Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kammar-kollegii derpå grundade Kungörelse den 29 i samma månad, rörande företrädesrätt till besittning af krono-jord.
Motion härom är inom Vällofliga Borgare-Ståndet väckt af Hr Pehr Staaff, hvilken, hufvudsakligen förnyande de yrkanden, som i detta afseende blifvit vid sistförflutna riksmöte väckte af representanten för de städer, för hvilka motionä ren nu är ombud, under erinran om den stora vigt frågan för de norra orterna egde, det kraf rättvisan och behofvet medförde, andragit: att Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808, kungjordt genom Kongl.
Kammar-kollegii Kungörelse den 29 i samma månad, uti 3:dje och 4:dc momenten innehölle att, efter åbo å kronohemman, hans barn och arfvingar i rätt nedstigande led, och i brist deraf hans närmaste arfvingar efter lag ega att tillträda hemmanet, samt att, om sådant hemman försäljes, köparen icke får inrymmas deri annorlunda, än vilkorligen, förr än sig visat huruvida någon till hemmanet bättre berättigad sig anmäler.
Fåfängt söke man grunden för dessa stadganden, hvarigenom kronohemman blifvit förvandlade till ett slags fideikommisser; men genom erfarenheten vore tillfyllest utrönt, att dessa stadganden motverkade jordens odling samt medförde skada och olägenhet för åboernc och köpare af slika hemman.
Då hemmanen, jemlikt Kongl. Resolutionen på Städernas besvär den 7 Juli 1752, § 47, och Kongl. Brefvet den 24 Oktober 1782, icke få för gäld tillgripas, saknade ej sällan åbo möjlighet att erhålla nödige penningeförsträckningar till utförande af något betydligare Sammansatta Stats- samt Allm. Besv.- och Ekonomi-Utskds Betänkande N:o 19. 9 betydligare odlingsföretag, och genom den åboens barn och andra arfvingar förbehållna ovilkorliga rätt att tillträda hemmanet om det såldes, motte svårighet för åbo att, vid tilltagande ålder och bristande arbetsförmåga, på sådant sätt öfverlåta hemmanet och derigenom bereda sig en lugn ålderdom, hvarförutan de bördsberättigade barnens säkerhet om orubblig rättighet till åboskapet verkade sturskhet och tredska mot föräldrarne.
Skadan drabbade dock icke endast åboen, utan äfven hemmanet, som försämrades i brist på friska krafter till dess bruk och skötsel.
Köpare af kronohemman åter äfventyrade att förlora köpeskillingen, då det icke funnes stadgadt att den bland säljarens barn eller annan arfvinge, som förklaras berättigad att tillträda hemmanet, vore pligtig att detsamma betala; utan berodde köpesummans återfående på säljarens redlighet och förmåga, och, i de fall att endera eller begge dessa egenskaper saknades, kunde köparen ej undgå förlust.
Då lagstiftningen rörande kronohemman, och särdeles den om bördsrätten till åboskapet, följaktligen uppenbarligen motverkade jordbrukets förkofran och bidroge till osäkerhet i rättsförhållande emellan enskilda, samt härförutan verkade menligt i afseende på förhållandet emellan föräldrar och barn, föreslog alltså motionären, att bördsrätten till åboskapet å kronohemman och kronolägenheter helt och hållet måtte upphöra, eller, om detta förslag icke bifölles, att kronohemman må användas till betalning af åbos skuld, och att, om sådant hemman säljes, barn eller annan arfvinge, som förklaras berättigad att öfvertaga hemmanet, skall vara skyldig att, innan hemmanet tillträdes, hos Konungens Befallningshafvande dels nedsätta köpeskillingen, med rättighet för köparen att densamma lyfta, sedan han, i händelse sådant yrkas, inför domstol edeligen sannat, att han på god tro så tingat och betalt, som köpebrefvet innehåller, dels ställa vederhäftig borgen för den ersättning, hvartill köparen kan för nedlagd nödig och nyttig förbättring berättigas.
De vid förra riksmötet väckta motioner rörande detta ämne behandlades då af sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som i sitt, i anledning deraf, afgifna Betänkande N:o 16 erinrat, att jordeganderätten till hemman och lägenheter af krono-natur är Kongl. Majit och Kronan förbehållen ; att med denna jordeganderätt, likasom med all annan eganderätt, dispositionsrätten är förenad ; samt att, enligt Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808, denna dispositionsrätt, i fråga om åbos inrymmande å sådant hemman eller lägenhet, — om bestämmande af företräde till besittningsrätten dertill, då flere på densamma gjort anspråk, samt om pröfning utaf de angående sådan besittningsrätt upprättade afhandlingar utöfvas af Landshöfding.
