Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
ANNA (reser sig hastigt).
Säg, att jag kommer genast.
Visst inte -- så sent -- det går ej an.
62 MARI (föraktligt). där en!
Ja, inte tycker jag, fröken skulle gå till en sådan ANNA.
Elisabet måtte väl aldrig vara?
MARI. det är ingen hemlighet.
Så-å -- har herrskapet inte hört det?
Jo, så visst, Hon har inte ens så mycket
skam i sig, att hon döljer ungen -- en tre års pojke!
MAJORSKAN. gad.) Hade jag vetat hon var en sådan, skulle jag
Nå, aldrig kunde jag tro det om henne!
(Förar-
minsann inte sändt henne soppa och vin, och -- -- ANNA (som stått i stilla bedröfvelse).
Åh jo, mamma, det hade du visst gjort.
(Hastigt.)
Du tänker väl aldrig?
Jo, mamma, jag har lofvat komma.
Ja, men käraste Anna, när du hör, hvem hon är!
Gif mig min kappa, Mari!
63 ANNA. och förlåtande.
Du sade ju nyss, att vi kvinnor böra vara milda MAJORSKAN (häftigt). skulle då sedligheten taga vägen?
Nej, Anna, du får sannerligen inte gå dit.
Hon är sjuk, mamma.
MAJORSKAN. baka.
Nå ja, gör som du. vill då; men kom snart tillANNA. hela natten.
(Hon tar på sig ytterkläder.)
Om Elisabet behöfver mig, stannar jag kanske MAJORSKAN (häftigt).
Det tål du sannerligen inte.
-- Jag tillåter det inte -- din helsa -- ANNA (leende).
Ellen tål ju att vaka.
Ja, det är något helt annat.
ANNA (kysser modern).
God natt, kära mamma -- var inte orolig -- sof Men, Anna, skall du vaka en hel natt?
Du! -- Inte emot sådana där!
Himlen bevare oss!
64 nu godt!
(Hon går genom tamburen.
Majorskan följer henne.)
MAJORSKAN (oroligt). -- Portvakten är väl där nere och följer dig?
Kära Anna, var rädd om dig!
Kom snart hem!
ANNA (utanför, ropar gladt). släcker lamporna och alla ljusen, utom ett, som hon tar suckar och runkar på hufvudet.)
Ja, mamma, god natt!
(Majorskan stänger dörrarna,
med sig, och går in i sängkammaren, under det att hon Ridån faller.
Ett mindre vindsrum, mycket tarfligt, men rent och
smakfullt.
I fonden en hög, uppbäddad tältsäng med
hvitt täcke.
Därpå ligga ett par halffärdiga balklädningar.
Till venster om åskådaren, ned i rummets hörn, en smal ingångsdörr.
I motsatta hörnet åt höger en veckad gardin af blå domestik, som räcker från taket till golfvet.
På venstra väggen ett fönster med några törnrosträd i servet, spegel och ett par askar af porslin.
Midt på
lerburkar.
Längre fram på samma vägg en byrå med hvit högra väggen en gul kakelugn och på stenen framför
den samma en liten kaffekittel och en bleckpanna.
Längre fram till höger en soffa och framför den ett bord.
Därpå böcker.
Vid sidan af bordet en gammal länstol med en tänd lampa, en medikamentsflaska, sysaker och några högt ryggstöd.
Öfverdragen på soffan och stolarne äro mattgångar.
af bomullstyg och golfvet delvis betäckt med hemväfda
I länstolen sitter Elisabet, omgifven af hvita dynor.
Hon är klädd i en mörk klädning, en hvit duk sticker
upp vid halsen.
Ansikte och händer äro likbleka.
66 håller händerna sammanknäpta, ögonen tillslutna och hufvudet hvilar mot ryggstödet.
Lång paus. till och slår upp ögonen.
Elisabet spritter ELISABET (med svag stämma). ser sig forskande omkring.
Elisabet söker resa sig, men faller matt tillbaka i stolen.)
ANNA (mildt). på en stol vid dörren och skyndar fram.)
Kära Elisabet, hur är det?
ELISABET (matt). ville komma!
Jag hoppas det snart är slut. -- Tack för att ni ANNA (oroligt).
Slut!
-- Känner ni er då så mycket sämre?
ELISABET. krafterna bli mindre och mindre.
-- Jag har inte Ja, de sista dagarne ha varit mycket svåra, och
Var stilla!
