Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Yid inrikes sjöfart må, i stället för konnossement, fraktsedel kunna begagnas, i hvilket fall befälhafvaren ansvarar för lasten, enligt fraktsedeln, då han den utan anmärkning emottagit.
Det vare honom dock tillåtet att bevisning emot fraktsedeln föra.
Har fraktsedel sålunda blifvit utfärdad, galle den, såvida fel deri icke visas, i stället för konnossement, i alla de fall, der, efter denna lag, något förhållande i afseende på lasten skall genom konnossement styrkas. § 106.
Förekommer, vid fartygets ankomst till lossningsort, anledning att gods tagit skada; ege såväl befälhafvare som lastemotlagare att, till utrönande af godsets beskaffenhet, erhålla besigtning genom gode män, om hvilkas väljande vare lag, som i § 321 sägs.
Besigtningen bör verkställas före eller vid lossningen.
Finnes då, att godset tagit skada, vare besigtningsmännen skyldige att afgifva yttrande, huruvida skadan må anses hafva tillkommit genom befälhafvarens och besättningens vållande. § 107.
Märkes ej skadan före eller vid lossningen, vare lastemottagarens anspråk på skadeersättning icke inskränkt derigenom, att ban utan anmärkning varan emottagit, der ban genom en, inom fyratioåtta timmar efter lossningen hållen, besigtning, som i föregående § sägs, styrker skadan och derjemte visar att godset varit i fartyget inlastadt, samt att skadan icke efter lossningen varan åkoinmit. § 108.
Skall befälhafvaren ersätta förloradt eller skadadt gods, utgår ersättningen efter det värde, godset har å bestämmelseorten, när fartyget dit ankommer.
Har godset gått förloradt, ersättes hela detta värde; har del endast tagit skada, afdrages från värdet i oskadadt tillstånd, värdet i skadadt tillstånd, och återstoden utgör skadans belopp.
Från värdet af det förlorade eller skadade godset afdrages dock den frakt, 27 tull, samt öfriga kostnader, hvilka, i anseende till förlusten eller skadan, icke komma att för detsamma utgöras.
Gäller ersättningen gods, hvars beskaffenhet enligt konnossementet varit befälhafvaren obekant, må vid dess bestämmande afseende å denna omständighet fästas. § 109.
Emoltagandet af godset medför förpligtelse att betala öfverenskommen frakt, ersättning för öfverliggedagar, redan fastställda haveribidrag och öfriga af befäl— hafvaren för godsegarens räkning gjorda utgifter, äfvensom att uppfylla andra befraktaren åliggande skyldigheter, som grunda sig på den handling, enligt hvilken godset emottages.
För de hafveribidrag, hvilkas belopp ej blifvit fastsläldt, är godsegare skyldig att ställa säkerhet.
I brist af annan öfverenskommelse, beräknas frakt, som utgår efter mått, vigt eller mängd, i förhållande till det utlastade, men ej till det inlastade godset. § 110.
Der ej vid konnossements tecknande särskildt förbehåll gjordt är, skall betingad frakt gäldas fullt ut, ändå att under resan gods, som förskämning underkastadt är, tagit skada, eller kreatur dött.
Flytande varor har man rätt att öfverlåta för frakten, när mera än hälften utläkt.
Denna rätt, som gäller för hvarje särskildt käril, går dock förlorad, der den ej begagnas förr, än varorna blifvit emottagna.
Den kan ej göras gällande, om befälbafvaren vid inlastningen anmärkt, att kärilet varit bristfälligt, och derom å konnossementet anteckning gjort. § lil.
För det gods, som genom skeppsbrott, plundring af sjöröfvare, uppbringning, vådeld ombord eller annat olycksfall går alldeles förloradt, vare egare ej skyldig att frakt gälda.
Är frakten på förhand betalad, bafve ban rätt att den återfå. § 112.
Oaktadt gods gått förloradt, beräknas full frakt för detsamma: 1. när det ersättes i gemensamt haveri; 2 när det under resa blifvit såldt för fartygets behof, såvida ej fartyget och det öfriga godset efteråt förolyckas. 28 § 113.
Blifver hela eller någon del af lasten efter skeppsbrott bergad, eller efter uppbringning frigifven, då beräknas för det bergade eller frigifna godset fiakt till olycksstället, enligt de grunder § 5 bestämmer.
