Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid detta förhållande, och då dessutom uppenbart vore, att genom vägran att från Predikstolarne uppläsa kungörelser om dylika vapenöfningar på söndagarne samma öfningar icke kunde förebyggas, alldenstund så mångå andra utvägar funnes att härom sprida nödig kunskap; men en sådan vägran, i och för sig sjelf, och än mer när derför saknades stöd af lag, icke undginge att ägga och uppreta sinnesstämningen ej blott hos dem, som deraf omedelbart träffades, utan ock hos de många, som ifra för denna angelägenhet, och derföre möjligen kunde hafva till påföljd, att dessa i sig sjelfva oskyldiga nöjen råkade att urarta till trots, oordningar och de flera otillbörligheter, dem vice Pastorn S. omförmält, hade jag ansett det nit, bemälde vice Pastor sålunda trott sig hafva, till den goda sakens fromma, ådagalagt, tvärtom hafva medfört och alltjemt komma att medföra ej allenast de verkningar, jag nyss 93 antydt, utan dertill, i allmänhetens omdöme, skada ej mindre den sak, v. Pastorn S. velat främja än ock det embete, han beklädde, och förthy böra såsom obetänkt och otjenligt tillrättavisas; hvarföre mitt slutpåstående blefve, att Domkapitlet måtte, för hvad vice Pastorn S. i ofvanberörda måtto till last lage, tilldela honom sådan föreställning, hvarom det af mig förut åberopade Kongl. Cirkulärbrefvet den 7 December 1787 förmäler.
Domkapitlet har meddelat utslag den 30 Augusti 1865, och enär 2 kap. 5 § Kyrkolagen, sådan densamma lyder i Kongl. Förordningen den 8 Maj 1849, enligt hvilken Kongl. Maj:ts förordningar och auktoriteters samt enskilda personers knngörelser skola omedelbart efter gudstjenstens slut från predikstolen af presten uppläsas i föreskrifven ordning, samt K. M:ts Resolution på Allmogens besvär d. 9 December 1766, § 10, angående uppläsande på predikstolen och icke på kyrkovallen af alla kungörelser, som kunna till kyrkorna ankomma, endast syntes innefatta bestämning om tiden och sättet för kungörelsers uppläsande, men deremot alldeles icke om de kungörelsers beskaffenhet, som böra till uppläsning befordras; och då de inskränkningar rörande uppläsning af kungörelser, som i Kongl.
Cirkulärbrefvet den 12 Augusti 1812, jemfördt med Kongl. Brefvet den 20 Augusti 1823, äro stadgade, måste åsyfta de kungörelser, som på grund af dåvarande politiska förhållanden icke borde från predikstolen uppläsas, men icke kunde innefatta en föreskrift; om alla andra kungörelsers uppläsning; och emedan det ingenstädes funnes stadgadt, att skarpskyttekorpserne genom kungörelsers uppläsande från predikstolen skulle kallas till vapenöfning, ehuru andra myndigheter kunde för sina utfärdade kungörelser åberopa särskild härom gifven allmän föreskrift; samt härtill komme, att icke trots emot gällande lagar föranledt vice pastorn S. till hans åtalade vägran att kungörelsen uppläsa, utan att denna vägran haft sin grund i samvetsbetänkligheter och uti allvarsamma åsigter om sabbatens helgd; alltså, och då Domkapitlet, såsom en domstol af företrädesvis kyrklig karakter, ansåge sig till fredande af samvetsfriheten och kyrkans lugn icke böra utsträcka prestens skyldighet uti i fråga varande fall längre, än uttrycklig lag föreskrefve, funne Domkapitlet vice Pastorn S. icke hafva gjort sig skyldig till något ansvar för sin vägran att i Lindome och Elfsåkers kyrkor uppläsa den af ofvanbemälde öfverbefälhafvare utfärdade kungörelse, och pröfvade derföre rättvist att honom från sådant ansvar frikänna.
