Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ingen annan än den mest förvridna, abnorma kvinna bestrider dessa axiom.
Jag frågar emellertid: kan den kvinna, som är sådan fröken Key beskrifver den äkta kvinnotypen, — impulsiv, instinktartad, oresonlig, ologisk — kan hon verkligen förstå sig på psykologi, kan hon ens fatta a b c d af uppfostrans svåra konst, till hvars utöfvande först af allt kräfvas logik och själfbehärskning, de bägge egenskaper, som, enligt fröken Key, den typiska kvinnan helt och hållet måste sakna?
I skolan får icke blott gossen utan äfven flickan, bildlikt som bokstafligt taladt, lära sig att 2 x 2
Men modern ger ett annat besked om saken; »det där tror jag ej,» svarar hon, »och huru mycket ni än söker bevisa, behåller jag min tanke».
De få äfven lära sig det nödvändiga i att tämja naturens »vildhet», att böja sig för former, systemer och logik.
Men deras mamma har och bör, om hon är en sann kvinna, ha en helt olika uppfattning; hon »leker» med allt sådant, och sammandrabba känslorna i hennes »med själfva urnaturen förbundna väsensart» och den »gifna kulturens resultat », så kan och måste hon icke göra annat än krossa allt hvad som är henne i vägen och, likt den naturmakt hon bör söka likna, gå »sina egna vilda viggars väg».
Och hurudant skall ett barn, uppfostradt af en sådan moder, slutligen bli?
Antingen demoraliseras det, blir hållningslöst, otuktadt som modern, eller ock lär det sig så småningom att förakta henne.
Detta är ej några öfverdrifter eller paradoxer, utan endast logiskt utdragna konsekvenser.
Den kvinna, som ej själf är tuktad och uppfostrad, som ej först är människa, sedan mor, blir aldrig någon bra sådan.
Hon kan mena mycket väl, vara mycket kärleksfull, lämpa sig utmärkt till modell i dockhemslitteraturen, men för sina barn blir hon en af dessa hållningslösa, än öfverdrifvet ömma och pjåskiga, än häftiga och lidelsefulla mödrar, som äro liksom särskildt ägnade att omöjliggöra både faderns och skolans försök till uppfostran.
Kvinnans specifika heder är att vara moder, detta nekar ingen.
Men för att rätt uppbära denna heder, för att kunna vara en sann mor, en som förstår, ej blott att älska, men äfven att leda och uppfostra sina barn, det vill säga förverkliga moderlighetens djupaste, allvarligaste innebörd, fordras att kvinnan först är en personlighet, en mannens like i andlig frihet och utveckladt själslif.
Detta oerhördt starka betonande, detta nästan lidelsefulla framhäfvande af moderskapet och moderligheten ställer dessutom så i bakgrunden den roll äfven mannen har i släktets uppfostran, att man frestas tro att det ej finnes något sådant som faderskap, annat än i rent sinnlig bemärkelse.
Och dock är den roll en far kan och bör taga i sina barns fostran, om än ej lika omfattande, dock lika viktig som moderns.
Att i de flesta fall barn lättare kunna undvara faderns än moderns vård är ju af flere skäl påtagligt; men det är icke svårt att märka, att ofta någonting fattas hos de barn, särskildt söner, som uteslutande handledts af kvinnor.
Key torde invända, att hennes uppsats ej handlar om faderskap, utan om moderskap, och att tillfället således är illa valdt att tala om det förstnämnda, men hennes frenetiska påpekande, att särskildt hela kvinnans lif skall vara ägnadt att till kropp och själ träna sig för ett kommande släkte, gör att man har svårt att tro det vara hennes åsikt, att äfven mannen bör göra detsamma, att omsorgen för dem som komma efter oss bör vara ett rent mänskligt drag och ej uteslutande kvinnans monopol.
Barnets horoskop ställes ej blott af modern; faderns anlag, faderns exempel och ledning betyda ju därvidlag lika mycket som moderns.
Rent af hädisk synes mig fröken Key, då hon i sin fanatiska dyrkan af moderligheten på sidan 63 förvandlar julens innebörd till en mänsklighetens omedvetna tillbedjan af »moderlighetens kraft, under gestalten af en ung mor med sin förstfödda son i sin famn».
Denna apoteos åt ett förhållande, som, i sig själf högt och vördnadsbjudande, får ett fullständigt hedniskt drag då det föres in på områden dit det ej hör, må emellertid helt och hållet stå för fröken Keys räkning.
