunna, så framt vederbörande dermed ej åtnöjas^ i laga ordning klandras.
Utskottet får således vördsamligen tillstyrka att Rikets Ständer måtte för sin del besluta den förklaring, att. genom Kongl, förordningen den 19 Maj 1845, angående förändring i vissa delar af lagens stadganden om giftorätt och morgongåfva, någon rubbning icke skett i makars rättigheter och skyldigheter i bo tid de äktenskap, hvilka äro ingångna förr än berörde författning blef till efterlefnad kungjord.
Stockholm den 13 April 1848. STOCKHOLM, w. f. dalman, i8«. Lag-Utskottets Betänkande, N:o 43. 1 N:o 43.
Anie. till Exp.-Utsk. den 27 April, kl. 7 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring af 5 Kap. 12 § Jorda-balken, angående tiden för afträdande af i börd dömd faslighet.
Uti memorial, som vällofl.
Borgare-ståndet tili Lag-utskottet remitterat, har herr Sienberg, A. M., anmärkt, att Iifad lagen innehåller angående tiden för afträdandet af i börd dömd fastighet i stad vore så obestämdt, att rätta meningen deraf syntes högst tvifvelaktig.
Sedan det nemligen uti 12 § af 5 kap.
Jorda-balken, som föreskrifver huru jord å landet och hus, gård och tomt i staden bördas och lösas må, blifvit stadgadt, att, dömes jord i börd före Thomedag, träde då köparen derifrån nästa fardag derefter, men att han, om dom faller efter Thomedag skall njuta fardag och sitta qvar ett år efter nästa midfasta, derest emellan honom och bördeman ej annorledes åsämjes: så bestämmes i 16 kap. i åberopade balk, att fardag för jord å landet är vid midfasta, men för stadsfastighet den sista dag i Mars månad eller den sista September.
Om nu en stadsfastighet dömes i börd före Thomedag, vore, v id jemförelse af berörde lagrum, klart, att den måste afträdas den sista i påföljande Mars månad; men deremot syntes ovisst när fardagstiden inträffar om domen faller efter Thomedag.
A ena sidan hade man då förstnämnde lagrum, enligt hvilket fardagsåret räknas från midfasta, och, å den andra, bestämmelsen i Jordabalkens 16 kap., att fardag i stad är den sista Mars eller sista September.
Förstnämnde lagrum vore likväl allmänneligt i fråga om bördesmål; men genom tillämpning deraf komme fardagstiden att i stad blifva olika om dom fader före eller efter Thomedag.
Då sådant vore oförenligt med enheten i lagstiftning, har herr Stenberg, med antagande att lagens rätta mening är, att samma fardagstid i stad skall ega fUm antingen fastigheten dömes i börd före eller efter Thomedag, och till undanrödjande af ofvanomförmälda tvifvelsmål, föreslagit, att orden ”efter nästa midfasta” i 12 g 5 kap.
Jorda-balken måtte utbytas mot ordet ”derefter,” hvarigenom sista momentet af berörde §, som nu lyder sålunda: ”faller dom efter Thomedag; njute fardag och sitte qvar ett år efter nästa midfasto” skulle erhålla följande lydelse: ”Faller dom efter Thomedag; njute fardag och sitte qvar ett år derefter.”
Enär, af hvad sålunda blifvit anfördt och föreslaget, inhemtas, alt motionären utgått fran den åsigt, att sistberörda lagrum afser ej allenast jord å landet än ock fastighet i stad, som blifvit i börd dömd, finnér Utskottet sig i främsta rummet böBih. till R.
Prot. 1847 c$' 1848. y Sami. 1 Afd. 15 Iläft. 1 2 Lag-Vtskottets Betänkande, N:o 43. ra tillse huruvida denna åsigt öfverensstämmer med lagens mening och om således nämnde lagrum har en sådan omfattning, som nu omförmälda.
På sätt motionären sjelf anmärkt, innehåller 10 § 16 kap.
Jorda-balken, att i staden är rätter fardag, om våren, den sista dag i Mars månad, och om hösten, sista September; hvarjemte i påföljande 13 § stadgas, att om egare vill sitt hus och gård sjelf hafva eller till andra hyra, när stämmodag ute är, eller vill gästen då ej blifva längre i gården qvar; då skola de säga hvarannan till två månader förut.
