Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Proposition, N:o 93. hvar och en, som af en eller annan orsak finner sig föranlåten att protestera mot inmutarens anspråk, i nödvändighet att sjelf uppträda som kärande eller klagande part i särskilda rättegångar, hvilka dessutom vid hvarje nytt stadium af inmutnings-processen kunna komma att förnyas; äfvensom för jordegarens rätt att i anläggningen för sin jordegare-andel deltaga, en så kort och olämplig tid blifvit bestämd, att han dessförinnan högst sällan kan bedöma, huruvida ett sådant deltagande vore fördelaktigt och sålunda i de flesta fall nödgas från jordegande-rätten afstå.
I detta sistberörda hänseende har väl Bergs-kollegium i någon mån sökt afhjelpa de nuvarande författningarnes brister, genom de så kallade skärpnings-sedlarne och föreskriften om mutsedelns utfärdande först sedan arbetet ett år varit i gång.
Men alt jordegarens rättighet att, innan han besluter sig att i arbetet deltaga eller derifrån afstå, vara satt i tillfälle att med säkerhet bedöma gruf-anläggningens art och beskaffenhet, jemte de utsigter för framtiden, den kan erbjuda, härigenom icke på ett tillfyllestgörande sätt blifvit betryggad, torde lätt vara insedt, då i betraktande tages, att ehuru Bergs-kollegium velat göra till en skyldighet för inmutaren att alltid hafva inom de 12 månader, hvarunder skärpnings-sedeln skulle gälla, så långt fortskridit med sitt undersöknings-arbete, att den inmutade fyndighetens rätta art och sträckning må kunna bedömas, sådant likväl mången gång för inmutaren blefve omöjligt att fullgöra, så framt han ej under första året skulle förbindas till en vida större arbetskostnad, än skäligt vore och han mäktade bestrida.
Då således äfven med de föreslagna skärpnings-sedlarne någon visshet ej kan vinnas, att ju icke den utan all föregående undersökning på stället och endast efter inmutarens uppgifter meddelade mutsedeln ofta skulle komma att utfärdas, innan gruf-anläggningen hunnit längre, än till ett högst osäkert försöks-arbete, har det synts mig mera lämpligt, att, med frånträdande af det hittills följda systemet, enligt hvilket jordegaren har åliggande att bevaka sina rättigheter inom viss tid, sedan inmutning skett, låta hans rätt att i arbetet deltaga stå öppen till utmåls-läggningen, och i sammanhang härmed göra denna förrättning, såsom det sista och i sjelfva verket väsendtligaste stadium för processen vid alla nya gruf-anläggningar, till en terminus ad cjuem jemväl för alla andra mot inmutaren riktade anspråk, helst genom ett sådant förfarande flere vigtiga fördelar ernås.
Icke blott att derigenom alla af en inmutning föranledda tvistefrågor kunna göras till föremål för en enda rättegång, uti hvilken, enligt den naturliga ordningen, inmutaren sjelf måste uppträda såsom kärande eller sökande part, utan domaren får jemväl, sedan dylika tvister numera skola afdömas Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 93. 9 afdömas af de allmänna Domstolarne i alla de fall, då parterne ej vilja ålnöjas med Bergmästarens beslut, uti dennes undersökning på stället och afgifna yttrande öfver allt, som vid förrättningen varit föremål för tvist, en tillförlitlig ledning för omdömet, som i betydlig mån måste bidraga till målens utredning och underlätta deras behandling vid domstolen; och dessutom får man, på samma gång nödigt rådrum lemnäs jordegaren att lära känna den inmutade fyndighetens rätta art, innan han bestämmer om sitt deltagande i arbetet, uti inmularens eget intresse en garanti att med utmåls-läggningen icke fördröjes längre än i hvarje fall behöfligt är, och att följaktligen alla rättegandes ömsesidiga rättigheter blefve, så fort ske kan, slutligen bestämda.
Med antagande af ett så beskalfadt system, hvilket gör matsedeln å hvarje ny grufva till hvad den rätteligen endast bör vara, eller till ett tillståndsbevis, att med försöks-arbete belägga den angifne fyndigheten, till dess den binner till art, sträckning ocb mäktighet blifva så känd, att den kan med visst utmål förses, och grufegarens rätt dermed för framtiden bekräftas, blifva också de särskilda skärpnings-sedlarne alldeles öfverflödige, likasom man då ej heller behöfver åt den administrativa myndighet, som utfärdar mutsedeln, uppdraga en honom i sjelfva verket ej tillkommande pröfning på förhand af mutsedelns verkan i öfrigt.
