Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ofverbefälhafvarens för skarpskytte-förening skriftliga bevis, att han fortfarande såsom aktiv ledamot tillhör skarpskytte-korps. b) Guslaf Jahansson från Kronobergs län (N:o 312), hvilken föreslagit att bevärings-manskapets vapenöfningar måtte inskränkas till blott ett års möte, och detta icke utsträckas öfver de nu föreskrifna 26 vapenöfnings-dagarne; samt att friköpningsafgiftén från deltagande i vapenöfning måtte nedsättas från 100 till 60 R:dr. c) Håkan Nilsson från Kristianstads län (N:o 434), hvilken yrkat att bevärings-manskapets vapenöfningar inskränktes tili ett år, men med vilkorligt förlängd tid, sålunda att alla de, som, efter det de nu för första året föreskrifna exercisdagar tilländagått, ej kunde visa och med befälhafvarens intyg styrka att de tillvunnit sig färdighet i vapenöfningarne, borde genast samma år fortsätta exercisen under ytterligare lika tid, men de öfriga deremot finge hemförlofvas; genom hvilket stadgande den som tillhörde skarpskytte-korps och den som med honom vore lika skicklig i vapenöfning komine att njuta samma rätt, på samma gång som besparing bereddes Staten; och d) Lars Ersson från Södermanlands län (N:o 97), hvilken ansett besparing i kostnaderna för bevärings-öfningarne böra och kunna ske genom att uppmuntra, befrämja och understödja skarpskyttc-rörelsen, såsom varande nationel, fullt medveten af sin höga bestämmelse, samt framför allt frivillig; derföre motionären, utan att föreslå några vilkor, blott yrkat att Rikets Ständer måtte besluta det den nu stadgade bevärings-skyldigheten med två års vapenöfningar borde upphöra och förändras till likhet med hvad som i detta afseende egde rum för år 1856.
Vid bedömandet af detta ämne får man ej förgäta att till utbildandet af dugliga soldater erfordras mer än blott öfningar vid marscher och vapenföring.
Förutom de många andra till hans kall erforderliga egenskaper och färdigheter, måste soldaten framför allt lära sig att underordna sina enskilda känslor och böjelser, pligtens och disciplinens bud.
Det är ej nog att soldaten harmod,— 8 Sammans.
Slats-, Lag- sami Allm. besvärs- och Ekonomi-Utskottets betänkande N.o 3U en egenskap, hvilken, synnerligast hos Svensken ofta är medfödd; — lika vigtigt, ja angelägnare, är att han vant sig vid lydnad och noggrannhet, i saknad af hvilka egenskaper modet ofta blifver utan gagn, då deremot den sålunda förvärfvade disciplinen och pligtkänslan utbildar det af naturen förlänade modet och fyller dess plats, der det saknas.
Men denna, af manga andra anledningar än den nu antydda, för soldaten så nödiga känsla af heder och pligt, denna vana vid obrottslig lydnad, äro ej förvärfvade i samma ögonblick man ikläder sig soldatmunderingen; de måste hos en stor del menniskor innötas, samt genom andras exempel och föredöme befästas.
Det är visserligen sannt att hvarken ett eller två års beväringsmöte, under fjorton dagar hvartdera året, förslår till bibringande af dessa egenskaper, der de ofta under en hel förutgången lefnad varit försummade; men så mycket vinnes dock, att beväringsynglingen erhåller ett begrepp om hvad som af honom fordras, och att, om han sedermera på allvar kallas under fanorna, han ej då först med häpnad skall finna sig underkastad ett dittills för honom okändt tvång.
Vid de frivilliga skarpskytte-korpserna finnes tillfälle till förvärfvande af kunskap i vapens förande och i manöver; och det torde ej vara ett alltför djerft påstående att större färdighet härutinnan bör kunna inom dessa korpser utbildas, än hvad hos beväringen öfver hufvud kan åstadkommas på den tid, som till beväringstnöten är anvisad.
Deremot ligger det i naturen af den frivillighet, som utgör grunden för skarpskytteföreningarne, att någon strängare disciplin ej derstädes kan inläras.
Den frivillige skarpskytten inställer sig till öfningarne när han så för godt finner, och uteblifver om han är trött eller ohågad; men det är först i dessa sistnämnda fall, som behofvet af lydnad och krigstukt gifver sig hos soldaten tillkänna.
