Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det senare bringar otvifvelaktigt mera väl- signelse och lycka öfver familjer och hem än det förra och innebär i sig en högre och ädlare fosterlandskärlek än den, som sträfvar att på råa, i bästa fall gagnlösa krigsrustningar offra sista skärfven af fosterlandets tillgångar.
6 E / e.
Höstslask.
Ett » inlägg ».
in okände herr Daniel F — m!
Ni skref i ett af Iduns senaste num- mer om » Modernt nomadlif », om höstflyttnin- gen, hvars nödvändighet det är fruarna förbe- hållet att inse, medan skapelsens herrar, distra- herade af mångahanda omsorger, anse, att den faller öfver dem för deras synders skull, och begagna den — enligt hvad Ni delgifver Iduns läsarinnor — till att grundlägga ett litet ange- nämt utomhuslif.
Jag tar mig friheten fråga Er i egenskap af författare till artikeln » Modernt nomadlif » — vår tid är ju » krafvens » och » spörsmålens » tid — hvad i all världen en af dessa skapel- sens herrar ej kan begagna som svepskäl, när han finner sin lilla våning för trång, och när lusten att » vifta » litet — det är ju så det heter — kommer öfver honom?
Det behöfs minsann inte, att frun ställer till flyttning för att fä honom ut, om han nämligen har kvar sin förstockade ungkarlssjäl.
Nu skall jag i parentes be att få nämna, att jag är omodern nog att taga » spörsmålet » ganska gemytligt, och det om också mina ut- tryck förefalla en smula burdusa.
Det plägar så gå med mig: jag låter indignerad, fast jag bara ville skämta.
Det är — icke sannt — i alla fall bättre det än att ämna komma fram med ett godt skämt och servera indignation.
Kan Ni verkligen tro — ursäkta min dri- stighet!
— att dessa unga damer, hvilkas ga- sellögon och allra som täckaste uppnäsor Ni besjunger med all ridderlig elegans och sådan orygglig optimism — tror Ni, att deras gullhår eller deras ramsvarta lugg döljer små hönshjär- nor?
Tror Ni icke på kvinnans intelligens, herr riddare?
Tror Ni, att den unga förtjusande frun vill något hällre än reda in ett hemvarmt hörn och bona om det väl ät sin herre och man?
Och när hon kommer, täck och glittande glad öfver att kunna göra honom en glädje, för att breda en mjuk ny matta under hans arbetsstol, är det då för mycket begärdt, om hon ber honom stiga upp ur stolen, medan hon gör det?
Och bör ej han — så vida han ej är orubbligt genomträngd af den moderna läran om kvinnans underlägsenhet under mannen — under den stund han måste stå på sina ben sysselsätta sig med mera för stunden lämpliga Ett öfvermodigt trots anse vi förvisso lika dåraktigt som all rimlig » humanitet mot närboende grannfolk » lof värd.
Men hvad den s. k.
» garanterade neutra- liteten », när det kommer till kris, i själfva grunden innebär af garanti, det har just sorgliga historiska erfarenheter bort kunna lära oss.
B,ed:s anm. * Detta är sannt.
Men intill dess?
Men dock mest de, som ej blunda med det ena ögat, medan de se med det andra.
Bed-.s anm.
Hvem satte oss då att döma öfver en » högre » eller » lägre » fosterlandskärlek?
Den ene ser saken från en sida, den andre från en annan.
Det är dock innerst på hjärtelaget det beror.
Godt, att vårt fo- sterland eger kvinnor, som äro besjälade af att så framtidens fredssådd ut i unga hjärtan med lära och föredöme.
Godt ock, att de finnas, som icke anse offret för bittert, då de taga undan ett tionde från sin personliga nödtorft eller lyx till att gärda om det land, som är dem framför alla kärt.
De behöf- vas så väl, den ena som den andra.
Och lyckligast synes det oss vara, där man kan komma dithän att låta hvardera saken vara hvad den är.