Men deremot bjuder 5 § i samma kapitel att, om landtbo vill sig ifrån hemman och dess bruk säga, eller jordegare landtbo sin; då skall detta ske för Thomedag ett år, förr än legostämma är ute; hvarefter landtbo eger sitta qvar det följande året ( ch på det andra till fjortonde dagen i Mars månad, eller till midfasta; och grunden till dessa olika bestämmelser för land och stad är lätt förklarlig.
Då nemligen hyresman eller landtbo måste ega tillräckligt rådrum att, efter det hans afflyttning blifvit gifven, förskaffa sig annat hemvist eller gårdsbruk, har man derjemte ej kunnat undgå att lemna landtbo tillfälle att komma i åtnjutande af de fördelar han, innan afflyttningen var ovilkorligen bestämd, genom å jorden nedlagdt arbete och kostnad sökt sig bereda.
Och det är i följd häraf man funnit behofvet af en längre uppsägningstid å landet än i staden, samt att endast en fardagstid å landel kan ega rum.
Frågan är således den: har någon afvikelse från denna princip skett för de händelser att egendom i följd af anstäldt bördes-anspråk måste afträdas?
Då man ser på innehållet och ordalydelsen af 12 § 5 kap.
Jorda-balken, finner man dock ingen anledning till ett dylikt antagande.
Denna § talar nemligen endast om i börd dömd jord, och med jord förstås enligt öfverskriften till berörde kap. blott landfastighet; och jemför man vidare berörde § med ofvanintagne bestämmelser ur 16 kap., synas alla tvifvel böra förfalla.
I samma kap. har landtbo, som vill sig från arrenderadt hemman säga, blifvit ålagdt att före Thorne dag ett år förr än legostämma ute är, verkställa uppsägning; hvaremot uppsägningstiden i stad blott, blifvit bestämd till två månader före flyttningen.
Men härmed framkallas åter den frågan: om oftanämnde § blott afser jord å landet, hvar skall man då söka bestämmelser om tiden för afträdandet af i börd dömd fastighet i stad?
Svaret är emellertid snart funnet.
Lagstiftaren har genom stadgandet i berörde § uttryckligen uttalat den grundsats, att den dom, hvarigenom fastighet dömes i börd innefattar egenskapen af uppsägning.
Skyldigheten för fastighetens innehafvare att afflytta är dermed gifven; och då har man tillfyllestgörande ledning uti Jordabalkens 16 kap. Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 44. 8 LJtskotlet förutser visserligen den invändning att vid berörda förhållande en serskild bestämmelse i afseende å landsfastighet skall varit obehöflig5 men i anledning deraf må erinras, att ehuru lagstiftaren äfven i bördsmål funnit en längre afträdestid å landet nödig, han likväl i 12 § 5 kap.
Jorda-balken till en del afvikit från den allmänna regel, som 16 kap. om fardag af jord å landet innefattar.
Detta lagrum utgör således blott ett undantags-stadgande, hvars inskränkta syftning ytterligare bekräftas deraf att detsamma är hemtadt från Kongl, förordningen den 27 Juni 1720 om bördsrätt pä landet.
Genom denna framställning om rätta meningen af ifrågaställde lagstadgande, bar äfven Utskottet uftalat sitt omdöme om förslaget till förändring deraf.
Detta förslag bvilar nemligen, enligt hvad redan är antydt, på antagandet alt berörde stadgande bör tillämpas vid börd af så väl landt- som stadsfastighet3 och i sådan händelse bade ett förtydligande eller förändring deraf äfven varit af nöden.
Men då man vid en rätt uppfattning af lagen icke gerna kan tillägga samma stadgande en sådan utsträckning, och någon villrådighet om meningen deraf ej eller, Utskottet veterligt, bos lagskipande makten försports, lärer lagstiftarens mellankomst i förevarande hänseende ej erfordras.
I följd häraf tillstyrkes vördsamligen alt Herr Stenbergs motion icke måtte till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 27 April 184^.
Ank. till Exp.-utsk. den 27 April, kl. 7 e. m.