Key tar slutligen kvinnan, särskildt den svenska, i upptuktelse för hennes deltagande i den så kallade försvarssaken.
Hon gör därvid en skildring af kriget och det successiva utrotande däraf, som kommande tider bära i sitt sköte, och denna skildring är så väl gjord och så logiskt genomförd, att man riktigt drar en suck af lättnad och glädje öfver att i hennes uppsats ändtligen träffa på något, som man helt tycker om och helt understryker.
Men då fröken Key kommer in på själfva försvarsrörelsen, då hon rent af fördömer kvinnans intresse för eller deltagande däri, men på samma gång talar om att modern skall lära barnen att älska sitt fosterland och, om så behöfves, gärna gjuta sitt blod därför, då bevisar fröken Key på ett eklatant sätt att det verkligen kan finnas sanning i hennes sats att kvinnan — till och med då hon är »öfvermänniska» —behandlar logiken ytterst lekfullt.
Key säger, att det borde vara kvinnans ära att sätta in all sin kraft — sin »vibrationshastighet» — just i fredsrörelsen, att hon borde af hjärtat hata kriget, och för att gifva sitt påstående ökad pondus anför hon några både vackra och högstämda verser af Björnstjerne Björnson.
Men hur vet fröken
Key om icke de kvinnor, som deltaga i försvaret på samma gång hata och fördöma kriget?
Men de ha förstått att, så länge krig ännu finnes, så länge dess idé ej gått ut ur det allmänna medvetandet — och därur drifves det ej genom yttre medel, forcerad afväpning och dylikt, utan genom inre, genom att kristendomens sanningar så småningom genomsyra mänskligheten — så länge de stora nationerna stå rustade till tänderna, måste äfven det lilla Sverige värna om sitt land, så vida det icke vill utsätta sig för att en gång få dela Polens och Östersjöprovinsernas öde.
Keys »lyckoinstinkter» borde säga henne, att om krig är en stor, outsägligt stor olycka för ett land, så är dock den att förtryckas, att beröfvas sin nationella frihet, ännu större.
Key anklagar den svenska kvinnan att »hafva deltagit i uppeggelser till krig mot Norge»; ja, det är möjligt att det funnits sådana kvinnor, alldeles som det måhända äfven funnits sådana män, ehuru jag är säker på att bland kvinnorna har det varit många flera, som af hjärtat önskat och i sin mån verkat för fredens bibehållande.
Men fröken
Key behandlar här som alltid kvinnan »en bloc», ser i den kvinnliga individen ingenting annat än själfva könet, som ledes af en enda gemensam drift, alldeles som en viss art djur, hvilken utmärker sig för den eller den specifika instinkten.
Af de här meddelade uppsatserna har den nu omarbetade och tillökade Skönhet i hemmen varit offentliggjord i Iduns julnummer 1897; Hvardagsskönhet i Julbloss 1891; Fästvanor i Iduns julnummer 1896 och Skymningsbrasan – skrifven 1870 – offentliggjordes därsammastädes 1895.
Några utläggningar till Ehrensvärds text.1
Sedan hon tillfredsställt sitt behof af föda och af skydd – genom kläder och bostad – börjar hon snart tänka på att tillfredsställa sina glada behof, de, hvilka på ett eller annat sätt väckas genom skönhetssinnet.
Ty hvarje människa har någon form af skönhetslängtan, ehuru den hos de flästa ännu blott yttrar sig i smaken for grannlåt att bära på sig eller att se omkring sig.
Men grannlåt – särskilt nutidens grannlåt – är ofta raka motsatsen till det sköna.
Och den smak, som hos dem på 70–90-talet gjort sig gällande har varit den mäst grant tarfliga tyska; ej blott i det yttre utan äfven i det inre.
Och den enda möjligheten att alla värkligen för billigt pris skola kunna erhålla vackra saker, det är att fabrikanterna – särskilt af möbler, tapeter, tyger, glas, porslin och metallsaker – sätta sig i förbindelse med konstnärer, så att dessa åt allt, från och med det enklaste och minsta – såsom tändstickslådan – och till det största, gifva vackra former och lämpliga prydnader.
Här blir i det följande således endast fråga om hvad man redan under de nuvarande förhållandena i enkla, svenska hem – i hem med ett enda rum eller i hem med tre, fyra – kan göra för att undvika det fula och med lätta, billiga medel omgifva sig med det vackra.
