Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessutom kan man med temmelig visshet förutse, när man vet att nya ångbrännerier anläggas och de gamla utvidga sin rörelse, att konkurrensen, äfven efter denna obetydliga skatteförhöjning, skall förekomma en prisstegring på varan och således icke i ringaste mån göra frestelsen till oloflig bränvins-införsel större än den lör närvarande är.
— Enda följden af den förhöjda algiftcn skulle blifva att bränvinstillverkaren måste uppoffra en litet större andel af sin betydliga vinst till det allmänna bästa, hvilken uppoffring han både kan och bör vidkännas, då derigenom erhölles en tillökning i statsinkomsterna, som är högligen af nöden, om ränta och amortering på vår från hvarje riksdag vexande statsskuld fortfarande skall kunna betalas, utan att belasta jordbruket eller andra samhällsnyttigare näringar med större skatter.
— Och skulle, emot all förmodan, den oväntadt lyckliga verkningen afen sådan förhöjning i bränvinsskatten någonsin inträffa, att en minskad förbrukning kunde nedtrycka tillverkningen till ett allt lägre och lägre belopp, så skulle Svenska folket derpå hafva en långt större vinst både i moraliskt och ekonomiskt hänseende, än på alla möjliga bränvinsskatter.
Jag får alltså vördsamt anhålla om remiss af denna motion till Högloft. Bovillnings-Utskottet, som också, i händelse förslaget vinner önskad framgång, icke lärer underlåta att derefter lämpa införseltullen på utländskt bränvin och andra dermed jemförliga rusdrycker, i den mån sådant finnes nödigt och ändamålsenligt Stockholm den 12 November 1862.
A. Sandberg. i\:0 14.
Af Kontrakts-Prosten L. G. 11.
Palmland:
Om inskränkning af edgång samt om revision af gällande eds formulär er.
Då jag nu vågar åter upptaga ett ämne, som, redan vid föregående riksdagar bekandladt, ännu icke hunnit till afgörande, sker det för att äfven på detta rum offentligen uttala ej allenast min egen, utan säkerligen mångas länge hysta öfvertygelse i en fråga, som, en gång väckt, är så vigtig och betydelsefull, att den icke bör sättas å sido eller fälla.
Lika beklagligt, som allt mer och mer ifrån flera håll öfverklagadt, är missbruket af de s. k. lofliga ederna.
Äro de olofliga ederna — svordomarne — i allmänhet för den borgerliga lagstiftningen mindre åtkomliga; så synas deremot föreskrifterna i afseende på de lofliga ederna, särdeles då dessa alltför ofta, kanske mången gång i oträngdt mål, användas, vara behjertansvärda föremål för en hämmande eller inskränkaude lagstiftningsåtgärd.
Att tro-, huldhets- och embetsed, 28 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 14. liksom vittnes- och värjemålseden — denna sednare likväl, enligt hvad ock Rättegångs-Balkens 17:de Kap. 30 § uttryckligen stadgar, endast “i nödfall" tillåten (jag skulle vilja tillägga: i högsta nödfall och lörst efter samvetsgrann ompröfning af domaren) — att lörenämnda edgångar äro inom det borgerliga samhället behöfliga, torde väl icke kunna bestridas; men det måste å andra sidan medgifvas, att det idkeliga användandet af dessa eder neddrager en så vigtig handling, som edgången, ifrån sin höga och heliga bestämmelse till en tom formalitet, hvarvid eden genom det ständiga upprepandet måhända tanklöst både förestafvas och eftersäges.
Det är dessutom, enligt min åsigt, en christen ovärdigt att, såsom icke sällan händer, i och för en småsak i timligt hänseende — t. ex. i en lumpen rättstvist om några riksdaler — fästa eller pantsätta sin själ medelst edgång, som nu lagligen kan åläggas, äfven då den utaf obetänksamhet och förhastande eller oförstånd af svarande parten erbjudes.
