Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då det för kommunerna är af synnerlig vigt att löneinkomsterna blifva taxerade der antingen ecklesiastik eller annan embels- och tjensteman har embete och tjenst, äfven om denne skulle med vederbörligt tillstånd eller af annan orsak vara bosatt och jemväl skatlskrifven i annat manlalsskrifnings- och taxeringsdistrikt, enär sådant i öfrigt bäst öfverensslämmer med stadgandet i 24 § Revillnings-förordningen och förut gällande beskattningsgrunder, så får jag fördenskull vördsamt yrka: alt i 9 § Bevillnings-lörordningen framför sista momentet så lydande: ”hvar och en annan skattskyldig der han år mantalsskrifven” införes: Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 245. ecklesiastik eller annan embets- och tjensteman skall skattskrifves och taxeras, der han har embete och tjenst; samt i -10 § af samma Förordning efter ordet ”tillgodonjutas” tillägges: men för ecklesiastik eller annan embets- och tjensteman, som med vederbörligt tillstånd eller af annan orsak kan vara bosatt och således jemväl mantalsskrifven utom dess bestämda tjenstgöringsort, hvarest han för sine inkomster ändock skall taxeras, får ifrågavarande afdrag ega rum; hvarjemte anhålles alt denna motion för sådant ändamål varder remitterad tili Bevillnings-Utskottet.
Anders Pehrsson, från Malmöhus län.
Af O. Lagergren från Gotlands län, om ändring af 25 Kap. 7 § Bygg niaga - Hålken och Kongl. Förordningen den i 3 September i790, rörande vintervägars hållande i farbart skick.
Så långt någon kan minnas tillhaka eller af andra hört, har snöskottningsbesväret elier vägarnes öppenhållande vintertiden, å Gotland utgjorts gemensamt af hemmansegare och innehafvare samt alla andra, som ega eget ho och hushåll, såsom handtverkare, båtsman och sjöman, då de vistades hemma, arbetsfolk och inhyses, för så vidt i dessa hushåll finnas arbetsföra manspersoner; dock så all, der snöplog begagnades, densamma skulle med hemmansegarnes dragare fortskaffa*; dock på grund ej mindre af denna landets uråldriga sed, utan ock i stöd af den rätt, som i 2 § af Kongl.
Förordningen den 15 September 1790 är Konungens Befallningshafvande tillerkänd, har Konungens Befallningshafvande i Gotlands län, genom allmän kungörelse af den 25 December 1815, till efterlefnad fastställt ofvanomlörmälda uråldriga landssed, som derigenom blifvit lag, och derjemte uttryckligen förklarat, alt ingen vore från snöskottningsbesväret fri, utan skulle detsamma utgöra, hemmansegarne efter hemmantalet, likväl sålunda, alt alla, som egde hemman under i:dels mantal, skulle kasta snö för £:deis mantal samt handtverkare, båtsmän och Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 245. 365 arbetare m. fl., sorn ej egde hemmansbruk, likaledes skulle utgöra skyldigheten mot |:dels mantal.
Ända intill sistlidet år hafva dessa reglor också blifvit utan kiander efterlefda; men då, på besvär af några bland arbetsklassen, en klass, hvilken i följd af liberala försörj ningsförfattningar, snart vev er den jordbrukande klassen öfver hufvudet, bar Kongl. Kammar-kollegium, dock ulan alt Konungens Befallningshafiandes ofvanberörda, i laglig ordning tillkomna, kungörelse af den 25 December i845 blifvit upphäfven, pä grund deraf att i 25 Kap. 7 g Byggninga-balken, och i Kongl. Förordningen den 15 September 1790 talas om heminansskyldighet att under-och öppenhålla vintervägar, frikänt arbetare, hoc est, allt obesutet folk, såsom militära- och civila Embels- och tjenstemän, handlande, näringsidkare af alia slag, arbetare, båtsmän och sjömän med flere, som ej ega i mantal satt jord, från skyldigheten att i det jordbrukaren betungande snöskoltningsbesväret deltaga; och denna uppmuntran bar manat tili efterföljd, så att nu arbetarne i socken efter socken inom ön, på grund af prejudikatet söka, att sälta sig i ro från allt bestyr med snöskottningen, ehuru de, och af dem synnerligast de trafikerande, hafva mera behof och äfven mera begagna vintervägar, än hemmansegare.
