Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
De vanligaste namnen äro Johan och Hanna, och heta de icke så, så heta de oftast Johansson och Joliansdotter.
Men de kallas al- drig Gustafsson eller Fredriksdotter o. s. v. utan Gustafva Kålle, Fre- drika Hjalmar, Mågnisa Hedda, Johannesa Alfred, Nissa Viktor, " ilasa Gideon, Pettersa Helga o. s. v. Soldaters barn heta Munter-Henning, Löf-Elin, Fröjd-August o. s. v., och hustrurna helt enkelt Muntersa, Löfvesa, Fröjdeca.
De äldre heta ofta Maja-stina, Inga-Lisa, Anna- Brita, äfven förekomma namnen Lena, Khirsti, Marghit, Lotta, Hakan, Svenning, Eskil, Arvid, Sven, Lars-Petter, Jonas, Aron; till och iiied
Ingebörj har jag hört, men blott hos mycket gamla.
Bland barnen äro dessa namn ovanliga; de heta Vilhelmina, Augusta, Amanda, Ottilia, Ester, Jenny, Teodor, Ernst, Robert etc. - men först och sist Johan och Hanna.
Folket tycker mycket om rosor, blommor och blonistcr *), och utanför hvarje stuga tinnes en ' khölgår " (trädgårdsland) med något eller några ' rosenland " (blomsterrabatter), mer eller mindre väl ord- nade.
' Trädgard " finnes äfven vid livarje stuga; den består af ett stycke ouppodlad mark med en mängd körsbärsträd, som se ut som viixe de vildt.
Man gör folket en stor glädje med att gifva dem frön och plantor och att visa dem blomsteranläggningar.
Sa snart blom- niorna ' spritta ' (slå ut), ha barnen alltid med sig i skolan några blom- mor, som de lägga framför sig på bänkarne, men som distrahera dem tiiniligen; ju starkare blommorna dofta och Ju större " rosera ' äro, ju " likare " (bättre) äro de.
De större bondgirdarne äro riitt ansenligt hygda, och många hållas utmärkt prydligt, nied vackra plaiiteringar och Glonisteranläggningar, som verkligen rensas från ogräs.
Folket har ut- prägladt skönhetssinne.
Qvinnorna äro slöjdkunniga, spinna och väfva sina och sina mäns kläder, men ha alltid sömmerskor och skräddare att sy dem.
Syma- chiner ha dock de fleste af de mera välbergadc bönderna.
" To " (lin) användes numera nästan aldrig enbart, utan blandas med bomull till civäl lakan och duktyg som undepkläder livarför kunna de ej upp- gifva, säga blott att de unga nu för tiden ej vilja hafva enbart ' to '.
Boniullsklädningar användas icke häller numera, utan klädriingarna väf- vas af victoriagarn, ehuru de gamla med saknad tala OM hur starka deras bomullsklädningar vor0 - men " de brukas icke nu för tiden. '
Några egendomliga mönster eller annan fornslöjd har jag icke sett här, utom deras häst-täcken, soni väfvas af " to ' och nöthår, ofta i mycket vackra mönster - och vid ett par gamla gårdar grindar nied drakhuf- vud.
Gummorna, i synnerhet, bli niycket glada, när man uppskattar den gamla slöjden och de gamla bruken; och en gumma fröjdade sig högeligen, när hon sag mig i hemniaväfd bomullsklädning och upp- tackte att till och med banden pQ den vor0 hemmaväfda.
Flickorna t ' 5 tidigt läras att sy och sticka o. s. v. De rikaste bonddöttrar såväl soni de fattigas flickor taga tjenst som pigor.
SA niiinga, soni behöfvas, tjena hemma, och då h a de ingen annan piga; de, som ej behöfvas hemma, taga tjenst hos bön- der, och ändå hällre hos herrskap.
Likaså sönerna.
Pigorna arbeta - *!