Väl finner jag med tillfredsställelse, att nr den nya Konkurslagen bortfallit den förut föreskrifna, olämpliga, borgenärseden, hvilken dock är i vissa fall bibehållen, såsom 82 och följande §§ nogsamt utvisa.
Men ännu qvarstår i läkareattester den välbekanta uttryckliga edsförpligtelsen, hvilken likväl äfven för särskilda intyg göres fullkomligt öfverflödig genom läkarens redan aflagda allmänna embetsed.
Det vore sannerligen ett i högsta måtto beklagansvärdt tidstecken, om embets- och tjenstemannens samvete, heder, ära och tro behöfde, snart sagdt vid hvarje handling å tjenstens vägnar eller vid hvarje steg på befordringsbanan, till yttermera visso med ed regelbindas.
En gång aflagd embetsed må väl vara tillräcklig för hela embetstiden.
Hvad särskildt angår embetsed vid ecklesiastika befordringar, föreskrifver Kongl. Brefvet af den 23 April 1773: “Innan embete och lön tillrädes, skall tro och huldhets- samt tjenste-eden i Consistorio afläggas, hvilket å fullmakten antecknas.
“ Till följd häraf måste Kyrkoherde och Komminister, vid vunnen befordran till annan Kyrkoherde- eller Komministers-lägenhet, inför Domkapitlet å nyo aflägga en och samma, redan förut en eller flera gånger aflagda, tro-, huldhetssamt embets- och tjenste-ed.
Anses den vid inträdet i Prestembetet högtidligen gångna eden icke göra tillfyllest, hvarföre då ej inskränka edgången åtminstone till första befordran till ordinarie tjenst?
Hvarföre låta edsförbindelsen vid ytterligare befordran till likartad eller samma tjenst, ehuru i annan verkningskrets, onödigtvis förnyas?
Hvad slutligen våra nu gällande edsformulärer beträffar, så synas de ännu i allmänhet vara alltför ordrika och vidlyftiga; i korta och bestämda ordalag affattade, skulle de på ett mera bindande sätt fästa tanken och framhålla det betydelsefulla i innehållet.
På grund af hvad jag nu tagit mig friheten till behjertande anföra, dristar jag vördsamt föreslå, att Rikets Höglofl.
Ständer måtte, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anmäla behofvet af en inskränkning af de fall, då edgång lagligen må vara tillåten, samt anhålla om en revision af gällande edsformulär er.
Om remiss af denna motion till vederbörligt Utskott anliålles vördsamt.
Stockholm den 12 November 1862. L. G. 11.
Palmlund Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 15. 29 ]«:0 15.
Af Kyrkoherden J.
Ternström:
Om upplåtelse af egendomen, Hedeaskog till H. M. Konungen.
Enligt Kongl. Brefvet den 14 Augusti 1834 har kungsgården Beckaskog, som förut varit indelt till öfverste-boställe vid Kongl.
Dragon-regementet och nu disponeras af samma regementes Boställs-direktion, blifvit på 30 års tid, räknadt från och med 1835, sålunda på arrende öfvertagen, att Kongl. Maj:t af Dess Civillista till Boställs-direktionen årligen erlägger 5,443 R:dr 50 öre, mot svarande räntan af boställets uppskattningsvärde.
Kungsgården, som är belägen inom Christianstads län, Willands härad och Kiaby socken, innehåller 14 mantal af krono-natur, med en areal af 1,865 tunnland, inberäknadt 33 torplägenheter, hvilkas innehafvare utgöra dagsverken till kungsgården.
Dessutom uppbär denna årligen af 1341 mantal inom Ifö och Kiaby socknar ersättning för 40f s. k. hofverier med 62 tunnor råg, 62 tunnor korn och 103 tunnor hafre, som lösas efter medelmarkegångspris, samt i räntor af hemman i Ifö, Kiaby, fjelkinge, Oppmanna, Wånga, Österslöfs och Gualöfs socknar likaledes årligen 220 R:dr 37 öre riksmynt.
