Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelsen den 20 September 1841, äfvensom hemställt, huruvida icke Hof-rätt, såsom öfverdomstol, kunde anses hafva svårt att afgöra tvister om husröte-brister samt om icke husröta borde bestämmas af kompromissarier; — men då ordnandet af de utaf Lag-Utskottets Utlåtande N:o ii. 3 motionären sålunda vidrörda ämnen tillhör den ekonomiska lagstiftningen, i följd hvaraf likartade frågor tillförene äfven blifvit till handläggning af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hänvisade, får Lag-Utskottet, som således ej anser sig till följd af remissen böra taga vidare befattning med ifrågavarande motion, densamma till Vallöf— liga Borgare-Ståndet återlemna; hvilket, enligt Riksdags-ordningens 44 §, för samtlige Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 27 December 4859.
A:« 11.
Ank. till Exp.-Utsk. den 30 Dee. 1859, kl. 2 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om förändring i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808 och Kongl. Kammar-Kollegii derpå grundade Kungörelse af den 29 i samma månad, rörande företrädesrätt till besittning af Kronojord.
Ilos Vällofliga Borgare-Ståndet har Herr Pehr Staaff uti ingifvet memorial yrkat den förändring i omförmälda lagstiftning »att bördsrätten till åboskap å kronohemman och kronolägenheter måtte helt och hållet upphöra», eller, om detta förslag icke bilölles, »att kronohemman finge användas till betalning af åbos skuld och att, om sådant hemman såldes, barn eller annan arfvinge, som förklarades berättigad att öfvertaga hemmanet, skulle vara skyldig att, innan hemmanet tillträddes, hos Konungens Befallningshafvande dels nedsätta köpeskillingen, med rättighet för köparen att densamma lyfta, sedan han, i händelse sådant yrkades, inför domstol edeligen sannat, att han på god tro så tingat och betalt, som köpebrefvet innehölle, dels ställa vederhäftig borgen för den ersättning, hvartill köparen kunde för nedlagd nödig och nyttig förbättring berättigas.»
Detta memorial, hvaraf motionären begärt remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, har dock blifvit till Lag-Utskottet remitteradt och den 24 innevarande månad hit ankommit; men Utskottet har funnit det väckta förslaget, hvilket afser hushållningen med Kronans jord och berör frågor, som ej utgöra föremål för domstolarnes pröfning, utan i administrativ väg handläggas och afgöras, icke vara att hänföra till den lagstiftning, hvarmed Utskottet eger att sig befatta.
I enlighet med Lag-Utskottets Utlåtande N:o 11. denna åsigt har Utskottet ock, genom sitt Utlåtande N:o 5, till vederbörligt
Riksstånd återlemnat en annan i samma ämne väckt och till Lag-Utskottet hänvisad motion, hvilken, enligt hit ankomna protokolls-utdrag, sedermera af Ridderskapet och Adeln samt Preste- och Borgare-Stånden förklarats tillhöra annat Utskotts handläggning; Och eger Utskottet derföre så mycket större skäl att Herr Staaffs omförmälda memorial till Vällodiga Borgare-Ståndet återlemna; hvilket för samtlige Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Rvmstedt, iö60.
Lag-Utskottets Betänkande M 12. 1 N:o 12.
Ant. till Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändring i lagens sladganden angående dana-arf
Då någon dör, utnn att efter honom finnas skyldeman, som äro till arf berättigade, tillfaller all hans egendom Kronan.
Detta kallas dana-arf Nu har uti ett lill Välloflige Borgare-Ståndet ingifvet memorial, som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, Ilerr C. F. Carlson anmärkt, hurusom Rikets Ständer, efter ansökning af den kommun, inom hvilken dana-arf fallit, nästan alltid brukade till förmån för kommunen efterskänka Kronans rätt till sådant arf.
Dessa beslut syntes motionären så mycket lämpligare, sorn väl icke några skäl förefunnes derför, att då en person aflede utan att efterlemna arfvingar samt utan att hafva om sitt bo lagligen förordnat, Staten skulle till hans qvarlåtenskap hafva bättre rätt än den kommun eller församling, der den aflidne vid dödsfallet haft sitt hemvist och der »han troligen oftast ärft eller förvärft sina tillgångar», samt der han på sitt sista åtnjutit vänskap och vård.
