Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af de personer, som vid förenämnde undersökning ansågos ega tillgång till gäldande af skulden och å hvilka det sålunda återstående skuldbeloppet hvilar, har ett betydligt antal under den efter undsättningens emottagande förflutna länga tid dels aflidit, dels från orten afflyttat, och de qvarvarande sakna numera sådan egendom, som (sedan genom stadgandet i Kongl. Brefvet den 45 December 4854 från utmätning för skulder af ifrågavarande beskaffenhet fritagits fast egendom, behöfliga bohagsting och klädespersedlar, för jordbruket erforderliga kreatur och åkerbruksredskap m. m.) kronobetjeningen eger rätt att för undsältningsskuld taga i mät, hvartill slutligen kommer att, genom den i Kongl. Cirkulärbrefvet den 49 Januari 4 842 meddelade, på Rikets Ständers beslut grundade, föreskrift, löftesmän för enskildes undsätlningsskulder jemväl äro från allt vidare kraf i anledning af sine ingångna borgensförbindelser befriade.
Häraf inses lätt, att ringa eller ingen utsigt för Slaten förefinnes att utfå betalning lör ifrågavarande fordringar, ett förhållande, som ytterligare styrkes deraf, Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 6. 9 att uppbördsmännen, oaktadt de ai' den i Kongl.
Maj-.ts nådiga Bref den 10 Januari 1857 dem medgifna provision af 10 procent å de genom dem indrifna medel verk samt uppeggats att för detta ändamål använda nitiska bemödanden, likväl icke under de sedermera förflutna sex åren lyckats af den enskilda undsältningsskulden uttaga mer än Tvåtusen Åttahundra Fyratioen Riksdaler Åttaliotvå öre Riksmynt.
Ifrågavarande skulds balanserande i räkenskaperna synes mig derföre vara utan ändamål.
I anledning häraf och enär, sedan den genom 1842 års bref föreskriina sockenstämmo-undersökning försiggått, någon möjlighet att, på sätt detta bref anvi sar, få afskrifven den del af skulden, som efter samma undersökning kan qvarstå oafskrifven, ej längre förefinnes, vågar jag föreslå: att Rikets
Ständer för sin del måtte medgifva, att hvad af Westerbottens läns äldre undsättningsskuld, efter det ofvanberörda undersökningsmål blifvit af Kongl.
Kammar-rätten afgjorda, ännu kan återstå, får afskrifvas, med undantag af den del utaf samma skuld, som belöper på de uti lä net inrättade socknemagasiner och för hvilken socknemånnen äro pligtige att, efter stadgade grunder, ansvara.
Olof Nilsson, från Westerbottens län.- Härmed förena sig: P. A. Nyström.
Olof Lindström.
Af Jöns Persson från Blekinge län, om ändring i § 2, mom. 1 i Kongl. Förordningen den 11 Juli 1862, angående allmänt ordnande af Presterskapets inkomster.
Genom Kongl. *Maj:ts nådiga Förordning den 11 Juli 1862, angående allmänt ordnande af Presterskapets inkomster är stadgadt i 2 § 1 morn., att en af ledaBih. till K.
Prot. 1862 <jr 1863.
U Sami, 4 Afd. 2 10 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 6. moleme i den Nämnd, sorn får sig uppdraget ifrågavarande ordnande, skall utses af länets Hushållnings—sällskap, hvilket stadgande tydligen tillkommit i afsigt att bereda tillfälle äfven för dem, som skola löna Presterskapet, att få sin röst hörd uti ett sä vigtigt och grannlaga ärende.
Jag tror mig ej misstaga mig, då jag anser det vara lämpligare om den ledamoten utsåges af Landstinget.
Såsom motiv för denna min åsigt vill jag anföra, att
Hushällnings-sällskaperna sammansättas medelst kallelser ifrån Hushållniugs-sällskaperna sjelfva till personer, som äro kända af deras ledamöter, hvilka således ej kunna anses representera den skattdragande allmänheten, emedan ofta händer att i hela orter icke finnes någon person tillhörande sistnämnda kategori; att de kallade icke hafva någon skyldighet emottaga ledamolskapet eller, orri det mottages, bevista sammanträden, lill • följd hvaraf ofta händer att hlott de, som bo närmare samlingsorten och äfven de ganska fåtaligt bevista sammanträdena; alt deremot Landstinget är eu, enligt i lag gifna föreskrifter, konstituerad representation från alla länets släder, härad eller tingslag; att dess ledamöter eller, vid deras förfall, ledamöternes suppleanter hafva laglig förbindelse iakttaga inställelse vid sammanträdena och att afgörandet af förekommande ärenden således icke beror på ett mer eller mindre fåtaligt besökt sammanträde, utan måste den opinion, som der uttalar sig, anses så nära sorn möjligt såsom ett uttryck af den inom länet allmänt rådande.
