Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man sö- ker dem iote heller, utan vänder sig i stället till expressbyråar och hyrkuskar.
Den där febern är kronisk; den lemnar oss aldrig fullkomligt; är lindrigare den första april, mera elakartad den första oktober.
Knap- past någon stockholmare har undgått en släng af den, och ingen stockholmsfru — det är då säkert.
Till sin natur är den nervös, mycket nervös.
Första kännetecknet är, att man inte trifs.
Det känns, som det vore något i olag i vånin- gen; man kan inte riktigt säga hvad, men nå- got är det.
Blicken irrar oroligt kring tak och väggar; ibland finner man dekoreringen för mörk, ibland för ljus, eller också får man en fruktansvärd antipati för grannarne eller för portvakten.
Och det slutar alltid med att man vill flytta.
Så ökas febern.
Den flytt- sjuke får en underlig, obeveklig lust för tid- ningar — inte för tidningar i allmänhet, utan eget nog, bara för en: Stockholms Dagblad.
Han eller hon kan inte undvara detta; hon bär det med sig, hvart hon går; det blir hen- nes allt i allo, hennes ledstjärna, hennes tro, hennes hopp — allt hoppas hon finna på de sista sidorna i den under febertillståndet så ödesdigra tidningen.
Och inte nog med att den sjukes första fråga, när hon vaknar, gäller tidningen; den lemnar henne ingen ro.
Den drifver henne i yrsel ut på gatorna; hon stannar med en betänksam min utanför alla möjliga och omöj- liga hus i stadens centrum och i utkanterna.
En blick i tidningen, en blick på husnummern.
Och så i rasande fart, som af intet hejdas, upp för trapporna.
Hon verkställer i flygande fläng, listig som en detektiv, en husundersök- ning.
Hon genomgår våning efter våning, följd i hälarne af en vicevärd eller en portvakt.
Hon himlar sig öfver en spricka i taket, be- klagar sig öfver det trånga köket, faller i extas öfver utsikten och slutar med att gä sin väg, sedan hon kastat en tillintetgörande blick på några otvättade, glada barnungar, som gemyt- ligt spela knapp mot förstuväggen.
Och värden säger med en betydelsefull gest till sin trogne vapendragare, portvakten: » D m — hon borde på Konradsberg! » Ja, det ligger verkligen något Konradsbergs- mässigt i stockholmarnes evinnerliga flyttningar.
Små orsaker, stora verkningar!
Den minsta lilla obetydlighet kan ofta för- må en familj att bryta npp, vända upp och ned på det lugna, trefliga hemmet, lockade af utsikten att komma till något nytt och bättre.
Det är som att springa efter lyckan; man fin- ner den aldrig.
Lyckan kommer helt ä propos som en objuden., men efterlängtad gäst och slår sig ned vid ens härd.
Och egendomligt nog har jag alltid funnit det hemtrefligast hos familjer, som flytta mycket sällan.
Det behöfs en viss tid för att ett hem skall få sin prägel — detta något, som skiljer det ifrån andra, detta egendomliga behag, aom gör.
att, fast man är borta, man känner sig som hemma.
Jag hatar dessa hem, som oupphör- ligen skifta utseende, som alltid tyckas stå under flyttning, där man alltid anar tapetse råren undanstucken bakom ett draperi och fär- dig att på värdens vink stiga fram och garan- tera, att » det hela är riktigt modernt ».
Mo- dernt!
— hvad betyder modernt, när det är fråga om ett hem?
Inte sannt, det är helt an- dra egenskaper som skola till.
Först och främst lugn och ro.
Men flyttningar — är det inte att för en tid af minst fjorton dar köra trefnaden ut på gatan, göra mannen nästan hemlös och för- vandla våningen till en auktionskammare, där allt är trafvadt upp, huller om buller.
Och hvilka olyckor — jag menar nu inte bara snufva och reumatism — kunna icke åt- följa otidiga flyttningar!
