Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åtminstone har jag icke kunnat undgå detta intryck vid granskningen af de nu i underdånighet föredragna framställningarne från Norrbottens län emot Rikets sednast församlade Ständers beslut i frågan om skogshushållningen i de norra länen.
Jag har något vidlyftigt omförmält dessa allmänt kända förhållanden, — som af nu i underdånighet föredragna handlingar jemväl vitsordas, — emedan jag, vid betraktande af desamma, kommit till den för min åsigt i ämnet bestämmande slutsatsen, att det skydd, som man genom ifrågavarande företrädesrätt velat tillägga den jordbrukande befolkningen, bör, såsom för landets utveckling menligt, upphäfvas, och i dess ställe åt sågverksindustrien samt jordbruket lemnäs en fullkomlig frihet att inom vissa gränser ordna sina inbördes förhållanden efter naturliga lagar.
Dessa näringar böra, enligt mitt omdöme, existera jemte hvarandra såsom sjelfstän diga och utan något konstladt subordinationsförhållande dem emellan, som i alla fall icke kan i längden uppehållas.
Nybyggaren eller hemmansegaren bör veta, att jordens odling och skötsel är hans hufvudsakliga uppgift, som aldrig för skogsafverkningen bör försummas.
Denna bör för honom endast utgöra ett tillfälle att tillgodogöra de öfverflödiga arbetskrafter, som under de långa vintrarne stå honom till buds; och han eger intresse af trävarurörelsens framgång så väl deruti, att dessa hans arbetskrafter kunna af skogsförädlarne rikligen betalas, som ock uti de af en lifligare rörelse inom orten underlättade tillfällena för afsättning af landtbrukets produkter.
Trävaruhandlaren eller sågverksegaren, om han göres oberoende af jordbrukarens utsyningsrätt och sjelf får omedelbart inköpa Kronans virke, erhåller derigenom en större frihet i ordnandet af skogsarbetet, och blir väl icke ovilkorligen tvungen att dertill använda allmogen och dess dragare; men torde ändock aldrig kunna frigöra sig från ett visst beroende ef den jordbrukande befolkningen.
Äfven om sågverksegaren skulle genom egna legda arbetare och med egna dragare bedrifva större eller mindre del af skogsafverkningen, så måste det alltid ligga i hans intresse att genom jordbrukets framsteg beredes tillgång på födoämnen inorn sjelfva afverkningsorterna.
Det måste äfven för honom vara en fördel att inom orten finnes en fast befolkning, hvars arbetskraft, han kan begagna under de tider då den icke är för jordbruket behöflig, under det att han genom det öppnade tillfället att använda egna arbetare kan hålla dagsverksprisen inom gränser, hvilka äro så väl för hans egen rörelse som för jordbruket nyttiga.
Den naturliga vexelverkan, som sålunda skulle uppkomma emellan de båda hufvudnäringarne torde, enligt min upp - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 54. 25 uppfattning, för dem begge medföra en vida kraftigare uppmuntran än de konstlade medel man hittills för samma ändamål användt, och jag tvekar derföre icke alt i underdånighet föreslå Eders Kongl. Maj:t en sådan förändring af grunderna för nu ifrågavarande lagstiftning, att den jordbrukande befolkningens företrädesrätt till utsyning å Kronans marker alldeles upphäfves
Om lagstiftningen sålunda frigöres från det fruktlösa försöket alt på trävarurörelsens bekostnad uppmuntra odlingen och jordbruket, så blir den nya utsyningsförfattningens föremål, i dess enklaste form, att betämma på hvad sätt de alster, som Kronans skogar under en rationel hushållning kunna le nna, böra på lämpligaste sätt öfverlemnas åt trävaruförädlingen och handeln.
Jag anser för min del att dervid inga tvifvelsmål böra uppstå om Statens befogenhet att för virke! betinga sig den högsta köpeskillingen, som kan åstadkommas, eller om lämpligheten af sådana åtgärder, hvarigenom tillgångar för skogsvårdens behöriga utveckling beredes.
För vinnande af detta ändamål får jag i underdånighet föreslå, att utsynadt virke skall, fördeladt på särskilda block i så små partier, att täflan ej omöjliggöres eller försvåras för den mindre jordbrukaren eller nybyggaren, på rot försäljas åt den högstbjudande.