Jag får alltså vördsamt föreslå den ändring i ofvannämnde § 2 morn. i : att det åt länets Hushållnings-säliskap gifna uppdrag att utse ledamot i berörde iVäinrid öfverllyttas på länets Landsting.
Stockholm den 1 November 4 862.
N:o 7. 11 N:o 7. Af «I.
Lekberg från Nerikes län, cm bränvinsminuterings- och utskänknings-afgift ernns lika fördelning efter folkmängden i stad och pä landet.
Hvad var orsaken att 1850 års
Ständer antogo en ny, förut icke känd, bränvinslagstiffning?
Jo den vackra grundprincipen, att dermed tillintetgöra den så högt öfverklagade oreda, som härflyter från det omåttliga förtärandet af bränvin så i stad, som på landet.
För vinnande af delta stora mål, insågo Rikets Ständer, att fördelar borde till någon del tilldelas dem, som måste afstå från husbehofsbränningen, hvilken för landtmannen hitintills utgjort en icke obetvglig inkomstkälla; och derföre beslutades, att $: delar af ulminuterings- och utskänknings-afgifterna, som inflyta i stad, skulle tillfalla densamma, och den, som inflyter från landet i hvarje län, utdelas lika efter folkmängden; men i detta, så väl som i andra fall af så genomgripande förändring, år knappast för menniskor möjligt att stifta lagar, som ej med tidens lopp behöfva ändras.
Om Rikets Ständer då kunnat förutse, att den ädla principen i en så hög grad skulle fortgå till åsyftadt mål, som nu är händelsen, då en mängd landsförsamlingar afskaffat både minuterings- och utskänkningsslällen, så hade ock den bestämmelsen influtit, att afgiften derför inom hela länet skolat fördelas på samtliga städer och socknar i förhållande till hvarderas folkmängd.
Så länge en sådan lagbestämmelse saknas, är och blir det rental' omöjligt, att i någon mån kunna utrota de många utskänkningsslällen, som i städerna existera; ty, om staden än är bland de minsta, har den ändock 5 5 6 sådana, och man kan icke undgå att se, huru en del af såväl stads- som landtbefolkningen der besöker det ena stället elter det andra, och regeln är icke: ”patrull förbi”, utan ”bär in för att se och smaka”, och der häfdas då en för mången prisvärd sed: ”Törn ditt glas i botten, kosta hvad det kosta vill.” Eftersatsen blir ock dyrköpt, emedan de glömma sig ända derhän, att de, så länge en skilling eges, döfva alla sinnen; först då penningar och kredit taga slut, vaknar, fastän långsamt, medvetandet och tanken på hvad de gjort.
Att detta verkar förstörande och leder till ruin för mången välbergad man, är en sanniug, som med skäl icke kan vederläggas, ty derom vittnar alltför väl det stora antal af fattiga, som endast för superiets skull kommit 12 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 8. fattigvården till last, men ännu förfärligare är att det uppvexande slägtet blir inledt att beträda samma väg.
Att detta är en sanning kan väl ingen förneka, likasom att det är obilligt att städerna ensamt skola hafva denna inkomst, och då det är kändt och erkändt, att den till drygaste delen utgöres af landtbefolkningen, och att städerna derigenom tillskynda omkringliggande kommuner en ökad fattigvård, så är jag ock förvissad derom, att städernas högsinnade representanter i förening med Rikets nu församlade
Ständer beredvilligt skola medverka till ett rättvist jemnande af det uppkomna missförhållandet.
På grund häraf vågar jag vördsamt föreslå den ändring i författningen om brän vinsförsäljning: att de inom hvarje län inflytande minuteiings- och utskänknings-afgifler, som äro anslagna åt kommunerna, aflemnas i landt-ränteriet, hvarifrån det för hela länet sammanlagda belopp genom Konungens Befallningshafvande fördelas på samtliga städer och socknar inom länet, i förhållande till hvarderas folkmängd, alt af dem användas till kommunala behof.
