Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Borgmästare och anförde: att vid Justitie-Ombudsmannens besök, då bemälde Borgmästare, efter särskildt förordnande, varit sysselsatt med en ägodelnings-förrättning på landet, åtskilliga delar af ofvannämnda domböcker icke funnits tillgängliga, af den orsak att de legat förvarade uti ett särskildt skåp i Borgmästarens hemvist; att denna omständighet föranledt det antagande, att de undanlagda delarne af domböckerna icke varit uppsatte; att tillförordnade Borgmästaren, som sålunda förnekade, att domböckerna befunnits i det skick Justitie-Ombudsmannen anmärkt, deremot erkände, att dessa vid granskningstillfället icke varit till alla delar fullständigt uppsatta, såsom ursäkt för hvilken försummelse endast åberopats, att tillförordnade Borgmästaren, enär de inkomster, som varit förenade med hans tjenstebefattning vid Rådstufvurätten, icke funnits tillräckliga att betäcka hans lefnadskostnader, sett sig, för vinnande af medel dertill, nödsakad att egna mycken tid åt enskilda uppdrag och förthy tvungits att understundom låta sådana embets- och tjenstemål, kvilka ej fordrat skyndsamhet, hvila till mera lägligt tillfälle; hvarföre och då alla rättssökande inom behörig tid undfått protokolls-utdrag angående de ärenden, hvilka de vid Rådstugurätten anmält, så vidt sådana bort meddelas eller blifvit begärda samt någon skada följaktligen icke inträffat, Borgmästaren hyste förhoppning, att åtalade förseelsen, sådan den blifvit af honom erkänd, icke skulle anses hafva varit af någon svårare art; och att, hvad anginge anmärkta dröjsmålet med afkunnande af dom i en konkurs, tillförordnade Borgmästaren ville upplysa, att gäldenären någon tid efler tredje uppropet i målet enskildt begärt anstånd tills vidare med domens meddelande för att under tiden söka träffa förening med sina borgenärer, hvilket omsider jemväl lyckats honom, så att Rådstufvurättens slutliga åtgärd 464 med målet inskränkt sig till meddelande af förlikningsdom, med afseende på hvilket förhållande tillförordnade Borgmästaren förmodade, att anmärkningen härutinnan borde förfalla, hvarjemte till ådagaläggande af det skick, hvaruti Rådstufvurättens domböcker då befunnos, blifvit företedt bevis, utftirdadt den 15 Oktober 4858 af en Kronofogde, att Rådstufvurättens domböcker för åren från och med 4852 till och med 4857 voro i ordentlig nummerföljd uppsatta, afslutade, underskrifna och inbundna, samt att dessa domböcker redan i Maj eller Juni månad sistnämnda år befunnits i enahanda skick, utom att de då icke varit inbundna.
En Ledamot i Rådstufvurätten hade för sin del andragit: att, om han än kunde hafva varit pligtig tillse, att Rådstufvurättens protokoll genast blifvit uppsatta, han likväl icke ansett sig befogad att derpå fästa tillförordnade Borgmästarens uppmärksamhet, då han nogsamt känt, att denne af förutnämnda orsaker nödgats använda mycken tid på enskilda bestyr och att sedermera ordentligen uppsattes de protokoll, som förut icke medhunnits, hvarjemte Rådmannen, vitsordande det af tillförordnade Borgmästaren uppgifna förhållandet i afseende på behandlingen af förrberörda konkursmål, förklarade, det han underkastade sig det ansvar, som hans uraktlåtenhet derutinnan möjligen kunde anses böra medföra.
Den tredje Ledamoten i Rätten vid den tid åtalet afsåge hade sedermera aflidit.
