Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
— Afven i fråga om brister i lagstiftningen innehåller berättelsen strödda yttranden och reflexioner, och Justitie-ombudsmannen har jemväl kritiskt behandlat åtskilliga lagstadganden.
Så vidt den i embetsberättelse!! härvid begagnade ordställning må anses föranleda dertill, att Justitie-ombudsmannen framställt förslag till förändring i lagstiftningen, äro hans framställningar af beskaffenhet att påkalla särskild pröfning af Rikets Ständer, och Utskottet vill deröfver framdeles meddela utlåtande.
Utskottet blir jemväl i sammanhang dermed i tillfälle att yttra sig i anledning af Riksdagsfullmägtigen Mengels förenämnde framställning, hvartill anledning blifvit hämtad från Justitie-ombudsmannens yttrande om långsamheten i lagskipningen och hvilken framställning går derpå ut, att Lag-Utskottet måtte taga något initiativ till upphörande af de täta ombytena af tillförordnade domare i Härads-rätterna.
Slutligen anser sig Utskottet, på grund af den granskning, Utskottet, enligt Lag-Utskottets Utlåtande N:o 2. 5 hvad ofvan blifvit förmäldt, verkställt af Justitie-ombudsmannens embetsforvaltning, böra angående hans verksamhet i dess helhet uttala det omdöme, att Jushtie-ombudsmannen, genom nit, oväld och skicklighet i sin embetsförvaltning, visat sig förtjent af Rikets Ständers förtroende.
Prot. 1862 A 1863. 7 Sami. 1 Afd. 1 Haft. 2 Stockholm, tryckt hos Sam.
Rumstedt, 1862. Lag-Utskottets Utlåtande N:o 3. 1 N:o 3.
Ank. till Exp-Utsk. den 26 Nov. 1862, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af remiss utaf Kongl. Maj:ts nådiga.
Proposition angående ersättning lill domare och målsegare i de fall, då flera härader hafva gemensam tingsstad i brottmål.
Vällofliga Borgare-Ståndet har till Lag-Utskottet öfverlernnat omförmälda nådiga Proposition, hvarigenom Kongl. Maj:t föreslagit, dels att i öfverensstämmelse med hvad redan vore i Kongl. Förordningen dea 17 September 1851 stadgadt om ersättning till nämndemän i de fall, då flera ra härader hade gemensam tingsstad i brottmål, vederbörande domare, som der holle ransakning med häktad person, måtte ega att af allmänna medel, till det belopp, som för resor i Kronans angelägenheter enligt författningarna domare tillkomme, undfå ersättning, beräknad efter den väglängd, hvarmed afståndet från hans hemvist till den gemensamma tingsstaden kunde öfverstiga det till häradets eller tingslagets vanliga tingsställe, dels ock att till målsegare, som å gemensam tingsstad personligen sig inställde vid ransakning angående gröfre, för allmänna säkerheten vådliga brott, ersättning, beräknad efter skilnaden i väglängd, som nyss är sagdt, finge för resekostnad och uppehälle, derest den tilltalade icke frikändes, af allmänna medel utgå efter enahanda grund, som angående sådan ersättning åt vittnen vore föreskrifven.
Men enär de af Kongl. Majit således väckta frågor icke kunna hänföras till allmän civil, kriminal- eller kyrkolag och således icke falla inom omfånget för Lag-Utskottets i 53 § Regeringsformen och 33 § Riksdagsordningen utstakade verksamhet, i anseende hvartill ock, såsom Utskottet inhemtat, den nådiga Propositionen blifvit från öfriga Riks-Stånd till annat Utskott remitterad, föranlåtes Utskottet, som den 19 i denna månad emottagit Borgare-Ståndets remiss, att den Bih. till 11.
1862 Sf 1863. 7 Sami. 1 Afd. 2 Eäft. 2 Lag-Utskottets Utlåtande N:o 4.
Propositionen till Borgare-Ståndet återlemna; hvilket, i enlighet med 44 § Riksdagsordningen, för samtliga Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 21 November 1862. 1\:o 4.
Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Dec. 1862, kl. 6 e. m.
Utlåtande, i anledning af vacht motion angående en revision af lagarne om edgång.
Hos Vällofliga Borgare-Ståndet har Herr B. F.
