Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När nu hemman med sådana spridda egor undergingo styckning, så vore den svårighet dermed förenad, att hvarje åbo vore tvungen att hafva sin bostad vid den så kallade odal-jorden, så vida hemmans-delen skulle få någon tjenlig mark till åker; deraf följde att denna jord, i likhet med utegorna, skulle i de flesta fall delas i lika förhållande till den utklufna delen.
Ingendera lottegaren erhölle beqvämare läge för utjorden, vägen till densamma vore lika lång, och fordrade således en nära dubbel tidspillan för att komma tilt och från jorden, än då den sköttes under en mans ego.
Detta förhållande gjorde att det blefve en ren omöjlighet att stycka ett hemman i huru små lotter sorn helst, med mindre än att jordbruket skulle deri genom sättas i vanmagt och egarne till de små lotterna blifva totalt ruinerade.
I motionärens hemort hade man derföre ansett, att jord-afsöndringar vore mera lämpliga, emedan hennnans-egaren dervid hade tillfälle att afsöndra den del af jorden, som i anseende till läget funnes bäst tjenlig att aflåta, och derföre hade motionären äfven påyrkat en sådan förändring i de härom gällande stadganden, att de hufvudsakliga hindren för den mindre bemedlade att skaffa sig en jordtorfva blefve undanröjda. 46 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsh.
Efter det Utskottet sålunda redogjort för de väckta förslagen, jemte de grunder, sorn till stöd derför blifvit andragna, återstår för Utskottet att för Rikets Ständer uttala Utskottets egna åsigter i de til!
Utskottets bedömande hänskjutna frågor.
Dessa angå, efter hvad nämndt är, så väl hemmansklyfning, eller rättigheten att fördela hemman i flera, af hvarandra oberoende delar, som jord-afsöndring, eller frihet att från hemman på viss tid elier lör alltid afsöndra jord, utan att likväl den afsöndrade delen derigenom upphör att vara en del af hemmanet.
I begge dessa afseenden har man yrkat obegränsad frihet; och ehuru man hufvudsakligen tili stöd derför åberopat samma skäl, äro dock frågorna, på sätt af det föregående inhemtas, af den art, att de måste uc. olika synpunkter bedömas.
Hvad således angår den förra, eller frågan om rättigheten att i hvad delar som helst klyfva hemman, så kan den strid, hvilken så väl inom vetenskapens område, sorn på de politiska förhandlingarnas fält länge förts, angående de öfvervägande fördelarna eller olägenheterna af en fri jordstvckning ännu icke anses utkämpad.
Bland de mera framstående kämparne på det förra området hafva åtminstone hittills flertalet vtlrat sig emot den fria styckningen, särdeles om denna går till ytterlighet *), och 0111 också densamma i ett och annat land vunnit insteg, torde den deraf vanna erfarenhet ej vara nog långvarig, för att, i fråga om hemmansklyfning, gifva stöd åt lagstiftnings-åtgärder, som ginge längre än 182 7 års förordning.
Först och främst mana våra kamerala förhållanden i detta afseende till varsamhet.
För att icke tala om uppbörden af de ordinarie skatterna, måste man taga i betraktande de jorden åliggande natura-prestationer, t. ex. i och för indelnings-verket, eller eljest, såsom krono-, kungs-, post- eller håll- och reserv-skjuts, inqvartering m. m., hvilka icke medgifva hemmanens styckning i oändlighet; men äfven detta oafsedt, torde det kunna, minst sagdt, anses ovisst, om, med afseende å det allmännas väl, en obegränsad hemmansklyfning må vara gagnelig.
Den af motionärerne uttalade mening, att egandet af större jördbesittningar står tillsammans med tilltagande fattigdom, lärer icke af erfarenheten bekräftas.
En välmående jordbrukande befolkning anses i allmänhet utgöra ett lands förnämsta styrka.
Och blotta möjligheten af att genom mindre rigtiga lagstiftnings-åtgärder undergräfva denna samhällets rot, torde i detta hänseende alstra betänkligheter.
En inträffad missvext eller annan tillfällig olycka skulle tilläfventyrs alltför lätt utarma en sådan befolkning, derest jordbrukaren i allmänhet egde så obetydligt jord, att han icke kunde samla något för framtiden eller uthärda en sådan, med afseende å vårt klimat, icke ovanlig händelse.
