Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det enda, som synes oss vittna mot Messenii d. ä. författarskap, är att språk och vers äro delvis behandlade mera vårdslöst än i de äldre dramerna.
Men många af dessa vårdslösheter kunna uppföras på afskrifvarnes räkning, synnerligast som de särskilta exemplaren i åtskilligt från hvarandra afvika.
Dock är äfven ”Christmannus” sämre till språket än de tryckta styckena, och detta synes tyda på, att produktionskraften med åren mattats.
Dessutom är det icke omöjligt, att
Messenius aldrig sjelf lagt sista hand vid sitt skådespel, hvilket äfven frånvaron af epilog tycks antyda.
Klemming uppställer den förmodan, att den äldre Messenii ”Gustavus” ”blifvit af sonen utvidgad och i hans drama införlifvad.”
Vi vilja ingalunda bestrida sannolikheten af denna gissning, liksom vi ogerna här hysa en skiljaktig åsigt med en person, på hvars skarpsinnighet vi sätta så stort värde.
Möjligen kan Arnold Johan, som några år efter sin befrielse ur fängelset kom i besittning af fadrens efterlemnade skrifter, hafva omskrifvit dennes ”Gustavus;” men lika möjligt är, att han af denna komedi, som fadren ej hunnit öfverarbeta, funnit en oredig och svårläslig handskrift samt derföre renskrifvit densamma och med årtalet 1642 betecknat det år, när detta skett.
Och detta kan lätt vara anledningen, hvarföre följande afskrifvare, som möjligen känt hans handstil, också trott honom vara författaren.
Det Messeniska dramat — för att i korthet sammanfatta vår åsigt — är det mest originela och mest nationela inom vår äldre litteratur, liksom det äfven synes hafva varit det enda, som haft att fröjda sig åt ett allmännare bifall, och endast genom dess förmedling den genom ”Tisbe” representerade rigtningen vunnit inflytande på vår litteratur.
Det är väl icke nationelt i den mening, att det lemnar en trogen spegelbild af nationens lif; icke heller kan det sägas gifva ett kraftigt uttryck åt den egendomligt svenska andan.
Men en flägt af denna anda röjes dock deri; man spårar den i upptagandet af fosterländska ämnen, i scenerna ur folklifvet, i de satiriska skildringarna, i de efter folkvisan bildade sångerna.
Och om än Messenius till formen följt traditionella mönster, om än det Messeniska dramats utmärkande egenheter icke varit främmande för tidigare dramer, så gör dock den nationela prägel, de här erhållit, det sätt, hvarpå de här blandas, att man med skäl kan tillskrifva dessa skådespel en högre originalitet än andra svenska stycken från samma tid.
Äfven det att hans exempel bidrog att något lossa på den snäfva moraliska tvångströja, hvari svenska dramat var intvingadt, är en förtjenst, som ur estetisk synpunkt icke är att underskatta.
— Messenii skådespel innehålla en tillstymmelse till ett folkdrama, liksom de ock mera för folket än för de lärda äro skrifna; deras förnämsta brist ligger i formen.
Historiska dramer efter Messenius.
Messenii inflytande på vårt drama har icke varit ringa.
Väl äro de få, hvilka liksom han valt historiska ämnen för sina skådespel; men efter honom skönjer man dock hos våra dramatiska författare ett bemödande att gifva skådespelen en svensk nationel ton, och äfven om till grund för några stycken ligga utländska originaler, så ombildas de, få en viss lokalfärg, och svenska seder och bruk framträda uti den annorstädes ifrån lånade handlingen.
Redan Rondeletius, hvars Judas Redivivus är skrifven samma år som Messenius med sin ”Blancka Märeta” tog afsked från scenen, visar lika starkt inflytande af Messenius som af ”Tisbe,” och styckets hela ton och hållning är vida mera nationel än ”Tisbes.”
Det blef efter Messenius en regel, att, hvad ämnen dramerna än behandlade, skulle de dock alltid på något sätt låta åskådaren känna igen sin egen omgifning.
