Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
S å d a n t h a r m a n n u sett, h v a d k l ä d e d r ä k t e n a n g å r, i h e l a d e t här århundradet. » » J a, litet o m b y t e s k a d a r v ä l i c k e, » för- k l a r a d e d e n u n g a flickan o c h l y c k a d e s, o m o c k m e d m y c k e n ansträngning, krångla sig fram mellan de sammanhopade möblerna, såg g u m m a n vänligt i ansiktet o c h l o g b å d e skälmskt och vackert.
» Inte tycks det ha skadat m o r m o r åtminstone. » G u m m a n smålog också helt förnöjd, o c h så k o m e n tredje p e r s o n o c h t r ä n g d e sig fram i rummet, hälsande d e m leende.
Det v a r ett m e d e l å l d e r s f r u n t i m m e r, d e n g a m - las dotter o c h d e n u n g a s m o d e r.
» Ä r d u h e m m a, kära A l v a?
» sade g u m - m a n o c h n i c k a d e v ä n l i g t åt d o t t e r n.
» Var d e t i n t e n å g o t att g ö r a i d a g i r å d s t u r ä t - ten? » » Ä h j o, t i l l r ä c k l i g t, » s v a r a d e fru A l v a, o c h h e n n e s v a c k r a a n s i k t e fick ett n ä s t a n svårmodigt uttryck.
» D e t m ä n s k l i g a elän- ä e t r ä c k e r n o g till.
I n t e är d e t m y c k e t b ä t t r e i d e t af s e e n d e t ä n f ö r r i v ä r l d e n.
» H o n t y s t n a d e o c h stirrade tankfullt fram- fÖT s i g.
» S ä m r e är d e t l y c k l i g t v i s i n t e h e l l e r, » återtog h o n, o c h ansiktet klarnade upp igen.
» M e n m y c k e t e l ä n d e får e n d o m a r e k o m m a i e r f a r e n h e t af.
Jag har n u varit s t a d s n o t a r i e i ö f v e r t i o år, o c h d e t är e n ansenlig skara missdådare, s o m under den tiden stått inför s j u n d e afdelningens skrank.
N u är j a g v a n v i d u s e l h e t e n i m å n g a s k e p - n a d e r o c h h a r lärt m i g att i n t e l å t a f ö r a m i g b a k o m l j u s e t af all list o c h förställ- n i n g, m e n i n t e t r o r j a g f ö r d e t, att d e t s k a d a r att l å t a b r o t t s l i n g e n m ä r k a, d e t h a n är m ä n n i s k a, h a n m e d, o c h m ö j l i g t v i s k a n en g å n g återvinna d e n plats i samhället | h a n n u f ö r v e r k a t, o c h i d e t fallet h a v ä l v i k v i n n l i g a j u r i s t e r u t r ä t t a t ett o c h a n n a t, m e r a v å g a r j a g tro, än då domarekåren b e s t o d af e n d a s t m a n f o l k.
» » t i m, A l v a lilla, s å ' n t d ä r k a l l a d e s f ö r r sjuklig filantropi, » anmärkte g a m l a frun, » m e n efter h v a d j a g h ö r t, h a r d u ä n d å s o m j u r i s t a l d r i g låtit k ä n s l a n få m a k t m e d lagparagraferna.
D e t m å s t e j a g i alla fall s ä g a, att n o g h a d e j a g t y c k t m e r o m, a t t d u ä g n a t d i g åt e n a n n a n j u r i d i s k v e r k s a m - h e t o c h ö p p n a t ett k o n s u l t a t i o n s k o n t o r, s o m så m å n g a a n d r a af v å r a b e k a n t a f r u n t i m - mer.
Ser d u, s å ' n t p a s s a r b ä t t r e f ö r v å r t k ö n ä n att v a r a l e d a m o t af r å d h u s r ä t t e n.
» » Passar! » a f b r ö t fru A l v a.
» Kära mam- m a, h v a d är d e t f ö r f ö r å l d r a d e å s i k t e r?
Allt m å väl passa, s o m m a n har håg för o c h s o m m a n m e d hela sin v e r k s a m h e t s - l u s t ä g n a r s i g åt s a m t m a n v e r k l i g e n kan utföra.