Men det är himlens straff öfver flyttsjuka små hustrur, ty — han- den på hjertat, min nådiga, — det är i de flesta fall fruarna, som uttala de olycksaliga orden: » vi måste flytta! » Herrarne säga van- ligen endast upp, när plånboken säger stopp.
Men det var om olyckorna vi skulle tala!
Två skiljsmessor, mina damer, två skiljs- messor!
Ar det inte nog, för att ni ska ' tänka er för två gånger, innan ni flytta.
Se här, den första!
Det var en ung, genomhygglig vice härads- höfding, som gift sig med en ännu yngre, gräns- löst söt liten blondin.
Ingen olycka hade händt på bröllopet, och alla tanterna spådde det bästa.
Men ändå —.
Hon ville flytta.
beständigt flytta.
Han låg och, rökte och mådde så godt på sin soffa efter middagen, och så kom hon in och talade om, att man borde flytta; det var inte riktigt bekvämt, man kunde nog få något ändå bättre.
I början tog häradshöf- dingen saken lugnt och flyttade från Söder till Norr, från Norr till Söder.
Men när lilla frun ändå aldrig fick det riktigt bra, så sa ' han till sist ifrån.
Det var den första skärmyts- lingen, så följde ordentliga bataljer; trefnaden försvann, och nu var det häradshöfdingen, som flyttade — flyttade för alltid.
Fråga bara lilla fru S.
Hon börjar alltid gråta, när man talar om flyttningar.
Den andra.
Också ett ungt, vackert och förmöget par.
Om jag minns rätt, var han kavallerist, stor fruntimmerskarl och fin gourmet.
Han hade gift sig af tre orsaker: för att betala sina skulder, för att bli stadgad karl och för att han var kär.
Och det är så sällan man får tillfälle slå tre flugor i en smäll!
Pappa hyrde och möblerade en briljant vå- ning, presten sa ' amen, och så flyttade de in med föräldrarnes välsignelser och sina vänners lyckönskningar.
Allt artade sig bra i början — tvärt emot det gamla ordspråket: all början är svår.
Svärfar var hygglig i positivus, löjtnanten i komparativ form och unga hennes nåd var det personifierade adjektivet älskvärd i superlativus.
Solsken, bara solsken!
Men hennes nåd med tjugu år på nacken, guldfärgadt hår, ramsvarta ögon och en den lilla täckaste uppnäsa, svärmade för att flytta.
Hon ville ha parkettgolf, en budoar i ljusblått med stoppade sidenväggar och en åttkantig sa- long med växtfönster.
Och allt det där fanns nummer det och det vid gatan den och den.
Man måste därför flytta.
» Jag känner på mig, att det händer en olycka », sa ' löjtnanten profetiskt inne i sina blonda mustascher.
Man flyttade.
Och olyckan hände.
Flyttningen medförde utelif för löjtnanten, små glada middagar som förr i världen, spel- partier på högvakten hos jourhafvande officern, finfina ostronsupéer med strömmar af guldklar Pommery.
Det gamla otvungna kamratlifvet med sin öfversvallande glädje sköljde bort de goda föresatserna.
Och när lilla hennes nåd ändtligen hade sin budoar med stoppade siden- väggar i ordning, fick hon aldrig höra sin mans sporrar klinga i den; de klingade på annat håll.
Han hade kommit i tillfälle att allt för ti- digt fresta ungkarlslifvet på nytt.
Den gamla smaken satt kvar, och så gick det som det gick.
Men lilla hennes nåd med det guldfärgade håret och de mörka ögonen daterar själf sin olycka från flyttningsdagarne.
Ja, mina damer, flytten aldrig i otid, aldrig för en nyck — det medför bara förluster.
Men vill värden på ett oförsynt sätt öka hyran, tål han inte små snälla barn, och förbjuder han er att ha ens den allra som sötaste lilla turkiska mops, flytta då, men tag för all del er man med er!
