Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jag hoppas, att den har kommit till rätta igen 1 » » Bara den icke blir rubbad nu! » » h, det har minsann ingen fara!
Säg, Georg, minns du, när jag förde in dig i Amaranten?
Du hade varit så artig och vänlig mot mig på några baler strax förut, att jag redan hade börjat flam- ma litet, och när jag så fick se dig inne i reci- pientrummet, klädd i adelsuniform, lång och ståt- lig, då tog du mitt hjärta med storm!
Och när se ' n dörrarne slogos upp till stora salen och vi vandrade dit ut i ljus och glans, hand i hand, du till höger och jag med min stora bukett i handen, då tyckte jag alldeles att det var som om vi gingo till altaret.
Men » » Men? » upprepade han, » Du kände ingenting ditåt, nej, — afbryt mig icke; jag minns alltför väl, huru du underhöll mig hela kotiljongen med att lofsjunga Ellen.
Det var afkylande, må du trol i h, hvad det där före- faller att vara länge, länge sedan!
Men, minns •rf .§?!
ti n n a Aktiebolaget Desinfection i rum, iartyg och bostäder, allt p &amp; stället — utan bortförande af möbler.
— K o n t o r: Brunkebergsgatan 3 B.
G • g
IDUN 352.
Georg vårt allra första möte då?
Det var på Agnesro. » » Ja, det kommer jag väl ihåg: Jag var bjuden ut till dina bröder öfver en dag, och knappt hade jag kommit, förrän de drogo mig med sig till ett timmerupplag inne i skogen, — vi skulle leka ångbåt, sade de.
Där fick jag se dig sitta högt uppe på en brädstapel,som pojkarne genast äntrade, under det de uppgåfvo vilda härskrin.
Jag som aldrig har varit någon ekvilibrist, be- traktade dem med hemlig bäfvan, då jag plöts- ligt fick höra en liten röst, som sade i ytterst föraktfull ton: » stockfisk! » Fru Holm vände sig lifligt emot honom.
» Och hvad gjorde du?
Jo, du tog af dig mössan, lade handen på hjärtat och sade patetiskt: » stockros! » Åh, jag minns än i dag, hur ond jag blef! » De smålogo båda och sutto sedan tysta en stund.
» Läser Anna mycket nu för tiden? » frågade protokollsekreteraren slutligen.
» Ja, jag smyger mig nog till det ibland, men — jag har aldrig någon att tala med om hvad jag läst. » » Din man då? » » Han tittar sällan i någon bok.
» * - jt.r han bara praktisk? » » Nej, han är också den snällaste, bästa män- niska som finns! » » Men — — » » Kom icke med några men, Georg, » afbröt fru Holm nervöst.
» Hvart ämnar du dig egentligen, det har jag alldeles glömt att fråga? ».
» Till von Haagens på Björkö. » » Jaså, då stiga vi af vid samma brygga.
Skall du stanna länge där? » » Bara till i morgon. » » Då kan jag ej hoppas att få se Georg hemma hos mig, men — det vore ju heller ingenting att bjuda på. » » Det beror på uppfattningen!
Tack, Anna, denna gången kan jag ej komma, men jag hop- pas att det skall gå för sig ett annat år!
Äro ni ofta på Björkö? » » Tror du att de umgås med oss? » Protokollsekreteraren såg förvånad ut.
» Men Anna är ju gammal bekant både med friherrinnan och Louis! » sade han.
En buse för luftens bevingade skara; När väl de få se mig, åstad de då fara, Och fastän jag skal utan kärna blott är, Så rädas de dock, när de komma mig när.
Si P » CD Ej m W I Is 0 5 O,, • _• 005 » «B £© » 3 S« » 0 a E gl » le £ Hvad krälar i jorden, Hvad bäres på bal?
En rätt uppå borden, Bäst då den är sval.
En farkost på vatten.
En höjd utaf sand.
Dr hvad dricker katten Sin välling ibland?
En jätte bland träden I skogarne här.
Hvad gör man med säden, När mogen den är?
