Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Derefter tage han sakerna före i denna ordning: först inteckningar, som då begäras, efter ty som i 7 Kap. stadgas: så ock uppbud: sedan Kronans och allmänna ärenden: dernäst missgerningsmål: och så deras tvister som långt ifrån tingsstad bo: sedan hvar sak, som han finner nödtorften fordra.
Vidlyftiga saker skola sist företagas; och gifve Häradshöfding i hvar sak utslag, efter ty det ske kan, innan lian ifrån tingsstad reser.“ Rikets Ständer framhärda etc.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1863. Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o i32. 1 \:0 1Z2.
Uppläst och godkändt hos Ridd. och Adeln den 7 Okt. 1863.
Preste-Slåndet den 10 — — Borgare-Ståndet den 16 — — Bonde-Ståndet den 17 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, angående ändring i författningarne förande handels- och nåringsrätt samt örn upphäfvande af vissa delar utaf Handels-Balken.
(Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 119 samt Lag- och Ekon.- Utskottets Betänkande N:o 17.) S. A. K.
Jemte det hos Rikets Ständer är vordet anfördt, hurusom, med tillämpning af grundsatsen om arbetets frihet, hvar och en borde medgifvas rättighet att på ärligt sätt bereda sin utkomst, hafva blifvit framställda åtskilliga förslag, att nu gällande stadganden angående inskränkning af rättigheten lill idkande af handel och näringar måtte upphälvas eller ändras, samt att, i sammanhang härmed, föreskriften om skyldighet att hafva vunnit burskap för idkande af handel eller handtverk, äfvensom stadgandet i Fabriks- och Handtverks-ordningen om mästerskaps förvärfvande mätte upphöra att vara gällande; hvarjemte förslag blifvit väckta om upphörande af den, under namn af gårdfarihandel, för en viss ort inom Westergötland privilegierade handelsrätt.
Samtidigt med införandet af vårt nuvarande statsskick blefvo åter å bane bragla de redan långt tillförene väckta, men under någon tid hvilande förslagen att lossa de band, sorn genom 1720 års Skrå-ordning och 1734 års llandels-ordning ansågos hindra näringarnes fria utveckling; och sedan år 1809 hafva vid hvarje riksdag dessa frågor utgjort föremål för framställningar hos Rikets Ständer.
Men stridiga åsigler, beträffande de nya grundsatsernas tillämplighet hos oss, och farhågor för städernas bestånd hindrade länge ett allmännare erkännande deraf, all näringsfrihet är en naturlig rättighet, hvars ulöfvande kan väl stå tillsammans med borgerlig ordning och städernas förkofran.
Sedan den komité, som af Kongl. Maj:t år 1812 förordnats att, med (åstadt hufvudsakligt syfte å beredandet af öfvergång till ett friare system, sammanjemka åsigterna i ämnet, år 1818 lill Kongl. Maj:t inkommit med förslag till Handtverkeri- och HandelsreglemenBih. lill 11.
Fröt. i862 §• 1863. 10 Sami. 1 Afd. 9 Haji. 1 2 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o j5 ten samt till en förordning om gerningsmäns antagande på landet, blefvo dessa förslag öfverlemnade till Rikets Ständer vid 1823 års riksdag, dervid tre Stånd, efter att hafva förenat sig om åtskilliga jemkningar och förändringar i hvad koroiterade föreslagit, till Kongl. Maj:t ingåfvo nya detaljerade förslag till förordning om handtverkerierna, till författning om gerningsmäns antagande pä landet, och till Handelsordning.
BorgareStåndet, som icke delat Med-Ståndens heslut, aflat deremot en särskild underdånig skrifvelse, hvaruti med erkännande, att i de äldre lörfattningarne förändringar uti tidens längd blifvit behöfliga, Ståndet anhöll, att alla då gällande författningar och reglementen rörande handel och näringar måtte ölverses samt så jemkas och förändras, sorn beholvet kunde fordra och hvartill en vunnen erfarenhet kunde föranleda; men Ståndet uttryckte likväl härvid den åsigt, att de flesta grunddragen uti dessa äldre författningar ännu vore antagliga och värda alt bibehållas.
Under det härefter striden emellan de olika åsigterna alltjemt fortfor vid de följande riksdagarne och jemväl vid 1840 års riksdag gaf anledning dertill, att Borgare-Ståndet, icke gillande Med-Ståndens beslut i ämnet, ännu en gång behandlade frågan såsom Ståndets enskilda besvärsmål, var frågan emellertid beroende på Kongl.