Hofrätten meddelade den 22 Juni innevarande år Utslag i målet och fann, med afseende på uppgifterna rörande orsaken till dröjsmålet med afkunnande af dom i det omnämnda konkursmålet, åtalet i denna del icke böra för de tilltalade medföra någon ansvarspåföljd; men emedan, äfven med antagande af den obestyrkta uppgiften att vid Justitie-Ombudsmannens granskning af Rådstufvurättens domböcker för åren 4852, 4853, 4854 och 1855 åtskilliga delar deraf icke varit tillgänglige, ofvanomfömälda domböcker, enligt hvad erkändt blifvit, dock icke varit till alla delar fullständiga, samt den föreburna omständigheten, att tillförordnade
Borgmästaren måst egna mycken tid åt enskilda bestyr, icke kunde inför lag ursäkta åsidosättandet af en embetspligt, den han i främsta rummet bort fullgöra, samt förrbemälde Rådman varit pligtig tillse, att protokollen i de ärenden, uti hvilka han i Rådstufvurätten deltagit, blifvit i behörig ordning uppsatta, och således icke kunde undgå ansvar för det inträffade dröjsmålet med domböckernas bringande i fullständigt skick, pröfvade Kongl. Hofrätten, jemlikt 4 Kap. 42 § Rättegångs-Balken, rättvist döma tillförordnade Borgmästaren äfvensom
Rådmannen att för deras ifrågavarande försumlighet plikta, den förre Tjugo Rdr och den senare Tio Rdr Riksmynt, till treskiftes emellan Kronan, staden Skeninge och Ådvokat-Fiskals-embetet; dock att de sakfälldes lott i stadens bötesandel skulle tillfalla Östergöthlands läns Lazarett, Ehuru jag icke funnit mig öfvertygad, att uppehåll någon längre tid och minst då det såsom här varit händelsen, sträckt sig utöfver två år, må kunna i något fall ursäktas eller anses nöjaktigt förklaradt derigenom, att endera parten sådant begärt, och att sedermera förlikning blifvit tillvägabragt, helst sjelfva dröjsmålet möjligen medfört den orättvisa, att en eller <65 annan borgenär, hellre än att ytterligare och under en obestämd framtid vänta på dom i målet, funnit sig tvungen att åtnöjas med mindre utdelning än som eljest varit hans lagliga rätt, hur jag likväl ansett frågan i förevarande fall icke vara af den vigt, att jag trott mig nödsakad fullfölja underdånig klagan öfver Kongl. Hofrättens
Utslag, emot hvilket icke heller å andra sidan besvär blifvit anförda.
Sedan Näs Häradsrätt, genom Utslag den 10 Juni 1 852, jemte det en person vid namn Nils Svensson dömdes för andra resan stöld af gods, värdt Sexton riksdaler 42 sk. 8 rst., att böta det stulnas fyradubbla belopp med Sextiosju Rdr 26 sk. 8 rst. banko och undergå kyrkoplikt, tillika förklarat, att Nils Svensson skulle i brist af böter straffas med tjugo dagars fängelse vid vatten och bröd; så hade Justitieombudsmannen, efter erhållen kännedom om Häradsrättens Utslag, anmodat bemälde Rätts Ordförande att om grunden för nämnda förvandling meddela Justitie-Ombudsmannen underrättelse, i anledning hvaraf
Domhafvanden uti afgifven förklaring yttrat: att enär Nils Svensson begått andra resan stöld, utan inbrott, till värde af Sexton Rdr 42 sk. 8 rst., hvilket värde efter förvandling till jemna daler utgjorde femtioen daler, hans bestraffning derför vore i 40 Kap. 3 § Missgerningsbalken, sådan den lydde i Kongl.
Förordningen den 20 Januari 1779 jemte Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, bestämd till fjorton dagars fängelse vid vatten och bröd; men detta straff, jemlikt förstnämnda Kongl. Förordning, borde ökas med vatten och bröd, motsvarande fem pär spö, eller 15 daler, och således sex dagars dylikt fängelse, uppkomme, då dessa sex dagar tillädes det efter stöldens värde beräknade här ofvan utsatta straffet, det belopp af Tjugo dagars fängelse vid vatten och bröd, som Häradsrätten ådömt.
