Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och fast j a g var så begifven på dans och all munterhet, så var det liksom ingen ro i mig, förrän j a g kom hem igen, och alltid gick j a g i strumpfoten och lyssna ' vid dörren, om hon sof — för si, dansen var j u alltid o m natten, vet jag.
— Jo — men så var där en ung karl — han var då en riktigt vacker gosse, vet frun, och soldat var han, och han hette Frisk, lik- som andra soldater, som förr haft hans nummer och torp — frun vet nog, att namnet följer m e d soldattorpet!
— Det är just den stugan, som man far förbi half- annan mil härifrån på väg till sta ' n — alldeles i utkanten, där skogen tar slut, o m frun minns!
— Jag var j u inte så ryn- kig då som nu, utan riktigt rosig och rund i ansiktet och munter i sinnet.
— Och så vardt vi fästefolk; och vi gick tillsammans till källan trefaldighetsnatt, och j a g dan- sade inte m e d nå ' n ann.
Och stolt var jag öfver honom, när han kom i sin uni- form och bad herrskapet, att j a g skulle bli fri från tjänsten för att giftas med ho- n o m före hösten.
För si, frun, vi var kä- restor på riktigt vis, för j a g var alltid en anständig flicka, som fruktade Gud, fast jag var så skrattmild af mig.
— Jag såg nog, att herrskapet blef ledsna, men de gåfvo mig fri, som j a g ville!
Och j a g fick hemgift, en hel hop fina och rara saker; vet frun; » — Lovisa böjde sig fram och hvi- skade — » jag har dem kvar i kistan, och frun lilla ska ' nog få se på det en gång — hon är j u nästan som min egen fru var i gamla dar, fast vår Herre bevare henne från att lida så — — » Den gamlas röst darrade, och tårar rul- lade utför de vissnade kinderna, som med sin skarpa rodnad liknade skrumpna vin- teräpplen — — » Gamla, snälla Lovisa, » mumlade den unga rörd och klappade hennes hand, » och hur g i c k det s e ' n?
» — — » Jo, det gick så, att brölloppet var bestämdt till samma söndag som skörde- festen; si på den tiden, ser frun, hade de ett slags höstfest i kyrkan som tack för välsignad bärgning, o c h då var hon klädd m e d kärfvar och frukter från mark och trädgård, o c h det ansågs som varsel för lycka att stå brud då.
Och så lyste det
IDUN för oss.
Och Frisk hade stugan i ordning — han bodde där själf, se.
— Men hvad det led, så hade jag ingen ro, nej, ingen alls.
Jag såg, hur lessen min sjuka fru var; och j a g tänkte på, h v e m väl nu skulle kamma henne och passa henne, och jag tyckte, att hvart jag gick, så hörde jag henne hviska efter mig: gå inte från mig, Lovisa!
— Ja, kära, kära frun, jag gick ju inte heller, jag stannade ju hos frun till det sista — — — » Den gamla hade knäppt ihop händerna och talade nästan för sig själf.
Orden k o m m o entonigt och frånvarande öfver de tunna darrande läpparna.
» — — — Jag hörde det öfver allt, ja.
Och så blef jag allt värre och värre ängs- lig.
Jag kunde inte skratta mer, och bara jag såg frun, sved det i sinnet, och j a g tyckte det aldrig kunde gå mig väl.
Och så var det en lördagskväll.
Nästa dag skulle det lysa ut.
Och jag kunde inte sofva.
Nä — nä — det var så sant, det; — • jag vred och vände mig och hade en sådan svår ängslan — jag kunde inte flytta, jag kunde inte " lämna det här stället, och giftas fick h v e m som helst, men j a g ville inte vara m e d om ' et.
Till sist väckte jag en af de andra flickorna, min medkam- rat, och bad henne för Guds barmhärtig- hets skull gå m e d till fästmannen min och säga ifrån, att det var rakt omöjligt allt- sammans, och att vi måtte be kyrkherden inte lysa ut.