Tvertom borde, enligt motionärens åsigt, det lilla enskildta samhället-uti ifrågavarande hänseende ega förmånsrätt framför det stora gemensamma; och då lill en sålunda oförmodadt uppkommen tillgång det ifrågavarande samhällets fattige borde anses mest berättigade, hemställde motionären, att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, »att Kronans och Statens rätt till så kalladt dana-arf, äfvensom sådant arf, som i 14 Kap. 2 § Arfda-Balken omförmäles, må för framtiden upphöra, och sådana arfsmedel i stället tillfalla de fattige i den församling, der den aflidne personen, efter hvilken arf fallit, vid dödsfallet haft sitt rätta hemvist, samt att vederbörande lagrum i 14 och 15 Kapitlen Arfda-Balken måtte ändras till öfverensstämmelse dermed.» Bih. till II.
Prot. 1859 & 1860. 7 Sami. 1 Afd. 5 Höft. 1 o Lag-Utsliottets Betänkande M 12.
Utskottet kan dock icke understödja detta förslag, hvilket innebär ett fullkomligt upphäfvande af begreppet dana-arf, sådant det i vår lagstiftning af ålder förekommer.
Statens rätt till dessa slags arf är dock icke endast traditionel: den har afven en förnuftsenlig grund.
Det är Staten, som gifvit arflåtaren hägn och skygd,— som betryggat hans borgerliga existens; och detta torde betyda mer, än den tillfälliga omständighet att han, kanske endast sedan någon kortare lid, vid dödsfallet bott i den ena eller andra kommunen.
Såsom än mera tillfälligt bör väl det betraktas, om den efterlemnade egendomen just inom samma kommun blifvit samlad; och den af motionären jemväl åberopade omvårdnad, som tilläfventyrs blifvit den aflidne under hans sista dagar bevisad, lärer väl oftast, der den egt rum, vara alt tillskrifva, icke kommunen, utan enskildta personer.
Icke heller torde Rikets Ständer kunna anses hafva såsom allmän regel antagit, att alltid elterskänka dana-arf till förmån för kommunerna.
Fall kunna inträffa, — och hafva val icke heller hittills varit sällsynta, — då bevekande skal tala för dessa medels disposition åt helt annat håll, t. ex. åt efterlefvande maka, hvilken ej enligt lag är arfvinge, eller åt arfvinge, sorn försummat alt i laga tid bevaka sin rätt, äfvensom då arfvet är af betydenhet och större än kommunens behof.
Genom motionärens förslag beröfvades likväl Rikets Ständer denna för hvart särskildt fall önskvärda pröfningsrätt; — och då således en förändring af ifrågavarande lagstiftning i den af motionären angifna syftning synes vara hvarken nödig eller nyttig, kan Utskottet icke annat än vördsamt afstyrka bifall till motionen.
Stockholm den 3 Januari 1860. Lag-Utskottets Betänkande JYS 13. 3 N:o 13.
Auk. till Exp.-Utsk. den 12 Jan. 1860, kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om utfärdande af en författning, hvarigenom förklaras, att kronojord, som blifvit till skatte löst, må i dens hand, som gjort skatteköpet, anses såsom aflinge.
Herr Pehr Staaff har Los Vallöf].
Borgare-Ståndet uti ingifvet memorial, som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, väckt det förslag, hvars innehåll ofvan är angifvet.
Fråga om sålunda inlösta hemmans natur af aflinge eller arfvejord förekomme ofta under lngskipningen, och den borde, enligt motionärens tanke, af lagstiftningen besvaras.
För dess besvarande på föreslagna sätt åberopade motionären, att den, som skalteköpt ett kronohemman, onekligen också dertill förvärfvat sig eganderätten.— filen ehuru Utskottet fullkomligt instämmer i den af motionären sålunda uttalade grundsats, kan dock Utskottet icke understödja förslaget om densammas stadfästande genom positivt lagbud.
I lagskipningen är redan, såvidt Utskottet kunnat inhemta, motionärens princip allmänneligen antagen; och då den väckta frågan i allt fall är af beskaffenhet att böra besvaras icke af lagstiftningen, utan af doktrinen, anser sig Utskottet ega fullgiltigt skäl för sin vördsamma hemställan, att ifrågavarande förslag icke må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Slockholm den 3 Januari 1860. 4 Lag-Utskottets Utlåtande .11 14, N:o 14.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Jan. 1800, kl. 2 c. ro. Utlåtande, i anledning af remiss utaf Kongl..
Majds nådiga skrifvelse med de af särskilda KommiUerade afgifna underdåniga förslag angående kommunalstyrelser.
Denna nådiga skrifvelse, som, enligt hvad till Utskottets kännedom kommit, af Höglofl.
