Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Bland de stadganden uti 1818 års inteckningslag, sorn r synnerhet varit föremål för anmärkningar, äro 18 och 19 §§”, hvilka afse de händelser, att någon fått inteckning i flera fastigheter för samma fordran, utan att uppgifvet är för huru stor del hvarje fastighet svarar, samt att en eller anuau af dessa fastigheter samtidigt eller sedermera blifvit serskildt iuteeknad. 8 Lag-Utskottets Betänkande, ff.-o 51/.
Utgående från den princip, alt, då odelad inteckning i flera fastigheter blifvit meddelad, samma fastigheter alla för en och en för alla häfta för denna inteckning, ansågo 1818 års lagstiftare blott nödigt att bestämma den odelade inteckningens inflytande på serskilda i fastigheterna beviljade inteckningar eller rättare de senares på den odelade; och blef, i sådant afseende, stadgadt, att den, som eger odelad inteckning i flera fastigheter, må icke, derest andra borgenärer å samma tid, med eller efter honom, erhållit inteckning i en eller annan af fastigheterna, låta sin inteckning i någondera fastigheten förfalla eller, utan de sistnämndes samtycke, dödas, vid påföljd, alt han eljest ej njuter annan rätt, än efter sista inteckningshafvaren; eller ur serskildt intecknad fastighet taga betalning för mer, än som i de andra fastigheterna brister.
Om det å ena sidan måste medgifvas, alt dessa stadganden i någon mån och under vissa förhållanden voro billiga; så kan deremot, å den andra, icke bestridas, att verkningarna deraf varit af en serdeles menlig beskaffeidiet.
Det var nemligen billigt, att, då man förklarade, det alla de fastigheter, som häfta för odelad inteckning, äro, utan inskränkning , solidariskt ansvariga, och således hvar för sig kunna tillgripas för inteckningens gäldande, förbjuda innehafvare af sådan inteckning, att låta den dödas eller förfalla i någondera fastigheten, emedan den med serskild, men senare, inteckning besvärade fastigheten eljest helt och hållet skulle kunna komma att användas för odelade inteckningen; men genom detta förbud och påföljden af dess öfverträdelse lades nära nog oöfvervinnerliga hinder ej allenast för gäldenären sjelf, i händelse han vilie försälja en af fastigheterna, utan äfven för köpare deraf, att göra den från inteckning fri, enär, äfven om hela fastighetens värde eller den utfästa köpeskillingen öfverlemnades till innehafvaren af den odelade inteckningen, denne likväl icke kunde samtycka till dödande af inteckningen i den serskilda fastigheten, utan att till större delen, om ej fullkomligt, förlora den säkerhet, han i de öfriga fastigheterna vunnit;-— och om det stadgande, att, för odelad inteckning, betalning ej får tagas ur den fastighet, som häftar för serskild inteckning, för mera än i de andra brister, skulle kunna stå tillsammans med rättvisa i det fall, att alla egendomarne äro i gäldenärens hand; så leder det åter, efter hvad erfarenheten visar, till motsatsen, vid det förhållande, att fastigheterna kommit i serskiide personers ego.
Om då egaren till en af fastigheterna låter inteckna densamma, så hvälfver han dymedelst, i enlighet med den tydning detta stadgande i tillämpningen erhållit, hela ansvarigheten för odelade inteckningen på de andra och fredar der - Lag-Utskottets Betänkande, N.-o 5y. 9 derigenom sig, på öfriga egares bekostnad, intill dess sig visat om de sistnämndes fastigheter förslå till gäldande af den odelade inteckningen eller ej, i hvilken senare händelse blott bristen må ur hans fastighet tagas.
Men utom de tryckande band, som således genom denna lagstiftning blifvit lagda på den fria egande- och dispositionsrätten, utom de förluster och lidanden, som, under skydd deraf, kunna tillskyndas enskilde, gifver förevarande lagbud anledning till de mest invecklade liqvidationsfrågor emellan köpare och nya egare af serskilda, med odelad inteckning graverade fastigheter, hvilkas lösning derförutan försvåras genom saknaden af all bestämd grund för inteckningens fördelning på samma fastigheter.