Och så gick v i; — hon blef snart efter, för jag var raskare på foten.
Det var sena natten, innan jag k o m fram och klappade på hans fönster.
» Nej, men är det du, Lovisa! » Han k o m m e d fart i lite kläder och ut i farstudörren — det var en så grann höstnatt, och det var ett sus i skogen som orgelmusik.
Men jag bara stod och andades så tungt, och han såg alldeles skrämd ut.
» Ä r du sjuk Lovisa — kom in! » — Nej, så måtte det ju fram.
Jag var inte röd på kinderna då, nej men, jag frös i hela kroppen, fast j a g var ge- nomsvett — » Jaså, det är så, du håller dina vackra ord, du, » sade han, och jag kände inte igen rösten.
Han bad mig förstås be- sinna mig, innan jag gjorde ' n rent olyck- lig, för han hade inte haft annan käresta än m i g i hela sitt lif — på allvar förstås, för soldater är ju annars vanskligt folk att lita på.
Men jag sade nej och nej och nej.
Och han vardt så ond och sade, att detta skulle jag få ångra, och gick in och slog igen dörrn, och jag sprang in i sko- gen, för jag kunde inte utstå det, tyckte jag, så ondt gjorde det här i bröstet, och jag låg på mossan och grät länge, länge — den var mjuk och kall åt ansiktet.
Och det blåste en vind genom skogen, så det brusade — jag minns det alltid och hör det än, när jag vill — och jag vardt rädd och reste mig och tordes inte se tillbaka på stugan — sprang hela vägen hem — Och när frun som vanligt skulle ha sin passning på morgonen, så gick jag in och bad, att hon skulle behålla mig, o m jag kunde få stanna — och så sjuk hon var, satte hon sig upp i sängen, liksom lilla frun där på soffan, och sa ' • — — — » — » Å Lovisa, kära, snälla Lovisa! » — — — » G u d löne dig till evig tid, » — sa ' hon, min sjuka fru.
Och m e d de orden kom det en sådan ro öfver mig.
Det var som en välsignelse.
Och när det nån- gång stack i hjärtat, då jag se ' n hörde, att Frisk tagit sig en annan flicka, så tänkte jag på det, och då vardt jag lugn.
Och ångrade mig, det gjorde jag aldrig — nej aldrig.
Och när j a g nu tänker på det allt- sammans, så säger j a g: ske alltid Guds vilja, och lofvadt vare hans namn — min tid är snart ute, aftonen är inne, och då kommer friden — • — men si, frun lilla, jag har också gråtit en gång, för det jag gjort någon en sorg, och för det jag aldrig kunde göra det godt igen.
Och därför, ser hon, barnet lilla, kunde jag nog säga till henne: trösta sig, det är inte så farligt, som man tror — — — ».
— — — » Si min Gud, o m dagen ropar jag till dig, och du svarar m i g; o m natten suckar jag, och du bönhör mig.
När jag går till hvila, följer mig ditt vakande ö g a; 1894 när jag uppvaknar, möter mig din öppna faderliga famn.
Du är i allt min hjälp, mitt skydd, min tröst.
När en gång min dödstimma nalkas och den eviga hvilan in- stundar, så förläna mig din nåd, att jag i en sann tro må insomna och på yttersta dagen uppstå till ett evigt lif — — —.
» Den läsandes röst hade på slutet darrat, liksom den gång, då hon för att trösta en annan berättat sitt lifs stora tilldragelse.
Granskogen utanför stod stilla och mörk, och höstrodnaden på himlen hade nästan alldeles bleknat bort.
Men skimret i stugan tycktes dröja kvar.
Aftonro — aftonfrid öfver en stilla kvin- nas trogna lifssträfvan.
Den lyssnandes läppar rörde sig sakta: » Gud löne dig till evig tid — — —.
» Cecilia Bååth-Holmberg.
(Illustratör: V.