Fredssträf- vandet kan endast då få arbeta i fred, när vaksam- het mot en godtrogen själfsäkerhet håller det om ryggen.
Hand i hand skola de verka, och svenska kvinnor skola binda partierna tillsamman.
Red:s anm. 5 för fredssträfvandena.
Men må man blott ej för ett abstrakt ideal förmås att glömma verklighetens all- varskraf.
Så länge de stora och mäktiga staterna, de grannar, som tränga oss rundt om, och som ett politiskt vindkast när som helst kan förvandla till våra fiender, rusta sig intill tänderna, så länge vore en afväpning ett lättsinne utan gränser.
Intet kan vara en moder värdigare än att hos sina barn väcka och vårda människokärlekens (och den är ock fre- dens) anda, men intill dess att genom ett sådant ar- bete inifrån den allmänna opinionen så genomdanats, att en allmän, internationel afväpning blir en nöd- vändig följd, kan ej den ensamme_ — allra minst den svagare — taga första steget.
Ännu måste där- för de förståndiges program lyda: allt arbete för fre- dens anda, men allt nödigt skydd att arbeta i fred.
Och ännu är tyvärr vapnens skydd en politisk nöd- vändighet.
JRed:s anm. » Sorglig erfarenhet »!
Har då verkligen vårt fäderneslands historia uteslutande eller ens öfvervä- gande gifvit sådana erfarenheter!
V i förneka det.
tankar än på att skrifva en — låt vara oför- arglig — skiss till Idun om den äkte man- nens besvärligheter.
Jag skrattar alltid så godt åt dylika skisser.
Vet Ni h varför?
Det skall jag säga Er.
Jo, därför att jag läser mellan raderna bekänneLen om, hur trefligt han i alla händelser finner sitt slafveri, hur bra han mår, tack vare lilla fruns omsorger, oeh därför att om inte nämnda unga dam hittade på små öfverraskningar — en liten oväntad flyttning till exempel — så skulle han göra det.
Och var säker på, att den nya vå- ningen skulle inte bli för bekväm, om han valde den — hans öfverlägsna, manliga egen- skaper för öfrigt opåtalda.
En förståndig man — ty det kan ju inträffa, att en af tjugu är en smula mindre förståndig i allo — han säger ej ett muck, när lilla frun — hon med gullhåret och den älskvärda lilla uppnäsan etc. — fattar kommandostafven och gör det nya hemmet, man flyttat till, ännu mera hemtrefligt, än det gamla var.
Han erkänner med en kyss på den lilla energiska handen, att där hon för tillfället bor, där är allra bäst.
Oeh hon småler, där hon stryker lent med handen öfver hans modernt kortsnaggade hår, som ej ens kan burras upp, hvilket vore bra roligt.
Och hon tänker på den gamla sannin- gen, som ingen liten fru lärt sig förgäfves, att bästa sättet att få herska är att låtsa sig vara beherskad.
Och säg mig någon af skapelsens herrar — jag följer nyssnämnda regel, då jag kallar dem skapelsens herrar, liksom jag alltid kallar min man för » min herre och man » — säg mig en enda bland dem, som icke vill bli styrd, om det blott sker af en kärleksfull liten silkestass.
Ja, mina uttryck äro inte rätt valda.
Men säg, har jag inte rätt?
* * * Det skall bli mig ett nöje att visa,hvad desse herrar, som vi i själfva verket tycka så mycket om, lika mycket som de hålla af oss — fast vi inte » beundra » dem och kalla dem för äng- lar, hvilket onekligen vore litet öfverdrifvet — kunna hitta på, då de vilja komma ifrån hem och härd för en dag eller två.
Se här, hvad jag fann på min egen gubbes skrifbord, då vi vid den stora höstrengöringen kommo till hans rum.
Jag sänder skrifvelsen till Idun — det är inte mer än rätt åt gubben, att han får läsa sitt opus där och skämmas öfver fadersskapet.
Så här hade han skrifvit: » Höstslask.
