Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Aldrig mer kommer jag » Nu skall ändtligen den stolta nacken böjas, » sade Marthe med en ton, uppfylld af skadeglädje, en dag, när jag inträdde i salongen.
Hon räckte mig en tidning, en blick på hennes ansikte sade mig, att hvad hon i lång tid väntat på, hade kom- mit, däri speglade sig den lägsta och sämsta af alla känslor, glädjen öfver nästans ofärd.
I tid- ningen stod med fet stil: » Lord Threaton, earl till Threatonhill » affed » hastigt natten till idag på sitt gods.
Ingen af hans närmaste var hos honom.
B yrå: Tidningen kostar 8 S t u r e gatan 8 (i n g å n g från H u m l e g å r d s g.
1 9) endast 1 krona för qvartalet.
Annonspris: postarvodet 25 ö r e p r p e t i t r a d (— 10 s t a f v e l s e r).
Och går j a g fram med lustigt m o d min v ä g o c h i c k e s p ö k e n räds, m e n finner v e r l d e n v a r a g o d Utgifningstid: Prenumeration sker: hvarje helgfri fredag.
Sista n u m r e t i hvarje m å n a d innehåller en I landsorten: å postanstalterna.
o c h fägnar mig deråt o c h gläds — f ö r t j e n s t e n ä r ej m i n e t t g r a n d, m e n din, m i n m a m m a s f ö r k l ä d s b a n d.
Olof Hvarmed skall man roa sina gäster?
j a vi kommit öfver ens om att ett hem, J^9 / som aldrig mottager påhelsningar af ^ vänner o c h bekanta, i längden blir en ledsnadens och tråkighetens boning, i stället för att det borde vara glädjens och trefnadens — äro vi således eniga o m, att gästfrihet bör öfvas af hvar o c h en, som vill hålla lyckan qvar i hemmet, då återstår oss endast att finna svaret på den frågan: Hvarmed skola vi roa våra gäster?
Egentligen är det naturligtvis ett fattig- domsbevis, att man skall behöfva särskilda anordningar för att gästerna vid afskedet ej skola tycka sig hafva haft en tråkig afton.
Vore vi alla rikligt älskvärda o c h glada o c h intressanta menniskor, skulle gifvetvis blotta samvaron vara tillräcklig för att bereda värdfolk o c h gäster det nöje, som nu oftast sökes i spel o c h dans och andra förströ- elser.
Gamla, förtroliga vänner emellan tarfvas ej vidlyftiga anstalter för att man skall ha roligt och angenämt tillsammans.
Men äfven de bästa vänner — det säger oss erfarenheten dagligdags — kunna hafva sina stunder af misstämning, af trötthet, af tillfällig osällskaplighet, då samtalet har svårt att komma riktigt i gång — det kan härflyta af många orsaker, hvaribland en af de vanligaste är, att man på en tid varit för ofta tillsammans o c h derför tycker sig ha ingenting mera att tala o m; vid alla sådana tillfällen äro sällskapsnöjena väl på sin plats, men framför allt gäller det att före- k o m m a allt sådant, som kan inverka tryc- kande eller rent af störande på sällskaps- glädjen.
Redan från början vill jag undanrödja det missförståndet, att här skulle vara tal om de stora tillställningar, efter hvilka både l:sta årg.
SU&lt;) (B.
S t a c k e l b e r g •] -).
värdfolk och gäster tacka himlen, att det » ändtligen är slut. » De stora stela skyldig- hetsbjudningarna sysselsätta vi oss icke med.
Deras offer beklaga vi, och till de olyckliga, som af konvenansen tvingas att en eller annan gång om året anordna dylika lillsläll- ningar, kunna vi endast ställa den uppma- ningen, att de måtte söka bära sitt kors med kristligt tålamod.
Nej, vi sysselsätta oss här endast med sådana mindre samqväm, der goda vänner föras tillsamman för att ha roligt.
