Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Silfver i plants, försäljning af 45: 13. — omyntadt, Bankens skyldighet att till ett bestämdt pris ut lemna sådant 26.
Silfvermynt, Svenska, förändrad grund för utmyntningen af 25 och 30.
Specier, af äldre prägeln, försäljas elter stycketal 45: 12.
Statslånefonden, framställning om eftergift till åtskilliga låntagare i fonden af skilnaden emellan 9 och 8 procents ränta och provision 28. — — , utestående fordringar å, föreskrifter angående . . . 47: 6. Stenberg, W. M., f. d. Ombudsman, afskrifning af Låne-kontorets i Göteborg återstående fordringar hos 3.
Södertelje Kanal-bolag, Bankens fordran hos 35: 4. T.
Tjenst, ledig, tillkännagifves genom anslag — , tillsättning af 44: 31. 65: 6 44: 33. 55: li Tjenste - 9 N:o Sid.
Tjenstegraderna inom Banken 44: 21. 63: 3.
Tjensteman, extraordinarie, vilkor för antagning af 44: 35. 35: 12.
Tjenstgöringspenningar 44: 30. 65: 5.
Tjenstledighet, tjensteinans i Bankens 44: 37. 53: 13.
Trana, G. E. Se: Pension.
Tryckeriföreståndare, uppföres på indragnings-stat 44: 26.
Tumba pappersbruk, stadganden rörande 50. — » årligt anslag till inköp af böcker för Läsebiblio— theket vid i4. u. Ulfsparre, V. och C. J., angående eftergift af Bankens fordran i deras konkurser 24.
Upp- och afskrifnings-räkning, användandet af derå ingående medel 35: 82. — — — — , vilkoren för insättningar och uttag . 55: 51. w.
Vaktbetjeriing, Bankens, tillsättning 44: 35. 55: i3.
Vederhäftighet, ifrågasatt förändring i sättet för bestyrkande af låntagares och löftesmäns 35: 48.
Vexlar, diskontering af 55: 40.
— , uppköp och försäljning af 45: 6. — , å Pund Sterling.
Se: Metallisk kassa.
Vinst, Banko-, om användande af upplupen 55: 56. 52: 3.
Vården af Bankens kassor och öfriga förvaringsrum; af hvilka den utöfvas 44: 18. w. Weidenhaijn, P., f.
Viktualiehandlande, ackordsanbud å Banko-diskont verkets fordran hos 22. Westberg, A., Skeppare, d:o å d:o II. Westlind, J:son, G., f. d.
Klädeskramhandlande, eftergift af d:o . . 21. fr O. Öfverstyrelse, Bankens, stadgande rörande 47.
Örling, Anna, född Baijard, Revisorsenka: om årligt anslag till . . 59: 9.
Uih. till JR.
Prot. 1862 & 1863. 6 Sami. 1 Afd. 32 Höft - 2 Stockholm, tryckt hos Sam.
Rcmstedt, 1863.
BIHANG TILL PROTOKOLL VID Iiagtisaia jUiksdag-eii i stockholm Åren 1862 weja 186».
— SJETTE §AMLII€iEI. 2~ A fdel bi i ngen:
Banko- och Lag-Utskottets gemensamma Betånkanden.
Sammansatta lianko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 1 M:o t. Ank. till Exp.-Utsk. elen 28 Atig. 1863, kl. 7 e. m.
Betänkande, med förslag till lag om enskilda banker med rätt att utgifva egna banksedlar.
Vid innevarande riksdag hafva, genom motioner, väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Friherre Tersmeden, W. F., (N:o 186) och inom Vällofliga Borgare-Ståndet af Herr A. IV.
Björck (N:o 69), framställts särskilda förslag till förändrad lagstiftning angående enskilda banker; hvarjemte, hos förstnämnda Riks-Stånd, Herr Hammarhjelm, C., i motion N:o 209, gjort hemställan om förändring i nu gällande bestämmelser angående de säkerheter, af hvilka enskilda bankers grundfonder skola utgöras.