Om remiss härå till vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 1 November 1862. J. Lekberg.
Af Gastaf Bjerkander från Skaraborgs län, om utbetalande af förskott af 500,000 R:dr
R:mt i och för fortsättande af jernvägsarbetet mellan Falköping och Jönköping.
För färdigbyggande af den del af södra stambanan, som sträcker sig från Falköping till Jönköping, hade
Jernvägs-kommittén vid sista riksdag föreslagit 5,558,520 Riksdaler, hvaremot Kongl. Majit uti dess Proposition nedsatt detta belopp till 1,440,652 R:dr, hvadan en brist af 1,917,888 R:dr uppkom, sorn, då blott denna sistnämnda summa al Rikets Ständer anslogs, förorsakat att arbetet å denna bana icke fortgått med den skyndsamhet, som blifvit fallet om hela det föreslagna ansla - é Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
13 get beviljats, då sannolikt denna sträcka nu varit färdig och således kunnat bringa Staten inkomst.
Då mina flera gånger vid nämnde riksdag gjorda försök att få Kommitténs förslag antaget voro fruktlösa, så tager jag mig friheten att nu göra vördsam hemställan derom, att Rikets Ständer måtte skyndsamt hos Kongl. Majit anhålla, alt minst 500,000 R.dr Runt måtte utaf disponibla tillgångar af Riksgälds-konloret öfverlemnas till Chefen för Statens jernvägsbyggnader, på det han må komma i tillfälle alt, så fort årstiden och väderleken det tillåter, påbörja fortsättningen af detta arbete, utan att behöfva afvakta Sländernas beslut angående jernvägsfrågorna i dess helhet, hvarmed måhända kommer att .dröjas så långt fram på riksdagen, att en dyrbar tid går förlorad till icke ringa förlust för Statsverket.
Då jag måste antaga såsom alldeles gifvet, att hela det till denna han-del erforderliga anslag under riksdagens lopp måste beviljas, så har jag trott mig ega tillräckligt skäl, att nu vid riksdagens början påyrka utbetalande af ifrågavarande förskott, såväl för det allmännas skull som för den ort jag har äran representera.
Stockholm den 1 November 1862. G. Bjerkander, Riksdagsfullmägtig från Skaraborgs län, I förestående motion förenar jag mig.
Sven Gustaf Johansson, Riksdagsfullmägtig från Jönköpings län.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, om rättighet för hvarje kommun att, efter lokala omständigheter, fritt ordna sitt folkskoleväseude och om hela personliga skyddsafgiftens användande till rolkskolorna.
Ehuru folkskolan är den inrättning, sorn i allmänhet och i främsta rummet har till syftemål att hilda icke allenast kristliga, utan äfven nyttiga medlemmar i 14 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 9. samhället, samt i denna dess egenskap eger det giltigaste anspråk på Statens kraftiga medverkan till verkliggörande af detta dess riksvigtiga syfte; så har dock denna inrättning blifvit allt för stjufmoderligt behandlad, icke allenast i förhållande till dess vigt, utan äfven i förhållande till de högre läroverken, uti hvilka til! och med de förmögnares barn njutit nära nog fri undervisning på Statens bekostnad, under det undervisningen för allmogens barn i folkskolorna varit förenad med ganska dryga kommunala utgifter.
De anslag af allmänna medel, som tid efter annan beviljats för ändamålets befrämjande, hafva icke allenast varit allt för ringa i förhållande til! folkmängden, utan de hafva äfven i åtskilliga delar varit förknippade med så många och hårda vilkor och med så många omständigheter och omvägar, att de för många kommuner, isynnerhet i rikets magraste trakter, varit i det närmaste, om icke alldeles, oåtkomliga, och således icke heller blifvit ändamålsenligt fördelade.