Allmogens indelning af botaniken.
ute med, och är det hriidtoni deltager äfven hustrun i liöräfsning o. s. v. Häraf följer att tjenstfolket är fullt ut lika mycket aktadt som husbon- defolket, och ingen skilnad göres mellan dem.
En bondhustru talade om för mig skoin niigot märkvärdigt, att i en församling i Vestergöt- land var tjenaren intet " exmerad ' (estimerad), så en piga ' fägnades " aldrig så mycket som en annan, när hon koiii bort; och en bonddotter tjenade aldrig, utan flyttade till staden och blef sömmerska.
Och detta fann hon högst ofattligt.
I hela norra Smaland emigreras starkt till Amerika: knapt någoii finnes, soiii ej har anhöriga der.
Också svarade en liten pojke i sko- lan på tillfrågan iivilket vore det förlofvade landet - " Amerika '.
l allmänhet få de utflyttade det bra i det nya landet; kommer någoii hem igen, så trifs han här sällan, utan vill åter ut och blir för hela lifvet flygting ', som folket kallar sadana (förmodligen stafvadt med g snarare än k!).
Här är folket mycket inissnöjdt ined sitt skolväsende, och många gånger ha de gjort upp planer att f5 det bättre stäldt.
Men bonden kan icke leda, han rnåste ledas.
Nu nyligen hade de gjort upp ett förslag sins emellan att skaffa sig fast skola och bygga nytt skollius och att få lärarinnan till både folkskolan och småskolan der.
Men hit- tills har det stadnat vid planen, och.1är väl sluta som vanligt med det undergifna " det tillkommer icke oss '.
Det ar dock godt att se, att de förstå behofvet, och att de vilja göra uppoffringar för att få ett bättre tillstand.
Det klagas ofta öfver att allmogen är misstrogen mot sko- lorna, och att man ingen hjelp har af hemmen.
Men dertill torde sko-.
lorna i de flesta fall hafva skulden.
Ty ser allmogen, att deras barn verkligen lära något, som de anse vara bevändt med, har man deras både intresse och tacksamhet.
Det påstås, att de icke inse värdet af något annat än katekesen och " bibliskan ".
Det beror väl på hur dan undervisningen är.
En gamrnal bonde hade tredskats med att ej skicka sin son till skolan, och på lärarens upprepade maningar svarade han, att pojken lärde sig ingenting der, och Guds Ord kunde han s&amp;ielf lära honom, och han beliöfde honom hemma i arbete.
Slutligen anmälde läraren honom för skolradet, och der lästes lagen för gubben.
Han blef då spak, och lofvade att skicka pojken i skolan.
Men på vägen derifrån gick han till läraren, högeligen upprörd, och ville bara " be läraren så gerna " att pojken sluppe att läsa " roriianera ".
" Vi läsa inga romaner ", förklarade läraren.
240 " Jag kallar det - för romaner ändi ", ifrade gubben? '
0 ~ 1 1 det tar bort Guds Ord frin barnens hjertan. "
Men " romanera ' (geografi, historia, naturkunskap) är just det soni intresserar folket inest, om de bjudas på förnuftigt sätt.
Bli barnen intresserade af arbetet i skolan, tala de om det der hemnia, ocli för- äldrarne bli än mer intresserade, lexorna läsas tillsamnians, och lectio- iierna berättas der hemrna, och böcker, som lånas, läsas högt af lius- fadern för alla samtliga - s i aldyig tages skolarbetet emot med sa mycken tacksamhet soni just i folkskolan.
Denne samme gubbe har iiu en liten åttaårig flicka i skolan.
När han hörde, att en lärarinna, som de kände, skulle läsa med bar- nen det Ar då flickan skulle börja skolan, höjde han armarne mot him- melen ocli ropade " Gud ske tack och lof! "
Och flickan liar aldrig för- summat en dag i skolan, och har linat hem af " romanera ' så mycket hon (eller gubben) hunnit läsa, och det ändå sådana " ronianek " som bilde Axel och Frithiof.
En hustru frågade lärarinnan hur det gick för hennes ' Kålle ".