Då således eganderätten till kronohemman icke tillhörde åboen, följde ock deraf, att alla sådane rättigheter, som endast betingas af eller härflyta från eganderätt, icke kunna till Bih. till H. St.
4 Sami. 2 Afd.
S Haft. 2 10 Sammansalla Stats- samt Allm. lies v.- och Ekonomi-Utslcts Betänkande N:o 19. erkännas den, sorn endast har besittningsrätt till egendomen.
Arf, som ut^ir rättighet att tillträda något, som ens skyldeman i lifstiden egt, samt köp, som utgör en rättighet att på annan, emot vissa vilkor, öfverlåta något, som man eger, kunde således icke ifrågakomma i afseende på kronohemman, med mindre Kongl. Majit och Kronan skulle afsäga sig sin jordeganderätt till dylika hemman; en eftergift, som Utskottet sä mycket mindre kunde förorda, som det vore åbo å kronohemman öppet att, emot en högst obetydlig afgift, genom skatteköp förvandla besittningsrätten till eganderätt.
Hade nu en oskyld eller fjermare skyld person inlåtit sig i handel om ett kronohemman samt, -— fastän 4:de momentet i författningen uttryckligen stadgar, att en sådan köpare af Landshöfdingen icke annorledes får såsom åbo antagas eller inrymmas, än vilkorligen, eller intill dess sig visar, huruvida någon till hemmanet bättre berättigad sig anmäler, — emot förre innehafvaren fullgjort köpevilkoren, finge han, såsom hvarje annan, hvilken sig ej bättre föreser, stå den deraf möjligen uppkommande förlust; hvadan anledning saknades att, i ändamål att för en sådan förlust betrygga en oförsigtig köpare, tillstyrka något stadgande om skyldighet för den till åboskapet berättigade arfvingen att hos Konungens Befallningshafvande nedsätta ett emot köpeskillingen svarande penningebelopp; och ifrågavarande Kongl. Förordning innehölle derjemte det stadgande att, derest åbo, som ett kronohemman länge innehaft och väl häfdat, öfverlåtit detsamma till något af sina barn, arfvinge eller oskyld man, med förbehåll af undantag eller lifstidsförsörjning, och samma hemman, efter vederbörlig pröfning, skulle tilläggas någon annan, som till åborätten funnes närmare berättigad, då skulle den afgångne åboen, det oaktadt, tillgodonjuta det förbehållna undantaget eller försörjningen.
På dessa med flere skäl blefvo de då i ämnet, väckte motioner af Utskottet afstyrkte; och blef berörde Betänkande af samtlige Riks-Stånden godkändt.
De skäl, hvilka sålunda förut befunnits fullgiltiga, torde jemväl nu böra såsom sådane anses.
Bifall till motionärens förslag skulle ock innebära ett ytterligare steg till kronohemmanens lösryckande från Statens disposition och öfverlemnande ät enskilde, utan att desse sednare fuligjort de måttliga fordringar, som genom nu gällande stadgar äro derför föreskrifne.
Utskottet tillstyrker derföre, att den väckta motionen må af Rikets Ständer lemnäs utan afseende.
Stockholm den 19 Juni 18(10.
STOCKHOLM, typockafiska föreningens boktryckeri. 1860.
Sammansatta Stats-, Bevilln.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 20. 1 N:o “20.
Ank. till Exp.-Utsk. den 13 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om drawback eller restitution af erlagd tillverknings-afgift för exporteradt bränvin.
Körande detta ämne hafva följande motioner blifvit inom Riks-Stånden väckta och till Sammansatta Utskottets handläggning öfverlemnade, nemligen: hos Ridder skåpet och Adeln: af Herr von Mentzer, C■ F, att utförsel af bränvin måtte underlättas genom beviljande af dravvback: af Herr Friherre Silfverschiöld, C. 0., att hvar och en, som exporterar bränvin, måtte, sedan exporten blifvit styrkt medelst qvittens öfver verkställd tullbehandling å utrikes ort och certifikat af Svensk Konsul derstädes blifvit hos vederbörlig myndighet uppvisadt och godkändt, förklaras berättigad att återfå hela den för det exporterade bränvinet erlagda tillverknings-afgift; af Herr Friherre Rehbinder, F. W., att för bränvin och sprit, som bevisligen blifvit inom landet tillverkadt, må bestämmas en utförsels premie lika hög, som den skatt Rikets Ständers vid denna riksdag komma att pålägga bränvinsbränningen, så att hela Bih. till R.