Visserligen heter det i 25 Kap. 7 § Byggninga-balken, ”ali allmän vinterväg skall öfver sjöar och mossar utstakas af by, hvar för sina egor”, och i den 2 § af Kongl. Förordningen den 15 September 1790, stadgas det äfven, ”alt Konungens Befallningshafvande hafva alt lill vägarnes underhållande i fargildt stånd, vid snöfall af närmast boende hemmansegare”, således ej alla, ”inom hvarje socken eller härad inrätta så kallade ploglag”; men då i nyssberörda höga Författnings 5 § päbjudes: ”alt för della besvär må nämnde ploglag njuta betalning af häradet eller socknen, efter Ihy vägens längd och beskaffenhet det fordrar”; så kan af dessa stadganden ingalunda bernias den slutföljd, alt vinlervägarnes öppenhållande ovilkorligen ensamt skall åligga hemmansegarne, utan proportionaliter bör drabba alla dem,som bo och hafva sin varelse inom by, socken elier härad, om än skyldigheten, att i första hand och mot betalning hålla vägen öppen, skulle åligga vägen närmast belägna hemman.
Dessutom hafva sednare iagstadgauden nu mera satt de arbetande och näringsidkande klasserna uti en helt annan samhällsställning, än de voro, då 1754 års lag och 1790 års Kongl.
Förordning ulgålvos.
— Då fanns ingen enda så kallad arbetskarl, utom backstugusittare och fattighjon, som ej i mer eller mindre mån, såsom tjenstehjon och arbetsskyldig, berodde af hemmansegarens försvar och i sådan ställning kunde af honom till arbete befallas, och af handlande och andra näringsidkare, med undanlag af gerningsmän, visste man då ingenting på landsbygden.
— Nu — under den liberala principen, att hvar och en, som kan, må sig ärliga försörja bäst han gitter, då handlande och andra näringsidkare få bosätta sig hvarheldst de finna för sig fördelaktigt, och då besutenhet å jord är nedsänkt ända till två tunnland, har, alt tala om min hembygd, arbetsklassen vuxit lill lika bredd med jord - 366 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 245. brukaren, samt handlande och andra näringsidkare i mängd etablerat sig både inuti landet och på landthamnarne, — är förhållandet helt annorlunda, och den jordbrukare, som behöfver biträde, är nu mera beroende af arbetaren än arbetaren af honom.
Man har visserligen icke något att säga derom, alt hvar och en, som kan, må med utvidgad rätt sig ärliga försörja; men jemnlikhet och billighet lala ock för, att i samma mån samhällsfördelarne utvidgas åt vissa samhällsklasser, böra dessa ock draga samhällsbördorna, och synnerligast sådane samhällsbördor, hvilka, liksom väghållningen, komma samhällsmedlemmar af alla rörelser tillgodo; — och då i följd af den medgifna jordstyckningen, Svenska jorden nu icke uteslutande är i hemmansegares händer utan äfven i händerna på arbetare, som derå underhålla både kor, får och dragare, för hvilka vägarne begagnas, samt handlande, näringsidkare samt militäre och civile tjenstemän utan jord, för foror och resor begagna vägarne mera än de fleste hemmansegare; så svncs billigheten deraf, att de äfven skola deltaga i vägarnes underhållande, vara lika klar och obestridlig, som de genom redan gifna författningar åro skyldiga, att med hemmansegaren deltaga i andra kommunala bestyr, såsom kyrko- och skolbyggnader, gångledar, skallgångar samt strömrensning m. in.