Tre gånger om året minst få våra fruar en skruf lös.
Det är vårslaskets, höstslaskets och julslaskets tid.
Då äro de i sitt esse, de hulda varelserna.
Då kalla de till sitt bistånd en af det släkte, som kallas skurmadamer, och som blifvit skapadt enkom för att skapelsens herrar skola inse att deras herravälde har sina gränser.
Då flyttas alla möbler i alla rum ihop i de mest omöjliga grupper, allt på väggarna rifves ned och lägges.
på platser, där ingen kan ana, att det finns.
Har man så lyckats upp- täcka en plats att sitta på och satt sig, utan att sitta sönder en tafla eller en makartsbukett, och tror man sig vara ensam och vill säga ett vackert ord åt sin » hälft », som man ännu ej lärt känna i höstslasklynne, då, bäst det är, får man se en skurmadam hänga utanför fönstret och låtsa torka öfversta rulan, gud bevars — och en annan ligger under pianot och » torkar under », som jag tror termen lyder — och man får prisa sig lycklig, om inte en tredje står på lur uppe på en trappstege bakom dörren, färdig att tappa — naturligtvis af våda — • en smäekvät trasa midt i familjeförsörjarens huf- vud, om han vågar sig dit in.
Företa dagen går det ändå för sig.
» Man måste ju ha rent ».
Andra dagen, då man äter frukost inne i sängkammaren, medan horderna bombardera dörren med skurborstar, vågar man en half undran, huruvida man inte kunde göra rent ett rum i sender och litet emellan- åt, utan att denna omstörtningbegärets och för- ödelsens ande behöfver släppas lös i det eljes fridlysta boet.
Men då har frun börjat bli nervös och sä- ger, att sådant kan en herre omöjligt lära sig begripa.
» Men vill du inte gå ut oeh äta, så ska vi göra allting i ordning under tiden »?
Jo-o, det kunde man göra.
Men ledsamt är det, tro mig, min ängel, det känns tungt.
Det påminner om den tid, då du ej ännu var upptäckt, mitt änglabarn.
Men efter du så vill, så skall jag äta ute.
Man är utmotad.
Och när man därnäst träf- far sin vid alla andra tillfällen så omotståndliga lilla hustru — som nu går med en stor för- skräcklig sjalett bunden om hufvudet för dragets skull, ty alla fönster äro naturligtvis öppnade — så är hon besatt af slaskhumöret, trött, utsläpad, sjuk, odräg.
ja, det vill säga mindre oemotståndlig än eljes.
Det här stöket skall ta ' lifvet af af henne 1 Hon står inte ut.
Hon är olycklig, hon kommer inte att lefva länge — hu hu hu!
Men storskurning, det kan hon ändå inte lefva utan » Så långt min mans » aktstycke ».
Den hyck- laren!
Tror Ni inte.
att han fann det lämpli- gast att äta utomhus dagen efter också?
Och hvad tror - Ni jag hittade morgonen därpå?
En räkning: » 3 soppa — 3 fisk — 3 vildsvinsstek — 1 St. Estephe — Ayala — 1 dessert — / Sherry — 3 Kaffe — Chartreuse — o. s. v. Jag hade ätit stufkött och ölsupa med ma- damerna jag!
Och Ni kan vara så säker på, att det har kostat mig möda att hålla min juvel hemma allt sedan dess!
Möda?
Nej, det är ändå osanning.
Jag be- höfde bara se på honom — på mitt sätt — för att han skulle tillstå, att han ingenting bättre begärde än att få äta hemma på tu man hand med mig.
Men när han motas ut, då behöfs det St. Estephe och Ayala, Sherry och Chartreuse och allt annat — och tre portioner af alla rätter — för att ersätta hans egen lilla etc. etc.