Om den frivillige skarpskytten röner från sitt befäls sida något bemötande, som han anser obilligt och oförtjent, så är det honom lätt att undandraga sig sådant, och han lärer i de flesta fall ej tveka att så göra; soldaten deremot kan och får ej låta sårad sjelfkänsla förleda sig till afv i leande från de honom noggrannt utstakade skyldigheter.
Soldaten måste till spillo gifva ofta från barndomen inhemtade lefnadsvanor; så ej den frivillige skarpskytten, hvilken i sådan egenskap underkastar sig tvång, och detta må hända stundom lindrigt nog, allenast under de timmar han, för öfnings vinnande, befinner sig i korpsens leder.
Af nu anförda skäl finner visserligen Utskottet den öfning, hvilken vid frivillig skarpskytte-korps förvärfvas, ej kunna ersätta den, som vid beväringsmöte bibringas en yngling; men förstnämnda öfning bör dock kunna göra den frivillige skarpskytten mera mottaglig för den instruktion, som vid beväringsmöte meddelas, än hvad hos öfrige beväringsskyldige ynglingar kan förväntas.
Ej heller får härvid lemnäs ur sigte att Kongl. Majit i sin nådiga Proposition föreslår, såsom vilkor för frivillig skarpskytts befrielse från första årets beväringsmöte, Sammans.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:a 31. 9 möte, att skarpskytten skall förvärfvat ej blott den färdighet i vapenföring, marsch och manöver, som motsvarar läraktig beväringskarls, efter första årets möte, utan derutöfver den skjutfärdighet, hvilken är för rekryt i arméen bestämd såsom vilkor för approbation till soldat.
Hvad den frivillige skarpskytten sålunda kan hafva, i fråga om vapnens bruk, inhemtat utöfver hvad vid första mötet bibringas en beväringsyngling, torde alltså kunna anses hos honom ersätta den bristande vanan vid soldat-disciplin och vid lifvet i läger, derom honom först vid det andra beväringsmötet meddelas kännedom.
Ej heller torde såsom gifvet få antagas att de, förmåner, Friherre Raab föreslagit böra vid bevärings-exercisen frivillig skarpskytt tilldelas, skulle för en sådan beväringsskyldig ega samma värde, som den fullständiga befrielsen från inställelse till första årets vapenöfningar, samt således medföra det gagn, Friherre
Raab af de utaf honom föreslagna bestämmelser väntat.
På grund af hvad Utskottet sålunda andragit, hemställer Utskottet att Kongl. Maj:ts nådiga Proposition må af Rikets Ständer bifallas.
Af detta Utskottet6 tillstyrkande följer, att Utskottet anser de framställda förslagen af Herr Ridderstad om ytterligare vilkor för frivilliga skarpskyttars befriande från första årets bevärings-exercis; af Ola Jönsson, att sådan bevärings-yngling måtte, på grund blott af öfverbcfälhafvarens för skarpskytte-förening skriftliga intyg, kunna befrias ej blott från första, utan jemväl från andra årets beväringsmöte; af Gustaf Johansson, att beväringsmanskapets vapenöfningar måtte inskränkas till blott ett års möte under 26 dagar; af [låkan Nilsson, att de, som efter första beväringsmötet kunde visa sig hafva vunnit färdighet i vapenöfningar, borde hemförlofva*, men de öfrige genast fortsätta exercisen under ytterligare lika tid; och af Lars Ersson, att den nu stadgade beväringsskyldigheten med två års vapenöfningar borde upphöra och förändras till likhet med hvad som i detta afseende egde rum före år 1856; ej böra till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Vidkommande slutligen Guslaf Johanssons yrkande, att den ilag, 1 mom, af Kongl.
Kungörelsen angående allmänna beväringen den 13 November 1860 omförmälda afgift för befrielse från vapenöfningar måtte nedsättas från 100 R:dr till 60 R:dr; så och då den i berörda lagrum Kongl. Majit medgifna rätt att med 20 R:dr höja eller nedsätta detta belopp, ej, sä vidt Utskottet har sig bekant, blifvit anlitad eller visat sig för ändamålet otillräcklig; samt ifrågavarande Bilt. lill 11.
Sl, Brot. 1362 & 1863„ 4 Sami. 2 Afd. 10 Haft. 2 10 Sammans.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets
Betänkande afgifts nedsättande till allt för lågt belopp otvifvelaktigt skulle komma att menligt. inverka på bevärings-institutionen och föranleda dertill, att blott de fattigaste ynglingarne, eller de, hvilkas tid af en eller annan anledning vore af föga eller intet värde, personligen fullgjorde sin beväringsskyldighet, finner sig Utskottet föranlåtet tillstyrka, att förslaget ej må af Rikets Ständer bifallas.