Härigenom undvikes tillika det nuvarande besynnerliga förhållandet med de fasta stubbörestaxoma, hvilka vid markegångssättningen bestämmas af länens deputerade och således — åtminstone så länge hela befolkningen är omedelbart intresserad i skogsafverkningen — af köparne till virket.
Det kunde väl sättas i fråga, om icke, älven med auktionsmetodens tillämpning, ett minimipris för Kronans skogsförsäljning borde stadgas, såsom redan skett icke allenast i instruktionen för skogs- och jägeristaten den 16 Mars 1838, utan äfven i Kongl. Brefven den 20 April och den 2 Juli 1859, hvarigenom tillåtelse meddelas att på auktion försälja skogsalster å sådana kronomarker inom Wester-Norrlands och Westerbottens län, som blifvit af skogseld hemsökta.
Ty man kan visserligen befara, att Kronan under dåliga trävarukonjunkturer skall erhålla endast ett ringa pris för de trävaror, som då försäljas och som under en något sednare period, i fall de besparades, skulle kunna inbringa en vida högre köpeskilling.
Men jag anser emellertid, att försäljningsprisen aldra säkrast skola utjemnas emellan de goda och dåliga åren, om det öfverlemnas åt den enskilda spekulationen att äfven under mindre gynsamma perioder tillhandla sig afverkningsrält för ett jemförelsevis lågt pris, allenast tillfälle beredes att uppskjuta samma rättighets begagnande intilldess gynnsammare konjunkturer inträffat.
Om också Kronans inkomster af skogarne derigenom skulle tillfälligtvis kunna i någon mån nedgå, behöfde man emellertid icke befara, att denra inkomstkälla periodvis alldeles utsinade, hvilket utan tvifvel kunde inträffa, om minimipris fastställdes.
Jag har af dessa anledningar äfvensom för att framkalla arbeten och anstalter till skogsbrukets lättare bedrifvande, hvilka fordra större förlagskostnad, ansett, att, ehuru det för kontrollen å afverkningen är nödigt, att utsynadt Bih. lill R.
Prot 1865 k 1866. 1 Sami. 1 Afd. 2 Band 4 Häft. 4 26 Kongl.
Proposition l$:o 54. virke i allmänhet inom någon viss kortare tid afforslas ur Kronans skogar, det likväl må öfverlemnas åt Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvandes bepröfvande att. med afseende på tillfälliga mindre gynnsamma trävarukonjunkturer eller behofvet af särskilda anstalter för virkets utdrifning och flottning, utsträcka denna tid ända till fem år, och att vid sådant förhållande den i nyssnämnda Kongl. Instruktion antagna principen af fastställda minimipris vid försäljningarne utan fara kan öfvergifvas.
Jag har äfven ansett att genom auktionsmetodens användning vid afyttrandet af Kronans skogsalster i de norra orterna jemväl en annan stor förbättring kan vinnas.
Länge och med skäl har man klagat öfver de olägenheter, som följt al nu gällande bestämmelser, enligt hvilka rättighet till afverkning af Kronans skogsalster meddelas genom Konungens Befallningshafvandes utslag uppå utsvningstagarnes ansökning.
Om man också icke fäster sig vid det oegenlliga i denna form, hvarigenom "rättigheter) alt af Kronan köpa skogsalster meddelas såsom en ynnestbevisning — hvilket sammanhänger med den ofvan angifna grunden för denna lagstiftning, så måste det dock anmärkas såsom ett fel af icke ringa praktisk betydelse, att trävarurörelsens kostnad för det råa virket härigenom betydligt höjer sig utöfver de egentliga stubbörenas belopp, synnerligast då den utsyning, resolutionen afser, icke är betydlig, utan att Kronan af denna förökade kostnad skördar någon vinst.
Om utsynings- och auktionskostnaderna deremot bestridas omedelbart af Kronan, så upphör delta menliga förhållande, och på samma gång som köparen sålunda befrias frän en tryckande afgift, kommer äfven uppbörden att derigenom betydligt underlättas.
Hos det nuvarande ansökningsväsendet kan jag endast finna den förtjensten, att den enskilda företagsamheten derigenom uppmuntras att uppsöka eljest okända skogstrakter, som lämpligen kunna blifva föremål för utsyning, och att den sålunda åt utsyningsförrättaren lemnar en ledning, som ofta i de aflägsnare och föga kända skogstrakterna kan vara behöflig.
