Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Maj:t nådigst föreslagit samt Utskottet antagit den visserligen här okända och, jag erkänner det, motbjudande lottningen, hvilken dock begagnas i flera civiliserade länder, ja äfven i Norge, der den införts, i stället för det förr brukliga sättet, ätt uttaga det erforderliga manskapet efter födelsedagen.
Lottningen är således icke ovilkorlig! nödvändig för den föreslagna förändringen, blott något annat sätt bestämmes för uttagning af beväringssoldaten i händelse af behof, och det torde väl kunna antagas att vid den riksdag, der den nya lagen skall afgöra», något rättvist och tillfredsställande sätt för detta ändamål skall utfinnas.*-' samt af Riksdagsfullmägtige Sven Rosenberg från Christianstads län, Johan Bergström, från Stora Kopparbergs län, Bälter Sven Ersson från samma län och Anders Jonsson från Wermlands län:
"‘Under handläggning af de i förestående betänkande förekommande frågor hafva vi på behöriga ställen reserverat oss emot majoritetens inom Utskottet beslut, och anhålla nu att i ett sammanhang få anföra skälen för de bufvudsakligaste af våra från pluralitetens skiljaktiga åsigter.
Under det vi villigt erkänna vår oförmåga att rätt bedöma den omfattande plan, som ligger till grund för Kongl. Maj:ts nådiga förslag så väl i denna som åtskilliga andra Propositioner vid innevarande riksmöte, rörande försvarsväsendets ändamålsenliga ombildning och förökande, och lika villigt erkännande det fosterländska syfte och den landsfaderliga omsorg, som deri uppenbara sig, hafva vi likväl icke kunnat befria oss från så stora betänkligheter vid beträdandet af den angifna banan för det föresätta målets uppnående, att vi från vår ståndpunkt nödgats och fortfarande nödgas påyrka åtminstone uppskof med både principens godkännande och planens genomförande tills Sveriges nya representation kommer i tillfälle att taga frågan i hela dess omfattning om hand.
Det må erkännas såsom sanning, hvad tidt och ofta blifvit i Utskottet upprepadt, att
Sveriges försvars väsende icke befinner sig i önskligt, eller ändamålsenligt skick, oaktadt de väl hundratals millioner Riksdaler, som derpå blifvit oflrade under en mer än femtioårig fred, det må äfven medgifva?, att Sveriges militärkostnader icke äro, på en folkmängd af fyra millioner menniskor och med en svårbevakad kust, större än i flera andra länder med lika eller mera gynnsamma försvarsförhållanden; men då mäste det ock medgifvas, att en stor del af Svenska jorden är med militärkostnader och andra onera och servituter så betungad, att, så vidt vi hafva oss bekant, ingen sjelfegaude jordbrukareklass i verlden kan uppvisas såsom motstycke härtill.
Under å ena sidan godtyckets och enväldets och å andra sidan förtryckets och okunnighetens tider, hafva de magtegande vetat att förskaffa sig friheter och privilegier från allmänna bördor, hvilka desto hårdare Sammans. fjäg- samt Ailm, .Bese,- och Ekon.- Utskottets Utlåtande Nio 3.
39 blifvit öfverflyttade på de oprivilegierade ända derhän, att skiljaktigheterna i hemmansräntor, i rustnings- och roteringsbesvär, i skatter och servituter iuom samma ort, ja i samina by, kunna för lika hemmantal gränsa till det för en främling gåtlika och otroliga.
Ett Rikets Ständers Utskott har nyligen uppgifvit att ett mantal kan draga ända til! 700 Riksdalers grundränta, då måhända grannens mantal är alldeles fritt.
Svenska indelningsverket — visserligen af militärer berömd t såsom ett Carl XI:s mästerstycke — är lika så ojemn t. fördeladt.
En betydlig del af Svenska jorden är derifrån alldeles eller i det närmaste befriad, en annan del genom augmentsräntor så understödd, att rustningen för stamhemmanet kostar intet, åter en annan del tillsvidare blott betungad med en relativt obetydlig vakansafgift, under det att för den öfriga delen indelningsverket utgör en börda, som tyckes vilja nedtrycka sin innehafvare i stoftet och som håller honom i beroende af den obetydligaste kavallerirekryt.