Maj:ts pröfning, till dess de nu gällande näringsförfatlningarne år 1846 utfärdades.
De under följande riksdagar fortsatta framställningar, å ena sidan om inskränkning, och å den andra om utvidgning af den genom nämnda författningar medgilna näringsrättighet, kunde väl synas utmärka, att de stridiga meningarne ännu icke hunnit sammanjemkas; men man kan dock svårligen misstaga sig derom, att sednaste decennium, under hvilket en (örut okänd vexelverkan egt rum emellan alla nationer med utvecklad industri, och hvarunder inom vårt eget land lagstiftningsarbetet i afseende påsamfundsangelägenheter, som med de nu ifrågakomna äro nära heslägtade, fortgått i en rigtning, vida alvikande från den, som våra äldre näringslagar anvisa, äfven bragt till mognad åsigterna om näringsfrihetens företräden, och delta ej blott hvad beträffar möjligheten af industriel fullkomning, ulan äfven i fråga om yrkesmännens verkliga vinning.
Grundsatserna om frihet i näringslagstiftningen hafva jemväl vid innevarande riksdag otvetydigt gjort sig gällande; och då E. K.
Maj:t under sistlidet år låtit anbefalla Kommerskollegium att, efter vederbörandes hörande, afgifva yttrande angående ifrågasatt borttagande af åtskilliga i afseende på näringarna uti nu gällande författningar stadgade inskränkningar, synes äfven E. K.
Maj-.t hafva ansett dessa inskränkningar hämmande inverka på näringarnas fria utveckling.
Man har befarat, att införandet af ett friare näringssystem skulle medföra de nuvarande städernas undergång.
Men vid närmare undersökning skall lätt inses, att de städer, hvilka icke hafva annan grund, hvarpå de kunna stödja hoppet om sin tillvaro, än del fortfarande näringsmonopolet, i allt fall icke kunna beslå Erfarenheten har nemligen visat, att idkarne af de fordom under skrå lydande yrkena icke kunnat täfla med manufakturislerna, och att städernas handtverkare icke egentligen kunna påräkna någon större afsättning pä landsbygden, utan alltjemt varit beroende af konsumtionen inom städerna.
Dessa kunna derföre icke hafva någon fördel al ett fortfarande förbud att idka handtverk på landsbygden; och det mäste anses såsom en skadlig fördom, att landsbygdens vinst skulle blifva städernas förlust.
Den ökade produktion, som, till följd af näringsfriheten, skulle uppkomma på landsbygden, blefve icke en minskning i städernas, men väl en förhöjning i hela rikets inkomst.
Beträffande åter särskildt handeln, för hvilken frihet i allmänhet är ett hufvudvilkor, gifva inga förhållanden vid banden, att denna näringsgren skulle vara mindre naturlig för landet än för städerna.
Hvad de handlande sjelfva angår, tolde de, som i städerna idka denna näring, icke behöfva befara någon lärlig täflan af de mindre kapitaler, hvilka söka sig verksamhet i en handels - Expeditions-Utskottets Forsing till underd.
Skrifvelse, N:o 132. 3 bod på landel, likasom äfven enskildes beräkningar i allmänhet bältre än myndigheterna förmå ali i hvarje särskildt fall bedöma behofvet af denna industri.
De svenska städernas anspråk på uteslutande rättigheter till handel och handtverk måste dessutom synas obilliga i samma mån som deras befolkning är landsbygdens underlägsen.
Statistiska uppgifter visa, att vid 1860 års slut Sveriges befolkning utgjorde 3,859,728, hvaraf 434,519 i städerna och 3,425,209 på landet, samt att således städernas befolkning uppgick till blott inemot l- af hela rikets befolkning.
Vid slutet af år 1845 uppgick folknummern i hela riket till 3,316,536, deraf i städerna 310,238.
Befolkningen i riket var då mer än 10 gånger större än stadsbefolkningen.
Det visar sig häraf alt af den tillökning i folkmängd, som hela riket under dessa sednare femton år vunnit, med tillsammans 543,192 personer, städernas folknummer ökats med ett antal af 110,351 och landsbygdens med 432,841, samt att under denna lid tillvexten af städernas befolkning utgjort omkring 19 procent af tillvexten i folknummern för hela riket.