Att angifva en sådan grund, att bereda möjlighet för innehafvare af fastighet, som gemensamt med andra är intecknad för samma fordran, att kunna lossa densamma från inteckningen samt att förekomma det inflytande, som en senare inteckning uti endera fastigheten, på sätt visadt blifvit, anses utöfva, äro således de hufvudsaklig'aste vilkoren för tillvägabringande af den förbättring utaf lagstiftningen i denna del, som behofvet påkallar; och det är i sådan syftning, som Utskottet öfverenskomma om de bestämmelser, hvilka upptagas i 19—27 §§ af Utskottets förslag.
Vid lösningen af denna uppgift, har Utskottet haft att besvara följande frågor: a) hvad rätt må en i flera fastigheter beviljad odelad inteckning rätteligen medföra?
och b) hvilken verkan bör en samtidig eller senare i någondera egendomen fastställd inteckning tillerkännas? eller, med andra ord, kan en förbättrad lagstiftning i detta ämne byggas på enahanda grunder, hvarpå den närvarande hvilar, och således det åsyftade ändamålet vinnas vid tillämpning af den oinskränkta solidaritets-princip, som för närvarande gäller?
Emot denna princip står den så kallade delningsprincipen, enligt hvilken vid intecknings meddelande bör bestämmas för hvad belopp eller del af fordringen inteckningen skall i hvarje del af fastigheten gälla; och under da öfverläggningar, som vid föregående riksmöten hos Rikets Ständer i detta ämne egt rum, hafva röster äfven höjt sig för införande af omförmälda princip; men ehuru sådant skulle leda till en serdeles förenkling af uppkommande rättsförhållanden, har det ej kunnat undfalla Uiskottet, hurusom alltför tunga band derigenom komme att läggas på friheten i aftal: en frihet, som i kreditfrågor, om någonsin, är af yttersta vigt.
Prot. 1847 och 1848, 7 Sami. 1 Afd. 20 Haji. 2 10 Lag-Utskottets Betänkandej N.o 5j.
Alt för den utbildning eller föi bätti ing af lagstiftningen, som är t fråga, helt och hållet frånträda förstnämnda grundsats, har således Utskottet ansett betänkligt; men deremot har Utskottet trott en sådan modifikation deraf kunna ega rum, att, utan minskning af den rätt innehafvare af odelad inteckning for närvarande tillkommer, reda och sakel het i frågor af denna art kunna vinnas.
För detta ändamål har Utskottet antagit: att hvarje serskild fastighet ovilkorligen skall häfta för en viss del x och derutöfver endast för hvad. ur de andra fastigheterna ej kan utfås > samt i förenlighet dermed föreslagit: att då, vid intecknings beviljande, ej är utsatt för hvad belopp eller del af fordringen hvarje serskild fastighet häfiar, ansvarigheten dem emellan skall beräknas efter förhållandet af hvardera fastighetens värde till sammanlagda värdet af dem alla> äfvensom alt, om, vid någondera fastighetens försäljning, köpeskillingen ej letnnar full tillgång till gäldande af det ansvarighetsbelopp, hvarför denna fastighet häftar, den uppkomna bristen skall falla de öfriga fastigheterna till last efter nyssnämnde grund.
En beslamd måttstock är härigenom gifven för ansvarigheten, och bor genären ttyggad i sitt anspråk på full betalning, så vidt den kan ei hål las ur alla fastigheterna, utan att dessa behöfva hvar för sig belastas med den solidära ansvarigheten för fordringens hela belopp; hvaraf åter häiflyter dea fördel, att en innehafvare af odelad inteckning, som, efter nu gällande inteckningslag, ej vågar medgifva relax af någon bland de intecknade fastigheterna* skulle kunna göra det utan annat äfventyr, än att frånsäga sig rättigheten att för brist, sorn skulle utgå ur den relaxerade fastigheten, njuta ersättning i de andra, hvilken rättighet utan våda kan afstås i de flesta fall, då sällan nå gon fastighet för odelad fordran är öfveriutecknad, och då dessutom den, som soker relaxen, alltid bör kunna, om det äskås, skaffa annan säkerhet för nå» got mindre betydligt belopp, som må antagas för det högsta, hvartill dea blifvande bristen möjligen kan utgå.