Ridderskapet och Adeln samt Välloll. Borgare-Ståndet remitterats till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet’, har deremot blifvit af Hö°:v. Preste-Ståndet samt o Ö Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet öfverlemnad; men då den fråga, som deruti innefattas, icke är af beskaffenhet att kunna hänföras tili allmän civil-, kriminaleller kyrkolag, utan är af natur att beröra de allmänna hushållnings-anstalterna i riket, samt genom den nådiga skrifvelsen, hvilken icke innehåller någon Konungens proposition, Kongl.
Majit ej kan anses hafva åt Rikets Ständer öfverlemnat att gemensamt med Honom något afgöra, utan endast, i följd af Rikets Ständers vid sistlidne riksmöte gjorda underdåniga anhållan, till Rikets Ständers pröfning framlagt omförmälda, i enlighet med berörde anhållan, utarbetade förslag, sådana de af Kommitterade blifvit afgifna, har Lag-Utskottet, vid jemförelse af 89 § Regeringsformen med 53 § i samma lag och 33 § Riksdags-ordningen, funnit sig icke tillkomma att med ifrågavarande ärende taga befattning, utan får Utskottet, som emottagit remissen från Högv.
Preste-Ståndet den 7 och från Hederv.
Bonde-Ståndet den 10 i denna månad, detta mål till nämnde begge Riks-stånd återlemna; hvilket, enligt 44 § Riksdagsordningen, för samtliga Riks-stånden vördsamt tillkännagifves.
Herr Kistner har begärt få antecknadt, att han ej i detta ärende deltagit. Lag-Utskottets Betänkande M 15. j N:o 15.
Anie. till Exp.-Utsk. den 16 Jan. 1860, kl. 12 ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om giftomanna-rällens upphörande.
Uti ett lili Högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial har Herr Friherre Creutz, C. S., anmärkt att, ehuru qvinnans omyndighetstillstånd nu mera upphört och henne medgifvits full frihet att råda öfver sin egendom, hon lill sin person likväl ännu vore obehörigen fjettrad af vår lags stadganden i \
Kap. \—4 §§ samt 6 Kap. 1—4 §§ Giftermåls-Balken, hvilka dels bestämde för henne en giftoman och dels medgåfvo ej mindre föräldrar, än äfven bröder och aflägsnare skyldeman att under vissa förhållanden göra qvinnan arflös, om hon bruste i lydnad vid valet af make.
En märklig inkonseqvens hos lagstiftaren ansåg motionären förefinnas deri, alt vid sidan af detta band å qvinnan, äfven sedan hon uppnått den i lag bestämda ålder för äktenskaps ingående, den till man-vexta år hunne ynglingen gjorts så fri uti ifrågavarande hänseende, att han deri icke behöfde lyda ens fader eller moder.
Denna sistnämnda princip vore ock, enligt motionärens tanke, fullt riktig.
Under förutsättning alt man för en motsatt åsigt ville hemta stöd af det fjerde budordet, anmärkte motionären, att hvarken ordalydelsen eller rätta förståndet af detta bud innefattade bestämmande af något lydnadsförhållande för fullvexla personer till fader eller moder, utan att det endast hette att man skulle hedra dem.
Lydnaden borde eljest utsträckas till ålderdomens yttersta gräns.
Än mindre ställdes qvinnan af detta budord i något lydnadsförhållande till sambroder, halfbroder, faderbroder, moderbroder eller någon af de öfrige såsom giftoman i vår lag uppräknade anförvandler.
Motionären hemställde derföre, att »giftomannarätten måtte, genom upphäfvande af ofvannämnda lagrum, upphöra samt qvinnan förklaras fri att vara sin egen giftoman.»
Detta memorial har blifvit till Lag-Utskottet remitteradt jemte de yttranden, hvartill detsamma inom Högloft.
Ridderskapet och Adeln gifvit anledning; och får G Lag-Utskottets Betänkande M 15.
Utskottet nu, efter tagen kännedom jemväl af dessa yttranden, sitt utlåtande i ämnet afgifva.
Den fråga, som sålunda påkallat uppmärksamhet, är ett bland de vigtigaste föremål för lagstiftarens pröfning.
Den rörer nemligen familjens rätt, — familjens, det första vilkoret för hela samhällets bestånd, jordmånen, jivarutur samhällets finaste rotter hemta sin näring.
Hvarje rubbning i denna rätt kan hafva betydelsefulla följder, — och kan innebära frön till omgestaltning af alla samfundsförhållanden.