Hvad gör väl den lilla, Som glad är hos mor?
Hvad bör man ej gilla Hos liten som stor?
Ett namn på en flicka.
Ett namn på en pilt.
» Ja det var det! » svarade hon enkelt.
» Och nu har jag fått ett nytt att lägga till alla de gamla.
Adjö, snälle Georg! » — » Mamma! » En liten hand drog ifrigt i fru Holms klädning.
» Kan mamma tänka, attEosa har brutit benet af sig! » » Hvem är Rosa? » Fru Holm såg he !t från- varande ut.
» Kon, vet jag, » svarade den lilla i förebrående ton.
» De måste slakta henne i morse, men pappa har icke sålt något af köttet än, ty han visste inte hur mycket mamma ville behålla. » » Jaså.
Kom nu, liten Annie, så gå vi upp till vagnen. » » Och så sa ' pappa, att jag skulle tala om för mamma, att vi hinna köra in den sista hafren i dag.
Pappa hjälper själf till med att lassa. » » Jaså, — det var ju roligt. » När fru Holm slutligen kommit upp i trillan, fått Annie i sitt knä och de begåfvo sig i väg, kände hon sig så trött, så genomtrött till kropp och själ.
Tankarna flögo af och an, från gamla minnen till slakten, som väntade henne hemma, från Georg Malmfelt till mannen, — af och an- Hon frös, höstkvällen var kylig och fuktig; det började redan skymma.
Långt borta i en krök- ning af vägen syntes det eleganta, ekipaget från Björkö.
Borde icke hennes plats ha varit där i stället?
» Mamma, » hviskade Annie och smög sin arm kring modrens hals, » jag är så glad, så glad att mamma är hemma igen I » Fru Holm tryckte barnet häftigt till sig och lutade sitt ansikte mot dess axel för att dölja sina tårar.
Sådana ljufliga ord!
Nej, hon ville icke byta sin plats mot någon a n n a n, — kunde hon blott fylla den — den var så stor!
* » Tiderna förändras och vi med dem, » svarade fru Holm med ett sorgset leende.
» Vi måste göra oss i ordning nu, Georg, vi äro snart framme! » Protokollsekreteraren tog hennes hand.
» Anna, » sade han sakta, » hvad allt ändå kunde ha varit annorlunda! » » Det är bra som det är, » svarade fru Holm litet kort och gick.
Srax innan båten lade till, kom protokollsekre- teraren fram till fru Holm, som stod på för- däck.
» Kanske det skulle roa Anna att läsa den här boken?
Jag har slutat den just i dag. » Fru Holm såg på titlen: » Den sociala utveck- lingen » af B. Kidd.
» Tack! » svarade hon gladt.
» Den skall ju vara så intressant.
Georg tycker, att jag behöfver ut- vecklas, kan jag se, » tillade hon skämtsamt.
» Fullkomlighet nå vi aldrig! » » Hvilket diplomatiskt svar!
Se där ha vi eki- paget från Björkö! » Hon pekade uppåt stranden.
» Är det ingen nere och möter Anna? » » Jo, min yngsta lilla flicka står där på bryg- gan. » Fru Holm viftade med parasollen åt en liten sex å sju års flicka, klädd i för korta kjolar och urvuxen kappa.
Protokollsekreteraren hade knappast hjälpt fru Holm öfver landgången, förrän betjänten från Björkö sprang fram och tog emot hans kappsäck och plaid.
Fru Holm kysste sin lilla dotter och stod sedan kvar på bryggan för att se till, att alla hennes saker kommo i land.
» Kan jag icke hjälpa Anna med något? » Protokollsekreteraren stirrade rådlös på såp- fjärdingen och korgarne.
» Nej tack I Nu skall du resa!
Det här får drängen bära upp sedan, medan jag håller i hästen. » Protokollsekreteraren såg sökande uppåt stran- den och fick syn på en enkel trilla, förspänd en grof, duktig häst och körd af en halfvuxen pojke.