Pä grund af hvad jag här anfort, får jag derföre, här förbigående frågan om sommarväghållningen, som redan varit och troligen än vidare ldifver från andra håll inledd, hos Pikets Höglofliga Ständer, vördnadsfullt föreslå: alt Pikets Höglofliga Ständer mätte besluta och Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning underställa, sådan förklaring af 25 Kap. 7 § Bvggninga-balken af 1734 års lag, och Kongl Förordningen den 13 September 1790, att vintervägarnes öppenhållande må blifva en skyldighet för hvarje inom kommunen bosatt hushåll, alt i förhållande lill andra kommunala ulskylder eller servituter, utgöres efter indelningen, som Konungens Befallningshafvande för hvarje ort, skulle få alt verkställa och för vissa år, t. ex. fem, fastställa.
Stockholm den 2(5 November 1862.
Olof Lagergren, från Gotlands län.
N:o 246. 637 N:o 246.
Af Johannes Åndersson från Jönköpings län, om ändring och tillägg i Kongl. Kungörelsen den il Augusti 1854, i fråga om ersättning till Nämndemän för syner m. fl. förrättningar.
Kungörelsen af den 11 Augusti 1854 stadgar, alt Nämndemän vid syner, värderingar samt extra förrättningar i Kronans ärender, när de dertill blifva kallade, ega att af allmänna medel tillgodonjuta skjulsersättning efter en bäst för den väglängd, som ölverskjuter en ball' mil fram och åter från Nämndemannens hemvist.
Det synes vara underligt, hvarför icke han skall åtnjuta ersättning för hela våglängden, såväl af Kronan, som af enskild man, hvilken alltid får vidkännas detta, när han kallar domare och nämnd till förrättningar.
Jag vågar derföre föreslå den ändring i oell tillägg till ofvan åberopade Kongl. Kungörelse: att Nämndemän, vid syner, värderingar, besiglningar, inventeringar och extraling m. m. för Kronans räkning, icke allenast må erhålla nu stadgade dagtraktamenten och skjutsersältningar, ulan tilläggas skjulsersättning för den halfva milen som hittills varit dem betagen.
Johannes Andersson, från Jönköpings län. 368 Motioner i Bonde-Ståndet 1862, N:o 247.
Af Matts Pehrsson från Stockholms län. om vpphiifoande af Kongl. Förordningen den 17 September 1783, rörande dlskillige lotshemman förunnade friheter.
I vår gamla lagstiftning finnas många stadganden och författningar, hvilka, ehuru de förhållanden, som framkallat dem, under tidernas lopp och med en stigande upplysning, helt och hållet förändrat sig, ännu hafva gällande kraft och af
Domstolarne måste tillämpas, ^då utaf dem gynnande medborgare söka alt, i skydd af dem, skaffa sig förmåner på andi as bekostnad och sålunda, medelst det bokstafligen rälta, försvara den största orättvisa.
Af denna natur synes mig Kongl.
Förordningen den 17 September 1785, rörande de lotshemman förunnade friheter, numera vara.
På den tid, då nämnda författning utkom, var det rätt och billigt, att lotshemmansåboer hngo sig hvarjehanda förmåner tillerkända, ty de voro då skyldige att sjelfve bestrida den magtpåliggande lolsningsskyldigheten, eller ock, om de icke voro skicklige till fullgörande af sitt åliggande, hålla lotsdrångar, samt derjemte underkastade ansvar med lif och egendom, om någon olycka skedde genom deras förvållande.
Nu är deremot förhållandet helt annorlunda.
Lotsarne tillsättas af lotsstyrelsen och hemmansåboerne äro befriade från så väl sjelfva lotsningen, som all ansvarsskyldighet, om något dervid försummas.
Nödiga platser till bostäder åt lotsarne skola visserligen upplåtas från lotshemmanen, men dessas innehafvare erhålla derför ersättning af Kronan enligt gällande expropriationslag.