Elterot uti ingifvet memorial fästat uppmärksamhet å det missbruk, som ännu i lag funnes tillåtet, genom »de så kallade lofliga ederna, hvilka i tid och otid vid våra domstolar och embetsverk ofta flera gånger aflades vid befordringar i samma embete», hvarjemte motionären, hvad särskildt beträffade läkare, anmärkt, att det syntes gränsa till det löjliga att i läkarebetygen behöfva upprepa edsförpligtelsen; i anseende hvartill motionären föreslagit, «att den lagliga edgången måtte inskränkas till de fall, som efter nutidens fordringar kunde vara lämpliga, äfvensom att de nu varande långa edsformulärerna måtte i väsendtlig mån revideras, samt slutligen, att edsförpligtelserna i läkareattester helt och hållet borde utgå.»
Detta memorial har blifvit till Lag-utskottet remitteradt och den 27 sistlidne November hit ankommit; men då förslaget, efter Utskottets uppfattning, afser förändring i de delar af lagstiftningen, som genom grundlagarne uppdragits åt Konungen allena, och hvilken lagstiftning ej faller inom omfånget för Lag-Utskottets i 53 § Regeringsformen och 33 § Riksdagsordningen utstakade verksamhet, anser sig Utskottet böra omförmälde memorial till Borgare-Ståndet återlemna; hvilket för samtliga Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Lag- Utskottets Utlåtande N:o 5. 3 MT: o 5.
Ank. till Exp.-UtBk. den 5 Dee. 1862, kl. 6 e. m.
Utlåtande, i anledning af vackt motion dels om tätare hållande af häradsting, dels ock om förändradl aflöningssätt för häradshöfdingar, m. fl.
Uti ett till Vällofliga Borgare-Ståndet ingifvet memorial,som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt och den 27 sistlidne November hit ankommit, har Herr P. G. Alander, i afsigt att åstadkomma en skyndsammare lagskipning å landet, dels föreslagit, att Rikets Ständer måtte för sin del genom ett lagstadgande föreskrifva tätare häradsting, i hvilket hänseende motionären såsom sin motion npptagit åtskilliga §.§. af Lag-kommitténs förslag till Rättegångs-balk, dels ock hemställt, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Maj:t måtte nedsätta en Kommitté, som, efter vederbörandes infordrade uppgifter, gjorde upp förslag till samtlige landtdomares löner, äfvensom till lämpligaste sättet för domlösens ingående till Staten, samt att detta förslag, efter Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, hlefve till antagande framlagdt för Rikets näst sammanträdande Ständer; varande af motionären jemväl uttryckt den önskan, att bemälde Kommittés verksamhet borde, om möjligt, äfven omfatta frågan om indragning till Staten af domlösen såväl för stadsrätter och för landssekreterare, som för alla andra rätter och embetsverk.
Men enär motionären således, i strid med 51 §.
Riksdagsordningen, i en och samma skrift framställt förslag af väsendtligen olika beskaffenhet, och af hvilka det sednare, eller frågan om förändradt aflöningssätt för häradshöfdingar m. fl., uppenbarligen utgör ett ämne, hvarmed det icke tillkommer Lag-Utskottet att taga befattning, föranlåtes Utskottet att omförmälda memorial till Borgare-Ståndet återlemna; hvilket för samtliga Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Stockholm den 1 December 1862. 4 Loff-Utskottets Utlåtande N:o 5.
Åf Herr Grefve Hamilton, G. K., med hvilken Herr Henschen instämt:
Då, enligt min öfvertygelse, ett Utskott icke eger att bedöma, huruvida 51 §.
Regeringsformen af ett Riks-Stånd blifvit öfverträdd, utan endast afgöra, om ett till Utskottet remitteradt mål, såsom ej till dess befattning hörande, bör återlemnas, anser jag mig böra reservera mig emot Lag-Utskottets sätt att motivera sitt beslut, att till Borgare-Ståndet återlemna Herr Alanders motion i dess helhet, enär befattningen åtminstone med en del af de i nämnde motion behandlade ämnen, tydligen tillkommer Lag-Utskottet.
Stockholm, Tryckt hos Sam.
Rumstedt, 1862.
Lag-Utskottets Utl&tandf M 6.
\ N:o 6.
Aak. till Ejp.-Ut6k. den 8 Dec. 1862, kl. 3 t a Utlåtande, i anledning af väckt motion om ett tillägg lill Kongl. Förordningen den 7
December 4860, angående vilkoren för försäljning af bränvin och andra brända eller distillerade spirituösa drycker.