Och i fråga om möbler och prydnader kan man ju alltid i någon mån göra hemmet till ett aftryck af sin smak.
Och därför tillfredsställa de – huru motsägande än detta låter – sitt skönhetssinne på ett fult sätt.
Att det nyttiga är aktningsvärdt, inse alla kvinnor, att det sköna är älskvärdt inse många, men att harmonien mellan det nyttiga och sköna är det enda eftersträfvansvärda – hur mången inser det?
Men tyvärr finnes nu en annan afart af handarbeten, den genom hvilken man sträfvar att “använda” allt – från cakeslådor till tändsticksaskar, från gamla hattar till buteljer – genom att af sådant skräp göra prydnadssaker, med hvilka man tror sig försköna hemmet!
En kvinna skulle i stället gagna och gläda världen mera, om hon sofve bort de timmar, hon nu på detta rysliga svagsinne använder – för att icke tala om huru mycket bättre hon skulle bruka den genom att promenera eller läsa en bok.
Huru genomtrefligt och vackert är till exempel icke ett gammalt förmak i en prästgård, där möblerna äro pärlfärgade, där golfvet skiner bländhvitt och trasmattor bilda vägar på golfvet; där hvita, hemgjorda gardiner släppa in solen på de väl skötta blomkrukorna; en blå- och hvitrutig, hemväfd bordduk ligger på bordet, och en gammal blå och hvit kakelugn står i vrån – och där man inte brytt sig om de ledsamma hvita öfverdragen på möblerna, utan låtit dessa visa sig i en enkel, hemväfd beklädnad!
Eller också den enkla bondstugan med sina hemmasnickrade, rödmålade möbler – fallbänk, fällbord, dragkista och stolar – med den stora väggklockan, som pickar i vrån; med golfvet enrisstrött, och den hvitlimmade spiseln med sin stora brasa om vintern och sitt eklöf om sommaren!
De äro raka motsatsen till de fula rum, hvilka man nu finner i hundratusental i vårt land, dem där man ser en dammig turkisk divan med brokigt möbeltyg, en tunn, sladdrig, storrosig köpt duk på bordet; jutetygsgardiner – med sina hårda veck, sträfva fransar och fula gulgrå färger, med tryck i blått, rödt och brunt – som utestänga dagern; där stolarna med obekväma, svängda ryggstöd i ögelform och stoppad sits äro af imiterad mahogny; bordet med sina dumt svängda fötter af imiterad valnöt och byrån af imiterad ek; där en grann lampa i bjärtgul brons hänger i taket; brokiga oljetryckstaflor i förgyllda ramar och målade terracottarundelar med figurer hänga på väggarna; där ett rödt plyschalbum och ett himmelsblått glasfat till visitkort stå på bordet och ett par målade porslinsvaser med konstgjorda blommor “pryda“ byrån!
Huru falsk den föreställningen är, att skönhet i hemmet vinnes blott genom rikedom, det ser man bland annat i de många, af meningslösa lyxföremål och konstsaker öfverlastade hem, där intet djupt skönhetsbehof, ingen personlig smak gjort sitt urval eller gifvit föremålen den plats, från hvilken de kunna värka; där de mäst sammanhangslösa ting äro hopförda och – af tapetseraren ordnade!
Men dessa vanstälda rum skulle kunnat se behagliga ut, ifall man endast med häftstift fäst några träsnitt eller goda fotografier på väggen; ifall man i en enkel gulbrun eller grönbrun lerskål – af dem man får för tjugufem öre på torget – ordnat några gröna friska grenar; ifall allt krimskrams vore borta och några enkla hvita glas med blommor stode på byrån, några böcker låge på bordet; ifall rummets färger samstämde, ej skreko mot hvarandra och alla fula handarbeten vore utbytta mot enkla, hemmaväfda dukar, mattor och gardiner.
Med dessa enkla medel gaf rummet – så långt borta från alla kulturens hjälpmedel – dock ett intryck af bildning och harmoni.
En annan lår blef, endast genom att vändas med botten upp, serveringsbord eller “buffet“.
Allt detta målades nu i rödt eller hvitt, med dekorativa blommor här och där; på bord och “buffet“ lades hemväfda, hvita, fransade dukar, på vägghyllorna sattes gamla ler- och träkärl.
Genom några veckors eget arbete hade detta unga par således fått ett stilfullt, hemtrefligt rum, hvilket i ören kostade dem hvad andra ge ut i kronor – ja i tiotal af kronor, ofta utan att nå samma behagliga värkan.