Med detta utslag har jag icke kunnat nöjas.
Att först åberopade 5 § af 2 kap.
Kyrkolagen, samt 10 § af 1766 års Kongl. Resolution på allmogens besvär endast skulle innefatta bestämning om tiden och sättet för kungörelsers uppläsning, men deremot alldeles icke om de kungörelsers beskaffenhet, som böra till uppläsning befordras, vore ett påstående, hvilket 94 icke kunde godkännas af någon, som med uppmärksamhet genomläst berörda lagrum, de der uttryckligen innehölle, utom nämnda bestämning, äfven den, hvilka kungörelser skola uppläsas, hvarom här just frågan vore.
Hvad derefter yttras om K.
Cirkulärbrefven den 12 Augusti 1812 och den 20 Augusti 1823 hörde ej till förevarande sak.
Dessa författningar hade blifvit af mig åberopade och anförda endast och allenast för att ådagalägga, det den granskningsrätt, hvilken är vorden presterskapet medgifven eller ålagd, i afseende på kungörelser, som till uppläsning inlemnas, inskränkte sig, enligt nämnda författningars tydliga ordalydelse, till kungörelser utfärdade af enskilda personer.
I utslaget anfördes vidare, att »det ingenstädes funnes stadgadt, att skai-pskyttekorpscrna genom kungörelsers uppläsande må kallas till vapenöfning, ehuru andra embetsman kunna för sina utfärdade kungörelser åberopa särskild härom gifven allmän föreskrift.»
Detta inkast kunde något betyda, i fall det icke funnes en allmän föreskrift, att embetsmäns och offentliga myndigheters kungörelser, utan inskränkning till visst ämne eller innehåll, skulle uppläsas, eller ock ifall det förefunnes någon »särskildt gifven allmän föreskrift», som, med ändring af den nyssomnämnda, begränsade dennas tillämpning till endast några uppräknade embetsmän eller myndigheter eller dessas påbud i uppgifna ämnen; men sådant vore icke förhållandet, utan de särskilda föreskrifter, som förekomme derom, att kungörelser i vissa ämnen böra af de eller de embetsmännen utfärdas, hvilka kungörelser sedermera skola från predikstolen uppläsas, innehölle icke, att det är andra embetsmän eller myndigheter förbjudet att utfärda kungörelser och påfordra deras uppläsning, ej heller att de embetsmän och myndigheter, som skola utfärda dylika särskildt påbudna publikationer, icke tillika få utfärda kungörelser i andra ämnen.
Vöre härmed annorlunda bestäldt, om det skulle tilllhöra presterskapet att granska äfven embetsmäns och offentliga myndigheters publikationer, och om det icke funnes angående nyssbemälde vederbörandes rätt att få upplästa de af dem utfärdade kungörelser en allmän föreskrift, sådan som den i 5 § 2 kap.
Kyrkolagen och dithörande författningar gifna, utan presterskapet skulle hafva af nöden, för nämnda granskning, att i särskilda författningssamlingar eftersöka, om ock i hvilket ämne den eller den embetsmännen eller myndigheten ägde utfärda kungörelser, som borde uppläsas, — sannerligen hade icke i sådant fall presterskapet mångfaldigt förökad anledning till den äfven nu icke oskäliga klagan öfver besväret att uppläsa kungörelser; och dessa kungörelser, som nu böra inlemnas före gudstjensten, den söndag, på hvilken de uppläsas, behöfde i nämnda fall säkerligen inlemnas en om icke flera söndagar förut, derest en slik granskning skulle hinna att tillförlitligen verkställas.
När deremot auktoriteters kungörelser finge och borde utan föregången granskning uppläsas, och, vid de 95 enskildes, det endast vore att tillse, huruvida deras innehåll »tjenligen kunde nämnas å predikstolen» och om, i uppgifna fall, vederbörande kronobetjenings påskrift derå funnes, vore granskningsarbetet lätteligen verkstäldt.