Lars Ersson från Södermanland har uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial, som blifvit till Lag-Utskottet remitteradt, yrkat att till omförmälde Kongl. Förordning måtte göras ett tillägg af innehåll, »att den person, som blott äger rättighet att försälja bränvin i parti om 15 kannor, men likväl afyttrar detta minsta belopp till flera personer, som förenat sig om att köpa detsamma, må, då han ägt kännedom om ett dylikt sammanskott, stanna i det ansvar, som 41 § föreskrifver, samt att han, om han är handlande, må varda, då han dermed andra gången beträdes, sin handelsrättighet förlustig, på sätt 42 § 2 mom. stadgar, äfvensom ock, att den, som stod i spetsen för sammanskottet och hvilken uppenbarligen för emottagna penningar utdelar mindre partier bränvin, måtte anses såsom den der oloflig minutering eller utskänkning utöfvat.»
— Men enär berörde fråga icke är att hänföra till allmän civil-, kriminal- eller kyrkolag och således icke tillhör den lagstiftning, hvarmed, enligt 53 § Regeringsformen och 33 § Riks dagsordningen, Lag-Utskottet äger att taga befattning, föranlåtes Utskottet att omförmälda, denna dag hit ankomna memorial till Bonde-Ståndet återlemna; hvilket, jemlikt 44 § Riksdags-ordningen, för samtlige Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Brot. 1862 & 1863, 7 Sami. 1 Afd. 3 Häft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande M 7.
Reservationer: af Herr Henschen, sorn reserverat sig blott i afseende å motiveringen, hvilken, efter hans förmenande, bort stödja sig icke derpå, att det föreslagna stadgandet ej vore kriminallag, utan endast derpå att frågor'om ändring i eller tillägg till den författning, i hvilken ett tillägg af motionären föreslagits, dels, i följd af samma författnings hufvudsakliga syfte, hörde till annat Utskott, dels ock att sådana frågor derföre hittills remitterats till annat Utskott än Lag-Utskottet; — samt af Riksdagsfullmäktigen Olof Persson från Gefleborgs Län. N:o 7. Ank. till Exp,-Utsk. den 8 Dec. 1862, kl. 3 e. m.
Utlåtande, i anledning af väckt motion om utvidgad näringsfrihet.
Uti ett till Höglofliga Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial, sorn blifvit till Lagutskottet öfverlemnadt och den 3 innevarande månad hit ankommit, har Herr A7.
S. von Koch, i afsigt att undanrödja åtskilliga nu stadgade inskränkningar i näringsfriheten, dels hemställt att, med ändring och upphäfvande af 2, 3, 4, 5, 6 och 7 Kapitlen Handels-Balken, åtskilliga af motionären föreslagna stadganden angående sättet och vilkoret) för vinnande af burskap samt uppsägning deraf måtte antagas, dels ock föreslagit förändrad lydelse af vissa §§ i gällande Handels-ordning samt Fabriks- och Handtverks-ordning.
Men då de af motionären sålunda vidrörda frågor äro att hänföras till den ekonomiska lagstiftningen och således icke falla inom omfanget för Lag-Utskottets i 53 § Regeringsformen och 33 § Riksdags-ordningen utstakade verksamhet, anser sig Utskottet, sorn inhämtat att inom annat Riks-Stånd väckt förslag till förändring i näringslagstiftningeu blifvit till Lag-Utskottets Betänkande J\t 8. 3 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet hänvisadt, böra Herr von Köchs ifrågavarande memorial till Ridderskapet och Adeln återlemna; hvilket för samtlige Riks-Stånden vördsamt tillkännagifves.
Ank. till Exp.-Utsk. den 8 Dee. 1862, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af Kongl. Maj.ts Nådiga Proposition om antagande af en författning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare.
Denna nådiga Proposition, hvilken blifvit af samtlige Riks-Stånden till Lag-Utskottets behandling öfverlemnad, är af följande lydelse: »Genom särskilda hos Kongl. Maj:t å olika tider anhängiggjorda mål har till Kongl. Maj:ts pröfning liänskjutits frågan, huruvida giftermål emellan mosaisk trosbekännare och medlem af Svenska kyrkan vore enligt gällande lag tillåtet eller icke; och sednast genom beslut den 20 Juli 1861 har Kongl. Maj:t förklarat det i Kyrkolagen emot så beskaffade giftermål ursprungligen innefattade förbud fortfarande vara i lagstiftningen qvarstående.