Hvad sålunda blifvit anfördt till försvar för den anmärkta bötesförvandlingen, fann Justitie-Ombudsmannen icke stödja sig på någon giltigare grund än det förmenande, att de fem par spö, hvarmed före 1841 straffet för andra resan stöld ökades, icke skulle till sin fulla stränghet motsvaras af fängelse vid vatten och bröd, om ej detta utginge med det fulla dagatal, som svarade emot nämnda spöstraff, när detta ensamt till vatten och bröd förvandlas; men delta förmenande stöde icke tillsammans med ett klart begrepp om grunden för den i 1841 års nådiga förordning uppgjorda tariff, hvarigenom den i allmänna lagen stadgade gradation för fängelsetiden vid vatten och bröd, i förhållande till böter, blifvit i de talj utförd.
Just derföre, att hvarje dags fängelse vid vatten och bröd vore svårare, ju längre straffet räckte, och följakt ligen en dag af ett långvarigare sådant straff svarade emot större del af hvarje annat, alltså äfven af spöstraff, hade tariffen blifvit så inrättad, att af ett långvarigt fängelse vid vatten och bröd icke 4 66 lika många dagar kunde ådömas för ett visst belopp, vare sig af böter eller spö, som för samma belopp borde ådömas, då hela strafftiden vore kortare.
Enär Häradsrätten i detta fall således förvandlat strafftillökningen för andra resan stöld, fem par spö, hvilka motsvarade femton daler, till det dagatal af fängelse vid vatten och bröd, som var utsatt för ett sådant bötesbelopp, eller sex dagar, och lagt dessa sex dagartill de fjorton, som efter det stulnas värde voro beräknade, blefve derigenom det tillagda fängelsestraffet icke adaequat med den föreskrifna strafförhöjningen i spö, utan strängare, i den mån hvarje straffdag antoges motsvara ett lägre bötesbelopp än tariffen stadgade, i följd hvaraf den sakfälde fått undergå Tjugo i stället för Sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd; och som icke någon tvätydighet i lagen till ett sådant missförstånd af dess mening föranledde; så uppdrog Justitieombudsmannen åt Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt att hos Kongl. Hofrätten lagligen tilltala Domhafvande!! för den sålunda anmärkta felaktiga bötesförvandlingen.
Advokatfiskal anförde hos Kongl. Hofrätten, att enär 5 Kap. 4 § Straffbalken, sådan den lyder i Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841, innehölle, att fängelse vid vatten och bröd, dertill icke någon finge dömas på längre tid än 28 dagar, skulle räknas sålunda, att de fyra första dagarne tillsammans svarade mot böter till och med 10 daler, men att sedermera hvarje af de nästföljande 8 dagarne svarade mot 4 daler, hvarje dag af de derpå följande 8 dagarna emot 5 daler och hvarje dag] af de sista åtta dagarna, mot G daler, häraf syntes icke allenast att ett visst antal dagar, de de der antagits motsvara böter till och med ett visst lägre belopp, blifvit bestämdt, derunder straffet icke i något fall finge sättas, utan äfven att de böter, som ansetts motsvara hvarje fängelsedag utöfver denna minsta strafftid, till beloppet stege i mån af straffets fortvaro; att följaktligen med dessa grunder för mätande af förhållandet emellan böter samt fängelse vid vatten och bröd icke kunde stå tillsammans det förmenande, att de fem par spö, hvarmed före år 1841 straffet för andra resan stöld borde okas, icke skulle till sin fulla stränghet motsvaras af sådant fängelse, så vida ej detta bestämdes lill det dagatal, som uppkomme, när detta spöstraff ensamt till vatten och bröd förvandlades; att då, enligt lag, böter till belopp af 15 daler kunde med straff af fem par spö aftjenas samt Nils Svensson för värdet af det stulna var skyldig till fängelse vid vatten och bröd i fjorton dagar och under fortsatt dylikt fängelse hvarje af de tre nästpåföljande dagarna, enligt förenämnda lagrum, svarade mot böter af 5 daler, vore uppenbart, att den strafftillökning, motsvarande 15 daler, som Nils Svensson utöfver berörde fjorton dagar borde vidkännas, icke lagligen kunnat sättas högre än till tre dagar eller hela förvandlingsstraffet bestämmas högre än till sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, och att således, då Häradsrätten vid strafftillökningens uträknande, i stället att fortsätta från den punkt af straffsskalan, dit förvandlingen af stöldvärdet fört, ånyo utgått från skalans början och 467 med antagande af det der stadgade lägre dalertal för hvarje straffdag förklarat slrafftillökningen böra utgöra sex dagar,
Nils Svensson dymedelst, emedan Häradsrättens Utslag jemväl kommit till verkställighet, blifvit för brottet hårdare straffad än lag bjöde, hvarföre Advokatfiskalen yrkat, att ofvanbemälde
Domhafvande mätte dömas att böta 50 daler silfvermynt med Sexton Rdr 32 sk. banko.