Denna förkofran halva städerna vunnit på sednare liden, under hvilken genom 1846 års författningar till någon del blifvit lossade de band, som förut höllö näringarne i tvång; då deremot under tiden från 1825 till 1845, medan skråförfallningarne ännu voro gällande, ett belt annat förhållande företer sig.
Ty år 1825 utgjorde rikets hela befolkning 2,771,252 och vid slutet af år 1845, såsom förut är nämndt, 3,316,536.
Tillökningen i folkmängd för hela riket utgjorde under denna lid 545,284, hvaraf 51,764 i städerna och 493,520 på landsbygden, sä att under nämnda 20 år, tillvexten i städernas folkmängd uppgick endast till ungefär 9 procent af tillvexten i folknummern för bela riket.
Ofvergången till en numera påyrkad större frihet i afseende på näringsverksamheten torde kunna anses vara hos oss i väsendtlig män underlättad genom kommunalväsendets ordnande efter grundsatser, som afse medborgares likställighet i fråga om såväl rättigheter som skyldigheter.
Härigenom har tillfälle allmännare blifvit beredt åt kommunens innevånare att använda sin förmåga till befrämjande af gemensamt välstånd.
Enligt hvad kändt är, ansågs enligt den äldre stadsförfattningen värden om kommunens angelägenheter uteslutande tillhöra borgerskapet, som i ordets ursprungliga betydelse endast bestod af näringsidkare, nemligen dels handelsmän och dels handtverkare.
Men sedan numera hvarje medlem af stadskommunen genom förordningen om kommunaistyrelse i stad fått sig tillerkänd delaktighet i förvaltningen af stadens gemensamma angelägenheter, har härigenom den väsendlligaste skilnaden emellan burskapsegande och icke burskapsegande medlem af stadskommunen försvunnit.
Största delen af de, med anledning af E. K.
Maj:ls ofvanberörda nådiga befallning, från vederbörande infordrade och till Kommers-kollegium hittills inkomna yttranden i ämnet innehålla äfven tillstyrkande, att föreskriften om skyldighet att förvärfva burskap må borttagas, i hvilket afseende dock äsigterna varit mest delade inom handelslöreningarne.
Flere hafva dock dervid fästat det vilkor, att de icke burskapsegande industriidkarne måtte förpliglas att, mot den rnedgilna befrielsen från nämnda skyldighet, erlägga en lämplig afgift till stadens kassa.
De hafva härigenom afsell, att rättigheter och skyldigheter borde i ett rättvist förhållande emellan alla stadsinnevänarne lika fördelas.
Men likasom kommunalförfaltningen medgifver hvarje medlem af stadskommunen åtnjutande af de fordom endast ät det burskapsegande borgerskapet förbehållna rättigheter, eller deltagande i förvaltningen af stadens angelägenheter, så vidt sådant är förenligt med gällande grundlag, sä har äfven samma författning angifvil de grunder, enligt hvilka hvar och en medlem i kommunen ulan afseende pä samhällsställning, kan tiIIförbindas att i lika mån som den burskapsegande klassen bidraga till bestridande af stadens gemensamma utgifter.
I följd häraf torde å nämnda för burskapsinsliiutionens upphörande framställda vilkor något afseende 4 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 432. ej böra fästas.
Lika liten uppmärksamhet förtjenar, enligt Rikets Ständers åsigt, deras förslag, som anse bidrag böra lill sladskommunen erläggas af de näringsidkare, hvilka medgifves rättighet att inom större eller mindre afstånd Irån stad nedsätta sig på landet.
Afgifterna till Kronan kunna af dem lika väl utgöras på landet som i städerna; och hvad angår de kommunala utskylderna, synes det vara håde naturligast och rättvisast, att de utgöra dem på den ort, der de kunna af dem draga någon nytta eller erhålla motsvarande fördelar.
Upphälvandet af de gamla skråförfatlningarne grundade sig på det insedda förhållandet, att ett arbetsförbud emot flertalet af medborgare till förmån för ett mindre antal verkade förderfligt på hela samhället.
Man syntes redan då hafva frigjort sig från föreställningen att skråväsendet för handtverksmästarne medförde något väsendtligt skvdd och trygghet, sedan man funnit, att det af dem sålunda påräknade skyddet förminskade de flestes verksamhet och omtanke, att det högre priset, som var en följd af monopolet minskade afsältningen och följaktligen äfven produktionen, och att industriens fullkomnande, som lika mycket skulle vara idkarnes som allmänhetens fördel, i följd häraf rönte hinder i stället för uppmuntran.