Maj:t har dock icke kunnat undgå att finna ett sådant förbud, fastän giftermål af omförmälde slag, likasom i allmänhet äktenskap emellan personer af olika trosbekännelse, väl icke kunna anses önskvärda, likväl ur andra synpunkter, förnämligast sedlighetens, böra betraktas såsom medförande större olägenheter än fördelar, hvadan Kongl. Maj:t ansett berörda förbud böra ur lagstiftningen utgå samt sättet och vilkoren för ingående af äktenskap utaf ifrågavarande art böra genom särskild lag bestämmas Dervid har Kongl.
Maj:ts uppmärksamhet tillika blifvit fästad derå, att samma brist i lagstiftningen, som 4 Lag-Utskottets Betänkande M 8. äger rum i fråga om sättet och vilkoren för äktenskap emellan medlem af Svenska kyrkan och mosaisk trosbekännare, jemväl förefinnes i afseende å äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är, fastän något förbud emot äktenskap af sistnämnda slag väl icke lärer kunna anses i lag uppstäldt; och Kongl. Maj:t har funnit jemväl denna brist böra afhjelpas genom det lagförslag, som i förevarande ämne blifvit uppgjordt och hvarför närmare motiver innefattas i bilagda Stats-Råds-protokoli.
Maj:t vill alltså, med öfverlemnande jemväl af Högste
Domstolens i ämnet förda protokoll, jemlikt 87 § Regeringsformen, till Rikets Ständers antagande framlägga följande förslag till »Förordning angående giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare.
I afseende å giftermål emellan kristen och mosaisk trosbekännare förordnas som följer: § 1* Medlem af Svenska kyrkan vare ej förment att ingå äktenskap med mosaisk trosbekännare. §2.
Om lysning till |sådant äktenskap, äfvensom till äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är, gälle hvad i Kongl.
Kungörelsen den 19 Januari 1847 och i 9 § af Kongl. Förordningen angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning af den 23 Oktober 1860 stadgadt finnes. § 3.
Äktenskap, hvarom nu sagdt är, skall i slägtingars eller andra vittnens närvaro ingås inför Magistrat i stad eller inför Kronofogde å landet.
Magistrat eller Kronofogde åligge dervid i afseende å mannens och qvinnans ledighet till äktenskap den tillsyn, som enligt lag tillkommer prest, den der vigsel förrätta skall: sedan affordras såväl mannen som qvinnan deras frivilliga ja och samtycke till giftermålet, och vardén de derpå för äkta makar förklarade.
Hvad sålunda förekommit skall i protokoll upptagas; och varde det, om äktenskapet är inför Kronofogde ingånget, jemväl af vittnen bestyrkt.
Det giftermål vare lika gildt, som vore äktenskapet med vigsel fullkomnadt.
Magistrat och Kronofogde åligger, att inför dem afslutade äktenskap hos vederbörande presterskap anmäla, på sätt om anmälan af vigsel för vigselförrättare stadgadt är.
Lag-Utskottets Betänkande JV3 8. 5 § 4.
I fråga om den religion, hvari harn bör uppfostras, vare lag, som i 10 § af Kongl. Förordningen den 23 Oktober 1860, angående främmande trosbekännare och deras religionsöfning, sagdt är.»
Derjemte har Utskottet erhållit del af Stats-Rådets och Högste Domstolens i ämnet hållna protokoll, äfvensom Utskottet fått emottaga ett inom Högvördiga Preste-Ståndet i anledning af den nådiga Propositionen afgifvet yttrande; och går Utskottet nu att sitt utlåtande i frågan afgifva.
I 1686 års Kyrkolag, 3 Kap. 10 §, var stadgadt, att »judar, turkar, morianer och hedningar, som här i riket inkomma, skola undervisas om vår rätta lära och befordras till dop och christendom.»
Om man med detta stadgande jemför andra ställen i Kyrkolagen, såsom 15 Kap. 8 §, hvilken innehåller, att »giftermål med fremmande religionsförvandter måste flitigt afrådas, fastän de icke blefvo alldeles förbjudna, för hoppet om deras omvändelse till vår lära och när de ingingos med sådana vilkor, som våra stadgar påbjöde, » så lärer det böra antagas att Kyrkolagen innebar ett förbud för jude att här i riket ingå äktenskap.
Enligt Riksdagsbeslutet den 26 Januari 1779 erhöllo väl judar sedermera tillstånd att hit till riket inflytta och härstädes utöfva sin religion; men ehuru Kyrkolagens nyssnämnda föreskrift, angående tillåtelse till ingående af blandade äktenskap, ytterligare stadfästades genom den derpå utkomna, numera upphäfda Kongl.
Kungörelsen, rörande religionsfriheten, af den 24 Januari 1781, innehöll dock denna författning tillika, att af »hvad derutinnan stadgadt och förordnadt vore, blefve intet gällande angående judarna.»