Messenii dramer beteckna vidare en vändning i allmänna uppfattningssättet af ungdomens komedispelande.
Messenius hade gått en medelväg emellan den äldre skoldramatikens stränga moraliskt-religiösa syfte och ”Tisbes” fullkomliga frigörelse från alla didaktiska elementer; så långt i frihet som
Messenius vågade sig dock icke efterföljarne, men de betraktade likväl dramat ur en mindre inskränkt synpunkt, än den man förut intagit, och lemnade allt större utrymme åt det i skoldramat ingående underhållande elementet.
Skolkomedien hade blifvit införd som språköfning och blef sedan ett medel för spridande af kristlig kunskap och goda lärdomar, framställande för ungdomen varnande eller uppmuntrande exempel ur lifvet.
Väl höll man ännu på denna förtjenst, men man lade dertill ytterligare en annan; man ansåg nemligen komedispelandet i väsentlig mån bidraga till ungdomens yttre bildning och hyfsning.
Montaigne, som i sin ungdom på kollegiet i Guiennes spelat hufvudrollen i Buchanans, Guerentes och Murets latinska komedier, prisar bruket, att låta unga män af familj spela komedier och tadlar dem, som fördöma dessa nöjen, samt anser dem vara af vigt och betydelse för ungdomens uppfostran, i det de jemte andra öfningar bidraga att af de unga göra annat än blotta ”åsnor, lastade med böcker”345.
Samma tanke, hvilken ingalunda för Messenius varit främmande, finna vi med eftertryck framhållen af en svensk dramatisk författare från just denna tid.
Skolrektorn Nicolaus Holgeri säger i företalet till sin ”Trojenborgh:”
Af komedispelande ”bekommer en icke allenast dristighet att tala, skicklighet i umgänget, förfarenhet uti gamla historier och handlingar, utan ock, hvad som är förnämst, en kraftig förmaning till ett försigtigt och ärligt lefverne.
Ty väl har menniskan Guds ord, men hon är af naturen så sinnad, att hon snarare låter afskräcka sig från det onda genom andras exempel.”
Under det att slutet påminner om företalet till ”Tobie Comoedia,” igenkänna vi Messenius i framhållandet af vigten utaf historiska kunskapers inhemtande, likasom ”dristigheten att tala och skickligheten i umgänget” uttrycka en tidens allmänna åsigt om en vigtig fördel af komedispelandet.
— Messenius hade brutit isen vid universitetet, der det förut endast ansetts tillständigt att uppföra latinska eller grekiska komedier.
Väl gjordes invändningar mot de svenska komedierna, men de höllo sig dock uppe uti allmänhetens gunst, de ansågos som ingalunda ovärdiga bildningsmedel, och, enligt hvad vi ofvan nämnt, föreslogo rikets biskopar 1620 inför konungen, att eloquentiæ professoren skulle undervisa ungdomen i att spela komedier.
Så har äfven skett tiden närmast efter Messenius.
Rudbeckii lärjungar var en ung man, hvilken vid 21 års ålder hade som student utfört en af hufvudrollerna i Euripidis ”Cyclops,” då detta satyrspel 1611 uppfördes i professorens kollegium.
Hans studentår inföllo under Messenii professorstid, och ehuru han hörde till motståndarens läger, tog han dock i icke obetydlig mån intryck af sin lärares fiende.
Hans namn var Andreas Johannis Prytz.
Han var född i Arboga 1590, der fadren, Johannes Prytz, då var rector scholæ; modren hette Margaretha Persdotter.
Han åtnjöt sin faders enskilta undervisning, innan han sattes först i Söderköpings och sedan i Linköpings skola.
År 1611 kom han till Upsala och upptogs i Rudbeckii kollegium, hvarest han aflade sitt första lärdomsprof i en ”vacker” Oration de Avaritia; följande året försvarade han en af honom författad disputation: ”De rerum publicarum formis et in specie de Monarchia.”