(Hon aflägger hastigt sina ytterkläder Stig in! (Anna i ytterkläder kommer sakta in och
förmått få färdig de där.
-- (Hon gör ett tecken med oroar mig så mycket.
handen emot sängen, där balklädningarna ligga).
Det ANNA.
Åh, tänk inte på det!
67 ELISABET. så onda -- (Flämtar.)
Jo, det är så ledsamt, när man lofvat.
De bli ANNA (stöder henne).
Fins det ingenting, som kunde hjälpa, lindra?
Nej, för mig fins ingen hjälp mer än -- döden.
ANNA. en läkare -- Säg inte så -- kanske ännu -- jag vill gå efter ELISABET. -- nej -- jag vill ej lefva längre -- jag längtar så mycket efter ro.
Har då lifvet inte något värde för er, Elisabet?
ELISABET. (Efter en paus.)
Vill ni nu höra min historia, fröken?
Bara det inte tröttar er!
Vi kunna ju vänta -- Nej, blott sorgliga minnen, ingenting annat.
Nej, nej! -- Om det också funnes någon hjälp
ELISABET (ifrigt).
Nej, nej, låt mig få säga det, innan jag dör!
ANNA (tar en stol, och sätter sig tätt intill henne).
Tala då, Elisabet.
Ack, att jag kunde göra något för er!
(Hon tar vänligt Elisabets hand i sin.)
68 ELISABET (sakta).
(Högre och innerligt.)
Hvad det käns förunderligt att hålla en hand i sin -- en hand, som inte med förANNA. med er!
Förtro er till mig; jag kan åtminstone gråta ELISABET. döm mig inte för hårdt --jag har felat mycket!
Tack! -- Ja, nu vill jag tala om det, men -- -- akt stöter bort.
-- Dock -- när ni får veta -- när -- Ja, ni kan.
-- Himlen välsigne er, som kom!
Därefter talar Elisabet sakta och med afbrott.)
Jag är född på landet -- min far dog, när jag var dom -- så dog äfven hon! -- Jag var då femton var sömmerska -- (Drar tungt efter andan.)
ELISABET. jag alldeles ensam -- Nej, hon dog snart, hon också -- och så blef ANNA.
Har ni inga syskon?
Nej, inte nu.
Jag hade en yngre syster, men hon dog vid tolf års ålder, himlen vare tack! liten, min mor kämpade med fattigdom och sjukår, och kom hit till Stockholm till en moster, som
69 ANNA (förvånad).
Önskade ni inte, att hon skulle få lefva?
ELISABET. att få dö vid unga år, innan ännu frestelserna komma.
(Efter en paus, under hvilken Anna sitter tankfull.)
Då min moster dog, tog jag tjänst hos en -- änkefru.
Var hon sträng mot er?
ELISABET. tillräckligt mat -- vackra presenter -- hon ville allnog bra -- men -- men -- Nej, det var hon inte.
-- Jag fick min lön -- -- Hon var nogräknad och ordentlig -- och -- -- Nej, nej, för en fattig flicka är det mycket bättre
tid, jag skulle gå fint klädd. -- Ja, jag hade det ANNA.
Men -- hvad var det då?
ELISABET (häftigt). människa, utan som till en varelse af annat slag -- frestelsen -- och -- jag var ju bara sjutton år!
(Brister i gråt.) ANNA (efter en paus).
Huru länge stannade ni där?
Nära två år, då -- då -- måste jag flytta!
(Hon Hon talade aldrig till mig som till en med-
hon varnade mig aldrig -- skyddade mig aldrig för
70 skyler ansiktet med båda händerna.)
Ja -- jag förtjänade inte bättre.
-- Jag kom först till ett fattigt folk och ANNA (springer upp).
ELISABET. -- Ni har rätt -- jag förtjänar inte bättre! -- Men ANNA (på afstånd).
Hvart tog ert barn vägen?
ELISABET (bittert). dare.)
Jag var länge så sjuk -- så sjuk.
-- Så kom min sjukdom obotlig, så -- De togo honom ifrån mig!
Sedan milJag ser, ni föraktar mig -- ni, som alla andra. sedan -- sedan -- (mycket sakta) på barnbördshuset.
mitt arma barn -- han har ju ingenting ondt gjort!
jag på sjukhuset, men som hjärtat var angripet och ANNA (närmar sig).
-- ELISABET. måste ut igen! -- Då hyrde jag det här rummet.
ANNA (deltagande).