Det är väl sanni, att skrånas förtjenster om handtverkeriernas förkofran ej böra helt och hållet förnekas; men detta eger hufvudsakligen tillämpning på den lid, då skräna voro slutna.
Embetet sjelf bestämde då antalet af dess medlemmar efter pröfning af gjorda ansökningar om vinnande af mästerskap.
Mäslarne i ett embete ansågo sig ega en gemensam ansvarighet för tillverkningarnes godhet, och hela korporationens ära ansågs på visst sätt förnärmad af den medlem, sorn vårdslösade sitt yrke.
Sedan emellertid de slutna skräna, hvilka voro de enda, som under alla omständigheter kunde betrygga medlemmarnes vinst, jemte det de äfven lemnade konsumenterna en garanti för produkternas godhet, dock ansetts innefatta en allt lör uppenbar kränkning af allmänhetens rätt, och derför genom den första här i riket utfärdade allmänna Skrå-ordningen den 1 Mars 1669 afskaffats, blef förhållandet betydligt förändradt.
Genom denna författning äfvensom genom 1720 års Skrå-ordning har lagstiftningen på annat sätt sökt att bringa producenternas antal i jemvigt, med konsumenternas på hvarje ort.
Då skråmästarne ej lagligen kunde vägra en sökande mästerskap på den grund, att mästarnes antal redan vore tillräckligt stort, medgaf lagen dem möjlighet att medelbart vinna sin afsigt genom att uppehålla de sökande med hvarjehanda svårigheter och genom den dem förbehållna rätt att tillika med myndigheterna pröfva de sökandes skicklighet.
Ehuru genom 1846 års Handtverks-ordning skråeinbetena upphörde, och liandtverksförordningarne trädde i stället, har man dock sedan skråförlättningarnes tid i nämnde ordning bibehållit föreskriften om mästerskap såsom ett medel alt derigenom vinna grundadt omdöme om den sökandes skicklighet.
Men likasom man allmänt är ense derom, att myndigheterna ej förmå med säkerhet bedöma det verkliga behofvel af näringsidkare för hvarje ort, då afsättningen af deras tillverkningar icke är inskränkt till boningsorten och det närmaste grannskapet, och att, i samma mån som genom ett förmedlande koncessionssyslem uppställas många svårigheter och inskränkningar för tillträde till näringarne, ett nytt näringstvång inträder i utbyte mot skråtvånget; så har man äfven kommit till insigt deraf, att den väsendtligaste af dessa inskränkningar, mästerskapet, endast i ringa mån uppfyller sitt ändamål, att nemligen gifva konsumenterna trygghet för produkternas fullkomlighet ; och erfarenheten har dessutom visat, att större utveckling eller konstfärdighet icke vunnits inom de yrken, hvari mästerskap erfordras, än i andra, för hvilka detta vilkor ej tinnes föreskrifvet.
Härtill kommer, att, lill följd af de under sednare åren inrättade tekniska skolor och andra undervisningsanstalter för danande af skicklighet i olika näringsgrenar, de förr behöfliga mästerprofven icke vidare erfordras.
Expeditions-Utskottets Fiit'slag till underd.
Skrifvelse, N:o 432.
5 Ett af de väsendtligaste inkasten till stöd för bibehållande af mästerskapet är, ali handtverksmästarne icke skulle beslå konkurrensen med kapitalisterne, och att endast några få skulle komma i åtnjutande af de fördelar, som blefve en följd af arbetets frihet.
Härvid torde dock böra tagas i betraktande, att för närvarande (lera yrken, antingen för sig eller i förening med andra, drifvas såsom fabriksrörelse, i afseende hvarå någon klagan ej försports öfver kapitalernas inverkan, och alt, beträffande sådana yrken, hvilka till fabriksnäring icke äro hänförliga. kapitalerna genom det beredda tillfället lill vidsträcktare användande af tillgängliga arbetskrafter skola väsendtligen bidraga till produkternas fullkomnande.
De idkare af sistnämnda yrken, hvilka drifva en större rörelse, och hvilkas tillverkningar tillvunnit sig en stadgad kredit, skulle ock i ofvanberörda afseende ej hafva mycket att befara.
Konkurrensen skulle tvärtom verka gagnande genom att sporra dem till användande af större omsorg för tillverkningarnes möjligaste fulländning.
Det vöre endast de mindre bemedlade handtverkarne med en inskränktare arbetssfer, för hvilka våda i detta läll kunde uppkomma.