Ett dörrförhänge med orkidéliknande blommor samt fjärilar, sländor och snäckor i rätt stora, starkt stiliserade former – med blekblått, djupblått och blekrödt till hufvudfärger på en guldbrun grund – syddes sålunda på några dagar och var af den vackraste dekorativa värkan.
Om man vill se ett hem, hvilket med enkla medel nått det hemtrefligaste och originellaste artistiska intryck, då bör man besöka målaren Karl Larssons uppe i Sunborn i Dalarna.
Men man gjorde förr på landet sina enfärgade tapeter själf: man målade med limfärg – blekrödt eller blekblått eller grönt – på papp, eller “marmorerade“ tapeten med att sedan stänka ett par andra färger mot grundfärgen.
I monumentala byggnader – såsom slott, museer, kyrkor, offentliga samlingssalar och dylikt – äro vägg- och takmålningar på sin plats.
Men alltid är i ett boningsrum den vägg vackrast, som endast är en enkelt prydd yta, hvilken aldrig söker dölja sin egenskap af att vara vägg i ett slutet rum, väggen, hvilken enligt Morris regel, bör “värka färg icke färger“.
Trävärket i rummet – panel, dörrar och fönster – är alltid stilfullt, ifall det behåller sin naturliga färg och endast betsas.
Ehuru de största mästare målat i tak, är detta dock i granden stillöst.
Det värkligt vackra är det måttligt prydda eller helt släta träeller tapettaket och – i brist på detta – ett alldeles slätt hvitt tak, dämpadt af en ton, som passar till rummets färg.
De flästa nyare stadsrum vanprydas af granna kakelsugnar.
Och för detta ändamål äro de gamla “trasmattorna“ såväl de starkaste som de vackraste, ifall man färgar trasorna och låter dem bilda ett smårutigt eller smårandigt mönster.
Man får sålunda – för 5–6 kronor till ett mycket stort rum eller ett par mindre – en vacker gulbrun färgton på sina golf.
Och – ifall icke mycket barntramp nöter dem – behöfver man endast hvart fjärde eller femte år förnya denna behandling, om den göres fast och grundlig första gången.
Behöfver man, för värmens skull, mattor, då böra dessa aldrig spikas fast – en af äldre tiders mäst hälsofarliga vanor.
Enfärgade eller på sin höjd småmönstriga äro de enda möbeltyger, man ej ledsnar vid; de enda, mot hvilka vackra handarbeten och människorna själfva taga sig riktigt väl ut, liksom dessa äfven “stå bäst“ – som det heter på konstnärsspråket – mot den lugna, entoniga tapeten.
De äldre, stillösa, från 1840–1870-talet, med sina lösa, svängda former, sina meningslösa, ofta påsatta utskärningar, äro stundom bekväma men afskyvärdt fula.
De helt modärna, jämförelsevis billiga möblerna – järnsängen, inventionssoffan, lavoiren, matbordet – äro bekväma, men ofta lika fula.
Särskilt vidrig är den inventionssoffa, som kallas turkisk divan, en dammgömma om dagen, en usel liggplats om natten; den fulaste klumpighet – i synnerhet med den vanliga klädseln af dåligt, mörkfasonerat möbeltyg – hvilken kan vanpryda ett rum!
Om man af omålat trä gör en ställning t. ex. 2 meter lång, 80 centimeter bred och 35 centimeter hög; spikar en sadelgjordsbotten ofvanpå denna, därpå lägger sina öfverloppsmadrasser och kuddar, öfver alltsamman breder ett skynke af boj, fris, eller hemmaväft tyg samt ställer det hela med ena sidan mot en vägg, utmed hvilken man staplar kuddar – då har man en vacker “divan“, bekväm att sitta i, härlig att hvila på om dagen och i en handvändning förvandlad till bädd för någon familjemedlem eller gäst.
Ett målat öppet bord – på hvilket står ett stort handfat och dito kanna – är den bästa och renligaste lavoir.
Ty för ett värkligen innehållsrikt samkväm gäller den gamla lukulliska regeln: att man icke bör vara färre än gracernas antal – d. v. s. tre – och ej fler än musernas – d. v. s. nio.
Men att gå öfver talet tretton är olyckligt – icke för vidskepelsens men för sällskaplighetens skull!