Har ni kunnat försörja er själf, så sjuk?
ELISABET. jag fått i arf efter min moster--jag köpte det nödÅh ja! -- Jag hade några hundra kronor, som Så sade de, att jag inte kunde få stanna -- jag
71 vändigaste, och goda människor hjälpte mig till arbete -- (Flämtar.)
ANNA. få hjälp af honom, som --?
Ni har säkert öfveransträngt er!
Kunde ni inte ELISABET (stolt). tillbaka, då jag låg på sjukhuset. -- -- Jag ville bara återse mitt barn! -- (Vekt.)
Hvad jag längtade efter honom!
(Man hör ett lätt buller.)
Tyss! han få sofva -- min lille gosse!
Nej, det ville jag inte! -- Jag sände hans bref
-- kanske han vaknar -- (Lyssnar.)
Nej -- måtte ANNA (ser sig omkring).
Jag tog reda på honom -- de hade legt bort honom, och han for så illa! -- Jag kunde inte bära jag orätt däri, ty nu kunde jag inte längre dölja se honom -- vårda honom! -- Där borta bakom gardinen står hans säng. --
-- Jag tog honom hem till mig.
Kanske gjorde min skam -- men jag måste ha honom hos mig -- ANNA (häftigt). efter sitt barn?
Och han -- fadern? -- Har han aldrig frågat ELISABET (oroligt).
Jag vet inte! -- Han betalade ju, för att gossen
72 skulle bli bortlegd, men sedan -- jag vet inte, om han hört efter honom.
-- Jag är så rädd någon skall få veta, att jag tagit honom! -- (Flämtar häftigt.
Anna stöder henne och ger henne vatten.
Och när jag nu dör, hvad skall det bli af honom?
Hvem skall försörja honom? -- ANNA (bestämdt).
Det skall hans far göra!
ELISABET (tar Annas hand och för den till sina läppar).
Fröken Anna, lofva mig, att när jag är död -- ANNA (drar sin hand förvånad tillbaka).
Jag, Elisabet, jag, som inte vet, inte känner -- ELISABET. ytterlig ansträngning, går bort till byrån, och framtager ur en låda ett papper.)
Se här min lille gosses dopattest -- och -- där -- på andra sidan -- har jag skade honom! -- trodde på honom! -- Hvad jag låtit -- som jag hoppas att en gång själf bli förskrifvit hans fars namn. -- (Varmt.)
Hvad jag ällidit förfärligt! -- men -- (Stilla.)
Nu har jag förlåten. -- Jag vet, han älskade mig varmt; men -- ANNA (strängt). verge er?
Han är en dålig människa, som så kunnat öfNi skall få veta -- hvem -- (Hon reser sig med
jag var ju så fattig --och sedan, så sjuk och eländig!
73 ELISABET. gifta sig med mig -- fick inte heller -- och sedan, Nej, säg inte så! -- Först kunde han ju inte
ja, sedan -- (Smärtfullt.)
Han skref till mig, att han älskade en annan! (Paus.)
Han bjöd mig pängar! gjorde ondt här inne! -- Jag trodde, jag skulle dö genast! -- Men -- lifvet är segt. -- (Trycker händerna hårdt mot bröstet.)
O! hvad det
ANNA (går upprörd fram och tillbaka).
En sådan usling!
ELISABET. förlåtit honom! -- (Sakta.)
När jag är död, så säg honom, att jag förlåtit -- -- ANNA (förvånad).
(Vill taga papperet.)
Jag säga honom?
Jag känner ingen, som -- ELISABET (söker fasthålla det). -- då -- (Hon sjunker maktlös tillbaka i länstolen och släpper papperet.)
ANNA (upptager det och läser Vänta! -- inte nu -- vänta -- tills jag är död!
Nej, nej! -- Han är god -- ädel -- och jag har
lugnt första sidan, därpå vänder hon bladet -- skriker).
Karl!
(Hon släpper papperet på golfvet, fattar med båda händerna om sitt hufvud och stirrar vildt
74 framför sig.
Efter några sekunder utropar hon.)
-- nej -- om hela världen sade det, så tror jag det
Nej, det är ej sant!
ändå inte! -- Inte han! inte han! -- Någon annan, min! -- (Hon brister ut i häftig gråt.)
med samma namn, kanske; men inte han! inte min, ELISABET (som försöker resa sig). -- Förlåt honom!
Fröken Anna! O himmel, hvad har jag gjort!