Men under förutsättning att den för handtverkel erforderliga skicklighet icke saknades, skulle säkert mången af dessa finna större ekonomisk fördel i att under ledning af kapitalerna utöfva sin verksamhet.
De flesta handtverk äro för öfrigt af den beskaffenhet, att, för att kunna drifvas med vinst, den, som har högsta ledningen af arbetet, nödvändigt måste deri ega insigt.
För vinnande häraf lemna de tekniska undervisningsanstalterna tillfälle.
Kapitalisterne, hvar i sin mån angelägne att på bästa sätt göra fruktbärande den på en näringsgren använda kapitalst yrka, skola ej underlåta att uppsöka de skickligaste arbetarna, för att kunna genom beskaffheten af tillverkningarne uthärda täflan på den allmänna marknaden.
På detta sätt tvingar konkurrensen till en mera allmän arbetsskicklighet och ersätter lag stiftningens föreskrifter om skicklighetsbevis.
Det kan dock ej bestridas, att konkurrensen kan under näringsfriheten tidtals blifva för stor i flera yrken och således medföra lidanden för en stor del af den arbetande klassen.
Detta är mindre att befara för de näringsgrenar, hvilkas bedrifvande fordrar större kapitaler och större insigter, emedan hvar och en dermed begåfvad sjelfmant tager sig tillvara för förluster, som kunna förutses och beräknas.
Faran är deremot större för sådana yrken, hvilka fordra obetydligt kapital och blott mekanisk färdighet, och som äro rent lokala.
Det medgifves, att hufvudsakligen inom de sist omnämnda yrkena den fria täflan lemnar lättare utväg till besegrande af en svagare medtäflare, som icke egt nog förstånd att välja en sysselsättning, motsvarande hans krafter.
Men af hvad sålunda blifvit anfördt i afseende på de af konkurrensen härflytande olägenheter, bör ej följa och kan ej vara förenligt med en klok tillämpning af statsekonomiens läror, att man bör förkasta de öfvervägande större fördelarne.
Hvad som deremot åligger sam hället är att, så vidt på detsamma ankommer, söka undanrödja dessa olägenheter.
De bestå icke i bristande bergningsulvägar, utan hufvudsakligen i svårigheten för den obildade befolkningen att i tid uppsöka och begagna dem, som finnas.
De verksammaste skyddsmedlen mot den antydda vådan måste derföre, enligt Rikets Ständers förmenande vara de åtgärder, som gå ut på att höja arbetarens sedlighet, förståndsodling och konstfärdighet; ty då de yrken, hvilka förda de minsta insigterna, lättast blifva öfverfyllda, så ålerställes jemnvigten i den mån arbetarne förvärfva sig erforderlig bildning, för alt kunna välja andra sysselsättningar.
Vår tids ofta omordade bemödanden att förbättra den arbetande klassens ställning torde böra mera praktiskt ådagalägga allvaret med denna omsorg genom att göra tillgängliga äfven för den mest vanlottade folkklassen de för arbetarne beräknade bildningsmedel, såsom de under den nyare tiden inrättade industriföreningar och slöjdskolor.
Dylika tillfällen till inhemtande af erforderliga insigter borde, enligt Rikets Ständers tanke, äfven genom Statens försorg beredas qvinnor, på det för 6 Expeditions-Utskottets Förslag lill underd.
Skrifvelse, N:o 432. deni målte göras möjligt all tillgodogöra sig iördelarne af den arbetsfrihet, som Rikets Ständer ämna föreslå.
Bland de bandtverksföreningar, hvilka med anledning af E. K.
Maj:ts ofvanberörda nådiga föreskrift inkommit med yttranden i ämnet, har flertalet ansett mästerskapet böra bibehållas: hvaremot yttrandena från E. K. Maj:ts Befallningshafvande och Magistraterna till större delen uttalat en motsatt åsigt.
Att bandtverksloreningarne i allmänhet icke velat tillstyrka borttagande af en så sekelgammal institution, bör ej förefalla underligt.
Under perioderna för öfvergång frän äldre till nya förhållanden, som åsyftat större frihet i näringarna hafva nästan allestädes klagomål blifvit försporda.
En del medlemmar af handtverksföreningarne, hvilka utgöra egentligen en efter nya förhållanden lämpad fortsättning af de fordna skräna, torde, i den mån de korporationen sammanhållande banden upplösas, grunda sin klagan derpå, alt de måste använda en större omtanka för alt kunna täfla med nya idkare, som möjligen ega öfvervägande skicklighet.