Germndt.)
bortom den här världen, och ljuset, som brinner vid hennes bädd, får » lik- spån » hvarje kväll. » Allt hvad penningar, omsorger och en innerlig kärlek i förening kunna åstadkomma gjordes för att rädda prinsessan åt lifvet, och hälsans Gud tyckfes också upp- fyllt föräldrars och undersåtars böner, ty prinsessans lif sparades, men hälsan, den efterlängtade och om- bedda, återkom icke.
Den fagra blomman var knäckt och kunde icke mer räta upp sin stängel.
Blek och tärd låg hon alltjämt på sin bädd, men » det där », som hennes gamla sköterska ta- lat om, hade vikit ur hennes blick och lämnat rum för ett stilla, litet sorgset leende, som trots de kroppsliga smärtorna aldrig vek från hennes ansikte.
Upptecknad äf •-lWCmttildsk.«Roös.
D et var tyst och tungt i kungaborgens gemak, allas ansikten buro en sorgsen prägel, och man talade i hviskande ton m e d hvarandra.
T y prinsessan, konungaparets enda dotter, låg sjuk sedan ett år tillbaka.
Hon, som förr var hela borgens, ungas och gamlas, högas och lågas glädje, hon låg nu blek och tyst och orkade icke annat än småle m o t sina kära, då de k o m m o in och sutto hos henne.
En förrädisk sjukdom sög ut kraften i den fina gestalten, smärt och litet böjd som en lilja, hvilken ej orkar bära upp sin kalk — tärde på det bleka ansiktet m e d de stora mörka, underbart skimrande ögonen.
» Hon kan aldrig lefva, » snyftade hennes sköterska, en gammal trotjänarinna, som vår- dat prinsessan sedan hennes födelse, och som nu natt och dag vakade vid sin älsklings bädd, » hennes blick har redan fått » det där », som ögonen få, då de se någonting En natt, då prinsessan efter en stund af svåra plågor insom- nade strax före midnatt, hade hon en underbart skön dröm.
Hon tyckte, att hon stod på en vid slätt, och öfver sig såg hon bimlahvalfvet fullt af gnistrande tjärnor.
Hon hade aldrig förr sett stjärnorna så praktfulla; än tycktes de liksom hänga i rymden likt stora glän- sande ljusdroppar, än sutto de liksom smyc ken af gnistrande juveler, än liknade de blott töcken af ljus, som flämtade fram ur oänd- lighetens djup.
En outsäglig känsla sam- manpressade hennes hjärta, och tankarne inom henne blefvo så oroliga, så grubblande, att hon tyckte bröstet ville sprängas däraf.
Kroppen tryckte henne som en olidlig börda, klämde henne likt en bur, mot hvil- ken hon förgäfves slog sin tankes vingar.
Evighetslängtan fyllde hela hennes själ, hon sträckte bedjande armarne mot den stjärn- sådda rymden och frammumlade ett kvidan- de: » Herre.
när.
. » I detsamma nalkades vid hennes sida ett hemlighetsfullt väsen.
Hon kunde ej i jorddunklet se dess gestalt och ansiktsdrag, hon såg blott ett par outsägligt milda och kärleksfullt leende ögon, som glänste i stjärn- ljuset och en framsträckt hand, som bar ett praktfullt juvelsmycke.
IDUN 1894 2 ' olen skiner varm öfver slätter &lt;£jusets flod öfver jorden bryter; Xängre bli dagarne, kortare nätterna, r \ Yällen med morgonen sammanflyter.
Saften flödar ur lifyets källa, frörf^och rötter och knoppar svälla, " " " " " " Och på gungande Xöfvad gren sitter fågeln sjungande £usenfaldigt formade, Surra yrfän omkring i värmen: blommorna locka dem, honungen bärga de, Ungen blir utan i hela svärmen.
JJäst de fröjdas och bäst de leta, J3li de, utan att ens det Yeta, Jufvets ' tjänare, Tjjälp åt frukten, som kommer senare.