Utan ringaste utsigt till lindring uti eller utjemnande af dessa bördor har Utskottets pluralitet nu tillstyrkt bevävingsynglingarnes förvandlande till soldater i ledet på ett sätt och efter sådana grunder, sorn ganska lätt kan göra de öfverklagade ojemnheterna ännu svårare än de hittills varit.
Det är ingalunda osannolikt, att den, som förut har sitt hemman fritt från allmänna bördor, äfven kan få sina söner och drängar fritt från milirärtjenst i fredstid, och den, som förut bär en mer än tillräcklig andel af den allmänna tungan, får derutöfver lemna son och dräng eller sig sjelf till det allmännas tjenst i nio å tio veckor, och det under vårens för honom dyrbara tid.
Redan första inrättningen af allmänna beväringen i Sverige med blott tolf dagars vapenöfning mottogs af Svenska folket med fruktan och missbelåtenhet, emedan allmogen trodde sig vara friköpt derifrån genom kontraktsvilkoren vid indelningsverkets upprättande.
Utsträckningen till 30 dagars vapenöfning mötte i det Riks-Stånd vi tillhöra ett kompakt motstånd, men genomfördes af de tre öfriga Riks-Ståuden.
Man försonade sig dock äfven med detta, emedan principen deri var allas lika skyldighet, och med denna princip troget tillämpad kan Svenska allmogen förmås till ansträngningar — som gränsa till det otroliga.
Engelbrekts, Gustafvernes och Carlarnes historia bära härom de kraftigaste vittnesbörd.
Genom tillämpning af de grunder, Utskottet nu tillstyrkt, skulle denna princip i icke obetydlig mån frånträda?.
Visserligen har Utskottet för frivillighetens befrämjande tillstyrkt en ersättning af en Riksdaler per vapenöfningsdag för dem, som sjelfmant erbjuda sig till beväringssoldater — ett tillstyrkande, sorn äfven vi biträdt; men då Utskottet fixerat en viss summa af beväringssoldater, som årligen måste vapenöfvas och ställas i arméens leder, så återstår, efter det framlagda förslaget, ingen annan utväg för detta antals uppnående, sedan frivillighoten tagit slut, än att tillgripa lottdragning om de medborgerliga skyldigheternas fullgörande.
En sådan grund för fördelning af de allmänna pligterna torde vara föga förenlig med Svenska folkmedvetandet och föga välkommen för Sveriges folk.
Det är vigtigt, att försvarsväsendet försättes i bästa möjliga skick, men det är också vigtigt, att detta sker på ett sätt, som icke framkallar ett högljudt och befogad! missnöje från landets ena ända till den andra. 40 Sam matts.
Lag- samt, Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Utlåtande N:o ö.
Utskottet, har icke blott tillstyrkt en grundsats, hvilkens yttersta konseqvens lein nar åt slumpens afgörande, om vapenöfniugsbesväret med sina kostnader och tidspillan skall falla på den förut betungade eller på den frie, på den fattige eller den rike, blott det fixerade antalet blir fullt, utan det har gått ännu ett steg längre, än Kongl. Maj:t i den nådiga Propositionen begärt, då det icke ens velat, medgifva den öfriga beväringens befriande från den två-åriga vapenöfningen, hvilken Kongl. Maja, med hopp om den frivilliga skarpskyttesakens framgång, ansett kunna åtminstone tills vidare upphöra.
Så vidt vi kunna uppfatta sainhällsbegreppet, synes det oss varti alldeles ovedersägligt, att de allmänna bördorna böra, så godt i menniskoförmåga står. c» o* _ 7 “ e> fördelas lika och hvarken, såsom hittills skett med försvarsväsendet, den tvngsta delen deraf godtyckligt läggas på några få med de öfrigas befriande, eller, såsom nn föreslås, lemna åt slumpen och ödet att afgöra, hvem som skall kännas skyldig att offra tid och krafter för att skick liggöras till det gemensamma fäderneslandets försvar.
Erkännes denna sanning, så blir det, efter vårt förmenande, alldeles oundgängligen nödvändigt att vid försvarsväsendets ordnande 55 E> ö 53 l:o göra alli för jemnlikheiens bibehållande och i synnerhet för undvikande af det motbjudande och mod så tnåugra bittra minnen från fordna dagar förenade lottuingssystemet.
Flera förslag i detta afseende hafva inom Utskottet blifvit framställda, bland hvilka ett upptages i Herr Grefve Sparres reservation, men utan att vinna Utskotts-majoritetens godkännande; 2:o att behörigt afseende fästes på den frivilliga skarpskytterörelseu.