Här, om någonsin, är traditionen en magt: här, om någonsin, är folkets från fadren ärfda föreställningssätt den högsta lagstiftaren.
När delta föreställningssätt är utplånadt, då, men icke förr, är traditionens magt bruten, och en lagförändring är då endast ett upptecknande af de nya idéer, som hunnit mogna i folkets bröst.
Derföre se vi också huru hos nästan alla sjelfständiga folk deras familjelagar långsamt undergått förändring, — huru dessas hufvudgrunder ännu efter århundraden stå orubbade qvar, ofta egendomliga, ofta skarpt afstickande från andra nationers, under det folken deremot närma sig hvarandra i allt annat och t. ex. deras kreditlagar bära en rent kosmopolitisk prägel.
Derföre visar oss också en blick på vår egen lagstiftning, huru varsamt lagstiftaren gått till väga vid förändringar i familjerätten.
Emellan den tid, då qvinnan blef samarfva med broder, och den, då hon derutinnan ställdes i full jemnbredd med honom, låg mer än ett halft årtusende.
Och denna förändring kunde genomföras, icke derföre att en teori fordrade den, utan derföre att den var påkallad af folkets förändrade åskådningssätt.
Detta åskådningssätt har, enligt Utskottets öfvertygelse, i fråga om giftomannarätten, ej ännu förändrats.
Denna rätt, lika gammal som familjen, ingår ännu hos oss såsom ett af de vigtigaste momenterna i familjens idé.
Om, såsom Utskottet vågar tro, detta ännu är det allmänna föreställningssättet, så kunde det redan anförda vara nog för att afböja det väckta förslaget.
Men Utskottet anser sig derjemte böra antyda, på hvilka allmängiltiga grunder giftomannarätten hvilar och hvad den egentligen innebär.
Det är förståndet, stäldt vid sidan af känslan för att afböja dess missledning, — det är erfarenheten, välvilligt bjudande sitt råd åt den med lifvets yttre förhållanden mer obekanta qvinnan.
Men detta råd måste, för att uppfylla det dermed afsedda ändamål, kunna ikläda sig formen af ett förbud tills vidare, af en Underrätts utslag, som dock aldrig vinner laga kraft.
Det bör nemligen ej förbises att detta förbud kan när som helst underställas domstolens pröfning.
Härigenom har giftomannarätten en väsendtligen olika karakter nu emot fordom.
Och när domarens mellankomst skall anlitas, är det icke qvinnan, som är satt i nödvändighet att uppträda mot en anförvandt: det är den, hvilken begärt henne till äkta, som det tillkommer att äska domarens utlåtande.
Såsom allt annat, kan giftomannarätten missbrukas.
Men är väl detta ett skäl för dess upphäfvande?
Om man någon gång varseblifvit ett missbruk af en myn - Lag-Utskottets Betänkande M 15. 7 dighet, lagd i en faders eller moders hand eller, i saknad deraf, i nära anförvandters, af hvilkas kärlek man ej bör hafva anledning att befara missbruk, som dessutom, om det dock skulle inträffa, kan rädas. — månne ej vådan vore större att åt den af känslan, mer än af förståndet beherrskade qvinnan lemna oinskränkt rätt att knyta en förbindelse, hvaraf hennes timliga väl eller ve helt och hållet beror?
Man räknar de fall, då missbruk skett, men man räknar icke dem, då giftomannens vägran varit välgörande.
Det är otvifvelaktigt att de sednare vida öfverväga de förra.
Motionären har såsom en inkonseqvens i lagstiftningen anmärkt, att icke äfven ynglingen, hunnen till den ålder att äktenskap är honom tillåtet, måste inhemta en giflomans utlåtande.
Orsakerna till denna skiljaktighet återfinnas i mannens ochqvinnans olika skaplynne och känslodaning, — i den sednares häraf alstrade behof af välvilliga råd eller ledning, — och i den olika betydelse, äktenskapet innebär för begge.
Ty detta band är för qvinnan ännu betydelsefullare än för mannen.
Dennes handlingskraft är af naturen sjelf riktad utåt, — hans verksamhetsfält är hela den yttre verlden, och hvad han der verkar gagnande, belönar honom, äfven det, med en känsla af tillfredsställelse.
Qvinnan, om hon skall uppfylla sin bestämmelse såsom maka och moder, måste hufvudsakligen sluta sin verksamhet inom hemmets krets, — hon måste der söka belöningen för sina omsorger och sin sträfvan; och är detta hem olyckligt, så är hela hennes lifs ändamål förfeladt, hennes väsende brustet.