Men där ser Ni — och där har Ni sens moralen af det hela: Vore han inte min egen gubbe och hölle jag inte af honom sa — ja, då skulle han naturligtvis begagna sig af den stora höstrengöringen, som funnits till i alla världens tider, allt sedan Eva skurade i para- diset, och lika säkert som herr Daniels genom- hyggliga unga äkta män flyttade till ungkarls- lifvet, därför att deras förtjusande fruar flyttade till en annan våning, lika säkert skulle han flytta ut på en lång » höstvift », när vi flyttat in från sommarnöjet.
Om han inte vore min egen gubbe, ja!
Didi.
1 2 V. S.
Men man får vara försiktig med dem i alla fall.
Hushållsgöromål befodra helsan och många läkare föreskrifva jämte den nödvändiga promenaden ofta deltagande i sysslorna inom hemmet för såväl fruar som flickor.
V i d damning, möbel- borstning o. d. spännas armmusklerna och öfriga muskler, och detta medför en påskyndad och förhöjd blodcirkulation.
Dessutom har verksamheten inom- hus ett betydande moraliskt värde: den fängslar kvin- nan vid de henne åliggande plikterna; därför borde man alltid, äfven i de bästa hus, tilldela döttrarna ett antal regelbundet återkommande sysslor, som de dagligen hade att sköta i hemmet.
I barnrika fa- miljer borde det vara seden att fördela husjungfruns arbete mellan två eller tre af döttrarna och låta dem tura om därmed för hvarje vecka, då likväl äfven den annars nödvändiga tjänsteflickans afiöning bör fördelas på döttrarnas nålpengar, hvarigenom de få en liten extra belöning för sin möda och kunna till- fredställa mången liten önskan.
För den intelligenta arbeterskan taga sysslorna vid städning m. m. myc- ket liten tid i anspråk, åtminstone väsentligt mindre än för tjänstflickor, så att de ej för mycket inkräkta på friheten till öfriga sysselsättningar.
Högsta värdet af en dylik sysselsättning för flickor ligger dock däri, att de grundligt lära känna och bedöma alla arbeten, så att de sedan, om de en gång gifta sig, aldrig be- höfva bli sitt eget tjänstefolks slafvinnor, såsom det tyvärr ofta är fallet med många unga husmödrar.
En " opponent ".
af Justus.
(Förf.
till » D e Vises Sten »).
M®let var cn dag i medlet af maj 1884.
En &lt;^s^&gt; vårdag sådan som endast norden kan uppvisa, med spirande grönska, strålande sol och lyckliga, fönöjda människosinnen.
Dröjande styrde jag mina steg utför Kungs- trädgårdens östra allé, förbi Cadiers kosmo- politiska hotel, och stod så snart framför kon- stens icke mindre kosmopolitiska tempel — vårt Nationalmuseum.
Ofrivilligt skred jag in genom dess öppen- stående port och upp för de breda marmor- trapporna.
Den » italienska skolan » bjöd mig till ett » dolce far niente » hos de gamla mäs- tarne, och snart satt jag försjunken i betrak- tande af ett italienskt landskap.
Tidens pa- tina hade lagt sig tung öfver duken.
Den ursprungliga entoniga färgskalan hade blifvit ännu entonigare och mörkare, men förgäfves sökte jag här återfinna den psykologiska stäm- ning, som infinner sig vid åskådandet af ett gammalt, gulnadt och mörknadt porträtt.
Det glänsande solljuset därute i det fria stack ännu i mina ögon, och jag kände tydligare än nå- gonsin att, naturen skall njutas frisk och ome- delbar och icke öfversättas med tillhjälp af » skolans » eller » manerets » liflösa uttrycksfor- mer.
Och jag lemnade min plats och styrde åter stegen ut i det fria.
Dåsig och trött efter ett nattligt arbete vid skrifbordet samt dessutom kroppsligt illamå- ende, hade jag ursprungligen haft apoteket till mål för min promenad.
Nu grep mig en an- nan tanke; jag vände apoteket ryggen och fort- satte min väg ut till Djurgårdens ekar och gröna slätter.
