Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad serskildt formen för den föreslagna underdåniga anhållan hos Kongl. Majit beträffar, så torde mindre behöfva erinras, att densamma nu är så mycket mindre befogad, som alla riksstånden redan bifallit Stats-Utskottets på Kongl.
Maj:ts egen nådiga proposition gjorda förslag uti utlåtandet N:o 166, punkt 1, rörande folkskolelärare-seminarierne, hvarföre Höglofl.
Ekonomi-Utskottets här aflåtne förslag oundvikligen måste löpa fara att inom stånden blifva lagdt till handlingarne.
Häruti instämma O. Johansson och Erik Carlsson från Stockholms län. 2:o
Får jag reservera mig emot Utskottets utlåtande i ll:te punkten, hvarest föreslås, att en mera bestämd föreskrift måtte i 6 § af folkskolestadgan intagas, att folkskolelärare-tjenst bör med klockare-tjenst förenas.
Jag anser den föreskrift i detta hänseende redan finnes uti mom. 4 berörde § af den Kongl, stadgan vara fullt tillräcklig, då deruti finnes pastor och församling medgifvet att förena dessa tjenster.
Att skärpa denna föreskrift kan på längd ej medföra båtnad, hvarken för församlingarne sjelfva eller för skollärarne och klockarne.
De sistnämnde eller klockarne ega sina vissa enligt lag bestämda åligganden, som ej utan förfång för embetet och presterskapets tillbörliga uppassning kunna stå tillbaka för skollärarens maktpåliggande pligter.
Klockarne inom stora församlingar hafva ofta betydliga löneförmoner, så att deras tjenster allt för väl lämpa sig till att blifva en slutlig belöning för skickliga skollärare, som, i fall klockaretjenster ej funnes för dem att söka, beröfvas den utsigt de hittills haft att vinna befordran till en lugnare tjenst på gamla dagar, som onekligen bättre egnar en vid verksamhet vand person, än en knapp pension utan verksamhet, serdeles som pensioner för folkskolelärare ej en gång ännu finnas.
En oformlighet uti detta förslag finnér jag dessutom, hvad serskildt Lunds stift beträf - 22 Allmänna Besvärs- t>u» c-nonomi-tjlsTiollels Betänkande, N.o HZ. far, deruti, att riksstånden redan hafva bifallit Ekonomi-Utskottets utlåtande N:o 37, deruti en af Herr Kontrakts-prosten
Quiding väckt motion örn bestämmandet af klockares i Lunds stift undervisningsskyldighet blifvit ansedd icke böra föranleda någon Rikets Ständers åtgärd, hvaremot Utskottets nu gjorda förslag synes stå i strid, äfvensom det ej mindre strider emot ett annat vid denna riksdag fattadt beslut, beträffande det inom Lunds still egna förhållande, att klockaretjensterna få med presterlig tjenst förenas, hvaruti Rikets Ständer icke ansett någon förändring böra ske, då de afslagit Ekonomi-Utskottets utlåtande N:o 38 angående inskränkning uti klockarepresternas rättighet att ej behöfva bestrida folkskolelärare-tjensterna inom vederbörande församlingar, då de dertill hålla substituter, hvarigenom, om nu klockaretjensterna för besparings skull allestädes skulle sammanslås med folkskolelärare-tjensterna, de hittills inom Lunds stift i stället för komministrar fungerande klockare-prester, till skada för stiftets själavård, skulle komma att ej längre kunna anställas.
Jag kan ej undgå att uttrycka, det jag anser Utskottets förslag så väl i denna punkten,] som i fråga om inskränkningar i öfrigt uti skollärares och klockares redan befintliga rättigheter och pligter, vara lika opraktiskt, som omotiveradt.” 2:o af Riksdagsfuilmäktigen Per Bengtsson från Calmar län: ”Emot det beslut, Utskoltet fattat i ofvanstående punkt om indragning af vissa seminarier, får jag mig reservera.
Då Rikets Ständers Stats-Utskolt i sitt betänkande N:o 166 tillstyrkt, att anslaget till seminarierna skulle i enlighet med Kongl. Maj:ts
Nådiga proposition intill nästa riksdag oförändradt utgå, hvilket blifvit af Rikets Ständer bifallet, och då Utskottet hade sig nogsamt bekant, att ett sådant beslut blifvit af Ständerna redan fattadt, så lärer detta Utskotts beslut endast vara en gåta, ty besynnerligt ser det åtminstone ut, att ett Rikets Ständers Ekonomi-Utskott kan för samma Ständer framkasta ett lockbete, likasom skulle desse obetänksamt nog fastna på kroken.