Genom Utslag den 28 sistlidne Juni har Kongl. Hofrätten utlåtit sig, att som i detta mål, der icke ens uppgifvits att Häradsrättens
Ordförande uppsåtligen fällt orätt dom, ej heller antagas finge, att han gjort det af uppenbar vårdslös het eller oförstånd, så kunde Domhafvanden icke till ansvar i målet fällas.
Ifrån omnämnda beslut var likväl en af Kongl. Hofrättens Ledamöter skiljaktig och yttrade: »För min del finner jag väl, att Häradsrätten genom dess ifrågavarande, den 10 Juni 1852 meddelade Utslag, för hvilket Häradsrättens Ordförande är ansvarig, i så måtto förfarit oriktigt, som, på sätt anfördt blifvit, det kroppstraff, hvartill Nils Svensson för andra resan stöld till värde af Sexton Rdr 42 sk. 8 rst. banko gjort sig skyldig, och hvilket jemlikt de i 5 Kap. 4 § Straffbalken och Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 stadgade grunder, rätteligen bort bestämmas till allenast Sjutton dagars fängelse vid vatten och bröd, blifvit af Häradsrätten utsatt till Tjugo dagars sådant fängelse; men enär berörda oriktiga slrafFbestämning, med afseende å hvad
Domhafvanden andragit, måste anses hafva tillkommit, icke uppsåtligen eller af vårdslöshet eller oförstånd, utan till följd af missförstånd om rätta meningen af omförmälda lagstadgande, instämmer jag i det slut, hvaruti Referenten stannat.»
Vid detta Utslag har jag ansett mig icke böra låta bero, utan deröfver hos Kongl. Majit i underdånighet fullföljt besvär och anfört ibland annat, att om, hvad jag icke borde betvifla, Hofrättens pluralitet jemväl ansett Häradsrättens förfarande oriktigt, sådant åtminstone bort i Utslaget tydligen tillkännagifvas; att det vidare förjente undersökas till hvad grad en Domare ansvarsfritt kunde försumma att för sig utreda och pröfva lagens rätta mening och grund i de fall, då icke lagrum funnes, som endast efter bokstafven behöfde tillämpas; att enär i förevarande fall så väl genom Justilie-Ombudsmannens skrifvelse till Advokat-Fiskals-embetet, rörande åtalets anställande, som sistbemälde Embetes utveckling af ämnet tydligen visades rätta grunden och meningen af de lagbud, som bort i förevarande fall af Häradsrätten tillämpas, föga dervid kunde vara att tillägga, om icke att dels Kongl.
