Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Måhända skulle äfven, i den mån Riksbankens egna sedlar gjordes umbärliga i rörelsen och kunde till större eller mindre del ersättas af Enskilda Rankers, sådant verka till en ofördelaktig tryckning på berörde fond.
Att genom sillrets spridande bibringa allmänbeten riktig föreställning om myntets verkliga värde är ett ändamål, hvars vigt Utskottet ingalunda underskattar, men detta ändamål torde, genom deri redan verkställda indragningen af skillings-sedlarne och det i deras ställe i omlopp satta silfvermyntet, kunna anses vara åtminstone till någon del vunnet.
Dessutom är det påtagligt att genom upphörande af riksdalers-sedlarnes utgifning, en högst väsendtlig minskning i beqvämlighet vid alla mindre liqvider och vexlingar, remisser med posterne o. s v. skulle liir allmänheten uppstå, isynnerhet som den minsta sedelvalören klefve så hög som 5 rdr, hvarigenom man försattes i nödvändighet att för sin dagliga kassa i allmänhet medföra ett större belopp i silfver, hvilket blefve besvärligt och obeqvämt.
Enligt Utskottets öfvertygelse skulle riksdalers-sedlarnes indragning framkalla ganska allmän missbelåtenhet, och om än förlust någon gång tillskyndas enskilde derigenom, att sedlar, hvilka, i följd af nötning, blifvit obrukbara, icke kunna till inlösen godkännas, hvilket dock tillskyndar
Ranken motsvarande vinst, så bör å andra sidan ej heller förbises, att allt det silfvermynt, som på ett eller annat sätt går förloradt, medför en oersättlig förlust icke blott för individen, utan äfven för Staten, hvilken jemväl drabbas af deri förlust, som genom silfvermyntets nötning uppkommer.
I betraktande af dessa skäl och hvad sednaste riksdagsförhandlingar i förevarande fråga för öfrigt innehålla, anser Utskottet sig böra vördsamt 3:o afstyrka bifall å Herr Friherre Tersmcdens motion.
Emot Utskottets framställning i 1:sta punkten: Af Herr Doktor Sandberg: »En Norsk, Dansk eller Holsteinsk specie-riksdaler innehåller 528,22 ass finsilfver och är alldeles lika med den allmännaste värdemätaren 3 mark eller En Riksdaler Hamburger Banko.
En Svensk specie-riksdaler är deremot af större inre värde, ty den innehåller 530,6 5 eller omkring ass mera finsilfver och 12 i procent mera koppar än någon af de förenämnde.
Af denna olikhet härleda sig flera olägenheter.
Svenskt silfvermynt utfördes under sistlidet år till öfver en half million specier, hvaraf sannolikt största delen nedsmältes och gaf ett betydligt öfverskott af både silfver och koppar.
Banko-Utskottets Utlåtande JM 15. 11 Deremot lära JlolsteinSka och Danska specie-riksdalrar, som äro i lika värde med R:dr Hamb.
Ranko, icke blifva nedsmälte.
Gränseorterna emot Norrige och Danmark öfversvämma* af Danskt och Norskt siifvermynt, och då detta är sämre än det Svenska, tillskyndas dessa orters innevånare derigenom åtskilliga olägenheter och verkliga förluster, deni en annan reservant har utförligen ådagalagt.
Det vore derföre önskligt örn en likhet uti myntet inom de Skandinaviska länderna kunde tillvägabringas, hvarigenom också dessa länders specie-riksdaler blefve lika med den verldsbekanta Kiksdalern Hamburger Ranko.
Men om en sådan förändring utan rubbning uti bestående förhållanden kunde ske, så borde också Svenska specie-riksdalern i andra hänseenden bringas till likhet med grannländernas.
Svenska speciel) är af 12-lödigt silfver och innehåller alltså T7yj|$j finsilfver och koppar både uti sin helhet och sina underafdelningar.