Då det således icke vidare finnes något skäl, hvarför lotshemmanen skola vara frie från allmänna onera och kommunalskyldigheter, på andra hemmans bekostnad, får jag vördsamt föreslå: att ofvannämnde Kongl. Förordning af den 17 September 1785 måtte till all kraft och verkan upphäfvas och lotshemmanen få vidkännas samma skatt och tunga, som vanliga kronoskattehemman.
Stockholm den 26 November 1862. M. Pehrsson, från Stockholms län.
N:o 248. 369 N:o 248.
Af Matts Pehrsson från Stockholms län, orri Norrtelje tväklassiga elementarläroverks nppflyIlning ä stat till femklassigt och anvisande af löner åt ytterligare fyra lärare derstädes.
Vid 1856 års riksdag beviljade Rikets Sländer ett anslag af 3,000 R:dr för beredande af den i Norrtelje från äldre tider befintliga pedagogiens upptagande på elementarläroverkens stat såsom tvåklassigt läroverk, hvarefter, enligt Kongl. Majits nådiga Bref den 29 April 1859, det nya elementarläroverket med höstterminen sistnämnde år trädde i verksamhet.
Stadens och ortens behof af en sådan utvidgad läroanstalt vitsordades snart genom lärjungarnes hastigt tillvexande antal, hvilka under höstterminen 1859 utgjorde 22, hvaraf 13 från pedagogien, men sedermera ökats så, att antalet vid höstterminen innevarande år uppgår till 75.
Med afseende derpå att en större del af lärjungarne af brist på medel voro hindrade alt besöka läroanstalterna i Upsala och Stockholm, hvarest lelnadskostnaden, isynnerhet på sednare stället, är ojemförligt större, har lärokursen vid skolan i Norrtelje gång efter annan under åren 1800, 1861 och 1802 af eforus och domkapitlet blifvit utvidgad till 3, 4 och 5-årig.
— En nödvändig följd al denna utvidgning samt lärjungarnes så betydligt tillvexande antal har älven varit en tillökning i lärarepersonalen utöfver de af Slaten aflönade, en rektor och en kollega.
För sådant ändamål har inom staden och orten med berömvärdt nit och ganska kännbara uppoffringar sammanskjutils en summa af 4,000 R:dr, hvaraf 2,750 R:dr redan blifvit använde lill aflöning, under vårterminen 1861 åt en, under höstterminen samma år åt två, samt under vårterminen innevarande år åt endast en extra lärare, sedan Kongl. Majit genom nådigt
Bref den 11 sisllidne April beviljat lön åt en sådan.
Då afståndet till närmaste elementarläroverk, nemligen det i Upsala, är Oj mil, så är också naturligen det distrikt, som af skolan har gagn, af betydenhet såväl lill utsträckning som folkmängd, omkring 30,000 personer.
— Uti de vid hafvet belägna socknarne, förnämligast Wätö, Bro, Wäddö, Häfverö och Rådmansö, hvarest skeppsbyggeri och sjöfart utgöra folkets hufvudnäringar, har behofvet af en ej allt för aflägsen fullständigare läroanstalt lill inhemtande af den för sjömän nödiga underbyggnad lör inträde i en navigationsskola gjort sig allt mera gällande, särdeles Bih. till R.
Prot. 1862 & 1863. 11 Sami. 4 Afd. 47 370 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 249. för dem, som, i brist af tillgångar, äro hindrade att besöka de aflägsnare läroverken.
Alt ett blott tvåklassigt läroverk icke kan motsvara oitens behof torde af ofvannämnda fakla vara ådagalagdt. 1 Kongl. Maj:ts nådiga Proposition till Rikets Ständer om Statsverkets tillstånd och behof är läroverkets utvidgande till treklassigl i nåder föreslaget.
Med underdånig tacksamhet för den härigenom mot denna landsort visade nådiga bevågenhet kan dock anmärkas att äfven ett treklassigl läroverk icke är tillräckligt.
Eksjö elementarläroverk med 85 lärjungar.