Med anledning af dessa omständigheter, och då jag förmodar all mera medel och mindre vilkor kraftigare verka för ändamålets vinnande, ån tvärtom, samt jag derjemte är öfvertygad, att hvarje sann fosterlandsvän nitälskar för sann upplysning i allmänhet, och således äfven är mån om befrämjandet af rätta medlet dertill, vågar jag härmedelst föreslå: alt det må stå hvarje kommun fritt, att efter lokala omständigheter ordna folkskolan på lämpligaste sätt, och således antingen begagna endast examinerade folkskolelärare eller ock ett mindre antal af dessa, jemte i rätt— stafning kunnige lärare eller lärarinnor, söm i'rotskolor undervisa de mindre försigkomne barnen; men att, i hvilket fall som helst, både fasta skolor och rotskolor anses såsom tillhörande folkskolan, enär rotskolan alltid måste betraktas såsom en lägre klass af den fasta; att till befrämjande af denna folkskola anslås hela personliga skyddsafgiften, att af hvarje kommun särskildt, i förhållande till folkmängden, å landl-ränterierna lyftas, så snart den influtit; och att enda vilkoret för bidragets utfående blifver del, att kommunen har sitt skolväsende så inrättadt, att tillfälle är beredt för alla inom kommunen varande barn att under skolåren inhemta de kunskaper, som Skolstadgan föreskrifver.
Hårförutan föreslår jag, att nödiga medel må anslås till de högre folkskolorna samt till arvoden åt folkskole-inspektörer, att af Statens medel, men ej af personliga skyddsafgiften, utgå.
Den högre folkskolan, med akademiskt bildade lärare, anser jag stå närmare elementar-läroverken, än folkskolan, och derföre icke böra till denna sednare hänföras eller understödjas af det för henne afsedda anslag.
Genom antagande af hvad jag här ofvan föreslagit, anser jag att man vunne flera väsentliga fördelär.
Jag vill blott, såsom sådana, nämna att, utom ökadt understöd, medlen blefvo rättvisare fördelade och kunde fortare bekommas, alla ansök - Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
15 uingar om bidrag blifva öfverflödiga och skilnaden, i lråga om fasta skolor eller rotskolor samt särskilda bidrag för hvardera af dessa, helt och hållet upphöra, genom hvilken åtgärd lämpligaste sältet för skolväsendets ordnande efter lokala omständigheter vore befrämjad!, emedan ingen kommun företrädesvis skulle besluta sig hvarken för det ena eller andra slaget, endast derföre att bidraget i ena fallet blefve, såsom hittills, större än i det andra, ty båda hade sammansmällt till ett.
Om remiss häraf till Höglo!!.
Stats— Utskottet anhålles.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, angående oinskränkt handels och näringsfrihet.
Oin man i äldre tider ansett det fördelaktigt, att handel och näringar fjättrats vid vissa rum, klasser och personer, så har dock sednare tiders erfarenhet ådagalagt, att ju mer man lossat på bauden, dess mer har samhället förkofrat sig i ekonomiskt hänseende; och enär det således synes mig påtagligt, att de ännu i dessa afseenden beståndande tvångslagar verka förlamande, för alt icke säga hämmande, på näringarnes utveckling och såmedelst stå i strid med allmänt väl så och då lättade kommunikationer, hvaribland i synnerhet jernvägarne, numera åstadkommit och än vidare åstadkomma mångfaldiga förändringar i hithörande ämnen, anser jag rikets sanna väl kräfva fullständigt upphäfvande af alla tvångslagar för handel och näringar, så att fullkomlig frihet må tillkomma hvarje Svensk medborgare att, utan afseende på ort eller hittills innehafda företrädesrättigheter, få utöfva det yrke, han, utan annans förnärmande i öfrigt, linner tjenligasl för sig, emot förpligtelse att fullgöra deremot svärande skyldigheter, så till Staten som den kommun, uti hvilken han drifver sitt yrke.
Genom denna åtgärd skulle otaliga fördelar uppstå i flerahanda afseenden: jernvägsanläggningar. anläggning af hamnar, strömrensningar och 16 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 10. llottleder, med Hera företag af dylik beskaffenhet, skulle icke allenast påskyndas, utan ock medföra en vida större nytta, än som nu är fallet; välmågan och belåtenheten skulle blifva mera allmän; den ene medborgaren skulle icke få orsak att se med sneda blickar på den andre, derföre alt denne sednare egde ett onaturligt privilegium på den förres bekostnad; milliontals dagsverken och dermed ofta förknippade kostnader och olägenheter skulle inbesparas, i synnerhet för landtmannen, som i de flesta fall kunde få utbyta sina produkter eller uppköpa sina förnödenheter på närmare håll; stadsboen skulle besparas mödan alt, i allmänhet taget, utminutera sina voror i smått, men få vida större afsättning partivis; han skulle ock, för hvad han tilläfventyrs kunde komma att förlora, i fall, såsom jag hört en och annan befara, handtverksklassen i städerna genom utflyttning på landet undandroge sig deltagande i stadsutgifterna, få mer än fullkomlig ersättning för de minskade stadsinkomsterna i det billigare pris på handtverksarbeten, som ovilkorligen måste komma honom till del, just till följd af arbelarnes lägre underhållskostnader på landet samt fri täflan i hvarje näringsgren; och slutligen skulle allmänna åklagaremakten undgå alt antingen se genom fingrarne med förseelser, som blifva lagbrott endast genom onaturliga lagar, eller ock anställa åtal, som af rättskänslan i allmänhet ogillas.