Ty, ehuru det, till förekommande af en mängd onödiga rättegångar, med rätta bör tillhöra Bergmästaren att, innan mutsedel å någon ny fyndighet beviljas, förvissa sig, så vidt ske kan, dels att fyndigbeten till sin art är af den beskaffenhet, att den kan blifva föremål för inmutning, och dels att lagligt hinder i afseende på ställets belägenhet ej möter, hvadan han äfven, när ett motsatt förhållande finnes uppdagadt, bör ega makt att afslå inmutarens ibegäran, kan likväl hans pröfningsrätt icke derutöfver utsträckas.
Bergmästaren af anteckningarne i sitt diarium har sig bekant, att platsen blifvit af annan förut inmutad, är han ej alltid i tillfälle att känna huruvida den äldre inmutaren under tiden sjelfmant öfvergifvit eller förverkat sin rätt, och om ett påstående i sistnämnde hänseende å ena sidan framställes, men å den andra bestrides, tillhör pröfningen deraf icke Bergmästaren utan domaren, till följd hvaraf den möjliga tillvaron af dylika stridiga anspråk på bättre rätt till den fyndighet, hvarå mutsedel begäres, ej heller bör kunna utgöra giltigt skäl för mutsedelns förvägrande, utan måste efteråt blifva föremål för laglig utredning och dom, efter de grunder för företräde till inmutningsrätt, som i 11 § finnas stadgade.
För öfrigt säger sig ock sjelft, att oaktadt efter detta system all talafn emot en olagligen tillkommen inmutning står öppen ända till utmåls-läggningen, hvar och Bil. lill Kongl. May.ts Nåd.
Prop. 1864, A';o 93, 1 Sami. 1 Åfd. 36 Bäft. 2 10 Kongl.
Proposition, N:o 93. en sorn deraf blifvit förnärmad jemväl bör ega rätt att dessförinnan, om han vill såsom kärande part uppträda, när som helst få all verkan af inmutningen håfven, hvarföre anvisning härtill i 12 § 1 mom. blifvit lemnad på sådant sätt, att, i händelse mutsedel blifvit meddelad å en fyndighet som, enligt 1 §, ej är föremål för inmutning, dess upphäfvande skall sökas hos Bergs-kollegium, lill hvars befattning dylika frågors bedömande hörer, men alt, om mutsedeln lyder å en efter 2 eller 3 § otillåten plats, talan deremot bör efter stämning anhängiggöras hos Domstolen, der den bevisning, som i slika tvistefrågor skall grundlägga beslutet, lättast åstadkommes.
Emellertid har från dessa stadganden, som, på sätt förslaget utvisar, skulle komma att gälla ej mindre för alla nyuppfunna grufvor, än för sådana äldre, som antingen blifvit åter öfvergifna, innan något utmål hunnit anvisas, eller ock redan så lång tid legat öde, att något visst för dem gällande utmål icke kan ådagaläggas, undantag ansetts böra göras för de fall, då fråga är om återupptagande eller inmutning ånyo af så beskaffade grufvor med visst utmål, som uppgifvas vara ödelagda, utan att anmälan om deras nedläggande hos Bergmästaren blifvit gjord eller eljest af honom kändt är, att förre innehafvaren sjelfmant afstått sin rätt, emedan i slika fall försigtigheten synes fordra, att ny mutsedel ej må utfärdas förr än visshet vunnits att förra innehafvarens rätt upphört; helst denne sednare eljest lätteligen skulle vara blottställd för det äfventyr, att, så ofta någon aldrig så liten försummelse i grufdriften inträffat, blifva ur sin besittning undanträngd af den, som under tiden vetat att å grufvan förskaffa sig en mutsedel.
Med afseende härå har alltså i 6 § 2 mom. en särskild ordning blifvit stadgad för inmutning ånyo af sistnämnde slags grufvor; hvarförutan slutligen, till ytterligare betryggande af alla grufegares rätt, ehvad de innehafva en grufva med eller utan visst utmål, i 12 § 2 mom. blifvit intaget ett af billigheten påkalladt nytt stadgande, alt i tvist emellan särskilde inmutare om bättre rätt till en grufva, sorn påstås vara af förre innehafvaren förverkad eller sonad, klander emot den, som grufvan under arbete innehar, ej må gälla, der det grundas på försummelse eller annat förhållande, som egt rum för mer än två år tillbaka, eller med andra ord, att en under två år behörigen upprätthållen grufvedrift skall freda från all påföljd för dessförinnan inträffad uraktlåtenhet.