En Norsk och Dansk specie är finare och vackrare, ty den är af ld-lödigt silfver och innehåller alltså xtnfb finsilfver och Jfåg koppar, och af samma halt äro också alla dess underafdelningar.
Att tillvägabringa enahanda legering tili det Svenska silfvermyntet synes icke möta några oöfvervinnerliga svårigheter.
Genom förenämnde tvenne förändringar skulle de
Skandinaviska ländernas mynt både af större och mindre valörer vinna en fullkomlig likhet sinsemellan uti alla afseenden och deras specie-riksdaler derjemte blifva fullkomligen lika till värde med En R:dr Hamb.
Men att. såsom Utskottets minoritet önskar, utan någon annan förändring utprägla det större silfvermyntet till en lödighet af 14^7 eller med silfver och koppar, och göra det mindre silfvermyntet 12-lödigt eller med silfver och Tyjjj;y koppar synes mig vara att förstöra den likhet i halt, som nu finnes inom Svenska siifvermynt af olika valör.
Nu väga 4 fjerdedel*, IG sextondedels Riksdaler 0. s. v., äfvensom 8 st. 50-öre, 16 st. 25- öre, 40 st. 1 (i-öre o. s. v. alldeles lika med en hel specie-riksdaler; men detta enkla och följdriktiga förhållande skulle brytas genom den förändring, som åtskillige reservanter föreslagit.
Mig synes då önskvärdare att vidblifva hvad som nu eger rum, intilldess den ofvan antydda fullkomliga likheten på en gång kan genomföras.«
Uti denna reservation hafva Rikdags-fullmäktige Jonas Andersson från Östergöthlands län och Carl Dahlgren från Elfsborgs län sig förenat.
Af Riksdags-fullmäktigen Olaus Eriksson från Götheborgs och Bohus län: »Olägenheterne deraf, att det Svenska samt det Danska och Norska silfvermyntet utmyntas efter olika grunder, hafva länge varit insedda och öfverklagade.
Redan lör många år tillbaka ingingo till Kongl. Majit åtskillige Riksdags-fullmäktige af Bonde-ståndet från de till Norrige närmast gränsande Wermlands, Jemtlands, Stora Kopparbergs, Elfsborgs samt Götheborgs och Bohus län med en underdånig framställning, hvaruti visades, hurusom vid afsättning af Svenska trävaror och effekter i Norrige, dessa betalades med Norskt siifvermynt efter sådan beräkning, att Norsk specie-riksdaler jemnt motsvarade Svensk silfver-riksdaler, med iakttagande af enahanda grund i afseende på underafdelningarne; att häraf uppstått den följd, att utefter riksgränsen flere mil inåt landet föga annat mynt vore att tillgå, än Norskt siifvermynt, samt 12 Banko-Utskottets Utlåtande M 15. att, enär detta icke emottoges i Svenska kronans uppbörd och således icke heller i Sverige ginge man oell man emellan efter samina värde, som Svenska silfvermyntet, den olägenhet inträffat, att innehafvare af Norskt silfvermynt. som nödgades utbyta detsamma mot Svenskt silfvermvnt, icke kunde vid i Norrige inrättade enskilda vexlings-koutor verkställa ett sådant utbyte utan en uppoffring af omkring sex till åtta skillingar på hvarje silfver-riksdaler; till undanrödjande af hvilket för handels-gemenskapen menliga förhållande underdånig anhållan gjordes om Kongl. Majlis nådiga medverkan dertill, att Norskt silfvermynt måtte efter samma värde, som det Svenska, få emottagas i kronans uppbörd samt gälla vid omsättningar af lån i Rikets Ständers Bank och derunder lydande Låne-kontor.
Genom nådig resolution den 11 April 1851 förklarade Kongl. Majit sig icke kunna till berörda underdåniga framställning lemna bifall.
Skälet till detta afslag var, att som det Norska silfvermyntet innehåller något mindre finsilfver, än det Svenska, skulle det förras emottagande i kronans kassor till enahanda värde tillskynda Svenska Stats-verket förluster, ökade i samma mån som det sämre Norska silfvermyntet lyckades att utur rörelsen inom landet uttränga det bättre Svenska myntet.