ANNA (häftigt). själf, därpå blir hon plötsligt helt lugn.)
Nej, det kan ej vara sant, ty då hade han redan sagt mig det.
(Kallt till Elisabet.)
Detta är något misstag, fröken Elisabet, ni känner naturligtvis inte min fästman.
(Hon tager upp papperet och lägger det på bordet.)
Göm det här! -- Jag kan ingenting göra vid den saken. någon, som hjälper er?
Jag vill inte gärna lämna er ensam, då ni är så sjuk.
-- Det är sent, och jag måste gå hem.
-- Fins här Aldrig!
(Hon står en stund och kämpar med sig
ELISABET (reser sig och griper Nej, så får ni inte gå! -- Stanna! -- Ah, ni
Anna häftigt om armen).
vet inte, ni, hvad jag lidit för er skull!
Ni, som
fick hans kärlek -- allt -- allt! -- Ni måste tro
mig! -- Inte för min skull; men för mitt stackars barn -- (Hon drar Anna med sig bort till den blå gar-
75 dinen, som hon hastigt rycker åt sidan.
Man ser en
prydlig barnsäng, hvarpå en tre års gosse ligger och
sofver.)
Se!-- är det inte hans fars
drag?
(Anna böjer sig ned och betraktar noga barnet,
därefter stöder hon sig vacklande mot väggen.
Elisabet röd fläck.)
Se! -- känner ni den här?
Har ni inte
vecklar upp barnets linne på högra armen, och visar en sett, att er fästman har just en sådan födelsefläck framtid ligger i edra händer.
(Bönfallande.)
vid högra handleden?
-- Ni måste tro; ty mitt barns nåd! -- af barmhärtighet vårda er om honom, när jag är borta! -- Jag vill ej han skall lida nöd! -- bli vanvårdad -- bortstött -- föraktad! -- (Hon nedsjunker bedjande för Anna, som skenbart lugn upplyfter henne och leder henne tillbaka till länstolen.)
ANNA (stelt, med ansträngning). den saken med -- med -- (Hon brister åter i gråt.)
Förlåt, förlåt honom och mig!
ANNA (hämtar sig långsamt).
Hvarför har ni inte sagt mig detta förr?
ELISABET. men nu, när jag känner, att det lider -- när det anförtro mitt barn till -- nu anropar jag er om förJag vågade inte -- ville inte störa er lycka; Elisabet -- inte jag, men ni själf skall uppgöra
inte fins någon människa på jorden, som jag kan
76 barmande! -- Öfverge honom inte! -- Bed er fästman! -- -- ANNA (lidelsefullt).
Fästman!
Jag äger ingen fästman mer! den på Elisabets.)
(Hon drar häftigt ringen af sitt finger och sätter
Där skall den sitta!
Han är din!
sjunker matt i länstolen med ringen på sitt finger.
Anna böjer, förtviflad, hufvudet i sina händer.)
Ridån faller. _______
(Elisabet vill förskräckt göra motstånd; men ned-
Majorskans förmak, klockan sex på morgonen.
dast en lampa är tänd.
Ellens teaterkappa och supé-
mössa ligga kastade på en stol vid dörren till sängkam-
Anna, klädd i en enkel, svart resklädning, utan alla prydnader, sitter till höger vid bordet.
Lampskenet faller på hennes ansikte, som är mycket blekt.
Hon stöder hufvudet mot venstra handen.
Bredvid henne på Kort paus. bordet står ett skrifställ.
På en stol ligga reskläder. -- Karl i full resdrägt med en stor blomsterbukett kom-
mer hastigt från tamburen.
Han kastar mössan på en stol vid dörren och skyndar fram.
på födelsedagen!
(Anna, som ej rest sig, döljer ansiktet i sina båda händer.)
God morgon, min älskade!
Lycka och glädje
gonting händt?
(Han vill omfamna henne, hon stöter honom tillbaka, buketten faller på golfvet.)
Hvad är det, Anna?
Har nå-
78 KARL.
Anna, hvad i himlens namn!
ANNA (reser sig och säger smärtfullt).
Elisabet!
KARL (studsar).
Ah, har du fått höra?
Ja, jag vet allt. -- Emellan oss är det slut.
KARL (bestört).
Anna, du vill väl inte bryta vår förbindelse?
Din förbindelse med Elisabet är -- KARL (ifrigt). och hållet.
-- Jag har inte någon förbindelse med löfte.