Och vi uppställa för dessa små familjeunderhåll- ningar några hufvudregler, som helt visst ingen skall ångra, att han iakttager: Först o c h främst: Bjud icke för ofta!
Och från gästens synpunkt sedt: Gör ej för täta påhelsningar!
Visserligen ger oss Havamal, våra forn- fäders urkund för lefnadsvisdom, det rådet att » fara träget att träffa » våra vänner.
Men som så många andra gamla urkunder är icke » Den Höges sång » alldeles fri från motsägelser, hvarför vi på ett eller annat ställe i densamma få lära att — » Gå skall man; ej är godt, att gäst är ständigt på ett ställe; ljuf varder led, som för länge qvar på en annans bänkar bidar. » Det ligger mycken sanning i denna kärn- fullt affattade lefnadsregel.
Lifvet lär oss att hushålla med det goda, om vi vilja be- vara åt oss en varaktig njutning af detsamma.
Vänskapen må vara af den pålitligaste art, vi äro dock menniskor, vi ha behof af om- vexling o c h vi tröttna på allt, äfven det bästa, om vi njuta det för rikligt o c h ofta.
Och hur helt olika blir ej umgänget mellan menniskor, som ej sett hvarandra » på länge » — det behöfver derför ej vara mer än fjorton dar gångna — än emellan personer, som knapt hinna skiljas åt förr än de åter råkas — hur intressant, gladt o c h fin- känsligt i ena fallet, hur hvardagsaktigt o c h derjemte ofta allt förtroligt i det andra!
Bjud vidare endast goda vänner!
Det kan visserligen vara ett slags nöje äfven det att kunna berätta för sina väninnor o c h vänner, att » vi umgås med X: s », o c h hur det vattnas i munnen på dem vid de fina namnen.
Men oafsedt att detta nöje icke just hör till de ädlare, icke höjer sjelfakt- ningen och icke lemnar någon behållning efler sig, sällskapsglädjen kan ej bli så otvungen o c h så innehållsrik, der en större eller mindre del af gästerna äro inbjudna ej för sina personliga, värderade egenska- pers skull, utan på grund af namn o c h sam- hällsställning.
Härmed sammmanhänger nära, att man bör söka få samqvämet att utgöras af per- soner, som sins emellan komma väl öfver ens o c h trifvas i hvarandras sällskap.
Har man iakttagit dessa enkla regler, är redan det mesta gjordt för att gästerna skola finna sig godt och tycka sig hafva roligt.
Att sedan uppställa någon sorts normalplan för aftonunderhållningen i famil- jerna vore en löjlighet, då j u smak o c h vanor i det fallet äro så ytterst olika.
Lättare vore att angifva några sällskaps- nöjen, som icke böra förekomma.
I en del hus hafva herrn o c h frun för sed att under- hålla sina gäster med små skärmytslingar på det hushållsekonomiska området, små förberedande öfningar till den förestående sparlakanslexan eller handgriplig och åskåd- lig framstälning af de barnuppfostringsprin- ciper man hyllar.
På andra ställen går man till en motsatt ytterlighet och är idel kärlek o c h klapp o c h smek mot hvarandra, hvilket nog i o c h för sig är mycket lyckligt och bra, men har det felet, att om det roar gästerna — - ett starkt om!
— så sker
Tidningen u t k o m m e r I hufvudstaden hvarje helgfri f r e d a g och k o s t a r för ett qvartal e n d a s t I krona, postarvodet Inberäknadt.
— Sista numret I det på värdfolkets bekostnad.
Att dessa o c h många andra liknande sätt att under- hålla sitt främmande icke äro att rekommen- dera, behöfver väl knappast allvarsamt an- märkas.
Men nu några ord o m de egentliga säll- skapsnöjena!
Skall man alldeles fördöma kortspelet?
Sant nog har sammanhållningen inom säll- skapet förlorat mycket, sedan det blifvit sed att herrar o c h damer skiljas åt i olika rum, herrarne för att röka o c h spela » priffe » eller wira, damerna för alt helt enkelt spraka vid sina handarbeten eller kanske äfven de draga en liten spader.