Ystads med 76, Borås med 67 och Mariestads med 72 alla redan äro femklassiga, så sy nes läroverket i Norrtelje, hvarest ett nyuppfördt skolhus, tillräckligt för ett femklassigt läroverk, redan finnes med ungefär lika många lärjungar, böra komma i åtnjutande al samma förmån.
Jag vågar således föreslå: alt Rikets Ständer täcktes, med Norrtelje nu varande tvåklassiga elementarläroverks uppfattning å stat till femkiassigt, anvisa löner åt de fyra ytterligare lärare som för sådant ändamål erfordras utöfver de tvänne, som _ der redan finnas å stat aflönade.
Stockholm den 26 November 4 862. M.
Pehrsson, från Stockholms län.
N:o 249. J. U. Odelberg från Westmanlands län, ali det län å 7,000 R:dr, som vid förra riksdagen beviljades numera aflidne Häradshöfdingen K.
Sandels, att för Häradshöfdingebosläliets i Norrbo m. fl. härader iständsättande få lyftas, mätte få öfverflyttas för samma ändamål på efterträdaren, Häradshöfdingen Poppius.
Genom Rikets Ständers beslut vid sisthållne riksdag anvisades till förmån för dåvarande Häradshöfdingen uti Norrbo, Wagnsbro och Gamla Norbergs Bergslags härader inom Westmanlands län, Knut Wilhelm Sandels, ett belopp af Sju Tusen Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 249. 371 Hulr Raul, ali såsom lån från Riksgälds-kontoret utgå och ulan ränta återbetalas under loppet af tjugo år med en tjugondedel årligen, för uppförande af saknade byggnader å det till domsagan hörande bostället Mälby, 2 mantal, i Wester-Fernebo socken.
Häradshöfdingen Sandels atled derefter i November månad 1860, utan att hafva Ivftat något af berörda
Sån; och som detsamma ansetts såsom ett understöd för Häradshöfdingen Sandels personligen, hafva hvarken hans sterbhusdelegare eller efterträdaren i Häradshöldinge-embetet fått deraf komma i åtnjutande.
Vid laga af- och tillträdessyn å bostället Mälby, hvilken förrättades den 20 och 21 Augusti 1861 emellan delegarne i sterbhuset efter Häradshöfdingen Sandels jemte hans konkursmassa, såsom afträdare, och Häradshöfdingen Carl Daniel Poppius, såsom tillträdare, befanns, att i stället för det förut utdömda boningshuset ett nytt blifvit af Häradshöfdingen Sandels uppfördt till väggar och under provisionelt brädtak, men hvaruti icke någon inredning då ännu blifvit verkställd; ett stall och vagnshus saknades äfvensom badstufva, samt alt en visthusbod med källare och en spanmålsbod funnos qvarstående på den gamla tomtplatsen, men skulle flyttas till den nya, som blifvit bostället genom laga skifte tilldelad. åled afseende å den byggnad, Häradshöfdingen Sandels under sin besinnings tid vid bostället verkställt, träffades under Syne-rältens bemedling den öfverenskommelse emellan afträdarne och Häradshöfdingen Poppius, att den sistnämnde skulle inlösa det nya boningshuset efter ett värde af 5,000 R:dr Runt, hvarifrån skulle aträknas dels 2,000 R:dr, hvartill kostnaden för uppförande af det i Häradshöfdingen Sandels’ tillträdessyn omförmälda boningshus uppskattades, dels fl00 R:dr för de å nya boningshuset ännu ofullbordade arbeten, dels 530 R:dr, som ansågos motsvarande kostnaden för nybyggnad af stall och vagnhus jemte flyttning af visthusbod med källare; i följd hvaraf återstående beloppet, 1,470 R:dr skulle af Häradshöfdingen Poppius inom viss öfverenskommen tid till afträdarne utbetalas.