1859 $ 1860. 4 Sami. 2 Afd. 9 Häft. 1 2 Sammansatta Stats-, Bevilln- och Ekon.-Utskottels Betänkande'
N:o 20. den för slik tillverkning erlagda afgift må återfås, när styrkt blifvit att bränvinet å utrikes ort är levereradt; samt inom Bonde-Ständet: af Per Person från Wermlands län, att Rikets Ständer måtte besluta, det lika drawback skall erhållas af Svenska Staten för det härifrån till andra länder af Svenska undersäter bevisligen försålda och aflemnade bränvin, som Danska Staten betalar för bränvin, som från Danmark blifvit till Sverige utfördt.
Före remissen af Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, angående ändringar i gällande förordning om vilkoren för bränvins tillverkning, hafva enahanda yrkanden blifvit framställda af Friherrarne Raab, A. C., och Sprengtporten, J. W., Grefve af Ugglas, C. L., samt Herr Tornerhjelm, R.
Till stöd för ifrågavarande förslag har af motionärerne hufvudsakligen blifvit anfördt, att, då bränvinsbränning så till vida utgjorde en förädling af råvara, som bränvin vore både lättare och billigare att transportera, än spanmåi och potates, samt dranken vore för ladugårds-skötseln af särdeles stort gagn, bränvins tillverkningen icke borde motarbetas, utan snarare befrämjas, men att åtgärder derjemte borde vidtagas, så att bränvinet sä litet som möjligt inom landet förtärdes; äfvensom att man i flera andra länder, såsom Preussen, Holland och Danmark, der fördelen af ett sådant förfarande blifvit insedd, sökt att på samma gång underlätta bränvinsbränningen och åstadkomma utförsel af varan, medelst beviljande af drawback, uppgående till samma belopp, som tillverknings-afgiften.
Härförutan har vice Talmannen Ola Svensson från Skåne uti en inom Bonde-Ståndet väckt motion anfört, att alltsedan den vid 1853 och 1854 årens riksdag beslutade genomgripande reformen i Svenska bränvins-lagstiftningen blifvit tillämpad, den högre tillverknings-afgiften, som i Sverige i förhållande till grannriket
Danmark existerar, skall så gynnat lurendrejeriet med Danskt bränvin, att bevakningen ä de vidsträckta Svenska kusterna icke skulle förmå att deremot utgöra tillräckligt korrektiv, samt att till denna iagöfverträdelse funnes ett nytt retemedel i den af Danska Regeringen medgifna drawback, eller restitution af skattebeloppet för det bränvin, sorn från Danmark utfördes; och har motionären, på grund häraf samt då endast bevis af Danska Tullstyrelsen erfordrades för skattens återfående, hvarigenom, bland annat, äfven kunde inträffa att'
Danska Staten understundom finge betala drawback för bränvin, som icke tili utlandet ankommit, hemställt att Rikets Ständer måtte, genom underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes hos Danska Regeringen utverka sådan förändring i förevarande fall, att den, som för utförsel af bränvin skall erhålla s. k.
Sammansatta Stats-, Berntin.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 20. 3 drawback, bör nied bevis från behörig auktoritet i det land. der bräuvinet emottages, styrka det aflemnade beloppet.
Utskottet, som förskaffat sig kännedom om den lagstiftning, hvilken i fråga om drawback vid utförsel af bränvin från Preussen och Danmark, inom nämnda länder är gällande, har dervid erfarit, att, ehuru bränvinstillverknings-afgiften derstädes utgår efter mäskekars-rymden samt det följaktligen icke är möjligt att med fullkomligjnoggrannhet uppgifva tillverknings afgiftens belopp för en viss qvantitet af den färdiga produkten, då denna sednares myckenhet naturligtvis beror på tillverkarens skicklighet, redskapens beskaffenhet, m. m., synes dock, att man äfven i nämnde länder, såvidt ske kunnat, sökt lämpa drawbacken efter den tillverknings-afgift, som vid afgiftens bestämmande antagits i allmänhet belöpa på en viss qvantitet af den tillverkade varan.