Fortskaflär fartygs befälhafvare det gods till bestämmelseorten, njute full frakt. § H4- Sker skada å fartyg under resa, så alt nödhamn måste anlöpas och lasten utlossas, och vill lastegare eller hans ombud ej afbida fartygets iståndsättande, utan öfver lasten förfoga; gälde full betingad frakt.
Är aler skadan så svår, alt fartyget ej kan sättas i sjövärdigt skick, då beräknas frakt endast i förhållande till den väg, det seglat vid nödhamnens anlöpande, t enlighet med de i § 5 bestämda grunder.
Ilar i sistnämnda fall lastegare ej ombud på stället, vare då befälhafvaren skyldig all mot den lindrigaste frakt, som, enligt mäklares betyg, å den ort erhållas kan, med annat fartyg låta fortskaffa lasten till sin bestämmelse, eller, der sådan lägenhet ej finnes, lasten för egarens räkning upplägga; och äligge befälhafvaren att om åtgärden med lasten egaren eller lastemoltagaren underrätta.
Är lasten skadad eller af lätt förderflig beskaffenhet och kan skada å densamma genom uppehållet befaras, förfare befälhafvaren såsom i § 179 sägs. § 115.
Yägrar den, till hvilken lasten enligt konnossementet ställd är, att, vid fartygets ankomst till lossningsort, densamma emottaga, eller vistas han ej å den ort och har ej ställt ombud för sig, eller uppehåller han eljest fartyget med godsets lossning utöfver den liggelid, som i denna lag stadgad eller vid fraktaftalet öfverenskommen är, eller förekommer anledning till osäkerhet för gäldande af frakt och andra omkostnader, eller har lasten blifvit i förvar nedsatt, såsom i § 98 sägs, då anmäle befälhafvaren förhållandet genom protest hos notarius publicus eller annan behörig tjensteman på stället och ege sedan, efter klarering af tull och andra afgifter, att, der ej lossning redan skett, godset lossa, och genom offentligt utrop låta försälja så stor del deraf, som till allmänna umgälder, frakt samt ersättning för haveribidrag, öfverliggedagar, ytterligare uppehåll och nödiga kostnader fordras; besörje ock, der egaren ej på stället är, det öfriga godsets uppläggande under säker vård för hans räkning, och kungöre det honom på det i orten brukliga sätt.
Är, efter försäljning af gods, köpeskillingen otillräcklig att betäcka derå betingad frakt; vare befraktaren för bristen ansvarig. 20 § "6.
Befraktaren vare berättigad att öfverlåta de rättigheter, fraktaftalet innehåller, å annan raan, men är fortfarande förpliglad att ansvara för de förbindelser, det ålägger. § 117.
Leg er redare ut sitt fartyg till annan, för att det föra eller föra låta, anses denne såsom redare, och fartyget häftar för de förbindelser, han i denna egenskap till tredje man ingår. § 118- Om, före fartygets afresa från befraktningsorten: t fartyg och gods, eller ettdera, genom utbrott af krig blifva ofria; 2. den hamn, från hvilken resan skall börja, eller till hvilken den är ställd, genom blokad blifvit stängd från ali handelsgemenskap, eller det gods, som skall inlastas eller redan är inlastadt, blifvit till utförsel i befraktningsort eller till införsel i bestämmelseort förbjudet; 3. fartyget tages i kronans tjenst; då ege hvardera kontrahenten rätt alt fraktslutet häfva och drage hvar sin kostnad och skada, som deraf lima kan.
I det fall, som i mom. 3 oroförmäles, njute dock rederiet och befraktaren efter omständigheterna ersättning af allmänna medel. § 119 Inträffa de fall, § 118 omförmäler, medan fartyget är liggande i hamn, dit det från befiaktningshamnen för att intaga last afgått, eller i nödhamn, eller i hamn, dit det af orsak, som i § 43 sägs, inlupit, ege hvardera kontrahenten rätt att fraktslutet häfva och vare, i ty fall, frakt beräknad efter de grunder, § 3 bestämmer.
Angående kostnad och skada gälle hvad i föregående § stadgadt är. § 120.
Blifver fartygets resa uppehållen genom offentlig myndighets bud, och är rederiet eller befälhafvare!! dertill vållande, håfve befraktare rätt att fraktslutet bryta och för kostnad och skada, som för honom derigenom uppkommer, undfå ersättning af den, som uppehållet vållat.
Samma rätt bafve ock redare eller befälhafvare, der befraktare till uppehället vållande är. 30 § 121.
Varder befraktadt fartyg uppehället af hinder, hvartill befraktare ej varit vållande, må den betingade frakten derföre ej ökas, der ej annorlunda aftaladt är. § 122.