Sitt förnämsta värde hemtar likväl denna egendom från ett förtjusande läge vid Ifö och Karsholms-sjöarnes herrliga stränder, och sannolikt är det också denna omständighet, som fästat den Kongl.
Familjens uppmärksamhet å Beckaskog och gjort detta ställe till en angenäm vistelseort under Kongl. Familjens besök i rikets södra provinser.
Isynnerhet har Hans Maj:t, vår nu varande allernådigste Konung och Dess höga Gemål visat ett lifligt intresse för Beckaskog, och de kostbara och storartade anläggningar, som Hans Maj:t Konungen låtit der utföra, vittna ovedersägligt om den förkärlek, hvarmed Deras Majiter omfatta detta ställe.
Sålunda har, oberäknadt de högst betydliga kostnader, som blifvit nedlagda å Beckaskog under de första åren som denna egendom af Hans Maj:t disponerades, men om hvilka jag nu icke är i tillfälle att lemna närmare upplysning, emedan räkenskaper för denna tid icke vidare finnas qvar vid kungsgården, — Hans Majit Konungen låtit på sednare åren nyanlägga parken, vidtaga väsendtliga reparationer på de till kuugsgården hörande åbyggnader, uppföra nytt orangeri, ridhus, redskapshus, mejeribyggnad och trädgårdshus; hvarförutan äfven lägenheten Lilla Beckaskog blifvit för två år tillbaka helt och hållet nybyggd.
Bosatt inom orten och noga bekant med dessa förhållanden, har jag trott mig pligtig att fästa Rikets Höglofl.
Ständers uppmärksamhet, ej mindre på de stora materiela uppoffringar, Hans Majit Konungen gjort å Beskaskog, och för hvilka, i fäll af en förändrad disposition, Hans
Majit svårligen lärer hafva att påräkna någon motsvarande ersättning, än på den trefnad Deras Majiter städse tyckts finna på detta ställe; och som derjemte inom hela provinsen den önskan är allmän, att äfven framgent få der se vår innerligf älskade Konungafamilj så ofta som möjligt, samt jemväl ur politiska skäl det må vara af vigt att Hans Majit Konun - 30 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 15. gen, när Han så finner för godt, eger en passande bostad inom rikets mest bt folkade och närmast kontinenten belägna landskap, så utbeder jag mig att få fc reslå Rikets Ständer: att på Första Hufvudtiteln uppföra ett förslagsanslag till betäckande af den nu varande eller genom förnyad upplåtelse blifvande arrende-afgifton för Beckaskogs kungsgård, samt att, med underdånig anmälan härom, hos Hans Maj:t Konungen i underdånighet anhålla, att Hans Mäj:t täcktes i nåder för everdelig tid emottaga besittningsrätten af Beckaskog såsom en ringa gärd af Rikets Ständers tacksamma erkännande af Hans Maj:ts oförtröttade omsorger för de förenade rikenas bästa.
Jag skulle önskat, att i detta vördsamma förslag kunna uppgifva beloppet af det ifrågaställa anslaget; meu oansedt den nuvarande förutnämda årliga afgiften är för de tvänne återstående åren bestämd, lärer det likväl vara möjligt att, i anseende till egendomen sednast åsätta taxeringsvärde, i förening med andra omständigheter, samma afgift kommer att stiga till ett högre belopp, dock väl näppeligen utöfver 50 procent.
För vinnande af det vackra ändamålet har jag tänkt mig tvänne alternativer: antingen kapitalisering på en gång af den summa, hvaraf räntan motsvarar afgiften, eller ock denna afgift årligen utgående af Statskassan, sedan den, vid förändrade förhållanden, blifvit fixerad.
Hvilkendera ut vägen som vidtages, så leder den, efter mitt förmenande, till målet.