Innanläsningen går dåligt, svarades det, men i geografien och svenska historien är han styf.
" Geografien är då det käraste han har ", sade hon, " aldrig kan han tala om annat, och Lars-Petter (mannen) är för- veten, kan tänka, för han har aldrig lärt något sådant, så han fräjar pöjken livarenda stund han är ledig, och han talar om och liar dri.
sa reda på sek. " Det är nog ledsamt, menade hon, att han läser dåligt, men det är roligt att han liar lätt för geografi och historia ' och det är j u också det vigtigaste. '
Föräldrarne fråga alltid mycket noga efter om barnen kunna lexorna, och om barnen äro snälla, och de följa ined skolarbetet i allt.
En bonde tackade lärarinnan vid terminens slut för allt besvär hon gjort sig med barnen, och sade, att barnen lärt så mycket, och blifvit så ifriga med sina lexor, och " de ha skolat der hemma med livaran- dra sa det har varit mig en glädde att höra det. '
En fattig torpare sade, att " förr har jag icke brytt mig om, om pojken gått i skolan, nieri nu vill jag icke att han skall försumma en enda dag.
sedan han får lära sri mycket. '
* * * Man skyller ofta bönder för egennytta.
Nog har jag sett sådan; inen så ä r icke det vanliga.
Tvärt om är bonden (här) inycket lijelp- sam mot de fattiga, vida mer än soni är vanligt bland de högre klasserna.
Trofast och uppoffrande är han äfven mot sina vänner.
Liirarin- blef sjuk i difteri och sköttes pA det omsorgsfullaste a.f den nar- nan
boende bondhustrun och hennes dotter, eliuru lärarinnan sade dem, att hon icke ville de skulle komma till henne, då sjukdomen var så smitt- sam.
Men hustrun svarade, att hon " tror inte, att siiiittan går längre än Gud vill ", och " bli vi sjuka s ' a la d e n sköta uss. "
Ena dagen hade hon med sig saft, en annan dag fruktsoppa, nästa dag ett $e, hvarje dag något.
Och detta med en alldeles främmande person!
Hur många af de våra göra så?
En bonde hade gjort ett arbete At mig.
Niir jag skulle betala det, sade han, att nu skulle vi först skrifva upp livar sak; och han dik- terade, och jag skref - spik, bräder etc.
Då allt var uppskrifvet och vi kommo till arbetslönen, sade han ' nu s ' a vi först si hvad det der blir: SA det inte blir för möe för fröken. "
För trettio år sedan var superiet allmänt h ä r; men då koni läce- riet in, och nu hör det till undantagen att niigon super: aldrig ser man någon öfverlastad på vägen.
Förr hörde ' dansstugorna ' till söii- dagsnöjena, men de försvunno på sainnia gång som bränvinet.
Nu står läseriet i sitt flor - med predikomöten, missionsauktioner, söndagssko- lor (der bönderna sjelfva undervisa) in.
m. och sjelfva skolsa- larne upplatas till dessa tillställningar.
Mellan två och tre hundra kro- nor, och derutöfver, skänkas iirligen af detta fattiga folk till missionen: oaktadt inom församlingen finnas många som lida nöd p&amp; föda och värme.
Men hur nödvändig de anse denna verksamhet, vet jag icke; ty lärarinnan har aldrig deltagit i deras predikomöten, aldrig bevistat deras auktioner, aldrig befattat sig med deras söndagsskolor, aldrig gif- vit ett öre till missionen, g i r sällan i kyrkan (detta senare hufvudsak- ligen beroende på den långa vägen), och likväl bevisa de henne all vänlighet och det största förtroende, och hon har aldrig hört folket göra någon anmärkning öfver hennes hedendom.
* * x Nu slutar jag med en erinran om, att utlästa böcker, som äro goda och som tala sanning, kiinna icke bättre användas än att skän- kas till folkskolor på landet, s5 vida läraren har förstånd att använda dem.
Mycket böcker behöfves, ty böckerna bli snart svartlästa ocli trasiga.