Att väl ordnade enskilda bankinrättningar gifva ett verksamt understöd åt handel och näringar, lärer numera få antagas såsom erkänd t; och sedan Rikets Ständer vid denna riksdag fattat beslut, i följd af hvilka nuvarande filialbanker komma att efter hand upphöra, torde bestämmandet af de allmänna grunder, på hvilka enskilda bankinrättningar hädanefter må kunna uppstå, påkalla särskild uppmärksamhet.
Kungörelse innehöll, samt visade sig erforderliga, afgåfvos af Rikets Ständer vid riksdagarne 1834—1836 samt 1844—- 1845 förslag till lag för enskilda banker, hvilka förslag dock icke erhöllo stadfästelse af Kongl. Majit, som likväl den 9 Januari 1846 utfärdade nådig
Kungörelse angående enskilda banker, som utgifva egna kreditsedlar, hvilken Kongl.
FörordninBih lill ii.
Prat. 1862 & 1863. 6 Sami. 2 Afd.
I Baft. 1 2 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 7 gen den 6 Oktober 1848, angående vissa lagbestämmelser med afseende på enskilda banker, fortfarande länder till efterrättelse, ehuru Rikets Ständer vid såväl 1853— 1854 som 1856—1858 årens riksdagar för sin del beslutat och till Kongl. Maj:t öfverlemnat nya förslag i ämnet, afseende dels att fullständigare och ändamålsenligare bestämma grunderna för enskilda banker, dels att uti en lag sammanföra alla dithörande föreskrifter.
Det vid sistnämnda riksdag utarbetade förslag öfverlemnades af Kongl. Maj:t till den år 1858 i nåder tillförordnade Finans-komité, hvilken, i dess den 30 Juni 1860 afgifna Betänkande, med tillkännagifvande att Komitéen ansåge förslaget innefatta ett ganska stort framsteg i denna del af lagstiftningen, likväl deri tillstyrkte vissa förändringar, hufvudsakligen föranledda af den förändrade organisation utaf Rikets Ständers Bank, som Komitéen i samma Betänkande ifrågasatt, samt utarbetade ett nytt förslag till förordning angående enskilda banker, hvilket blifvit understäldt Rikets Ständers pröfning förmedelst Friherre W. F.
Tersmedens nu ifrågavarande motion.
Det af Herr Björck i samma ämne gjorda förslag ansluter sig hufvudsakligen till det nyssnämnda, utom i afseende på bankernas sedelutgifningsrätt, hvilken skulle grundas på hypothek, nedsatta i den af Herr Björck tillika föreslagna s. k.
Allmänna Svenska Banken, samt af denna kontrolleras.
Då emellertid dels förslaget om sist— berörda bankinrättning förlällit, dels i allt fall de enskilda bankernas ställande i ett så beskaffadt beroende, som det ifrågasatta, af skal, hvilka Banko-Utskottet i dess Betänkande N:o 32 antydt, icke torde vara lämpligt, har Sammansatta Banko- och Lag-Utskottet, ehuru instämmande deri, att banksedelutgifning bör grunda sig på verkliga och så vidt möjligt lätt realisabla säkerheter, samt noggrann! kontrolleras, likväl icke kunnat tillstyrka den utväg härtill, som Herr Björck föreslagit.
Deremot har Utskottet, vid utarbetande af det förslag, som här nedan följer, tagit till ledning såväl det af Rikets Ständer vid 1856—1858 årens riksdag antagna, som Finans-komitéens förslag; dock att, i motsats till dessa, enligt hvilka enahanda bestämmelser såväl i afseende på bolagsmännens ansvarighet, som i öfriga delar, skulle gälla för bankbolag både med och utan rätt att utgifva egna banksedlar, Utskottet anser nämnda rättighet vara af den hufvudsakliga beskaffenhet, att bestämmandet af bankbolags skyldigheter i öfrigt väsendtligen beror deraf, huruvida bolag vill af denna rättighet komma i åtnjutande eller icke, och i följd deraf utarbetat särskilda förslag till lagar för hvartdera af dessa slags banker.