Utan att silfverinnehållet i det Svenska myntet bringas till full öfverensstämmelse med det Norska, hvilket, likasom det Danska, utmyntas efter den för Hamburger Banko antagna beräkning, kunna förenämnda olägenheter svårligen afhjelpas.
Då Svenska specier, oaktadt deras högre värde i silfver, likväl, vid liqvider i Norrige eller Danmark, icke emottagas till det värde, de verkligen ega, utan till vida mindre, kan jag ej inse något giltigt skäl att lör förutnämnde mynt bibehålla nu gällande myntfot.
Att en jemkning deri, om hvars lämplighet man synes vara öfverens, numera skulle medföra så stora rubbningar och betänkligheter, som Utskottet antyder, förmår jag ej heller att fatta.
Tvertom vill det synas mig, som skulle den ifrågasatta förändringen komma att leda till bestämd fördel för Sverige.
Det är nemligen alldeles obestridligt att, under närvarande förhållanden, å hvarje Svensk specie, som användes till liqvider med brödrafolket eiler i Danmark, uppstår för Svenska Staten en lörlust i silfver af omkring 14 rst. banko, oberäknad skillnaden i koppartillsatser emellan bär gällande och Hamburger utmyntnings-grund.
Äfven kostnaden för myntning måste nu blifva större, än om nedsättning i silfverinnehållet skedde, emedan de Svenska specierne fiir närvarande i utlandet nedsmältas i stället att löpa som mynt och vid förändrade handelsförhållanden till Sverige återgå; hvadan nya specier här ständigt måste myntas till förlust för Mynt-verket både i arbetskostnad och genom den koppar, hvarmed finsilfret uppblandas.
Blefve de Svenska specierne lika med Hamburger Banko, så blefve de jemväl lika med ett i verldshandel!) kändt och beräknadt mynt samt förmodligen osmälta och gångbara äfven i Hamburg.
1 enlighet med Utskottets Kansli- och Finans-afdelnings förslag, anser jag således att silfverinnehållet i Svenska specie-mvntet bör bestämmas till likhet med Hamburger Banko samt Norska och Danska specier, och att följaktligen af en mark.
Banko-Utskottets Utidt ands .W 15.
13 finsilfver, Kölnisk vigt, bör utmyntas 9} R:dr Svenska specier, dock att de bankosedlar och öfriga förbindelser, sorn blifvit ställda att infrias med silfver enligt 1830 års myntfot, varda efter denna grund inlösta.” Tliksdags-fullmäktigen Lars Gustaf Andersson frän Elfsborgs län har häruti instämt.
Af Herr Kontraktsprosten Almqvist: ”Emot Utskottets beslut att afstyrka all förändring i den antagna lödigheten för silfverin) ntet af 25 % koppar mot 75 % silfver fär jag anmäla reservation.
Om än icke, såsom i strid med myntbestämningslagen af 18:0 och medförande i viss mån myntförsämring, någon förändring införes i myntets korn eller att silfverinnehåilet i speciemyntet nedsättes till fullkomlig likhet med Hamburger banko, Holsteinska, Danska oell Norska specier, vill det synas för min öfvertygelse påtagligt, att dess skrot bör bringas i öfverensstämmelse med förhållandet i de liesta andra länder, der silfvermyntet är 14-lödigt eller innehåller 90 % silfver och 10 % koppar, alldenstund Utskottet vunnit tillförlitlig upplysning derom att den nuvarande legeringen med 25 % koppar, på samma gång den åstadkommer ett till utseendet mörkare, ojemnare, i intrinsekt värde med hänseende till volymen sämre och tyngre mynt, likväl gör det till föremål för uedsmältning.