Att många andra fördelar skulle tillkomma samhället, om fullkomlig handels- och näringsfrihet inom riket komme att ega rum, är ganska klart; men då, enligt min öfvertygelse, saken är af den beskaffenhet, att den talar för sig sjelf, så anser jag det anförda vara tillräckligt; och vågar jag alltså vördsamligen föreslå: att Rikets Ständer för sin del må besluta, att hvarje Svensk medborgare, utan afseende på ort, person eller hittills innehafvande yrke, hädanefter må ega utöfva del i öfrigt lofliga näringsfång, han finnér bäst och nyttigast för sig, vare sig att detta består i handel eller arbete, med eller utan biträde, samt att alla häremot stridande lagrum i allo upphäfvas; äfvensom att Rikets Ständer hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att, derest della beslut vinner Kongl. Maj:ts sanktion, Kongl. Maj:t täcktes utfärda nådig Förordning i de afseenden, der, till följd af näringsfriheten, ordningsstadganden och försigtighetsmått kunna erfordras.
Enär denna motion angår håde Lag och Ekonomi, samt således torde böra behandlas i sammansatt Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott, anhålies att densamma må till Lag-Utskottet remitteras.
Stockholm den 8 November 1862. * Carl Ifvarsson, från Hallands län.
L Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 11 17 N:o 11.
Af Carl Ifvarsson från Hallands län, om reglering af klockarnes aflöning.
Enär klockarnes lönevilkor, åtminstone i vissa orter inom riket, om ej i allmänhet, stå icke allenast i nära samband med, utan till och med äro i flera hänseenden beroende af presterskapets nu varande inkomster, såsom angående ersättning för barndop, lysning till äktenskap, brudvigsel och begrafning, för hvilka förrättningar klockarne vanligen erhålla hälften eller en tredjedel af hvad pastorerne för deras embetsåtgärder i dylika fall bekomma; så och då reglering af presterskapets löner nu förestår samt det icke kan vara särdeles passande, att klockarne uppbära sina löneinkomster på vanligt sätt, sedan berörda reglering af presterskapets löner kommer att tillämpas, destomindre, som ingen bestämd taxa finnes, angående hvad i hvarje särskildt fall skall erläggas, och offer på altaret, som hittills erlagts så väl lill klockarne som till presterskapet, skäligen bör i ailo afskaffas; alltså och då det dessutom utan allt tvifvel skall leda till ömsesidig förmån, vänskap och belåtenhet, om klockarnes löneinkomster, der dessa icke redan äro till vissa belopp bestämda, likasom presterskapets löner, regleras och bestämmas till vissa belopp, får jag härmed vördsamligen föreslå: att Itikets Ständer hos Kongl. Maj-.t i underdånighet anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes i nåder förordna, att reglering af klockarnes lönevilkor pasto ratsvis bör ega rum, antingen i sammanhang med regleringen af prester skapets löner eller ock särskildt, då sådan reglering å någondera sidan påkallas, samt alt regleringen må verkställas af den kommitté, sorn det tillhör att taga befattning med reglering af presterskapets löner.
Allmänna Besvärs^ och Ekonomi-utskottet anhålles.
St, Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Aid. 3 18 Motioner i Bonde- Ståndet 1862.
Af Olof Nilsson från Westerbottens län, om bidrag af Statsmedel för anläggande af ny väg emellan Öhrträsk och Åsele kyrka samt derifrån till Wilhelmina kyrka.
Då den fullkomliga saknaden af kommunikationer inom Westerbottens läns lappmarker utgör ett väsendtligt hinder för denna landsorts uppkomst och förkofran, hafva åtgärder vidtagits för att i någon mån söka afhjelpa denna brist.