Slockholm den 1 Juni 1863.
Reser nationer: af Grefve Sparre, Erik; af Friherre Raab, Hugo: »Utskottets förslag att befria skarpskyttarna från första årets bevärings-exercis, endast de hafva samma skicklighet i exercis och manöver, som den öfriga beväringen, samt någon större färdighet i målskjutning, tror jag ej innebära en rigtig uppfattning af skarpskytte-rörelsens betydelse, oell jag stärkes i denna min öfvertygelse deraf, att skarpskyttarne, genom en sådan befrielse, måste blifva den öfriga beväringen underlägsne uti begreppet om den stränga militäriska ordning och disciplin, som endast vid arméen kan inhemtas, och som i alla tider utmärkt den sanne krigaren — befälhafvaren, som soldaten.
Icke heller kunna Rikets Ständer gerna hafva beviljat 195,000 R:dr i anslag till målskjutningsgevär, till instruktörer, till ammunition och till målskjutningspremier för skarpskytte-föreningarna, för att deras medlemmar endast skola få samma utbildning som en »läraktig beväringskarl»—och någon större skjutfärdighet och högre utbildning anser Utskottet ej af dessa medlemmar böra fordras.
Uppfattningen af skarpskytte-idéen, likasom denna idé sjelf, måste vara mycket högre, och de beviljade anslagen kräfva högre anspråk på verklig nytta af skarpskytteföreningarna för fosterlandets försvar, än Utskottet föreställt sig.
Och denna nytta, denna skarpskytteföreningarnas stora betydelse, ligger deruti, att de, vid ett inträffande krig, skola bilda stammen eller kärnan för en kommande landstorm.
Till stöd härför vill jag endast hänvisa till Landtförsvars-komitéens betänkande om allmän medborgerlig krigsbildning och tili O V o O Chefens för Landtförsvars-departementet yttrande hos Ridderskapet och Adeln, i anledning af Stats-Utskottets Betänkande N:o 67.
Satntnatis.
Slätt-, Lag-samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi Ulskrittcls Betänkande Nio 31. 11
Men för att uppfylla denna sin stora betydelse, måste skarpskytteföreningarnas medlemmar erhålla en högre militärisk utbildning, än beväringen, och detta kan, enligt min föreställning, utan Rikets Ständers lagstiftande, ganska lätt åstadkommas på följande sätt:
Sedan en skarpskytt, före sitt första beväringsmöte, vid sin förening erhållit en viss färdighet i exercis och manöver, borde han under detta möte vid arméen genomgå en sorts brfälsskola, och, sedan han ytterligare ett år deltagit i sin förenings militäriska öfningar, borde lian under andra beväringsmötet, så vidt möjligt är, användas till instruktör eller underbefäl vid den öfriga beväringen.
Härigenom skulle obestridligen vinnas, att skarpskytteföreningarnas öfningar blefve ännu bättre och mera militäriskt utförda, än nu ; att den krigaranda, sorn finnes hos arméen och utan hvilken en armé i fält till ingenting duger, äfven skulle öfverflyttas till skarpskytteföreningarna; och härigenom skulle ytterligare vinnas, att utaf de frivillige skarpskyttarne, vid inträffande krig, stammen till en landstorm kunde bildas och arméens fåtaliga befäl förökas.
Denna är, enligt min åsigt, skarpskytteföreningarnas stora betydelse för fosterlandets försvar och äfven deras förnämsta, verkligt praktiska, uppgift.
Men, då de frivillige skarpskyttarne. oaktadt de redan omnämnda anslagen, i och för sina öfningar måste vidkännas ganska betydliga uppoffringar af både tid och penningar, böra dem äfven vissa förmåner beviljas: såsom att under beväringsmötena få begagna egen uniform och egna gevär, att läggas 12 i ett tält i stället för 25, och att bilda ett eget korporalskap eller kompani vid bevärings-bataljonen.
Dessa förmåner böra desto heldre beviljas, som flere ynglingar af de mera bildade och förmögnare samhällsklasserna, hvilka nu fri köpa sig från vapenöfningarna, genom dessa förmåner och genom utsigten att blifva såsom befäl använde, skulle förmås att inträda i skarpskytteföreningarna, för att sedan, på ofvan angifna vilkor, sjelfve göra sina beväringsinöten.