Denna fördel torde emellertid kunna förenas med auktionsmetoden, om utsyningsförrättarne anbefallas att företrädesvis utsyna virke inom sådana trakter, som af enskilde spekulanter anvisas, såvida dessa visa skälig anledning att virke derstädes finnes och utan skada kan aflåtas, samt sjelfve äro i tillfälle att tillgodogöra detsamma.
Om jordbrukarnes företrädesrätt till utsynings erhållande upphäfves, så följer deraf äfven att deras motsvarande skyldighet, enligt nådiga Brefvet den 11 April 1844, att till sågverken försälja det utsynade virket, bör försvinna, på sätt jemväl af Skogsstyrelsen och Kammar-kollegium blifvit i underdånighet tillstyrkt.
I sammanhang härmed förfalla äfven de af åtskillige sågverks- och frälsehemmansegare i underdånighet gjorda ansökningar om enahanda företrädesrätt till utsyning för dem eller deras landtbönder, som för närvarande tillkommer egare af skatte- och innehafvare af kronojord.
Proposition N:o 54. 27 Emot det af Skogsstyrelsen framställda förslaget, att ali utsyning skall ordnas socknevis och alt sådan skall ifrågakomma endast då de utsyningsberättigade inom socknen derom samfällt sig anmäla, hafva redan af Kammar-kollegium blifvit anförda skäl, som i min tanke fullkomligt ådagalägga olämpligheten af samma förslag.
Skogsstyrelsen har velat i de Norrländska provinserna införa förhållanden, som för närvarande förekomma endast i Stora Kopparbergs län och härleder sig ifrån den omständigheten, att i nämnda län afverkningsrättigheter ofta blifvit beviljade på kommunernas ansökningar och till understöd för kommunala företag, såsom kyrkobyggnad och dylikt.
Att på sådana undantagsförhållanden bygga en allmän lagstiftning synes mig visserligen icke lämpligt; men jag har icke desto mindre ansett att ut nämnda förhållanden bör tilläggas den betydelse de verkligen förtjena; och, då kommunerna just med afseende på deras byggnadsskyldighet understundom kunna blifva i behof af Kronans skogsalster, samt en socknevis skeende utsyning, efter hvad ofvan är närnndt, redan lill en viss grad vunnit häfd i nyssnämnde län, så har jag funnit mig böra i underdånighet tillstyrka, att äfven kommunerna må kunna konkurrera med enskilde personer och industriel bolag om inköp af Kronans skogsalster, hvarigenom en utväg blifvit de ifrågavarande socknarne i Stora Kopparbergs län anvisad alt på hittills öfligt sätt ordna sin skogsafverkning.
Af skäl, som ofvan blifvit antydda, har det synts mig önskligt, om åt den stora trävaruindustrien kunde beredas tillfälle att tillförsäkra sig en under flera år fortfarande afverkningsrätt å Kronans skogar, hvarigenom strömrensningar, flottningsbyggnader och nya sågverks anläggande kunde erhålla en kraftig uppmuntran.
En sådan upplåtelse af afverkningsrätt kan emellertid icke ifrågakomma i afseende på de stora oafviltrade kronomarkerna.
Ty dels kan virkestillgårigen å dessa skogsmarker icke i allmänhet med fullkomlig säkerhet beräknas; dels blifva delar af dem efter hand upptagna af nybyggen, hvarigenom den till försäljning disponibla virkestillgången förminskas.
Hvad deremot beträffar de kronoparken som redan iiro och framdeles böra blifva till större antal i de norra länen inrättade, bör, sedan de kommit under skogsstatens omedelbara förvaltning och en fullständig uppskattning och indelning af dem försiggått, deras blifvande afkastning kunna äfven för en längre tid med säkerhet beräknas; och då de icke komma att utgöra föremål för nybvggesanläggning, kunna ej heller deras områden förminskas.
I afseende på dem har jag derföre ansett, att afveikningskontrakter kunna och böra för en längre tid afslutas, för så vidt fråga är om de dyrbarare och för exporthandeln användbara virkeslagen; och då, enligt de upplysningar jag inhemtat, strömrensningskostnader i allmänhet ansetts kunna amorteras på tjugu år, har jag ansett, att dylika kontrakter äfven böra kunna omfatta denna tiderymd.
Då jag ansett, att allmogens företrädesrätt till erhållande af utsyning å kronomarkerna i hela dess vidd bör upphäfvas, så har jag deremot funnit rättvisan pålordra, att de egare och innehafvare af hemman och nybyggen i de norra länen, 28 Kongl. Maj.ts Nåd.