Där var i dag konsert af full orkester, — icke Hasselbackens militärkapell, ty dess stund var ännu ej kommen, utan en konsert af idel natursångare utan kapellmästare och not- häften.
Det var hela den stora skaran, som krälar och flyger, hvilken lät höra sina hymner till vårens lof.
» Hva.
hva ... » upprepade han på gam- » Adjö, » hviskade Ingeborg mellan två snyft- Och det vidgades i mitt bröst, och det kom en förunderlig ro i mitt sinne, och jag började malt folks maner; » hva ' vill hon för något? » ningar.
helft ofrivilligt att tänka på naturen, männi- Hon visste knappt, hvar hon gick, när hon » Nej, nej, vänta litet, vänta litet, ett glas fördes in öfver den stora salen, och inte ett vin lilla vännen.
Ett glas vin, det gör godt skan och konsten.
Jag tänkte på den gamla italienska skolan, ord kom hon ihåg, af hvad hon tänkt öfver, i kylan.
Tio grader kallt i morse.
Husch, på det heroiska landskapet — på realismen i att hon skulle säga.
Jungfrun visade på en huseh! » konsten och på » opponenternas » friska grepp i dörr till höger, bad henne stiga på och för- Och utan att bry sig om sin lilla gästs försvann.
Oeh nu stod hon på tröskeln.
protester ringde han på jungfrun, trugade ner penslar och färgpytsar.
Men jag tänkte ännu längre.
Jag började Därinne satt farbror Örn i en stor, ombo- Ingeborg i stolen, men vände på lampskärmen, grunda öfver natur och konst i människans nad länstol med pall under fötterna och pläd så att hennes ansikte kom i skuggan.
Oeh fysiska lif.
Jag tänkte efter, om läkarens öfver knäna.
Han var hvitare än förut och medan jungfrun gick ut och in, visade han henne fotografier på ett bord längst bort i » konst » var gammal italiensk skola eller ur- ännu mera hopsjunken.
sprungsfrisk natur.
» Har man sett, har man nå ' nsin sett, » hörnet vid soffan.
Och jag måste jaka till den förra och neka började han; » hvad blåser det för vind i dag. » Så kom vinet.
Hon måste klinga med till den senare frågan — det senare dock ej Hon måste komma fram och sitta bredvid honom, dricka i botten och så ett hälft glas honom, och när hon drog stolen litet tillbaka, till.
Först därefter fick hon ändtligen lof att alldeles utan protest.
Ty — hygienen — detta moderna ord, som var det inte bra.
Han makade den tätt in- stiga upp.
Han tog hennes hand mellan sväfvar på alla läppar, hvad är väl denna hy- till sig och vred på den, så hon kom riktigt bägge sina och klappade den då och då, me- dan han mätte henne med ögonen från huf- gien annat än ett uttryck för realismen inom i lampljuset.
Ingeborg satt och tittade ned på paketet i vud till fot.
läkekonsten?
» Ja, de ränner upp de barnen.
Hm, Sannt!
Men denna realism sträcker sig ännu sitt knä.
Hon fick inte fram ett ord.
ej längre än till förebyggandet af sjukdomar, » Det var något till rart, » fortsatte han.
hm ... 1 Tänk på gamla farbror ibland! » ej till deras botande.
Då står den gamla äkta, » En så ' n gammal stackare som jag får min- De gamla knotiga, skrynkliga händerna oförfalskade italienska skolan vid hufvudgärden sann inte alla dar visiter af små, vackra släppte henne icke på en god stund.
och målar med bred pensel dödens färger öf- fröknar.
Jaså, hon kommer ihåg gamla far- Slutligen blef hon lös.
Ut genom salen bror Örn ännu och tycker om honom litet.
och ner på gatan!
Det gick med lätta steg.
ver den sjukes ansiktsdrag.
Och lätt var hon om hjärtat.
Så lycklig Men på denna härliga vårdag, när allt an- Hva ' ...?