Det exempel vi hafva af den stora hemmansklyfningen i Dalarne torde i detta afseende få anses varnande; och lagstiftningen torde icke böra befordra en *) Malthus. J. B.
Mac Culloch.
Rau.
N:o 27. 47 sådan benägenhet att åtnöja sig med en till elände gränsande torftighet, som har sin grund i obenägenhet att på annat sätt söka sin utkomst.
Då dessutom lagstiftningen för icke mera än 30 år tillbaka gått så långt som skett genom Kongl. För-' ordningen 1827, ett steg, angående bvars lämplighet, eller hvad ofvan är visadt, meningarne ännu för icke länge sedan varit delade, så torde i detta ämne, der en erfarenhet af mansåldrar erfordras för ett säkert bedömande, tiden åtminstone ännu icke vara inne att belt och hållet borttaga de återhållande banden.
Det torde dessutom ej vara under åberopande endast af menniskans naturliga rättigheter, en fråga af så invecklad art, som den om hemmansklyfningen bör afgöras, helst genom den i våra lagar medgifna afsöndringen af jord tillfälle är bernit den fattige att tillfredsställa den af motionärerne omförmälde önskan att förvärfva sig ”en torfva”, hvarmed icke lärer förstås en genom klyfning tillkommen hemmansdel, utan en afsöndrad lägenhet.
Den af motionärerne såsom obestridd antagna mening oro en större produktion, till följd af den fria styckningen, lärer, med afseende på nutidens behof af kapital-styrka vid all slags näring, och mekanikens användbarhet äfven vid jordbruket, icke kunna anses afgjord; men ännu mindre frågan om den högre netto-provenyen, som ur stats-ekonomisk synpunkt måste tagas i betraktande.
Med ett ord: stridspunkterna på detta område äro ännu så många, att man icke torde böra i ett land med sådana klimatiska och andra egendomliga förhållanden som Sverige experimentera med en lagstiftning af den beskåffenhet, som den ifrågavarande.
Det högsta, som i detta afseende med skäl torde kunna göras, vore väl att i en eller annan landsort, med afseende på särskilda förhållanden, göra ett försök; men då 9 § af i kapitlet i Kongl. Förordningen den 19 December 1827 medgifver att: ”der, i följd af särskilda förhållanden inom något län, jemkning eller förändring i de rörande grunderna för hemmansklyfning i allmänhet nu stadgade föreskrifter skulle för samma län anses af nöden, Konungens Befallningshafvande må derom underdånig anmälan göra, då Kongh Maj-.t vill i nåder tillse, huruvida något särskildt stadgande för ett sådant län lämpligen må i ämnet kunna utfärdas”, samt
Utskottet i ett särskildt betänkande kommer att, med afseende å uppgifna särskilda förhållanden i den så kallade Dal-orten, hemställa om förändring i grunderna för besutenheten derstädes, så anser sig Utskottet, på ofvan anförda grunder, böra hemställa, att hvad motionärerne yrkat dels i fråga om medgifvande af en obegränsad hemmansklyfning, dels om ändring af de i Kongl. Förordningen den 19 December 1827 förekommande föreskrifter om besutenhet, såsom vilkor för hemmansklyfning, icke mätte vima Rikets Ständers bifall. 48 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
Då Utskottet, af ofvan uppgifna grunder, icke ansett sig kunna tillstyrka bifall till motionerna 0111 en obegränsad hemmansklyfning, kan Utskottet icke heller tillstyrka upphäfvande af Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853, såsom den der afser, å ena sidan, att bringa till verkställighet de i Kongl.
Förordningen den 19 December 1827 meddelade föreskrifter i berörde hänseende, och å den andra, alt trygga dem, som förvärfvat en viss hemmansdel, i besittningen deraf.
Med skäl hade nemligen klagomål anförts, dels deröfver, att det i Kongl. Förordningen den 19 December 1827 förekommande förbud mot hemmansklyfning till mindre delar än besutenhet, var en död bokstaf, så länge sådana klyfningar lingö ske och förblifva orubbade till dess någon delegare i hemmanet fann för sig förmånligt att emot lösen återvinna den utklufna delen ; dels att den, som, med iakttagande af alla lagliga formaliteter, förvärfvat en sådan hemmansdel, derå erhållit uppbud och fasta, samt under den kraftfullaste delen af sin lefnad derå nedlagt arbete och omtanka, oförmodadt, lill följd af en sniken grannes vinningslystnad, vid annalkande ålderdom såg sig jemte hustru och barn beröfvad hus och hem och tvungen att åtnöja sig med en genom värdering bestämd löseskilling.