247 Signora Gesoalda Pozzolini.
Efter en utförligare lefnadsteckning af Constantini Arntzen.
taliens storhet och förfall, dess förfärliga olyckor och kraftfulla, be- $ zfl undransvärda pånyttfödelse är känd af enhvar, som tillhor det bildade % \ samhället; men den italienska qvinnan, som utgör detta larids ädlaste del, dess dyrbaraste skatt, förblir för främlingen obekant, ofta misskänd och underskattad.
Grunden härtill är lätt att förstå för den eftertänksamme och allvarlige iakttagaren, och vi behöfva ej här vidare utveckla dencanima.
Vi vilja i stället för läsaren presentera en yvinna, som spelat en framstående ro1 i Italiens nyaste historia och kraftigt bidragit till dess enhets grundläggande: Gesoalda Yozzolini.
Hon tillhör den gamla adliga livornesiska familjen Malenchini och är en högt begåfvad qvinna, Iivars utmärkta egenskaper och varina hjerta fått den lyckligaste utveckling - först i fädernehemmet, och sedan under de förhållanden, i hvilka hon lefvat i Florens.
År 1829 - blott 19 år gammal - blef hon gift med en floren- tinare, den för ett par år sedan aflidne Luigi Pozzolini, till hvilken hennes familj redan i många år hade stått i vänskapligt förhållande.
Cavalier Pozzolini förde sin unga hustru till Florens, livarest hon öppnade sina salonger för allt, som la Gentile Citta hade utmärkt, såväl i den aristokratiska som den literära och patriotiska verlden.
Bland de många utmärkta personer, som hvar,je måndagsafton ström- made till hennes hus, befaiin sig äfven den berömde Niccolini, hvilken hyste anda till sin död en varm och trofast vänskap till Signora Gesoald a.
Likaledes fyldes hvarje fredagsafton hennes gästfria salar, nien då mest af munter ungdom, som under sång, musik och dans sökte att glömma de mörka skyar, som hotade på den politiska himlen.
Under de första åren af Gesoaldas äktenskap upptogs hennes tid mest af hennes barns uppfostran; dock förstod hon att finna lediga stunder till att befordra, såväl de sköna konsternas som fäderneslandets intressen, och hon tog verksam del i Toscanas alla frisinnade rörelser.
Man gjorde i hennes hus förberedelserna till uppförandet pii teatern af Niccolinis opera Rosamunda, och förberedde sAlunda hans stora triumfer.
I hennes salong uppträdde den berömda improvisatri-
248 sen signora Giannia; och genom signora Gesoaldas försorg insamlades för den utmärkta konstnärinnan en national belöning af 30,000 francs.
* * DA hennes broder Vincengo Malenchini - sedermera senator - hade ordnat de politiska rörelserna i Livorno, i ändamål att skaffa staten en constitution, reste hon på broderns uppmaning till Livorno, för att vara honom behjelplig.
Der förfärdigade hon i det gamla fädernehemmet Toscanas första trefärgade fana och dess frihetckokarder.
Sedan stod hon på utsatt dag på sin faders, med flaggor och trefärgade fanor smyckade terass vid Piazza Raugoni, och då hennes broders vagn, dragen af två väldiga hingstar, närmade sig, kastade hon hänförd sinå- fanor och kokarder till den bifallande och jublande mängden, som fylde piazzan.
Följande dag förde brodern henne tillbaka till Florens.
Obeskriflig var den entusiasm, med hvilken de helsades under vägen och med hvilken de i Florens mottogos såsoni kämpar för en ny politisk Era.
Mingen varm och liflig diskussion öfver de tilltänkta förändringarna med småstaterna egde rum i hennes hus under loppet af de minnes- värda åren 1847-49.
Redan som helt ung hade Pius den JX, följande sin familjs tra- ditioner, stått i vänskapligt förhållande till det frisinnade partiet.
Man visste att han 1820 hade korresponderat med de liberala i Lombardiet, men då sagt dem “ I1 fico non e per anco matiiro “ *).