Prinsessan spratt till, då hennes blick föll på juvelsmycket; det liknade, som den ena droppen det andra, det halsband hon en gång fick af sin fader till en hoffest, men som aldrig burits och aldrig heller skulle komma att bäras af henne.
Det var all- deles samma gnistrande ädelstenar som de, hvilka hon, en sjuttonårig ungmö, en gång med barnslig glädje emottagit af sin fader.
— » Tag det, » — sade den hemlighetsfulle, okände och räckte henne halsbandet, — » det var en gång ditt, känner du igen det?
Du fick aldrig smycka dig därmed i hofvets salar, men i din rätta faders rike skola dessa stenar lysasomen stjärnekrona i ditt hår. » 425 Qnga sinne!
Prick ur den strömmande Glädjens källa, som vederkvicker: känslorna Yakna, de soliga, drömmande, framtiden ljusnar, ju mer du dricker.
Önder jublande ras och lekar Spira krafter som unga ekar, Öch ur fröjderna Växa Yingar, som trå till höjderna.
(Illustratör: Jenny Nyström.]
rymden hörde hon tonerna från en aflägsen, ljuf sång liksom af änglar.
tonerna blefvo allt starkare och starkare, de formade sig till en melodi, som hon väl kände till, en julpsalm, som hon älskat sedan sin barn- dom, hon kände sig jublande lycklig, det enda, som störde henne, var att hon ej kun- de höja sig m o t himmelen så snabt hen- nes längtan önskade.
Hon kämpade för att komma uppåt, och vid den ansträngning, hon då gjorde, vaknade h o n.
Nattlampan brann sömnigt och upplyste med sitt matta sken de välbekanta före- målen i rummet, taflorna på väggarna, de högkarmade stolarne, sevres-stakarna o c h klockan, som stod och pickade på marmor- spisen.
Den gamla sköterskan satt och slumrade i en länstol, och själf låg hon där, den lyckliga drömmerskan, fängslad i sin bädd, en kvald sjukling, som m e d ångest räknade slagen af nattens timmar — Full af undran tog prinsessan emot smyc- ket, som den okände räckte henne.
En känsla af glädje och befrielse genomilade henne, hon var ånyo frisk och stark, alla både sjä- lens och kroppens smärtor hade försvunnit.
Med darrande hand fäste hon smycket i sina lockar.
då tyckte hon, att hon miste Flere år förgingo.
Den unga prinsessan fotfästet och började sväfva uppåt.
Den i hade mognat till kvinna, och af hennes forna okände bredvid henne var borta, men i | fägring återstodo blott, de djupa, skimrande Gynna det J s v e n s k a arbetet / K ögonen och det ljufva leendet.
Sjukdomen hade härjat hennes ungdom, gått som en frostvind öfver hennes lifs vårgrönska, men ur det bistra lidandet framsprang, likt den äkta pärla, som alstras af musslans sjuk- dom, den själens pärla, som kallas tro, en barnafrom, lefvande tro, som gjorde hennes lif rikt och skönt och kom henne att själf kalla sig » den lyckliga ».
A f sin omgifning, af sina vänner och undersåtar kallades hon » den lyckliggörande ».
I sina rum i den gamla borgen, som hon aldrig lämnade, satt hon likt en g o d fé och spann tröst och hjälp och vederkvickelse åt de lidande; vid sitt fönster stod hon afton efter afton och såg, hur solen gick ned bakom de sekelgamla lindarna i slottsträdgården, där skvalpandet af fontänens vatten af bröt kvällens tystnad, och bad för sitt folk, för sina många » barn », anförtrodde dem åt den gode Herden, hvil- kens trofasta, läkande hand hon själf så väl kände till.
Men svåra tider k o m m o öfver landet; farsotens och hungersnödens mordänglar su- sade med sina svarta vingar ifrån nejd till ö f a b H « hörnet af Norra Smedjegatan, Stockholm- UUIIUUUII Ull
IDUN Men penningar må- ste hon hafva, myc- ket penningar.
Det fanns så många, som hungrade och fröso i landet, så många värnlösa och öfver- gifna, hvilkas rop om hjälp trängt fram till hennes öra.