Skulle, af skäl, som jag anar, men undanskymmer, som, ehuru ringa till vigten, ändock torde uppkallas till motstånd, detta förslag anses formvidrigt och emot allmän praxis i dylika frågor, samt af denna orsak möta betänkligheter, icke så mycket i afseende på saken; ty denna föreställer jag mig att alla skänka sitt bifall, som fastmer i afseende på sättet, hvarpå det framkommit, — skulle, med ett ord, detta förslag, emot förmodan, anses omöjligt och derföre böra förfalla, så tillåter jag mig att vördsamligen föreslå Rikets Höglofl.
Ständer, åtminstone: att egendomen Beckaskog må för all framtid utan återgång iklädas natur ai kungsgård, och sålunda, utan vidare mellanhand, beredas Kongl.
Maj:t den tillfredsställelsen att få fortfarande behålla och disponera berörde egendom, emot den afgift, som nu är eller framdeles kan varda bestämd.
Denna begäran är i sig sjelf så billig, att jag derå icke fruktar något afslag, men tillika så obetydlig, att jag icke ens skulle framställt den, derest jag kunde förvissat mig om det förra förslagets antagande.
Jag har dessutom dertill mina skäl, tagna dels af Rikets Ständers värdighet att på ettdera, och beldst på det förra, sättet göra något till saken, och dels af det lätt begripliga obehag, som för en så högt stående person skulle vara förenadt med konkurrensen vid en blifvande arrende-auktion.
Jag anhåller vördsamligen om remiss till Höglofl.
Stats-Utskottet såsom ock om kommunikation med de öfriga respektive Med-Stånden.
Stockholm den 12 November 1862. J.
Ternström.
N:o 16. 31 i\:0 16.
Om upphåfvande aj 5 och 6 §§ i 2 Kap. Giftermåls-Balken.
Enligt tydliga ordalydelsen i Giftermåls-Balkens 2 Kap. 5 §: “i svågerlag å sidone må man ej, utan Konungen gifver der lof till, gifta sig“, och 6§:
"ej heller må man i andra svågerlaget, utan att Konungen gifver der lof till, äktenskap bygga", — utgöra dessa svågerlag ännu fortfarande vilkorligt hinder för äktenskap.
I begynnelsen var det icke så; i begynnelsen voro äktenskap i dessa svågerlag uti berörde lagrum ovilkorligt förbudna.
Det var bättre, det, i ett afseende.
Men i Kongl. Förordningen den 10 April 1810 tillädes de orden: “utan Konungen gifver der lof till."
Dermed pålades sålunda kontrahenter i svågerlag en skyldighet, som förut var okänd och icke kunnat ega rum, emedan äktenskapet var förbjudet.
Man ser att begreppen om sådana äktenskaps loflighet varit vacklande.
Före 1810 var man viss, att berörde svågerlag hörde till förbudna leder.
Huru långt den vissheten går tillbaka i tiden, vet jag icke med säkerhet; men i 1734 års lag uppenbarade den sig.
Huruvida den har tillräcklig grund, är en annan fråga.
Man kan icke begära, att lagstiftare skola ha reda på bibliska specialiteter.
Emellertid var något stadgadt; der stod, om på sitt ställe eller icke, ett kathegoriskt imperativ.
Det kostade ingenting, icke penningar, icke annat än lydnad, kanske några suckar af dem, som ville, men ej fingo äta af den förbudna frukten.
Men plötsligt uppgick för 1810 års lagstiftare ett ljus, och med ljuset kom tvekan, i stället för klar dag: äktenskap i de tvänne svågerlagen förklarades fritt; men en full frihet hade varit för mycket på en gårig.
Tvekan uttalade sig i ett vilkor, och vilkoret var att Kouungeu skulle der gifva lof till.
Dermed var det frigifna svågerlagsäktenskapet bundet: ett band hade kommit i stället för förbudet.
Men hvarken bandet eller förbudet stod på sin rätta gruud.
Der den menskliga lagstiftningen träder den gudomliga för nära och griper in uti densamma, har hon, då det gäller högre stiftelser, alltid det missödet att komma på villospår.