I stället att göra sig denna rörelse till godo samt lifva och uppmuntra den, skall Utskottets förslag, om detta utbildas till lag, snarare förqväfva och tillintetgöra den.
Utskottets minoritet har icke ens lyckats få intaget, i betänkandet en underdånig hemställan derom, att Kongl. Majit måtto i nåder tillse, huruvida icke väl vitsordade skarpskyttar kunde njuta någon lindring i rekrytexcercisen, då de uttagas till beväringssoldater; 3:o att skäligt afseende fästes på rust- och rotehållarnes riksdag efter riksdag fortsatta klagan öfver den ojemn» fördelningen af indelningsverkets tryckande bördor.
Utskottet har icke velat taga hänsyn till dessa, som oss synes, vigtiga omständigheter.
Det var blott efter långvarig strid det lyckades att få skarpskytteföreningar tillerkänd rättigheten titt i landstormen uppträda efter deras egen kompani-indelning.
Också medgifves villigt, att flera på hufvudfrågan inverkande omständigheter icke kunnat af Utskottet tagas i betraktande, då Kongl. Propositionen om grunderna för kavalleriets och infanteriets organisation blifvit ölverlemnad till Stats-Utskottct. den om beväringen till Lag-Utskottet, och åtskilliga motioner rörande lindring i indelningsverkets tunga till Allmänna Besvärsocb Ekonomi-Utskottet.
Efter vårt förmenande borde alla dessa frågor öfverlemnats till ett gemensamt Sammansatt Stats-, Lag- och Ekonomi-Utskott, hvarigenom ej blott krigsmagtens förstärkande kommit att framhållas, utan äfven en skälig uppmärksamhet kunnat egnas åt rust- och rotehållarnes rättmätiga anspråk.
Detta har icke skett och lärer vid m ike varande riksmöte nu icke kunna ske.
När härtill tages i betraktande, att frågan om beväringsynglingarnes förvänd - '
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Utskottets Utlåtande N:o 5.
41 vandlande till soldater i arméen, om en ny och skarpt misskänd method för deras uttagande, om vapenöfningstidens utsträckning från 30 dagar på två år till 107 dagar på fyra år, om upphäfvande af den skarpskyttar' tillförsäkrade befrielse från första åx-ets vapenöfning — röra icke blott Sveriges nuvarande fyra Riksstånd, utan äfven den ännu orepresenterade delen af Svenska folket, hvilken först vid ett blifvande riksmöte kan utföra sin talan; så torde alla skäl tala för ett uppskof med frågans afgörande.
Vi våga dessutom tro, att genom beväringsfrågans allmänna diskuterande till och under nästa riksmöte någon bättre och ändamålsenligare utväg till dess tillfredsställande lösning skall kunna utfinnas, än den af Utskottet nu tillstyrkta, och att i alla händelser ett uppskof måste vara att föredraga framför ett beslut, som sannolikt skulle i alla landsändar upptagas med ovilja.
Jemte det vi rörande beväringsålderns framflyttning till fyllda 21 år instämma i Grefve Sparres reservation, få vi, på grund af det anförda, tillstyrka den förklaring, att Rikets Ständer, under nuvarande förhållanden och i frågans närvarande skick, icke kunna lemna sitt godkännande till Kongl. Maj:ts nådiga Proposition.® Friherre Armfelt, M., har begärt att få antecknadt, det han i ärendets behandling hos Utskottet icke deltagit.
\ Bih. till R.
Prat. 1865 $ 1866. 7 Sami. 2 Afd. 5 Haft. STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1866^ Hamman*.
Lag- samt Allm. Best-.- och Ekon.- Vtskottets Betänkande M 6. 1 ii. Ank. till Exp.-Utsk. den 19 April 1806, kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckt motion om vissa ändringar vid de för prester föreskrifna examina och lärdomsprof.
Uti en hos Högvördiga Preste-Ståndet väckt, till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet remitterad motion (N:o 23), hvilken, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, blifvit af Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet behandlad, har Herr Professor Ribbing föreslagit, »det Rikets Ständer i underdånig skrifvelse till Kongl.