Det officiela yttrande, som inför Utskottet aflcmnats, har bekräftat, att ju mera koppar ett silfvermynt innehåller, desto svårare, långsammare och dyrare är dess tillverkning vid gjutning och valsning, i förening med machinernas starkare nötning, och då det icke kan åstadkomnias till fullkomlig likhet ej ens emellan lika valörer, kurserar det i verldsrnarknaden och har således mindre värde, hvarföre det icke förvaras utan nedsmältes med det premium, att en million specier lemnar 20,000 £E koppar, uppskattade till 16,666 § rdr och utgörande en ren present af ett värde, som väl lanns, men icke beräknades i myntet.
Deri enda invändning af vigt, som förliden riksdag gjordes mot nedsättning i kopparhalten, bestod deri, att något litet af hårdheten eller uthålligheten förloras.
Men då erfarenheten ännu icke hunnit afgöra denna omständighet, vill det synas obestämdt antingen större förlust uppkommer genom bortslitningen af den mer upphöjda prägeln å det hårdare, kopparhaltigare myntet eller genom prägelns nedplattning å det ined svagare koppartillsats.
Alla anledningar och närmast den uedsmältning, hvarför Svenska silfvermyntet är vida mer blottstäldt än det Norska och Danska, synas vara för handen, att det Svenska silfvermyntet i högre valörer utpräglas 14-lödigt till 90 % silfver mot 10 % koppar, hvilket har jemnare kurs, vackrare utseende och ej lönar mödan att nedsmälta, hvaremot den 12-Iödiga halten med nuvarande proportioner emellan koppar och finsilfver torde bibehållas för mynten å 50 ören och derunder.” Af Herr A. O. Wallenberg: ”Den egentliga invändning, som mot mitt förslag om förändrad legering af det större silfvermyntet blifvit af Utskottet framställd, består deri, att genom nedsättning i kopparhalten något litet af hårdheten eller uthålligheten mot nötning skulle gå förlorad. 14 Banko-Utskottets Utlåtande JW 15.
Då likväl för den åsigt, att silfvermynt af finare halt än den här i riket begagnade, i erforderlig grad motstår nötningen, det kraftigaste stöd är att hemta af erfarenheten i åtskilliga andra länder, hvarest, oaktadt silfvermyntets ojemförligt större cirkulation, lör sådant rnvnt blifvit antagen och oförändradt bibehållen en högre silfverhalt än härstädes, anser jag ofvannämnde invändning ingalunda förtjena det afseende man tillförene och äfven nu velat dervid fästa.
Deremot får jag, såsom skäl för förändringens vidtagande, i främsta rummet fästa uppmärksamhet å den betydliga kostnad, som af den stora koppartillsatsen i myntet uppstår, utan att dess värde i samina förhållande förhöjes.
Enligt hvad öfverdirektören vid Kongl. Mynt- och Kontroll-verken hos Utskottet uppgifvit, är kopparen i hvarje specie, enligt nu gällande pris å nämnde metall, värd en och två tredjedels öre, hvadan kopparvärdet i en million stycken präglade specier uppgår till icke mindre än 16,(566 § rdr riksmynt.
Vidare medför silfrets uppblandning med större qvantitet koppar, än som erfordras lör att gifva det tillräcklig uthållighet mot nötning, följande hufvudsakliga olägenheter, nemligen: att myntets tyngd och storlek onödigtvis ökas; att, i anseende till mvntsilfrets hårdhet, tillverkningen går långsammare och försvåras samt tillverkningskostnaden följaktligen förhöjes; att myntet erhåller ett mindre vackert utseende, emedan silfrets hvithet i mån af den tiilsatta mörkare kopparen förminskas; att. ju större kopparhalt myntsilfret innehar, desto ojemnare till vigt och finhet lära de särskilda myntpjeserna vid utmyntningen blifva, och slutligen att den betydliga tillsatsen af tjugufem procent koppar innefattar en uppmuntran till det präglade silfvermyntets nedsmältning för att derigenom tillgodogöra sig kopparens värde utöfver silfvervärde!.