Angår aftalet befordring af viss person, or,b denne, före resans anträdande dör eller af laga förfall blifver hindrad att den företaga, erlägges endast half passagerareafgift.
Om han efter resans anträdande dör eller af laga förfall hindras från dess fullbordan, vare hela passagerareafgiften till betalning förfallen. § 123.
Om efter aftal, som föregående § omförmäler, fartyget under resan förgås eller ock de fall inträffa, hvilka i § 118 omförmälas, vare aftalet, utan ersättning å någondera sidan, förfallet; dock åligge det passagerare att för den tillryggalagda delen af resan betala passagerareafgift efter de grunder, § 5 bestämmer: är något derutöfver of honom betaladt, ege han att det återbekomma. / fråga om fartyg, hvarmed utvandrare frän riket fortskaffas till främmande länder, galle, i stället för de i denna och nästföregående § gifna stadganden, hvad rörande deri omförmälda ämnen må, med hänseende till sådana fartyg, vara särskildt föreskrifvet. § 124.
Effekter, hvilka allmänt föras såsom passageraregods, skola, när de blifvit öfverlemnade till befälhafvaren eller till den, som af honom dertill satt är, i händelse af skada eller förlust, ersättas såsom annat gods, för hvilket befälhafvaren enligt denna lag ansvarar.
Om penningar, värdepapper och dyrbarheter vare lag som i § 103 sägs. § 125, För gäldande af obetalad passagerareafgift ege befälhafvaren till passageraregods samma rättigheter, som § 115 tillerkänner honom, i afseende på annat gods, för obetalad frakt.
Om Bodmeri. § 126.
Försträcker någon penningar emot panträtt i fartyg, betingad frakt eller innehafvande last, hvar för sig eller gemensamt, eller ock i viss andel deraf, under 31 vilkor att långifvaren, för sin fordrans betalning, kan hälla sig endast till de förpantade föremålen efter fartygets ankomst till den ort, der resan slutar, eller till den ersättning, som för dem i visst fall utgifves (§§ 279 och 282); ege långifvare och låntagare rätt att öfverenskomma om en viss afgift, som för den försträckning och fara erläggas skall.
Det lån kallas bodmeri och afgiften premie.
Under pantsatt fartyg inbegripas alla dess tillhörigheter af ankare och segel, stående och löpande gods, tågvirke och ammunition, båtar m. rri.
Å befälhafvares och skeppsfolks hyra vare bodmerilån förbjaJet. § 127.
Befälhafvaren vare ej berättigad att upptaga bodmerilån å fartyg och frakt i fartygets hemort, eller å last i den hamn, der lastegaren är närvarande.
Å annan ort ege han rätt dertill, på sätt i § 42 stadgas. § 128.
Upptager befälhafvaren bodmerilånet i lastegarens interesse, kan han förpanta lasten allena.
Upptages lånet för fartygets behof, kan han väl pantförskrifva fartyg eller frakt allena, men lasten endast tillsammans med fartyg och frakt.
Är fartyget förbodmadt, utan uttryckligt tillkännagifvande att trakten jemväl häftar för lånets säkerhet, anses fartyget allena panlförskrifvet.
Äro både fartyg och last pantförskrifna, innefattas derunder äfven frakten. § 129.
Bodmeribref skall, der långifvaren det äskar, innehålla: 1. långifvarens namn; 2. kapitalets och premiens belopp; 3. uppgift om de för lånet pantförskrifna föremål; 4. fartygets och befiilhafvarens namn; 5. uppgift om resan, för hvilken lånet upptages; 6. tiden när, och orten hvarest lånet skall betalas; 7. uppgift om handlingens egenskap af bodmeribref; 8. uppgift om de omständigheter, hvilka föranledt lånets upptagande; 9. dagen när, och orten hvarest lånet afslutes; 10. underskrift af den, som bodmerilånet upptager. § 130.
Bodmeribref kan ställas till order och utfärdas i (lera exemplar, då i hvarje skall utsättas, huru många exemplar utfärdade blifvit. 32 Äfven emot den, på hvilken bodmeribref blifvit öf\erlåtet, må den betalningsskyldige göra invändning alt befälhafvare!! ej varit lill lånets upptagande berättigad. § 131.
Inom fjorton dagar från fartygets ankomst till den hamn, der den resa slutar, för hvilken lånet blifvit upptaget, skall, såvida ej vid aftalets ingående annan öfverenskommelse träffad är, lånet jemte premien inbetalas.