Det var till förekommande häraf, som Kongl.
Förordningen den 13 Juli 1853 stadgade, att undersökning om besutenhet bör genom en nämnd, bestående af trenne i jordbruk kunnige, inom socknen bofaste män, hvilka af socknenämndens ledamöter utses, verkställas innan lagfart å köp om mindre hemmansdel än den för landsorten bestämda minsta linge beviljas.
Då besutenhets-frågan sålunda på ett enkelt och föga kostsamt sätt på förhand afgöres, blir köparen tryggad i besittningen af sin egendom, och samhället åter är ej blottstäldt för att, genom anställande samtidigt afen mängd lösnings-anspråk, flere familjer på en gång ställas utan tak öfver hulvudet.
Beträffande anmärkningen angående olämpligheten att stadga 1/8 mantal såsom minimum för hemmansklyfning öfver hela riket, så är det uppenbart, att då man ville undvika undersökning för hvart enda fall, der fråga om hemmansklyfning uppstod, en sådan gräns måste stadgas, ofvanför hvilken undersökning blir öfverflödig.
Äfven detta stadgande afser således en fördel för den som önskar klyfva sitt hemman, och då Förordningen anvisar sättet för bestämmande särskildt för hvarje landsort af en sådan gräns, och, på sätt Utskottet redan upplyst, särskildta bestämmelser redan blifvit meddelade, icke allenast för särskilda län, utan äfven för olika härader eller socknar af samma län, så torde all anledning till klagan öfver detta stadgande saknas.
Att anspråken på inlösning af obesutne hemmansdelar i sednare tider blifvit väckte till större antal än förr, torde härröra af de betydligt stegrade egendomsvärdena, allmogens under de sednare åren större välmåga samt lättare tillgång på penningar, men ingalunda från 1855 års förordning, som ©tvifvelaktigt snarare måste motverka än framkalla sådane rättegångar.
Ehuru Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ehuru Utskottets uppgift icke är att meddela yttranden öfver huru en gällande lag skall in casu tillämpas, så vida sådant icke kan hänföras lill lagförklaringsfråga, hvartill nu ifrågakomne motioner likväl icke föranleda, anser Utskottet sig dock höra, med erinran, att 11155 års författning, såsom icke tillämplig på sådana förhållanden, som uppkommit, antingen före det förordningen började gälla, eller äfven sedermera genom arffall, icke blifvit till sin rälta mening och förstånd af några af motionärerne uppfattad, lill vederläggning upptaga några af de gjorda anmärk ningar om svårigheteten af författningens tillämpning i vissa uppgifna fall.
Det första exemplet, som i sådant afseende anförts, är, att inteckning till säkerhet för en fordran sökes i 1/8 mantal, men åtkomsthandlingar kunna icke företes till mer än hälften deraf eller iy 16 mantal.
Inteckningen beviljas och det är ifrågasatt om domaren skulle kunna, i händelse hemmansdelen säljes för gäldens betalande, neka lagfart å detta 1/16 mantal, ehuru det ej medför besutenhet.
— Utskottet erinrar häremot endast, att då åtkomsthandlingar blifvit företedde af beskaffenhet, att inteckning kunnat meddelas, följer ock deraf, alt hemmansdelen är, antingen genom arf fången, eller ock har gäldenären dermed lagfarit.
1855 års författning är således hvarken i det ena eller andra fallet tillämplig.
Lika liten svårighet medlör tillämpningen af 1855 års författning för det läll, alt egaren af 1/4 mantal säljer 5/16 mantal och vill behålla sjelf 1/16 mantal, som ej utgör besu tenhet.
Nämnden skall nemligen, enligt 1 § 2 morn., undersöka ”om åbo kan vara besuten ä hvardera af de hemmansdelar, som genom klyfningen uppkommer.”
Är nu säljaren icke besuten på sitt återstående 1/16 mantal, så kail köparen af de 5/16 mantal ej derå få lagfart.