Om nu, på sätt jag förut visat och hvarken vice Pastorn S. i sin slutförklaring ej heller Domkapitlet i utslaget bestridt, Ofverbefälhafvaren för Norra Hallands skarpskytteförening varit att anse såsom en embetsman, eller en med offentlig myndighet beklädd person, i thy att han, i afseende på föreningsmedlemmarnes i fråga varande vapenöfningar, ägde att å Kongl. Maj:ts vägnar »bjuda och tillsäga», såsom varande »Kongl.
Majit för korpsens verksamhet ansvarig», så ägde han ock fordra, att den af honom, rörande nämnda öfningar, utfärdade kungörelse skulle, i likhet med annan slik myndighets påbud, offentliggöras genom uppläsande från predikstolen; och vice pastorn S., som sådant vägrat, hade följaktligen i sitt embetes utöfning felat, hvilket felaktiga förfarande, efter mitt omdöme, ingalunda urskuldades genom
Dom-kapitlets i utslaget sålunda anförda domskäl.
Annu mindre kunde sådant ske genom de omständigheter, Domkapitlet vidare andragit såsom ursäkt ej blott för S., utan ock, såsom det ville synas, för Domkapitlet sjelft och dess domslut.
I detta afseende hette det först, att »icke trots emot gällande lagar föranledt S. till hans åtalade vägran att uppläsa den i fråga komna kungörelsen, utan att denna vägran haft sin grund i samvetsbetänkligheter och uti allvarsamma åsigter om sabbatens helgd.»
Om nu också denna omständighet kunde anses tillförlitligen styrkt genom hvad vice Pastorn S. efteråt förklarat, borde densamma likväl icke hafva annan verkan, än att på sin höjd mildra, ej att helt och hållet upphäfva all påföljd af det icke destomindro qvarstående felet.
Med den utgång, saken nu fått, hade nämnda samvetsbetänkligheter blifvit upphöjda öfver lagen, och det torde ej vara tvifvelaktigt, att vice Pastorn S. för framtiden i fall, likartade med det nu inträffade, komme att taga till rättesnöre för sitt handlingssätt de förra, ej den senare.
Deremot skulle en tillrättavisning, sådan som jag påyrkat och den enda påföljd jag påyrkat, hafva varit det lämpligaste medlet att, till vice Pastorn S:s egen fromma, erinra honom, att han vore, liksom hvarje prestman i vårt land, en statens tjensteman, skyldig att lyda statens lagar, och att, derest hans åsigter icke tilläte honom att, likasom hans embetsbroder, efterkomma nämnda lagar, han äfven vore otjenlig att sin tjenstemannabefattning vidare innehafva.
Derefter och till slut hette det i ofvanberörde utslag att, »då Domkapitlet, såsom en domstol af företrädesvis kyrklig karakter, ansåge sig till fredande af samvetsfriheten och kyrkans lugn, icke böra utsträcka prestens skyldighet längre, än uttrycklig lag föreskrifver, Domkapitlet funne vice Pastorn S. icke hafva gjort sig skyldig till något ansvar för sin vägran att uppläsa 96 ifrågavarande kungörelse och pröfvade derföre rättvist att honom från allt ansvar frikänna.»
Detta tycktes innebära att Dom-kapitlet, om det lemnat ur sigte nämnda omständigheter, skulle hafva dömt annorlunda, men på samma gång innebure också nämnda yttrande, att Domkapitlet» med antagande af en skillnad emellan hvad »uttrycklig lag föreskrifver» och hvad lagen, tolkad efter densammas rätta mening och grund, innehåller, ansett sig böra vid dömande följa det förra framför det senare.
Iivilketdera af dessa sätt att tillämpa lagen vore det som af svensk domstol i allmänhet skulle iakttagas, derom upplyste 11 § i 1 kap.