Hvad möblerna för öfrigt angår, så kunde man skaffa sig värkligt vackra sådana för ytterst billigt pris, om man vid sin bosättning följde en ung flickas exempel, hvilken själf – med den gamla pinnsoffan och pinnstolen till utgångspunkt – ritade upp en hel, stilfull möbel, den hon lät en landssnickare göra och sedan själf målade i grönt samt sydde kuddar till af bondväfnader.
Äfven sådana “stilfulla“ rum sakna sålunda, för en djupare estetisk blick, värklig stil, Ty rum böra ej värka som vore de tillkomna för sin egen skull.
Emedan detta just ger intrycket af “friskhetens lycksalighet“, af att blomman ännu växer.
Emedan dukens ändamål – att skydda bordet – ej bör dölja bordets ändamål att bära saker.
Och för att nå denna afsikt – att kunna dämpa, släppa in och äfven tillfälligtvis utestänga ljuset eller ljudet – böra hälst hvarken gardiner eller förhängen sättas fast, utan löpa lätt, på ringar eller breda fållar, öfver en rund stång, vare sig en dyrare af trä eller en billigare af metall.
“Emedan man speglar sig bättre i första fallet,“ svara strax alla kvinnor.
Ju mer denna smak öfvas, ju finare blir urvalet, ju säkrare omdömet, ju större ifvern, när det gäller att förena det nyttiga inom hemmet och att sålunda äfven i yttre afseenden där lyckliggöra genom att skapa harmoni.
Det vore därför i hög grad önskvärdt att landsorten ifrigt anslöto sig till den i Stockholm stiftade Föreningen för skolornas prydande med konstvärk, så att denna rörelse kunde komma att småningom omfatta hela landet.
Om skolan och skönheten sålunda närmade sig hvarandra, skulle detta mer än något annat bidraga till att barnen som vuxna sedan i sina hem – i original eller åtminstone i efterbildning – ville hafva några konstvärk.
De flästa oljefärgstaflor taga sig bäst ut på en röd eller – än bättre – en grågrön vägg.
En vacker domkyrka, ett gammalt slott, en och annan staty, ett och annat nytt hus är – om man undantager Visby, universitetsstäderna och Göteborg – allt hvad man i ett tiotal af våra landsortsstäder har att se med afseende å byggnader och skulptur!
Men det tar tid och behöfver vägledning, innan man bland allt detta myckna värkligen lär sig urskilja.2
Genom flitiga besök i museerna och genom en öppen blick för allt, som möter oss af vackert eller fult på gator och torg, lära vi oss dock småningom upptäcka orsakerna hvarför den ena byggnaden – som t. ex.
Petersénska huset vid Munkbron, eller adelsklubbens hus vid Kungsträdgården, Hallwylska palatset vid Berzelii park, Bünsowska huset vid Strandvägen, teknologiska institutet i Kungsbacken, Adelsköldska villan på Villagatan, elektricitetshuset vid Smålandsgatan – behaga oss så oändligt mycket mer än de hus, som omgifva dem.
Och om man än på landet har mindre tillfälle än i staden att för billigt pris kanna skaffa sig vackra föremål till hemmet, så har man däremot på landsbygden mera tid och råd att genom vacker hemslöjd – väfnader, snideri och konstsöm – pryda det.
Men ingen konst, ingen lyx kunna gifva skönhet åt det rika hem, där den värkliga skönhetskänslan och
skönhetsglädjen saknas.
Dessa antydningar – om de enkla medel med hvilka man kan nå skönhet i de enklaste hem – afslutas därför bäst med Ehrensvärds gyllene ord:
Det står icke inom människoviljans makt att helt omdana lifsförhållandena, och därför ligger lyckan, som de gamle sade, “i gudarnas knän“, icke i svaga människohänder.
Många röster afbryta: “Vi äro lyckligtvis hvarken blinda, lama eller döfva!“
När hon talar, blir det därför också blott om ytligheter, pängar eller nöjen, mat eller kläder, vind eller väder – ingen blir vare sig klokare, bättre eller gladare därigenom.
“Man borde hvarje dag se en vacker tafla, höra någon god musik, läsa i en värdefull bok och göra åtminstone en god gärning.“
“Men för oss är det alldeles omöjligt att följa den regeln“, invända några röster.
“Vi ha inga taflor hemma; på museum kan man ju inte gå hvar dag.
Böcker – ja, dem kan man lättare få.
Jag undrar just hur mycket godt man kan göra med sin veckolön – som skall räcka till allt möjligt annat också!“
Och dock är det alldeles säkert, att äfven den, som bor där hvarken museer eller musiknöjen finnas, som sällan ser en ny bok och som kanske ej ens kan lefva på sin veckolön – hon eller han kan i alla fall följa Göthes visa råd för att ge lifvet innehåll!