Då ifrågavarande olägenheter skulle undanrödjas, derest silfvermyntet, i enlighet med hvad ofvanbemälde öfverdirektör äfven förklarat sig anse lämpligt, komme att legeras på sätt af mig blifvit föreslaget, hade Utskottets Kansli- och Finans-afdelning framställt det förslag, att Rikets Ständer måtte, för deras del, besluta, att, med bibehållande af tolflödiga halten i silfvermynt å 50 öre och derunder, silfvermynten å de högre valörerna skola innehålla 90 delar finsilfver och 10 delar koppar.
Ehuru jag uti min motion föreslagit, att stycken å 5 rdr riksmynt skulle utmyntas, och visat, att ett skålpund 90 procents-myntsilfver gifver 12 stycken af 5 rdr riksmynt hvardera, är det icke nödvändigt att bifalla denna del i händelse man hellre vill såsom högsta valör för silfvermyntet bibehålla fyra riksdaler-stycket.
Med antagande af en legering, bestående till 90 procent finsilfver och 10 procent koppar vinnas alla ofvanuppräknade fördelar och ett skålpund så beskaffadt myntsilfver gifver 15 stycken å 4 riksdaler eller sillverspecier i stället för att af det myntsilfver, som nu begagnas, endast utpräglas 12J stycken af samma valör.
På alla dessa skäl vågar jag vördsamt hemställa, det Rikets Ständer för deras del behagade besluta: Banko-Utskottets Utlåtande M 15. 15 ”att Svenskt rnyritsilfver till prägling af en riksdaler riksmvnt-sUcken och högre valörer bör innehålla 9 delar finsilfver och en del koppar.”
Häri hafva instämt Herr von Hofsten, A., och Herr C. W. Palander.
Emot Utskottets afstyrkande i 3:dje punkten: Af Herr Mannerskantz, G. A. "Emot Utskottets beslut att afstyrka riksdalers-sedlarnes indragning reserverar jag mig derföre, att vanan och beqvämligheten vid deras nyttjande är det enda, genom bibringad annan vana, samt användande af postmärken och postvexlar, lätt vederiagda skäl, som kan anföras för dessa sedlars bibehållande, då deremot för deras borttagande tala följande, elter min åsigt, starka och giltiga skäl, nemligen: att det är princip»vidrigt att utgifva så små kreditsedlar och föreskrifva att de skola gå och gälla såsom mynt; att vårt land icke kan anses ega någon af statsmakternes föränderliga beslut och stadganden oberoende, fast värdemätare, så länge hardt mynt ännu icke allmänt cirkulerar i landet och utgör det enda lagliga och af alla godkända betalningsmedlet; att det hårda myntet icke kan blifva allmänt gångbart inom landets penningerörelse, om småsedlar fortfarande från Riksbanken utgifvas; att om det hårda myntet i tillräcklig myckenhet utsprides i landet, alla sedelutgifvande enskilda Banker sedan kunna åläggas att alltid med metallisk valuta inlösa sina sedlar; •—att, genom ett sådant åläggande för nämnde Banker att hålla metallisk kassa, den enskilda omtankan på alla större affärs- och handels-platser skall ansträngas att hjelpa til] att till landet införskaffa och der bibehålla tillräckliga qvantiteter guld och silfver, samt att inlösa landets utländska skuldförbindelser; — att, först sedan de enskilda Bankerne, i afseende på myntvärdets upprätthållande, fått samma förbindelser och funktioner som Riksbanken att uppfylla, bankrörelsen här i landet kan göras fri; — att den metalliska myntmassan är bättre förvarad och mindre åtkomlig i allmänhetens fickor eller liggande delvis i Provins-bankernas kassor, än koncentrerad på ett ställe i Riksbankens hvalf; — att de af Utskottet omnämnda förluster genom sedlames slitning eller myntets nötning äro alltför obetydliga att tagas i någon beräkning; — samt att slutligen om i följd af utom landet upptagna större statslån och under en samtidigt inträffande gynnsam handelskonjunktur, högst betydliga vexelköp och derpå grundade indragningar af ädla metaller i stora qvantiteter skulle kunna göras, det då måste vara vida nyttigare både för Riksbanken och landet att utsprida metalliskt mynt i allmänna penningerörelsen, än att öfverhopa densamma med nya massor af små och stora sedlar.