Lagförslaget
Det har ifrågasatts om tillåtelse att idka bankrörelse fortfarande, såsom hittills, bör bero på Kongl. Maj:ts pröfning i hvarje fall huruvida bankanstalt, om hvars inrättande anmälan göres, må vara för landet nyttig; eller om icke erhållandet af tillstånd dertill bör ankomma allenast derpå, att de uppgjorda bolagsreglorna öfverensstämma med lag och förordningar.
Men äfven under medgifvande att behofvet af och tillfället till nyttig verksamhet för en bank, om hvars inrättande på någon ort öfverenskommes, svårligen lärer med mera säkerhet kunna bedömas af allmän myndighet, än af dem, hvilka vilja i en sådan nedlägga sina kapital, bör likväl tagas i Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1. 3 betraktande att såväl detta bedömande, som utöfningen af frihet uti näringar i allmänhet fordrar erfarenhet till korrigerande af öfverdrifter och misstag i spekulation.
Annu torde likväl inom vårt land erfarenheten i fråga om bankväsende icke vara så utvecklad, att denna ensam för sig innebär ett tillräckligt korrektiv; och anledningar torde särskildt, hvad beträffar banker med rätt att utgifva egna banksedlar, icke saknas att, i anseende till den högre vinst, begagnandet af nämnda rättighet antages förmå inbringa, befara, det en öfverdrifven ifver till bildande af sådana banker möjligen kunde till en början föranleda uppkomsten af ett större antal, än som vore i stånd att bibehålla sig, men hvilkas inställande, genom den ofördelaktiga verkan deraf på förtroendet äfven till solida banker, komme att skada både dessa och näringarne öfverhufvud.
Under en vidare utveckling af bankväsendet komma sannolikt nya förhållanden att uppstå, hvilka det tillhör lagstiftningen att reglera.
Men om regeringsmagtens pröfningsrätt biefve inskränkt allenast till granskning af bolagsreglornas öfverensstämmelse med lag och förordningar, så skulle densamma icke kunna, efter inträffande behof, i bankbolagsreglor, som dess pröfning underställdes, införa bestämmelser, hvilka dock funnes af behof påkallade, men till hvilka ett bankbolag, om pröfningsrätten vore på nämnda sätt inskränkt, icke kunde förbindas.
De ojemn heter och det missnöje, som, i händelse en större eller mindre monopoiisering af bankrörelsen skulle komma att ega rum, biefve följden af den ifrågavarande pröfningsrättens utöfvande, behöfva icke befaras, när densamma med urskiljning begagnas endast såsom ett medel att förekomma missbruk eller öfverdrifter; och Utskottet anser fördenskull i den lag för enskilda banker med rätt att utgifva egna banksedlar, hvilken Utskottet nu för Rikets Ständer föreslår, böra stadgas, att tillåtelse till inrättande af dylik bank meddelas af Kongl. Maj:t, efter pröfning huruvida bankinrättningen finnes vara för landet nyttig eller icke.
Att ansvarigheten för ingångna förbindelser icke inskränkes allenast till bankbolags grundfond och öfriga egna tillgångar, utan deremot att bolagsmännen skola vara ansvariga, en för alla och alla för en, för Bankens samtliga förbindelser, innebär, genom att bidraga till förtroende från allmänhetens sida, för Banken en fördel, och för allmänheten ökad säkerhet uti den enskilda förmögenhet, hvilken bolagsmännen kunna ega.