Rättegångsbalken; och att i detta fall icke annan ordning gälde för
Domkapitlen, än för andra domstolar, trodde jag mig kunna sluta af innehållet utaf den s. k.
Consistorialeden, sådan denna lyder i Kongl. Kungörelsen den 15 April 1829.
Denna ed, hvilken aflades af ordförande och ledamot i Consistorium, förbunde dessa »att i alla domar rätt göra och döma efter Guds och Sveriges lag, utan afseende på enskild vinning eller skada, på andras vänskap eller hat» samt att »vårda, efterlefva och handhafva hvad gällande kyrko-ordning samt öfriga faststälda lagar bjuda.»
En sådan förpligtelse tycktes icke medgifva
Domkapitlet annan ledning för dömande än lag och gällande författningar till deras rätta mening och grund uppfattade och tillämpade, utan afseende på tillfälligtvis rådande meningsskiftningar inom kyrkan eller församlingen.
Så hade äfven Domkapitlet i Upsala förstått sin pligt, såsom synes af dess utslag i nästföljande mål.
På nu anförda skäl och de flera, handlingarne och sakens beskaffenhet kunde gifva vid handen, anmodade jag Advokatfiskals-embetet vid Kongl. Göta Hofrätt att hos bemälda Kongl. Hofrätt söka den ändring i Domkapitlets utslag, att vice pastorn S. ådömes det ansvar, jag hos Domkapitlet påyrkat.
I lika måtto, som här ofvan (sidan 84) är förmäldt om Öfverbefälhafvaren för Norra Hallands Skarpskyttekorps, har Ofverbefälhafvaren för Waksala sockens frivilliga Skarpskytteförening klagat öfver en prestmans underlåtenhet att från predikstolen uppläsa kungörelse om nämnda förenings medlemmars sammanträde till vapenöfning under en söndagseftermiddag.
Till tjenstförrättande prestmannen, Skolläraren T., hade sistomförmälde Öfverbefälhafvare, söndagen den 23 April innevarande år, med begäran om uppläsande samma dag, aflemnat en kungörelse, hvarigenom Waksala skarpskytteförenings medlemmar kallades till vapenöfning påföljande söndag den 30 97 30 i nämnde månad klockan fyra eftermiddagen, hvilken kungörelse T. redan i Sakristian afskilt från de öfriga och icke ens medtagit på predikstolen än mindre derstädes uppläst.
Med framställande af enahanda grunder, som i det ofvanomförmälda målet blifvit utvecklade, till stöd för min åsigt om en prestmans skyldighet att uppläsa dylika kungörelser, anmälde jag det öfverklagade förhållandet hos Domkapitlet i Upsala, och begärde, att Domkapitlet ville öfver min anmärkning infordra T:s förklaring samt deraf lemna mig del.
En sådan förklaring kom mig derefter tillhanda och, så vidt jag i det vidlyftiga arbetet lyckades utleta den ledande tankegången, syntes mig förklaranden vilja ådagalägga, att skarpskyttarnes söndagsexercis skulle vara stridande emot sabbatsbudet, sådant det ej mindre i Guds heliga ord och i den för svenska församlingen antagna kateclies än ock i Kyrkolagen och dithörande författningar vore utveckladt, och att denna exercis följaktligen vore olaglig; hvarjemte T., till ursäkt för sin underlåtenhet att uppläsa nämnda kungörelse, anförde, att han ej haft nödigt rådrum att skaffa sig underrättelse om hvad i detta hänseende vore hans pligt, samt att besagda kungörelse ändock blifvit uppläst förr, än det möte skulle försiggå, hvartill kungörelsen kallade, ehuru uppläsandet ej skett samma söndag, på hvilken det begärdes.