Man hoppades att han nu skulle finna dem mogna nog, men man var osäker och fruktade för framtiden.
Under denna oro skref Gioberti sin Italia Federata, som mottogs med jubel.
Gesoalda med sin vanliga entu- siasm för allt som kunde bringa frihetens sak ett steg framåt, fram- stälde Giobertis id6 för Niccolini.
Men denne ristade på hufvudet och sade: - Omöjligt!
Ett af presterna nyskapadt Italien kan icke lefva.
Framtiden skall visa, att jag har rätt.
Gesoalda, som tillfullo uppskattade Niccolinis statsmannasnille, teg bedröfvad; dock förekom denna id6 henne SA lockande och skön.
Då hade man ännu icke vågat tänka sig Italien som en enda fristat.
Kort derpå kom Niccolini en afton helt upprörd till Pozzolinis hus, omtalande, att påfvens sekreterare hade skrifvit och bedt honom, Niccolini, under- stödja Giobertis ide.
*) Fikonen äro ännu icke mogne.
249 -.
O, ni ser att jag hade riitt.
Presterna, Pius lX sjelf, är med oss och vi f5 ett Italia federata, jublade Gesoalda.
Med ett godmodigt leende runkade statsmannen åter på hufvu- det, sägande: -- Min kära Gesoalda ideen är vacker!
men den är outförbar.
- O, ni gamle tviflare!
Hvad liar ni svarat?
- Att om de vore istånd att göra den tanken till verklighet, så vill jag af hela mitt Iijerta vara med, men att jag anser det för ci Ildel es omcjliyt.
Sorgligt nog dröjde det icke länge, innan det visade sig, att Nicco- lini hade rätt!
Visserligen välsignade Pius IX den trefzrgade fanari och bad Y Gud välsigne Italien ‘, och den frihetsentusiastiska italienska ungdonien ilade full af hopp och mod till Lombardiets slätter, som den fuktade nied sitt hjerteblod, men.
Vi känna ut9ången.
Bland dem, som kommo tillbaka från Mon- tanaras och Curtatonos grafkullar, var också Vincenzo Malenchini.
Hopplös och nedslagen kastade han sig i systerns armar, utropande: - Italien är förradt, Niccolini hade rätt!
Det samma utropade samtidigt den landsflyktige Carl Albert, döende i Oporto.
Utmattadt och hårdare fjettradt än någonsin förr, teg Italien.
Det gaf efter för nödvändigheten och sökte hvila ut och samla nya krafter till - nya strider.
Dess söner och döttrar arbetade stilla och oafbrutet hvar p&amp; sitt sätt att bereda frihetens slutliga seger; de kunde icke tvifla på7 att den skulle vinnas till slut.
Så Gesoalda och hennes närmaste.
Den äldste af sönerna beredde sig att hjelpa fadern i hans vid- lyftiga göroniål, den andre studerade riiittskunskap, och den tredje (nu- mera general Pozzolini) uppfostrades i krigsskolan, under det dött ‘ rarna uppväxte i hemmet under moderns vägledning och tillsyn.
I Pietro T.
- en af Italiens, ja vi kunna tryggt säga, en af Europas mest fraiiistående pedagoger på denna tid - fann Gesoalda genom en händelse en trogen vän och utmärkt lärare åt sina döttrar.
Den nya reaktionära regeringen, soin i Toscana kom till makten efter striderna vid Gaeta, konfiskerade T.
s skrifter och förbjöd honom att offentligen undervisa.
Det var det samma soin att taga brödet ifrån honom; och i ett förtroligt samtal med fru Gesoalda sade han helt upprigtigt:.
250 - F r i n i dag är jag brödlös.
- O nej, utbröt signora Gesoalda, det blir ni aldrig SA lange kärlek till frihet och rätt lefver i Italien!
Jag skulle skatta mig lycklis, om ni ville öfvertaga mina barns undervisning, och ni kan vara öfver- tygad om, att de flesta, soni kunde, ville följa mitt exempel.