Sedan sålunda om sättet för mutsedels utfärdande och verkan deraf blifvit i 2 kap. stadgadt, hafva i 3 kap. de bestämmelser blifvit intagne, som ansetts erforderliga för att reglera alla ömsesidiga rättsförhållanden under försöks-arbetet, eller den tid, som åtgår innan utmål för grufvan Kongl. May.ts Nåd.
Proposition, N:o 93.
11 kan vara lagdt; och någon särskildt redogörelse för dessa bestämmelser torde icke behöfvas vidare än i afseende på 14 §.
På sätt redan här ofvan blifvit anmärkt, har någon viss ordning för de af en grufanläggning härledde skadestånds- och ersättnings-frågors afdömande hittills icke varit stadgad, och då behofvet att nu afhjelpa denna brist är omisskänneligt, samt man i sednare tiders lagstiftning blifvit alltmera ense derom, att alla dylika frågor, hvilka icke kunna bedömas annorlunda än efter besigtning och värdering, lämpligast öfverlemnas tilt afgörande i både första och sista instansen af Gode Män eller så kallad särskild
Nämnd, har jag desto hellre ansett en sådan ordning böra uti ifrågavarande författning antagas, som vi redan i Förordningen den 20 November 1845 hafva en lag för sådan Nämnds organisation, hvilken tills vidare kan tjena till efterrättelse i alla likartade fall.
tJti 4 Kap. örn jordegare-andelen i grufvor har, utom i afseende på uppställning och redaktion jemte de förändringar, som blifvit en följd af den jordegaren medgifna rättigheten, att när som helst före utmåls-läggningen anmäla sig till begagnande af sin jordegare-andel, annan hufvudsaklig afvikelse från hvad dels Bergs-kollegii och dels de öfrige förut uppgjorda förslagen innehålla, icke egt rum, än i 26 §, hvilken, med bibehållande af hittills gällande grundsats, utesluter jordegaren från all rätt till andel i sådan öfvergifven eller sönad grufva, som finnes med visst utmål försedd, och gör en så beskaffad grufva till nya inmutarens ensamma tillhörighet, der ej särskilda förbehåll blifvit af jordegaren i detta hänseende betingade.
Då ett försöks-arbete öfvergifves innan någon grufvedrift der kommit till stånd, hemfaller platsen med rätta till jordegaren, som endast varit skyldig att upplåta den till undersökning och ännu icke afstålt sin egande-rätt dertill eller till de fyndigheter, der framdeles kunde upptäckas.
Men då en grufva med ordnad grufvedrift, för hvilken, med ålit hvad jordegaren dertill afstått, han redan fått full ersättning, ödelägges , måste förre grufegarens rätt anses vara hemfallen till Staten, hvilken, då den sedermera, för det allmännas nytta öfverlåter sin rätt till en ny inmutare, bör sorgfälligt tillse, att detta öfverlåtande icke sker, under mera betungande vilkor för den nye inmularen, än nödigt är; och att, under sådana förhållanden, afskräcka denne från ett alltid äfventyrligt företag, genom nya åt jordegaren medgifna anspråk, har synts mig desto mindre ändamålsenligt eller billigt, som jordegaren, i fall han förut deltagit i grufvans bearbetande, sjelf densamma förverkat, och äfven om ett sådant deltagande ej egt rum, dock aldrig kan på den tillfälliga omständigheten, att grufvan blifvit af sin förre egare öfvergifven, grunda någon rätt att återfå en jordegareandel, från hvilken han en gång, måhända mot erhållen ersättning, för all 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 92. framtid afstått.
Det enda sorn i slika fall rättsenligt kan, efter min tanke, jordegaren medgifvas, är, att ehuru han fått lösen för den mark, som till grufvans utmål utgått, han likväl må berättigas att framför någon annan begagna marken, så länge grufvan ödeligger; hvarföre ock särskildt stadgande härom i 38 § förekommer.
Fasthållandet vid ifrågavarande grundsats hindrar dock ingalunda, att då en grufva så länge legat öde, och jordegaren följaktligen under så lång tid fått såsom sin egendom begagna den omgifvande marken, att något visst för grufvan gällande utmål icke vidare kan ådagaläggas, den då bör, likasom hittills skett, vid förnyad inmutning, i allo anses och behandlas såsom en ny grufanläggning, deri den dåvarande jordegaren har sin jordegare-andel oförkränkt, och för att undvika allt missförstånd om en sådan på flera ställen antydd författningens mening, hathär i 26 § en uttrycklig föreskrift derom såsom allmän regel blifvit antagen.