Den modifikation i solidaritetsprincipen, som Utskottet således härutinnan tillstyrkt, är redan af lagberedningen föreslagen; och, i öfverensstämmelse med beredningen’, har Utskottet jemväl antagit, att, om ej gäldenären i sjelfva inteckningshandlingen utsatt visst värde å hvarje fastighet, grunden för ansvarighetsförhållandet skall hemtas från fastighetens uppskattning till bevillning eller taxeringsvärde året näst före det, då inteckningen meddelades; men härvid har Utskottet dock ansett nödigt tillägga, att, om för det år, någon uppskattning ej skett, den, som först derefter skedde, skall tjena till efterrättelse.
Lag-Utskottets Belankande^ N.o Sy. 11 Utskoltet har nemligen ej förbise!t, det fall kunna inträffa, då uppskattning till bevillning å hvarje serskild fastighet ej skett året näst före det, då inteckningen söktes: såsom då en fastighet varder styckad och flera smärre egendomar i flera egares händer uppstå.
Om hela fastigheten varit intecknad och fordringen skall uttagas ur de serskilda egendomarne, så saknas i lagberedningens förslag all grund för bestämmande af hvardera fastighetens ansvarighet, emedan något taxeringsvärde ej kunnat åsättas desamma före styckningen och således än mindre före inteckningen.
Sådant kan ej ske förr än efter styckningen; och för denna och andra händelser af enahanda beskaffenhet har Utskottet ansett den uppskattning, som skett näst ejter intecknin gen vara den lämpligaste fördelningsgrunden.
Men härefter afviker Utskottets förslag helt och hållet från beredningens.
Utskottet har nemligen ansett senare, serskild inteckning i fastighet, som gemensamt med andra är graverad för odelad inteckning, böra medföra rätt till vidare än det öfverskott, som finnes, efter det den andel, som på odelade inteckningen sig belöper, ur fastigheten utgått.
Så länge den grundsats gäller, att innehafvare af odelad inteckning får hålla sig till hvilken af intecknade fastigheterne, som han finnér för godt, skulle serskild inteckningshaf vares rätt helt och hållet kunna tillintetgöras, utan den restriktion till hans fördel, som lagen nu innehåller; men förhållandet blir annorlunda då innehafvares af den odelade inteckningen rättighet fått den begränsning, Utskottet föreslagit.
Han kan då mera ej ur den serskildt intecknade fastigheten uttaga mera, än en viss del, eller så mycket, som, vid jemförelse af alla intecknade fastigheternas värde, derå faller; och då den, som får serskild inteckning uti en faslighet, som gemensamt med andra är intecknad för samma fordran, kan, sedan lagen angifvit den grund, hvarefter fastigheterna skola ansvara för den odelade inteckningen, redan på förhand inse för huru star andel af den odelade inteckningen samma faslighet häftar, har han, som det oansedt åtnöjt sig med inteckning i blott en af fastigheterna, ej heller giltigt anspråk på någon af de andra, derest den säkerhet, han sig förvärfvat, finnes otillräcklig.
Endast derigenom att man på så sätt bestämmer förhål landet mellan omförmälda serskilda inteckningar kan enkelhet i frågor af denna art uppnås och den säkerhet vinnas, som hittills saknats.
På det serskild innehafvares rätt emellertid, så vidt ske kan, må kunna bevaras, har Utskottet inlagt bestämmelsen i 21 §, hvilken, likasom de öfrige stadganderne i denna del, ej torde fordra annan redogörelse än den nu lemnade. 12 Lag-T.
Iskotlets Betänkandej lV. o 57. 28 § i Utskottets förslag motsvarar den 20 § i 1818 års Iuteckuingslag, som stadgar, att, om intecknad fastighet varder utmätt för en borgenärs fordran, då må alla öfriga borgenärer, som ega inteckning i fastigheten, genast derutur njuta betalning hvar efter sin rätt, ändå att deras fordringar ej åro till betalning förfallne.
Som emellertid en borgenär, hvilken ej sökt utmätning, ej bör kunna tvingas att taga betalning för sin icke förfallna fordran, om iian vill låta den i egendomen innestå, sedan densamma blifvit försåld, bar Utskottet derom infört en bestämmelse*
Om man ser på uttrycket i gällande lag, synes meningen ej heller varit att i detta hänseende ålägga någon ovilkorlig förbindelse; men i tillämpningen har man likväl ansett hvarje inteckningshdfvare nödsakad att emottaga liqvid, så framt köparen sådant påstått.