Huru skulle hon kunna låta detta rop ljuda för- gäfves, hade icke Gud själf lagt dessa lidan- de små på hennes hjärta?
En outsäglig känsla af brinnande kärlek genomilade hennes bröst, hon tänkte på forntidens fromma män och kvinnor, som helt gåf- v o sig ut för lidande bröder, hon tänkte på sin herre o c h mästa- re, på hur fattig han vandrade omkring här nere och gjorde väl och hjälpte alla o c h icke ens ägde något att luta sitt hufvud till.
Tankfull öppnade hon en af sekretärens l å d o r.
Hennes blick föll på ett halsband af stora glänsande ju- veler, som hvilade på ett ljusblått sammets- h y e n d e; det var den gåfva hennes fader gifvit henne på hen- nes adertonde födel- sedag, det var ett min- ne från hennes ung- dom, från den tid hon ännu drömde o m att smycka sig till hof- vets fester.
nejd, och hvar de foro fram, där efterläm- nade de kval och ångest.
» En röst h ö r e s.
mycken gråt och jämmer ».
men här var det icke blott Rakel, som grät öfver sina barn, det var de små, som likt öfvergifna fågel- ungar ' klagande ropade på mat o c h vård, ropade nå modern, som gått bort ifrån dem.
Aldrig hade det funnits så många små för- äldralösa i stugorna, aldrig så många öfver- gifna och sörjande, aldrig så m y c k e n nöd och jämmer.
En dag stod prinsessan grubblande fram- för sin lilla sekretär af ebenholz och silfver, i hvilken hon förvarade alla sina dyrbaraste minnen, och som voro henne särskildt kära, emedan hon fått dem i arf af sin moder drottningen.
Prinsessan hade mycket bekymmer i sitt sinne.
H o n behöfde penningar, mycket pen- ningar; de många barmhärtighetsverken slukade allt hvad hon ägde, hennes kära fattiga sögo ut hennes inkomster.
Konungens skattmästare hade nekat att gifva henne mera penningar.
» Eders nåde förstår intet att med penningar förfara, » hade han sagt, och härmed måste prinsessan, så kunglig hon var, låta sig nöja.
Men i samma stund de gnistrande stenar- ne mötte hennes öga, var det liksom hade något hemlighetsfullt okändt kommit in i rummet och börjat kringsväfva henne som en vaken dröm.
H o n slöt ögonen, och stämningen af dröm blef ännu starkare; verkligheten försvann, och underliga syner och bilder började röra sig bakom hennes slutna ögonlock.
Hon såg stjärnor glänsa genom en oändlig rymd, hon förnam nattens majestät; sjukrummets djupa, ängsliga tystnad strök fram genom hennes minne.
Och i hennes själ började ljuda liksom lösgjorda ackord af en stor märklig längtan, en längtan, som sträckte sig of van stjärnorna, ut i evighetens r y m d e r.
H v a d var d e t, detta smycke ville säga henne, hvilket hemlighetsfullt ungdomsminne hängde fast därvid?
Plötsligt hörde hon en röst hviska inom sig: » I din rätta faders rike skola dessa stenar lysa som en stjärnekrona i ditt hår. » Prinsessan spratt till och slog upp sina ögon.
Nu visste hon, efter hvilket minne hennes själ famlat, det var den sällsamma dröm, hon en gång haft, då hon som sjutton- åring låg på sitt plågoläger och längtade efter en förklaring på sitt lifs underliga gåta.
1894 Och hon förstod, hvad drömmen ville säga henne; hon förstod innebörden af ängelens ord.
Hon samlade ihop sina smycken, för- vandlade dem i penningar och byggde för dem ett hem, där alla de små föräldralösa flngo huld och skydd.
De blefvo hennes smycken, hennes ju- veler, hvilka en gång skulle komma att lysa som som stjärnekrona i hennes hår.
, Sedan dess ha många, många år förgått.