» Adjö då, Anna! » sade han och tryckte varmt hennes hand.
» Det var roligt att få träffas och upplifva gamla minnen igen! » Hvad sättes på bricka?
Ett djur som är vildt.
Hvad är väl den himmel, Som icke är blå?
I skogarnes vimmel En best, som är grå.
En fågel, som bådar Att våren är när.
Porträttet du skådar, Hvad om sig det bär?
Hvad kallas väl pilten, Som skälmstycken gör?
Hvad sättes på filten Att kännas den bör?
Hvem lindrar väl smärta Vid sjukbädden vår?
åted detta n:r följer tdnns Mode- och Mönstertidning N:r 32 (138) n:r S till dem,, nom abonnerat å densamma.
Fredagen den 8 augusti 1890.
Tidningen kostar AnnonspriM: endast 1 kr.
För » Platssökande » o c h ' Lediga platser.
Iduns- Mode- och Mönstertidning 1 kr.
Redaktör och F R I T H I O F utgifvare: H E L L B E R G.
TräffaB S byrån kl. 10 — 11.
Utg-ifningstid: hvarje helgfri fredag.
Byrå: Drottninggatan 4 8, 1 tr. Lösnummerpris: 1 5 öre (vid kompletteringar).
Prenumeration sker i landsorten, å post- anstalterna, i Stockholm hos red., i boklådorna o c h tidningskontoren.
Emma Furstenhoflf.
Lien teckning af en th framstående lands- lan manarnas vexlings- rika lif, som vi i dag bringa våra läsarinnor, eger — förutom själfva ämnets — ett särskildt intresse därutinnan, att den tillhör en afdöd för- fattarinnas literära kvar- låtenskap och aldrig förr varit synlig i tryck.
Vil- helmina Gravallius ', för- fattarinnan till » Högadals prostgård » m. fl.
arbeten, namn hade på sin tid god klang inom den svenska vitterheten, och de böc- ker, som buro det, kunde alltid påräkna talrik läse- krets.
Att stilen och to- nen i hennes framställ- ning numera torde före- falla våra läsarinnor nå- got föråldrad, bör dock ej kunna förtaga den dess värde.
D å vi hädanefter, en- ligt vår ursprungliga plan, någon gång ämna med- dela bilderna äfven af hvad gångna tider egt framstående af kvinlighet och kvinlig förtjänst, ha vi redan träffat föran stal t- ning att kunna snart nog meddela våra läsarinnor en skildring af författa- rinnan fru Gravallius och hennesdiktningjämtepor-.
trätt, sedan de nu i Idun personligen få göra eller återupplifva hennes lite- rära bekantskap.
Det porträtt af Emma Fiirstenhoff, som förefin- nes i dagens nummer, ha vi- låtit utföra efter ett oljefärgsporträtt, som af den hädangångnas sväger- ska, fröken F. Fursten hoff, välvilligt ställts till vårt förfogande.
Uti en naturskön trakt af det idylliskt vackra Södermanland, där nu det snabba lokomotivet fru- stande drar fram mellan tjusande lundar och spe- gelklara sjöar, lekte un- der det första tiotalet af vårt århundrade bland blommor och solstrålar en liten, nästan underskön flicka.
Hennes uttrycksfulla ansikte med de klara ögo- nen, med de fina kinder- nas friska rosor, liknade en skön vår, rik på fäg- ring och härliga löften.
Kärlek och blommor tyck- tes också utgöra hennes lifselement,ty varmtemot- tog och återgaf hon hvarje smekning, och hvad lek- saker äro för andra barn, det var blommorna för henne.
Hennes tårar run- no icke mer, hennes öga strålade åter vid åsynen af dessa Floras älsklin- gar, och redan innan hen- nes läppar kunde uttala deras namn, smekte hon dem med varma kyssar.
IDUN 386 Bevara ditt hjärta med all flit, 1800 ty därutaf går lifvet.
pALOMO.