A t t j a g i n t e s a k n a r f ö r m å g a att sköta en stadsnotarietjänst, har j a g j u vi- sat, o c h n u b l i r j a g s n a r t r å d m a n.
D e t är minsann inte för tidigt.
Mina husmoder- liga plikter har j a g väl inte heller försum- mat.
I din b a r n d o m trodde m a n n o g ännu, efter h v a d d u s a g t m i g, att ett f r u n t i m m e r aldrig k u n d e hinna m e d annat än sköta h u s h å l l e t, m e n d u h a r själf lärt m i g, k ä r a m o r, att t a g a v a r a p å t i d e n.
O c h så b e - höfver e n h u s m o d e r i n t e g ö r a allt själf i n o m h u s, b l o t t h o n f ö r s t å r att o r d n a o c h ö f v e r v a k a allt, i s y n n e r h e t s e ' n v i f å t t d e n y a hushållsexamina för våra köksbiträden. » » I n g e n kan klaga öfver dig, kära A l v a, » försäkrade g u m m a n, » o c h din m a n har j u alltid b e r ö m t d i g f ö r f ö r d i n s t o r a arbet- samhet o c h ditt ordningssinne.
Aldrig har h a n fått v ä n t a p å m i d d a g e n, n ä r h a n k l o c - k a n sju k o m m e r h e m från k o n t o r e t.
» » N å, h v a d d e t b e t r ä f f a r, » f ö r k l a r a d e fru A l v a o c h s m e k t e l e e n d e sin dotters k i n d, » s å är d e t n u m e r a till s t o r d e l G u l l a s för- t j ä n s t, f ö r d e t h ä n d e r n o g, att n ä r j a g k o m - m i t h e m från r å d s t u n, h a r j a g allt f ö r länge fördjupat mig i mina protokoll. » » D e t h ä n d e r n å g o n e n d a g å n g n u f ö r ti- den, m a m m a lilla, » sade Gulla o c h lade s i n a r m o m m o d e r n s h a l s, » m e n så l ä n g e vi barn v o r o små, f ö r s u m m a d e d u h v a r k e n d i n a p r o t o k o l l eller v å r u p p f o s t r a n.
» » Ja, h v e m skulle i g a m l a dagar ha trott sådant? » anmärkte mormor.
» M e n d å för- s t o d m a n s i g i n t e h e l l e r p å att i n d e l a ti- den.
M i n far b r u k a d e alltid s ä g a, att d e t v o r e r a k t o m ö j l i g t att h i n n a m e d n å g o t m e r ä n att n ö d t o r f t i g t s k ö t a s i n t j ä n s t.
M e n aldrig gjorde han något, förrän han frampå förmiddagen gick upp i ämbetsver- ket, o c h vanligtvis skötte han bara sina nöjen på eftermiddagarne.
Han var dock e n m y c k e t o r d e n t l i g karl, g o d f a m i l j e f a r o c h a k t a d o c h o m t y c k t af alla m ä n n i s k o r, m e n att ä f v e n m o r g n a r o c h e f t e r m i d d a g a r d u g a till a r b e t s t i d, det h a d e han aldrig lärt sig.
I allmänhet förstod m a n sig inte p å det i förra århundradet.
D e t är n o g det här århundradets stora uppfinning, o c h d e n g å r n o g u t a n p å alla a n d r a.
» » D e t är s a n t, m e n j a g v i l l v i s s t i n t e n e k a, att d e t f i n n e s t j ä n s t e r, s o m ä r o m y c - k e t ansträngande, o c h s o m en gift k v i n n a i n t e b ö r å t a g a s i g, i fall h o n s k a l l ä g n a s i n o m v å r d n a d ä f v e n åt h e m m e t.
Låt den, s o m icke har några hushållsbestyr, vare sig m a n eller k v i n n a, s k ö t a s å ' n a t j ä n s t e r.
» Claes * Lundin.
IDUN 1895 Bara en liten historia.
Från engelskan för Idun.