Börja nu värkligen se på dem; söken upptäcka konstnärens tanke och känsla i dem – och dessa afbildningar skola för er bli lefvande, ge er daglig glädje genom sin åsyn!
Har man ej öra för skogens och böljans melodier, för fågelkvittret och biens surr, för pärlande skratt och ömma tonfall – då blir man nog ofta utan sitt dagliga musiknummer!
Hos oss anse ty värr äfven de rika, att de i allra främsta rummet böra spara på böcker och läsa blott hvad de kunna få låna – ehuru i ett värkligt bildat hem möbler och kläder hällre borde vara enklare och böckerna flera!
Men man kommer upp ur dem friskare, starkare, vackrare än förut – vackrare, emedan en rikare själ ger oss ett själfullare anlete!
Ungdomen vet icke, att den öfvar en god gärning endast därigenom att – i hälsa och glädje, i godhet och oskuld – finnas till!
Räcka våra pänningar ej så långt – ehuru de med omtanka räcka icke så kort – så finnes vår arbetskraft, som kan förmå en del.
Alla inse nog nu, att det icke var öfverdrift i mitt påstående att man – om också under enformigt arbete, tunga sorger, tryckta förhållanden – förmår lefva ett rikt lif!
Verner von Heidenstam i sin geniala studie öfver Svenskarnas lynne framhöll vår brist på sund konservatism, träffade han därmed äfven grundorsaken till den poesilöshet, som blifvit följden af vårt hänsynslösa handhafvande af gamla minnen och gamla seder.
“Hvarför få vi inte detta i år?
Ack, låt oss få det så, som vi förr brukat!“ hör man ofta barnen bedja.
Knut, då julen dansades ut – alla dessa och andra gamla seder fyllde barnets sinne med hälgens säregna stämning, en stämning, som ty värr allt mer förflyktigas genom det nutida julfirandet: fråssandet i ett öfverflöd af presenter, godsaker och stora barnkalas.
Men därför borde hemmen skapa hvar sin sed, enligt hvilken de unga – i allvar och i glädje – på ett vackert sätt sade det gamla året farväl och hälsade det nya.
Som folksed kan stjärngossarnas vandring ju icke återkomma, men som hemnöje för barnen kunde seden helt visst ännu bli långlifvad, i synnerhet sedan Skansen – till hvars skapare den sunda konservatismen i vårt land står i outplånlig tacksamhetsskuld – åter upptagit densamma, liksom Lucia med hennes brinnande ljuskrona.
Den glädjen kunde bli ännu stämningsfullare för barnen, om man följde den tyska seden att – då man så kan – utomhus, i det nyss bara gräset och bland de ännu nakna buskarna, göra fågelbon, i hvilka barnen sedan själfva söka och finna sina brokiga ägg – den ännu kala markens första frukt för året!
Om hemmen åter upplifvade denna sed och – i en tidsenlig form – den gamla leken mellan de utklädda vinter- och vårkungarna, skulle barnen erhålla ett oförgätligt minne af vårens återkomst.
Allt hvad våren hunnit gifva af blommor och grönt sattes fordom vid pingsten i spisel, i ljuskronor och stakar – liksom för att fira vårens seger öfver allt, där elden kämpat mot vinterns köld och mörker!
Och huru “klädde“ man icke hvar vrå vid midsommaren; huru kär var ej dess fäst med sin “majstång“, sin dans och sin musik i sommarnatten!
Födelsedagarnas och andra bemärkelsedagars traditionella blommor, fästrätter och “firningar“ – än med “utklädsel“ eller knäckkokning eller plättkalas och dylika enkla nöjen – kunna emellertid icke ersättas af några mer storartade, för hvar gång nya fästligheter.
Hvarje hem har plikten att göra äfven hvardagen och söndagen innehållsrika för barnen, genom små nöjen efter slutat arbete: om vintern sagostunder vid brasan, med äpplen och nötter vid särskilda anledningar; eller sång kring pianot eller läsning af en ny “rolig bok“ eller förevisning af ett planschvärk.
Under gemensamma vandringar – särskilt när hemmet är på landet – öfverflöda glädjekällorna för den, hvilken förstår att lära barnen se hela naturen som en fäst, från framträdandet af sälgens luddiga “gåsungar“, blåsipporna och lärkan, till den första hvita snön!