Helt visst har deri- genom också den ideella underhållningen blifvit lidande.
Sång o c h musik förekomma icke så ofta som förr, hvilket är att be- klaga, deklamationen, som på sin tid var ett allmänt o c h omtyckt sällskapsnöje, före- kommer nästan icke alls, hvilket kanske är mindre att beklaga, då verkligt god deklama- tion är så ytterst sällsynt o c h dålig deklama- tion med sin uppstyltning o c h tillgjordhet hvarken roar eller bildar smaken.
Ehuru s o m sagdt kortspelet hotar att alldeles sned- vrida sällskapslifvet, torde det vara för strängt att alldeles utdöma det från de nöjen, som kunna ifrågakomma.
Ett parti knekt eller préférence med ingen eller ytterst liten point kan såsom omvexling med andra förströ- elser vara särdeles lämpligt att tillgripa, när af en eller annan anledning sällskapet ej synes intresseradt för konversation eller de andra nöjen af mera enkelt slag, man bjuder på.
Ständigt bör dock fasthållas, att um- gänget och samspråket är hufvudsak; vänjer man sig vid att icke fordra särskilda » nöjen », behöfver man dem ej heller annat än undan- tagsvis.
Annat än som undantag borde ej heller kortspel förekomma på bjudningarne; som regel leder det till det högre o c h äd- lare umgängeslifvets död.
Bland nöjen, som tyvärr börjat försvinna från de äldres samqväm, höra lekarne till dem, som mest äro förtjenta af att komma fullt till heders igen.
Intet kan väl vara mera uppfriskande än springleken o m som- maren ute i friska luften, och sällan står väl glädjen så högt i tak, som då hela familjen, gamla o c h unga med sina inbjud- na gäster deltaga i barnens jullekar, eller när » understolen » sätter allas skrattmuskler i rörelse eller — j a det fins legio af gamla goda svenska lekar att välja på!
Detta nöje är äkta nordiskt och borde redan derför icke glömmas bort.
Det är lifvande o c h uppfriskande o c h det alstrar munterhet osh glädje mer än något annat.
Allvar ha vi så nog af, vi vuxna menniskor, att vi väl behöfva den rekreation, som ligger i att utan alla tankar på dagens arbete och studier då o c h då en kort stund få bän- gifva sig, o c h odeladt, endast åt lek o c h glam.
— Q V i n n o r.
Porträttstudier för Idun af Jolian rs U I I U Kl IN m å n a d e n m e d d e l a r en f u l l s t ä n d i g m o d e - o c h m ö n s t e r t l d n i n g.
— Uppgif å n ä r m a s t e p o s t a n s t a l t n a m n o c h a d r e s s s a m t e r l ä g g en k r o n a, s a e r - blodfattigt genomskinliga, anglosachsiska jung- frulighet, som eger en så karaktäristiskt säregen charme.
Det ovala ansigtets regelbundna linier, den bågtecknade öfverläppen, den fina näsan med sina lättrörliga vingar, alltjemt i dallring som blåklockans kalkblad, de stora ögonen med långa ögonhår och sitt beständiga uttryck, äfven midt i löjet, af frågande skygg förvåning — allt förenade sig att bilda en fullfärdig typ.
Hennes hy hade den gulnade marmorns genom- lysande färgton och hennes gestalt denna smärta spänstighet, som följer den unga jungfrun åt som racens yppersta kännemärke.
Käthe — hon hade namnet såväl som sin kroppsliga adel till arfs af en moder, den hon knappast sett, i hvarje fall icke mindes.
I yngre år hade fadern, som då tjenstgjorde vid den franska marinen, gjort sin hustrus bekant- skap i Indien.
Hon var engelska till börden.
Kort der efter lemnade han fransk tjenst och förde sin unga brud till hemmet i Stockholm.
Detta lyckliga äktenskap fylde ej ens sin första årsdag.