År 1614 begaf han sig på ett besök till sin far, då prost och kyrkoherde i Söderköping, och höll der i skolan en oration: ”De modo, quo studia recte suscipienda et feliciter absolvenda sunt,” tryckt i Greifswald två år derefter.
Sedan begaf han sig på utrikes resa och försvarade i Greifswald 1616 ”XXII Theoremata Miscellanea,” besökte derpå åtskilliga tyska universiteter och återkom till Upsala 1618, der han vid den tredje magisterpromotionen vid Upsala universitet, d. 15 Juni 1619, promoverades till magister, sedan han disputerat ”De virtute et actione morali in genere.”
Två år derefter (1621) utnämndes han till professor eloquentiæ i Upsala; men redan 1620 hade han skrifvit och med anledning af Gustaf Adolfs bröllop låtit i Stockholm uppföra sin komedi om Olof Skötkonung, och som professor skref han och uppförde med sina studenter 1621 sin komedi om Gustaf I.
Han synes sålunda hafva som eloquentiæ professor ställt sig biskoparnes uttalade åsigt till efterrättelse.
Länge qvarstannade han dock icke i Upsala.
De akademiska lärare­platsernavoroiekonomiskthänseendedentidenfögaafundsvärda, och 1623 utbytte han sin professorsstol mot rektorsbeställningen vid Linköpings skola.
Utmärkt som andlig vältalare och prisad för sina stora och dråpliga predikogåfvor blef han 1628 af Gustaf Adolf kallad till hofpredikant, men förestod denna tjenst icke längre än till 1631, då han på Göteborgs magistrats och borgerskaps underdåniga begäran utnämndes till superintendent öfver Göteborgs stift samt pastor i Göteborgs stad.
Här qvarstannade han till 1647, ehuru han 1639 erhållit Stockholms borgerskaps kallelse till pastor primarius, hvilken kallelse han afslog.
I borgerskapets underdåniga supplik till konungen heter det om magister Andreas, att han är af Gud begåfvad med alla de qualiteter, ”som högtnödige äro hos them, som samma kall här väl förestå skall, såsom uthi lärdomb, skickeligheet, leffwerne, godh experience in Consistorialibus och anseende, som eljest uthi Måålföre och Utthalande, thet ibland andra qualiteter ganska högtnödigt är.”
År 1647 blef han biskop i Linköping och förestod sitt stift ”med saktmodighet, flit och allmänt nöje.” Bryderi gjorde honom dock Calvinisterna i Norrköping.
I en skrifvelse af d. 8 Maj 1648 till Axel Oxenstjerna rörande detta ämne, förmäler han att borgmästare och råd i Norrköping hafva ”med stor ifver” berättat honom, huruledes Calvinisterna höllo offentliga sammankomster i Louis de Geers stenhus, der en vid namn
Floreken predikade för dem ur en Calvinisk postilla.
Prytz hade låtit tillkalla
Floreken och förmanat honom att afstå från sådana konventer, som voro förbudna i presterskapets privilegier; men denne förklarade, att detta förbud, som var ett ”general förbud,” ej anginge honom, och att han endast gåfve efter för ett special förbud.
Prytz blef häröfver högeligen bekymrad, ty Floreken icke allenast predikade offentligen Calviniskt, utan många barn undervisades i den Calvinska katekesen, under förevändning af att de skulle lära det franska språket.
”Hvad med tiden,” utbrister han, ”häraf följa ”vill uti vårt k. fädernesland och Guds rena församling ”här i riket planterad, hemställer jag uti Eders grefliga ”Nådes nådiga, högvisa och gudeliga betänkande, uti den ”wisserliga tillförsickt, att Eders Grefl. Nåde det onda i ”tid förekommer, förr än det så vida griper om sig, att ”det intet står till att rättas.” Prytz afled d.
7 April 1655 i Norrköping vid ett besök han gjorde hos sin der boende broder, prosten Clas Prytz.
Han ligger begrafven i Linköpings domkyrka346.