I Sitt lifs morgon framlefde hon också i en ljuf atmosfer af kärlek och blommor, likasom i en skön lustgård, där hon i rikt mått emot- tog de ömmaste smekningar af den unga, fagra modern, af den öfversälle fadern, hvilka ma- kar då ännu solade sig i sitt äktenskaps pa- radis, utan aning om den härjande vind, som så snart skulle förbränna dess grönska.
Den lilla flickan, den sedermera så namn- kunniga fleuristen fru Emma Furstenhoff, var dotter till skalden Carl Johan Lindegren, hvil- ken, som många af våra läsare troligen känna, var en af dessa vilsegångne, som vanvårda och förspilla både naturens och lyckans gåfvor.
Början af Lindegrens bana ingaf de rikaste förhoppningar, då han efter slutade studier med lofvande skaldegåfvor, år 1791, ingick i kungliga kansliet och snart därefter blef se- kreterare vid kungliga teatern, åt hvilken han sedermera med framgång och stora förhopp- ningar egnade sin sångmö.
Under dessa lyckliga förhållanden gjorde Lindegren bekantskap med den unga och tju- sande Sofie Silfversvärd, hvilken hos honom upptände en glödande passion.
Han lyckades vinna hennes hjärta, och, nä- stan svindlande af sällhet, hemförde han henne som sin maka till Första, en liten, löfkran- sad egendom, belägen i Ytter Järna socken, nära en vik af saltsjön.
Första egdes då af Lindegrens mor, och efter hennes död skulle han, såsom hennes enda barn, blifva egare däraf.
Nu strålade Lindegrens lyckas sol från zenit, och han förstod också att värma sig i hennes strålar, hvilka hunnit sin skönaste glans, då han tryckte den lilla Emma — eller Emilia, som hon i dopet kallades, till sitt öfverlyck- liga fadershjärta.
» Ingen herde i Arkadiens dalar, ingen konung på någon af världens troner eger en lycka, jämförlig med min! » — hade han vid sin dotters dop, i öfvermåttet af sin sällhet, ytt- rat till prosten Gravallius, dåvarande pastor i Järna.
Och dock, huru snart försvann icke denna lycka.
Lindegrens naturliga ostadighet, den svartsjuka, som blifvit uppväckt i hans lidelse- fulla hjärta och den tröst, han därför sökte i drufvans safter, voro väl de egentliga orsaker, som redan i Emmas späda år gjorde hans äktenskap så olyckligt, att hans hustru be- gärde upplösning däraf, och att hvarken tå- rar eller böner kunde förmå henne att längre bära sin boja.
» Allt, allt forslöstes och bortsuddades af Lindegren, både hustru, tjänst och timlig väl- färd, ja, själfva hans talang och frihet, så att han tillbringade sin lifstid på gäldstugan och dog där i sina bästa år, den 1 maj 1815 », säger om honom en skriftställare.
Oaktadt allt detta, tyckes han dock hafva bibehållit en varm kärlek för maka och barn, därom vittna de många poem, som han både före och efter skilsmässan skref till sin hustru, bland hvilka den bekanta afskedssången, af hvilken vi vilja anföra några rader: » Farväl Sofie!
V a r g o d emot vår Milla, g l ö m gärna m i g, m e n henne aldrig g l ö m!
O, straffa ej d e n m e n l ö s a, d e n lilla för faderns skull, s o m k a n s k e g j o r d e illa — h o n är v å r flydda sällhets s k ö n a d r ö m!
» Den lilla Emma blef således tidigt skild från fadern och det ljufliga fädernehemmets sol och blommor — från den frid och de kärle- kens fröjder, som omgåfvo hennes första år.
» Tag alla blommor med, mamma! », hade hon bedt, då hon skulle lemna Första.
Fru Silfversvärd, som fru Lindegren nu mera kallades, flyttade till Stockholm, där hon i ensamhet, fattigdom och omgifven af de mörka beskyllningar, hvilka världen så gärna uttalar öfver en ung, värnlös, intagande kvinna, framlefde sina sorgliga dagar.