Proposition N:o 54. sora icke under skattemannarätt innehafva vissa skogsområden, i stället erhålla uteslutande rätt till utsyning inom de områden, som närmast angränsa deras odlade egor och att den mogna skogens afverkning inom dessa områden medgifves dem utan erläggande af någon köpeskilling eller hittills s. k. stubbören.
Denna rättighet finnes genom nådiga Brefvet den 11 April 1844 redan medgilven för nybyggare och kronohemmansåboer i de fyra nordligaste länen med afseende på deras egna, genom afvittring »eller eljest» bestämda områden, hvarifrån de ega att utan afgift, men efter ansökning och syn, använda vexande skog så väl till kolning som till försågning; och det synes mig betänkligt att numera rubba denna rättighet, hvarpå understundom hemmanens bestånd i icke ringa mån torde beio.
Det har fast heldre synts mig, likasom Skogsstyrelsen, vara billigt att, då inom de oafvittrade socknarne det icke beror på hemmanens egare eller åboer att erhålla vissa genom afvittring »eller eljest» bestämda områden, utan de för vinnande af sådana måste afvakta tidpunkten för afvittringen, de under tiden genom nådigt lagbud skyddas emot utsyning för det allmännas räkning inpå deras blifvande områden och att de ensamma tillerkännas den afkastning, som derifrån kan vara att hemta; men jag har lika litet som Kammar-kollegium kunnat dela Skogsstvrelsens åsigt att detta skydd bör lemnäs beroende af utsyningsförrättarens blotta förmodande om den skogsvidd, som på grund af afvittringsförfattningarne framdeles kan tilläggas de särskilda hemmanen eller nybyggena; utan heldre omfattat
Skogsstyrelsens alternativa och efter min tanke ensamt verkställbara förslag, att området för den exklusiva utsyningsrätten bestämmes af en viss radie, räknad från hemmanets eller nybyggets bolstad, ehuru jag dervid icke med Skogsstyrelsen vill antaga att denna radie alltid bör sträcka sig så långt som en half mil, hvarigenom skulle inträffa, alt ett enstaka nyligen anlagdt nybygge kunde från den allmänna utsyningen freda öfver 18,000 tunnland.
Då en radie af £:dels mil ger ett område af något öfver 8,000 tunnland, en radie af ^:dels mil något öfver 4,500 tunnland och en radie af £:dels mil något öfver 1,100 tunnland, samt härmed sammanställas afvittrings— författningarnes föreskrifter, enligt hvilka ett helt hemman bör tilläggas i Jemtland från 500 till 3,000 tunnland och i öfriga länen från 700 till 2,500 tunnland, hvarvid tillika bör iakttagas, att hemmanen sällan kunna vid afvittringarne skattläggas till helt mantal, så synes mig nybyggares och hemmansegares befogade anspråk att älven för afvittringen erhålla en tillräcklig skogsareal anvisad uteslutande för deras behof vara fullkomligt tillfredsställda, om det föreskrifves, att oafvittrade nybyggens, kronohemmans och skattehemmans uteslutande rätt till närmast angränsande skog skall, der ej särskilda lokala omständigheter föranleda undantag, sträcka sig för enstaka hemman eller nybygge £:dels mil, för mindre by af högst tre grannar £:dels mil och för större by £;dels mil från bolstaden.
Det har visserligen icke undfallit mig att detta beräkningssätt endast ungefärligen kan angifva det skogsområde, som först genom afvittringen kan definitivt bestämmas,! helst detsammas omfång beror, Kongl. Maj 'ts Nåd.
Proposition N:o 54. 89 bland annat, af de odlade egornas beskaffenhet, vid den tid då afvittringen inom socknen inträffar; men i anseende till den enkla beskaffenheten af detta beräkningssätt, som medgifver en lätt kontroll i händelse af uppkommen tvist, har jag ansett dess fördelar vara öfvervägande.
Det har också redan blifvit användt, då genom nådiga Brefven den 27 Januari 1860 och den 23 Januari 1861 de fyra oafviltrade
Delsocknarne tillädes afverkningsrätt med vilkor att afverkningen icke finge sträcka sig närmare bruk eller bolby än en half mil.
Enahanda uteslutande rätt till utsyning bör otvifvelaktigt tillkomma äfven de privilegierade sågverken med afseende på de områden, som, enligt nådiga Brefvet den 29 Maj 1832, blifvit åt dem utbrutna.