Visserligen förekomma å andra sidan mot den solidariska ansvarigheten anmärkningar, hvilkas betydelse icke torde kunna förnekas; men då tillämpningen af dylik ansvarighet med all sannolikhet bör blifva ytterst sällsynt, synnerligen när det tillika föreskrifves att i hvarje bank skall bildas en reservfond och att den bank, som gjort så stora förluster, att reservfonden och en viss mindre del af grundfonden gått förlorade, skall ställas under utredning, lärer ett upphäfvande af nämnda ansvarighet, i hvad angår banker med rätt att utgifna egna banksedlar, så mycket mindre böra nu ifrågasättas, som detsamma knappast skulle af det allmänna tänkesättet godkännas.
Deremot tror Utskottet en dylik ansvarighet icke vara behöflig för bankbolag, 4 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N;o 1, Lagförslaget § 3.
Lagförslaget § 9. sorn ej vilja utgifva egna banksedlar; hvarom Utskottet i sitt betänkande angående sådana banker vidare skall yttra sig.
Bankinrättningars förmåga att bidraga till idoghet och välstånd beror icke ensamt på den verksamhet de utöfva, genom upp- och utlåning af kapital, som användas i den mera rörliga omsättningen, samt såsom bemedlare af liqvider, utan äfven derpå, att de uti sina grundfonder upptaga och göra fruktbärande de kapital, hvilka söka en fast placering.
Om den solidariska ansvarigheten i viss mån lägger hinder häremot, genom att inskränka antalet af dem, som vilja och kunna ikläda sig en så vidsträckt förbindelse, så vinnes dock, äfven när sådan ansvarighet är föreskrifven, det omförmälda syftet genom tillåtelse att i bankbolag jemväl upptaga lottegare med en till beloppet af deras insatser i banken inskränkt ansvarighet, eller s. k. kommandit-delegare; och härigenom erhålla tillika bankerna större lätthet att, när det behöfves, föröka sina grundfonder och rörelsemedel, än om oinskränkt ansvarighet måste fordras af en hvar, som i bankbolag inträder.
Då inrymmandet i bolag, grundade på solidarisk ansvarighet, äfven af delegare med en till lotternas belopp begränsad ansvarsskyldighet ej synes gifva anledning till någon olägenhet, torde betänklighet deremot icke möta; och ehuru allmänna lagen om en så beskaffad bolagsform, som denna, icke innehåller några bestämmelser, har densamma dock här i landet redan vunnit erkännande i så måtto, som dels de för Wermlands provincialbank den 17 November 1832 af Kongl. Maj:t stadfästade bolagsreglor medgåfvo intagande i nämnda bolag af kommandit-deleg8re, dels Rikets Ständers förslag vid 1836—1838 årens riksdag, äfvensom Finans-komitéen, densamma upptagit.
I Kongl. Kungörelsen af den 9 Januari 1846 är föreskrifvet att sedelutgifvaride banks grundfond skall utgöra minst En million Riksdaler Riksmynt, hvilket belopp, äfven antaget i de sedermera uppgjorda lagförslagen, torde böra såsom minimum bibehållas.
1 fråga deremot huruvida ett bolags teckningssumma ej må få öfverskrida något visst i lag bestämdt maximum, har Kongl. Maj:t uti nämnda Kungörelse förbehållit sig att, vid pröfning af ingifna bolagsreglor, i hvarje fall bestämma sådant maximum.
Det vid 1836—1858 årens riksdag antagna förslag åter föreskrifver ett dylikt af Fyra millioner Riksdaler, hvaremot
Finans-komitéen ansett någon inskränkande föreskrift i detta afseende icke vara behöflig, på den grund, bland annat, att i bankdelegares egen fördel att med möjligen minsta kapitaltillskott bedrifva bankrörelsen otvifvelaktigt ligger en så stark maning att icke för högt tilltaga gruridfondsbeloppet, att lagstiftaren ej behöfver derutinnan gå det enskilda intresset i förväg; hvarförutan Finans-komitéen funnit öfvervägande skäl talu emot en dylik inskränkning, då, oak - Sammansatta Banko- och Lag-Vtskoltets Betänkande N:o 1. 5 tadt lagen icke bör uppställa andra gränser för den fria associationsrätten, än det allmännas fördel nödvändigt kräfver, denna inskränkning skulle hindra uppkomsten af en starkare bank-association, äfven om rörelsens omfattning pä en eller annan ort gjorde en sådan både nödig och nyttig.