Äfven sitt barn måste hon lemna, ty Emma blef till följd af behof antagen som foster- dotter hos mamsell Forslöf, åldtfru hos prin- sessan Sofia Albertina, hvilken senare med sitt kärleksrika hjärta fattade ett varmt in- tresse för den lilla vackra, sydländskt lifliga flickan, som därför ofta blef efterskickad till prinsessan, hos hvilken hon lekte och log, likt en lifvande solstråle.
Fru Furstenhoff talade ofta under sin lefnad om den mild.i, älskliga prinsessan.
Under sitt vistande hos mamsell Forslöf genomgick Emma madame Jacobs skola — för den tiden en af Stockholms bästa läro- anstalter — och där utmärkte hon sig snart for en genialisk, ovanligt snabb fattningsför- måga, en sprittande liflighet, ett mjukt, ehuru på skiftande intryck rikt sinne.
Hon skref vers, sjöng visor, berättade historier lefvande och dramatiskt, i hvilka alltid den mest osökta och älskliga humor blandade sig.
Huru hennes första ungdom förflutit, är oss icke bekant; endast det veta vi, att hon under hela sin lefnad ända in i ålderdomen med förtjusning talade om denna sitt lifs sol- skenstid, äfvensom om sin mor, hvilken hon nästan förgudade.
Till följd af ömsesidig böjelse gifte Emma Lindegren sig redan vid unga år med A.
Fur- stenhoff, hvilken var anställd vid Gustafsbergs då nyligen anlagda porslinsbruk.
På detta poetiskt sköna ställe bosatte sig de unga makarna, och där njöt den natur- älskande Emma med hela sin själs varma mot- taglighet af sjö, fågelsång och blommor.
Men hon förstod äfven att gifva det inre af hem- met trefnad, ordning och poesi.
Hennes äktenskap var icke olyckligt, ehuru ingen egentlig samstämmighet fanns mellan de båda makarna, ty den ömhet, som bodde på djupet af Fiirstenhoffs själ, gömde sig ofta, måhända till följd af hans hustrus excentriska lynne, under en hård yta.
Han förborgade således understundom den kärlek, som varm och tro- fast följde honom genom hela lifvet, hvilket gjorde, att Emmas lågande hjärta tyckte sig andas en kylig atmosfär.
Ovisst är dock, om någonsin hemmets stilla fröjder, det husliga lifvets enformighet, kunnat — sedan nyheten mistat sitt behag — tillfreds- ställa en så lågande själ, som fru Fiirstenhoffs om det icke, med hvilken make som helst, i längden hade synts henne tomt och otillfreds- ställande; ty med entusiasm älskade hon mu- sik, blommor, målning och allt, som skilde sig från hvardagslifvets prosa.
För att öka sin mans icke så stora inkom- ster började fru Furstenhoff montera dynor, måla vapen för vagnar jämte många andra finare, kvinliga arbeten, och uti allt, hvad hon företog sig, uppenbarade sig hennes fina smak, hennes artistiska sinne, ehuru dessa sysselsätt- ningar icke kunde tillfredsställa hennes eldiga och poetiska själ.
Snart lärde hon sig göra vaxblommor, och denna konst omfattade hon med den kärlek, hon alltid egnat Floras älsklingar.
Hon hann också snart häruti en artistisk skicklighet, som hon hoppades skulle för henne öppna den härliga vy, hvilken bortom fäderneslandets horisont länge hägrat for hennes fantasis dröm- mar.
Äfven denna tid klagade man, som man med ännu större skäl gör i våra dagar, att ingen artist — det må vara i hvilken branch som helst — här finner fullt erkännande, upp- muntran och utkomst, förrän han besökt främ- mande länder.
Äfven detta var ett skäl för fru Furstenhoff att lemna Sverige, så mycket mera som hon inom sig närde den hemliga förhoppning, att därigenom möjligen komma i tillfälle att gifva sin son, hennes så högt älskade John, en uppfostran, svarande mot hans anade anlag och hennes moderliga önsk- ningar.