Då emellertid i detta fall äfvenlyret måste stanna på inteckniugshafvaren sjelf, så att förre egaren blir fri från ansvarighet för hvad som vid den exekutiva försäljningen kunnat gäldas af köpeskillingen, emedan det vora orätt, om denne skulle lida deraf, att egendomen vid en framtida försäljning, med hvilken han ej hade att skaffa, icke ginge lika högt, har Utskottet i sådan syftning gjort ett tillägg vid förenämnde af Utskottet föreslagna bestämmelse.
I 1818 års Kongl, förordning föreskrifves att, om gäldenär afträdt sin egendom till konkurs förr än tiden till intecknings-förnyelse gått till ända, borgenär, som sin fordran bevakar, eger, utan förnyelse, njuta intecknings-rätten till godo, ändå att dagen till bevakning efter sagde tid infaller.
Enär detta stadgande kunde leda till den följd, att, änskönt inteckning uti domarens gravationsbevis blifvit, såsom ej förnyad inom tio år, utesluten, densamma likväl, genom fordringens bevakning i gäldenärens konkurs, skulle blifva gällande framför andra i samma bevis upptagna fordringar, har så väl Lag-kominitteen som lagberedningen, i anseende till den häraf uppkommande osäkerhet, föreslagit det motsatta stadgande, att inteckning, som ej inom föreskrifven tid är förnyad, förfaller, ändå att gäldenärens egendom inom samma tid lill konkurs afträdes; och som ett sådant stadgande jemväl är behöfligt, för den händelse att konkursen kommer att förfalla och inteckningen att fortfarande i egendomen qvarstå, har Utskottet ansett nödigt att förändra na gällande föreskrift i denna del till likhet med hvad lagberedningen föreslagit.
Men utom denna förändring af föreskriften om intecknings förnyelse, har Utskottet funnit en ny bestämmelse härutinnan vara af behof vet påi kallad.
Lag-Utskotlels Betänkande, N:o 5j. te
Det har nemligen varit omtvistadt, huruvida postposition af inteckning skulle hafva samma verkan till inteckningens bibehållande, som en förnyelse; och som olika åsigter jemväl derom varit rådande, är det af vigt, att lagstif taren bestämdt uttalar sin mening i detta afseende.
Man har väl påstått att då, medelst postposition, som skett inom den för förnyelse af inteckning föreskrifna tid, inteckningen blifvit hos domstolen anmäld och uti intecknings-protokollet antecknad, samma åtgärd fullt uppfyller ändamålet med förnyelsen; men om man tar i betraktande, att post position blott innefattar en reglering af rättsförhållanden emellan serskildeinteckningshafvare eller en hos domstolen anmäld öfverenskommelse dem emellan, som ej förändrar deras ställning till de öfriga, anser Utskottet en sådan åtgärd ej heller böra medföra den vidsträckta verkan, som en i laga ordning Verkställd förnyelse; och denna åsigt är gruuden till det tillägg, som för omförmäldta fall innefattas i den af Utskottet föreslagna 29 §.
I fråga, huruvida det voie nödigt, att vid den domstol, som beviljat inteckning, förete den handling, hvarå inteckningen grundas, då man söker förändring af intecknings-rätten, vare sig genom postposition deraf eller genom re1 ax af någon del i den intecknade egendomen eller på hvad annat sätt sorn helst, hafva skiljaktiga meningar hos domstolarne likaledes gjort sig gällande.
I den allmänna föreskrift, att lundlingen vid hvarje åtgärd, som sökes, skall uppvisas vid iuteckningsdomslolen, medgifver dock 181Ö års lag blott ett enda undantag, det nemligen, som förekommer i 23 § och innefat!as i tillåtelsen att vid annan rätt, der inlecknings-protokoll hålles, förete handlingar, i afseende på tillernad ansökning om förnyelse vid inteekningsdomstolen.
Då nu en undantagslag ej får tydas extensivt och postposition eller relax, enligt hvad förut är visadt, ej kan anses för förnyelse, synes det vara ett uppenbart misstag om lagens rätta mening, alt i fråga om postposition och relax tillämpa stadgandet om förnyelse.