Sådant ligger otvetydigt i andan af nämnda nådiga Bref, äfven om det icke finnes derstädes bestämdt uttaladt.
I afseende på det i 10:de punkten af nämnda nådiga Bref förutsedda fall att emot skogsränta anslaget område framdeles kan lemna tillgång för fällande af ett större antal träd än som vid utbrytningen beräknas, derom för närvarande är stadgadt att i sådan händelse Eders Kongl. Majlis Befallningshafvande må meddela tillstånd till högre afverkning, har jag icke ansett annan förändring vara af nöden än att, sedan Skogsstyrelsen yttrat sig öfver skogens förmåga att tåla en högre afverkning, det bör bero på Eders Kongl.
Maj:ts egen nådiga pröfning att bestämma på hvilka vilkor en sådan förökad stockfångst kan medgifvas samt att fastställa en deremot svarande förhöjning i afgifterna till Kronan, derom Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande i Wester-Norrlands, Westerbottens och Norrbottens län i sådan händelse torde genom särskilda nådiga Bref böra förständigas.
Hvad åter angår de sågverk, som ännu icke erhållit vissa utbrutna stocklångstområden, utan fortfarande i öfverensstämmelse med de för dem utfärdade privilegier, har rättighet att inom vidsträckta, vid verkens grundläggning »insynade» trakter årligen hemta ett visst antal stockar eller timmerträd, så, enär dessa privilegiers fortfarande giltighet blifvit af den sednare lagstiftningen erkänd, har jag ansett att dervid måste förblifva och att ifrågavarande sågverk, intilldess utbrytning åt dem af vissa områden försiggått, böra ega företrädesrätt att af det utsyningsbara virket inom de insynade trakterna, på de ställen de för sig anse förmånligast och mot den stubböresafgift, som privilegierna bestämma, årligen undfå det antal stockar eller timmerträd, som är dem genom privilegierna tillför säkradt.
Beträffande åter det af handelshuset James Dickson & Komp., såsom egare af Baggböle sågverk, samt egarne af Johannisforss, Robertsforss och Leijonströms sågverk framställda påståendet om uteslutande rätt för sågverken att inom ifrågavarande trakter åtnjuta utsyning, finner jag de af Kammar-kollegium i underdåniga utlåtanden af den 29 November 1839 och den 30
September 1864 anförda skäl och omständigheter innefatta full anledning för Eders Kongl. Maj:t att lemna berörda påståenden utan vidare afseende. 80 Kongl.
Om, på sått jag i underdånighet föreslagit, den jordbrukande befolkningens företrädesrätt till skogsafverkningen upphäfves, så erhålla sågverken ändock den af nämnde sågverksegare alternativt påyrkade rättigheten att jemte den jordbrukande befolkningen åtnjuta utsyning, och jag anser, att denna förbättring i sågverkens ställning skall för dem och trävarurörelsen i allmänhet blifva af en icke ringa betydelse.
Derjemte har jag ansett, att den af egarne till sistnämnda tre sågverk framställda anhållan att genast komma i åtnjutande af de rättigheter till skogsområdena, som dem tillkomma, så tillvida förtjena Eders Kongl. Maj:ts nådiga uppmärksamhet att, enär sågverkens privilegier äro hinderliga för Kronans skogsvård inom vidsträckta trakter samt större omsorg om skogens vård och kommunikationernas förbättrande äfven af sågverksegarne är att förvänta, om vissa bestämda områden med uteslutande afverkningsrätt dem tilläggas, åtgärder böra vidtagas för en skyndsammare verkställighet af den utbrytning, som genom nådiga Brefvet den 29 Maj 1852 blifvit föreskrifven; och då tillämpningen af nämnda brefs föreskrifter hufvudsakligen försenats derigenom, att inga medel funnits anslagna för bekostande af utbrytningsförrättningarne, som derföre måst anstå tilldess att antingen sågverksegarne låtit verkställa dem på egen bekostnad eller trakten blifvit föremål för allmän afvittring, i sammanhang hvarmed utbrytningen kunnat på allmän bekostnad försiggå, så finner jag mig böra i underdånighet hemställa, att Eders Kongl.
Majit måtte genom nådiga Bref anbefalla Dess Befallningshafvande i Westerbottens och Norrbottens län att föranstalta om en skyndsam tillämpning af oftanämnda nådiga Brefs föreskrifter å de inom nämnda län belägna privilegierade sågverk, så vidt sådant utan förnärmande af annans rätt kan ske, samt i nåder föreskrifva att deraf föranledda kostnader skola, der utbrytningen sker utan sammanhang med allmän afvittring, gäldas af skogsplanteringskassan, derom underrättelse äfven torde böra Stats-kontoret och Skogsstyrelsen meddelas.
Innan jag lemnar den rent ekonomiska sidan af frågan, måste jag i underdånighet jemväl yttra mig öfver det af Skogsstyrelsen väckta förslaget att ej mindre kronoparkerna än äfven sådana öfverloppsmarker. som kunna åt enskilde upplåtas, skulle från den allmänna utsyningen undantagas och i fråga om afkastningens användande behandlas lika med kronoparkerna i mellersta och sydliga delarne af riket.
Detta förslag får jag i underdånighet afstyrka icke allenast på de emot detsamma af Kammar-kollegium anförda skäl, utan äfven derföre att, om mina nu framställda förslag i nåder gillas, den försäljningsmetod, som för närvarande begagnas vid sistberörda kronoparker eller auktionsmetoden, kommer att blifva för alla kronoskogar gemensam, hvarmed också all anledning till ifrågavarande undantag försvinner.
Då jag sålunda trott att all
Kronans skogbärande mark i de norra länen bör hållas öppen för skogsafverkning, så anser jag det också vara nödigt att densamma alltid ställes under forstlig ledning och kontroll.
Ali saluafverkning på Kronans Kongl. Maj:is Nåd.
Si mark skulle derföre, enligt mitt förslag, vara fästad vid vilkoret af utsyning genom vederbörande skogstjensteman och den afverkning, sorn, i strid deremot sker, betraktas såsom åverkan.
Men på skäl. som jag redan i underdånighet anfört, torde den skog, som för husbehof och vedbrand är nödig, böra äfven utan utsyning få hemtas från de områden, för hvilka den uteslutande utsyningsrätten eger rum.
Hvad angår de rent forstliga grunder, efter hvilka utsyningarne böra ske, så bar jag ansett lämpligast att desamma endast i allmänhet angifvas i författningen och att
Skogsstyrelsen bemyndigas att meddela sin underlydande personal de närmare föreskrifter, som i sådant afseende erfordras.
Att icke trakthuggningssystemet utan det s. k systemet af »ordnad blädning» bör för de nordliga skogarne användas, torde väl för närvarande anses vara utom allt tvifvel, men jag har funnit betänkligt att binda den forstliga verksamheten genom upptagande i lagstiftningen af en benämning, som möjligen kunde anses fästad vid vissa nu gällande bestämda reglor för skogshushållningen.
Det har synts mig lämpligare att i detta afseende lemna ett öppet fält för den större erfarenhet om olika metoders tjenlighet, som en längre tids tillämpning af författningen kan bereda.
Redan i nådiga Brefvet den 11 April 1844 finnér man den allmänna princip för utsyningarne, som i det af mig framlagda underdåniga förslaget är upptagen, eller att skogen icke må hårdare älitas än med dess bestånd i framtiden anses förenligt.
I sistnämnda nådiga Bref och flera sednare författningar finnes äfven uttalad en annan grundsats af mera ekonomisk än forstiig karakter, nemligen att den skogstrakt, hvarå utsyning skall ske, ej må hårdare anlitas än att den för framtiden må lemna enahanda årlig tillgång till sådana träd, som för timmer eller bräder äro använd bara.
Emot denna regel hafva anmärkningar blifvit framställda af sakkunnige personer, hvilka förmenat att derigenom fullmoget virke skulle komma att lemnäs på rot tills det toge röta, och att heldre allt fullmoget virke borde på en gång få alverkas, äfven om trakten lill följd deraf under en längre tidrymd komme att sakna dylikt virke.
Förstnämnda farhåga häfves j likväl nästan helt och hållet af det kända förhållandet att ett fullmoget träd i de nordliga trakterna bibehåller sin friskhet 40 — 50 år, efter det mognadsperioden inträdt, och afverkningens fördelning på en längre tidrymd icke allenast befordrar återvexten, genom det skydd de qvarstående större träden lemna den uppvexande småskogen, utan den medför äfven den stora ekonomiska fördelen af en större jemnhet i skogsafverkningens anspråk på arbetskrafter inom alverkningstrakterna, och torde ensamt af sistnämnda skäl böra föreskrifvas.