Hennes första resa var till London, där hon uppehöll sig en längre tid, och hvarest hon skördade penningar och triumfer.
Därefter begaf hon sig till Petersburg, sedan hon dock först gjort ett längre besök i Sverige.
L Petersburg tillbringade hon tvänne år, firad, så väl för sin ovanliga talang, som för sin fägring, sitt genialiskt älskliga och lifliga väsende.
Hon var där i de förnämas kretsar så högt uppburen, att man hos furstar och diplomater täflade om hennes sällskap.
Ifrån Petersburg begaf fru Furstenhoff sig till Paris och här i detta de sköna konsternas land gjorde hennes blommor ett så utomor- dentligt uppseende, att på en exposition i • » jardin des plantes » en af henne gjord vax- blomma tilldömdes priset — så underligt det än kan tyckas — framfor de naturliga.
Nu började fru Furstenhoff göra tygblommor och var snart artist äfven i detta.
Hennes blom- mor voro så beundrade, så eftersökta, att hon innan kort bildade en stor atelier, hvarest hon sysselsatte en mängd unga flickor, och där hon omsider dref sin blomsterfabrikation - i så stor skala, att hon måste hafva en särskild person till räkenskapernas förande.
Nu skref fru Furstenhoff efter sin son.
Hon tyckte sig nu vara i tillfälle att förskaffa ho- nom den bildning, som höfdes för den sam- hällsställning, hennes moderliga kärlek for honom både önskat och motsett.
Fadern ville dock icke ännu lemna honom.
Längre fram tillbringade han dock flere år hos sin mor.
Fru Furstenhoff, denna så älskliga, så rikt begåfvade kvinna, tillhörde dock dessa artistiska naturer, som lefva för ögonblicket, som med hela sin själ njuta af den goda dagen, utan tanke på, att andra kunna komma.
Hennes lif var till följd häraf en ständig växling mellan solsken och dunkel, mellan öfverflöd och knapphet.
Men under alla dessa växlingar bibehöll hon alltid sitt mod, sitt humoristiska lynne och saknade aldrig de skö- naste materialer till de skimrande luftslott, på hvilka hon hela lifvet byggde; och när ett hade ramlat eller rättare fördunstat, hade hon genast ett ännu skönare i beredskap.
Hennes medfödda behag, det oemotståndligt älskvärda och ungdomsfriska i hennes väsende gjorde henne alltid älskad, så väl af dem, som med henne delade arbetet och triumferna, som af dem, hvilka i salongerna njöto af hen- nes angenäma sällskap.
Bland dem, som tycktes hafva fattat en särdeles vänskap för henne, och som nästan icke kunde undvara hennes sällskap, var miss Howard, kejsar Napoleons förklarade favorit, innan han besteg Frankrikes tron.
Men se- dan hon blifvit den rika och förnäma madame Beuaregard, glömde hon, på världens vanliga vis, den älskliga fleuristen, glömde den glädje, hon njutit i hennes sällskap, och detta så mycket underligare som hon nu varit i till- fälle att i rikt mått visa henne sin vänskap.
Fru Ftirstenhoffs bostad var alltid vid ga- tan S:t Honoré eller i hennes grannskap, och lika som hon aldrig glömde sitt kära fäder- nesland och sina svenska vänner, så glömde hon heller aldrig kärleken till sina blommor.
Hon begaf sig därför nästan hvarje morgon till Tuilleriträdgården, hvilken låg i hennes granskap, for att få se dessa rika och sköna blomsterland samt inandas deras doft.
Under de många år, som fru Furstenhoff tillbringat i Paris, hade hon åtskilliga gånger besökt Sverige, men under hennes frånvaro hade hennes mor både gift om sig och dött, hvilket senare djupt grep den ömma dotterns själ.
I hennes mans hjärta hade en gång kärleken och längtan efter hans alltid älskade maka så djupt vaknat, att han insjuknade och af läkaren ansågs icke mera kunna bli frisk.
Han återvann dock småningom en slags helsa, men dog tvänne år därefter.