Hm ...? » dades lif, lust och fullhet, gick denna italien- Han tog henne under hakan med två fin- hade hon inte kännt sig på länge, länge.
ska skolas sol för alltid ned för mig; och jag grar för att lyfta upp hennes nedböjda hufvud.
Hon höll af hela världen, alla människor och såg i andanom opponenternas friska färger på » Jag ville bara ... » stammade Ingeborg.
farbror Örn med.
Ja, de måtte säga hvad sjuklingens kinder i stället för det bleka döds- » Ja, det var snällt.
Det var snällt, att de ville om honom, hon höll af honom med.
sminket ur apotekets färgskala — jag fann, att du tänker på gamla farbror. » * * * steget måste tagas fullt ut; att hygienen ej Det var alldeles tydligt, att han satt och längre får blifva, hvad den är: en helsans hy- dref med henne, och det gjorde henne ännu Konfirmationsdagen var inne.
gien, utan att den äfven måste blifva en sjuk- mera förvirrad.
domens hygien.
Först då träder den ut i det Så klappade han henne sakta på handen.
Ingeborg stod klädd i sin långa, svarta si- lefvande praktiska lifvet och blifver en be- » Nå, hvad vill pappa för något? » denklädning, färdig att gå till kyrkan med ståndsdel af detta lif själft.
» Det är inte pappa, som skickat mig, » sina föräldrar.
Enligt bruket hade hon fått åtskilliga presenter af föräldrar och släktin- Det är damernas uppgift att så att säga sade Ingeborg skyggt.
Han fortsatte att klappa henne på handen.
gar, bland annat en guldklocka af sin far lefva in denna beståndsdel i vårt dagliga lif, och en brosch af sin mor.
Hon hade satt » Nå, hvad vill mamma då? » så att den till sist blifver en del af oss själfva, som vi ej längre kunna efter behag bjuda far- Ingeborg såg upp.
Den half hviskande to- på sig dem med försök att inte bry sig om väl, för att i fall af nöd åter taga till nåder nen, de plirande ögonen under de samman- dem.
I dag ville hon inte länka på dem.
dragna, hvita brynen och det mystiska smi- Man hade redan burit in ytterkläderna och Först när vi kommit därhän, hafva vi funnit let kring de tunna läpparna sade henne ha- skulle taga dem på, då jungfrun kom med den sanna realismen i vårt fysiska lif, ty då stigt, att han trodde henne vara där i och ett nytt paket till fröken.
står det i samklang och ej i strid med orubb- för någon hjälpsökning, som föräldrarne icke Det innehöll ett etui med en vacker bril- liga lagar, som intet mänuiskosnille förmår själfva ville andraga.
Hon visste, att han en lantbrosch och vid sidan låg ett visitkort.
gång haft någon penningaffär med hennes far, Gifvaren var farbror Örn.
ändra.
Fadern rynkade pannan, då han fick se Här har kvinnan ett rikt och tacksamt ar- och att det ledt till osämja.
betsfält, men utan hennes bistånd bär det fältet Denna misstanke frammanade med ens hen kortet.
- aldrig mognad skörd.
nes stolthet.
Hon reste sig plötsligt och lade » Om du vill som jag, Ingeborg, » sade han, sitt lilla paket på bordet.
» så skicka vi igen det.
Det är syndapengar. » » Jag ville bara lemna igen farbror någon- Hon stod och såg på smycket, utan att svara.
Men så slog hon armaine om faderns ting som.
som är farbrors. » Han såg öfverraskad ut, tog upp papperet hals.
och lyfte på asklocket, men tycktes ändå inte » Nej, nej, jag vill behålla den.
Inte för fatta meningen med alltihop, utan stirrade på den är så vacker, utan för att.
Därför ... » F a r b r o r Örn.
Och så kysste hon sin mor, medan hon henne och så på asken igen.
löste hennes brosch från sin hals.