Knappt hade den orättrådiga och despotiska handlingen mot T.
blifvit bekant, förrän Florens magnater täflade att öppna sina hus för den store läraren.
Han ilskade sina elever med en faders tillgifvenhet och uppoffrande möda.
Men af dem alla vor0 honom Gesoaldas tre döttrar kärast.
Och hennes hus blef hans hem under hans sista dagar.
Utbildade under ledning af en lärare sådan som T.
och en moder som Gesoalda, kunde de unga flickorna inecl skäl framställas sltsoni mönster af älskvärd qvinlighet.
En af signora Gesoaldas döttrar blef gift ined en franistiiende skriftställare, professor Siciliani, alltför tidigt bortgirigen.
Hon var icke blott hans trofasta ledsagarinna, rådgifverska och niedhjelpare; hennes namn har ock en hedrad plats i den italienska litteraturhistorien.
Den yngsta af signorans döttrar rycktes tyvärr alltför tidigt bort.
Men hennes niinne lefver i deras hjertan, som egde henne och hade lyckan att stå henne nära, och hennes älskliga poetiska natur är afcpeg- lacl i hennes efter hennes död af modren utgifna skrifter, äfvensoni i hcniies milningar.
* * * Tiden gick sin rastlösa gang och italienarnes hopp om befrielse fick ny näring.
Understödd af Cavour hade Victor Emanuel läkt sina staters värsta sår.
Hela Italien blickade upp till det lilla Piernont, soni redan hade förstått att skaffa sig rätt att höja sin stämma vid Europas rådslag .. Österrike förstod, att en afgöraiide kamp förbereddes, och det skyndade sig att angripa, för att med ett slag qväfva de nya rörelserna, innan ännu Frankrike fått tid att komina till undsattning.
Men beräk- ningarna slog0 fel, och den österrikiska armeen blef tvungen att draga sig tillbaka från Piemont och utkämpa striden på sitt eget område.
Napoleon den 111 förde de franska Legionerna öfver Alperna och.
följande sin store farbroders taktik, lyckades han att helt och hullet tränga in i Lom ’ bardiet och i förening med den italienska hären tillba- kaslå Österrikes vida öfverlägsna krafter.
Italiens frihets - besjälad e ungdom hade s trörn ma t t il1 Pien7 onts trefärgade fana, och niidt i bland dem återfinna vi Malenchini och
251 nied honom två lians systersöner.
Här kunna vi icke underlåta att stanna vid en liten episod i familjen Pozzolinis lif.
Gesoalda, som så ifrigt hade befordrat den italienska saken, som nied sin akta patriotism hade uppmuntrat mödrarna att uppoffra sina söner för fäderneslandet - de unga till att sätta sina lif p5 spel för friheten, viste väl, att hennes egna söner skulle befinna sig i första ledet, när det gälde.
Georgio var vid hären, de frivillige vor0 alla- redan borta, icke en hade stannat hemrria, men hennes Eugenio talade icke om att resa med.
Sådana fattades icke da, soni frågade: - Och advokat Pozzolini.
skall icke han ock&amp; åstad?
Signora Gesoalda är s i modig, när det gäller att skicka bort våra, inen det tycks till att modet faller, när det gäller hennes egna.
-- Eugenio har utan tvifvel sina vigtiga skäl, som hindra honom från att gå med, svarade hon tryggt på dessa insinuationer.
Hon var alltför saker pti sin son, för att kunna tvifla på honom ett ögonblick.
Likväl oroade det henne att se honom så obekymrad, men hon föresatte sig att hellre vänta och se, hvad tiden förde med sig, än att plåga honom ined fragor, som han kanske hade skäl att icke besvara.
Hon ville icke tvinga sin son att gå i elden, fast hon med tirar skulle hafva välsignat honom, när han reste åstad.
Dagen efter de siste frivilliges afresa kom advokat Pozzolini till sin moder, sägande: - Mammina caia, vill du lijelpa mig att få nattsäcken i ordning?