Men om äfven Utskottet förutser, att det väckta förslaget, i den utsträckning, motionären deråt gifvit, icke skall finna något öfvervägande antal försvarare, så skulle dock den mening kunna söka göra sig gällande, alt qvinnan, som fylt 25 år och i laga ordning anmält sig att vara myndig, jemväl borde få vara sin egen giftoman.
Utskottet har dock funnit betänkligt att understödja förslaget, äfven sålunda modifieradt.
Det redan anförda talar deremot; men Utskottet anser sig dervid äfven böra göra några ytterligare erinringar.
Den sparsamhet, den försigtighet hos qvinnan i afseende på egendom, som anfördes såsom skäl för att medgifva henne rätt att vid mognare ålder råda öfver sitt gods och som ansågs motväga den mindre erfarenhet, hon vanligen besitter, kan icke anföras såsom skäl för att lemna henne oinskränkt frihet vid valet af make.
Också har giftomannarätten icke ansetts betingad af det omyndighetstillstånd, hvari 1734 års lagstiftare alltid tänkte sig den ogifta qvinnan.
Detta visar sig klart deraf, att han först då, när inga skyldemän funnos, uppdrog åt förmyndaren giftomannarättens utöfning.
Med enka var åter ett annat förhållande.
Hon blef sin egen giftoman på den grund, att hon redan bildat sig en egen familj och sjelf var familjemoder.
— I de resolutioner, hvarigenom Kongl. Majit medgifvit qvinna alt vid viss ålder vara myndig, blef också alltid giftomannarätten undantagen.
Afven Lag-beredningen har i dess förslag till civil-lag bibehållit denna rätt för myndig qvinna.
Och uti den af Konung och Ständer gemensamt beslutade, den 15 8 Lag-Utskottets Betänkande M 15.
Juni '1858 utfärdade författning, hvarigenom ogift qvinna, som fyllt 25 år, medgafs rätt att blifva myndig, stadgades uttryckligen, att derigenom «icke gjordes någon förändring uti hvad allmänna lagen om giftomannarätt innehölle».
Att nu rubba denna princip, så kort tid efter dess proklamerande af den lagstiftande magten och innan ännu verkningarne af denna författning hunnit visa sig, synes ej radligt, äfven om en praktisk svårighet icke dervid motte Enligt nämnde Kongl.
Förordning hillver nemligen den tjugufemåriga qvinnan icke myndig i annat fall, än att hon derom gör anmälan hos »den domstol, hvarunder hon i förmyndaremål lyder.»
Sker anmälan vid obehörigt forum, är hon fortfarande omyndig.
Att finna rätt domstol i detta fall, är dock stundom icke utan sin svårighet i följd af nu gällande lags obestämdhet derutinnan.
Äfven domstolarne gifva i det hänsendet icke sällan olika beslut.
Huru skulle man då billigtvis kunna ålägga presterskapet denna pröfning?
Emot giftomannarättens borttagande åter för den qvinna, som hunnit viss ålder, utan afseende derå, om hon vore myndig eller ej, talar sjelfva giftomannarättens ofvan angifna natur, äfvensom grunderna derför.
Denna känslans öfvervigt, som just gör qvinnan till qvinna, försvinner icke med åren, fastän den kan uppenbara sig under olika former, — i den första ungdomen såsom svärmeri, i en mognare ålder såsom passion; och under denna sistnämnda form lärer den väl icke vara minst vilseledande.
Väl kan invändas att känslans öfvervigt äfven är vådlig på affärslifvets för den myndiga qvinnan öppnade tummelplats; men denna erbjuder icke samma väckelse derför, — anslår icke samma sträng, som frågan om äktenskaps ingående.
Det är på sådana grunder, som
Utskottet ej anser rådligt att öfverkorsa eller förändra den första sidan, kanske en af de vigtigare, i vår lag-codex; och då erfarenheten icke heller ådagalagt behofvet af någon förändring uti de öfriga lagrum, hvilkas upphäfvande motionären yrkat, föranlåtes Utskottet vördsamt tillstyrka, ali ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Reservationer: Lag-Ut$koltel$ Betänkande J\s 15. 9 Reservationer: af Friherre Armfelt, Magnus: »Lika med Utskottets pluralitet har jag icke kunnat tillstyrka bifall hvarken åt det väckta förslaget i den utsträckning, motionären deråt gifvit, eller åt den inom Utskottet framställda åsigt om giftomanna-rättens borttagande för qvinna, hunnen till viss ålder, utan afseende derå, om hon vöre myndig eller ej.