Ej mindre än 24 tryckta likpredikningar utvisa, att han af sin samtid varit värderad för sin styrka i den andliga vältaligheten, af hvilken intrycket säkerligen i ej ringa mån blifvit understödt af hans lofordade ”målföre och uttal.”
Man ser ock, att det öfvervägande antalet af hans lärda arbeten var Orationer.
Prytz tydligen blifvit påverkad af Messenius, så att hela scener och enstaka uttryck påminna om denne, faller dock genast i ögonen en märklig olikhet dem emellan.
Prytz, en protestantisk prest med lifligt intresse för den lära, han omfattade, sökte i komedien åter införa något af den religiösa ton, som utmärkte det äldre skoldramat.
Han uppgaf dock ingalunda derföre de så omtyckta fosterländska ämnena; men han valde endast sådana, hvilka stodo i samband med läran: hans dramer äro en slags religiöst-historiska dramer.
Messenii dramer hafva en rent verldslig hållning, och detta äfven kan sägas om de kyrkhistoriska styckena, så finnas i Prytz’ stycken flera religiösa scener.
Men derföre är icke det verldsliga elementet uteslutet; tvertom, det gör sig ganska bredt i dessa dramer, i hvilka påträffas en mängd satiriska sedemålningar och folkscener, dem
Prytz i likhet med sin föregångare ansett utgöra vigtiga beståndsdelar af skådespelet.
Hammarsköld anmärker, att dessa skådespel, jemförde med Messenii, ”äro mera torra och tröga, emedan författarens hufvudföremål, Christendomens förhärligande, icke tillät honom inblandandet af några löjliga tal och uppträden.”
Hammarsköld synes ej ens hafva läst Prytz, ty just detta element ur det Messeniska dramat är af Prytz med synnerlig förkärlek utbildadt.
Dylika scener äro nästan talrikare hos Prytz, än hos Messenius, och till förstärkande af det löjliga i folkscenerna låter Prytz bönderna tala ett slags tillkonstladt dialektspråk, hvilket sednare dock äfven kan vara beroende af den estetiska teori, som bjöd att hvarje person skulle tala och uppträda efter sitt stånd, en regel, som utan tvifvel lät sig lättast tillämpa i skildringen af folket.
För dialekttalandet har man, som vi ofvan nämnt, äfven tyska mönster i hertigens af Braunschweig lustspel.
För Prytz egendomligt är, att dessa bondscener äro skrifna på prosa.
De kunna ock ofta, liksom sista scenen i Messenii ”Disa,” fortsättas efter behag; ty mången gång är endast början af dialogen angifven och fortsättningen öfverlåten åt den spelandes egen uppfinningsförmåga.
Kunna än dessa folkscener icke sägas stå i det strängaste sammanhang med ämnet, äro de dock alltid dervid lyckligt anknutna och intaga icke den olämpliga sjelfständiga ställning i dikten som t. ex.
Messenii satiriska scener.
Deremot tyckes Prytz icke synnerligen älskat
Messenii bruk att inlägga visor i sina stycken; endast på ett ställe påträffar man en sådan och då en folkvisa: uti ”Olof Skottkonung” införas tvenne rusiga hofmän, hvilka dansa med hvarandra och till dansen sjunga visan: ”Stoltz Inga hon sitter i högan loft.”
Den dramatiska formen är behandlad efter samma grundsatser som hos föregångarne, ehuru den åtminstone i ”Olof Skottkonung” är vida lyckligare handhafd än i Messenii stycken.
Men deremot är versbehandlingen betydligt sämre hos Prytz.
Knittelversen, ehuru till sin natur tung och knaggig, kan dock få en jemförelsevis ledigare gång, om man iakttager att låta satsen afslutas med versraden.
Denna versart bekymrar sig föga om ett regelmässigt iakttagande af höjningar och sänkningar, och metren är godtycklig; vanligast hafva väl de korta med hvarandra rimmande raderna lika många stafvelser, men stundom öfverskjuter en af dem med en eller två stafvelser.