J Jlllt var precis så, s o m det alltid är i dessa % förtjusande noveller, hvilka jag m e d största ' förkärlek läser, — jag k o m i sista ögonblic- ket till stationen, tåget satte sig redan i rörelse, stadsbudet skjutsade in mig i kupén, slungade min handkappsäck efter mig, slog igen dörren o c h så bar det i väg!
Och den unga d a m e n?
Hon satt midt emot mig i hörnet o c h drog sina fötter m e d en viss ängslan under soffan, för att icke k o m m a i kollision m e d min kapp- säck.
H o n var bildskönt vacker.
» H o n far till Blairs; jag kan hålla vad o m det » — sade jag för mig själf.
T y så måste det vara, så är det ju alltid; jag reste nämligen också till Blairs.
Olyckligtvis tycktes h o n icke visa någon lust för konversation; h o n satt helt likgiltig i sitt hörn.
Det var sommar o c h ingen resfllt till hands, s o m möjligen kunnat inleda bekantskapen.
Den hulda varelsen hade snart n o g en tidning i handen o c h var helt o c h hållet fördjupad i den.
Nå, något skulle h o n väl dock snart låta se sig.
Och verkligen!
Damen lät tidningen sjunka och blickade bestört på sin vänstra handske.
Förstulet tittade jag öfver min sporttidning bort mot henne.
Hennes blickar uttryckte förvåning och oro.
Då märkte jag orsaken: en knapp i hennes vänstra handske hade gått upp.
Nåja, jag är icke framfusig; jag inväntade lugnt min tid.
V å r förutsedda novell hade knappt ännu k o m m i t till inledningssidan.
Hon försökte knäppa ihop handsken, men s o m denna tydligen icke var tillräckligt rymlig, miss- lyckades försöket.
Ofrivilligt rynkades hennes panna.
Jag tycker o m täcka, graciösa fruntim- mer, o c h ett, hvars sinneslugn kan blifva stördt af en envis handsk-knapp, är för m i g just den rätta.
I nästa ögonblick skulle h o n vända sig till mig för att b e mig knäppa handsken!
Nej, det gjorde h o n icke!
Ett leende, s o m ett uttryck af en plötslig upptäckt, drog öfver hen- nes ansikte.
Nu var h o n ense m e d sig själf: med den behandskade högra handen kunde hon j u icke knäppa handsken, nej, naturligtvis!
Hon log åter — säkert öfver sin egen tanklös- het — knäppte upp den högra handsken o c h drog den af samt vände därpå själfförnöjd sin uppmärksamhet till den vänstra handsken.
Jag skulle velat kyssa den förtjusande hand- leden!
Men jag betvingade m i g; dock började oafsiktligt mitt intresse för sporten att betydligt falla; jag lät tidningen sjunka o c h betraktade oafvändt min vis-å-vis.
Hennes hand var den mest förtjusande, efter hvad jag nu såg: liten, fyllig, snöhvit m e d rosenfärgade naglar.
Jag svärmar för en vacker hand!
Med snabbhet o c h vana knäppte hon sin vän- stra handske, hvarvid h o n fortfarande alltjämt smålog; ja h o n höjde till o c h m e d handen och betraktade sitt verk m e d stor tillfredsställelse.
Jag mumlade för mig själf: » O m jag blott visste hvad s o m n u skall komma! » Jag gaf intet ljud ifrån m i g; icke för allt i världen skulle jag velat störa h e n n e!
Hennes hvita tänder glänste mellan de half- öppnade läpparne, då hon åter drog på sig den högra handsken.
H o n behandlade den m e d finess, sköt o c h drog hvarje finger m e d största noggrann- het in i sitt » fodral », därpå gaf h o n den öfversta delen af handsken en sista lätt ryckning o c h n u — gällde det att knäppa!
H o n försökte den första knappen; ett förargadt uttryck gled plöts- ligt öfver hennes anletsdrag.
H o n skakade på hufvudet o c h betraktade därpå först den högra, därpå den vänstra handsken m e d stort allvar.
Åter skakade hon på hufvudet: hennes högra hand rörde sig m o t den vänstra: ämnade hon åter knäppa u p p den vänstra handsken '?
Sanno- likt: hon knäppte upp två knappar!