Uti afgifvet slutpåstående anmärkte jag härvid, att jag ej funne det vara på sitt ställe att der ingå i granskning af förklarandens uppfattning af den heliga Skrifts och katechesens läror om sabbatsbudet, samt att undersöka, huruvida skarpskyttarnes klandrade söndagsexercis verkligen stridde emot nämnda bud eller icke, enär mitt syftemål ej vore att hindra T. i bekännande och förkunnande af de lärosatser rörande detta ämne, hvilka han ansåge med sin öfvertygelse och pligt öfverensstämmande, endast han dervid icke åsidosatte hvad lag och embetspligt af honom i öfrigt fordrade.
Beträffande deremot T:s påstående, att nämnda »sabbatsbud» skulle i kyrkolagen och dithörande förordningar vara så uppfattadt, att »söndagsexercis» af ifrågavarande art borde anses olaglig, i annat fall, än då han öfvades på de för offentlig gudstjenst anslagna tider, eller när sådan gudstjenst deraf stördes, bestridde jag ett sådant påstående.
Om nemligen dessa vapenöfningar ur riktig synpunkt betraktades och fördomsfritt bedömdes, så kunde de väl icke hänföras till laster, hvarom den af T. särskildt åberopade Kongl. Förordningen den 28 Maj 1746 handlar, och ej heller anses såsom »handtverk och arbete», hvilkas idkande under sabbaten af allmänna lagen förbjudes.
Genom sin frivillighet och genom det sätt, hvarpå de verkställas, vore dessa vapenöfningar att räkna till folknöjen, ordnade och ledda till R.
13 98 ett nyttigt och ädelt ändamål.
Med dem väsentligen likartade nöjen och kroppsöfningar hade ock från urminnes tid fått af ungdomen inom våra landamären opåtalt idkas under de lediga söndagseftermiddagarne, och den förändring, som inträdt derigenom, att lekarne blifvit ordnade, behörigen öfvervakade och på ett fosterländskt syftemål riktade, måste väl hafva i alla afseenden ländt dessa öfriingar till nytta och icke till skada.
Vid detta förhållande och då T. icke ens försökt vederlägga de grunder, jag i min första skrifvelse i ämnet andragit för min emot honom framstälda anmärkning, samt de omständigheter han, på sätt redan nämndt är, till sin ursäkt åberopat, icke förtjente afseende, alldenstund T., såsom tjenstgörande prest, varit skyldig att känna sådana lagstadganden, som gälla angående den snart sagdt efter hvarje gudstjenst förekommande uppläsning af kungörelser, och det uppenbarligen icke finge bero på hans godtycke och uppfattning af kungörelsens syftemål att uppskjuta densammas offentliggörande till annan söndag, än den, på hvilken detta äskades, ansåge jag fortfarande T. skyldig till det fel i tjenstens utöfning, hvilket jag i min föregående skrifvelse lagt honom till last; och när T:s i detta mål afgifna förklarings innehåll, efter mitt omdöme, gåfve grundad anledning att befara, det han genom ovisligt nit äfventyrade att skada ej endast den sak, emot hvilken han uppträdt, utan ock fastmera den, som af honom med så stor ifver förfäktades, hade jag deri funnit ökadt skäl att i mitt slutpåståe de yrka, det T. måtte tilldelas sådan föreställning, hvarom Kongl.
Cirkulärbrefvet den 7 December 1787 förmäler.