- Skall du r e s a.
och hvart hän?
Han cåg sin mor rakt in i ögonen.
- Kunde dzi tvifla p i att också jag ville till lägret?
Hon slog armarne om sin sons hals: - Nej Eugenio, jag kunde icke tvifla på dig, fast ditt lugn under dessa dagar oroat mig; icke desto mindre kan du icke resa så här hals ö h e r hufvud; du måste ha ditt pass i ordning.
Han smalog: - Och du tror, att jag väntat till i dag med att f ' å initt pass påtecknadt!
Det är i ordning för länge sen.
Nu kan jag också för- klara för dig, hvarför jag icke straxt följde med de andra.
Och han omtalade nu, huru han haft i uppdrag att inför rätta föra en ung mans talan, som anklagats att hafva begiitt öfverlagdt dråp, men som han, Eugenio, öfvertygat sig om var oskyldig.
I dag föll domen, fortsatte den unge mannen; jag vann processen, och han blef frikänd.
M o r.
han grep hennes händer och såg henne djupt ned i ögonen, clzc kan förstå hvad jag kände, da han och hans stackars gamla nior kastade sig ned och omfamnade niina knän och kallade mig siii räddare.
Mor och son höllo hvarandra ett ögonblick fast i fanin.
- NA jag måste bort, manimina cara.
Det skulle vara dumt att komma för sent.
Bundet af traktaten i Villafranca kunde Piemorit icke längre taga öppen del i eller fortsätta frihetskampen; men hemligen, tvifvelsutan iinderstödt a f det frisinnade England, gaf det den djerfve frihetshjelten Garibaldi niedel till att fortsätta sina fosterländska värf.
År 1860 drog denne med 1,000 frivillige från Genua till Sicilien, soni .så hjeltemodigt gång på gång hade rest sig mot bourbonerna h i l k a, när vapen, eld och andra krigets fasor icke kunnat böja detta adla folk, hade tagit sin tillflykt till mened, för att ånyo undertrycka det med växande våld.
Men bågen var för hårdt spärid, strängen niaste brista, d. v. s. tyranniet krossas och frihetens timma slå!
Garibaldis företag var ett af de mest oförvägna verldshistorien känner, och bragte de besinningsfulla fosterlandsvännernas hjertari att slå af okuflig längtan efter frihet.
Äfven om detta företag var Ge- soalda med; det var nemligen pA hennes uppinaning, som hennes bror sigiior Maleneliini telegraferade till Marseille efter tre ångbåtar samt med egna medel (50,000 fr.) bekostade utrustandet och öfver- förandet af 1,000 nian, som komnio Garibaldi till Iijelp.
Vi vilja icke trötta läsaren med beskrifningar öfver händelser, som han helt säkert har i friskt minne.
Det är nog att säga, att Giobertis ide hade till det yttre blifvit genomförd, men ännu &amp; terstod mycket att göra för det förenade Italiens materiela väl.
Äfven för detta måls vinnande ansåg Gesoalda det vara qvinnans pligt att bidraga i sin mån.
* * * Då signora Gesoaldas make första gången förde henne till sina gods i Bivigliano, fann hon der en nödlidande, af stor okunnighet be- lierskad befolkning, som icke förstod, att den genom arbete kunde för- bättra sin ställning.
Fattigdomen hade gjort den hätsk och trotsig, ja, t. o. m. farlig.
Egendomsegaren vågade knappt gå obeviipnad öfver sina marker.
Hon, Gesoalda, beslutade förbättra folkets ställning och, understödd af sin make, vann hon deras förtroende, tillgifvenhet och tacksamhet genom att skaffa de hungriga bröd, de sjuka hjelp och
253 klüda de nakna.
Hon lärde dem förstå, att arbete på den fruktbara jordmånen, i förening med sparsamhet, kunde betrygga deras ställning, ty lialfva afkastningen tillfölle nämligen dem, och alla skatter drabbade godsegaren.