Jag har derföre icke kunnat med min röst bidraga till ett sådant beslut.
Hvad majoritetens inom Utskottet egentliga mening härmed varit, ligger ännu efter milt förmenande under en dunkel slöja, som troligen icke kommer att lösas förr än i framtiden.
Genomskådar man Riksdagsförhandlingarna vid 1840 års riksdag, så finner man hvad svårigheter Bonde-Ståndet hade att bekämpa från de höglärdes sida för att få folkskolor och seminarier bildade.
Nu sedan desse nyligen kommit i gång och börjat gagneligt verka på de mindre bemedlade folkklassernas så väl fysiska som moraliska tänkesätt, hvilka sakna tillgång alt uppehålla sig i de högre läroverken, så måste man väl medge, att ett Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänktmd«, N:o HA - SS seminarium vid hvarje domkapitel är af stor vigt och nytta för de fattigare folkklasserne, och hvilken rätt tänkande kan på goda och förnuftseuliga skäl framstå med den grundtanken, som uttalades vid målets handläggning, att, då en person genomgått ett seminarium, han sedan är oduglig till arbete eller något annat yrke, än skollärare.
En sådan tanke är, efter mitt sätt att se saken, falsk, och utgår ej från rena afsigter.
Inom Utskottet har äfven den åsigten gjort sig gällande, för att kunna genomdrifva den föreslagna inskränkningen i seminariernas nu varande antal, utan att afse de fördelar, som de i sitt nuvarande skick åstadkommit och än ytterligare åstadkomma, nemligen, att derifrån utgår för stort antal elever, som slutligen saknar all sysselsättning.
Om så vore fallet, hvilket ännu icke är bevisadt, hvarföre icke då vara betänkt på en indragning i de högre eller öfriga läroverken, som i så många åratal tillskapat hundratals, för att icke säga tusendetals personer, som i mer eller mindre mohn sakna sysselsättning.
Ständer bevilja vid hvarje riksdag stora summor till uppbyggande af nya fängelser; skall man då, för att få dessa afskyvärda nästen uppfyllda med brottslingar, på samma gång begära indragning af de läroanstalter, som i första rummet för de mindre bemedlade folkklasserna bidraga till deras bildning, och för att rycka dem från ett kommande förderf.
Jag frågar, örn sådant är rättvist och billigt framställdt af ett Utskott.
Skulle det äfven vara Rikets Ständer värdigt att på en motionärs framställning hos Kongl. Maj:t begära ändring i de läroanstalter, som de vid hvarje riksdag, allt sedan desses tillkomst, så omsorgsfullt vårdat och nyligen kommit till stånd, sådant synes mig åtminstone betänkligt.
Inom Utskottet har icke så sällan blifvit uttalad den meningen, helst då motioner kommit från det fjerde Ståndet, alt man icke borde utan allt för stora skäl besvära Kongl. Majit med underdåniga skrifvelse!-, men vid delilia frågas behandling och afgörande, som, hvad jag tror, haft stora skäl emot sig, hafva ändå likväl inga sådana betänkligheter blifvit uttalade, fastän frågan redan är af Rikets Ständer, i enlighet med Kongl. Maj:ts nådiga Proposition, afgjord.” Häruti instämma Lars M. Knutsson från Östergöthland, J.
Holm från Stockholms län. 3:o Af Riksdagsfullmäktigen Johan Bergström från Stora Kopparbergs län: ”Emot Utskottets Betänkande i Irsta punkten får jag reservera mig.
Utskottet har föreslagit, att ett mindre antal seminarii-skolor vore tillräckligt, och att större delen af de nu befintlige seminarii-skolorne kunde indra - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N.o //4. gas, utan att. något af det till detta ändamål redan anslagna statsanslag skulle förminskas.
Jag deremot önskade* att seminarii-skolan mer och mer kunde införlifvas med det öfriga läroverket i stiftsstäderna, der stiftsstyrelsen är stationerad och bör vara i tillfälle ha uppsigt öfver skolan.
Konung och Ständer ha redan sökt förena gymnasium och lärdomsskola, och seminariiskolan borde, efter min tanka, ej blifva ett undantag från andra undervisningsanstalter, hvarföre jag tycker det vara origtigt, att nu föreslå åtgärder, som skulle ha till påföljd att skilja seminarium ifrån det öfriga läroverket inom stiftet.