(Anna ser förvånad på honom.)
Nej, jag försäkrar dig det -- aldrig! -- ANNA.
Älskade du henne då inte?
KARL. med en passionerad ynglings hela glöd.
Sade du henne det?
Jo, jag kan inte neka därtill.
Jag älskade henne Förbindelse!
Nej, Anna, nu misstar du dig helt
henne -- har aldrig gifvit henne något äktenskaps-
79 KARL. gaf jag henne aldrig.
-- Du tror mig inte.
-- På min heder, Anna, jag gjorde det aldrig!
Naturligtvis, många gånger; men löfte, nej, löfte
ANNA (ser på honom strängt). bedrog henne?
Var du då så hjärtlös, att du med berådt mod KARL (uppbrusande). ger!
Jag har ju inte bedragit henne.--Jag lofvade Bedrog henne!
Anna, du vet inte hvad du sä-
henne ingenting.
Fast jag älskade henne lidelsefullt, insåg jag likvisst, att det var en omöjlighet att gifta mig med henne.
-- Jag var ju fattig och måste försörja min mor, och -- i alla fall -- nej -- ANNA (kallt).
Du älskade henne inte.
Jo, jag älskade henne verkligen, obeskrifligt.
ANNA (häftigt). olycklig! -- störta henne i så djupt elände!
Karl, Karl, och detta kallar du kärlek!
KARL (går hastigt fram och tillbaka; något förlägen).
Anna, du förstår inte det.
-- Du förstår inte, Och likvisst kunde du göra henne så gränslöst
hvad det vill säga, att dagligen, stundligen se en ung vacker flicka, som man älskar --
80 ANNA (hastigt afbrytande).
Var det hos din mor som Elisabet -- ? KARL. bodde hemma och vi sågo hvarandra jämt.
Hon Ja, hon tjänade hos min mor i två år.
passade upp mig naturligtvis; min mor hade endast en tjänarinna.
-- Hon var så vacker, så god, så bener -- men, du kan inte förstå det, du -- haglig, och jag -- jag, en yngling med starka passioANNA (sakta och sorgset).
Jo, jag kan förstå, att man kan synda, men -- KARL (undvikande).
Synd, synd! -- Om du visste, hvad läkare säga -- ANNA (med afsky). dessa tider!
Dämpadt och bedröfvad.)
Karl, mins du, hvad du yttrade om mannen, som hade lungsot?
KARL (förvånad)
ANNA. andra, inte ens om det »gälde lifvet».
KARL. hederlig människa tänka; men hvad hör det hit?
Ja, det är min åsikt, och så måtte väl hvar enda
Du sade, att ingen har rättighet att uppoffra Åh, jag vet! -- Det är omöjligt slippa höra i
81 ANNA (allvarligt). passioner» och med »hvad läkare säga».
Om Elisabet också hade varit en låg, dålig kvinna -- du hade ändå inte haft rättighet offra henne för ditt »välhans, som -- Och så vill du urskulda ditt brott med »starka
befinnande».
Ditt brott är långt större än KARL (förnärmad). men hur kan du göra en jämförelse?
-- Den andre jag -- Anna, jag har felat emot Elisabet, det är sant;
begick ju bedrägeri, stöld, ja, nära nog mord, då ANNA (med förtrytelse). drog du henne inte? -- Kanske inte med löften, Då du? -- ja -- hvad gjorde du? -- -- Be-
men med försäkringar om din kärlek.
-- Vet du då inte, att kärleken tror, utan löften.
Det är kärlekens natur att tro. -- Bestal du henne inte? -- Karl, hvad äro alla världens skatter emot samvetets frid från den kvinna, du säger att du älskade.
-- Du
och medmänniskors aktning! -- Och detta stal du talar om mord.
-- Vet du då inte, att sorgen och hon -- --
skammen undergräft den olyckligas helsa? -- att KARL (bedröfvad).
Jo, jag vet, hon blef sjuklig, stackars Elisabet!
Hon hade förtjänt ett bättre öde.
-- Och du har
82 rätt, Anna, jag handlade illa emot henne.
Tro mig, denna sak har ofta oroat mig; men du får inte anse mig sämre, än jag är.
-- Då jag lärde känna dig, skref jag till henne -- ärligt, uppriktigt, och henne -- -- -- sade, att jag älskade en annan, att jag ville betala ANNA.
Och hon?