De uti detta ämne utgifna Preussiska författningar, utvisa nemligen att, i mån af bränvinsbränningens framsteg, drawbacken blifvit, i förhållande tili tillverknings-afgiftens belopp, tid efter annan förminskad; och torde drawbacken både i Preussen och Danmark i allmänhet kunna antagas icke särdeles betydligt öfverstiga tillverknings-afgiften.
Efter denna upplysning, hvilken Utskottet funnit sig böra meddela i anledning af den under diskussionen öfver Kongl. Maj:ts ofvanberörde nådiga Propossion hos Ridderskapet och Adeln gjorda uppgift, att drawbacken i Preussen utginge med ett belopp, som motsvarade 4 gånger tillverknings-skatten och följaktligen vore att anse som en export-premie, samt att hufvudsakligen samma förhållande egde rum i Danmark, anser sig Utskottet böra erinra, att ändamålet med drawback eller restitution af tillverkningsafgiften vid export af bränvin, icke kan vara annat, än att minska varans pris vid utförseln, så att icke tillverknings-skatten skal! för exportören fördyra densamma.
Men derigenom vinnes endast det mål, att varan i exportörens hand kan erhålla sitt naturliga tillverkningspris.
Möjligheten att, utan förlust, exportera varan beror åter derpå, att detta sistnämnda pris är tillräckligt lågt i förhållande till priset i det land, dit varan skall införas.
Härvid mäste dock exportören dessutom taga i beräkning dels transportkostnaden, dels den omständigheten, att i de liesta länder, dit utförsel af Svenskt bränvin tilläfventyrs kunde ifrågakomma, importen af denna vara är belagd med en, i förhållande till varans pris, betydlig tull, hvilken måste af prisskilnaden betäckas, så vida icke, hvad tuliafgiften beträffar, densamma kan genom smugling undvikas
Smuggling skulle dock icke gagna exportören, om, såsom motlonärerne föreslagit, restitutionen af tillverkningsskatteu först dä erhölles när med officiell betyg blifvit styrkt, att varan å utländsk ort blifvit tullbehandlad.
Att deremot icke fordra bevis öfver sådan tullbehandling, skulle icke blott uppmuntra till tullförsnillning i främmande land, utan derjemte för Svenska Staten medföra den uti vice Talmannen Ola Svenssons motion antydda vådan, att Staten möjligen finge erlägga drawback för en vara, som väl från Svensk hamn blifvit utförd, men deremot aldrig till utländsk ort ankommit, utan qvarstadnat 4 Sammansatta Stats- Bevilln- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 20. inom landet.
En lagstiftning, som så uppenbart gynnade försöken alt tili andra länder insmugla en vara, hvars korasumtion inom Sverige man ansett sig böra i möjligaste måtto motverka, vore icke Svenska Statsmagterna värdig, äfven om exemplet från grannriket kunde gifva något skäl för en önskan, att genom reciprocitet söka inom Danska lagstiftningen åstadkomma för Sverige förmånligare föreskrifter i fråga om bränvins-utförseln från Danmark.
Dä Utskottet hyser den öfvertygelse, att import af utländskt bränvin till Sverige, under nuvarande tull-lagstiftning icke kan med fördel verkställas, med mindre varan antingen insmuglas eller ock å utförselsorten åtnjuter en export premie i det närmaste motsvarande den för bränvin nu gällande betydliga tullsatsen af 45 öre för ett skålpund alkohol, eller 1 Rdr 10 öre pr kanna af 50 procents styrka, är Utskottet derjemte af den åsigt att restitution af tillverkningsskatten, 60 öre pr kanna, icke kan föranleda till utförsel af bränvin från Sverige till främmande land, derest icke varan skulle till det främmande landet insmuglas, hvilket äter, såsom ofvan blifvit erinradt, icke vore Svenska Staten värdigt att genom lagstiftningen befordra.
Men äfven om utförseln af bränvin från Sverige skulle kunna genom medgifvande! af drawback befordras, torde det dock vara ganska tvifvelaktigt, huruvida sådant vore för landet i allmänhet eller för Svenska jordbruket i synnerhet till något verkligt gagn.