För dem utfärdades af Kommers-Kollegium ett särskildt reglemente af den 27 Maj 1782, och i 23 § deraf stadgades, att »judarne måge här i landet ingå giftermål blott med sina religionsförvandter, men ej med några andra.»
Detta reglemente var gällande till år 1838.
Den 30 Juni sistnämnde år utfärdades en Kongl. Förordning angående mosaiska trosbekäunares skyldigheter och rättigheter.
Ingressen till denna Kongl.
Förordning upphäfver uttryckligen 1782 års förenämnde reglemente jemte de i anledning deraf särskildt meddelade föreskrifter, — utan undantag eller inskränkning, — och Förordningens 1 § stadgar, att mosaiske trosbekännare, som äro Svenska medborgare, »skola hädanefter i alla hänseenden vara ställda i lika rättsförhållanden med öfrige Svenska undersåter, enligt Svensk lag, samt åtnjuta enahanda rättigheter och förmåner, som tillkomma Svenska undersåter i allmänhet, utan andra inskränkningar än Sveriges grundlagar för utrikes födde män eller fremmande trosbekännare bestämma eller i Förordningen särskilt stadgas.»
Och hvarken i denna förordning eller i någon sednare utfärdad författning är något yttrande meddeladt angående giftermål emellan judar och kristna. 6 Lag-Utskottets Betänkande M 8.
Emellertid har, enligt hvad den nådiga Propositionen gifven vid handen, 1838 års omförmälda, i administrativ väg tillkomna författning af Kongl. Maj:t ansetts icke hafva rubbat det i Kyrkolagen ursprungligen innefattade förbud mot äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af Svenska kyrkan; och det är detta förbud, som ifrågavarande författningsförslag är afsedt att undanrödja, jemte det samma förslag innebär det vidsträcktare syfte, att bestämma formen och vilkoren för äktenskap emellan mosaisk trosbekännare och medlem af annat främmande religionssamfund, som i riket tillåtet är, — äktenskap, mot hvilkas ingående något positivt förbud icke finues i lag uppstäldt.
Af Kyrkolagens öfriga, af Utskottet ej redan vidrörda föreskrifter synes icke någon hafva direkt inflytande på förevarande fråga.
Väl har Utskottet icke förbisett stadgandet i Kyrkolagens 15 Kap. 11 §, att »ingen skall trolofvas, som icke kan Lutheri catechismum och häfver begått Herrans nattvard.»
Men ehuru hvad sålunda blifvit stadgadt angående trolofning, väl äfven måste gälla för äktenskapets fullbordande, torde det dock vara uppenbart att detta stadgande endast har afseende på medlemmar af Svenska kyrkan, enär meningen väl ej kunnat vara att t. ex. en katolik skulle, för rättigheten att ingå gifte med medlem af statskyrkan, vara förbunden att lära sig Luthers katekes.
Vid pröfning af frågan, huruvida det medgifvande, som i förslagets 1 § är uttaladt, bör i vår lagstiftning adopteras eller icke, har Utskottet tagit i öfvervägande hvad deremot blifvit anfördt i det yttrande, sorn, enligt hvad ofvan är förmäldt, jemte remissen från Högvördiga Preste-Ståudet till Utskottet öfverlemnats.
Detta yttrande är afgifvet af Herr Doktor Rundgren, med hvilken åtskillige af Ståndets ledamöter instämt.
Herr Doktorn har afstyrkt hela förslaget och deremot hufvudsakligen anmärkt: att genom detsamma en okristlig princip infördes i vår Svenska kyrkolagstiftning och att kyrkans oberoende således på det allvarsammaste hotades; att redan den omständighet, att den föreslagna förändringen innebure i sig nödvändigheten att införa civil-äktenskapet borde tala deremot, men att, oafsedt dettn, förslaget innebure ett förbiseende af den grundval, hvarpå äktenskapet, familjen och samhället hvilade, nemligen den kristliga grunden, enär religionen icke längre erkändes såsom det samband, sorn förenade makarnas hjertan; att i afseende å barnens uppfostran strider inom familjen skulle uppstå och att, i det fall att ladern tillhörde den mosaiska trosbekännelsen och honom vore efterlåtet att uppfostra barnet i den troslära, han bekände, kristen moder skulle se sitt barn uppfostra stil lförakt för den Frälsare, hvars återlösta barn hon vore; hvarförutan blifvit anmärkt, att de omständigheter, som enligt den nådiga Propositionen och dervid fogade Stats-Råds-protokoll föranledt förslagets framläggande, icke utgjorde några starka grunder för ett i sina följder så genomgripande lagförslag.