KARL (harmset). ohöfligt tillägg, att hon inte ville mottaga pänningar af mig, att hon -- ANNA. velat mottaga nådepängar af den, som bedragit dig och beröfvat dig allt, som ger lifvet något värde?
-- Och nu (häftigt) hur vill du, att jag skall kunna tro på dens kärlek, som en gång så hjärtlöst tramKarl, hvarför gjorde du detta?
-- Hvarför narrade du mig att fästa mitt hjärta vid dig?
Hvarför sade du mig intet?
-- Ack, jag trodde så fullt och fast på dig!
KARL (bedjande). nads kärlek försona detta emot dig!
Förlåt mig, Anna! -- Jag vill med en hel lefpat kärleken under sina fötter! -- (Med smärta.)
O, Kallar du det ohöflighet, Karl? -- Skulle du Hon!
Ja, hon sände brefvet tillbaka med ett
83 ANNA.
(Visar sin venstra hand.)
Emot mig! -- Du menar väl emot henne?
KARL (häftigt).
Ringen, Anna, hvar är ringen?
ANNA. hand.
På sin rätta plats -- den sitter på din hustrus KARL.
Men, i himlens namn, jag är ju inte gift!
Inför Gud är du det.
KARL (oroligt).
Anna, jag älskar ju nu dig!
ANNA (bittert). tredje!
Kärlek utan trohet är blott sinlighet, och du hade inte rättighet närma dig mig på det sättet, då du var bunden med så heliga band.
Jag kunde ju inte hjälpa, att jag blef kär i dig!
ANNA (häftigt). nan, borde du varit trogen både emot henne och dig själf! -- Du borde afvisat ett uppstigande tycke för mig, och jag gör mig aldrig till din medbrottsling!
Jo, du kunde! -- Då du redan älskade en anOch i morgon en annan, i öfvermorgon en
84 KARL (studsar).
Medbrottsling!
ANNA. och -- Ja, för min skull får du inte öfvergifva din hustru MARI (kommer hastigt från matsalen).
Fröken!
En madam är här -- mamsell Elisabet ANNA (häftigt). bedröfvelse; sakta.)
Död -- och barnet! lidelse).
Död! --(Hon går till höger och står i stilla KARL (på samma gång, med Elisabet död!
(Han stirrar framför sig några ögon-
är död!
Hon dog helt nyss! (Går.)
blick, nedsjunker sedan på en stol till venster.)
Arma Elisabet!
Och jag fick inte se dig!
Inte be dig om förlåtelse! -- Hvad jag handlade illa emot dig, förebrådde mig, fast jag gjorde dig så olycklig! -- Elisabet!
Du, som älskade mig så högt, som aldrig Död! -- Elisabet död! -- Ännu så ung och en gång så vacker!
Död! -- Jag usling är skulden därtill -- jag -- -- jag! -- (Han betäcker sitt ansikte med sina
händer och brister i gråt.
-- Lång paus.)
Om jag åt-
minstone hade fått hennes förlåtelse!
Detta glömmer jag aldrig!
Elisabet! -- -- (Anna närmar sig sakta och lägger sin hand på hans axel.
85 Karl, utan att se upp.)
Ja, Anna, förlåt mig; men jag och jag har handlat så illa emot henne!
kan inte hjälpa det.
-- Hon var mig en gång så kär, ANNA (mildt).
Nu förstår jag dig!
KARL (vekt). jag tänkt på henne med smärta och ånger!
Hon var ANNA (stilla).
Hon har förlåtit dig, Karl. KARL (öfverraskad).
ANNA. ord, då jag gick, var en kärleksfull helsning till dig.
KARL. gel! -- (Misstänksamt.)
Men hvarför har du inte sagt något förr -- i går kväll?
Jag visste inte då -- KARL.
När fick du veta?
I natt -- Elisabet -- Du!
Du vakat hos henne!
Anna, du är en enJag har vakat hos henne i natt.
Hennes sista Tack, Anna, tack! -- Ja, du kan ej tro, hur ofta
så god, så god! -- Om hon blott hade förlåtit mig! --
86 KARL (bedjande). förlåtit!
Och du vill ju förlåta mig?
Förlåta, som hon ANNA (kämpande med sina tårar). ännu -- Såsom hon! -- Jag vet ej, om jag kan! -- inte KARL (missnöjd).
Du älskar mig då inte!