Med den nya bränvinslagstiftning, som år 1855 trädde i verkställighet, afsågs nemligen att så snart och så mycket som möjligt skilja bränvinsbränningen frän jordbruket, för att dymedelst minska den allestädes öfverflödande tillgång på bränvin, hvilken föranleddes af de talrika öfver hela landet spridda brännerierna, samt låta tillverkningen samla sig i ett mindre antal fabriker.
På denna bana har man allt sedan fortgått och vid innevarande riksgda är, genom Rikets Ständers beslut, steget i denna rigtning fullt uttaget.
Ett bifall till förslaget skulle deremot innefatta en uppmuntran till bränvins-tillverkningens ökande och således stå i strid med hela den rigtning, hvaruti den sednare tidens bränvinslagstiftning fortgått.
Ty om, genom en tillfällig möjlighet att exportera varan, densamma komme att i Sverige tillverkas utöfver det inhemska behofvet, så skulle otvif velaktigt en dylik öfverproduktion vid förändrade konjunkturer komma att föranleda ett pris-fall, som åtminstone icke kunde verka till minskuing af den inhemska konsumtionen'
Härtill kommer faran att kontrollerna, i afseende på varans verkliga ankomst till utländsk ort. måhända icke kunde göras nog starka för att utestänga möjligheten af underslef, hvarpå i de länder, der drawback finnes medgifven, exemplen icke torde vara sällsynta.
På alla dessa skäl anser sig Utskottet böra hemställa. att ofvanberörda motioner, i hvad de afse beviljandet af restitution utaf erlagd tillverknings-afgift för bränvin, som från Sverige Sammansatta Stats-, Bevilln.- och Ekon.-UIskottets Betänkande N:o 20.
5 Sverige exporteras, icke måtte till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Vidkommande åter vice Talmannen Ola Svenssons motion, så och enär rättigheten att från Danska statskassan erhålla drawback för bränvin, utan att bevis be höfver företes derom att bränvinet å utländsk ort undergått laglig tullbehandling, onek ligen utgör en uppmuntran till varans insmugling, synnerligast ä Sveriges vidsträckta kuster, anser sig Utskottet böra tillstyrka Rikets Ständer, att uti underdånig Skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, det Kongl. Maj:t täcktes taga under nådigt öfvervägande om och hvilka åtgärder må vidtagas för att hos Kongl. Danska Regeringen söka utverka sådan förändring uti de i förevarande fal! gällande föreskrifter, att desamma, mera än nu är fallet, må försvåra insmugling af bränvin från Danmark till Sverige.
Brot. 1859 f 1860. 4 Sami. 2 Afd. 9 Haft. 2 Stockholm, tryckt hos N. Marcus, 1860.
Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Itesv- o. Ekon-Utskottets Utlåtande N:o 21. 1 ft:o 31.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 3 Äng. 18G0, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning af dels återremiss i vissa delar, dels Biks-Ståndem skiljaktiga beslut i andra delar af Utskottets Betänkande No 7, innefattande yttrande ej mindre öfver Kongl. Maj:ts nådiga Proposition om förnyad författning rörande utskrifningssättet och inrättningen af allmänna beväringsmanskapet, än ock öfver enskilda motioner i samma ämne.
Enligt de till Utskottet ankomna protokolls-utdrag hafva Riks-Stånden i vissa delar af berörda Betänkande fattat skiljaktiga beslut, i andra delar åter återremitterat ärendet.
Den vigtigaste af nämnda skiljaktigheter består deri, att medan Hedervärda Bonde-Ståndet, med ogillande af samtlige §§, med undantag allenast för den 4i:sta, i det af Utskottet framlagda förslag till ny författning angående den allmänna beväringen, för sin del beslutit: »att hittills gällande stadganden angående allmänna beväringen böra bibehållas med den förändring, att endast hvarje års första klass uppbådas till vapenöfning under en lid af 15, högst 20 dagar, in- och utryckningsdagarne inberäknade, och att halfva antalet må, om de så önska, och Kongl. Maj:t dertill lemnar bifall, vinna befrielse derifrån emot erläggande af en kontant afgift, hvilken bestämmes till 40 R:dr R:mt, oell hvilken afgift uppbäres af vederbörande uppbördsmän samt redovisas till Statsverket för att användas till besparande af andra från samma verk utgående medel för beväringens vapenöfning;» så hafva deremot de öfriga Riks-Stånden godkänt följande §,§ i Utskottets berörda förslag, nemligen <§<§ 1, 2, 3, 5, 8, 9, 10, 12, 13; 14, 15, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25,' 26, 27, 28, 29, 30, 31, 36, 38 och 39.