Af hvad sålunda och i öfrigt blifvit anfördt, har dock
Utskottet icke funnit sig öfvertygadt hvarken om förkastligheten af den princip, hvarpå förslaget hvilar, eller om obehöfligheten af densammas upptagande i vår lagstiftning.
Herr Doktor Rundgren synes utgå från det antagande, att förevarande förslag är att betrakta mera som en kyrklig än som en borgerlig lag eller att det hufvudsakligen ar en kyrklig fråga, som deri beröres; Lag-Utskottets Betänkande JM 8. 7 men denna uppfatfning torde vara mindre riktig.
Icke såsom skulle förslaget ej beröra ett ämne, som är i ännu gällande kyrkolag upptaget; men det är längesedan insedt och jemväl af sednast nedsatta Kyrkolags-konunitté antaget, att denna lag innehåller en mängd stadganden, som, enligt en sednare tids åskådningssätt, ingalunda äro af kyrklig, utan af rent borgerlig natur.
Sammanblandningen af så olikn lagstiftningsämnen var mindre förvillande år 1686 än den blifvit under tidernas lopp.
Då var ännu principen om kyrklig enhet — grundvalen för Upsala mötes beslut — strängt vidhållen, och en lag för Svenska kyrkan var jemväl en lag för Svenska staten och dess samtlige medborgare.
Men grundsatsen om kyrklig enhet, uttalad flerestädes i vår äldre lagstiftning, bland annat genom Kyrkolagens bud (3 Kap. 8 §) att »alla af främmande religion, sorn här i riket bo och vistas, skola låta döpa sina barn af våra prester, med våra ceremonier och boner,» har sedermera blifvit i väsendtlig mån rubbad, förnämligast genom tillåtelsen för här bosatta främmande trosbekännare att uppfostra sina barn i den lära, de bekänna, samt genom upphäfvande af laudsförvisningsstraflet för affall från den Svenska kyrkan.
Härigenom hafva uppstått särskildta klasser af Svenska medborgare, som ej bekänna statskyrkans lära, men om hvilkas sedliga lif staten icke destomindre är pligtig att sig vårda.
Då nu de äktenskap, som statens lagar medgifvit främmande trosbekännare att ingå, följaktligen måste af staten auses lika bindande och således af lagstiftaren lika respekteras som äktenskap emellan statskyrkans medlemmar inbördes, följer ock deraf, att lagstiftaren, hvars uppfattning af äktenskapet alltid måste vara enahanda, icke kan annat än lagstifta för detsamma såsom en blott sedlig institution, bygd på en allmänt religiös grund, men icke nödvändigt på en evangeliskt kristlig.
Väl må lagstiftaren anse det etiska bandet makarna emellan — bandet af inbördes kärlek, förtroende och uppoffring — säkrast befästas genom en gemensam bekännelse af den lära, staten antagit såsom den högsta; men han kan ej, med bibehållen konseqvens, anse detta band endast derigenom kunna befästas.
Men med den sålunda för lagstiftningen i detta ämne angifna utgångspunkt — den enda, hvilken ej torde jäfvas hvarken af traditionerna från den. kristna kyrkans äldsta tider eller af främmande folks historia, minst ifrån våra dagar, — inser man man lätt, att staten, utan afseende å skiljaktiga trosbekännelser, måste tillåta äktenskaps ingående emellan alla de statsmedlemmar, hvilkas qvalifikationer ej hindra antagandet att deras äktenskap kan blifva hvad staten af ett äktenskap fordrar eller en sedlig institution.
Derföre äro ock blandade äktenskap emellan kristna trosbekännare redan i våra lagar medgifna.
Och då mosaismen jemväl är en i Sverige tillåten kult och dess uppfattning af äktenskapet godkänd genom statens erkännande af giftermål emellan judar inbördes, synes det Utskottet vara en konseqvens i lagstiftningen att den jemväl tillåter äktenskap emellan statens kristna och mosaiska medlemmar.
Epitetet »okristlig» till dessa slags äktenskap lärer lika litet bevisa något deremot, som benämningen »oprotestanfisk» skulle kunna ådagalägga förkastligheten af ett äktenskap emellan en lutheran och en katolik.
Äktenskapet är ock äldre än kristendomen och aktades ofta till och med af hedningen lika högt som sedermera i kristna stater.