Af hvad här blifvit anfördt framgår tydligt, att skilnaden mellan det sätt, hvarpå Utskottet anser att skarpskytterörelsen bör till största båtnad för landet utvecklas, och det sätt, hvarpå jag föreställt mig denna utveckling, ligger deruti, att Utskottet vill, att de frivillige skarpskyttarne skola utbildas till vanliga beväringskarlar — män i ledet, — på samma gång Utskottet vill gifva en och annan individ lättnad uti bevärings-excrcisen, under det att jag vill gifva skarpskyttarne den utbildning, att de, vid inträffande krig, kunna blifva en stam för en kommande landstorm och en förstärkning uti arméens otillräckliga befäl.
På grund häraf, och med kännedom om, dels att en landstorm endast är en nästan oanvändbar pappers-armé, så framt ej en tillräcklig och öfvad stam finnes, som kan gifva dess kraft lif, — dels att en af de största svårigheterna för i2 Sammans.
SialsLag- sami Alim.
Besvärs- och Kionomi-lfskollels Betänkande ffl-.o 33, en armé, som ej ständigt är på krigsfot, vid ett utbrytande krig ligger deruti, att kunna erhålla tillräckligt och dugligt befäl, vågar jag föreslå: att Rikets Ständer, med afslag å Utskottets Betänkande, ville besluta, att i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes anbefalla, att de frivillige skarpskyttarnes öfningar under de årliga beväringsmötena så ordnas, att, vid ett inträffande krig, utur de frivilliga skarpskytteföreningarna en stam för en kommande landstorm må kunna bildas och ar méens befäl förökas; hemställande Rikets Ständer i underdånighet, huruvida ej åtskilliga förmåner under beväringsmötcna skulle kunna beviljas skarpskyttar, som vid sina föreningar förvärfva! färdighet i exercis och manöver.» af Herr Börjeson.
Ank. till Exp.-Utsk. den 9 Juni 1863, kl. 10 f. ii).
Betänkande, i anledning af väckt motion om utarbetande af förslag i och för ordnandet af en verklig landstorm.
Motion härom är väckt inom Vallofliga Borgare-Ståndet af Herr Ridderstad (N:o 224), hvilken föreslagit att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utarbetande af ett sådant förslag; hvarjemte, för den händelse Rikets
Ständer skulle anse sig dervid böra uttala några grundsatser, motionären ytterligare föreslagit följande:
Sammafis.
Stals-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskollels Betänkande A-.o 32. 13 » Allmänna stad gauden. § 1.
Alla medborgare, med undantag af dem, som äro i krigstjenst eller bland beväringen inskrifna eller äro nödvändiga för den ecklesiastika och civila förvaltningens oafbrutna gång, skola i öfrigt utan afseende på samhällsställning, så vida de ej äro vanföra, vara skyldiga att från 25 till fyllda 40 år tillhöra landstormen. § 2.
Landstormen kan endast uppbådas i händelse fäderneslandets egna gränser hotas af fienden och dess inbrytande i landet är att befara. § 3- Då landstormen uppbådas erhåller den vapen och underhåll af Kronan i likhet med indelta soldaten.
Beklädnad bekostar den sig sjelf, utan rättighet till beklädnadsersättning. § 4.
I fredstid kan landstormen icke uppbådas till någon slags tjenstgöring.
Indelningen. § 1- Riket indelas i landstorms-distrikter, till omfång och utsträckning öfverensstämmande med de militär-distrikter, hvari landet och arméen nu finnas indelade. § 2.
Rikets hela landstorm fördelas i frenne åldersklasser.
Första åldersklassen räknas från 25 till 30 år; andra åldersklassen från 30 till 35 år; tredje åldersklassen från 35 till 40 år. § 3.
Befallningshafvande inom de olika orterna draga försorg om att alla, som tillhöra landstormen, församlingsvis blifva antecknade, särskildt för hvarje åldersklass. 14 Sammans.
Stals-, Lag- sami Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskniiets Betänkande N:o SS. § Militär-distriktets Generalbefälhafvare indelar de antecknade i bataljoner oell korpser, alltid så att hvarje socken eller pastorat får i möjligaste måtto vara tillhopa. § 5.