I öfverensstämmelse med sist anförda mening har Utskottet ansett någon inskränkning af bankbolags grundfond inom ett visst maximum icke böra föreskrifvas.
Såväl gällande Kongl. Kungörelse, som de sedermera uppgjorda lagförslag, medgifva inbetalning af grundfonden på det sätt, att allenast en viss del kontant insättas och återstoden aflemnas af delegarne omedelbart i säkerheter af föreskrifven beskaffenhet, och har detta förfaringssätt i de flesta banker begagnats, under det några bolag kontant inbetalt hela grundfondsbeloppet och genom sin styrelse låtit förvandla i hypotheker den del, som af sådana skolat utgöras.
Ehuru af det förstnämnda förfaringssättet någon olägenhet icke synts kunna befaras, har det likväl visat sig, att aktiebref, hvilkas ordalydelse varit affattad i öfverensstämmelse dermed, när de kommit i tredje mans hand, för denne föranledt tvister och oförskyIda förluster, dem han icke haft den aflägsnaste anledning alt befara.
Till förekommande af dylika, både utom bolaget stående personer och dettas delegare drabbande olägenheter, anser Utskottet det vara af vigt att uttryckligen bestämma, det all inbetalning å bankbolags grundfond skall ske i kontanta penningar; ankommande det derefter på bolaget att genom dess Styrelse förvandla vederbörlig del deraf i föreskrifna säkerhetshandlingar.
Häremot kan väl invändas, att mången delegare skall finna svårighet vid anskaffande af hela sin teckningssumma i penningar, i stället för att få aflemna den betydligare delen deraf i säkerhetshandlingar, hvilka han i de flesta fall på förhand har tillreds; men om också icke denna betänklighet i allt fall borde vika för den väsendtliga fördelen för bankbolaget sjelft och för tredje man, som möjligen kan komma i besittning af dess aktiebref, att dessa ej lemna rum för någon tvetydighet, så kan den befarade olägenheten i verkligheten undvikas dymedelst, att Styrelsen träffar öfverenskommelse med de delegare, som önska använda innehafvande värdepapper, att vid aktie-inbetalningen omedelbart öfvertaga dessa i stället för penningar.
Någon obeqvämlighet för delegarne skall så mycket mindre af skyldigheten att kontant inbetala hela aktiebeloppet uppstå, som det bör varu bolaget fritt att endast småningom under det första året af bankens rörelse och efter hand som rörelsemedel i denna kunna användas, inbetala nämnda belopp.
6 Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o 1.
Då en del af grundfonden skall utgöra särskild säkerhet för bolagets förmåga att fullgöra sino förbindelser, bör det icke stå bolaget fritt att utöfver ett visst belopp inskränka den härtill afsedda del.
I nu gällande författning är väl föreskrifvet, att minst 25 procent skola kontant inbetalas, men deremot icke huru stor del, som minst skall i hypotheker bibehållas, hvadan denna sistnämnda del kunnat huru mycket som helst inskränkas.
Till förekommande häraf, anser Utskottet det böra stadgas, att minst sextio, högst sjutiofem procent af grundfonden skola i hypothek på föreskrifvet
Sätt förvandlas och bibehållas.
Om anlitande af grundfonds-säkerheterna för någon bank blifver behöfligt, lärer dock, i händelse en fortgående kontroll emot vårdslöshet och missbruk i förvaltningen vederbörligen iakttagits, sådant anlitande knappast ifrågakomma annat än under svåra rubbningar i penninge- och affärsförhållandena i allmänhet eiler på någon särskild ort.