Sålunda hafva, efter föregångna lokal-undersökningar, planer och kostnadsförslag blifvit upprättade till anläggning af väg dels emellan Öhrträsk och Åsele kyrka genom Fredrika socken, dels ock vidare genom Åsele och Wilhelmina kyrkor; varande kostnaden förslagsvis beräknad för den förra vägen, innehållande i längd 559,554 fot, till 154,950 Riksdaler, och för den sednare om 6 mil 25,600 fot, til! 66,950 Riksdaler Riksmynt.
Med afseende å de vigtiga fördelar, som genom ofvanberörde väganiäggnin gar skulle beredas ifrågavarande landsort, hvars innevånare sålunda erhölle nu saknadt tillfäde att till pedra landet framforsla och derstädes afsätta sina produkter samt i utbyte mot desåmma anskaffa och hemföra sina lefnadsförnödenheter, vore särdeles önskligt, om dessa väganläggningar inom en icke alltför aflägsen framtid kunde komma till fullbordan; och sorn lappmarksboerne icke äro i stånd att sjelfva bekosta nämnde arbeten eller dertill i någon betydligare mån lemna bidrag, dristar jag mig härmedelst vördsamt föreslå: att, sedan de vägbyggnadsskyldige åtagit sig att emot erhållande af ett Statsanslag af etthundra tusen Riksdaler utföra väganläggningen emellan Örträsk och Åsele kyrka, Rikets
Ständer måtte till bestridande af utgifterne för ofvanomförmälda tvänne väganläggningar anvisa ett belopp af tillhopa etthundra sextiosex tusen niohundra femtio Riksdaler Riksmynt, under vilkor, att, sedan vägarne blifvit fullbordade, desamma skola af vederbörande kommuner för framtiden underhållas.
De upprättade planerna och kostnadsförslagen äro af Konungens Befallningshafvande inskickade lill Kongl. Civil-depariementet och finnas att tillgå antingen derstädes eller i Kongl, styrelsen för Allmänna Väg- och Vattenbyggnader.
N:o 13. 19 Om remiss till vederbörligt Utskott anhålles.
Stockholm den 1 November 11162.
Olof Nilsson, från Westerbottens lån.
Af Olof Nilsson från Westerbottens län, om anslag till utvidgande af Läroverksbyggnaden i Umeå.
Att förbättringen i undervisningsväsendet vid rikets Elementarläroverk är en af de vigtigaste förbättringar, som på sednare tider kommit till stånd, det torde vara en lika allmänt erkänd sanning, som del är bekant, alt möjligheten till denna förbättring är beredd genom Rikets Ständers frikostiga anslag.
Det är denna frikostighet man har att tacka ej mindre för lärarnes förbättrade lönevilkor, för nya lärareplatsers inrättande, för anläggandet af nya och utvidgandet af förut befintliga läroverk, än ock för uppförande af nya läroverkshus.
Dock måste man, synnerligen i sistnämnda afseende, med tacksamhet erkänna, alt åtskilliga kommuner på ett hedrande sätt ansträngt sig för att icke behöfva anlita Statens tillgångar.
Till dessa kommuner hör Umeå stad, som, då för några år sedan ett nytt läroverkshus blef af nöden, af egna medel tillsköt den icke obetydliga summa, sorn brast i bidraget från stiftets byggnadskassa, och för närvarande ensam bekostar husets slutliga fullbordande medelst brädfodring och målning.
Detta läroverkshus var dock egentligen endast afsedt till lokal för en femklassig skola, och det bör derföre icke förefalla underligt, att lokalen befanns vara för inskränkt, då läroverket kort derefter utvidgades till högre elementarläroverk.
Olägenheten af denna lokalens inskränkthet bar synnerligen trädt i dagen, sedan läroverkets samtliga klasser nu blifvit bildade och lärjungarnes antal årligen tillvext till den grad, att det redan öfverstiger etthundra sextio (bil. A).
Ty utom det att nödiga rum saknas icke blott för bibliothekets och de naturhistoriska samlingarnes förvarande, utan ock för kollegii sammanträden och för vaktmästaren, måste ock de ursprungligen endast till genomgång afsedda fyra 20 'Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 13. tamburerna dagligen användas till lärorum endast de timmar, då humanister och realister särskildt undervisas — en, särdeles under den kalla årstiden, högst menlig olägenhet för håde lärare och lärjungar.