Kompanierna och korporalskaperna ega att fritt välja inom sig officerare, underofficerare och korporaler, för hvarje 25 man en korporal, för hvarje 50 nian en under-officer och för hvar 100 man en kompani-chef.
Konungen förordnar — i händelse af krig och uppbåd — bataljonsocli korps-chefer. § 6.
Så vida Kongl. Majit icke annorlunda förordnar, står landstormen inom hvarje militär-distrikt, i händelse af fiendtligt inbrott i landet, under militärdistriktets General-befälhafvare, såsom högsta militärmyndighet.
Särskilda s tadgan den.
§ I Landstormen kan aldrig kommenderas utom gränserna af det militär-distrikt, som den tillhör. § 2.
Anfalles riket, så att landstormen behöfver uppbådas, kommenderas åldersklasserna under vapen i den ordning, de inom sig ega, så att den lista klassen först beväpnas, derefter den andra och slutligen och sist den tredje, kunnande dock de tvänne första, äfven alla tre klasserna uppbådas på en gång, i fall behofvet det påfordrar. § 3.
Sedan landstormen är samlad i trupp och under befäl, efterlefvas krigsartiklarne med de modifikationer, som Kongl. Brefvet af den 21 Mars 1811 för Gotlands nationalbeväring gifver vid handen.» Samman*.
Besvärs- och Eko nomi-Utskottets Betänkande A:o 3!.
i 5 Det bör ej förnekas, att ju en organiserad landstorm kan tillskynda en inbrytande fiende stora förluster, och såmedelst bidraga tili landets försvar; men, då i den nu framställda planen ej ingår att denna landstorm skall, under fredstid, undergå några öfningar, kan Utskottet ej inse hvad gagn införandet af berörda institution för det närvarande skulle medföra.
Vid tillfälle af utbrytande krig lärer Rikets Ständers sammankallande alltid blifva af nöden, och om behofvet då synes fordra inrättandet af en landstorm, bör beslutet derom hastigt kunna fattas, och skall dä säkerligen blifva af allmänheten gynnsammare mottaget, än hvad sannolikt nu blefve fallet; äfvensom det befäl, som för en motsedd verklig tjenstgöring utvaldes, antagligen komme att befinnas lämpligare än det under fredstid utsedda.
På grund af hvad Utskottet sålunda anfört tillstyrker Utskottet, att motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservation: af Friherre Raab, Hugo: »I närvarande tidpunkt hade jag föreställt mig, att ett förslag till införande af en landstorm, mer än någonsin, skulle vinna framgång.
Det lifliga intresse för fosterlandets försvar, som skarpskytterörelsen öfverallt i landet framkallat, berättigar till ett sådant antagande.
Aldra minst hade man kunnat vänta ett sådant skäl till afslag af Herr Ridderstads motion som det af Utskottet framställda eller att beslutet om en landstorms införande af Rikets Ständer hastigt bör kunna fattas, sedan krig redan utbrutit, och om behofvet då synes fordra dess inrättande.
Utskottet tyckes alldeles hafva glömt de bekanta orden: den tänker illa, sorn tänker forsta gången i fiendens åsyn; och Utskottet tyckes ej känna eller ej erkänna sanningen af en annan svensk mans ord: att till krig fordras, utom folk och penningar, också den ordnande ledning, som först gifven massorna lif, som ställer dem, som drifver dem, som samlar dem, som delar dem, som gifven dem ett mål, och som de lyda.
Behofvet att redan i fredstid ordna denna ledning liar regeringen mer än väl insett, då den tillsatt en komité för att i nästan alla försvarsverket tillhörande delar inkomma med förslag.
Svenska folket har äfven insett detta behof i6 Sammans.
Statt-, Lag- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 32. då det med värma omfattat skarpskytterörelsen; och svenska folkets representanter hafva visat sig vara af samma tanke, då de beviljat anslag, nödvändiga för skarpskytterörelsens utveckling.
Men skarpskytteföreningarnes frivillighet är dock ej den grund, hvarpå landets försvar kan byggas.
Med den frihet, deras medlemmar måste ega att efter behag ur föreningarne utträda, kunna de ej bilda någon landstorm.
Land skall med lag byggas och äfven dess försvar, ty annars saknar det en sann och fast grund.
Införandet af en på lag grundad landstorm tillförsäkrar äfven landet först om en verklig nytta af skarpskytteföreningarna, emedan största delen af deras medlemmar komme att tillhöra landstormen, för hvilken de sjelfskrifvet blefve stamtruppen eller ledarne.