Skiss Ingeborg hade blifvit alldeles röd i ansik- » Förlåt mig, älskade mamma, men jag vill Af Anna Wahlenberg.
tet och gjorde sina förklaringar i brådskande helst h a d e n andra i dag. » hast.
n: r) Och ännu med armarne om moderns hals var på Gerdas bröllop, och farbror talade hon om sin lilla historia om templet ur hon kommit dit, och hvad hon tänkt på had » Det e tagit en där, men så ställde farbror och farbror Örn.
under vägen, hade hon inte klart för sig.
ifrån sig de d n på en hylla, oeh jag böt ut » Han förstod mig, » sade hon; » och där- Men det var, som om hon vaknat till full den, för jag tyckte en var vackrare än min.
för vet jag, att han är bättre, än vi trodde, besinning, när hon tryckt på knappen och Och nu vill jag inte d h a den längre, inte för och därför vet jag, att det finns någonting hörde dörrklockan ringa.
Ett ögonblick vände jag tror farbror bryr sig om den, men ändå .. g.
odt hos alla människor, och därför vill jag hon sig om och höll på att rusa nedför trap- Och så.
och så ...
Snälla farbror förlåt hålla af hela, hela världen, och därför vill pan, men en mäktig drift höll henne kvar.
! » jag ha hans brosch i dag. » Steg hördes innanför, och dörren öppnades Det blef för mycket för henne.
Hon brast Modern kysste henne på bägge ögonen.
af en snygg jungfru.
i gråt, och stora tårar droppade ned på skrif- Hon blef inte ond, för att hennes gåfva träng- » Ar kamrern hemma? » des undan.
Hon visste, att den andra hade Ja, han var hemma.
Hon blef ombedd bordet.
att stiga in och tillfrågad om, hvem man fick » Så, så, så, » sade farbror Örn, sedan han större betydelse.
helsa ifrån.
Så lemnades hon ensam igen, sett på henne en liten stund, och så klap- men salsdörren stod öppen, och det skar till pade han henne på handen igen.
» Så, så, i henne, när hon plötsligt hörde farbror Örns så ... » pipiga stämma från något rum innanför.
Han kom sig inte för att säga något annat.
Alchemilla ' ^msé n hlojnma " gp hvars lidnncr enkla Yulgaris.
jag kalk i nordens af vår, mången varåt förgäten, ty andras fägring i mängdens c X) ock hennes smak, sedan lyckans doftar fast sommarljumma %n typ af skönhet syns mig dm tvp af skönhet uti Floras som ännu inre, skänker när blygsam vänhet där dagar dc andras formaten.
dött och nått yttre anspråkslös höst och skötebarn hon hvars ännu öfvergår en flärd full ut, stilla, sitt slut ... &lt;Jilchcmilla, värld öfverlefver, sin blomstergärd, fägring kräfver.
| S | e t är så tyst i villan, där vid slutet af gatan.
J é / I ett rum i andra våningen har man dragit för de mörka gardinerna för att dämpa dags- ljuset.
Det är också mycket mörkt i rummet; en- dast en ljusstrimma ifrån den hvita fajancekake- lugnen faller på sängen med de hvita sänggardi- nerna, som står i hörnet.
Då öppnas sakta och försiktigt en dörr.
Den kommande håller en lampa i ena handen, med den andra skuggar hon oroligt för lågan, så att icke cien minsta ljusstråle skall falla på sängen.
Lampan sättes ned, och den, som bar den, går sakta öfver golfvet.
» Månntro hon sofver? » » Nej, Karin, jag sofver icke. » Rösten är matt och skälfver som af undertryckt gråt.
» A h, herre Gud, å herre Gud, » och den starka medelålders kvinnan vaggar långsamt med sitt hufvud, som om hon kände någon djup smärta.
» Barnet? » hviskas det åter, ännu mer skälfvande än förut.
» Han sofver så sölt som en liten Guds ängel.
Vill frun se honom? » » Nej, nej, väck inte upp honom, » Det blir åter tyst i rummet.
Karin sätter sig att sticka med ryggen vänd emot ljuset.
Kvinnan i sängen ligger där, matt o c h slö.