Vid sådana kunna enskildes skuldförbindelser antingen alldeles icke eller blott med ytterlig svårighet realiseras, äfven om de erkännas såsom fullgoda; och deras afyttrande måste alltid ännu mera öka olägenheterna och förlusterna på den ort, der det ifrågakommer.
Räntebärande obligationer hafva deremot en vidsträcktare marknad och kunna, lättare än andra slag af värden, när som helst försäljas, om äfven med någon förlust; och det ligger derföre i sakens natur, alt grundfondssäkerhelerna för bank-inrättningar rätteligen böra bestå af lätt säljbara räntebärande obligationer-
Utskottet anser sig likväl icke böra föreslå tillämpning för närvarande af denna grundsats i hela dess vidd, af den anledning att, då här i landet jordbruksidkarne utgöra ett så öfvervägande antal och dessa företrädesvis hafva att erbjuda fastighets—iriteckningar, samt då dessutom en betydlig del af landets kapital i öfrigt är fruktbargjordt i lån mot inteckningssäkerhet, det torde böra lemnäs ett icke alltför inskränkt tillfälle att i bankbolags grundfonder använda jemväl detta slags säkerheter.
Om dessutom föreskrifves att, i händelse en mindre del af grundfonden gått förlorad, bankrörelsen skall upphöra och utredning verkställas, anser Utskottet del vara tillräckligt, om allenast en tredjedel af de nedsalta grundfondshypotheken utgöras af räntebärande obligationer.
Genom del nu anförda, torde Utskottet få anses hafva besvarat den af Herr C.
Hammarhjelm väckta, ofvan omförmälda, motion, hvari hemställts: att när, före 1868 års början, fråga förekommer om beviljande af oktroj för banker, må föreskrifvas att minst hälften af det grundfondsbelopp, för hvilket säkerhet ställes, skall bestå i räntebärande obligationer, samt att för alla banker, hvilka efter nämnda års början söka oktroj, hela ifrågavarande del af grundfonden skall af obligationer utgöras.
Men i afseende på antagligheten af enskildes intecknade skuldförbindelser, torde dessutom vissa allmänna bestämmelser böra i lagen stadgas; och Utskottet föreslår i Sammansatta Banko- och Lag-Utskottets Betänkande N:o i. 7 denna del, att inteckningar i andra slags fastigheter, än jordegendom på landet och fastigheter i stad icke må kunna godkännas, samt att inteckningar i förstnämnda slags egendom må få uppgå till högst hälften af egendomens sednast fastställda taxeringsvärde och dylika uti stadsfastigheter till högst hälften antingen af brandförsäkringsvärdet eller af det sist åsätta taxeringsvärdet, likväl i båda fallen med förbehåll, att byggnaderna skola vara brandförsäkrade i någon med vederbörligen stadfästadt regle mente försedd brandförsäkringsinrättning inom landet.
Från grundfondshypotheken har Utskottet, som icke ansett ovilkorlig skyldighet för enskilda banker att med silfver inlösa sina sedlar böra åläggas, så länge Rikets Ständers Banks sedlar, enligt grundlagen, såsom mynt i riket erkännas, uteslutit guld och silfver, enär sådant, om det i myntad form inlemnas, bör räknas till den kontanta kassan, samt inläggande i grundfonden af omyntadt guld eller silfver, knappast torde ifrågakomma, i anseende till den dermed förenade ränteförlust å grundfondshypotheken.
Likaledes har Utskottet från ifrågavarande hypothek uteslutit aktier, på de väl grundade skäl, Finans-komitéen härutinnan anfort,, nemligen att deras värde beror af de mångahanda inflytanden, hvilka den industriel verksamhet, som med aktieföretag i allmänhet afses, är underkastad, hvadan ock detta värde undergår vida betydligare förändringar, än andra slag af värdepapper; att, äfven om aktierna äro grundade på fast egendom, denna dock kan vara eller blifva besvärad med gravationer, hvilkas belopp icke kan med visshet på förhand bestämmas, men hvarigenom den säkerhet aktien skulle innehålla, minskas, samt att, oaktadt ett och annat slag allmänt bekanta, till ett visst minimivärde under aila förhållanden betryggade aktier genom ett sådant allmänt stadgande uteslutas, olägenheten deraf för sådanas innehafvare icke bör blifva af betydenhet, då de sätta sina egare i tillfälle att med lätthet anskaffa kontanta medel eller säkerhetshandlingar af oomtvistadt värde.