Maj:t dels måtte göra hemställan om stadgande deraf, att aflagd theologico-filosofisk examen ina medföra rätt att beräkna tvänne presterliga tjenstår; att den, som aflagt sådan examen, må varda befriad från vidare examensprof, efter afslutande af de vid universitetet aflagda, än en på en gång inför biskop och domkapitel med honom i rent praktiskt syfte anställd allmän och med ett betyg vitsordad pröfning af hans ståndpunkt, bildning och förmåga i och för utöfvandet af prestkallet; samt att vid ansökning till pastorat hans lärdomsmeriter må beräknas och uppmätas efter hans vid universitetet aflagda examina, på samma sätt som nu sker efter pastoralexamen och med betraktande och bedömande dervid af de i de förra erhållna vitsord för lärdom såsom eqvivalenta med dem, som gifvas iden sednare; dels anhålla, det täcktes Kongl. Majit infordra de theologiska fakulteternas utlåtanden och förslag angående anordningen af theologie kandidat-examen, såsom, jemte den tlieologico-filosofiska i alla fall, då ej filosofie kandidat-examen blifvit aflagd, obligatorisk för hvarje theologie studiosus och så, att den på hvarje blifvande prests theologiska kunskaper och lärdom blefve ett tillräckligt och nöjaktigt prof, samt i sammanhang dermed angående anordningen af allmän praktisk pröfning före ordination inför vederbörande biskop och domkapitel; för att, sedan domkapitlens utlåtanden öfver samma förslag blifvit infordrade och deraf möjligen föranledda modifikationer vidtagna, i den mån Bill. till R.
Brot. 1865 & 1866. 7 Sami. 2 A/d. 6 Haft. 2 Sammans.
Bese.-och Ekon.-Utskottets Betänkande M 6. utsigt till förbättrad befordran och bättre ekonomisk ställning för prest kan beredas, träda i stället för nu gällande examens- och lärdomsprof.»
Det af motionären sålunda framlagda förslag synes hufvudsakligen åsyfta, dels att få fordringarne på prestens bildning, så vida nemligen som denna kan genom lag föreskrifvas och medelst examina pröfvas, i väsendtlig mån höjda, dels ock att få examensväsendet så ordnadt, att, efter afslutandet af den akademiska kursen, endast ett rent praktiskt förhör inför vederbörande domkapitel skulle återstå, och pastoralexamen sålunda komma att upphöra.
I förra hänseendet påpekar motionären nyttan och nödvändigheten deraf, att presten, utom kristligt nit, så väl för att sjelf klart fatta och inse hvad han skall lära, som för sin ställning och verksamhet såsom lärare och själasörjare i församlingen, eger den bildning, att han ej tilläfventyrs, i föremålen för allmänt menskligt intresse, står efter sina församlingsmedlemmar, eller, vid uppstående inkast och tvifvel hos dessa, antingen blir svarslös eller endast kan taga sin tillflykt till upprepande af allmänna dogmer eller till obestämda känsloutgjutelser.
I det sednare åter, eller i fråga örn pastoral-examens afskaffande, framhåller motionären att de fordringar, på hvilka pastorandi måste släppas igenom, enligt sakens natur blifva sådana, att absolverad examen måste komma att bero mera af konsiderationer, än utgöra resultatet af verkliga prof på examenskunskaper, hvadan ock den garanti för tillvext i kunskaper, sorn genom denna examen skulle vinnas, mera blir nominel än reel.
Hufvudsakliga skälet härtill anser motionären vara, att det är endast under ungdomen bildningen eges i sådan form, som fordras och visas i examensprof, hvaremot, vid en mera framskriden ålder, sedan år och krafter blifvit använda i praktisk verksamhet, bildningen och lärdomen, utan att derföre behöfva hafva sjunkit, dock är till och gör sig gällande på helt annat sätt, än hvad sorn kräfves och mates i en examen.
Redan vid sistlidna riksdag blefvo åtskilliga förslag i nästan enahanda syftning framställda; men dessa förslag vunno icke Rikets Ständers bifall.
Sammansatta Lagsamt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som öfver desamma sig yttrade, ansåg väl såsom ett önskningsmål, att ät de studier, som fordras för inträde i prestembetet, måtte gifvas en större omfattning och grundlighet, men vågade, med afseende på den rådande prestbristen, ej tillstyrka Rikets Ständer att genom skärpta fordringar försvåra inträdet på den presterliga banan.
Efter nämnda tid har man dock, åtminstone i någon mån, närmat sig omförmälda önskningsmål.