Ehuru anledning äfven är till ett olika förfarande i dessa fall, har det likväl icke undfallit Utskottet, att uppvisandet af originalhandlingen vid inteckningsdomstolen hvarje gång någon förändring af inteckningsrätten sökes har stora olägenheter med sig; och, till undvikande deraf, har Utskottet trott en utväg böra beredas den borgenär, som vill låta sin inteckning under annan nedsättas eller eljest förändras eller till någon del dödas, att, likasom vid förnyelse, kunna vinna målet genom handlingens- uppvisande vid annan rätt, än 14 La g-TJt skottens Betänkande j N:o Sj. inteckningsdomstolen.
Men, jemte det Utskottet för begagnandet af denna rätt stadgat det vilkor, att borgenären å sjelfva handlingen skriftligen förklarar i hvad mån nedsätlningen, förändringen eller dödandet må ega rum, har Utskottet funnit nödigt att i förevarande hänseende göra ett undantag, eller för den händelse, att flera inteckningar i samma egendom äro beviljade samma dag, på grund af serskilda lika lydande handlingar, och inteckningarne, i fall förnyelse skött, äfven blifvit samma dag förnyade.
I denna händelse anser nemligen Utskottet nedsättning eller förändring af någondera inteckningen ej böra tillåtas, utan alt orginalhandlingen företes vid inteckningsdomstoler.
Behofvet af detta undantag upplyses af följande exempel: om två alldeles lika lydande skuldsedlar blifvit utfärdade och intecknade på samma dag, vore det möjligt, att innehafvaren af den ena medgåfve postposilion, men icke innehafvaren af den andra; att således blott en af sedlarne uppvistes vid annan rätt, än inteckningsdomstolen; att likväl den, som hade fördel af postpositionen, uttoge två exemplar af protokollet öfver uppvisandet; och att han bomme med bägge exemplaren till inteckningsdomstolen; och der kunde han då lätteligen utverka sig postposition af båda inteckningarne.
Det kan visserligen invändas, att detta ej borde hända, om uppmärksamhet fästes derå, att båda protokollsutdöagen hade samma nummer; men för det första finnas domstolar, som icke bruka numerera sina protokollsutdrag, och för det andra blefve det, äfven om sådant föreskrefs, ganska äfventyrligt att låta en sak af så stor vigt, som den ifrågavarande, bero på någonting så tillfälligt, som om numret på ett protokollsutdrag är riktigt eller ej.
Och härmed har Utskottet redovisat för motiverne lill det nya stadgande, som återfinnes i 32 § af Utskottets förslag.
Vidare har Utskottet i 34 och 35 §§ infört serskilde i gällande lag saknade bestämmelser.
Den förra afser det i allmänna kreditrörelsen häfdvunna bruk, att inteckningar, som blifvit inlösta, åter sättas i omlopp med oförändrad panträtt.
Då detta kan ske utan minsta orättvisa, enär hvarje inteckning behåller det rum, den en gång fått, och innehafvaren af en senare inteckning således ej förlorar det ringaste af hvad honom rätteligen tillkommer, derigenom att en äldre inteckning, för hvilken han alltid skolat vika, öfvergår med oförändrad tidsordning i annans hand, sedan den varit af gäldenären inlöst, har Utskottet, som finner ifrågavarande bruk medföra väsendtliga fördelar, ansett det - Lag-Utskottets Betänkande, IV. o Sj. 15 samma böra, till förekommande af tvister, utaf lagen sanktioneras; och då Utskottet i 35 § förklarat, att, om någon innehar inteckning på högre belopp än han verkligen eger att fordra, han må begagna inteckningen efter dess fulla lydelse, så långt det är nödigt för utbekommande af hans fordran, har Utskottet äfven haft till ändamål att gifva säkerhet åt ett förhållande, sorn ofta inträffar och för allmänna krediten är af vigt.
Det händer nemligen nästan dagligen att intecknade skuldebref lemnäs såsom pant för fordringar, som ej uppgå till inteckningsbeloppet, och innehafvarne af intecknings-dokumentetii* anses alltid berättigade att begagna desamma, så vidt det erfordras för fordringarnes godtgörande.
Andra fall inträffa jemväl då tillämpning af denna § är nödig och rättvis.
Orri t. ex. någon samma dag låter inteckna i sin egendom två skuldebref, hvartdera å 5,000 r:dr banko, och sedermera försöker få upplåna penuingar på samma handlingar; så kan hända att en person lern» nar fulla beloppet å ena skuldsedeln, men att på den andra ej kan erhållas mer än 3,000 rrdr, emedan långifvaren ej anser egendomen värd hela iutecknade beloppet»
Nu säljes ock egendomen för 6,000 rsdr; och ehuru inteckningshafvarne hafva olika fordringar, hafva de likväl hvar för sig lika stor panträtt i egendomen.