Med stöd af de åsigter, jag nu uttalat, får jag vördsamligen föreslå, att Rikets Ständer måtte besluta antingen: att all utgifning ifrån Rikets Ständers Bank af sedlar af en riksdaler riksmynts valör för framtiden skall upphöra, eller ock att
Banko-fullmäktige skola ega rättighet att besluta om riksdalers-sedlarnes indragning vid den tidpunkt, då fullmäktige med afseende å landets och bankens gemensamma fördel finna en sådan åtgärd lämpligen böra vidtagas.” 16 Banko-Utskott tis Utlåtande M 15.
Med Herr Mannerskantz, hafva sig lörenat:
Herr Nordenfelt, E. W., Herr af Geijerstam, C., Herr af Wirsén, C. Th., Herr Hiks-arkivarien Nordström.., Herr C. W. Palander och Herr E. G. Danielsson.
STOCKHOLM, tryckt ho* Erie Westrell, 18»?. Banko-Utskothts Memorial M 16.
Auk. till Exp.-Utsk. d. 16 Esbr. 1857, kl. 5 e. m.
Memorial, med uppgift om och huruvida någon del a/ den sedan 1854 års början upplupna Danlcovinsl erfordras för Bankens konsoliderande.
Af ilen till trycket befordrade och med allmänna tidningarne utdelade öfversigt af Bankens hela ställning efter boksluten för åren 1854 och 1855 inhemtas, bland annat, att behållna vinsten utgjort:
Kapital-räkningen i ofvanberörde öfversigt innehåller jemväl, att Banken, oberäknadt behållna vinsten för åren 1854 och 1855, utöfver grundfonden 10,000,000 R:dr, eger ett kapital-öfverskott,stort 1,047,226 ll:dr 38 sk 9 r:st, hvaraf 1,000,000 R:dr blifvit, i följd af Rikets Ständers beslut vid 1850—1851 årens riksdag, anvisade till förlag åt Filial-banker och till detta föremål använda, hvaremot återstoden B:ko R:dr 47,226: 38.
9. såsom ännu ej disponerad, torde böra tilläggas vinstmedels suinmau för åren 1854—1856 « « 2,785,960: 24.
1. utgörande dessa sammanräknade B:ko R:dr 2,833,187: 14. 10. den behållna vinst, öfver hvars användande Utskottet har att sig yttra.
Men innan Utskottet fullgör den i 2 §. af instruktionen Utskottet meddelade föreskrift att, «sö fort sig göra låter till Rikets Ständer ingå med uppgift om och huruvida någon Bih. till R.
Pral. 1856 & 1857. 6 Sami. 1 Afd. 8 Haft. 1 år 1854 « 1855 och en Utskottet tillhandakommen s. k. approximativ-kalkyl öfver behållna vinsten för nästlidet år utvisar att denna vinst kan antagas till B:ko R:dr 867,818: 44. 1. « « 791,607: 4. 2. « « 1,126,534: 23. 10.
Sgr B: ko R:dr 2,785,960: 24. 1. Banko-Utskottets Memorial M Ki - dd af den nedan 1854 års början upplupna Bankovinst erfordras för Bankens konsoliderande”, har Utskottet ansett sig böra i minnet återföra de beslut, sorn, i fråga oin användandet af nämnda vinst, blifvit af Rikets Ständer fattade efter 1834, hvilket år Ranken, som under en längre tid varit befriad från åliggandet att sina sedlar eller förbindelser med metallisk valuta infria, ånyo öppnades för fri vexling af silfver.