En af fru Ftirstenhoffs svenska vänner hade länge sökt öfvertala henne att lemna Paris och erbjudit henne sitt vackra och vänliga hem, beläget på Wermdön; men oaktadt fru Fiirstenhoffs kärlek för fäderneslandet, kunde hon dock icke besluta sig härtill.
Kanske hägrade för hennes fantasi ännu ett leende perspektiv — en skimrande aftonrodnad innan solnedgången.
Slutligen utbröt krigets fasansfulla dagar.
A l l verksamhet, alla arbeten hade stannat — ett enda gemensamt intresse sysselsatte alla sinnen.
Fru Furstenhoff, lifvad af sin entusiasm, sitt medlidsamma hjärta, beslöt att offra sin tid och sina återstående krafter åt de sjuka, de sårade.
Hon begaf sig därför till » am- bulansen », där hon med sitt varma hjärtas kärlek och outtröttliga omsorger natt och dag vårdade krigets offer.
Men denna ansträngning öfversteg omsider hennes krafter, och hennes eldiga själ, hennes energiska vilja kämpade förgäfves för att uppe- hålla dem.
Hon insjuknade, men i stället att man nu borde återgifva henne den ömhet, den vård, för hvilken hon uppoffrat återstoden af sina krafter, fördes hon på en bår till hospitalet la Pielé, där hon kärleksfullt och hårdt be- handlades.
Omsider lyckades det fru Fiinstenhoff att få ett bud till sina vänner, hvilka åter skaf- fade henne till hennes eget hem, där de hade tillfälle att se och vårda henne samt anskaffa en läkare, ehuru de under dessa krigets fa- sansfulla dagar omöjligt kunde skänka henne de förfriskningar, efter hvilka hon med otå- lighet längtade.
Under hennes sjukdom grep henne en så häftig längtan till Sverige, att det nästan var det uteslutande föremålet för hennes samtal och hennes tankar, och då läkaren föreskref en sträng diet och hon trodde, att det skulle minska hennes krafter och fördröja resan till Sverige, afskedade hon honom och antog en annan.
Hon hoppades nu till följd af sin höga diet en snar förbättring, och resan till Sverige hägrade för henne på närmare håll, och dag- ligen, nästan stundligen frågade hon, när hon skulle kunna företaga densamma.
Man sva- rade i maj — man var nu i mars — men så länge sade hon sig icke kunna vänta.
Hon måste innan dess se det kära fäderneslandet, dess vackra gigantiska granar — se de vän- ner, som där väntade henne!
En tanke på döden hade aldrig fallit henne in — åtminstone hade hon aldrig förrådt denna tanke.
På gränsen till det himmelska fäder- neslandet tycktes hennes längtan, alla hennes tankar endast tillhöra det jordiska.
Men ack, hvem vet de tankar, som gömma sig på dju- pet af en människosjäl — isynnerhet när hon står vid råmärket mellan himmel och jord.
Fru Furstenhoff tillhörde dessutom dessa människor, som frikostigt dela glädjen och skämtet med sina vänner, men allvaret, sor- gen och de djupa tankarne endast med den bäste vännen.
Stilla, utan att hon själf anade det, utan- dades fru Furstenhoff sin sista suck, i när- varo af den bästa, den käraste af sina vän- ner, fröken Thilda Österberg, hvilken tillika med två systrar länge arbetat på fru Fiirsten- hoffs atelier, hvilken den förstnämnda i flere år förestått.
Fröken Österberg skyndade nu till maireriet för att tillkännagifva fru Ftir- stenhoffs död och erhålla det bevis, som for- drades för att kunna begrafva henne.
» Kommunen » hade just nu brutit ut, och med lifsfara, omgifven af gevärssalvor och stormande soldater, hann hon slutligen sitt mål.
Men där sade man henne, att hon må- ste anskaffa vittnen, för att bestyrka sin ut- sago.
Omsider lyckades hon att bland tumultet finna en svensk och en dansk yngling, hvilka lofvade åtfölja henne till mairen.