Hvad slutligen angår 5 Kap., om utmål för grufvor, så har, med antagande af hvad uti de föregående förslagen funnits lämpligast rörande hithörande ämnen, endast blifvit tillagde de närmare och mera fullständiga bestämmelser, i afseende på de formela föreskrifterna för en utmålsläggnings verkställighet, som ansetts erforderliga för att åt förrättningen gifva den helgd och det vitsord, att den, i händelse den icke i stadgad ordning öfverklagas, kan för framtiden tjena till efterrättelse vid bestämmandet af alla de rättigheter och skyldigheter, som med den genom utmåislägguingen fullbordade grufanläggningen äro förenade; och jag torde, med hänvisning till hvad Kapitlet i berörde afseende innehåller, såsom redovisning för detta innehåll, hvilket till största delen blifvit hemtadt från hvad redan i andra författningar finnes för liknande fall stadgadt, eller af Lagberedningen i dess förslag till Allmän Civil-lag upptaget, blott behöfva särskildt nämna, att ehuru en så beskaffad splittring uti ordningen för de vid en utmåls-förrättning förekomna frågornas fullföljd, som uti 41 § omförmäles, alftid måste medföra någon olägenhet, jag likväl i anseende till dessa frågors beskaffenhet trott en sådan olikhet icke utan ännu större olägenheter kunna undvikas, och derföre föreslagit, att de som äro af administrativ egenskap böra fullföljas hos Bergs-kollegium, under det alla tvistefrågor gå till domstolen.
En upplysning om skälen till de särskilda och i viss mån från förslagets öfriga grunder afvikande bestämmelser, som förekomma i 44 §, sednare momentet, torde dock behöfva tilläggas.
Då. nemligen det alltid är osäkert, huruvida en ödelagd grufva någonsin kommer att återupptagas, synes, oaktadt rättighet dertill bör stå en ny inmutare öppen under enahanda vilkor i allmänhet, som för den förre grufegaren Kongl. Maj:ts Nåd.
13 varit gällande, Jagen likväl icke lämpligen kunna, i afbidan härpå, låta det till grufvan hörande utmålet stå obegagnadt för all framtid.
Likasom det derföre i 34 § blifvit stadgadt, att en öfvergifven grufvas utmål skall, under den tid grufvan ödeligger, betraktas såsom ett för inmutning af annan fyndighet fritt fält, samt häraf blifvit en följd, att den, som, efter det sådan inmutning skett, vill åter upptaga den ödelagda grufvan, måste åtnöja sig med den andel af det gamla utmålet, som då ännu kan återstå oinmutadt af den under tiden tillkomna nya grufegaren; så har ock i 30 §, på sätt redan är anmärkt, jordegaren fått rättighet att, så länge den öfvergifna grufvan ligger öde, begagna den dertill anslagna marken, men med skyldighet att, vid grufvans upptagande å nyo, lemna samma mark utan ny lösen åter ifrån sig, såvida han eller hans rätts-innehafvare då ännu är deraf i besittning.
Emellertid kan det stundom inträffa, att under tiden den jordegendom, hvartill ett ödeliggande grufve-utmål hörer, undergår laga skifte, och som det vigtiga ändamålet, hvilket med skiftesverket afses, härvid fordrar, att det för grufvedrift obegagnade utmålet, likasom all annan skifteslagets mark, i skiftet ingår, är naturligt, att en först sedermera uppträdande ny inmutares rätt, alt ulan ersättning njuta den ödelagda grufvans förra utmål tillgodo, måste vika för den nya jordegarens anspråk på godtgörelse för hvad han endast mot fullt vederlag i annan jord vid skiftet bekommit, och att följaktligen inmutaren under sådana förhållanden bör hafva skyldighet att för utmålet erlägga ny lösen.
Vidkommande härefter de tre sista Kapitlen i Bergs-kollegii förslag, som hufvudsakligen afse reglementariska föreskrifter för grufvedriftens ordnande i allmänhet, så har jag, utan att ingå i bedömande af de särskilda förslagens företräde sins emellan, ansett Koliegii förslag, så vidt det i dessa delar kan anses böra blifva föremål för Högsta Domstolens granskning, föranleda till följande anmärkningar: Vid 30 §.