Rimmen äro visserligen ofta råa och orena och man åtnöjer sig stundom med en ungefärlig likhet, grundande sig på ett återkommande vokalljud; men det oaktadt kan rimmet sägas vara det som hufvudsakligen gifver knitteln karakter af vers.
På detta ligger derföre så stor vigt, att det vid uppläsningen måste starkt accentueras, hvarigenom en paus vid versradens slut nödvändigt uppkommer.
Om sålunda en sats icke afslutas med versraden, så föranledes deraf en brytning, som betydligt försvårar uppfattningen.
I ”Tobie Comoedia” eller hos Messenius förekomma dessa enjambements mera sällan; hos Prytz deremot äro de mycket vanliga.
Vi välja exempel från en enda sida i ”Gustaf I.”
”Edher tilkomst är migh och kär,
Herr Göstaff någhre daghar här
Bliffver, jagh haffver om edher
Någhot hört, therföre bedher,
Herre Erckiebisp min ähra
Jagh intet söker, men mehra
Mitt käre fädherneslandz wärff,
Thet som är på högsta förderff
Kommet, aff Tyrannen tagha
Allting i godh ordning lagha.” (I. 3.)
Språket är hos Prytz dock temligen rent.
Den berömde andlige vältalaren röjer sig i den retoriska hållning, som dialogen stundom visar böjelse att antaga, och hvarpå vi längre ned skola anföra några exempel.
Olof Skottkonung, thet är een Lustigh Comoedia, om then Stormäcktige och Högtberömde Sveriges Konung
Olof medh thet nampnet Skottkonung.
Huru han hedendomen j Swerige affskaffat haffwer, och igen vprättadt then Christna Troona på then tijd K. Göstaff Adolph hölt sin Majestetliga Brölloppfäst medh sin Elskelige kiäre Brudh Maria Eleonora.
Af Andræ Johannis Prytz beschriffen och hollen vthi Stockholm then 1. o. 2. Decemb. Anno 1620347.
Detta stycke är uppfördt i Stockholm, då Gustaf Adolf firade sitt bröllop med Maria Eleonora.
De spelande voro 35 studenter, hvilka Prytz medfört från Upsala.
Dock torde vara osäkert om denna komedi, liksom Messenii ”Signill,” blifvit uppförd på slottet inför det nyförmälda kungliga paret; ty prologen nämner icke de furstliga personerna som närvarande, utan omtalar endast ”välborna Herrar, hvar efter annan, Fruar och Jungfrur alle tillsamman, andra välaktade män tillika, hustrur, matronor och pigor slike.”
Men att dock detta styckes uppförande utgjort en del af bröllopshögtidligheterna synes tydligt.
Stycket har 5 akter, prolog och epilog.
Prologen redogör för styckets innehåll.
Olof anser för sin kungapligt att åter upplifva den under kung Börjes tid i landet inkomna, men sedan undanträngda kristna tron, och han vill till den ändan affärda sändebud till sin broder, konung Milred i England, med anhållan om kristna lärare.
Olof bjuder Brunte Brunson resa till England; denne påminner om Olofs faders öde; men
Olof förklarar, att fadren endast bytt döden mot fröjd och ära hos Gud, och att, ehuru han skulle vilja med händer och tänder rycka honom ur döden, så vore det endast för att åtspörja honom om salighetens rätta grund.
Brunte får deraf friskt mod, och kungen ber honom skynda, emedan man rustar sig till ett offer i Upsala.
Fyra adelsmän, som skola åtfölja Brunte, redogöra för sina lefnadsåsigter.
Smorotz skattar rikedomen högst, Ståltfoot vill ”stålter gånga, wara i ähra och prånga;”
Suputh menar hufvudsaken vara att lefva i vällust och dricka, och prisar Sardanapalus, som sade:
”Var lustigh, ät och drick godh must,
Efter dödhen är ingen lusth.”