När denna ingick var den unge sjöofficeren redan enkling och fann den enda trösten i sin häftiga sorg hos en blåögd liten minnespant i spetsprydd linda, som bevakades likt en skatt af en storväxt amma med vän- liga ögon och hvita, styfstärkta mössband.
* * Ja, sedan de dagarne voro nu nitton år gångna, nitton långa år, som strött sin snö öfver den unge sjöofficerens hufvud, allt medan han passerat graderna från befordran till be- fordran genom lifvets dust.
Nu satt han, en gammal man med ynglingens lynnnesspänstig- het i fullgodt behåll, och njöt sitt otium cum dignitate jemte en rundlig pension som kom- mendör i flottans reservstat.
Och Käthe hade vuxit upp likt en blomma, späd men härdig, och var den gamle faderns allt, hans ögons lust och hans hjertas fröjd.
Det hade kommit något af moderlig vekhet in i denne mans kärlek till sitt moderlösa barn, något som väckt en särskild genklang af inner- lighet i hennes känslor till fadern Det var ett band mera, en fin tråd af obestämbar art, som förenade dessa två, än de, hvilka i regel länkas mellan far och dotter.
Käthe var ung och lycklig, och fadern lyck- lig och ung genom henne.
Huru kunde det ock annat vara!
Bakom henne låg hennes barndoms dagar som minnet af en ljus dröm, genomväfd af vackra lekar, och framför henne bredde sig lifvet med vidöppen famn.
Det låg en egen förtrollning förborgad hos henne, ty hvar helst hon gick fram, lyste alla ögon vänligare, det kom en klangfärg af sympati öfver allas stämmor, som talade henne till, och hon kände endast ett slag af menniskor — vän- ner.
Hätske funnos icke, främlingar icke, näppeligen likgiltige.
Likt ett barn tog hon all denna lycka till sig, frimodigt, naivt, som kunde det icke an- norledes vara.
Det var lifvets tribut till hen- nes ungdom och fägring, och den tanken smög aldrig in i hennes hufvud, att samma lif åt så många mätte håfvorna upp i värdelöst småmynt.
* * Noräling.
f I I on bar ett engelskt namn; hennes utse- ende stämde ock godt härtill.
Det låg något, af den engelska qvinnans spröda skönhet öfver hela hennes skickelse, denna Så var det om den sommaren, som hade mera sol än någon annan sommar, då himlen var högre och skogen grönare än någonsin till- förene.
Ty ett nytt rikt glädjeämne fördes in i hennes lif.
De bodde på Dalarö för året, fadern och hon och den gamla amman, som, huru det burit sig, aldrig kommit ur huset, der det nu genast skulle ha blifvit en ofantlig lucka efter hennes vänliga ögon och hvita, nystärkta möss- band.
Detta allt hade hon qvar.
De hade en » förtjusande » villa (för att slå upp orden i Kathes egen ordbok) med en den » allra sötaste lilla veranda », klädd med vild- vin och hvita, vajande gardiner.
Och det var verkligen ett rent » märkvärdigt » vildvin detta, så grönt med sina stora blanka löf och så tätt som en fäll, der det klängde sig upp öfver stenfoten och spaliéren.
Och utanför låg fjärden, den vida saltsjö- fjärden med sina vågors glitter, sina hvita ly- sande segel och båtars stim.
Det kom en-luft der ute ifrån, som blåste in med himmelens fria vindar öfver Kathes veranda; den var mättad med sälta frän hafs och kobbarnes kåd- doft och den var » rysligt stark och helsosam för pappas reumatism », förklarade Käthe.
Fast än pappa, som tänkte på sina forna resor och på de gränslösa oceanernas vindar, me- nade tro på, att icke var det något så synner- ligen bevändt med den.
Då hade han Kathes lilla hvita hand i sitt gråa skägg och hennes röda läppar vid örat: » Du stygge, envise pappa, jag får riktigt lof att lexa upp dig!