ANNA. lande fröjd, som fylde hela min själ, så länge jag trodde på dig! -- (Hon gömmer sitt ansikte i sina Inte som förr -- Karl -- inte med denna jub-
Efter en stunds inre kamp.)
Men, men, lika fullt -- jag vill troget stå vid din sida, ty nu behöfver du min hjälp.
KARL. att återvinna din kärlek och ditt förtroende.
ANNA (stilla). försummat.
Vi skola tillsammans fylla de plikter, du hittills KARL (förvånad). göras för henne!
Emot hvem?
Elisabet?
-- Ja, nu kan ju ingenting ANNA.
Ditt barn!
Tack, min älskade, tack!
Jag vill göra allt för
87 KARL (hastigt, reser sig).
Tror du, jag ville undandra mig den plikten?
Visst Ja, för honom har jag allt dragit försorg. --
inte! -- Jag betalade genast. -- (Innerligt.)
Och, Anna, jag lofvar dig, att du aldrig skall ha någon olägenhet af detta barn -- aldrig, Anna, tro mig!
ANNA (som sakta dragit sig steg för steg tillbaka).
Har du nyss hört efter honom?
Nej, hvad skulle det tjäna till?
Har du kanske aldrig sett honom?
KARL. barnbördshuset -- det skulle ju väckt uppseende. -- ANNA. -- inte -- Din mor?
Ville hon, att du inte skulle se honom?
KARL. mig med den ledsamma saken.
Ja, hon sade, det var bäst, jag inte befattade ANNA (som stått i högsta förvåning, stirrar rakt fram).
Är det möjligt, att en mor kan tillråda, det man inte skall se, inte befatta sig med sitt eget barn?
Nej, uppriktigt sagdt, nej!
Anna-Stinas illusioner
ANNA-STINAS ILLUSIONER. LU STSPEL I FY RA AKTER.
SVENSKT ORIGINAL
F. HEDBERG.
REDER, grosshandl are.
ANTON, h ans son, kontorist.
MARIA, hans brorsdotter.
SMAAL, kunglig sekter.
GAHM, f. d. kamrer.
ALBERT, hans brorson, g enremål are.
PETTERSON, vindragare.
CARIN, hans hustru, traktörska.
LISETTE, kammarjungfru.
FINA, ångbåtsstäderska.
BLOMSTERVALL, jägare, Lisettes f ästman.
SVANLUND , extra vaktmäs tare, Finas f ästman.
JANSON, poliskonstapel.
LINA, sömmerska, hans fästmö.
ANNA-STINA, torpardotter f rån Wingåker.
ANDERS, bonddräng från samma ort.
PICKANELL, skomakareg esäll.
F R U PYLO, spår i kaff e.
M A D A M LUNDBERG, Alberts städersk a. GÄST ER.
MU SIKANTER. FOLK.
Händelsen föregår i Stockholm, under närvarande tid. _______
HÖRBERGSKA BOKTRYCKERIET, 1862.
FÖRSTA AKTEN. Alberts atelier.
Ett större rum med en dörr i fo nden och en på venstra sidan.
Till höger ett högt och stort fönster utan gardin er , men med en skärm för de nedre rutorna.
På väggarn e taflor och skizzer utan ramar , samt hufvuden och statyetter i gips på socklar och hyllor , här och der.
Till venster en vacker emmasto l; de öfriga möblerna bestående utaf ett bord och några sto lar , mycket tarfliga.
Till höger en större staff li med påbörjad taf la.
En fiol hänger på väggen nära fönstret , och på bo rdet ligger en gitarr , samt f innes föröfrigt färgskrin , flaskor , paletter och penslar , samt böcker och blyertsutkast på papper; bläck och penna , några ark skr ifpapper , ett glas med cigarrer , en bundt svaf velstickor , vattenkarafin , etc. etc.
I fonden , till höger om dörren , en större mannekin , draperad i rö d toga och med en gammal rostig hjelm på hufvudet.
ALBERT. FRU PYLO.
(Vid ridåns uppgång sitter Albert målande framför stafflin, och fru Pylo, en gumma af omkring 80 års ålder, med hvitt hår liggande i kanonlockar under en gammalmodig mössa, samt klädd för sig, på hvilket hon har stående en kaffepanna och tvenne hvita porslinskoppar.
Hon är sysselsatt med att spå).
i mörk, urmodig drägt, sitter i emman med ett litet bord fram-
A L B E R T ( målande , i det han litet emellan betraktar gumman ).
Nå, hur var det nu med det der besöket?