Det ena decenniet efter det andra har gri- pits af tidens bortilande ström, och hvad därunder skett, hvad därunder tänkts och ta- lats och handlats har försvunnit i djupet.
Endast af några få gärningar, några stora tankar har den glupske slukaren uppkastat minnena på stranden, där tidens barn samla upp dem och g ö m m a dem som ett dyrbart arf från förgångna tider.
I den gamla borgens salar o c h korridorer röra sig nya släktled efter hvarandra; i hvalfven tystnar ekot från den ena genera- tionens stämmor för att efterträdas af den andras.
Prinsar och prinsessor, hofdamer och krigare smycka sig till fester, ila till lustbarheter, utan att märka, att den ilande strömmen fattat äfven dem och snart skall föra dem bort.
Den goda prinsessan är för länge sedan död; hennes kista har stått i slottskapellets kor, o c h folket har samlats omkring den och gråtande hviskat till hvarandra: » Aldrig mera, aldrig mera kommer en sådan fur- stinna i den här borgen. » Hon och hennes lefnadssaga äro snart glömda; konturerna kring hennes bild blekna och upplösas, i det allt fjärmare och fjär- mare forntidsperspektivet börjar romantiken att väfva sina dunkla skuggor kring hen- nes namn.
Och i dessa skuggor lefver och skall all- tid lefva berättelsen o m de kungliga ädel- stenarne, som förvandlades till bröd åt små öfvergifna barn.
Från släkten till släkten föres den inom den gamla borgen, lefver den, ljuf och innerlig likt en legend, som tyckes susa i de gamla lindarna, då mån- skenet faller på sandgången utanför prin- sessans fönster, — lefver trofast och oför- gänglig, som murgrönans blad allt fastare och fastare sluta sig kring ruinens brutna pelare och sönderfallande hvalf.
(Illustratör: Jenny Nystrom.)
IDUN 1894 d o c k t e a t e r n.
1 dörren till dockteatern, som låg midt i badhus parken, stod en liten gosse och såg melankoliskt ut öfver den solhettade sandplanen utanför bad- huset, genom hvars under middagshvilan öppnade fönster vattenångorna tungt vältrade sig fram.
Det var en helt ynklig liten människovarelse, som stod där och hoppade i den bjärtgula dörren, en vana han tagit sig under de långa, iskalla nätterna på Paris gator, och som han sedan dess behållit.
I verkligheten var Gus åtta år, men såg inte ut att vara mer än sex.
Ansiktet var gult och hoptorkadt, händerna vissna, och den lilla kroppen, som afteck- nade sig under den söndriga lärftsblusen, sorgligt afmagrad och smutsig.
Och ändå hade Gus haft sin glansperiod, det mindes han tydligt och ändå otydligt, som när man minnes en vacker dröm.
I den drömmen fanns en ung, vacker mamma, som var så fin, så fin, och som alltid grät, när hon var ensam, och alltid skrattade, när hon var med andra.
Där fanns också så snälla, snälla herrar, som gåfvo honom slantar, läto honom sjunga visor och dricka vin.
— • Ja, ibland mindes han också en liten häst och en sammetsblus, men det var något Gus ansåg vara så onaturligt, att han nästan skämdes tro, att de varit hans.
Så kom den där underliga svarta vagnen och tog mamma — det var alldeles fullt med folk, som bar bort alla möbler — Gus var så rädd.
Han satt i en skrubb och grät.
Och så fick han komma in till grannarna — men de voro så onda på honom jämnt.
Då sprang han bort.
• — Här brast alltid tråden af Gus ' erinringar.
Hans kringirrande gatulif var någonting så hemskt, att han aldrig kunde ge form åt det.
Han mindes bara mörkret — det förfärliga mörkret, som tog honom på nätterna; — om dagarne gick det bättre — litet bättre!
— Men han var ständigt rädd, så för- färligt rädd.
Det var då, nu två år sedan, som hans nuvarande herre fann honom en natt, hop- krupen i en portgång, halfdöd af svält och kyla.