Genom Syne-rättens utslag förklarades, att emedan vid bostället saknades hemlighus och badstufva; samt spanmålsbod, stall och vagnshus, visthusbod och källare skulle uppföras å boställets nya egoområde, berörda byggnadsskyldighet borde af tillträdaren fullgöras inom två år från midfastan 1862, samt alt, då Sandels i och för laga skiftet fått vidkännas kostnader, uppgående till 2,080 R:dr 40 sk. 5 rist Banko, hvilka skulle emellan af- och tillträdare till godtgörande fördelas på ljugo år, Häradshöfdingen Poppius förpligtades att lill den ena hälften af nämnde belopp, eller 1,040 R:dr 20 sk. 2| rist Banko, afträdarne godtgöra.
För byggnader, hvilka Häradshöfdingen Sandels fullgjort och för laga skifteskostnader här Häradshöfdingen Poppius således till afträdarne fått utbetala kontant 5,750:
— Derjemte får Häradshöfdingen Poppius, enligt hvad nämudt är, ansvara för inredning af boningshuset, nybyggnad af hemlighus, stall 872 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 249. och vagnshus, äfvensom flyttning och ombyggnad af visthusbod med källare samt spanmålsbod.
Af dessa sistnämnda arbeten, hvilka vid synen upptogos till det låga priset af 1,230 lt:dr, har Häradshöfdingen Poppius hittills verk ställt inredningen af boningshuset ungefärligen till hälften samt färdigbyggt stallet.
Enligt uppgift af Häradshöfdingen Poppius har inredningen i boningshuset kostat 1,298: 67. stallbyggnaden 958: 66. hvartill kommer kostnaden för uppläggningen af tak å boningshuset och stallet 141: 55.
Den nye innehafvarens utgifter å byggnader och för laga skiftet uppgå således redan till 6,148 R.dr 68 öre; och då det återstår att fullborda inredningen af boningshuset, hvilket icke kan understiga en kostnad af 600 R:dr, samt att bygga nytt vagnshus och badstufva, äfvensom flytta och på ny plats uppföra visthusbod och källare samt spanmålsbod, säger det sig sjelf, att alla de kostnader, Härads höfdingen Poppius vid tillträdet af Mälby boställe fått ikläda sig, icke obetydligt öfverstiga beloppet af det till Häradshöfdingen Sandels anslagna lån, 7,000 R:dr, desto kännbarare för den nye boställsinnehafvaren, som all byggnad skall, enligt Syne-rättens föreskrift, vara verkställd inom två år från tillträdet samt boställets beskaffenhet och nuvarande skick i öfrigt dessutom påfordra betydliga utgifter för detsammas iståndsättande.
Så vida Häradshöfdingen Sandels hunnit att lyfta ofvannämnda lån, bade väl efterträdaren ostridigt deraf haft en fördel genom minskad byggnadsskyldighet; och då nuvarande boställsinnehafvaren äfven är i saknad af enskild förmögenhet, synes den högsta billighet påkalla, att lian får åtnjuta enahanda understöd, som varit företrädaren beviljadt och för honom afsatt; hvarför jag föreslår: att ofvannämnda belopp, 7,000 R:dr Runt, måtte beviljas ali på enahanda vilkor, som varit bestämda för Häradshöfdingen Sandels, utgå såsom lån från Riksgälds-kontoret till nuvarande innehafvaren af Häradshöfdingebostället Mälby; anhållande att denna motion måtte remitteras till Högtofliga Stats-Utskoltet för frågans beredning.
Stockholm den 26 November 1862. J. G. Odelberg, från Westmanlands län.
N:o 250. 373 N:o 250.
Af Svante Bergström från Östergötlands län, angående delegares oqvalda dispositions-rätt öfver
Här ads-allmänning arne.
Att Svenska odalmannens egande-rätt till den jord lian innehade urspiungligen var obegränsad, är en välbekant sanning, men tyvärr är det lika sannt, att denna rätt under tidernas lopp fått erfara många och svåra inskränkningar.