Majit har nemligen, med föranledande af hemställan från Consistorium Academicum Majus i Upsala, den 3 Mars 1865 i nåder förordnat om införande vid universiteterna af en theologico-filosofisk examen för blifvande prestmän, dervid, efter aflagdt latinskt stilprof, examinanderne skola undergå förhör i Latin, Grekiska, Hebreiska, Theoretisk Filosofi och Historia, samt efter den måttstock, som är gällande i juridico- och medico-filosofisk examen, vitsordas minst med betyget: godkänd; i sammanhang hvarmed Kongl. Majit stadgat, att afläggandet af denna examen, hvilken, till följd af befarad prestbrist, ej ens blifvit föreslagen såsom oundgängligt vilkor för inträde på den presterliga banan, medför rättighet till beräknande af ett presterligt tjenstår.
Lag-samt Allvi. Besv.- och Ekon.- Utskottets Betänkande M 6\
Något bättre förhållande i afseende på den redan länge öfverklagade prestbristen har ännu icke inträdt; och Utskottet tilltror sig derföre ej eller nu att förorda någon så beskaffad förändring i de för prester föreskrifna examina och lärdomsprof, som genom förlängande af den akademiska kursen skulle afskräcka unga män ifrån att välja den presterliga banan, och sålunda göra prestbristen ännu mera känbar.
Flertalet ynglingar, som vid universiteterna söka förvärfva bildning, sakna egna medel att bekosta sitt vistande derstädes; och i samma mån som examensfordringarne skärpas, blir den mindre bemedlade, utestängd från möjligheten att uppehålla sig vid universitetet den längre tid, som för examens absolverande erfordras, nödsakad att välja någon bana, på hvilken han kan hoppas komma fram med mindre kostnad.
Huru önskligt det än må vara, att fordringarne på prestens bildning kunde, åtmistone så till vida, höjas, att den theologico-filosofiska examen blefve obligatorisk, hvilket väl också kommer att ske, i den mån utsigterna för prester till befordran och bergning kunna varda förbättrade, föreställer sig dock Utskottet, att man för närvarande icke kan, utan fara att lemna kyrkan i saknad af tjenare, sätta nämnda examen jemte theologie kandidat-examen i stället för nu föreskrifna examens- och lärdomsprof.
Mot stadgandet derom, att aflagd theologico-filosofisk examen medför rättighet till beräknande af endast ett presterligt tjenstår, anmärker motionären, att då nämnda examens absolverande för den, som eger vanlig skolbildning, kan antagas fordra ungefär två års studier, den också borde medföra fördelen af två tjenstår, emedan man i annat fall kunde befara, att dess utläggande komme att höra till sällsyntheterna, och att alltså vinsten af dess inrättande blefve mera skenbar än verklig.
— I detta hänseende saknar man dock ännu all erfarenhet; och då ärendet så nyss varit föremål för Regeringens behandling, torde med dess hänskjutande till Kongl. Maj:ts förnyade nådiga pröfning lämpligen böra dröjas, till dess sig visat, om och i hvad mån den af motionären yttrade farhåga vinner bekräftelse.
Vidkommande slutligen motionärens förslag, att nyssnämnda examen jemväl borde medföra befrielse från utläggande af pastoralexamen, får Utskottet erinra, att stadgandena om sistberörda examen stå i det oskiljaktiga samband med gällande befordringslagar inom kyrkan, att ändring i ena hänseendet oundgängligen påkallar ändring äfven i det andra.
Väl har motionären till undanrödjande af betänkligheterna i denna del föreslagit, att lärdomsmeriterna hos den, som aflagt thelogico-filosofisk examen, skulle, vid ansökning till pastorat, beräknas efter hans vid universitetet aflagda examina och dervid erhållna vitsord för lärdom betraktas såsom eqvivalenta med dem, som gifvas i pastoralexamen.
På detta sätt synes dock frågan icke vinna nöjaktig lösning.
Man kan nemligen icke gerna tänka sig, att fordringarne i dessa begge examina, af hvilka den ena aflägges vid universitetet och den andra inför biskop och konsistorium, skola vara eller blifva så lika, att de betyg, som afgifvas vid den ena, kunna tjena till uttryck för kunskapsmått, som utmärkes med enahanda betyg vid den andra; och då förslagsrum vid tillsättande af pastorat i väsendtlig mån betingas af de sökandes pastoralexamens-betyg, skulle, i händelse motionärens förslag genomfördes, den enhet i jemförelsegrunden, som 4 Sammans.