Kungörelsen den 10 Juni 1841, rörande den i afseende på straffförvandlingen likartade fråga om förvandling till fängelse vid vatten och bröd af böter för sådan stöld, som låge i tväböte, dels och 11:te punkten af Kongl. Förordningen den 23 Mars 1807 om uträkning och förvandling af olika bestraffningar till ett slags straff, då någon för flera särskilda brott på en gång dömdes, samt Kongl. Brefvet den 26
Maj 1827, huru förhållas borde ej mindre då en person genom särskilda Utslag blifvit fäld till böter, hvilka skulle till kroppsplikt förvandlas, än ock då flera Utslag, 168 hvarigenom ådömda böter redan blifvit förvandlade, på en gång förekomme till verkställighet hos Exsekutorn, gåfvo än ytterligare stöd åt den af Justitie-Ombudsmannen och Advokat-Fiskals-embetet förfäktade åsigt om rätta sättet att tillvägagå vid sådan förvandling, som Häradsrätten haft att verkställa; och jag slutade dermed, att om äfven för detta särskilda fall ett upprepande af det nu åtalade förfaringssättet genom senare lagstadganden borde vara förebygdt, hade jag likväl ansett frågan i sin allmänhet och sådan jag den uppfattat vara af vigt äfven i det afseende, att en ansvarighet, som blifvit andra domare för enahanda förseelse ålagd, ej i lika fall eftergåfves, hvarföre jag med de underdåniga besvären åsyftat vinna den ändring i Hofrättens Utslag, att
Häradsrättens åtalade förfarande uttryckligen förklaras vara oriktigt, och att Häradsrättens Ordförande, för hvad honom i merberörda hänseende till last låge, icke må undgå det ansvar, andra domare i likartade fall fått vidkännas.
Maj:ts nådiga Utslag har blifvit meddeladt den 5 sistlidne Juli på de underdåniga besvär Justitie-Ombudsmannen, enligt Berättelsen till Riksdagen 1856, (sid. 96), anfört öfver Kongl. Götha Hofrätts den 26 förutgångna Februari gifna Utslag angående åtal emot Rådstufvurätten i Wenersborg för dröjsmål med domböckers afslutande samt utslags afkunnande; och är Hofrättens öfverklagade Utslag på det sätt ändradt, att, enär ådagalagdt vore, att flere af ifrågakomna till Råhstufvurättens pröfning öfverlämnade mål icke blifvit handlagda med den skyndsamhet, som bort äga rum,, och afseende icke kunde fästas å hvad Borgmästaren till sitt urskuldande anfört, fälldes denne, för berörda försummelse samt hvad honom blifvit af Hofrätten till last fördt, att böta etthundra daler Silfvermynt med Femtio Riksdaler Riksmynt.
Uti Justitie-Ombudsmannens Berättelse till Riksdagen år 1856 (pag. 68, 70 samt 98) amförmäles ett åtal emot Borgmästaren i Thorshälla, föranledt deraf, att Justitieombudsmannen vid inspekterandet af Rådstufvurättens i nämnda stad Arkif undeF embetsresa den 13 Juni år 1853 funnit
Domboken för år 1852 ofullständig i så måtto, att på flerfaldiga ställen luckor blifvit lemnade för ouppsatta mål och ärenden.
Såsom förut finnes omförmäldt, hade Borgmästaren i sin förklaring påstått, att den af Justitie-Ombudsmannen anmärkta ofullständighet i 1852 års
Dombok vid uppgifna tiden skulle bestått deruti, att
Domboken icke varit till slutet paragraferad, avslutad och underskrifven, men att eljest protokollen öfver alla sistnämnda år vid Rådstufvurätten handlagda mål då varit uppsatta, ehuru luckor kunnat på ett eller annat ställe uppkomma, enär målens olika beskaffenhet någon gång fordrat, att ett sednare protokoll mäst tidigare än ett föregående uppsättas.
Af 169 Af denna anledning och då Borgmästaren sålunda bestridt den gjorda angifvelsens riktighet, samt densamma, — enär hvad i afseende derå funnes antecknadt uti Justitieombudsmannens
Diarium, hållet under embetsresa 1853, af hvilket Diarium ett utdrag blifvit till Kongl. Svea Hofrätt ingifvet, ej innefattade något bevis till styrka för angifvelsen, —■ icke blifvit ådagalagd, hade bemälde Kongl. Hofrätt funnit, att ansvar icke kunde Borgmästaren i målet ådömas.