Domkapitlet meddelade utslag den 26 sistlidne Juli och yttrade, att ehuru
Domkapitlet icke misskände Skolläraren T:s uti den afgifna förklaringen uttryckta nit om sabbatens helgd och ej heller funne all grund saknas för den af T. uttalade farhåga, dels att genom Skarpskyttarnes vapenöfningar på söndagseftermiddagarne mången hindras från begagnandet af de tillfällen till kristlig uppbyggelse, som på nämnda tid kunde erbjudas, dels att det uppkomna bruket att på söndagarne anställa dessa öfningar med dem ofta åtföljande bullrande förlustelser skulle menligt inverka på den vördnad för sabbatens helgd och frid, som i ett kristligt samhälle vore tillbörlig; Domkapitlet likväl ansåge sig böra erinra Skolläraren T., att han icke ägt laglig befogenhet att underlåta uppläsandet från Predikstolen af ifrågavarande kungörelse, som för sådant ändamål af en med offentlig myndighet beklädd person aflemnats, samt förständiga honom, T., att för framtiden i dylika fall ställa sig i lag gifna föreskrifter till efterrättelse. 99
Vid granskning af fångförteckningarne anmärktes att, sedan förre Gardisten Jöns Eriksson, häktad för förfalskningsbrott, blifvit den 6
December 1864 af Chefs-embetet vid Svea Lifgarde öfverlemnad till Öfverståthållareembetet för Polisärenden för att till ransakning vid Stockholms RådstufvuRätt befordras, de till målet hörande handlingar icke förr, än den 2 påföljande Januari, kommit Rådstufvu-rätten tillhanda, så att Eriksson först den 3 Januari blifvit till förhör inför nämnda Rätt instäld; i anseende hvartill jag i skrifvelse till Advokatfiskals-embetet i Kongl. Svea Hofrätt förordnade om åtal emot vederbörande, som till berörda dröjsmål befunnes vållande, under påyrkande af ansvar och ersättningsskyldighet.
Sedan under skriftvexlingen bos Kongl. Hofrätten blifvit utredt, dels att den åtalade försummelsen borde föras Konungens Fogate till last dels ock att bemälde Herr Fogate redan utgifvit ersättning ej mindre för fångens underhåll i häktet under nämnda tid än ock för dennes förlängda lidande, meddelade Kongl. Hofrätten utslag den 31 Augusti 1865; och som Herr Fogaten medgifvit, att handlingarne n rörande ifrågavarande fånge, sedan de den 6
December 1864 blifvit till Öfverståthållare-embetets kansli öfverlemnade och samma dag vederbörande
Fängelse-direktör tillstälde för anteckning i fångrullan samt dagen derpå af Direktören återlemnade, i stället att derefter genast tillhandahållas Stockholms Rådstufvurätt, blifvit lagda bland handlingar rörande fångar, som varit till ransakning befordrade, samt att, i följd deraf, handlingarne först den 2 Januari blifvit öfverlemnade till Rådstufvu-rätten, som den 3 i samma månad med fången hållit ransakning; alltså, och då Herr Fogaten vore för det sålunda förelupna dröjsmål ansvarig, funne Kongl. Hofrätten skäligt, i förmågo af 25 kap. 17 § Strafflagen, det skulle Herr Fogaten för åtalade försummelsen böta Tjugufem Riksdaler Riksmynt.
Uti den under år 1864 utgifna embetsberättelse förmälde jag, (sid. 3) att Kongl. Göta Hofrätts utslag den 29 Maj 1863, uppå åtal emot en Afdelning af Rådstufvu-Rätten i Kalmar, blifvit å vederdelosidan i underdånighet öfverklagadt.
I detta mål har Kongl Maj:t sedermera den 15 December 1864 meddelat nådigt utslag och pröfvat skäligt att, med ändring af den i Kongl.
Hofrättens utslag stadgade straffbestämmelse, döma klaganden (Borgmästaren i nämnde stad) att, för de genom Kongl. Hofrättens utslag honom till last förda tjenstefel, böta Ett Tusen Etthundratjugufem Riksdaler Riksmynt, som, enligt företedt taxeringsbevis, motsvarade löneinkomsterna för år 1851 af den Rådmanstjenst, i utöfningen hvaraf åtalade fel - 100 aktigheterna blifvit begångna; kommande nämnda böter att gå till treskiftes emellan Konungen, staden Kalmar och Advokatfiskalen i Kongl. Hofrätten.