Då i den nästföljande 31 § påföljden för en grufegares försummelse, att behörigen upprätthålla grufvedriften i en sådan grufva, der årligt arbete bör verkställas, finnes särskildt upptagen och närmare bestämd, torde de i början af 30 § intagna orden: ”vid förlust af sin till grufvan eller fyndigheten vunna rätt,” desto hellre böra uteslutas, som de på detta ställe, utan några närmare bestämmelser, i sjelfva verket gifva åt stadgandet en strängare mening, än som med 31 § står tillsammans.
Godkännes den af mig i del föregående uttalade åsigten, att Kalk-, Qvartz- och Ställstens-brotten böra för framliden från inmutnings-rätten 14 Kongl. MajUs Nåd.
Proposition, N:o 92. uteslutas, lärer ock böra utmärkas, att hvad i 30 § om dessa stenbrott förekommer endast har afseende på dem, som enligt förut gällande författningar blifvit inmutade.
Vid 32 §.
Så väl i denna som åtskillige efterföljande §§, der ans vars-bestämmelser förekomma, har ansvaret icke blifvit utsatt i böter, utan i vitén, hvilket dock icke allenast strider mot den i 49 § föreslagna treskiftesfördeluingen deraf, enär för all vitesbot annan fördelning finnes i allmän lag stadgad, utan äfven synes mindre lämpligt med afseende på den grund för förvandling, som vid bristande tillgång bör följas.
I anseende härtill, och då de särskilda föreskrifter för grufrörelsens bedrifvande, som Bergmästarne kunna meddela, äro af den mångfaldiga art och olikhet, att ansvaret icke alltid torde kunna blifva lika, utan bör rättas efter den större eller mindre skada eller vådliga påföljd, sora öfverträdelsen medfört, hemställer jag, att slutet af denna § efter orden: ”till noga efterrättelse,” måtte erhålla följande lydelse: ”Uraktlåtes det uppsåtligen eller af vårdslöshet, vare ansvaret derför ”hvarje gång böter från 10 till 50 R:dr, jemte skyldighet att godtgöra all ”för framtiden uppkommen skada, der sådant kan ske.”
För öfrigt lärer sedan Geschworner- och Markscheider-tjensterna enligt den af Kongl. Maj:t sednast beslutade organisationen af Bergs-staten, skola indragas, hvad Bergs-kollegii förslag i denna och åtskilliga andra §§ innehåller om nämnde tjenstemän böra uteslutas, och de åt dem uppdragne befattningar öfverflyttas på Bergmästarne.
På enahanda skäl, som vid 32 § blifvit anförde, torde ansvaret för all åverkan å de i en grufva alsatte pelare och band böra bestämmas till böter, lämpade efter förbrytelsens olika beskaffenhet, sålunda, att de blifva från 20 till 100 R:dr, då skadan är mindre, än alt grufvans säkerhet och framtida bestånd derigenom kommit i äfventyr, men från 100 till 500 R:dr då gruf-ras derigenom inträffat eller blifvit så äfventyradt, att till dess förekommande särskilda åtgärder måst vidtagas.
Vid 37 §.
Såvida på det här bestämda ansvaret af 3 R:dr 16 sk. skola tillämpas samma fördelnings- och förvandlings-grunder, som på öfriga i författ - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition, N:o 92. i5 ningen förekommande ansvarsbestämmelser, blifver af förut anförde skäl nödigt, att beloppet icke såsom vite, utan såsom böter, varder ådömdt.
Måhända skulle dock, med afseende på beskaffenheten af ifrågavarande stadgande, och då för ändamålets vinnande erfordras, att gruf-egare vid inträffad försummelse må kunna tillhållas att vid förhöjdt ansvar sin skyldighet fullgöra, det vara mera lämpligt, om författningen såsom vite bestämde en viss påföljd för skyldighetens uraktlåtna fullgörande inom den stadgade tiden, men derjemte tilläde Bergmästaren rättighet att, när denna tid blifvit försuten, genom utfärdad embets-resolution förelägga ny tid vid förhöjda vilen, af till exempel högst 50 R:dr, och att i sammanhang härmed 37 § undantages från dem som i 49 § åberopas, helst deraf utan vidare stadgande skulle följa att för dylik vitesbot, då den efter anstäldt åtal ådömes, komme att gälla enahanda fördelning och förvandling, som för vitén i allmänhet finnes i lag förut bestämd.