Så här, hvarest tillämpningen gör sig sjelf.
Hvilka felade således?
Lagstiftarne af 1734 eller lagstiftarne af 1810?
De felade båda, efter min tanka: de förre genom förbudet, de sednare genom bandet, genom vilkoret.
Har då en sak af sådan betydenhet ingen viss och fast grund?
Gifves för lagstiftningen i detta fall ingen ledande absolut princip?
Skall man kunna handskas dermed efter godtycke, nu så, nu annorlunda?
Illa, om så vore!
Illa om sväfvande tidsbegrepp bär skulle förestafva lagbestämmelsen och handlingssättet!
Men så är det icke i sjelfva verket, och så kan det icke heller vara.
Huru gestaltar sig då frågan?
Äktenskapet, i och för sig sjelf t, är, såsom Guds stiftelse, en dogm; men det har, för ordningens skull i de menskliga samhällena, äfven en juridisk sida.
Äktenskapet i svågerlag måste, efter högre rättsgrund, vara antingen lofligt eller olofligt, antingen tillåtligt eller förbjudet; ty det kan icke vara båda delarne på samma gång, och ett tredje gifs icke.
Är det nu lofligt, tillåtligt i sig sjelft, huru kan det då förbju. 71 o:H 32 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 16. das, huru kan det bindas vid vilkor?
Är det i sig sjelft olofligt, förbjudet, huru kan det då under något vilkor frigifvas, tillåtas?
Den saken är klar som dagen; denna slutledning säker som ett axiom.
Man insåg det 1845, då § 3 upphäfdes, då syskonbarn fingo tillåtelse att äkta hvarandra; hvilket dock, kanske, ströfvar närmare intill gränsen af förbudna leder.
Angående svågerlag', har man ännu icke insett, åtminstone icke erkänt det.
Man har ansett äktenskapet derinom för halft lofligt, halft olofligt, för så tvistigt, tvetydigt, orådligt, att afgörandet i hvarje enskildt, i hvarje förekommande fall blifvit lagdt i Konungens band och mun.
Har en underdånig ansökning derom någonsin blifvit afslagen?
Någon sådan kasus känner jag icke.
Har den någonsin blifvit afslagen, — hvilket väl kan vara möjligt, fastän jag icke känner det — så har det skett, icke för svågerlagets skull, utan af andra orsaker; derom är jag fullt öfvertygad.
Då så är, hvartill tjenar det, att i hvarje förekommande fall besvära Konungen och betunga allmänheten?
För den rike äro kostnaderna en småsak; lör den fattige, för daglönaren, handtverkaren, backstugusittaren, inhyseshjonet, en betydlighet.
Med kostnaderna för en formalitet, beliöfde lian att kläda och föda sina barn och hålla dem till skolgång.
Lagstiftningen har gjort mycket för de fattiga och omhuldat dem i andra hänseenden; hvarföre då icke äfven befria dem från dessa onödiga utgifter?
Hörer icke äktenskapet också till deras menskliga rättigheter?
Men, den allmänna moralen, familjehelgden, barnuppfostran — lagarnas filosofi, huru ginge det då med dem?
Ligger der något omoraliskt i hvad Gud tillstadt och förordnat?
Men vill man icke erkänna detta, så frågas: kan en tillåtelse från högsta ort borttaga det omoraliska?
Skulle det icke i alla fall ega rum?
Det beror endast derpå, att kunna bevisa, det ifrågavarande svågerlag icke äro att hänföra till förbudna leder.
En sådan bevisning har jag vid ett föregående liknande tillfälle åstadkommit, och den står, ovederlagd, i Ståndets protokoller för sistlidne riksdag.
Hvad jag då yrkade, upprepar jag nu, i hopp om bättre framgång; förmodande, att Hans Maj:t Konungens prerogativ icke derigenom i minsta mån inskränkes.