Men då stod det hopplösa i hennes belägen- het klart för hennes medvetande, o c h i ett ögon- blick skrattade hon m e d hela ansiktet, medan jag själf utbrast i ett högljudt skratt.
H o n blic- kade upp — först sårad, m e n därpå var h o n m e d på skrattet o c h skrattade h o n också, skrattade ett förtjusande, otvunget barnskratt.
» Jag kunde hafva sagt er, att det icke går på det där sättet, » började jag, » men jag hoppades verkligen, att ni skulle knäppa upp dem alla ännu en gång! » » Men h v a d skall jag nu g ö r a?
» Hvartill är då jag här? » frågade jag till- J u v e l e r a r e K.
A N D E R 1 Jakobstorg- S 1 » Ja, o m ni vill vara så g o d!
» Jag reste mig u p p o c h satte m i g b r e d v i d henne.
» Det gifs, » sade jag, i det jag tacksamt betrak- tade den öfversta vänstra handskknappen, » ingen så bra karl, att han ej kan finna en kvinna, s o m dock är alldeles för g o d åt h o n o m — — — » Frågande såg h o n upp på mig.
» Och ingen hand — vore den än så liten — som ej kan finna en handske, s o m till och m e d den är för liten för handen. » » Det är icke sant! » utropade hon.
» Ser ni, jag kan j u röra alla fingrarne! » » Det bestrider jag! » sade jag.
* Jaså, m e n se då här! » » Ja, jag ser.
M e n den där rörelsen kan jag icke approbera; känna den skulle jag måhända kunna! » » Skulle ni nu vilja knäppa också den andra? » frågade hon.
» Ja, mer än gärna, » svarade jag o c h började knäppa den andra handsken.
» Det var löjligt, » anmärkte hon, » att jag icke märkte, att så ofta jag knäppte u p p den ena handsken för att knäppa till den andra jag dock — — — » » Det var just detta hos er, s o m så m y c k e t be- hagade mig, » inföll jag.
» Jag vet alls icke, hvar mina tankar v o r o!
» » H o s mig måhända! » svarade jag djärft.
» Men det skulle hafva varit så, äfven o m ni varit en fullkomlig personlighet, s o m ni säkerligen är i alla andra afseenden. » » H a r ni känt mig länge n o g för att veta detta? » » Ja, mitt o m d ö m e är fullkomligt klart, » sva- rade jag.
E n paus uppstod.
» Behöfver ni alltid f e m minuter för att knäppa en h a n d s k e?
» » Jag är nästan färdig nu, » svarade jag, i det jag lät den andra knappen åter gå upp, » men den här är så motspänstig.
Om jag hade en hårnål, vore jag den lyckligaste d. v. s. jag menar att då skulle det lyckas mig bra att knäppa till knappen — — — » » M e n då är jag rädd för att mitt hår faller ned — — — » » Det förskräcker mig alls inte! » Hon räckte mig en hårnål, jag tillknäppte hand- sken o c h stoppade nålen i fickan.
» Min hårnål, o m jag får b e!
» Hon räckte ut handen efter den.
» Skall jag då inte få någon belöning! » utropade jag något stött.
» Jo, ert goda samvete, » svarade hon.
» Det är icke nog. » » O, ni måste återgifva mig nålen! » » Nå väl, då, » svarade jag, » men icke förrän vi k o m m i t dit fram. » » Hvart fram? » » Till Blairs, naturligtvis.
H v a d de skola draga på munnen, då de få veta, att vi redan långt dess- förinnan lärt känna hvarandra. » » Ja, m e n jag reser inte dit — hvad heter det nu?
— till Blairs. » Det var en missräkning, m e n i nästa ögonblick var jag åter mig själf.
» Mycket riktigt, » anmärkte jag.
» Men ni finns där i närheten o c h vi skola ofta mötas.
Jag tänkte stanna där en månad, m e n nu är jag alls icke säker o m, att det ej kanske blir två. » » Jag hoppas ni k o m m e r att få det angenämt och roligt, » svarade h o n lugnt, » och finna många handskar, s o m ni kan knäppa, m e n — — ack, tåget stannar j u redan! » » Allt är s o m det skall vara, » lugnade jag hen- ne.