Jag anser således detta Utskottets förslag vore att lösrycka en del ifrån läroverken vid de flesta stift i riket.
Dessutom tror jag, att en stor olägenhet skulle uppstå för en del orter, om seminarii-skolan skulle inskränkas till så högst få ställen inom riket, derigenom att unga personer från seminarium aflägsna orter, som hade håg och fallenhet alt ta examen, för att i sin hemort egna sig åt skolyrket, hade svårt för att komma till undervisningsorten.
Då jag icke vill föredraga det sättet att annonsera i tidningarne efter folkskolelärare och få dem från aflägsna orter, utan tror det vara bäst att få till folkskolelärare personer, uppväxta inom orten och till uppförande och sinnelag kända utaf den kommun, hvaraf de såsom skollärare blifva antagna, bar jag icke kunnat biträda detta Utskottets förslag.
Jag kan icke säga något om skillnaden emellan seminarii-skolan och det öfriga läroverket i stiftet, ty detta är någonting, som jag icke rätt känner, så att man gerna för mig kan ta bort alla seminarii-skolor i bela riket, men att få en yngling examinerad till folkskolelärare i hvilket stift som helst, det är någonting, som jag tycker man borde kunna fordra.” 4:o
Af herr prosten Wallin. ”Emot Höglofliga Utskottets beslut får jag vördsamt anmäla min reservation i det afseendct, att enligt min tanke ett af afdelningen föreslaget tillägg i fråga om skollärare-seminarierne dervid bör göras.
Sedan de tretton seminarierna redan under en följd af år fortgått och utvecklat sig alldeles oberoende af hvarandra, är det otvifveiaktigt, att vid serskilda läroanstalter afvikande förhållanden i flera hänseenden uppkommit, så väl i afseende på läromethod, som betyg, än som är med undervisningens bästa förenligt.
Då kännedomen af dessa förhållanden skulle vara af vigt, och tillvägabringandet af en likhet i läromethod m. m. i hög grad önskligt, anser jag, att det skulle vara af största nytta, om, innan fordringarne i skollärare-profvet bestämdes, en i ämnet skicklig och erfaren man af Kongl. Maj:t utsändes att om seminarierna inhemta kännedom, och att dennes egentliga åliggande borde vara att, efter inhemtande af seminariernas - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, 1V:o lii. riernas tillstånd i allmänhet, samla och sammanföra en beskrifning af dessa inrättningars beskaffenhet, serdeles i de punkter, der de befinnas divergera ifrån hvarandra, föreslå utvägar till botande af deras brister samt uppgifva sättet att åstadkomma enhet i läromethod, examensväsende och betyg, samt enskildt vid elevernas praktiska disciplin fästa en allvarlig uppmärksamhet.
Jag får således med hänvisning till ofvanstående förklaring såsom min reservation upptaga Afdelningens förslag, att Rikets Ständer vilie hos Kongl. Majit i underdånighet hemställa, att, då betydliga olikheter emellan de serskilda seminarierna ega rum i sättet att tillämpa Folkskolestadgans föreskrifter, och stor vigt ligger derpå, att en enhet i detta afseende, så vidt möjligt är, måtte iakttagas, Kongl. Majit täcktes i nåder uppdraga åt en sakkunnig person att vid de serskilda seminarierna i riket inhemta noggrann kännedom så väl om undervisningens beskaffenhet, som om grunderna för betygs afgifvande, och att om dessa förhållanden till Kongl. Majit inlemna underdånig berättelse, hvarefter Kongl.
Majit täcktes i nåder meddela de föreskrifter, som med anledning deraf kunde finnas af behofvet påkallade.
Äfven emot det beslut af Utskottet, som tillintetgjorde
Afdelningens förslag rörande en årlig tillsyn, eller, så ofta ske kunnat, öfver folkskolorna, genom någon af konsistorium dertill utsedd tjenlig person, anmälde jag min vördsamma reservation, och förklarar min åsigt dervid vara den, sorn uttryckts uti den såsom Afdelningens proposition inom Utskottet framställda mening, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det Kongl. Majit täcktes låta i Folkskolestadgans 13 § intaga den föreskrift, att biskop och domkapitel böra åt seminarii-föreståndaren eller annan i folkundervisningen kunnig person, gifva uppdrag att besöka så många inom stiftet befintliga skolor som för året finnes lämpligt, för att inhemta underrättelser om den method och de böcker, som i skolorna vid undervisningen begagnas och för att genom meddelande af upplysningar i dessa hänseenden bidraga till folkskoleväsendets förbättring; åliggande det honom att oin denna sin resa afgifva berättelse till domkapitlet.” Bih. till B St.
Prot. 1850 & 1851. 8 Sami. 26 Haft. 4 26 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o H4-. 5:o
I det uti sednare delen af prosten Wallins reservation omförmäldte ämne anmälte Herr Biskop Fahlcrantz följande reservation: ”Om det framställda förslagets egentliga syftning vore en förökad kontroll, hvarigenom onekligen ett intrång skedde i kontrakts-prostars, pastorers oeh skolstyrelsers befattning, så skulle äfven jag afstyrka bifall dertill; men så bar jag icke trott mig böra förstå dess mening eller förutse dess följd.
Af de besök, hvilka seminarii-föreståndaren i folkskolorna skulle företaga, bade man att hoppas en flerfaldig nytta, nemligen ej blott för lärarne, hvilka härigenom skulle vinna fortfarande upplysningar, uppmuntran, råd och stöd af den kände, erfarne och respekterade ledaren, utan ock för denne sjelf, hvilken genom de härvid gjorda observationer visserligen skulle utvidga sin egen för bildningsanstalten fruktbärande bildning.
Äfven församlingarnes och sjelfva skolstyrelsernas interesse behöfver icke sällan genom en sådan uppmärksamhet lifvas och ledas.
Ändtligen skulle ock de för konsistorierna nödiga underrättelser härigenom blifva vida fullständigare och mera upplysande, än de nu vanligtvis k'ro.
Med afseende på dessa serskilda behof skulle då seminarii-föreståndarens besök ordnas.
Nyttigare och lärorikare kunde ej denne använda sina ferier.
Att dessa i allmänhet infalla samtidigt med de festa skolornas, bör ej blifva något egentligt hinder, enär de ambulatoriska fortgå och lemna ymnigt tillfälle till upplysningars både vinnande och meddelande.
Af dessa skäl önskar jag alt Afdelningens i Prosten fVallins reservation upptagna förslag måtte vinna Rikets Ständers bifall.
Häruti instämde Herr Grefve Taube, E. H., Herr Professor Carlsson, Herr Prosten Lagergren, Herr Doktor Björling, Herr Prosten Arrhenius, samt Herrar Hesselgren ocb Gustafsson. 6:0 Af Herr Lektor Söderberg, så lydande: ”De grunder, på hvilka Höglofliga Utskottet afslagit min motion om förändring i 8 § 5 mom. af Kongl. Stadgan om folkundervisningen i riket af den 18 Juni 1842 hafva icke förekommit mig tillräckliga eller öfvertygande.
Utskottet medgifver väl, ”att barnens skiljande från föräldrarna är ett tvångsmedel, som just genom sin hårdhet och i följd af de svårigheter, som möta vid dess utförande i de flesta fall måste förfela den dermed åsyftade verkan”.
Men detta medgifvande oaktadt önskar Utskottet fortfarandet af detta stadgande, emot hvars olämplighet redan vid förra riksdagen flere anmärkningar framburos.
Utskottet betviflar, huruvida de af mig föreslagna böterna såsom korrektiu emot tredskande föräldrar skulle vara tjenligare och säkrare verka för ändamålet.
Man befarar, att genom ett dylikt stadgande bötes-ansvaret lätt kunde komma att träffa de nödställda oeh fattiga.
Denna klass af folket Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskotlets Betänkande, N:o iiö. liar jag likviil undantagit från följderna af ett sådant förändradt sladgande som jag föreslagit, då jag i motionen yttrat, att ”dessa böter skola af skol-direktionen efter noga bepröfvande ådömas de föräldrar, som utan laga förfall, och till dessa vill jag äfven räkna fattigdom, hålla sina barn från skolgång.
Det är endast emot sådana föräldrar, som väl kunna hafva, råd att hålla sina barn i skolan, men uraktlåta denna skyldighet till följe af snålhet eller egennyttiga beräkningar på fördelen af barnens arbete hemma, jag föreslagit böter, såsom i min tanke det verksammaste korrektiv.
Makten att ålägga dylika böter har jag velat lägga i skoldirektionens händer, emedan denna kommunal-myndighet alltid bör besitta kännedom att urskilja, hvar ett tillämpande af nämnde stadgande bör ega rum.
Hvad åter nödens och armodets barn beträffar, så anser jag kommunen ega rättighet att från dem återtaga det understöd till kläder och föda, som det åligger kommunen att besörja åt sådane barn i och för deras skolgång, så snart det visar sig, att de börja försumma skolan.
Nödvändigheten för fattiga föräldrar att sjelfva kläda och föda sina barn, om de vilja behålla dem hemma, anser jag utgöra en tillräcklig varning och väckelse, alt åtlyda lagens stadgande.
Utskottet funnit betänkligt att tillmäta en kommunal-auktoritet rättighet att ålägga böter.
En med denna rättighet snarlik makt finnes emedlertid redan vara skol-direktionen tilldelad, då denna myndighet eger, att hos ti'edskande föräldrar utmäta kostnaden för barnens underhåll på ett främmande ställe.
Skulle ock rättigheten att ålägga böter innebäa något stötande för eganderätts-begreppet, så visar sig likväl makten att skilja barn från föräldrar nära nog bära tyranniets prägel.” No 115.
Utsk. den 7 Juli 1851, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående de klassiska språkens läsning uti Element ar-läroverken.
Från Höglollige Ridderskapet och Adeln har till Utskottet blifvit remitterad en af Herr Bråkenhjelm, P. R., väckt motion, det ville Rikets Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o ilo. Ständer lill Kongl. Majit framföra den underdåniga önskan, att, genom en ny Skolordning, undervisningen vid Rikets Elem en lar-skolor måtte så ordnas, att likasom de föräldrar och målsmän, som det åstunda, erhålla befrielse för deras barn från de gamla klassiska språkens studerande, eller uppskot dermed till en mognare ålder, äfven åt föräldrar och målsmän, som anse det vara af högsta vigt och nödvändighet, att deras barns skolstudier just med dessa språk tasra början, uti de blifvande skolorna dertill må beredas tillfälle.
Motionären har uttalat den öfvertygelse, att den förändring af de blifvande skolorna, hvarom konsistorierna genom nådiga cirkulärer al den 17 November 1848 och den 6 Juli 1849 blifvit förständigade och hvilken grundar sig på antagandet, att nya grundsatser böra vara gällande för offentlig undervisning och uppfostran, visserligen föranledts af ett tämligen allmänt missnöje med de gamla skolorna, men utan att sympathierna för någon positiv och klart insedd mening om deras reorganisation ännu hade hunnit utveckla sig och vinna verklig popularitet, samt att fastmer hvarje fördomsfri sakkännare kan både i erfarenheten varseblifva och ur osvikliga förnuftsskäl begripa, att nationens varaktiga kärlek och förtroende, i detta som i andra fall, slutligen skall stanna hos de med kunskap och erfarenhet sammanparade välviljan och nitet.
Motionären har således såsom grund för sin önskan anfört, att om man, för att åt de föräldrai och målsmän, som önska sina söners vetenskapliga bildning utan att de skola behöfva läsa de gamla språken, dertill bereda möjlighet, betager dem, hvilka i likhet med motionären anse dessa språks begagnande från skolans början såsom den rätta principen för verkligt grundlig bildning, en motsvarande rätt, så utöfvas derigenom ej allenast uppenbart våld mot naturlig rättvisa och öfvertygelse, utan åvägabringas äfven något helt annat än Ständerna afsett, då de yttrat den underdåniga önskan, att lärjunge må, på derom af målsman gjord anmälan, varda befriad från tvånget att läsa latin och grekiska.
Utskottet, sorn icke anser härvid nödigt att söka afgöra den svåra och mycket omtvistade frågan, huruvida, för sann grundlig bildning, studium af de klassiska språken i allmänhet är nödvändigt och serskildt deras läggande till grund derför ända från skolans första stadium, måste dock erkänna rigtigheten af motionärens påstående, att det vore lika obilligt, som med sjelfva de nyare åsigterna oförenligt, att åt de föräldrar, som äro öfvertygade om nödvändigheten af klassisk grund för bildningen, förneka en rätt, sorn är medgifven åt den motsatta meningen.
Den öfverklagade illiberal!- Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande, N:o 115. 29 let, sorn gifvit anledning lill den nya anurdningen, skulle då endast i ombytt rigtning hafva uppträdt.
Utskottet är ock förvissadt, att på hvilkendera vägen som helst, blir dock studium al språk det undervisningsämne, som innebäj- den säkraste grund för själsgåfvornas utveckling, och att således, då lärjungen bestämmes för den klassiska vägen, studium af ett klassiskt språk, och företrädesvis af latinet, är den själsöfning, hvilken, lör denna dess grundbildande bestämmelses skull, bör sä tidigt som möjligt begynnas.
De svårigheter, hvilka i synnerhet för närvarande lägga sig emot begynnandet härmed ända från skolans allralörsta stadium, har Utskottet likväl icke kunnat förbise.
De för de tvenne biklningslinierna genom Kongl, cirkuläret af den 6 Juli 1849 anbefallda gemensamma fasta klasser äro för den första uppfostran af stor vigt, och den dermed afsedda verkan skulle genom inbringandet af läroelementer, som icke vore för alla lärjungar gemensamma, störas eller kanske omöjliggöras.
Detta hinder vore väl alldeles hafvet, om, såsom önskligast vore, serskilda läroverk för de tvenne så kallade linierna funnos, samt dernäst i betydlig mån, äfven om dessa linier inom samma läroverk åtskiljas, hvilket vida lättare låter sig göra, och hvaraf möjligheten och nyttan redan genom en talande föresyn (Kathedral-skolan i Upsala) äro bevisade.
För närvarande mäste dock Utskottet inskränka sig till det vördsamma förslag, att Rikets Ständer ville hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att genom den blifvande nådiga Skolordningen tillfälle må för dem, hvilkas målsmän det önska, varda beredt, att i latinet så tidigt njuta undervisning, att denna må verkligt kunna utöfva sin åsyftade, för hela bildningen grundläggande, inflytelse.
Stockholm den 3 Juli 1851. 50 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Utlåtande, N.-o H6.
Utlåtande, i anledning af vackt motion, angående iakttagande af vissa vilkor vid utländsk mans naturalisation i Sverige.
Sedan Konstitutions-Utskottet vid innevarande riksdag, i dess Memorial N:o 6, rörande verkställd granskning af de i Slats-rådet förda protokoll, hemställt, huruvida icke Rikets Höglofl.
Ständer kunde finna lämpligt, att hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, att för framtiden Svensk medborgarerätt ej måtte utländsk man beviljas, förr än han ordentligen visat sig vara från sitt förra undersåtlighets-förhållande frikalla.!, eller ock genom afgifven skriftlig förbindelse afsagt sig sin föira nationalitets politiska förmåner och rättigheter, men berörde hemställan, till följe af Riks-Ståndens derom fattade skiljaktiga beslut, icke föranledt till någon åtgärd från deras sida; så bar Riksdags-fullmäktigen Pehr Sahlström från Stockholms län inom Hedervärda BondeStåndet, med stöd af 56 § Riksdags-Ordningen, väckt motion rörande detta ämne, hvilken blifvit till handläggning af detta Utskott remitterad och hvaruti sig förenat Riksdagsfullmäktige Nils Strindlund från Westernorrlands, Per Hansson från Wermlands, Pehr Pålsson och Per Nilsson från Malmöhus, J.
Lekberg från Örebro, A. Medin från Kronobergs och J. P. Sandstedt från Jönköpings län, m. fl. Motionären har förklarat sig desto heldre härvid vilja begagna den i 56 § Riksdags-Ordningen medgifna motionsrätt, som, genom den utredning, denna fråga redan erhållit hos Konslitutions-Utskottet, behofvet af dess ändamålsenliga lösning blifvit af en hvar insedt.
Nödvändigheten af en ordnad lagstiftning om vilkoren för utländsk mans naturalisation i Sverige hade nemligen blifvit af sistnämnde Utskott så fullständigt ådagalagd, att hvarje försök till vidare utveckling deraf vore obehöflig!, hvadan motionären inskränkte sig till alt, med åberopande af de utaf samma Utskott uppgifna skäl, föreslå: ”att uti underdånig skrifvelse Rikets Ständer ville hos Kongl. ”Maj:t anhålla, det Svensk medborgarerätt hädanefter ej måtte hit inflyttad ”utländsk man beviljas, förr än han visat sig vara från sitt förra undersållighetsförhållande i moderlandet frikallad, eller ock, uti afgifven skriftlig ”förbindelse, afsagt sig alla sin förra nationalitets politiska förmåner och rättigheter.