Slutredovisning öfver till I d u n s s k o l l o f s k o l o n i i n s a m l a d e medel.
Transport Enköping 3: Sex svskon, red.
af Idun 1248: 58; Oskarshamn 2: 50; Pippi, —; Iduns prenumerant, Ferna 4: —: Borås 6: —; samt ytterligare från 25: 21.
Summa kronor 1289: 29.
Dessa medel hafva användts sålunda: Husgerådsartiklar för köket Sängkläder o c h linne Hyra Mjölk, ägg, smör, potatis m. m Bröd och ost Kött och fläsk Sill o c h kabeljo Mjöl Specerier m. m Kaffe och socker — öfriga omkostnader 90: 342: 65: 201: 69: 103: 15: 79: 96: 60: 164: 50 80 — 98 86 97 75 — 13 23 07 Kronor 1289: 29 Vinterträdgården i hemmet.
Prisbelönaclt svar å prisfrågan XXXII.
ör att med framgång kunna öfvervintra L krukväxter i boningsrum, såväl som i växthus, fordras i främsta rummet kännedom om de olika växtarternas fordringar beträffan- de temperatur, enär långt ifrån hvilka väx- ter som helst med godt resultat öfvervintras i boningsrum vid vanlig rumstemperatur.
* A f vikt är, att värmen hålles någorlunda jämn och ej får betydligt variera, samt att den, om möjligt, enligt naturens egen finger- visning vid mulet väder och under natten hålles några grader lägre än vid solsken och om dagen.
I rum, som ständigt bebos, torde detta näppeligen kunna följas; i rum, där man blott eldar för att utestänga kölden, låter det sig däremot göra genom att elda tidigt om morgnarne, hvarigenom en stigning af vär- men undvikes för natten, hvilket eljes blefve händelsen, om eldningen verkställdes om aftnarne.
På vattningen bero till väsentlig del väx- tens helsa och trefnad.
Synnerligast under den långa, mörka vintern är af vikt att den- na verkställes med nödig omtanke och ur- skilning.
Att på bestämda dagar, som en och annan plägar, vattna alla växter, vare sig de äro i behof däraf eller ej, måste, som enhvar torde medgifva, i hög grad vara skad- ligt för desamma.
Stuudom hör man frågas, huru ofta den eller den växten behöfver vatt- nas.
Att detta helt och hållet beror af om- ständigheterna och omöjligen låter sig bestäm- mrs, skall nog litet hvar vid närmare efter- sinnande inse.
Hvar och en som med nå- gon uppmärksamhet odlat växter har nog funnit, att en och samma växtart under olika förhållanden mer eller mindre ha- stigt kons * merat det erhållna vattnet.
Så- lunda kräfver växten oftare vatten, om den står i solen, än i skuggan, på en varmare än på en svalare plats, om den är hårdt rotad i krukan eller nyss omplantad, vegeterar el- ler befinner sig i hvila o. s. v. Som allmän regel gäller, att växterna under den mörka årstiden böra vattnas sparsamt, med undantag af sådana, hvilkas vegetationstid då infaller, samt växter, som » drifvas », såsom hyacinther, tulpaner m. fl.
Med sparsam vattning me- * Vi skola i nästa n:r på småafdelningarna un- der rubrik » Fönsterträdgården » lemna anvisning på de växter, som fördelaktigast öfvervintras i bonings- rum.
nas dock ej, att växterna för hvarje gång blott skola erhålla helt litet vatten, så att blott jordytan fuktas af detsamma.
Nej, hvarje gång vattning verkställes, gifves så mycket vatten, att jordklimpen helt och hål- let genomfuktas, men sedan får man dröja med att vattna, till dess jorden blifvit till en viss grad uttorkad, eller så att det öfre jordlagret nått den torrhet, att en nypa där- af, tagen och sammanpressad mellan fingrarna, ej längre vill häfta samman.
I större kru- kor bör jorden på detta sätt vara uttorkad till 2 å 3 centimeters djup, innan vatten till- föres dem.
Hålles jorden under denna tid allt för fuktig, blir följden den, att rötterna ruttna, något som vanligen ger sig tillkänna genom att bladen gullna och afialla, i hvil- ket fall man måste gifva akt på växterna och undersöka, huruvida rötterna äro angripna af röta, hvilket lätt utrönes genom att taga växterna ur krukan.
Men lika litet som man under denna tid får slösa med vatten, bör man vara allt för njugg på detsamma.
Växter, stående i varma rum, kräfva äfven under vintern rätt ofta vatten.
Dagligen bör man vid en något större sam- ling efterse, huruvida någon växt är i behof af att vattnas.
Under förra delen af vintern vattnas helst om morgnarne, längre fram på våren om aftnarne.
Vattnet, som begagnas, bör, såvidt möjligt, vara af samma tempera- tur som värmen i rummet, hvarest växterna stå, till och med några grader varmare.
Sär- deles fördelaktigt är att vid vattning af pal- mer, ormbunkar, dracsenor och en del andra varmhusväxter nyttja vatten af 2 5 ä 3 0 gra- ders temperatur.
Till de mera kinkiga i afseende på vatt- ningen höra kakteerna, hvilka under vintern måste vattnas med den största försiktighet.
Under mulna dagar få de ej alls vattnas, utan bör därmed uppskjutas, tills soliga dagar inträffa.
Många kunna under denna tid lefva utan vatten i månader, och hellre må man låta dem lida af brist än öfverfiöd på vat- ten.
Ljungväxter och ormbunkar böra äfven under denna tid hållas vid någorlunda jämn fuktighet; fä de blott en gång för starkt ut- torka, äro de så godt som förlorade.
Rot- knölar af Begonia, Canna, Funkia, Gloxinia, m.
fl., som under denna tid befinna sig i hvila, få ej alls vattnas.
Lökar af Liliumar- ter blott helt litet någon gång vid kanten af krukan, då jorden blir allt för torr.
Då dessa om våren på nytt börja växa, måste vid vatt- ningen iakttagas mycken försiktighet, ty af för mycken fuktighet ruttna de lätt i jorden, innan nya rötter och stjälkar vuxit fram.
Att med en s. k. rafraichisseur emellanåt öfverspruta växterna i de varma rummen med rent, kylslaget vatten för att i någon mån tillföra dem den fuktighet i atmosferen, som är så välgörande för dem, är af mycket gagn; särdeles torde detta vara att rekom- mendera för de rum, hvarest nödig värme åstadkommes medels kaminer, enär luften där mera än eljes blir torr och ohelsosam för växterna.
Sprutningen verkställes under den mörka- ste tiden af vintern endast under klara da- gar före soluppgången, längre fram på våren morgon och afton, alltid före soluppgången, så länge växterna ej äro beskuggade, för att undvika brandfläckar på bladen.
Växter, stående i kalla rum, få ej sprutas; luften måste där hållas så torr som möjligt för att förekomma mögel och röta.
Under vintern behöfva växterna ej skug- gas, utan böra få åtnjuta allt solljus, som under denna tid så sparsamt erbjudes dem.
På våren, i slutet af mars eller början af april, måste dock åtgärder vidtagas för att skydda dem, som däraf äro ' i behof, för de då ofta brännande solstrålarne.
Frisk luft bör under denna tid som all- tid så mycket som möjligt komma växterna till godo; dragluft och allt för häftiga tem- peraturförväxlingar måste dock undvikas.
Den största renlighet är ock af nöden.
Växterna böra tidt och ofta genom tvättning med mjuka svampar, doppade i varmt vatten, eller öfversprutningar befrias från damm och orenlighet.
Härigenom förekommes till stor del uppkomsten af ohyra.
Krukorna böra litet emellan genom skurning med sand och vatten befrias från mögel, som under denna tid af året mera än eljes afsätter sig på de- ras väggar; jordytan uppluckras med en liten träspade eller dylikt, gulnade blad aflägsnas o. s. v. Detta såväl af helsoskäl som snygg- hetsskäl.
Och den omsorgen upptar det stora flertalets lif.
Man har ersättning i att se sina barn växa upp och att glädjas med dem och hoppas på deras framtid. » » Ja, » sade jag, » ett lyokligt hemlif ger na- turligtvis kraft och helsa. » Han yttrade sig ej i den frågan.
Och jag började nu fl hans ställning klar för mig.
Det lät så inlärdt, det han sade, och det lät allt för resigneradt.
Det var, som hade han velat säga, att det är endast i ungdomen vi ha råd att vara hvar och en en personlighet för sig.
Lifvet flyttar oss sedan öfver till kören, och då sjunga vi beskedligt med efter den gemensamma texten.
Men då händer det också, att vi komma att se en smula malätna ut, som min vän gjorde.
Han kom in på penningfrågan igen.
Det var tydligen familjefaderns första och sista tanke.
Det förslog ingenting, alls ingenting.
» Och ibland, vet du » — han tog mig under armen och sänkte rösten, då han med en skygg ton I sina krukor väl rotade växter äro lät- förtrodde mig, att han kunde vara barnslig och tare att öfvervintra än andra, hvarför som obillig nog att tycka, att han inte hade något allmän regel torde få gälla, att växterna ej nöje af alla pengar han arbetade ihop.
An- böra omplanteras sent på hösten.
Då man tingen han förtjänade mycket eller litet, var har för afsigt att genom frösådd eller stick- det alltid sak samma.
Det förslog inte, det lingar uppdraga nya växter, bör detta verk- rann bort som vatten i sand.
ställas i god tid om våren, så att plantorna » Min hustru », fortfor han, » är mycket prak- till vintern blifva något försigkomna.
A f tisk och håller vårt hem så ordentligt någon några, såsom Toffelblommor, arter af Trade- kan begära.
Man får sina små vanor, när scantia samt några andra, kunna dock stick- man har satt bo och inte längre lefver som lingar med nästan samma framgång sättas löshäst.
Man vill inte ha det sämre än andra.
hvilken tid som helst af året.
Det förstås, jag kan inte neka till, att jag tyc- Ofvanstående torde i korthet utgöra grund- ker det vore roligt, om hon en liten smula vilkoren för ett lyckligt resultat vid öfver- delade mina intressen.
Det var egentligen förr jag gick och nära nog längtade efter det, — vintriug af krukväxter i boningsrum.
den tid, då jag hvar ledig stund sysselsatte Viola.
mig med studier i de ämnen, som mest roade mig.
Då hade jag bra gärna velat ha henne med.
Men det fick jag inte, som jag velat.
För öfrigt var hon mer praktisk än jag.
Och jag insåg mycket snart, att jag inte kunde dela mina intressen, utan måste samla dem på S k i s s af Georg Nordensvan.
ett enda.
Man skulle ju lefva först och främst.
Och, som sagdt, jag har ju barnen, jag ag har, tyvärr, ingen tid att sysselsätta mig sysselsätter mig mycket med dem.
» Då han talade om barnen, var det ingen med annat än mitt dagliga arbete.
När jag har ledigt om kvällarne, tar jag skrifgöra resignation i tonfallet.
Det var alldeles af- med mig hem.
Jag måste skaffa mig så stor gjordt inte bara därför att hustrun eller barn- inkomst som möjligt.
Du kan förstå, att hus- jungfrun hade annat att göra, som han gick hållet drar.
Pengarne gå ögonblickligen som och vallade dem om morgnarna.
Det märktes de komma — ofta nog gå dc, innan de kommit. » af det sätt, hvarpå han höll dem i handen, af Det var intet spår af ironi i tonfallet vid det sätt, hvarpå han talade med dem, hur allt de sista orden.
Han sade dem helt lugnt och det där roade honom.
Men jag kunde ändå inte komma ifrån mina betänsamt — det var ett faktum han talade tankar om saken.
om, och han drog inga slutsatser.
För resten, hvad rörde det mig?
Min gamle » Det är när man är ung, man har dylika planer, » fortfor han, » planer att verka för det vän var ju nöjd, åtminstone var han alls inte allmänna eller att själf intaga en framstående olycklig.
Han talade ej om något förfeladt plats i samhället eller i det andliga lifvet.
Och han var kanske inte mera ensam i Dessa tankar höja blicken och vidga ens in- sina tankar han än vi andra.
När vi skilts åt, vände jag mig om ett par tressen; de ha sin nytta och ska ' ha sin tid.
Det är när den första ungdomen är öfver, gånger och såg efter honom, där han gick ga- man finner sin rätta uppgift, sin verkliga plats tan framåt med sina tre arftagare — de båda ostyriga, som ville ut i vattenpussarna eller in i lifvet, sin bestämda stol att sitta på.
— Tage, ser du inte, att där är vått?
— Man på gräsmattan, och den lille bleke gossen, som ville lefva för idéerna, ja, det är godt och väl, hängde honom i rockskörtet.
Ju längre bort men det är inte allom gifvct.
Det vill lyck- han kom, dess äldre såg han ut.
Inte mera liga omständigheter till, för att man skall kun- den gamle kamrat, jag lefvat ett drömmande na egna sig åt realiserandet af ungdomsillusio- ungdomslif tillsamman med, utan den stadgade familjefadern, som hade fullt med oroande siff- nerna.
» » Det fordras först och främst, att man ärligt ror i hufvudet och inte fann tid att tänka på något annat.
vill och ärligt försöker, » sade jag.
» Det är världens gång, » sade jag till mig Naturligtvis; det medgaf han gärna .. » Men man har ochså andra plikter.
— Nej, Emma själf.
Naturligtvis är det världens gång.
då, kan inte Emma stå på benen?
— Man måste först och sist skaffa bröd åt de sina.
Då kom hon emot mig, den jag gått ut J
för att möta.
Frisk o c h leende som våren själf k o m hon med små fasta steg gående fram mellan planteringarna i det skarpa solskenet.
H o n hade sett mig redan på afståad, men hon ville låtsas om ingenting, försökte se ut att tänka på allt annat, än att hon möjligen kunde träffa mig här.
H o n visste ändå, att jag skulle k o m m a.
O c h när jag fick se henne, så glömde jag den andre, honom som såg så gammal u t.
När afgöres Iduns stora pristäfling?
är den fråga, som nu allt emellan från intresserade ingår till redaktionen.
Efter mycket och ansträngande arbete med de till flere hundratal uppgående täflings- skrifternas genomläsande och bedöman- de ha nu de biträdande prisdomarne kommit så långt med sitt arbete, att vi hoppas kunna tillhännagifva resultatet inom denna månads utgång.
Gammalt » skräp ».
en husmoder, som vill bringa ordning bland allt det gamla skräp, hvilket så småningom samlas i hvarje hushåll, skaffar med friskt mod fram allt gammalt husgeråd till stor revy på en därtill egnad plats, t. ex. på vinden, för att ingenting i den minsta vrå, ask eller skåp skall glömmas.
Vid mönstringen af de olika föremålen förfar husmodern efter följande tre synpunkter: till för- sta afdelningen lägger hon alla fullt värdelösa sa- ker; till den andra högen föremål, som ännu kunna komma andra människor till godo, men icke mera kunna gagna hennes eget hushåll; den tredje af- delningen innehåller blott sådana ting, s o m ytter- ligare kunna användas i hemmet.
Frågan, till hvilken lott hvart o c h ett föremål bör dömas, skall kanske förefalla mången husmor svår, och ändå kan maii ej gifva något tillfreds- ställande råd för alla fall, emedan ett icke passar för alla.
Likväl skall en duktig husmor i hvilken som helst ställning, Ull och med om hon » ej behöfver » bemöda sig att spara, vid denna mönstring följa den kloka sparsamhetens bud.
Dock bör hon akta sig för allt för stor tiligifvenhet för gamla saker.
Den, som bor på egen grund o c h botten, kan j u längre hålla fast vid gammalt hopsamladt bohag, men den, som är tvungen att draga omkring från hus till hus eller från ort till ort, gör bäst i att ej samla för mycket på sig.
I den första högen läggas sålunda sönderslagna ler- och porslinskärl, skålar, tallrikar, koppar, dockhufvuden, glas, buteljer etc. Husmodern öf- vertygar sig ännu en gång o m, att det ej är möj- ligt att sätta tillsammans dessa skärfvor med porslinskitt, fisklim eller syndetikon.
Går detta ej an, eller kunna de hopsittande sakerna ej längre nyttjas, kastas de på sophögen.
Andra förbrukade föremål af maskstunget eller murket trä, såsom sönderbrutna tafvelramar, gar- dinkäppar, linealer, resterna af en skyffel, en kvast, en borste, en stege, gamla korgar, baljor e t c, af hvilka ingenting mer är att göra — alla dessa föremål förvisas till vedboden, där allt hugges sönder och användes s o m bränsle.
Icke alla lefva i så lyckliga pekuniära omstän- digheter, att de kunna skänka bort mycket.
Tvärt- om måste kanske ett stort antal föremål användas ända till sista resten, o c h då äro husmoderns skicklighet o c h arbetslust af största vikt.
Kläd- ningar måste vändas och färgas; af två kristfäl- liga hopsättes en ny, eller ändras de åt barnen.
Leksaker eller möbeldelar limmas o c h hopsättas i annan form.
Af stora mattor bortklippes den bristfälliga kanten, och af det inre mönstret göres en liten säng- eller bordsmatta.
Af en gammal tunna göres, med tillhjälp af såg o c h hammare, en tvättbalja, af en packlår o c h gamla gardiner ett toalettbord o. s. v. En hel tjock b o k skulle fyllas, om man ville uppräkna alla de tusentals föremål, som finnas inom hvarje hushåll, o c h beskrifva, hvartill de ytterligare skulle kunna användas.
Därför gifves eder här, samvetsgranna husmö- drar, blott det rådet: lären er hushålla, lären det genom hela ert lif, af edra föräldrar, af väninnor, ur böcker och öfverallt, där tillfälle erbjudes; sen er om i världen; hållen ögonen öppna öfverallt och använden, hvad I sett, på ert sätt för edra egna egodelar och förhållanden.
Men för att återgå till vår » skräpi-revy — huru lämpligast åstadkomma någon ordning bland de föremål, som äro utgallrade till ytterligare bruk?
Alldeles utan besvär och kostnad låter detta sig visserligen ej göra, men med god vilja bör det ej falla sig svårt.
Af gamla bräder kan man i hör- nen af ett rum lätt inrätta klädställningar, som kunna förhängas med helt billiga tyger, likaledes kan man utan snickarens hjälp, nästan utan all kostnad, anbringa hörnhyllor och klädhängare.
Har man tillgång till något gammalt klädskåp, någon kista eller dylikt, är det så mycket bättre, emedan föremålen däri ligga torrare och mera dammfria.
Vid inhängandet af gamla kläder, lagar man om möjligt, att hvarje enskild familjemedlems saker komma på ett ställe, så att hvarje person utan vidare kan finna sitt äfven i mörkret.
Kan ej ett sådant afskiljande gå för sig, lägger eller hänger man åtminstone herr- och fruntimmerskläder skilda från hvarandra.
Äfven därigenom underlättas framletandet.