I följd af hvad sålunda blifvit anfördt, vågar jag vördsamt föreslå: att Rikets Högloft.
Ständer för sin del besluta, att till Kongl. Maj:t aflåta underdånig skrifvelse med anhållan, det täcktes Kongl.
Maj:t genom utfärdad nådig kungörelse förklara att 5 och 6 §§ i 2 Kap.
Giftermåls-Balken till all kraft och verkan upphört att vara gällande samt att, med tillkännagifvande, det svågerlag å sidone, äfvensom andra svågerlaget icke mer äro äktenskapshinder, Konungens lof dertill ej vidare erfordras.
Om remiss af denna motion till Höglofliga Lag-Utskottet anhålles vördsamligen.
J. Ternström.
N:o 11. 33 IVo 17.
Af Domprosten C. 0.
Björling:
Om förändrade vilkor för Elementarläroverkslärares uppförande på Allmänna Indragningsstaten.
Att samhällens väl beror på den uppfostran det uppvexande slägtet erhåller, år en af alla erkänd sanning.
Sveriges Konung och folk hafva ock, utgående från denna grundsats, egnat stor omvårdnad åt läroverken.
Lårarne hafva fått större löneförmåner så att de ej nu behöfva lida någon nöd; och de hafva äfven kommit i den ställning, att de på ålderdomen kunna anses hafva sin nödtorftiga bergning, i det de, enligt Konungens nådiga Skrifvelse till Stats-koutoret af den 16
Maj 1858 mom. 33, jemiördt med Kongl. Maj:ts Bref till'Stats-kontoret afdon 12 Nov. 1823, sedan de uppnått 65 år och tjenstgjort i 10, få komma på allmänna indragningsstaten.
Detta sednare stadgande behöfver dock förändras, såvida läroverken skola kunna uppfylla det med dem afsedda ändamål.
Hvar och en, som af egen erfarenhet känner lärarekallet, vet väl att i allmänhet ingen, som en längi-e tid tjenstgjort vid läroverken, kan efter fvllda 60 år rätt uppfylla en lärares åligganden.
Efter denna tid saknar man nemligen den själens spänstighet, och liflighet samt den ihärdighet, som äro nödvändiga vid ungdomens handledning, isynnerhet då genom en längre föregående tjenstgöring krafter och håg blifvit brutna.
Då nu läroverken, genom de dubbla årens borttagande och genom lärarelönernas förökande blifvit så skiljda från kyrkan att härefter högst få lärare torde öfvergå från läroverkens till kyrkans tjenst, så skall följden af ofvannämnda stadgande blifva att våra läroverk efter några år skola hafva en mängd af gamla lärare, som äro odugliga lör sitt vigtiga kall, men som för att erhålla pension ej kunna taga afsked förr än de uppnått 65 år samt tjenstgjort uti 40.
Detta förhållande bör ändras, och då man i allmänhet kan antaga att, sedan den första tillsättningen af lärare vid de nyligen inrättade läroverken skett, ingen skall erhålla ordinarie lärarebefattning, förr än efter fyllda 30 år, får jag göra den motion, att med ändring af Konungens nådiga Bref till Stats-kontoret af den 16 Mars 1858 mom.
33 måtte stadgas, att lärare vid Statens offentliga undervisningsverk måtte hafva rätt att komma på allmänna indragningsstaten så snart de fyllt 60 år samt tjenstgjort såsom ordinarie lärare vid nämnde undervisningsverk i 30 år.
Stockholm den 12 November 1862. C. O. Björling.
Prot. 1862 Sf 1863.
H Sami. 2 A/d. ( 5 34 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
H» 1§.
Af Kontrakts-prosten E. M.
Tegnér •
Orri beviljandet af ett amortering dån å 150,000 B:dr för sänkning af sjön Tysslingen samt ändring aj Svartåns riktning, i Orebro lån.