Bland de mest framstående af sådana inskränkningar må här nämnas, det egentligen under Wasa-Konungarne uppkomna och genom Palne Eriksson Rosenstråles, den 50 Juni 1587, ”drömde undervisning”, stadgade anspråk på Kronans egande-rätt till all samfälld mark m. m.; särdeles som detta anspråk sträckt sitt inflytande ända till våra dagar och fortfarande gör sig gällande i så många bland jord-innehafvarens lefnadsförhållanden.
Att ett dylikt anspråk, ehuru af samtiden lifligt motsagt, kunde vinna framgång, ja, till och med göra sig gällande såsom lag, låter endast förklara sig af då varande tiders oro inom samhället jemte allmogens okunnighet om, så väl rälta betydelsen som slutliga följden af detsamma.
Bland de många olägenheter, hvilka härflyta från berörde förhållande var landskapernas, häradernas, socknarnes, ja, byars och hemmans beröfvande af en mängd skogsmark, som anslogs än hit och än dit, hufvudsakligast tili bergsrörelsen, hvarjemte det åstadkom inskränkning af de fleste jordinnehafvares dispositions-rätt öfver deras lör sjelfegande hemmans skogar; hvilket allt väckte både oro och bekymmer hos allmogen, som dock, genom beständiga klagomål och upprepade böner om rättelse, slutligen genom 1789 års Förordning, hvilkens föreskrifter öfverfördes i 1805 års Skogsordning, öfver kronoskatte-hemman erhöll lika dispositions— och egande-rätt, som förut varit beviljad innehafvare af frälsehemman.
Det ringa mått af rättvisa, som härigenom sent omsider tilldelades jordinnehafvarne, Lief ytterligare i någon mån utvidgad då, oaktadt alla förbud, påbud och reglementen, de allmänna skogarnes usla skick väckte den tanken, att allmänna skogarne borde under full eganderätl upplåtas till enskilda; hvilken tanka äfven, genom Kongl. Älaj:ts, vid 1825 års riksdag, till Rikets Ständer framställda nådiga Proposition, gjorde sig gällande samt sattes i verkställighet förmedelst Kammar-kollegii cirkulärbref den 14 April 1824; enligt hvilket, för så vidt det rörde härads-allmänningarne, dessa fingo 374 Motioner i Bonde-Ståndet 1862.
N:o 250. fördelas emellan de socknar eller enskilda hemmansegare, hvilka ansågos deri hafva del, eller öfverlemnas lill intressenternes egen gemensamma disposition eller ock odelade under allmän vård qvarblifva.
Betraktar man nu hvad åberopade, genom Kongl. Maj:ls och Bikels Sländers gemensamma beslut tillkomna cirkulär verkligen innebär, så torde ej kunna nekas, att allmänningarne numera innehafvas med kronoskalte-hemmans rätt der de, efter skedd skattläggning fördelats emellan intressenterne, men att de innehafvas med kronohemmans rätt, der delning ej egt rum.
1 håda fallen hafva de upplåtits till fri disposition af innehafvarne, endast med undantag af de stadganden, hvilka, rörande ek och mastträd, ännu äro gällande.
Då ailmännings-intressenterne således äro att betrakta såsom Krono-åboer, följer deraf äfven rätt till jagt och fiske å allmänningen.
Härvid må erinras att fiskerätten långt förut varit i 18 Kapitlet ByggningaBalken tillerkänd delegarne i allmänningar.
Det torde derför synas som delegarnes rättsförhållanden tydligt nog vore utstakade, i följd hvaraf äfven borde kunna förväntas säkerhet mot förnärmande af desamma, särdeles om intressenterne, efter till— kännagifvet beslut, att kjelfve disponera allmänningarne, gjort allt hvad på dem berott för införandet af ett. ordnadt hushållningssält, enligt på den liden af Slaten godkända kulturmetoder.
Alt denna förmån dock icke i allmänhet kommit härads-allmänningarnes innehafvare till del, derom torde följande berättelse kunna upplysa: