Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Anledning till åtal har funnits deruti, att hos Rådstugurätten i Gefle obehörigt dröjsmål med afdömande al ett derstädes anhängiggjordt urarfva- och afträdesmål ägt rum, helst detta mål, hvilket den 17 Maj 1848 är vordet hos Rådstugurätten anhängiggjordt, och uti hvilket skriftvexlingen slutats den 8 Januari 1849, samt mundtliga förhör hållits den 9:de och I6:de hästpåföljande Juli, icke blifvit afdömdt före slutet af år 1849, såsom beqvämligen ske kunnat, utan all åtgärd deri fått anstå till femte året derefter, då detsamma, sedan en af parterna för erhållande af slut i saken anlitat den offentliga åklagaremakten, och klagoskriften blifvit Rådstugurätten delgifven, är vordet af Rådstufvurätten företaget till afgörande och dom den 30 Oktober 1854 deruti meddelad; hvarföre jag emot Rådstufvurättens Ordförande och Ledamöter för detta dröjsmål förordnat åtal, hvilket inför Kongl. Svea
Hof rätt blifvit utfördt; och har Kongl. Hofrätten deruppå meddelat utslag den 30 Maj 1855, af innehåll, att hvad anginge åtalet emot Borgmästaren, så, alldenstund skriftvexlingen i omförmälta mål slutats den 8:de Januari 1849, och mundtliga förhör blifvit hållna den 9:de och 16:de Juli samma år, hvarefter målet, enligt 85 § i Konkurslagen af den 12 Mars 1830 bordt ofördröjligen till afgörande förekomma, men likväl blifvit så sent till slutlig behandling af Borgmästaren, å hvilken målet var lottadt, anmäldt, att dom deri först den 30 Oktober 1854 är vorden af Rådstufvurätten utfärdad; fördenskull, och då Borgmästaren förklarat sig icke kunna bestrida, att ifrågavarande mål både bordt och kunnat förr, än som skett, med slut afhjelpas, samt hvad han för att till någon del urskulda anmärkta dröjsmålet anfört, eller att Borgmästarens tid af andra åligganden varit upptagen, icke förtjente afseende, pröfvade Kongl. Hofrätten, med stöd af 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, rättvist fälla Borgmästaren att för obehörigt dröjsmål med nämnde saks afgörande böta Etthundra daler silfverin y n t med Trettiotre Riksdaler sexton skillingar banko.
Beträffande åter Rådstufvurättens Ledamöter, har Kongl.
Hofrätten, dels på grund af skedd förflyttning vid 1849 års slut från den afdelning af Rådstufvurätten, som handlagt ärendet, och dels i anseende till först efteråt inträffad anställning å samma afdelning samt ena Ledamotens dessutom från innehafd
Magistratssekreterarebefattning härrörande trägnare sysselsättning, hvaraf han varit hindrad att med sin uppmärksamhet följa de mål, hvilka ännu icke erhållit den slutliga handläggning, som på föredraganden ankommit, förklarat, att hvad bemälte Ledamöter och Magistratssekreterare blifvit till last lagdt, ej kunde till ansvar för dem föranleda, hvarföre den derom förda talan ej bifallas kunde; och har jag med denna frikännelse funnit skäl att åtnöjas; äfvensom Borgmästaren lemnat Kongl.
Hofrättens utslag oklandradt.
Vid Medelstad Häradsrätt hade år 1843 en ransakning blifvit börjad emot trenne personer, hvilka varit misstänkta att hafva innehaft och undandolt åtskilliga större bankosedlar, som skulle varit Majoren och Riddaren Ankarloo i Nettraby tillhörige, men blifvit vid JR.
11 — 82 — det å honom år 1827 af Gastaf Carlson och Niklas Carlson förofvade mord af dessa tvä ogerningsman, som sedermera undergått dödsstraff, tillgripne; och då denna ransakning enligt Häradsrättens beslut den 7
Maj 1845 fått bero på framdeles skeende anmälan af målsägare, åklagare eller tilltalade, men målet rörde ett brott af den svåra art, att åtal derå ej ens af målsägare kunde nedläggas, samt derförutan ostridigt bordt finnas att, derest de tilltalade kunde befara att blifva sak fällde, eller målsägare eller åklagare fruktade utgången af ett rekonventionspåstående, ingendera då ägde skäl att påkalla sakens slutliga pröfning, och med allmänna ordningen och lagens helgd i allt fall vore oförenligt, att ett brott af förevarande beskaffenhet, i händelse det befunnes verkligt, förblefve ostraffadt, eller att vid motsatt förhållande den upprättelse uteblefve, som de tilltalade möjligen kunde hafva att fordra, och att ingenting härom kunde lagligen annorlunda för afgjordt antagas, än att målet blefve af laga domstol pröfvadt; har jag, efter härom hos mig skedd angifvelse, låtit anställa åtal emot
Domhafvanden för hans underlåtenhet att berörda mål i laglig ordning till slut befordra och genom hufvudsakligt utslag afgöra.
Sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten öfver Skåue och Blekinge utfördt; så har Kongl.
Hofrätten genom utslag deruti den 29 Juni 1855 sig utlåtit, att emedan upplyst vore, att Häradsrätten, sedan ifrågavarande ransakning en längre tid fortgått, genom flera på hvarandra följande beslut meddeladt åklagaren i och för målets bringande till slut nödiga ansedda föreskrifter, men åklagaren icke ställt sig dessa förelägganden till efterrättelse, utan vid slutligen utsatt ransakningstillfälle den 7 Maj 1845 uteblifvit, samt öfrige parterne, likasom under en följd af förutgångna bestämda rättegångstillfällen, sistnämnda dag icke heller tillstädeskommit; ty och som Häradsrätten vid sådant förhållande, äfven om slikt förfarande icke kunde anses med lag uti brottmål af förevarande beskaffenhet öfverensstämmande, dock icke saknat anledning förklara målets å nyo upptagande på någonderas af parterna framdeles anmälan beroende, samt hvarken de tilltalade, eller åklagaren, eller målsägare, derigenom i någon mån betagits rätt att erhålla Häradsrättens yttrande öfver de påståenden, de under ransakningen framställt eller önskade fullfölja, funne Kongl. Hofrätten, som för närvarande ej hade att yttra sig öfver den hos mig gjorda angifvelse i vidsträcktare mån, än den genom nu förevarande mot Domhafvanden anställda åtal blifvit biträdd, samma åtal icke kunna till ansvarspåföljd föranleda; i föjd hvaraf äfven angifvärnes i Kongl.
Hofrätten framställda ersättningspåstående lemnades utan afseende; men som ej mindre de, än Advokatfiskal uti deras till Kongl.
Hofrätten ingifna skrifter påkallat omförmälta ransaknings vidare handläggning, aktade Kongl. Hofrätten skäligt förständiga Medelstad Häradsrätt att samma ransakning ånyo företaga och med laga slut afhjelpa.
Då genom detta utslag hufvudafsigten blifvit vunnen medelst brottmålets befordrande till lagligt slut; har jag funnit mig böra med utgången åtnöjas.
Ett mål af särdeles ringa materiel betydenhet, emedan det angick endast en dags vatten och bröd mer eller mindre, har gifvit ämne till åtal, såsom vigtigt derigenom, att det gällde missförstånd af lagens betydelse i de fall, då den bestämdt utsätter urbota straff, och förblandning af dessa med sådana kroppsstraff, hvilka uppkomma genom böters förvandling.
Det var Stockholms Rådstufvurätt, som hade vid afgörande af en anklagelse emot tjenstehjon för våld å dess matmoder så tillämpat 15 kap. 2 § 2 mom.
Missgerningsbalken, att i stället för de sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, som detta lagrum alternatift med fjorton par ris utsätter, Rådstufvurätten ådömt endast femton dagars fängelse vid vatten och bröd; och då jag vid anmärkning härom begärde Rådstufvurättens förklaring, blef denna så beskaffad, att anledning vore hämtad från Kongl. Förordningen den 10 Juni 1841 samt 5 kap. 1 och 4 §§ Straffbalken, enär de i nämnda Kongl. Förordning enligt samma lagrums grunder gifna förvandlingsföreskrifter utvisade, att ett straffbelopp i vatten och bröd, som vid förvandling svarar mot fjorton par ris, icke uppginge högre än till femton dagars nyssnämnda — 83 — fängelse.
Då jag icke kunnat åtnöja mig med detta slags försvar för en åtgärd, den jag ansett uppenbart felaktig, (örordnade jag åtal, för att derutinnan vinna nödig tillrättavisning.
Men sedan detta åtal inför Kongl. Svea Hofrätt blifvit utfördt; så har Kongl.
Hofrätten genom utslag deri 10 Juli 1855 sig deröfver utlåtit och på den grund, som
Rådstufvurättens nu anförda förklaring innehåller, frikännt denna Rätts Ledamöter från ansvar.
Häremot har jag uti underdåniga besvär anmärkt, att något tvifvel tycktes mig icke äga rum, det ju både Straffbalkens och 1841 års Kongl.
Förordnings föreskrifter om mätningen al kroppsstraff inskränka sig till endast sådana straff, som genom förvandling af böter uppkomma, och för ingen del äga någon tillämpning på urbota straff, hvilka i lagen uttryckligen bestämmas.
I lörevarande fall inträffade dessutom den orimligheten, att om man i stället för risstraffet, hvilket Rådstugurätten tycktes hafva ansett vara det normala uti, 15 kap. 2 § 2 mom.
Missgerningsbalken, antoge fängelse vid vatten och bröd för norm, och efter detta förfore på samma sätt, som Rådstugurätten gjort med det andra alternatifvet, man skulle komma till det resultat, att som sexton dagars fängelse vid vatten och bröd, enligt 1841 års Kongl. Förordning, svarar emot det bötestal, som umgälles med femton par ris, risstrallet alltså borde till detta belopp utsättas, när domstolen funne lämpligt att välja detta alternatif.
Uppå dessa underdåniga besvär har nådigt Utslag ännu icke följt.
Sedan hos Konungens Befallningshafvande i Norrbottens län en qvinna, hvilken för enkelt hor borde undergå tolf dagars fängelse vid vatten och bröd, blifvit anmäld till verkställande af detta straff, men befunnits hafva till Länshäktet medfört ett barn, som hon mer än sju månader förut framfödt; så hade Konungens Befallningshafvande samma dag, den 3 Januari 1850, förordnat, att bemälta person skulle till hemorten återföras för afbidande af natt och år efter barnets födelse, innan det henne ådömda straffet finge verkställas.
Detta emot 3 kap. tj § Straffbalken stridande beslut har jag funnit mig icke kunna undgå att låta lagligen åtala; och har uti då afgifven förklaring Konungens Befallningshafvande till grund för samma beslut endast åberopat alldeles godtyckliga skäl, enligt hvilka det skulle kunna tillåtas hvarje digifvande moder att undslippa straffs verkställighet, intill dess barnet ej mer behöfde att af henne omedelbarligen näras.
Hofrätten har genom utslag i detta mål den 18 Juii 1855 väl förklarat, det Konungens Befallningshafvande icke varit af uttrycklig lag till anmärkta förfarandet föranlåten, men dock ansett samma förfarande, med afseende å hvad Konungens Befallningshafvande i förklaringen andragit, icke vara af beskaffenhet att kunna till ansvars- eller ersättningsskyldighet föranleda.
Med detta utslag har jag funnit mig icke kunna åtnöjas, utan deröfver anfört underdåniga besvär, hvaruti jag anmärkt, att det enda af de sålunda ifrågakomna skäl, hvilket skulle kunna framställa något verkligt hinder för en ofördröjlig verkställighet af det ådömda -straffet, eller att utväg saknades till anskaffande af nödig vård om barnet af annan person under modrens strafftid, icke varit af någon verklig betydelse, hvilket röjde sig deruti, att Konungens Befallningshafvandes beslut om straffets uppskjutande vore fattadt samma dag, som den sakfällda blifvit i fängelse inställd, och följaktligen, innan ännu något rådrum varit att göra nödiga efterspaningar till utrönande, huruvida tillfälle vore att foga tjenlig anstalt för barnets vård och försörjning.
Vid detta förhållande insåge jag icke, att det anmärkta förfarandet kunde på någon skälig grund ursäktas; och jag fullföljde i underdånighet den hos Hofrätten å mina vägnar förda talan.
Uti dessa underdåniga besvär trodde jag dessutom den anmärkningen icke vara olämplig, att jag lika litet som någon annan på ämnet i minsta mån uppmärksam kunnat förbise, hurusom fängelse vid vatten och bröd, säkerligen det olämpligaste af alla i svensk lag stadgade straff, är aldramest olämpligt, när det användes på qvinna, som ammar sitt späda barn; och till bekräftelse häraf åberopade jag de försök, jag gjort att i lagstiftningsväg bringa det - — 84 — samma i åtanka.
Men då detta icke lyckats, utan lagstiftningsmakten lemnat lagen oförändrad, hade deraf, i min tanka, ej annan följd kunnat uppstå, än att denna lag måste efterlefvas; och jag hade derföre ansett mig pligtig att beifra de öfverträdelser deraf, som kommit till min kunskap *).
Dessa underdåniga besvär äro ännu hos Kongl. Maj:t anhängiga.
Efter angifvelse derom, att en tillförordnad Domhafvande i Gottlands Norra härad, för inställelsen till handläggande af ett der anhängigt ärende, fordrat och låtit genom utmätningstvång hos sakägaren uttaga resekostnadsersättning, dertill t. f.
Domhafvanden förmentes icke hafva varit berättigad, har jag låtit hos Kongl. Svea Hofrätt anställa åtal emot nämnde
Domhafvande, i följd af det genom handlingar utredda förhållande, att sedan angifvaren hos Häradsrätten sökt dödande af en inteckning, hvarmed | mantal Thors i Bro socken var besväradt för en af Sutthoffska konkursmassan i Stockholm uppgifven fordran, och denna ansökning blifvit af Häradsrätten upptagen vid vintertinget år 1848, då Sökanden företett Kongl. Svea Hofrätts den 29 Juni 1847 gifna laga kraftvunna dom, angående den af Handelsbolaget Dan.
Sutthoffs et C:ie konkursmassa fullföljda talan efter vad emot Wisby Rådstufvurätts dom uti Handlanden A. J. Ihres konkurs den 23 Nov. 1846, deri Rådstugurätten ansett Dan.
Sutthoffs et C:ie gäldbundna bo icke kunna för dess uppgifna fordringsanspråk tilläggas någon betalningsrätt utur de afträdda tillgångarna, till hvilka hörde i fråga varande | mantal Thors, hvarefter Hofrätten förklarat sig ej finna skäl att i Rådstufvurättens öfverklagade dom göra ändring; så hade Häradsrätten, efter inhämtad kännedom deraf, att Sökanden tillhandlat sig nämnda hemman af en person, som å offentlig auktion från Handlanden Ihres konkursmassa detsamma inköpt, meddelat det beslut under den 23 Febr. 1848, att annan åtgärd ej kuDde vidtagas, än att, på sätt 24 § uti Inteckningslagen den 13 Juli 1818, sådan den lyder i Kongl.
Kungörelsen den 18 Dec. 1823, föreskrifver, Grosshandelsbolaget Dan.
Sutthoffs et C:ie konkursmassa skulle genom anslag å Rättens dörr och kungörelse, som genom Sökandens försorg borde 3:ne gånger införas i Post- och Inrikestidningarna, kallas och föreläggas att å 3:dje rättegångsdagen af det lagtima ting med Gottlands Norra härad, som infölle först sedan en månad från sista kungörelsedagen förflutit, hos Häradsrätten anmäla, huruvida emot ofvanberörda intecknings dödande kunde vara något att påminna; och ville Häradsrätten då, ehvad bemälta konkursmassa begagnade rättigheten att varda hörd eller ej, och jemväl utan hinder deraf, att originalinteckningshandlingen icke uppvisades, angående inteckningens dödande sig utlåta; hvarefter Sökanden vid påföljande hösteting den 11 Okt. 1848 anmält, att han på kallelse af tillf.
Domhafvanden infunnit sig, för att fullgöra honom i ärendet gifven föreskrift, utan att detsamma likväl då, i anseende till tillf.
Domhafvandens frånvaro, kunnat förekomma; men å vintertinget 1849 hade, efter det Sökanden företett bevis öfver fullgörande af föreskriften om kallelse i tidningarna, Häradsrättens hufvudsakliga beslut blifvit fattadt samt den i fråga varande inteckningen till all dess kraft och verkan dödad och upphäfven; och hade Häradsrätten så väl vid detta, som vid förra rättegångstillfället, dömt Sökanden att godtgöra tillf.
Domhafvandens rese- och dagtraktamente, ena gången med 9 R:dr 7 sk. och andra gången med 18 R:dr 12 sk. banko.
Då jag, vid detta förhållande, ansåg Kongl.
Kungörelsen den 18 Dec. 1823 icke rätteligen vara åberopad, helst denna författning endast i de fall ägde tillämpning, att uti en utmätningsvis eller under konkurs försåld fastighet finnas inteckningar, till hvilkas gäldande köpeskillingen icke förslår; hvaremot här förekom det förhållande, att inteckningen, hvars dödande begärdes, blifvit kraftlös genom laga kraftvunnen dom, som ogillade sjelfva den for - ’) Händelsen liknar ganska nära den hos Kongl. Maj:t uppå min underdåniga klagan skärskådade, hvaröfver nådigt Utslag meddelades den 22 Januari 1851 och finnes upptaget uti embetsberättelsen för samma år. — 85 — dran, för hvilken inteckningen var gifven; anmärkte jag följaktligen, att här ej funnits anledning till inteckningshaTvarens hörande, och det för sådant ändamål vidtagna uppskof vid första tinget syntes mig alltså icke hafva bordt äga rum, utan hade ärendet, efter min tanka, då rätteligen skolat i dess varande skick genast afgöras; hvarföre ock den kostnad, som från uppskolvet härrört, varit öfverflödig; och på det klaganden, som med denna kostnad blifvit obehörigen belastad, måtte komma i tillfälle att derför vinna ersättning, fann jag mig icke böra vägra att förordna lagligt åtal emot tillf.
Domhalvanden, hvilket åtal, med påyrkande af laga ansvar för ärendets origtiga behandling samt skyldighet att till klaganden återgälda, hvad utöfver rätta beloppet blifvit honom affordradt i rese- och traktamentskostnader till Domhafvanden, blifvit inför Hofrätten utfördt samt slutligen afgjordt genom utslag den 5 Febr. 1852, hvaruti Hofrätten sig deröfver yttrat, att som klaganden, då han vid 1848 års vinterting sökte dödande af inteckningen, icke, såsom uti 1 mom. af 24 § i 1818 års Kongl. Förordning säges, hos Häradsrätten företett det skuldebref, hvarå nämnda inteckning sig grundade, samt Häradsrätten följaktligen icke bordt klagandens ansökning bifalla, innan tillfälle blifvit lemnadt inteckningshafvaren att öfver ansökningen sig yttra; vid hvilket förhållande den omständighet, att Häradsrätten genom beslutet den 23 Febr.
1848 förklarat annan åtgärd i följd af klagandens ansökning icke kunna vidtagas, än att Dan.
Sutthoffs et C:ie konkursmassa skulle kallas att öfver ansökningen höras, icke vore af beskaffenhet att till någon ansvars- eller ersättningspåföljd för
Domhafvanden föranleda; Hofrätten alltså pröfvade rättvist, att Domhafvanden från det mot honom anställda åtal befria.
Missnöjd med detta utslag, har jag deröfver anfört underdåniga besvär, uti hvilka jag sökt redovisa det begrepp om saken, hvarifrån min talan utgått.
Jag hade föreställt mig, att inteckning för en genom dom ogillad fordran bör kunna dödas, änskönt skuldebrefvet. hvarå inteckningen är meddelad, ej kan hos dess innehafvare erhållas och företes.
Om det nemligen ej kan begäras, att ett skuldebref, som icke gäller och tili hvars inlösande den intecknade fastighetens ägare således ej heller kan förpligtas, skulle af honom innehafvas och företes; så borde deraf dock icke följa, att det skall vara honom betaget att få sin egendom befriad från gravationen för samma skuldebrefs innehåll, nar han kan lagligen ådaga lägga, att den dermed förskrifna fordran icke är gällande.
Denna rättighet till intecknings dödande, utan att förete inlöst fordringshandling, ansåg jag icke kunna inskränka sig till de händelser, som omtalas i 1823 års Kongl.
Kungörelse om rättighet att få inteckning dödad för fordran, till hvars betäckande köpeskillingen blifvit otillräcklig vid utmätnings- eller konkursauktion.
Icke ägde denna nådiga Kungörelse tilllämpning på hvarje fastighet, som af en konkursmassa säljes, utan den handlade om sådan fastighet, hvari finnes gällande inteckning, och hvaraf försäljning sker för konkursmassas och inteckningshafvares räkning.
Om den intecknade fordringen genom dom ogillas, vare sig före försäljningen eller derefter, men innan fråga uppstår om inteckningens dödande; så komme under denna frågas behandling någon inteckninghafvares rätt icke att bero och då kunde ej heller någon tillämpning af nämnda nådiga Kungörelse äga rum.
Denna författning handlade nemligen vid konkursauktioner om fastighet, hvaruti finnas inteckningar, till hvilkas gäldande köpesumman ej förslår, men icke om fastighet, för hvilken köpeskillingen ej kan komma i fråga att användas till gäldande af inteckningar, emedan ingen fordran finnes, till hvars gäldande den skulle användas.
Att vid fråga om dödande af den inteckning, som varit beviljad för en sedermera genom dom ogillad fordran, kalla inteckningshafvaren för att höras, huruvida emot dödandet kan vara något att påminna, vore att kalla honom till bevakande af en rätt, som han redan genom dom förlorat, och kunde, såsom innefattande domqval, ej ens vara lofligt, om än den sökandes rätt, som fordrar att få inteckningen dödad, icke genom det deraf vållade dröjsmålet förnärmades.
Nu hade, i förevarande fall, Hofrättens dom visat, att för bristande laglig bevakning Handelsbolaget Dan.
Sutthoffs et C:ie konkursmassa blifvit förklarad förlustig all fordringsrätt hos Handlanden Ihre; och då denna dom, hvilken vunnit laga kraft, blifvit af fastighetsägaren, som sökte inteckningens dödande, hos Häradsrätten företedd; hade jag således ansett Härads - — 86 — rätten hvarken hafva ägt något slags anledning att till hörande öfver denna ansökning föreskrifva kallelse å Dan.
Sutthoffs et C:ie konkursmassa, eller skulle, då denna ej varit att anse såsom ägande fordran hos Ihre eller inteckning för sådan fordran uti den för Ihres borgenärers räkning sålda i fråga varande fastigheten, lagligen kunnat, i händelse någon sig på kallelsen anmält, till pröfning upptaga en af denne förd, på fordringsrätt syltande talan.
Då i Hofrätten det inkast uppkommit, att af Hofrättens dom i konkursen icke ens med någon visshet kunde inhämtas, att den afsåg den fordran, hvarför inteckningen beviljats; kunde jag ej härleda detta inkast från annat än en föreställning om möjligheten deraf, att den fordringssumma, som i domen omtalas och för hvilken krafvel blifvit ogilladt, icke utgjort I).
Sutthoffs et
C:ie konkursmassas hela bevakningssumma i Handlanden Ihres konkurs, utan någon fordran derutöfver återstått, som kunnat vara godkänd och möjligtvis just den i fråga varande intecknade.
Men denna föreställning farin jag vara undanröjd genom kän nedom af domens verkliga lydelse, hvaraf visade sig, hvad också Dombafvanden genom domens företeende hos Häradsrätten erfarit och derföre jemväl i sin förklaring erkänt, nemligen att Sutthoffs et C:ie konkursmassa var fråndömd all betalning för dess i Handlanden Ihres konkurs anmälta fordran, hvaraf de omtvistade i Thors hemman intecknade 1000 R:dr utgjort en del; att nemligen Hofrättens meranämnde dom är gifven uppå fullföljd vadetalan i samma konkurs, och att fordran är ogillad i följd af bristande bevakning, så att ej någon fordringsrätt i denna konkurs kunde för Sutthoffska konkursmassan återstå.
Jag medgaf, att det fall, som hos Häradsrätten här förekommit, att nemligen i stället för ett inlöst skuldebref företes en dom, hvarigenom skulden försvunnit, icke vore detsamma som någotdera af de läll, hvarom 24 § af Inteekningsförordningen eller 1823 års nådiga Kungörelse handlade, det ena, att gäldenär med skuldebrefvets företeende visar sig hafva skulden till fullo betalt, och det andra, att vid utmätnings- eller konkursauktion köpeskillingen blifvit otillräcklig till inteckningarnas gäldande.
Men jag anmärkte, att om man skulle antaga, det inteckning ej får dödas i andra, än dessa två läll, och på intet annat sätt, än som för dem äro föreskrifna; man också måste antaga, antingen att inteckningar finnas, hvilka, sedan deras gällande kraft bevisligen upphört, dock aldrig kunna dödas, eller ock att sådana, om hvilka intetdera af de föreskrilna förfaringssätten handlar, likväl måste under någotdera af dessa hänföras, i fall deras dödande skall kunna för sig gå.
Vore det nu omöjligt att på en försvunnen men icke inlöst fordran lämpa föreskriften om skuldebrefvets företeende och påtecknande; så syntes det lika litet (lagligen) möjligt att genom kungörelser i tidningarna kalla till hörande inteckningshafvare, hvilkas talan man ej kunde upptaga, enär deras inteckningsrätt redan försvunnit genom den dom, som ogillat deras fordran.
Att få en inteckning dödad i det fall, hvarom här är fråga, borde således blifvit möjligt, utan att använda någotdera af de sätt, som i de 2:ne åberopade lagställen uppgifvas och som troligen vöre de enda, man i lagen funne.
Någon synnerlig betänklighet härvid förmodade jag dock svårligen uppkomma annorlunda, än genom ett oklart begrepp om hvad som med intecknings dödande egentligen menas.
När vid ansökan om inteckning gäldenär visade, att fordran vore gulden, eller af annan orsak försvunnen eller ogiltig; då finge, enligt 8 § Inteekningsförordningen, inteckning icke beviljas.
Om nu, sedan den en gång alifvit beviljad, efteråt visades, att fordringen försvunnit eller blifvit ogiltig; så måste väl i sjelfva verket också inteckningen anses hafva med samma skäl försvunnit, som den från början, i händelse förhållandet då varit enahanda, aldrig skulle blifvit beviljad.