Vid 38 §.
För att bedömma rättmätigheten af de i hvarje gruf-innehafvares eganderätt djupt ingripande stadganden, som i denna § blifvit föreslagne, och om hvilka det vid jemförelse emellan de särskilda förslagen visar sig, att meningarne varit väsendtligen delade, är angeläget att uppmärksamheten fästes på de tvänne olika sätt, hvarpå egancle-rätten till en grufva kan öfvergå tili en ny inmutare.
Egaren deraf kan nemligen antingen sjelfmant nedlägga grufvan, såsom efter hans tanke ej vidare lönande, i hvilket fall grufvan under en längre eller kortare tid kan förblifva öfvergifven eller ödelagdj innan den af någon annan ånyo inmutas, eller ock kan egaren, utan någon lillkännagifven afsigt att sjelf afstå sin rätt, genom underlåtenhet att i stadgad ordning fortsätta grufarbetet, förverka ali rätt till grufvan, hvilken i sådant fall kallas sönad.
I sistnämnde händelse fortfar dock förre innehafvaren, så länge han hvarken genom anmälan hos Bergmästaren eller på annan sätt tillkännagifvit sin afsigt att sjelfmant öfvergifva grufvan, att vara egare deraf, intilldess han, på anställd talan af en ny inmutare, varder dömd sin rätt förlustig, och något grufvans ödeläggande kommer således då icke i fråga, utan den öfvergår omedelbarligen från förre innehafvaren till den nya inmutaren, dervid dem emellan den frågan naturligtvis uppstår, huru mycket af grufvans tillhörigheter jemväl skall anses lill den sednare förverkadt.
Alt med förlusten af sjelfva grufvan och dess utmål måste följa förlust af allt sådant grufvans tillbehör, hvarförutan den icke för framtiden kan ega bestånd, torde väl icke vara något tvifvel underkastadt, enär eljest genom 16 Kongl.
Proposition, N:o 92. borttagande eller förstöring deraf grufvan skulle kunna göras för nya inmutaren onyttig.
Men att derjemte förklara förre innehafvaren skyldig, att utan ersättning afstå alla öfriga vid grufvan befintliga oell för dess behof af honom begagnade inventarier och redskap, synes innefatta ett ingrepp i eganderätten, hvilket desto mindre kan försvaras, som det lätteligen skulle kunna missbrukas till inmutnings-rättens användande endast för att åtkomma och göra sig till godo denna den förre gruf-egarens egendom, utan någon allvarlig afsigt å nya inmutarens sida att grufarbetet fortsätta.
Och om det således måste medgifvas, att den gruf-egare, som förverkat sin rätt, icke rättsenligt kan betagas att, der ej lösen af nya inmutaren erbjudes, fritt förfoga öfver alla sådana grufvans inventarier och tillhörigheter, söm icke äro från sjelfva grufvan så oskiljaktiga, att de måste anses såsom integrerande delar deraf, och icke ens vid grufvans ödeläggande kunna få derifrån söndras, för att ej göra dess återupptagande för all framtid omöjligt, så lärer samma frihet ännu mindre kunna betagas den, som sjelfmant nedlägger eller öfvergifver sin grufva.
Lagen kan ej af honom fordra, att lian mot sin vilja skall af sin egendom afstå mer än hvad den allmänna nyttan oundgängligen kräfver, och hvilket derjemte är af beskaffenhet, att det åtminstone i de flesta fall kan utan skada för egaren afstås jemte grufvan.
Men lagen kan med skäl i det allmännas intresse äska, att egaren, förrän grufva nedlägges, offentligen tillkännagifva- sin afsigt, på det den som är hågad att fortsätta grufvedriften, må komma i tillfälle aLt, emot ersättning för hvad egaren derförutan ej vill afstå, öfvertaga grufvan innan den genom en längre tids ödesmål tagit skada; och för att förvissa sig, att ett sådant tillkännagivande alltid må ske så tidigt, alt det afsedda ändamålet kan vinnas, synes annat stadgande icke vara af behof påkalladt, än ett med lämpligt ansvar helagdt förbud för hvarje grufegare, att förrän viss tid förflutit, efter det anmälan om grufvans nedläggande hos Bergsmäslaren skett, borttaga eller förstöra några för grufarbetets behöriga gång anbragte byggnader eller andra inrättningar, ehvad de äro att hänföra till grufvans ständiga och derifrån oskiljaktige inventarier, eller till dem för hvilka egaren är till lösen berättigad.