Men att ordna dessa förhållanden så, att, vid ett utbrytande krig, landstormen må kunna medföra hela det gagn för landets försvar, som af den kan väntas, dertill behöfves tid, och ordnandet af dessa förhållanden kan ej uppskjutas till dess fienden redan står i landet; och man kan omöjligen, såsom Utskottet förmenar, hoppas att då i hast erhålla ett lämpligare befäl, än det, sorn under en längre förberedelsetid kan utväljas.
Förslaget om införandet af en landstorm är ingalunda någon ny idé, som vid detta riksmöte oförmodadt sett dagsljuset.
Redan i årtionden hafva alla Sveriges utmärktare militärskriftställare framhållit bildandet af en landstorm, såsom nödvändigt sammanhängande med vår bcväringsinrättning.
I sitt betänkande om allmän medborgerlig krigsbildning säger äfven Landtförsvarskomitéen, att den, ur synpunkten att ett ortsförsvar genom lefvande stridskrafter, under statens ledning, vore den vigtigaste af alla kommunala angelägenheter, beslutat föreslå en landstorm.
Införandet af en landstorm är ej heller någon tunga, sorn drabbar Sverige annorlunda, än alla andra stater, som antagit beväringssystemet för sitt försvar.
Sist af alla dessa stater har vårt brödrarike Norrige nyligen infört en landstorm, under namn af landtvärn, och utsträckt skyldigheten att försvara fosterlandet till 10 år, hvarthän vi äfven ahlraminst till en början borde komma, för att åtminstone vara med norrmännen likställde i det ärofulla åtagandet att försvara hus och hem.
På grund af hvad jag här anfört får jag derföre föreslå att Rikets Ständer ville bifalla första delen af Herr Ridderstads ifrågavarande motion eller att Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Maj:t med underdånig anhållan, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta för slag till ordnande af en landstorm.» N:o 33.
Sammans Stats-, Bevilln- samt Allm.
Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N'.o 33. 17 \:o Ank. till Exp.-Utsk. den 11 Juni 1863, kl. 6 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om drawback eller restitution af er lagd tillverkningsafgift för exporterad t bränvin.
Uti en hos Ridderskapet och Adeln väckt motion (N:o 162) har Herr von Mentzer, C. F., yrkat, att drawback måtte af Staten beviljas producenten för hvarje kanna i Sverige tillverkadt bränvin af 50 procent styrka vid 15° temperatur, som under vederbörliga kontroller blifvit å utländsk ort såldt och levereradt.
Likaledes har Ola Olsson från Blekinge län uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion yrkat, att drawback måtte fä åtnjutas för allt till utländsk ort utfördt bränvin.
I anledning af dessa motioner får Utskottet erinra, att denna fråga äfven vid sistlidne riksdag var föremål för Utskottets öfverläggning.
Uti sitt då i ämnet afgifna betänkande yttrade Utskottet, att ändamålet med drawback eller restitution af tillverkningsafgiften vid export af bränvin icke kunde vara annat än att minska varans pris vid utförseln, så att varan i exportörens hand erhölle sitt naturliga tillverkningspris; att möjligheten att utan förlust exportera bränvin berodde derpå, att sistnämnda pris vore tillräckligt lågt i förhållande till priset i det land, dit varan skulle införas; att exportören dock härvid dessutom måste taga i beräkning dels transportkostnaden, dels den omständighet, att i de flesta länder, dit utförsel af svenskt bränvin tilläfventyrs kunde ifrågakomma, importen af denna vara vore belagd med en, i förhållande till varans pris, betydlig tull, hvilken måste af prisskilnaden betäckas, så vida icke, hvad tullafgiften beträffade, densamma kunde genom smugling undvikas; att smugling dock icke kunde gagna exportören, om restitution af tillverkningsafgiften först då erhölles, när med oflicielt betyg blifvit styrkt, att varan blifvit å utländsk ort tullbehandlad; att, derest man icke fordrade bevis öfver sådan tullbehandling, man icke blott komme att uppmuntra till tullförsnillning i främmande land, utan derjemte kunde tillskynda svenska staten vådan att möjligen få erlägga drawback för en vara, som väl från svensk hamn blifvit utförd, men deremot aldrig till utländsk ort ankommit, utan qvarstadnat inom landet; att restitution af tillverkningsafgiften Bih. till B.