I ett land, der så stora ansträngningar och uppoffringar göras, för att underlätta och befrämja kommunikations-anstalterna, såsom i vårt land sker, följer af sig sjelf, att understöd och uppmuntran icke kunna eller böra undandragas och förnekas näringarna, såsom ett af vilkoren för att bereda och åstadkomma de produkter, för hvilkas omsättning de nya kommunikations-anstalterna skola anlitas, och i sin mån äfven af dem underhållas.
Men af näringarna intager dock i vårt land jordbruket främsta rummet, och benämnes äfven med rätta ilmodernäringen“, då man besinnar huruledes af denna, rätt handhafd, så mången annan, för landet nödig och vinstgifvande, ankommer och beror.
Det måste med tacksamhet erkännas, att staten gjort mycket, i sitt eget välförstådda intresse, för denna modernäring, och det visar sig äfven att dessa uppoffringar rikt återgäldas, ej blott genom bättre skördar, utan äfven, hvad i visst fall, och på längden, icke mindre betyder genom den allmännare väckta hågen och bemödandet att odla jorden, att häfda och bruka den så, att genom eget förvållande en ringare afkastning, eller felslagen skörd, icke beredes.
Det är icke blott den större jordbrukaren, som rationelt behandlar och brukar sina fält; ett sådant brukningssätt har äfven funnit och finner vägen till de mindre jordområdena och till täppan, der man numera icke blott ser diken, såsom nära nog första vilkoret för jordens fruktbarhet, utan man börjar äfven införa vexelbruk, såsom det andra.
Men ej nog dermed, att man nu mera, i allmänhet, icke nöjer sig med det brukningssätt, som far och farfar be gagnat, eller med den jord vidd, som de haft; det förra, eller brukningssättet, vill man förbättra; den sednare, eller jordevidden, vill man, om möjligt, utvidga och framför allt betrygga.
Inom den trakt, som jag tillhör, har man inga öknar, för skog nära oåtkomliga, att rödja och odla, ty af skog och afrösningsjord i öfrigt, såsom i allmänhet inskränkt och för behofvet otillräcklig, är föga att för åkerjorden vinna.
Men deremot är af åkerjorden en del, vid sina tillfällen, utsatt för öfversvämning, och en del annan jord, eller äng, som lätteligen kunde till åker förvandlas, oftast vattendränkt, så att någon afkastning af den, åtminstone sådan som under förändrade förhållanden blefve att påräkna, nu icke är att förvänta.
Nerike är ett landskap med en, i allmänhet, god jordmån och af ett fördelaktigt läge, ej blott såsom centralt, utan äfven angränsande till trakter med stor afgång på spanmål, och hvilka af densamma äfven alltid komma att blifva i behof, då deras lnifvudnäring är bergsbruket.
Men Nerike, såsom ett sädesproducerande landskap, är derföre icke ännu hvad det kan och bör blifva; dock kan denna brist, lyckligtvis, icke skrifvas på räkningen af bristande flit och omtanka hos bebyggarne, utan fastmer sökas och finna sin förklaring i naturhinder, hvilka icke så lätt undanrödjas och besegras.
No 18. 35
Man vet att detta landskap, ej blott i allmänhet, är ett slättland, utan äfven till en .stor del (ett lågland, sorn flerestädes omgifves och begränsas af insjöar, och bland dem en af de större i landet, och hvilka dessutom icke saknas äfven i hjertat af detta hjertland, hvarjemte ett och annat vattendrag, eller eif, af betydligare vattenmassa, genomstryker en del af låglandet.
Att nu kunna reglera vattenhöjden i sjöarna, så att de icke öfverstiga sina stränder, utan fastmer af dem lemna någon landvinning, och att kunna hålla det rinnande vattnet inom de för detsamma utstakade bräddar, derpå beror, i icke ringa mån, Nerikes vidare utveckling och förkofran.
Den framställning, som jag nu går att göra, har till ändamål att härtill medverka genom sänkning af sjön Tysslingen samt ändring af Svartåns rigtning och med detsamma reglering af dess vattenstånd.