Majit hade med bifall till Justitie-Ombudsmannens i underdåniga besvär öfver Hofrättens beslut gjorda begäran tillåtit Justitie-Ombudsmannen att få förebringa bevisning genom vittnesförhör hos Hofrätten med den person, som åtföljt Justitie-Ombudsmannen under hans embetsbesök i Thorshälla, och genom infordrande af Rådstufvurättens ifrågavarande Koncept-dombok; för hvilket ändamål Hofrättens Utslag undanröjdes och mulet återförvisades.
Sålunda förekom saken ånyo hos Kongl. Hofrätten och förhör ägde rum, dervid det åberopade vittnet hufvudsakligen förmälde: att vittnet, som i egenskap af tillförordnad Sekreterare åtföljt Justitie-Ombudsmannen vid den af honom år 4 853 verkställda inspektion af Rådstufvurättens i Thorshälla Arkif, och då jemväl granskat de af Borgmästaren, såsom 4 852 års Dombok, aflemnade protokoll, icke så noggrannt erinrade sig de omständigheter, som vid granskningen af nämnda protokoll blifvit anmärkta, att vittnet ansåge sig kunna bestämdt på eden intyga, att. icke alla domboks-protokollen för år 4852 varit uppsatta; men att vittnet vid inspektions-tillfället, då vittnet icke inskränkt granskningen till de aflemnade protokollens yttre utseende, utan tillika genomläst åtminstone större delen af desamma' kommit till den öfvertygelse att en del protokoll varit ouppsatta, samt derom äfven gjort anmtilan hos Justitie-Ombudsmannen; att vittnet, som icke kunde minnas, huruvida berörda öfvertygelse uppkommit deraf, att oskrifna sidor funnits inuti domboken eller att påbörjade protokoll icke varit afslutade, eller alt till viss uppgifven dag uppskjutet mål icke under samma dag i Domboken återfunnits, eller att paragraferna icke följt på hvarandra i oafbruten nummerföljd, desto heldre trodde sig kunna anse samma öfvertygelse grundad på verkliga förhållandet, som, då Justitie-Ombudsmannen efter domböckernas granskning — dervid äfven protokollen för då löpande året 4853, hvilka af Justitie-Ombudsmannen sjelf genomsågos, befunnits ofullständiga — i och för inspektionen af Arkifvet å Rådstufvan sammanträffade med Borgmästaren och denne af Justitie-Ombudsmannen blifvit underrättad om de gjorda anmärkningarna, han dervid icke framställt någon erinran emot verkligheten af det anmärkta förhållandet, utan i stället snaiare sökt ursäkta sig, i det han, till svar å Justitie-Ombudsmannens yttrande, talat om nödvändigheten att, i anseende till rmgheten af inkomsterna vid Borgmästarebefattningen, åtaga sig enskilda uppdrag, hvilka kunde komma att medtaga mycken tid, i sammanhang hvarmed, efter hvad vittnet ville minnas, Borgmästaren jemväl nämnt något dylikt uppdrag, som då nyligen sysselsatt honom; äfvensom Borgmästaren, då Justitie-Ombudsmannen under uttryckligt förklarande, att han inskränkte all åtgärd till 1852 års dorn R.