Derefter måste deras rättigheter mätas, och deraf följer att, då köpeskillingen skall delas lika, den mindre fordriugsegaren får full betalning» men ej den andra.
Ehuru detta ej strider emot gällande lag, synes likväl förevarande bestämmelse vara af vigt, såsom bidragande till säkerhet i kreditförhållanden» Genom det i 39 § innefattade, från lagberedningens förslag hemtade stadgande om skyldighet för den, som besvärar sig öfver beslut, hvarigenom Underrätt afslagit ansökan om intecknings beviljande eller bifallit ansökan om intecknings nedsättning, förändring eller dödande» att, inom viss tid, efter det hans besvär inkommit till Öfverrätten, derom inlemna bevis till Underrätten för att i dess protokoll intagas; har Utskottet till syftemål att gifva de protokoll, efter hvilka gravationsbevis skola meddelas, sådan fullständighet, att dessa bevis må kunna med tillbörlig säkerhet utfärdas och begagnas.
För närvarande saknas all föreskrift i denna syftning.
Sedan Underrätt afslagit en gjord ansökning om inteckning, kan man af rättens protokoll ej få Dågon kännedom, huruvida ärendet blifvit draget under högre rätts pröfning, förr än, derest så skett och sökanden vunnit, han hos Underrätten anmäler sådant, hvarförinnan längre tid dock alltid måste förflyta.
Yid Underrätten böra emelleitid alla upplysningar vara att tillgå, sorn röra förhållandet med der 16 Lag-Utskottets Betänkande, N:o Sj. handlagda inteckningsfrågor, emedan endast derigenom är möjligt att derifrån erhålla fullt tillförlitliga gravationsbevis; och detta mål synes lämpligen befordras genom ifrågaställde förskrift.
Utskottet, som nu sökt att i korthet redovisa grunderna för de väsendtligaste stadganden i Utskottets förslag, som antingen afvika från gällande lagstiftning eller ock innefatta helt och hållet nya bestämmelser, får derjemte upplysa, att 13 § i detta förslag är hemtad från Kongl, förordningen den 9 November 1844, om vissa förändrade föreskrifter i afseende på lagfarts och nyttjanderätts inteckning.
— Genom denna författning upphäfdes 13 § i 1818 års inteckningslag, den der angick det fall, då inteckning söktes i fastighet, som kommit i ny egares hand, af förre egarens borgenärer; och ett förändradt stadgande för delta fall upptogs i 3 § af förenämnde författning.
Uti nu ifrågavande lag har emellertid delta stadgande sin rätta plats; och af så dan anledning har Utskottet föreslagit dess återflyttning.
1 öfriga delar har Utskottet ej funnit skäl att afvika från hvad nu är stadgadt i I8l8 års inteckningsförordning, jemförd med Kongl, kungörelsea den 18
December 1823, angående rätta förståndet af 1 mom. i 12 § och ändring i 24 § af berörde förordning, och Kongl, kuugörelsen den 30
Maj 1835, angående förändrad lydelse af samma förordnings 16 §. ehuru Utskottet, enligt hvad ofvan är antydt, ansett nödigt verkställa förändringar i redaktionen af åtskilliga bland dessa stadganden.
Att ingå i någon speciel redogörelse för dessa förändringar torde vara öfverflödigt.
I denna del synes nog att anmärka, det
Utskottet härvid haft till föremål att åt omförmäldte stadganden gifva den klarhet och bestämdhet, som äro oeftergifliga vilkor i all lag.
Af det nu anförda följer, att Utskottet ej anser Erik Anderssons framställning i någon del böra bifallas; men ehuru Utskottet ej heller kan understödja de förslag, som herr Coyet och Per Haraldsson framlagt, erkänner likväl Utskottet, att desamma förtjena uppmärksamhet.
Det är nemligen bekant hurusom, vid de af motionärerne uppgifna förhållanden, inteckningsprotokollen ofta ej innefatta tillfyllestgörande ledning för meddelandet af fullständiga gravationsbevis å serskilda delar i samma hemman.
Men denna olägenhet lärer icke kunna afhjelpas på någotdera af de sätt, motionären föreslagit.