Uteblifver betalningen öfver den tid nu sagd är, eger långifvaren att beräkna sig till godo laga ränta såväl å kapitalet som premien. § 132.
Betalningen erlägges vid förfallotiden till den, som visar sig vara rätt innehafvare af ett exemplar af bodmeribrefvet, och skall å detsamma qvittera». § 133.
Anmäla sig flere behörige innehafvare af bodmeribref, skall egaren af de förbodmade föremålen, i händelse han vill öfver dem förfoga, nedsätta bodmeribrefvets belopp i allmänt förvar eiler hos gode män, som utses af domstolen, der innehafvarne af bodmeribrefven ega att om företrädesrätten tvista. § 154.
Långifvare deltager icke i gäldande af gemensamt haveri; dock skall han, i den mån de förpantade föremålen i följd af gemensamt eller enskildt haveri blifvit otillräckliga till lånets gäldande, vidkännas deraf uppkommande förlust. § 133.
De förbodmade föremålen häfta solidariskt för skuldens återbetalning.
Långifvaren är berättigad att, efter fartygets ankomst till den hamn, der lånet är förfallet, och före betalningstiden, söka qvarstad å samtliga de förbodmade föremålen. § 136.
Befälhafvare!) är förbunden att sörja för de förbodmade föremålens vård och bevarande.
Det är honom förbjudet att företaga någon handling, hvarigenom uppkommer större eller annan fara, än den, som vid aftalets ingående varit förutsatt.
Bryter han häremot, blifver han långifvaren ansvarig för all deraf uppkommande skada.
S 137. 33 § 137.
Har befiilhafvaren godtyckligt ändrat den i bodraeribrefvet utsatta resa, eller godtyckligt afvikit från vanlig väg, eller efter resans slut utsatt de förbodmade föremålen för ny fara, utan att långifvarens interesse det fordrat, då ansvarar befälhafvaren personligen för den del af lånet, till hvars gäldande panten ej räcker, såvida han ej bevisar att minskningen i pantens värde ej härled t sig från resans förändring, eller från afvikelsen, eller från den nya sjöfaran. § 138.
Har i de fall, §§ 136 och 137 omförmäla, befälhafvaren handlat efter re darnes föreskrift, vare desse för uppkommen skada personligen ansvarige. § 139.
Betalas ej bodmerilånet vid förfallotiden, kan långifvaren hos behörig exsekutor eller domstol fordra alt förbodmadt fartyg eller last genom offentligt utrop försäljes, äfvensom att den förbodmade frakten till honom öfverlemnas.
Har eganderätten till förbodmadt gods, efter lossning ur fartyget, öfvergålt i tredje mans hand, kan långifvaren ej göra sin rätt mot honom gällande, såvida han är i god tro. § 140.
Låter befälhafvare förbodmadt gods lossas till lastemottagares förfogande, innan bodmerilånet betaladt är, blifver befälhafvaren personligen ansvarig för så stor del af lånet, som med godset hade kunnat gäldas.
Lag samma vare för den, som emottager varor med kännedom att de för bodmeriiån häfta. § 141.
Om den resa, för hvilken bodmerilånet är upptaget, inställes helt och hållet, kall länet inom fjorton dagar betalas, med ränta och två procent provision, meu utan premie.
Har fartyget redan afseglat, skall den betingade premien till fullo gäldas, äfven om resan sednare inställes.
Slutar resan i annan hamn än bestämmelseorten, är lånet vid den i aftalet bestämda tid, eller, i brist af öfverenskommelse, inom fjorton dagar, förfallet tili betalning i den hamn, der resan inställes, utan afdrag å premien.
Betalningstiden räknas från den dag, resan blifvit inställd.
Bih. till lt.
Prot. 1862 å 1863. 7 Sami. 3 A/d. 3 Hält. 5 34 Om Haveri. § 142.
Såsom gemensamt haveri anses all skada, som, till räddning ur en fartyg och last gemensamt hotande fara, med afsigt tillfogas fartyg eller last, så ock den skada, som, afsigtligt eller icke, uppkommer till följd af en dylik åtgärd, samt de kostnader, hvilka af sådan fara eller skada vållas. § 143.
I gemensamt haveri ersättes isynnerhet: 1.
Varor och fartygets tillbehör, som kastas öfverbörd för att lätta fartyget i sjönöd, eller när det förföljes af fiender, samt den skada, som tillfogas fartyg eller last, för att kunna verkställa kastningen, eller som äro en följd af de derför nödiga åtgärder.