Den är helsosam, det har jag ju sagt dig, och dermed punkt! » Ja, dermed punkt.
Och så satt den gamle sjömannen de långa sommardagarne igenom i verandans solljumma skugga och badade sin reumatism i den sköna luften, allt medan pi- pans blåa rök ringlade sig mellan ampelopsis- löfven och dagbladets ledare interfolierade ob- servationerna utåt fjärden på allt som kom och gick.
Men Käthe hade icke reumatism hon och förty icke ro att sitta allt för länge med sin knyppling — den sista vurmen — vid pappas sida, utan, rätt som det begaf sig, var hon undan.
Och så lätt smög hon sig ut, att han icke märkte det, förr än han plötsligt spratt till vid hennes glada skratt, der hon frestade sina styltor mellan rabatterna på parterren, eller hennes visa ljöd på afstånd uppe från skogen, der den fuktiga mossan i furornas skugga var fyld med doftande linnasa.
Ty plötsligt hade hon upptäckt, att den lilla bu- ketten i hans knapphål var illa dufven och väl tarfvade att bytas ut mot en friskare.
* * * Men ett nytt behag förlänades åt dessa klara sommardagar, när Sven kom dit ut.
Det räk- nades som Svens mest oförvanskliga förtjenst, att han var köttslig kusin till sjelfva hennes nåd, fröken Käthe; hade så dess utom förmo- nerna af ett friskt, manligt ansigte, en pojkes glada oförvägenhet och en glänsande ny sjö- officersuniform — mera kunde väl ingen be- gära, och mera behöfdes ej heller för att öppna farbror Karls gästfria dörrar på vid gafvel under den unge frändens korta sommarfrist.
De hade ej sett hvar andra på ett år, de två kusinerna, och när de nu på nytt råkades, kände de båda en glad förvåning öfver hvad denna korta tid hade förändrat.
Det var vis- serligen de gamla lek- och trätokamraterna, som möttes till en ny sommardust, men de funno båda, att det hade kommit något sär- skildt och egendomligt öfver den andre, något som de aldrig upptäekt der förr eller ens anat och som ingalunda saknade ett hälft komiskt behag.
Och som de alltid hade varit vana att inför hvarandra oförstäldt uttala, hvad de tänkte inom sig, fingo dessa känslor ord redan vid
F ö r hvarje 6-tal a b o n - n e n t e r, s o m s a m l a s, o c h f ö r hvilka a f g l f t e n I n s ä n d e s till R e d a k t i o n e n a f första mötet, der de stodo på ångbåtsbryggan, han ännu med sin nattsäck i hand, och mätte hvarandra med gladt förvånade ögon.
» Nej men Sven, hvad du blifvit manlig och brun!
Det måtte vara något rent trolleri med det Medelhafvet! » (Ty se: han kom från sin första långa expedition.)
» Sannerligen får jag ej rent respekt för dig.
' » Och det låg något mera i detta lilla, hälft förlägna skratt, som beledsagade hennes ord, än gångna dagars uppsluppna gäekeri.
Ej heller var det endast reflexen från hans solbrända hy, som gaf de bruna ögonen en ny värme, när han mötte hennes, och behöll den lilla handen i sin, onödigt länge, under repliken: » Och du, Käthe, vid Neptunus, har du ej emballerat!
Du liknar på håret en söt liten miss, som hälft förvände mitt hjerta nu senast i Hyde park, och som lär förvändt allt för många dessförinnan. » Hon förnekar evigt att hon rodnade, men pappa, den stygge pappa, plägade sedan vittna det på begäran.
» De retsamma herrarne, unga som gamla, de hålla alltid samman i slika ting.
Det är något slags dumt frimureri, det är det, » brukade Käthe förtrytsamt försvara sig.
- Försvara sig — hvartill kunde det båta, när nederlaget dock så snart kom och blef så grundligt.
Men det var icke den första dagen, att fästningen kapitulerade.