I ett aktionsmål, för hvilket redogöresiti 1864 års embetsberättelse (sid. 19 och och följande), hade Ordföranden i Olands Norra Mots Häradsrätt blifvit af Kongl. Göta Hofrätt dömd, för begångna felaktigheter under domare-embetets utöfning, att böta Tjugufem Riksdaler Riksmynt.
Öfver detta utslag har Häradsrättens bemälde ordförande anfört underdåniga besvär, men, enligt nådigt utslag den 14 Juli 1864, har Kongl.
Majit icke funnit skäl att i öfverklagade utslaget göra ändring.
Likaledes hafva Landssekreteraren och Landskamreraren i Norrbottens län hos Kongl. Majit i underdånighet öfverklagat Kongl. Svea Hofrätts utslag den 12 Mars 1863 uti ett aktionsmål, som omförmäles i 1864 års embetsberättelse (sid. 21 och följ.); men Kongl. Majit har genom nådigt utslag den 19 Januari 1864 förklarat skäl icke vara anfördt, som kunde verka ändring i Hofrättens utslag.
Härmed afslutas redovisningen för anstälda åtal.
Närmast derefter följer ett ärende, som varit föremål för domstols pröfning, ehuru talan icke varit riktad emot någon person, utan frågan gält undanrödjande af ett olagligen tillkommet vitesförbud.
Händelsen var nemligen denna:
I följd af en under granskning af fångförteckningarne gjord anmärkning, att Enkan B. undergått tre veckors fängelse, såsom saknande tillgång till böter, Tjugufem Riksdaler, hvilka för qvacksalfveri blifvit henne ådömda genom Poliskammarens i Norrköping utslag den 4 Mars 1862, infordrade jag vederbörandes yttrande, i anledning hvaraf bemälde Poliskammare till mig insände och, såsom stöd för nämnda beslut, åberopade en så lydande allmän kungörelse. »Uppå begäran af Kongl. Sundhets-kollegium, i skx-ifvelse den 9 den»nes, har jag, till förekommande af de vådliga följder och olyckshändelser, »som härröra af läkarekonstens utöfning af personer, hvilka sakna erfor»derliga insigter och urskiljning, härigenom skolat stadga ett vite af Sexton »Riksdaler 32 skillingar Banko, utom ansvar efter Medicinal-ordningarne, »hvartill den gör sig förfallen, som i detta mig nådigt anförtrodda län be»fattar sig med medicinsk eller chirurgisk praktik, utan att dertill vara or»dentligen authoriserad; och har jag vid detta tillfälle äfven skolat åtvarna »länets samtlige innevånare att åt sådana qvacksalvare ej lemna något för»troende, som kail hos dem underhålla hoppet att få bedraga och kastar »den hjelpsökande i de vådligaste äfventyr, samt anbefalla krono- och stads»betjente att öfver efter lefnaden häraf hålla noga hand, så att dylika oord - 101 »ningar må förekommas och den forbrytande till laga ansvar befordras. »Linköpings slott å Landskansliet den 28 December 1819.
Carl von Nieroth.
Th- Engelhart.»
Den omständighet, att i nyssanförda Kungörelse förmäldes, att densamma blifvit utfärdad på begäran af Kongl. Sundhets-kollegium, föranledde mig att hos bemälda Kongl. Kollegium anhålla om del af den skrifvelse, hvaruti nämnde begäran gjordes, samt om underrättelse, huruvida enahanda begäran blifvit uti skrifvelse till någon eller några bland de öfriga Konungens Befallningshafvande framstäld.
Sundhets-kollegium dels öfversändt afskrift af dess skrifvelse i ämnet till Konungens Befallningshafvande i Linköpings län den 9 December 1819, dels ock tillkännagifvit, att sistnämnda skrifvelse varit föranledd af särskild anmälan om qvacksalveri, hvilken dåvarande Stadsfysikus’ i Norrköping inskickat, samt att någon annan eller allmännare föreskrift i detta hänseende, än den samma skrifvelse innefattade, icke funnits vara från Kongl.
Kollegium expedierad.