Lika med kastadt gods anses varor och fartygets tillbehör, hvilka, för att lätta fartyget i sjönöd, lossas i andra fartyg och derigenom förloras eller skadas, äfvensom kostnaden för dylika fartygs begagnande.
2 Master och fartygs redskap, sorn kapas eller på annat dylikt sätt uppoffras, för att rädda fartyg och last, såsom för att bringa fartyg af grund, för alt hindra det att kantra, eller för att bringa det under segel. 3.
All å fartyg eller gods liden skada, då fartyget efter erhållen läcka eller för annan lägervall ej kan hålla sjön och med afsigt blifvit satt på grund; kostnad för att bringa fartyget i Dott vatten, i säkerhet och till skeppsvarf, äfvensom godset i säkerhet; skada, som åkommer fartygets redskap, när det bringas af grund.
Har fartyget af olyckshändelse kommit på grund, ersättes i gemensamt haveri ej annan skada å redskap eller annan kostnad än den, som skett för att åter göra fartyget flott eller för att bringa det och godset i säkerhet. 4.
Kostnad, som uppkommer derigenom att fartyget till undvikande af en, fartyg och last under resans fortsättning gemensamt hotande, fara inlupit i nödhamn.
Till denna kostnad räknas: utgifter för främmande biträde till fartygets förande till och från hamnen; lotspenningar, båk-, hamn- och andra skeppsumgälder; skada, tillfogad fartyget för lossningens verkställande; kostnad för lastens lossning, magasinering, återinlastning och stufning, när gods måste lossas för att bringa fartyget i hamn eller för att verkställa reparation å detsamma; besättningens underhåll medan fartyget uppehälles i nödhamnen.
Kostnader för uppehållet beräknas endast så länge som den orsak, för hvars skull fartyget anlupit nödhamnen, fortfar.
Är orsaken fartygets istånd - sättande, beräknas kostnaderna för uppehållet endast till den tid, vid hvilken reparationen hade kunnat vara verkställd.
Kostnader för fartygets iståndsättande beräknas såsom gemensamt haveri, endast såvida sjelfva skadan är sådant.
Slutar resan i nödhamn, beräknas såsom gemensamt haveri endast kostnaden för fartygets förande i hamn och besättningens underhåll, till dess beslut blifvit fattadt, att resan skall i nödhamnen sluta. 5.
Skada, som tillfogas fartyg eller gods för att släcka utbruten eld. 6.
Skada, som träffar fartyg eller gods under försvaret mot flender, kapare eller sjöröfvare; hvad som till räddning eller återlösen af fartyg och gods, eller till ålerlösen af någon bland besättningen, som i fartygets tjenst blifvit våldsamt bortförd eller lemnad som gisslan, är vordet utgifvet, så ock kostnad till underhåll, skötsel, läkemedel och belöning åt den, som under striden blifvit sårad, till begrafning af den döden ljutit och till gåfva åt hans enka och barn.
Sistnämnda kostnad utgår och beräknas äfven till förmän för, eller efter den, som i fartygets tjenst blifvit, i följd af arbete vid gemensamt haveri, skadad eller ljutit döden. 7. Kostnader vid bergning af föremål, hvilka, om de icke blifvit bergade, skulle hafva blifvit såsom gemensamt haveri ersatta.
På samma sätt beräknas ock den skada, dessa föremål hafva lidit. 8.
Frakt af det gods, hvilket såsom gemensamt haveri ersättes, eller som, i det fall här nedan i mom, 11 omförmäles, blifvit på annat ställe än bestämmelse orten försåldt.
Slutar resan före fartygets ankomst till bestämmelseorten, beräknas frakten för det kastade eller sålda godset endast så, som för det i behåll varande. 9.
Kostnad, som måste göras för att, till räddning från isgång, i hamn inisa far tyg, liggande på öppen redd. 10.
Ali kostnad vid de i denna § omförmälda olyckshändelser, för deraf föran ledd protest och sjöförklaring, så ock för värdering af fartyg och gods, till utredande af deras andel i dragande kapitalet för haveribidrag. 11.
Kostnad och förlust vid anskaffande i nödhamn af medel, som der blifvit använda till gemensam nytta för fartyg, frakt och last, eller för att betala sådana kostnader, hvilka som gemensamt haveri skola gäldas, såsom: förlust, uppkommen genom prisskilnad, när en del af lasten, till medels anskaffande, måste föryttras; bodmeripreroie, då penningar, till gemensamt behof, måste genom bodmerilån anskaffas; vexelkostnader, försäkringspremie och laga ränta, när medel genom annan utväg beredas. 12.