» V i hafva ännu godt tio mil framför oss. » » Nej, jag är rädd för att, o m jag ej skyndar mig, rusar jag förbi stationen — — — » Hon v e k ihop tidningen o c h grep efter sitt res- gods.
» Men ni tänker väl ändå ej att stiga utaf här! » utropade jag bestört.
» Ni far ju ändå icke till samma station s o m j a g?
» » Det gör mig ofantligt ondt, m e n redan nästa station är mitt mål. » Jag öfverlade en sekund.
Saken hade icke aflupit s o m jag hoppats, m e n ändå med Blairs brukade jag just ej göra några omständig- heter.
Jag reste mig från min plats o c h tog min kappsäck från sätet, dit jag flyttat den.
» Ett telegram skall hos Blairs bringa allt i ordning, » sade jag.
» Jag skall emellertid ej lämna er alldeles öfvergifven o c h allena på denna elän- diga station. » » M e n här är jag j u h e m m a!
» utropade hon förvånad o c h såg på samma gång skälmsk ut.
» Ja, annars kunde jag inte föreställa mig, hur Ringar, O N 349 Broscher, Armbaud, Kedjor, Kedjearmband, Nålar, Bref besvaras omgående.
man kan stiga utaf i en sådan håla, » svarade jag förargad.
» Jag skulle dock ej blifva ensam, » fortsatte hon, » skulle jag emellertid för tillfället icke » » Ah, skulle ni icke — — — » » Men, hvad säger jag!
Jag är säkert vän- tad! » » Skulle det inte kunna vara en villfarelse? » inföll jag.
» Af mina släktingar, » fortsatte h o n leende.
Jag stod förbluffad, utan att kunna frambringa ett ord.
Tåget stannade.
H o n lutade sig ut g e n o m fönstret.
» Men det är icke att behandla folk artigt, » an- märkte jag.
» Åh, se där är Georg! » utropade hon, utan att taga någon notis o m min anmärkning.
» Ni har för öfrigt ännu ej gifvit mig tillbaka min hår- nål. » » Aldrig, nej aldrig! » svarade jag m e d tragisk säkerhet.
» Ni är ganska — — — » Då stod Georg redan v i d fönstret.
Jag vill icke beskrifva honom, ty jag skulle k o m m a att b e d ö m a h o n o m orättvist.
Georg öppnade dörren, o c h den unga damen var redan borta.
» För tusan! » säde jag för mig själf, då tåget rullade vidare, » åtminstone en liten kort ro- man! » Men ingen tråkig — — — visst icke!
- * - / duns julnummer med den högeligen i n t r e s s a n t a och &gt;Hemmet illustrerade artikeln J l U n g a b o r g e n » handeln Eed.
kosta för ranter, att i bok- 1 krona, m e n e r h å l l e s hos 6 0 ö r e * af de I d u n s som prenume- vilja s a m l a a b o n n e n t e r å det- s a m m a och i n s ä n d a Det kommer rikt iko- kontant likvid.
skönas betydelse.
E n serie uppsatser för Idun, bearbetade efter utländsk källa af H. F. II.
Det s k ö n a i naturen.
V i män o c h kvinnor af det nittonde århund- radet lefva för det mesta i en feberaktigt upp- hettad atmosfär och detta af orsaker, som vi ej själfva kunna rå f ö r.
Allting rör sig snabbt nu för tiden o c h lifvet hotar att blifva allt mera kompliceradt och uttömmande.
D e t är i synnerhet ungdomen, som lider af dessa infly- tanden.
Lugn, uthållighet, tålamod o c h herra- välde öfver själen befordras icke i en sådan atmosfär, o c h dessa nyktra egenskaper behöfvas lika m y c k e t i ungdomen för att motväga dess ifver och otålighet som vid någon annan tid- punkt af vårt lif.
1 ungdomen är det som » våra hjärtan äro heta o c h o r o l i g a », o m också icke » våra lif äro fulla af b e k y m m e r », o c h att då lugna o c h svalka, stärka o c h upplifva, utsträcker vår kärleksfulla moder, naturen, sina sköna armar f ö r att sluta oss till sitt hulda bröst.
Må vi se till, att v i icke i vår ung- domliga brådska föraktligt gå henne förbi, på det vi ej senare må finna, att vi gått miste o m en välsignelse, s o m ej längre står att vinna.
Naturen talar närmast till våra sinnen; vårt första intryck af det förhållande att solen ski- * I en mindre del af förra numrets upplaga stod genom feltryck 50 öre.
2 ~&lt;
IDUN 350 ner, att stjärnhimmelen bjuder tystnad åt jor- den, att säden mognar, att djur o c h fåglar lefva enligt sin natur är, att v i få värme o c h ljus, blifva uppfriskade af sömn, klädda o c h födda.
Så m y c k e t fordra vi af naturen såsom vår rättighet, ty därförutan kunna vi icke lefva, men detta är endast början af hvad hon gör för oss.
» Människan lefver icke allenast af bröd. » Naturen har också föda för vårt högre lif, o c h o m vi icke nära oss af denna, måste vi dö bort från allt utom sinnenas lif, fattigt o c h trångt i sanning, jämfördt med rikedomen därutöfver.
D e n ena personen betraktar ett sädes- fält o c h det framkallar endast hos honom fun- deringar öfver hveteprisen; en annan ser i fäl- ten endast det faktum, att det är hans eget; en tredje går samma väg o c h hänföres af den vajande sädens skönhet till en förädlande en- tusiasm.
D e n ena människan äger ett stycke land, den andra ett annat, men den s o m älskar dess skönhet är den rätte ägaren till landskapet.
A t t umgås med naturen är för hvarje mänsk- lig varelse en ovärderlig välsignelse o c h för som- liga en fullkomlig nödvändighet.
V i kvinnor, som genom våra lefnadsförhållanden så ofta äro bundna inom fyra väggar, behöfva den frihet o c h återupplifvande kraft, som ligger i naturen, för att hålla oss vid andlig hälsa.
Vårt arbete ligger för det mesta inom ett inskränkt område; våra besvärligheter äro vanligen af detta obe- tydliga o c h obestämbara slag, som det är lika omöjligt att hålla inom bestämda gränser, som det skulle vara att exercera en myggsvärm.
Det gifves ingen bättre vederkvickelse o c h hvila (näst religionen) än att uppfriska våra själar med naturens skönhet.
Ja, borde icke religionen själf leda oss att » s e genom naturen u p p till naturens G u d!
» G e n o m vårt högt uppdrifna nervsystem äro v i kvinnor särskildt mottagliga för växlande stämningar, som bäst lugnas o c h mildras genom beröring m e d den eviga skönhet, som ständigt omger oss.
1 tider af bekymmer är det en osviklig hjälp; vi lära förtröstan och tålamod af harmonien i naturen.
Kanske lära vi mest, när vi utan mycket reflek- terande helt enkelt känna — när motsatsen mellan våra små obetydliga, febrilt jäktande lif o c h de stora lugna enkla krafterna i natu- rens värld plötsligt griper oss.
I naturens » ohne Hast und ohne R a s t » ligger en öppen hemlighet till hennes skönhet.
Här finnas inga ofullkomligheter, inga hastverk, inga häftiga öfvergångar.
O m v i, tryckta o c h nedtyngda till kropp o c h själ af ansträngande arbete eller tröttande sällskap, träda ut i Guds fria natur, hur känna vi då oss ej träffade af kontrasten!
D e t är som o m en godtgörelsens lag ger våra förkonstlade lif en förmåga att mottaga ersättning af naturen, en innerlig sympati med hennes stämningar o c h ett uppskattande af hennes skönhet, som var människorna förne- kadt, innan de uppnådde vår ståndpunkt af civilisation.
D e t är åtminstone en ersättning, som står oss alla till buds.
— Så här lyder Charles Kingsleys råd till den kvinna han äl- skade, då de ledo af en skilsmässa, som såg ut att blifva långvarig: » Studera naturen — icke vetenskapligt, det skulle taga en evighet att göra det så, att man däraf kunde hämta moralisk nytta.
— Studera icke mate- rien för dess egen skull, utom såsom Guds ansikte.
Försök att få fram hvarje drag af skönhet, hvarje moralisk reflektion, hvarje obe- skriflig känsla, hvarje idéassociation därutur.
Lär hvilka känslor, som uttryckas i naturen, men låt d e m icke bilda din sinnesförfattning, så att ett dystert väder får göra dig dyster, ty då låter du det skapade hafva större makt öfver dig än Skaparen. » Ingen behöfver klaga öfver, att naturens skönhet ej är åtkomlig för henne, ty den omger, G u d ske lof, mer eller mindre hvars o c h ens lif o c h utesluter ingen från ett nära o c h inner- ligt umgänge.
Lyckliga de, som b o vid hafvet och dagligen få erfara dess uppfriskande, stär- kande o c h inspirerande inflytande.
Så gammalt som skapelsen, visar det ständigt nya sidor af uppenbarelse o c h talar genom växlande stäm- ningar sitt alltid sköna evighetsspråk.
Alla äga j u icke denna förmån, men hafva i stället någon annan.
Huru o c h närhelst vi betrakta naturen, visar hon sig aldrig uttryckslös.
De som b o i staden kunna af de enklaste motiv hämta stort nöje.
Till o c h med den dämpade glöden från en solnedgång o m hösten, sedd genom en stadsparks grå töcken, har sin sär- egna tjusning.
D e t » fulaste landskap » i det » värsta v ä d e r » kan befinnas rikt på effekt, in- tressant omväxling eller fint behag för dem, som hafva ögon att se m e d.
O c h » ögat är ändå den sanna artisten », när allt kommer omkring.
Begå ej det misstaget att tro, det man en- dast b ö r uppsöka naturens mest storslagna o c h sällsynta sidor.
O m v i vilja tillägna oss hennes välsignelse, måste vi vara färdiga att mottaga den när o c h hvar som helst.
D e som jäkta från Schweiz till Italien, från A m e r i k a till Egypten för att uppsöka det pittoreska och som endast kunna bringas till beundran af det sublima eller ovanliga, gå ändå miste o m det högsta nöjet såväl som det lättast tillgängliga.
Ett sätt hvarpå bildade kvinnor, sådana som hafva naturen att tacka för så m y c k e t, kunna visa henne sin vördnad är att beslutsamt mot- sätta sig allt onödigt vanställande af vårt vackra land.
D e flesta af oss hafva j u ingen direkt röst i sådana angelägenheter, m e n vårt infly- tande kan åtminstone bidraga till bildandet af allmänna meningen.
V i kunna hjälpa männen, som afgöra dessa saker, att inse, hur orätt det är att för lumpna eller själfviska ändamål göra ingrepp på det, s o m varit ämnadt till mångas glädje.
Bland invändningar, som höjts m o t veten- skapens öfverhandtagande i vår tid, har man äfven fruktat att dess kalla ljus o c h obevekliga fakta skulle förstöra skönhetens förtrollning o c h poesi i naturens värld, men detta är att misskänna vetenskapen.
Skåda blott litet längre än till ytan, o c h du skall få se ', att hvarje mysterium, som hon afslöjar, endast låter oss finna ett nytt mysterium; att alla våra gamla föreställningar o m skönhet bli förvandlade genom dess ljus till någonting långt härligare.
Natu- ren tål vid att granskas genom våra teleskop, mikroskop o c h alla andra instrumenter och uppenbarar ändå så outgrundliga möjligheter och utomordentliga fullkomligheter, att de öfver- träffa poetens mest fantastiska drömmar.
Den hemlighetsfullhet, s o m utgör en af bestånds- delarna i hennes skönhet, har blott förändrat utseende.
Vetenskapens fesagor äro de bästa af alla — de låta ingenting vara ringa o c h hvardagligt, utan skänka åt allt en ny betydelse.
J u mer vi veta o m naturen, dess mer måste vi beundra o c h älska henne.
* * * E n lycklig kvinna.
å jwen b i r m a n s k a k v i n n a n säges vara m y e - £ * &gt; k e t l y c k l i g, j a, d e t p å s t å s, att h o n är den lyckligaste kvinna på jorden, och Mr Fielding, s o m haft f ö r m å n e n att i g r u n d studera henne, förklarar m e d hänförelse, att h o n är b l o m m a n af sitt k ö n.