Utlåtande i anledning af gjorda anmärkningar emot Utskottets betänkande N:o 27 öfver Kongl. Majus nådiga proposition med förslag till lag för aktie-bolag.
Enligt till Lag-utskottet ankomna protokolls-utdrag har berörda betänkande blifvit bifallet af högvördiga Preste-ståndet och hederv.
Bonde-ståndet, men återremitteradt af öfriga riksstånd på grund af deremot framställda anmärkningar, hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln af herr grefve Lagerbjelke, G., samt herrar von Hartmansdorff, Bråkenhjelm och Printzensköldj samt i Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 44. hos vällofl.
Borgare-ståndet af herrar Wahlund, Lagergren, Tauson, Ahngren, Ågrell och Bergman.
Samtiige dessa talare hafva ansett det af herr Agrell, i hans reservation emot förevarande betänkande föreslagna stadgande, att, om aktiebolag eger fast egendom, inteckning eller utmätning, deri för delegares enskilda gäld ej må ske, böra uti nu ifrågaställda lag inflyta, under hemställan derjemte af reservanten och herr Bergman om icke samma stadgande bör utslräckas till äfven bolagets lösa egendom; hvarförutan det blifvit anmärkt: af herr grefve Lagerbjelke, att stadgandet i i § af lagförslaget, det Konungen skall pröfva ”bolagsordningens öfverensstämmelse med denna lag samt om och huruvida derutöfver, med afseende på vidden och beskaffenheten af bolagets rörelse, serskilda bestämmelser må erfordras, vare sig angående säkerhet för fullgörande af delegarnes förbindelser, om tillsyn å gifna föreskrifters behöriga iakttagande eller i annat syftemål,” syntes olämplig, såsom innefattande föreskrift om sättet huru Konungen skall pröfva ingifna bolagsreglor, samt öfverflödigt, enär det faller af sig sjelft att Konungen, innan han fastställer bolagsreglorna, tillser huruvida desamma öfverensstämma med allmänna lagens bud; af herr Bråkenhjelm, att det dessutom vore stridande mot grundlagen att i en civil lag stadga huru Konungen skall stadfästa annan civil-lag, som till hans pröfning öfverlemnas; och af herr Hartmansdorff', att det vore ett fel i omförmälda lagförslag att deruti saknas en föreskrift derom, att aktie-bolag af ifrågavarande art ej må bildas för andra än större företag, som öfverstiga enskildes förmåga, enär Konungen, då fråga är om mindre företag, ej bör besväras med bolagsreglors granskning och stadfästelse, helst man i dessa fall bör låta de enskilda deltagarne hjelpa sig sjelfva.
Dessa anmärkningar har Utskottet tagit i öfvervägande; och ehuru Utskottet delar den åsigt, att bolag af ifrågaställda art ej böra få bildas för utförande af min dre vigtiga företag, anser sig likväl Utskottet ej kunna tillstyrka införandet i föreslagna lagen af en bestämmelse i den syftning herr von Hartmansdorff påyrkat.
Skälen härtill äro nemligen: att det icke låter sig göra att i lag uppdraga gränsen emellan mer eller mindre vigtiga företag eller angifva någon bestämd grund för bedömandet deraf; samt att det följaktligen alltid måste ankomma på den pröfvandes omdöme eller uppfattning hvad för mer eller mindre vigtigt må anses.
Det är äfven i följd häraf, som man i lagförslaget, likasom i andra länders lagstiftningar, funnit nödigt att öfverlemna åt högsta makten att pröfva om och huruvida bolag af den art, som ifrågavarande, må bildas.
Om således denna makt finner ett tillämnadt bolag vara af den vigt, att bildandet deral må tillåtas, då först inträder skyldigheten att granska och fastställa bolagets reglor.
Eljest lärer det stanna vid ett enkelt afslag, utan behof af någon reglornas granskning; och härmed synes all farhåga, det Lag-Utskottets Utlåtande, N:o 44. 5 saknaden utaf den påyrkade bestämmelsen skulle ådraga Konungen större besvär, än om densamma funnes, böra förfalla.
Att, på sätt herr grefve Lagerbjelke anmärkt, ofvanberörde stadgande i förslagets 1 § skulle vara olämpligt och öfverflödigt, kan Utskottet ej eller inse.