Nu emedan, i frågor af förevarande beskaffenhet, tre Riks-Stånds sammanstämmande mening utgör Rikets Ständers beslut, lärer, beträffande de nyss uppräknade någon vidare åtgärd af Utskottet icke erfordras; hvaremot Utskottet, med hemställan till Hedervärda Bonde-Ståndet, att Ståndet behagade med öfrige Riks-Stånden förena sig om antagandet af ifrågavarande förslag till författning, får meddela Utlåtande öfver de särskilda delar af samma förslag, i afseende å hvilka ofvanomförmälda röstöfvervigt icke vunnits.
Vid § 4, som handlar om dem, hvilka böra från beväringspligten befrias, Bih. till 11.
Prat. 1859 & 1860. i Samt. 2 Afd. 10 Baft. 1 2 Sammansatta Stats-, Lag- samt Allm.
Be sv- o. likon.-U(slottets Utlåtande N:o 21. och hvilken § blifvit af Ridderskapet och Adeln samt Preste-Ståndet godkänd, har inom Borgare-Ståndet anmärkts, dels att uti bestämmelsen: »de som till följd af lyte obotlig sjukdom eller kroppslig svaghet äro till krigstjenst oförmögne eller alldeles otjenlige», ordet »alldeles» borde utgå, såsom gifvande åt stadgandet en betydelse, som ej skulle kunna vara dermed afsedd; dels att det icke borde på den ena statsmaktens godtfinnande få helt och hållet bero att för den ene eller andre göra undantag från skyldigheten att deltaga i allmänna beväringen, utan borde de särskilda omständigheter, som kunde anses berättiga till befrielse i nämnda afseende, vara i författningen »till sina allmänna grunder upptagne», så att man icke behöfde söka såsom en nåd, hvad man borde erhålla såsom en rättighet, och den ene icke af gunst komma i åtnjutande af en förmån, som förnekades den andre; dels att de vid kanongjuterierna anställde arbetare borde, lika väl som de vid gevärsfaktorierna antagna, njuta ifrågavarande befrielse; dels ock slutligen att, då det vore en från »samhällskontraktet oskdjaktig rättighet» att blifva medborgare i en annan stat, och det icke kunde anses för en skyldighet att bidraga till försvar af ett samhälle, som man öfvergifva, borde föreskriften, att den, hvilken, under det hans beväringspligt fortfar, önskar att till främmande land utflytta, skall i fredstid erlägga vapenöfningsfrihetsafgift och i krigstid genom legning sätta annan kar! i sitt ställe, ur författningen utgå, helst derigenom lades ett oskäligt hinder i vägen för dem, hvilka, utan att ämna öfvergifva fäderneslandet, önskade att företaga en utländsk resa, under det de ännu befunne sig i beväringsåldern; till följd af hvilket allt denna § blifvit till Utskottet återremitterad.
Hvad den förstnämnda anmärkningen vidkommer, torde Utskottet få erinra derom, att enligt nu gällande stadganden erfordras för approbation, att den beväringsskyldige skall hafva uppnått en viss kroppslängd, men att derå icke skulle hädanefter fästas afseende.
Då emellertid det sednare icke skulle någonstädes uttryckligen omnämnas, torde frånvaron af allt stadgande derom, i förening med den omständigheten, att åsigterna rörande den kroppsutbildning och frihet från alla slags lyten, som borde utgöra vilkor för duglighet till krigstjenst, kunna vara ganska olika, lätteligen leda dertill, att en person, som, om han än icke vore fullt förmögen att handtera gevär, likväl kunde uti krigstjenst användas till andra förrättningar, såsom vid trossen eller sjukvården, eller till kock o. s. v., blefve kasserad, derest icke de derom gällande bestämmelser innefattade en nog tydlig anvisning rörande lagstiftarens mening i detta hänseende.
Det är af sådan anledning och då uttrycket »otjenlig» icke synts Utskottet tillräckligt bestämdt, som
Utskottet ansett lämpligt att tillägga ordet »alldeles»; hvilken åsigt Utskottet af ofvannämnda skäl nödgas vidhålla.
I fråga derom, huruvida vid kanongjuterierna anställde personer böra vara från beväringsskyldigheten befriade, får Utskottet hänvisa till den äldre författningen i ämnet, hvilken icke upptog nämnde arbetare bland de undantagna.