Dygdekär åter prisar dygden, ty finnes ett lif efter detta, så får den dygdige belöning, finnes det deremot icke, så är dock godt att lemna efter sig ett ärligt namn.
Male Conscius har ingen ro hvarken natt eller dag; ormar sönderslita hans hufvud, ett bloss sticker och plågar hans hjerta; ingen kan gifva honom rätta trösten.
- Sc. 5.
Hofmännen Roskil och Rane göra sig en glad dag, emedan de i morgon skola följa legaten till England.
De dricka, fäkta, sjunga: ”Stoltz Inga hon sitter i högan lofft;” slutligen dansa de med hvarandra i brist på qvinnor.
Roskil.
”Hwiss lustigh, Coratzi, hålla!
Rane.
Du tänker du har din Bolla!
Skole wij dansa en Corant?
Neij, allmand mer är lustigh dantz.
Den wele wij, iagh förr, du back, Ty du är allt för myckit slack.”
De dansa till dess de hålla på att dimpa omkull.
Legaten frågar sina reskamrater, om de vilja resa med honom, och de svara hvar efter sitt lynne; derpå tar han afsked af sin hustru.
Sc. 1, 2, 3. Thor, Oden, Frigga uppträda hvar efter annan, tala om de faror, hvaraf deras dyrkan i norden hotas, glädja sig åt det stundande offret, och Frigga upplyser, att lotten skall falla på en trolofvad adlig jungfru348.
— Sc. 4 (på prosa).
Bönderna
Hägge och Rolle äro på väg till Odenslund för högtiden.
De beklaga sig öfver länsmannen och ”fogdekaren” och samtala sedan om sina hustrur.
Rolle prisar sin hustru, som icke kör honom ut i skogen, innan hon gifvit honom frukost, hon älskar honom och smeker honom, hvarföre han ock ofta köper russin åt henne, ”hon är så höffligan sööt at kyssa då.”
Hägge säger, att hittills hafva han och hans hustru kommit väl öfverens, ”men nu blijr hon så gammal, gåår och knarrar i wråna, som du weet fuller, de göra de gamla spanhakorna.
Blijr iagh icke aff mäna snart, så gör iagh migh owettigh påna, iagh slår rätt ihiälna.”
Rolle. ”Iagh wil säija dägh bättre rå iagh, gack rätt tä köpstan och köp Mercurium, gena, sägh dä är socker, du ska wetta hon mäcktar inthe länge maxa moot hää, för än hon får siältågan.”
Hägge.
”Hä war rätt ett wällogt rå hä, ja ska och så giöra.” (De se en jungfru ledas till lunden).
Den till offer utsedda jungfruns Moder hade väl hoppats, att hennes dotter skulle åt sin man föda barn och blomma, men då hon nu genom lotten blifvit utsedd till offer, ber hon dottern vara vid godt mod och besinna, att hon blir Gudinna efter döden; men fästmön skattar denna ära ringa, ja, tviflar på den och vill lefva och dö med sin fästman.
Äfven denne är otröstlig och lofvar att dö med henne.
Hon tackar honom och utbrister:
”Een säng wij genom dödhen få,
Then wij i lijffvet eij ha må.”
— Sc. 6. Fästmön sättes på ett bord; fästmannen vill dö med henne, men presterna Grijmel och Fase hindra det.
Han lofvar då att döda sig på annat sätt.
De älskande taga afsked, men som presterna tycka afskedet blir för långt, skilja de dem åt och nedsänka henne i brunnen, hvarpå älskaren, erinrande sig Hadings och Hundings exempel349, går att döda sig.
(Scenen är i England.)
Roskil och Rane, dufna efter gårdagens rummel, berätta, att legaten skall i dag hafva audiens, hvarpå skall följa ett gästabud, hvaråt de glädja sig.
Ingen af dem har varit i kyrkan; de hafva följt legaten till kyrkodörren, men sedan vändt om.
Skulle, menar Rane, han stå som presten i kyrkan, skulle han ej hafva hud under sin tå.