Bankernas hufvudsakligaste uppgift, att nemligen uppsamla befintliga kapital hos Lagförslaget dem, hvilka icke sjelfva vilja eller kunna använda desamma, och att åter utlemna ^ 24—26. dessa kapital i försträckningar åt dem, hvilka för underhållande af produktionen äro i behof deraf, innebär väl icke egentligen nödvändighet för bankerna att sjelfve få utgifva myntrepresentativ, eller banksedlar, enär, såvida rörelsemedel ändock finnes att tillgå, bankerna kunna inskränkas tili begagnandet af det befintliga beloppet deraf.
Men cirkulationsmedlets massa bör alltid stå i ett afpassadt förhållande till verksamheten och omsättningen vid hvarje tid och på hvarje ort; och åtgärder eller allmänna bestämmelser, hvilka utan afseende på näringarnes vexlande ställning och behof vilja reglera cirkulationsmassan, eller motverka dennas spridning och förflyttning efter omständigheterna, kunna icke annat än verka störande.
En mot ändamålet svarande tillgång på och fördelning af cirkulationsmedel torde knappast kunna åstadkommas annorlunda än genom en åt enskilda, öfver landet spridda banker öfverlemnad, på rig— tiga grunder fotad och rätt använd sedelutgifning; och ett förbud för de enskilda bankerna mot sedelutgifning skulle för öfrigt så förringa deras verkningsförmåga, att Sammansatta banko- och l.ay -Utskottets betänkande N:o 1. de nödgades betydligt inskränka, om icke alldeles inställa åtskilliga, för allmänheten nyttiga rörelsegrenar, såsom kreditiv-, upp- och afskrifnings- samt postvexelrörelserna.
Just genom dessa och andra likartade rörelsegrenar, med hvilka åtagandet af vid anfordran betalbara förbindelser till betydliga belopp är förenadt, särskilja sig egentliga bankinrättningar från andra kreditinrättningar, såsom diskontkassor, hypotheksföreningar, sparbanker med flera; men för deras underhållande fordras ovilkorligen en ganska betydlig kassa, hvilken åter medför en stor ränteförlust, såvida hon icke kan få till en de! bestå i egna banksedlar.
Det har väl anmärkts, att nyssomförmälda rörelsegrenar af de enskilda bankerna försummats, och att deremot den vidsträckta sedelutgifning, som varit tillåten, gjorts till hufvudsak samt utsträckts så långt som möjligt.
Nekas kan väl icke att skäl till denna anmärkning förefunnits; men dessa skäl torde under sednare tider hafva allt mera försvunnit, då de aldra Hesta banker numera ej allenast emottaga penningar på deposit- samt upp- och afskrifningsräkning emot vilkor, som kunna uppmuntra allmänheten att af dessa räkningar sig begagna, utan äfven tillhandahålla kassakreditiv samt biträda vid liqvider genom postvexlar och på Hera andra satt.
Hvad i nyssnämnda afseende kunnat emot bankerna anmärkas, är äfven mera att tillskrifva en origtig förvaltning, än sjelfva scdelutgifningsrätten; och den omförmälda missrigtningen har varit möjlig endast derigenom, att bankrörelsen bedrifvits af ett fåtal banker, hvilka allenast i ringa mån varit underkastade konkurensens inflytande, och hvilkas banksedlar kunnat få en stor spridning samt hållas i rörelsen till stora belopp just derföre, att bankerna varit fåtaliga.