Vid 1840—1841 årens riksdag förordnade Rikets Ständer att af Bankens, enligt 1839 års hufvudbok, utöfver grundfonden varande vinst- och kapital-öfverskott, bildadt under de föregående 5 åren eller från och med 1835 till och med 1839, en million riksdaler skulle till Bankens förstärkande reserveras och återstoden 2,311,216 R:dr 41 sk. 5 r:st., från och med 1841, till Rikets Ständers Riksgälds-kontor, med en femtedel årligen af Banken utbetalas.
Bankens behållning i säkra tillgångar och fordringar utöfver de förbindelser, för hvilka Banken ansvarade samt utan beräkning af densammas fasta egendomar och inventarier, var då bestämd att utgöra 5 millioner riksdaler, hvartill dock borde läggas den afsatta reservfonden, en million riksdaler, hvilken sistnämnde summa under tiden till nästpåföljande riksdag skulle få i Bankens lånerörelsegrenar användas till det belopp, som icke vore för metalliska kassans tillfälliga förstärkning erforderligt.
Ehuru den del af ofvanberörde vinstmedel, som skulle till Riksgäkls-kontoret allemnas, var i Bankens lånerörelse använd, hvilket ock föranledde det beslut, att nämnde andel borde i 5 på hvarandra följande år, hvarunder nya vinstmedel till motsvarande belopp förmodades inflyta, till Riksgälds-kontoret utbetalas, och ehuru åtskilliga förslag om utsträckning af Bankens lånerörelse blifvit vid ifrågavarande riksdag väckte; synes Utskottet hafva grundat det tillstyrkande, som gaf anledning till Rikets Ständers ofvanåberopade beslut om allemnandet till
Riksgälds-kontoret af största delen af de då samlade vinstmedlen, på farhågan att om Rikets Ständer vid en eller liera riksdagar fortfarande ökade grundfonden, fråga sedan kunde uppstå om densammas successiva förminskning och att om behofven då blefve trängande, man på denna nya bana icke stadnade inom den af sträng försigtighet anvisade gräns.
Af den utredning, Banko-fullmäktige i Berättelsen till Banko-Utsk*ttet vid 1844—1845 årens riksdag lemnade, angående behållna vinsten för åren 1840—1843, inhemtades, att denna vinst, uppgående till 3,404,775 R:dr 18 sk. 6 r:st banko, blifvit till hela beloppet i lånerörelsen använd och att af influtna kapital-afbetalningar en summa, stor 501,646 R:dr 6 sk. 4r:st i utlåningsväg åter utgått.
Med anledning häraf och sorn metalliska kassan så betydligen nedsjunkit, att det då bestämda förhållandet af 2 till 5 emellan metallisk kassa och sedelstock företedde en särdeles stor brist, så ock af flera andra orsaker, hvaribland särskildt må nämnas att Banken, till förbättrande af nämnde proportion, nödgats upptaga lån hos såväl Riksgälds-kontoret, som allmänheten, ansåg Banko-Utskottet hela beloppet af den efter år 1840 upplupna, behållna vinst erfordras för Bankens konsoliderande.
Sedan Rikets Ständer bifallit att Banken finge bibehålla omförmälda vinst, hemställde Banko-Utskottet vidare att kapital-ölverskottet, som, med inberäkning af reserv-fonden, 1 million R:dr, och de behållna vinstmedlen, 3,404,775 R:dr 18 sk. 6 r:st, då uppgick tall en sammanräknad summa af 9,404,775 R:dr 18 sk. 6 rist, måtte, med användande af 595,224 Ridr 29 sk. 6 rist af be - Banko-Utskottets Memorial M 16. 3 hållna vinsten för år 1844, Få uppbringas till 10,000,000 R:dr, hvarvid Utskottet likväl yttrade, att, enär en utöfver
Bankens eget behof ytterligare fortsatt reservation af vinstmedlen skulle verka till antingen ökning af låne-rörelsen eller minskning af den utelöpande sedelstocken, Utskottet hyste den öfvertygelse, att de å vinsterna uppkommande öfverskott kunde, efter hvarje års bokslut, till statens allmänna behof öfverlemnas.