Men deremot anser jag rättigheten att oberoende af giftomannens tillstånd ingå äktenskap böra åtfölja myndigheten för qvinnan, likasom för mannen.
Att redan 1734 års lagstiftare ansågo giftomanna-rätten i viss mån, om också icke helt och hållet, betingad af qvinnans omvndighets-tillstånd torde kunna antagas, då nämnde lagstiftare, som alltid tänkte sig »mö» såsom omyndig, medgåfvo den enda myndiga qvinna, den då stiftade lagen kände, nemligen enka, att utan andra inskränkningar, än som gällde för myndig man, träda i äktenskap; och jemväl från Giltermåls-Balkens stadgande att »om skyldeman ej lefva utan förmyndare allena, då skall han vara mös giftoman,» synes den tanke ej ligga långt borta, att qvinna, som är sin egen förmyndare, äfven bör få vara sin egen giftoman.
Lag-kommittéen, som föreslog att qvinna skulle vara myndig vid 25 års ålder, ansåg ock deraf följa att »hon efter nämnda ålder ej heller vidare borde stå under förmynderskap i frågor, som angingo hennes person;» hvarjemte Kommitléen yttrade: »föreställningen om en beständig oförmåga hos qvinnan, att, i möjlig strid emellan böjelser och förnuft, besegra de förra, och om ett äfven i hennes mognare år fortfarande behof af andras biträde, synes innefatta ett misskännande af hennes värde och af erfarenhetens verkningar till hennes upplysning;» — och då Lag-beredningen, som i sitt förslag till civil-lag återgått till den åsigt att ogift qvinna, såsom regel, borde vara omyndig, derjemte föreslagit att för myndig förklarad qvinna fordras till äktenskap giftomans bifall, så har Beredningen till motiverande af nämnde afvikelser från Kommittéens förslag, utan allt gendrifvande af Kommittéens skäl, endast anfört att det ansetts »betänkligt att frångå den i Sveriges lag hittills gällande grundsats» samt att »den hittills följda grundsats synts böra bibehållas, att ett sådant myndigförklarande ej medförer befrielse från beroendet af giftoman.»
7 Sami. 1 Afd, 5 lläft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande M 15.
Ifrån den ena af de grundsatser, Lagberedningen sålunda bibehållit, ansåg dock Kongl.
Majit vid sednaste riksdag skäligt att afvika, då genom nådig Proposition till Rikets Ständer föreslogs att, i enlighet med Lag-kommitléens åsigt, qvinnan skulle vid 25 år varda myndig; och att den andra grundsatsen ej på samma gång framställdes till förändring torde väl böra härledas derifrån att man hoppades genom eftergift i det ena snarare vinna framgång åt det andra af dessa båda, visserligen sammanhängande, men hvar för sig så vigtiga föremål.
Vid den Kongl. Propositionens behandling, stödde åtskdlige af dess motståndare sitt underkännande deraf jemväl på den grund att det icke tillika medgåfve qvinnan rätt att vid valet af make råda öfver sig sjelf, hvarigenom således till och med dessa motståndare erkände konseqvensen af giftomanna-rättens upphörande med inträdandet af qvinnans myndighet.
Icke heller lärer väl en sådan konseqvens kunna anses vara förnekad af Rikets Ständer derigenom att de, med någon modifikation, antogo det Kongl, förslaget, så mycket mindre som vid samma riksmöte icke förefanns någon grundlagsenlig anledning för Lag-Utskottet att föreslå eller för Rikets Ständer att besluta någon förändrad lagstiftning angående giftomanna-rälten.
Bland skäl, som af Utskottet åberopas emot all inskränkning i nämnde rätt, förekommer i första rummet det, som hemtas från familjens rätt och den varsamhet, hvarmed man bör gå till väga vid förändringar deruti.
Att denna rätt bör hållas helig, derom finnes säkert blott en mening; ty på familjens helgd hvilar hela samhällets bestånd.
Men hvari består denna rätt?
och hvilka äro dess gränser?
Åsigterna derom vexla med tiderna och synas bero af olika kulturstadier.
Från de tider, då familjefadren var enväldig herrskare öfver familjemedlemmarnes lif och väl, och intill våra dagar — huru många skrankor uppställda kring den förres maktutöfning! huru många hinder undanröjda för de sednares individuela frihet!