Då i lag föreskrifves, att pröfning af ett förhållande skall af domare eller myndighet, äfven den högsta, ega rum, måste derjemte utstakas hvari pröfningen skal! bestå.
Sådant hörer icke allenast till lagens fullständighet, utan äfven till säkerheten; och en bestämmelse derom lärer följaktligen icke förtjena någondera af de benämningar herr grefven gifvit omförmälda stadgande.
Behofvet deraf synes ej eller böra undfalla någon.
Enligt detta stadgande eger nemligen Konungen föreskrifva iakttaganden utöfver dem-, hvilka blifvit i lagförslaget påbudne.
Att en sådan rättighet bör åt Konungen öfverlemnas finnes lätt om man tager i betraktande de mångfaldiga och olika ändamål hvartill, och förhållanden hvarunder, ifrågavarande bolag kunna komma att bildas, samt att lagen blott kan upptaga de allmänna grunderne för bildandet af dessa föreningar; och denna rättighet har ej eller blifvit bestridd.
Vöre emellertid densamma icke i lagen uttryckt, kunde dock tvifvelsmål lätteligen uppstå huruvida den existerade — ty <jå det hörer till det lagbundna samhällsskicket, att så väl styrande maktens som medborgarnes rättigheter i lag utstakas, skulle ovilkorligen den frågan framkallas, om Konungen, sedan genom lag blifvit stadgadt att aktiebolag må bildas i enlighet med vissa bestämda grunder, eger att för bildandet meddela ytterligare föreskrifter, än dem, hvartill lagen föranleder?
Och sorn svaret på denna frä ga ej kunde blifva jakande, är behofvet af förenämnde stadgande dermed ådagalagdt.
Då ett aktie-bolags ordning ej lärer kunna hänföras till civil-Iag, påkallar herr Bråkenhjelms anmärkning ej vidare yttrande; och ehuru Utskottet härmed tror sig hafva vederlagt de särskilda anmärkningar, som blifvit framställda emot ifrågavarande lagförslag, anser sig likväl Utskottet såsom ytterligare stöd för sin härmed uttalade åsigt, böra åberopa det godkännande samma förslag redan af två riksstånd vunnit.
Det återstår således för Utskottet att bedöma huruvida ett stadgande i den syftning, herr Agrell föreslagit, bör uti lagen inflyta.
Frågan derom förbisågs ej under de öfverläggningar hvilka föregingo beslutet om Utskottets afgifna betänkande.
Utskottet fann likväl då ett dylikt stadgande obehöfligt.
Då nemligen innehafvaren af en aktie i ett bolag ej har rätt till någon viss del af bolagets gemensamma egendom och således ej att fordra utbrytning af den del, som vid bolagets upplösning kan falla på hans lott; och då inteckning i bolagets gemensamma fasta egendom de • stomindre kan beviljas för enskild delegares gäld, som denna ej kan erhålla uppbud på någon del af egendomen, derförinnan inteckning ej heller får ega rum, — syntes det Utskottet uppenbart att ett stadgande i omförmälda syftning ej erfordrades till förekommande af de åtgärder, dem man med samma stadgande vill afvärja.
Men 6 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 45. som hos Utskottet, hvilket ej har anledning att frånträda sin berörda åsigt, numera blifvit uppgifvet, att skiljaktiga åsigter i frågan vid domstolar gjort sig gällande, anser sig Utskottet, för den händelse, att ej allenast de riksstånd, som återremitterat betänkandet, utan ock de, sorn detsamma redan godkänt, skulle finna en bestämmelse i förevarande hänseende nödig och alt densamma har sin rätta plats uti ifrågaställa lag, böra hemställa om icke denna bestämmelse må införas såsom ett nytt moment uti lagförslagets 10 § samt att, vid sådant förhållande, och enär Kongl. Maj:ts propositioner endast oförändrade kunna antagas, Rikets Ständer måtte, med förklarande att Kongl. Maj:ls ifrågavarande nådiga proposition ej kan bifallas, för sin del besluta en lag om aktiebolag af enahanda innehåll med den i nåder föreslagna, men med tillägg af ett nytt moment i 10 § af följande innehåll:
Uti bolags fasta egendom må inteckning icke beviljas för delegares enskilda gäld', ej heller må för sådan gäld någon bolagets tillhörighet i mät tagas.