St. Just.-Ombudsmans Embets-Berättclse till 1859 års Riksdag. 22 170 hok, meddelade
Borgmästaren det uti inspektions-protokollet antecknade föreläggande (att, derest Borgmästaren ville undgå åtal för den anmärkta försummelsen, inom två månader derefter insända behörigt intyg, att 1852 urs protokoll blifvit fullständigt uppsatta), icke heller i anledning häraf gjorde någon erinran, utan stillatigande mottog detsamma; samt att vittnet, som efter det ifrågavarande dombok 1851- års sommar blifvit till Hofrätten insänd, haft tillfälle genomse densamma, kunde intyga, att vid inspektionstillfallet större luckor emellan uppsatta paragrafer funnits, än hvad den till Kongl. Hofrätten inkomna dombok utvisade; hvarjemte vittnet, på särskild fråga, om den af vittnet, såsom Justitie-Ombudsmannens Sekreterare, författade omförmälda anteckning i Justitie-Ombudsmannens
Diarium för den 13 Juni 1853, hvilken innehölle, att vid genomseende af Rådstufvurättens i Thorshälla protokoll för åren 1852 och 1853 förekommit, att en ej obetydlig del af samma protokoll icke blifvit uppsatt, öfverensstämde med förhållandet, sådant vittnet det då uppfattat, lemnat jakande svar för så vidt frågan angick anteckningen rörande Rådstufvurättens protokoll för år 1852.
Advokatfiskals-embetet yrkade nu ibland annat, att då genom vittnesmålet emot Borgmästaren förekommit den bevisning, sorn fordrades för tillämpningen af lagens stadgande i 29 och 30 §§, 7 Kap.
Rättegångs-Balken angående värjemålsed, och sanning icke annorlunda kunde utletas, Borgmästaren måtte föreläggas att å utsättande dag, derest han gitte, inför Kongl. Hofrätten med ed sig värja och betyga: att vid det af vittnet omnämnda tillfälle, då Justitie-Ombudsmannen dels sjelf och dels genom vittnet undersökte Rådstufvurättens i Thorshälla Arkif, Rättens protokoll och utslag i de till Rådstufvurättens dombok för år 1852 hörande mål och ärenden alla voro fullständigt uppsatta och i domboken införda; och uti slutlig förklaring häröfver uppgaf Borgmästaren, att 185.2 års domboks-protokoll befunnes i lika beskaffadt skick som vid inspektionstillfäilet, utom allenast i följande två omständigheter, nemligen: att, sedan domboken blifvit sammanhäftad och paragraferingen fullbordad, ett eller annat blad, som vid inspektionen funnits blankt, blifvit bortklippt, och att, emedan uti en under § 41 införd, med rubrik uppsatt konkursdom, hvilken slutade öfverst på tredje sidan, hvarefter något mera än en och en half sida af arket varit oskrifven, rubriken öfverkorsad och i dess ställe en sjelfva domen föregående mening tecknad i marginalen, nämnde paragraf, på det att domboken skulle försättas i mera vårdadt skick, innan den till Kongl. Hofrätten insändes, blifvit omskrifven, dervid ock till fyllande af det anmärkta tomrummet på samma ark infördes ett eller två förut på särskildt blad eller ark uppsatta mindre protokoll, innefattande, såsom Borgmästaren ville minnas, brottmåls-utslag, som före den 1
Maj 1853 varit icke allenast expedierade utan ock hos Kongl. Maj:ts Befallningshafvanae i länet redovisade.
I Utslag den 15 April 1856 förklarade Kongl.
Hofrätten, att, — emedan Borgmästaren bestridt, att Rådstufvurättens ifrågakomma dombok vid angifna tillfället befunnits i det anmärkta hänseendet, eller sålunda ofullständig, att luckor deri blifvit lemnade för då ännu icke uppsatta mål, ty och som hvad i målet förekommit icke innefattade 1 7
I ens halft bevis, eller bindande omständigheter och liknelser till stöd för den gjorda angifvelsen, — Kongl.
Hofrätten funne Borgmästaren icke kunna ådömas ansvar eller ■ edgång i mulet.
Efter underdånig fullföljd af saken har Kongl.
Majit den 2 Februari innevarande
Ar meddelat det Utslag, att, med afseende å hvad det omförmälda vittnet intygat och för öfrigt i målet förekommit till styrka för det af Justitie-Ombudsmannen uppgifna, men af Borgmästaren förnekade förhållande, att, då Justitie-Ombudsmannen granskade Rådstufvurättens i Thorshälla A.rkif, luckor i domboken för år 1852 på flere ställen blifvit