Nej, då sutto de på verandan, helt stillsamt och fredligt de tre, och njöto af den vackra afto- nen, medan solen färgade fjärden i glöd likt smäl- tande jern och farbror Karl fick alla sina frå- gor till fyllest besvaiade och sitt lystmäte att höra den unge sjömannens resehistoria, en liflig, intressant historia, som spände Kathes intresse långt öfver någon Molly-Bawnroman, och väckte kära minnen från en flydd ungdom hos den gamle.
(Forts.) Kyrkklockorna.
•^MMyrkklockor, hoilken Genom märg klang och I egen!
ben er dall- ring Vigda Som klockor, tyden i malmens gap Skall ert bud, i toner Evigt för blifva » Menska, mig dig vår Följt och följa Men att tolka skall den själaringning Då, när anden uppenbaradt, igenom i alla lemnar öden, efter denna F e t er lifvet oss du af vår sång förnimma Johan svänger.
oförklaradt?
den är först din sägen, er tunga säng Vid Skall mig tränger.
gifvet döden; jorden, orden.- » Wallin.
Dansen.
Ett par föreläsningar för d a m e r o c h herrar, unga o c h gamla, af J — n G — g.
i-ÄjS / ansa!
Hvilken klang i detta lilla ord!
De två hårda vokalerna, bundna hop af den öppna klara tonen i n:et ljuda de icke som ett jub- lande utrop, en återklang af den fröjd detta ord väcker i ungdomsfriska sinnen!
Det är för den unga oskyldiga flic- i I U i i \ J ki | \ | I d u n, e r n å l l e s e t t g r a t l s e x e m p l a r f ö r h e l a d e n t i d, u n d e r hvilken a b o n n e - m e n t e t r ä c k e r.
Ä r o d e s a m l a d e a b o n n e n t e r n a f ä r r e än 6, t o r d e p r e n u m e r a - kan sammanfattningen af allt jordiskt nöje, af Men vi ha ju i alla fall de moderna säll- berusande fröjd.
Det är för den mognare skapsdanserna qvar, och vi måste vara nöjda qvinnan ett angenämt tidsfördrif och för den med dem.
gamla en stund, som.
väcker ungdomens ljufva Vi hafva vuxit ifrån den gamla sirliga fran- minnen till nytt lif.
ska menuetten, som var för långsam för oss, Alla — nästan utan undantag — älska vi och fordrade en fin skola, en utvecklad smak, dansen och hängifva oss deråt med nöje, och grace och behag; vi ha till och med i det om vi sakna förmåga, om vi ej lärt oss kon- nämaste öfvergifvit den engelska » The Laneers » sten, så lida vi deraf och afundas de lyckliga, — som uuder andra kejsardömet i Frankrike som med rosiga kinder och strålande ögon svänga dit införd af dansläraren Laborde — stod så om efter musikens eggande toner.
högt i flor under namn » Les Lanciers », derför Böjelsen för dans ligger i vår natur, efter att den fordrar samma egenskaper som me- som vi omedvetet, af oss sjelfva, alla kunna nuetten, om än icke i så hög grad.
dansa, likasom vi t. ex. alla kunna simma.
Det Hvad ha vi då qvar?
är blott väckandet och uppöfvandet af den Jo, den tyska valsen, den böhmiska polkan, latenta förmågan, som fordrar en annans ingri- polka-inazurkan från samma land, galopp och pande, undervisning.
slutligen Franeaisen, som ursprungligen är en Dansen är ytterst ett utslag af vår musi- engelsk folkdans (country-dance) fast sedan 1710 kaliska instinkt.
När vi höra musikens toner, begagnad i Frankrike.
känna vi ett oemotståndligt begär att omsätta Det är ju det hufvudsakliga af hvad som tonen i rytmisk rörelse med vår kropp.
Vi dansas på våra baler.
vilja göra tonen, som genljuder för vårt inre, Och det kunde vara nog!
Men huru dansas de?
åskådlig genom vårt yttre.