Legaten framför sitt ärende för engelska kungen; denne ber honom vänta några dagar.
Enär oaktadt tre dagars öfverläggningar ingen vågat åtaga sig att resa till Sverige, beslutar erkebiskop
Sigfrid göra det, fastän han här har stora inkomster, är aktad af alla och sin konungs frände.
Legaten tackar Gud, som nu upplyst honom, men ber honom äfven varkunna sig öfver Sverige, som är sänkt i dödsens skugga.
Sigfrid, som obemärkt hört denna bön, tillkännager till legatens glädje, att han sjelf beslutat resa och vill taga sina tre systersöner med.
Tillsammans begifva de sig nu till kungen.
— Sc. 5. Unaman, Winaman och Sunaman tala om anordningarna för resan.
Kungen hör med ledsnad att erkebiskopen vill resa, men vill ej hindra honom, då det sker till Guds ära.
De taga ett rörande afsked af hvarandra, hvarpå legaten tackar i följande ordalag:
”Nådigsti herre, huru stoor Är edher gunst mot vårt Land! iagh troor Ingen wälgärning tänckias må, Som thenna här kan öffwergå:
At j medh flijt ther om laghe, Huru wij sku Guds ord haffwe.
Undsättia folck i hungersnödh, At the tå få soffvel och brödh; Undsättia folck til fäldt och strijdh Beprisas i werlden så wijdh; Nådigste Konung och Herre, Andeligh hunger är wärre.
När Menniskiones siäl swälter, Hennes kraft som wax försmälter.
Fåår hon tå eij aff Guds ordh tröst, Och någon hugnat i sitt bröst,
Skälffwer hon och har ewigt wee, Taar ända medh förskräckelse.
Therföre bör Ehrs Majesteet Hwar tacka, som haar skäl och weet — Uthi mitt fädhernesland widt, Ther iagh troor Guds ord bliff wer spridt.
Iagh weet ock thet, at werlden all Skal loffwa ehr i thetta fall.”
Kung Olof har med sång och lustigt spel sökt döfva sin oro om sin själs salighet, men
”när spelen begynt lijdha
har mitt hierta begynt swijdha.”
— Sc. 2. Præfectus berättar för konungen, att främmande män, fromma och stilla, hafva kommit in i Småland; de sätta fram ett hvitklädt bord och der ställer sig den gamle, klädd i hvitan särck, omgifven af de andra, och talar än högt, än sakta.
Konungen anar, att det är de engelska presterna och befaller præfekten föra dem till honom.
Sigfrid och legaten samtala om Götherna; den förre har hört, att det är ett manhaftigt folk, och qvinnorna lika stridbara som männen.
Legaten bekräftar det och omtalar, att under konung Berick lemnade de första gången Sverige och öfversvämmade Europa, innehade
”Tyskland, Wälskland, Francke rijke, Hispanien, andre slijke, Pannoniam, Illyriam, Moesiam, Daciam, Thraciam, Græciam, Sedan alt bortåth thet sträte, Till Mæotis kärr sitt säte Haffwa Götherna hafft inne.”
Slutligen delade de sig i hopar, och konung
Philmer drog åt Asien och gjorde det skattskyldigt under 1500 år.
Sigfrids fråga, om ej äfven Amazonerna äro af de Göther, bejakas af legaten, och den förre, som säger sig ej vilja strida med ett sådant folk, beder Gud upplysa det och sända det sitt ord.
Præfectus ber Sigfrid skynda till Skara till konungen, och Sigfrid bjuder, att på denna ort skall på Guds befallning byggas en kyrka, som skall heta ”Wägzöö.”
”Ty hvar och en, som klädher kall
Och eliest leffver måste döö,
Wij äre alle på een öö,
Wij äre på en wägh farligh,
Will man hampna, wandra warligh.”
Kungen kommer.
Efter presentationen ber kungen Sigfrid om hjelp för sig och sitt folk. — (de sätta sig på två stolar).