Hvad särskildt beträffar mästerskapet, är dock detsamma från skråväsendets lid bibehållet såsom en borgen för tillverkningarnes godhet, till skydd för konsumenter ne.
Vådan af mästerprofvets borttagande skulle således i främsta rummet drabba desse.
Motståndet i delta hänseende från handtverksmästarnes sida måste alltså endast härledas från fruktan för handtverkeriernas förfall lill följd af konkurrensen.
Alt denna farhåga saknar grund, torde vara i det ofvanstående ådagalagdt; och det är på de uti detta ändamål anförda grunder, sorn Rikets
Ständer jemväl anse föreskriften om mästerskaps förvärfvande böra ur lagstiftningen försvinna.
Uti vissa delar af riket har allmogen sedan äldre tider såsom binäring idkat allehanda husslöjder, och den vigtigaste industri i detta hänseende drifves, såsom bekant är, inom Elfsborgs län, hvarest sju härader jemte städerna Borås och Ulricehamn innehafva särskildt privilegium på gårdfarihandel med derstädes tillverkade husslöjdalster, hufvudsakligen bestående af olika slags väfnader, f öfverensstämmelse med ofvan uttalade åsigter om arbetets frihet, kunna Rikets Ständer naturligtvis icke önska någon inskränkning i en dylik industriel verksamhet, som, der den finnes, mäste väsendtligen bidraga till ortens maleriela välstånd.
Genom de väckta förslagen om upphäfvande af den sålunda medgifna rättigheten lill gårdfarihandel hafva ej blifvit förnekade Iördelarne af en fri näringsverksamhet, enär samma förslag hufvudsakligen varit föranledda af de missbruk, hvilka mer eller1 mindre allmänt öfverklagats såsom med utöfvandel af nämnde handel förenade.
Samma skäl lågo äfven till grund för de vid sistlidna riksdag gjorda framställningar om inskränkning eller upphäfvattde af denna priviligierade handelsrätt, och hvilka framställningar hade till följd Rikets Ständers underdåniga skrifvelse den 30 Juni 1860, hvarigenom hemsläldt blifvit ali, under vissa vilkor, den allmogen i sju härader af Elfsborgs län samt städerna Borås och Ulricehamn medgifna särskilda handelsfrihet matte uppbäfvas.
Rikets Ständer1 hafva sedermera haft tillfälle att taga del af de yttranden, som från E. K. Maj:ls Befallningshafvande i Elfsborgs län samt från Magistraterna och handelsföreningarne i Borås och Ulricehamn infordrats i anledning af Rikets Ständers berörda underdåniga skrifvelse i ämnet.
Samtlige desse vederbörande hafva fästat en hufvudsaklig vigt vid att vederlägga de skäl, som blifvit lagda till grund för1 de hos Rikets Ständer gjorda framställningar, och dervid förblandat dessa skäl med de af Rikets Ständer till stöd för deras förslag anförda grunder.
De hafva likväl alla ansett det af Rikets Ständer då uppställda förslag, hvarigenom åsyftats att, i sammanhang med upphäfvande af gårdfarihandelsprivilegiet, gifva en dermed någorlunda jemförlig utsträckning åt den allmänna handelsfriheten, ingalunda kunna ersätta den dessa orter förbehållna handelsrätt.
Men utan tvifvel ansågo Rikets sednast församlade
Ständer vid behandlingen af denna Expedit!orts-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 132. 7 undantagsfråga, sig icke kunna annorlunda, än i sammanhang med en allmännare reform i näringslagsliltningen, föreslå en nämnda näringsprivilegium fullt motsvarande ersättning.
Genom borttagande af detta privilegium torde någon skada ej kunna tillskyndas denna eller andra orters i vissa afseenden privilegierade innevånare, eller någon rubb ning i fordna förhållanden behöfva befaras, då rättigheten göres allmän.
— Då den genom husslöjden utbildade industrien är egendomlig för vissa orter, och, der den finnes, arbetsskickligheten måste vara större och produkternas beskaffenhet bättre, än hvad i fråga om samma alsters tillverkning kan vara förhållandet å andra orter, der arbets kraften är hufvudsakligen riglad åt annat håll; så bör någon skadlig konkurrens ej kunna befaras, lör så vidt angår inhemska produkter.