Låtom oss gå in i danssalen; vi smyga oss Så uppkom dansen, hvilken ursprungligen upp på läktaren för att i lugn åse dansen om utgjordes af enformiga vaggande rörelser af det är i en offentlig salong, eller placera oss öfverkroppen, hufvudet och fötterna efter en i en dörröppning, om det är i en privat våning gifven melodi, åskådliggörande dennas karaktär ungdomen nu tumlar om.
antingen sorgset-monotont eller gladt-omvexlande.
Det är en vals man spelar upp.
Från denna dansens barndomsålder — ja, Kavaljererna störta efter sina på förhand man kunde säga dess gyllene ålder — har den uppbjudna damer och kasta sig plötsligt in i utvecklat sig till hvad den nu är — dansen valsen en kanske midt i en takt, en annan i bör- har såsom allt annat vexlat form med tiderna, jan, en annan i slutet.
Snart är allt ett enda den har liksom klädedrägten troget följt tidens vimmel af svarta frackar och brokiga qvinno- vexlande smak och karaktär, och är ofta ett drägter, tyll och band, rusande om hvarandra, ganska åskådligt uttryck af dessa, likasom ett på kors, på tvärs öfver salongens golf, stötande folks nationaldanser ganska tydligt berätta om hop här, knuffande hvarandra där.
Det ena folkets egna lidelser, lynnen, fel och förtjenster.
paret dansar i upptakt, det andra tvärt om.
Men af dessa, af nationaldanserna, finnes Och huru man rusar!
Kavaljererna spänna det i våra dagar icke mycket qvar, utom på sina senor och taga stegen ut, som om det gälde teatern, der det lilla, som der finnes qvar, är att dausa i kapp.
Ty de veta att damerna idealiseradt, urvattnadt om jag så får säga, för- tycka om att » flyga ».
Här ser det ut, som falskadt.
om den elake Måns Månson hade rätt, då han Äfven på dansens område har utvecklingen karaktäriserar dansen som blott en konst » att varit underkastad tidens allt nivellerande makt, sparka i takt och gå på som ett lokomotiv. » som så småningom utplånat de gamla dragen Och ändå är.
det en vals!
En dans, som skall af för hvarje land säreget kynne, och smält om dansas med lugnt behag, med innerlighet, en och moderniserat det hela.
dans, hvars karaktär — som en tysk författare Kommunikationerna, som fört folken närmare säger — är » den jemna belåtenheten och det hvarandra, ha äfven här bidragit att utsläta naivt-gemytliga hängifvandet. » skiljaktigheterna och stöpa allt i samma billiga Eller den polkan man nu spelar upp!
Huru godtköpsform.
man hoppar åstad, huller om buller.
Det ser Så kan man vara säker om, att vare sig man ut som en samling sådana der små märgtråds- träder in i en danssalong under Spaniens glö- gubbar, man på skämt ställer upp på pianots dande himmel, eller i ultima Thule, i den ameri- strängar för att se dem hoppa när man spelar.
kanska vestern eller hos den ryske bojaren i Och likväl är denna dans en behaglig och östern, ja ända österut hos den civiliserade ja- fin dans, som ger tillfälle till utvecklandet af panen, man skall finna dansen i gång efter mycken skalkaktig glädtighet och ungdomligt samma chablon, se polkan guppas fram eller behag.
— valsen rusas, och slutligen se francaisens vim- Men nu kommer I ranpaisen!
Det är det mel eller kottiljongens narraktigheter upprepas allra värsta.
Man bryr sig ieke ett spår om som kronan på det hela.
musiken, ännu mindre om sin granne.
När ett Åtminstone så fort det gäller dansen i sa- par redan har dansat turen, står ett annat longen.
Ännu lefver väl i en del provinser i midt upp i de första figuréerna.
Den ene Spanien och Italien samt synnerligast i Byss- figurerar hit, den andre dit, en gör en sirlig land och Ungarn något af folkdansen qvar komplimang, en annan icke alls.