Utgifter för utredning och fördelning af all skada och kostnad, som i denna § omförmäld är. 36 § 144.
Gemensamt haveri egor rum, faslän den fara, som föranledt detsamma, varit vållad af befälhafvare, redare eller godsegare, eller då befälhafvare, ulan tillräcklig anledning, företagit den handling, hvaraf det gemensamma haveriet följt.
Talan om skadestånd är dock öppen emot den, sorn vållat haveriet; och vare denne förlustig den ersättning i haveriet, som honom eljest kunnat tillkomma. § 145.
Egare af gods och af fartyg vare aldrig förbunden att, utan särskildt åtagande, till gäldande af gemensamt haveri, bidraga med mera, än värdet af det, för hvilket han i fördelningen af haveriet deltager. § 146
Uppstår fråga om vidtagande af en sådan handling, hvaraf gemensamt haveri kan följa, kalle befälhafvaren, der faran det medgifver, till rådplägning styrmannen och dem af besättningen, som kunnigast och erfarnast äro, så ock redare och godsegare eller deras ombud, der de ombord finnas.
Aro meningarne skiljaktiga, gånge alltid befälhafvarens i verkställighet.
Rådplägning och beslut, så ock en kort berättelse huru verkställighet följt, skall, så skyndsamt sig göra låter, i fartygets dagbok, om sådan föres, intagas och af dem, som i rådplägningen deltagit, undertecknas. § 147.
Har befälhafvaren, utan egarens tillstånd, å fartygets^däck gat annat gods, än sådant, som i § 86 omförmäles, eller vid dess sidor gods fastsurrat eller i dess båt inlastat, och godset förty, efter skedd kastning, icke blifvit i det gemensamma haveriet upptaget; bafve godsegare rätt till skadeersättning, såsom i § 49 sägs. § 148.
Skall sjökast ske, åligge befälhafvaren tillse att, såvidt faran det medgifver, gods eller fartygets tillbehör, som för ändamålet med kastandet lämpligast är, såsom varande af större rymlighet, svårare tyngd eller minsta värde, först kastadt blifver, så ock att från kastning i det yttersta vårdas penningar och gods af högre varde. § 149.
Det gods, som kastadt blifvit, skall befälhafvaren till märken, nummer och innehåll noga låta anteckna.
Kan den anteckning vid godsets kastande ej genast 37 ske; vare lian skyldig att, sednast vid utlossningen genom jemförelse mellan det intagna och det lossade godset, utröna och anteckna hvad kastadt är, i båda fallen med anmärkning om hvad som varit å däcket lastadt. § ISO. / gemensamt haveri ersättes icke: 1. fartygs tillbehör, som blifvit kastadt, när det vid kastningstillfället varit å däcket liggande, utan att der hafva sin rätta plats; 2. gods, som legat å däck, när det ej kastas för att lätta fartyg, som kommit å grund, äfvensom gods, hvilket varit vid fartygets sidor fastsurradt eller i dett bät inlastadt; 3. gods, hvarå konnossement eller fraktsedel ej blifvit utfärdad, och som ej heller finnes i lastbok eller å manifest antecknadt, derifrån dock undantagne befälhafvarens, besättningens och passagerares kläder och andra tillhörigheter, när eganderätten till dem med ed eller annorledes styrkes; 4. dyrbarheter, penningar och värdepapper, som ej blifvit för befälhafvaren angifua; 8. skada å fartyg, dess tillbehör eller last, uppkommen genom pressning med segel; skada å fartygets pumpar, uppkommen vid pumpning för att hålla fartyget läns; 6. segel, som blåst sönder; mast, stång eller rå, som blifvit bräckt eller fallit ner, och sedan kapats. § 181.
Skada å fartyg skall, om reparation verkställes i nödhamn, derstädes, men annars i bestämmelseorten, värderas af dertill, för hvarje särskildt tillfälle, af behörig myndighet utsedde, sakkunnige män.
Kan skadans utrönande elier afhjelpande ej ske utan lossning af lasten, förordna värderingsmännen derom.
Värderingen omfattar endast den skada, som af sjöolycka skett under sista resan, och således icke den, som härleder sig af ålder eller redskapens bristfällighet, samt skall, särskildt för hvarje förloradt eller skadadt stycke, upptaga de för dess återställande nödiga kostnader.