An k. till Exp.-utsk. den 4 Maj, kl. H f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förklaring af 5 § i 16 kapitlet Jorda-balken, så vidt den angår uppsägning af på arrende upp låtet hemman.
Herr friherre Duvall, Axel, har, uti ett hos höglofl.
Ridderskapet och Adeln jngifvet memorial anfört, att ehuru, af lagens stadgande i 16 kap. 3 § Jordabalken syntes följa, alt den som på arrende emottagit annans egendom, under viss i arrendekontraktet bestämd tid, är skyldig att vid denna lids slut afträda egendomen, utan föregången uppsägning, skiljaktiga meningar härutinnan likväl varit bland dom; re rådande; och som de, hvilka ansett uppsägning alltid böra föregå afllyttningen, ehvad arrende-tiden varit bestämd eller ej, till stöd för denna åsigt åberopat 5 % i berörde kapitel, den der talar om uppsägning i allmänhet, har herr friherren, hvilken antagit, att sistnämnde lagrum blott afser det fall, då någon viss tid för arrendet icke är aftalad, föreslagit, det förklaras måtte, att sistnämnde lagrum icke är tillämpligt på arrenden af jord å landet på viss bestämd tid, utan att hvad derom aftaladt blifvit, skall lända till efterrättelse.
Lag-Utskottets Betänkande, N:o 45. 7 Lag-Utskottet, till hvars yttrande detta förslag blifvit remitteradt, har sig jemväl bekant hurusom olika åsigter uti ifrågaställda hänseende hos domstolarne gjort sig gällande.
A ena sidan har man nemligen af stadgandet i 3 § af Jorda-balkens 16 kap. att, om städja är gifven på vissa år, ingen håfve makt landtbon, dess hustru och barn uppsäga, så länge giftostäinman varar, samt att, om den dör som städjan gaf eller henne fick, giftostämma ändå skall stå fast för enka och barn, tills den ute är; men att jordegaren derefter sjelf eger råda öfver sin jord, — ansett följa att, då jord blifvit på bestämd tid utarrenderad, jorden bör af arrendatorn, pä grund, af aflalet, vid den bestämda tidens slut afträdas, hvaremot man, å den andra, af innehållet i 5 § samma kapitel antagit, det skyldigheten att afträda arrenderad jord ej inträder utan att uppsägning föregått.
Nu ehuru sistberörde § stadgar, att, om landtbo vill sig från hemman säga dier jordegare landtbo sin, det bör ske före Thomé dag ett år förr än giftostämma ute är, och med giftostämma, uti föregående 3 %, förstås den tid, på hvilken jord blifvit utarrenderad, förekommer likväl deremot hurusom i kapitlets 6 § den allmänna grundsats blifvit uttalad: att, om man leger ut eller till lego tager gods och gårdar med vilkor, man å båda sidor skall rätta sig efter hvad aftaldt är.
Om således en viss tid för ett arrende-aftals bestånd blifvit öfverenskommen, måste äfven denna öfverenskommelse gälla såsom lag för kontrahenterne.
Så skedde dock ej, derest aftalets bestånd skulle bero på serskild uppsägning, och det är på dessa skäl som Utskottet delar den åsigt, som ligger till grund för det af motionären framställda förslag.
I. följd häraf och då, på sätt visadt blifvit, ordalydelsen i 5 § af ifrågaställda kap., ger anledning till en annan tydning, samt olika meningar jemväl härutinnan bland domare äro rådande, får Utskottet, för tillvägabringande af enhet i lagskipningen, vördsamligen föreslå, det Rikets Ständer matte, för sin del, besluta utfärdandet af den förklaring, att 5 § i tö kaj).
Jorda-balken, så vidt den angår uppsägning af utarrenderad jord, ej afser det fall, att arrendet blifvit på viss tid ingånget.
Stockholm den 1 Maj 1848. 8 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 46.
Ant;, till Exp.-Utsk. den 1 Maj, kl. Ii f. m.