Lag-samt Allm. Besv.- och Ekon-Utskottets Betänkande M 6. nu förefinnes, gå förlorad.
Utskottet håller dessutom före, att stadgandena om pastoralexamen hufvudsaligen afse att uppmuntra och tillhålla presterskapet att icke stadna vid det en gång förvärfvade kunskapsförrådet, utan under studier, ställda i sammanhang med den presterliga tjenstgöringen, öka detsamma, hvilket väl ej ens för den, som aflagt theologico-filosofisk examen, kan anses öfverflödigt.
De enligt Kongl. Cirkuläret den 26 Januari 1856 nu gällande föreskrifter om pastoralexamen synas Utskottet vara för sådant ändamål särdeles lämpliga; och genom omförmälda Kongl Cirkulär har åt ifrågavarande examen gifvits en sådan form, att den snarare kan betraktas såsom ett förtroligt samtal, än såsom ett, särdeles för äldre män, motbjudande förhör, hvars resultat, enligt motionärens tanke, till väsendtlig del skulle bero på konsiderationer.
På nu anförda skäl, och då samtliga i motionen berörda angelägenheter bäst torde egna sig för behandling af blifvande kyrkomöte, får Utskottet vördsamt hemställa, att Professor
Ribbings ifrågavarande motion icke för närvarande må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Keservationer: af Kyrkoherden Ekelundh, Kontraktsprosten Schmidt och Herr Henschen, hvilka samtlige ansett, att aflagd theologico-filosofisk examen borde medföra rättighet till beräknande af två presterliga tjenstår.
STOCKHOLM, tryckt bos A. Holmberg A Comp. 186ti.
Lag- samt Allm. Bésv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 7. 1 N:o 7. Ank .till Exp.-Utsk. den 1 Maj 1866, kl. 9 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om rättighet för instegande i honsistoriela pastorat och sacellanier att begära fjerde profpredikant.
Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har, till följd af stadgandet i 43 § Kiksdags-ordningen, fått till behandling emottaga två särskilda, af vederbörande Riks-Stånd till Lag-Utskottet remitterade motioner i ofvanberörda ämne, hvilka blifvit väckta hos Högvördiga Preste-Ståndet af Professor Ribbing (motionen N:o 24) samt hos Hedervärda Bonde-Ståndet af C. J. L.
Lönnberg frän Östergötlands län (motionen N:o 33).
Förslag om införande af sådan utvidgad valfrihet, som ofvan antydes, hafva redan tillförene varit föremål för Rikets Ständers bepröfvande.
Sednast blef vid 1859—1860 årens riksdag hos Högvördiga Preste-Ståndet motion i omförmälda syftning väckt af Doklor Emanuelsson; och Sammansatta Utskottet tillstyrkte, i hufvudsaklig öfverensstämmelse dermed, en underdånig hemställan till Kongl. Maj:t om utfärdande af en förordning, hvarigenom, i afseende på tillsättande af presterliga sysslor i konsistoriela pastorat och sacellanier, blefve stadgadt: “att sedan domkapitlet, erdigt gällande befordringslagar, uppfört tre prestmän å förslag, och desse sina prof aflagt, valförrättaren skulle å frågodagen tillspörja församlingen, om hon, änskönt ingenting vore att mot de föreslagnes lära och lefverne anmärka, ändock ville hafva ännu en profpredikant, för utrönande hvaraf borde iakttagas hvad 30 § i Kongl.
Förordningen om prestval den 1 April 1843 föreskriiver; att, om denna fråga med ja besvarades, valförrättaren skulle uppskjuta förrättningen Bih. till B.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 2 A/d. 7 Haft. 1 2 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-ZJtskottets Betänkande N:o 7. och anmäla församlingens önskan hos domkapitlet, hvilket då egde att, oberoende af andra lagar än dem, som bestämma kompetens, å förslaget uppföra den prestman, som, med afseende å under tjenstgöringen ådagalagd skicklighet och nit, ansåges bäst kunna motsvara församlingens behof; samt att emot domkapitlets åtgärd derhid besvär ej finge anföras.“
Detta förslag, hvilket, godkändt af Borgare- och Bonde-Stånden, blef af öfriga Riks-Stånden afslaget, och sålunda vid sistlidna riksdag förföll, har nu blifvit af Professor Ribbing och Lönnberg återupptaget samt af begge motionärerne oförändradt framlagdt.