Ibland saknade Gus sitt usla lif på Paris gator lika lidelsefullt, som han saknade sin vackra dröm, men han hade fått nog af att springa bort.
Han tordes inte.
Här hade han ändå tak öfver hufvudet, och när han på nätterna sträckte ut armarna, kunde han » känna väggar » — och det var så tryggt; — och så fick han mat mest hvar dag — och när husbond ' inte druckit allt för mycket, slog han heller inte så hårdt.
— Och så hade han ju.
Här drog ett litet leende öfver de vissna dragen, ett litet hemlighetsfullt leende, som plöjde djupa linier i de infallna kinderna, men som ändå för ett ögonblick kom honom att se ut som ett verkligt och som ett lyckligt barn.
Men solskenet i det lilla ansiktet var kort.
I dag var det en så svår dag!
Kecetten hade varit ovan- ligt god i går, på söndagen, husbond ' hade varit borta » på fest » hela natten, och nu låg han på scenen och sof, utan att det lyckades Gus att få lif i honom.
Och han måste bli vaken!
Det var repre- sentation klockan tre, och hela truppen var oklädd, och trädgården skulle målas om till en stad — och — ja, det var för svårt alltsammans!
Gus hoppade allt ifrigare, men ingen råd såg han ändå!
Tänderna skallrade, när han tänkte på hvad stryk han skulle få, om han nödgades att ställa in representationen — en premiére till.
Eedan för en vecka sedan hade ju Gus klistrat upp stora, puffande affischer på trädstammarne, och flere af biljetterna voro sålda » i förköp ».
Nej, han måste ha honom vaken!
Beslutsamt öppnade Gus dörren till scenen och trädde in.
På golfvet låg en omkring fyrtifem års man, fullt påklädd, och sof drinkarens döda sömn.
Ansiktet var rödt och uppsvullet, men dragen regel- bundna och vackra, håret tätt och lockigt, figuren ståtlig, ehuru med en tydlig början till pussighet.
På människor ha börjat en teaterbana under lyckligare förhållanden än » vackre Guichet ».
Han hann knappt mer än visa sig på scenen, förrän han var blifven alla kvinnors gunstling, och som han till sina personliga företräden äfven var ut- rustad med en vacker organ, ett kolossalt minne och en rent häpnadsväckande härmningsförniåga, dröjde det icke länge, förrän han blef utropad som ett fenomen och som en stor artist.
Men Guichet tyckte inte om att vara en stor artist.
Medan » hela Paris » låg i brinnande dispyt om hans rättighet att i minsta detalj imitera Rossis Hamlet, bröt han af en nyck sitt kontrakt och började gastera i lands- orten.
Sedan hade det med svindlande fart gått » resan utför ».
Teaterdirektörer, hvilka förstodo, hvilken utilitet han var, försökte förgäfves hålla honom uppe; beundrare och beundrarinnnor af hans konst likaså.
Hans mor, som ansåg honom vara den bästa människa och den största artist på jorden, skickade honom alla sina besparingar — hans syster offrade sin hemgift för samma mål.
I ett anfall af sällsynt praktiskhet köpte han för deras sista medel en dockteater, och sedan dess kände han sig som den lyckligaste människa på jorden.
Inga band, inga pliktpengar — inga förföljande vaktmästare, inga skyldigheter — bara rättigheter, och en trupp, som aldrig knystade!
Det var just i hans smak.
Han blef en första klassens » direktör ».
Han kunde » slå i sig » hur många roller som helst, och att härma alla dessa olika röster roade honom.
Men det fatta- des » någonting ».
Ett någonting, som kunde för- rätta allt det arbete, som han afskydde, » ett någon- ting », som ingenting kostade och ändå alltid var nöj dt.
Men det var inte lätt att finna.
Det var då han träffade på Gus och af ett slags medlidande plockade upp honom, som man plockar upp en skräp- sak, inte god nog att taga reda på och inte nog dålig att låta ligga kvar!