Samtlige öfrige, i enahanda syfte af motionärerne anförde exempel, vid hvilka man velat finna villrådighet om författningens tillämpning, härleda sig likaledes icke från sjelfva författningen utan derifrån, att man försökt tillämpa den på sådana förhållanden, som den, enligt hvad ofvan är vordet anfördt, icke afser.
Utskottet anser sig på grund häraf böra vördsamt tillstyrka: att motionärernes yrkande om upphäfvande af Kongl. Förordningarne den 15 Juli 1855 och den 20 Juli 1855, så vidt dessa författningar afse hemmansklyfning, icke må till någon Rikets Ständers vidare åtgärd föranleda.
Det öfverklagade förbudet, att med besuten hemmansdel få sammanlägga obesuten hemmansdel af annat nummer, eller att få till en besutenhet förena två obesutna hemmansdelar af olika nummer, räknar ej sin tillvaro, såsom Carl Tholson förmenat, från 1855 års författning, utan är ett slikt förbud grundadt i sjelfva naturen af jordens indelning i hemman.
Att borttaga detta förbud skulle vara att helt och hållet tillintetgöra den vid hemmansklyfning antagna princip af besutenhet, Bih. lill B.
Brot. 1856 f 1857. 7 Sami. 2 Afd. 8 Haft. 7 50 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. sorn Utskottet ansell nödigt bibehålla.
Derigenom skulle ock sammanblandas hvad vi nu mena med begreppet hemman, hvilket begrepp dock ännu torde få anses såsom oundgängligt i vårt kameral-verk och alldeles nödvändigt för Skiftes-verket i riket.
Utskottet hemställer derföre vördsamt: ali hvad lill vpphäfvande af detta förbud blifvit andraget, ej må till någon åtgärd föranleda.
I fråga åter om afsöndring af jord från hemman, anser Utskottet åtskilliga förändringar i den nu gällande lagstiftningen nödvändiga.
Det äu nemligen här, sorn arbetarens sträfvande alt förvärfva sig ett eget hem, egentligen kommer i fråga, enär hans tillgångar i allmänhet icke medgifva förvärfvandet af en hemmansdel.
Hvad motionärerne anfört angående beredande af tillfälle för den arbetande klassen att förskaffa sig eget hem, såsom icke allenast i Stats-ekonomiskt hänseende gagneligt, utan äfven befordrande moraliteten inom denna, måhända den talrikaste samhälls-klassen, anser Utskottet i allo grundadt; och ehuru Utskottet, af de skäl, som här ofvan i fråga om hemmansklyfning blifvit anförda, icke anser sig kunna tillstyrka att jord-afsöndringen lemnäs fullkomligt fri, eller lillåtes till större andel af hemmanet än nu är medgifvet, enär sådant skuile kunna lända till hemmanens alltför stora försvagande, tvekar Utskottet ej att tillstyrka utvidgning af de nu i berörde hänseende medgifna rättigheter.
Beträffande således först afsöndringar på viss tid af högst femtio år, anser Utskottet den genom Kongl. Kungörelsen den 20 November 1829 medgifna rätt att afsöndra lägenheter af minst ett halft tunnlands vidd inom en half mil frän städer samt köpingar, kunna utsträckas så att sistberörde inskränkning upphäfves.
Då vid ifrågavarande afsöndringar af jord på viss tid meningen icke kan vara att arbetaren skall lefva af afkastningen af sin lilla jordbesittning, utan endast att han skall ega ett hem, men såsom försörjningsmedel hufvudsakligen påräkna sitt arbete, anser Utskottet icke lämpligt att utsträcka minimum utöfver hvad sålunda blifvit stadgadt för städernas granskap, eller all föreskrifter meddelas om beskaffenheten af den jord, som må på viss tid upplåtas, allenast att en sådan' lägenhet bildas af en enda egofigur.
Hvad åter angår afsöndringar under full egande rätt, anser Utskottet det genom Kongl.
Förordningen den 15 Juli 1855 införda stadgande, att för sådan afsöndring erfordras besutenhet, mindre lämpligt.
Berörde stadgande måste i väsentlig mån försvåra om ej i de flesta fall omöjliggöra den genom medgifvande af sådana afsöndringar afsedda utväg för en arbetare att icke allenast för sig utan äfven för sin hustru och barn förvärfva ett eget hem; och då meningen med sådana afsöndringar ej är att innehafvaren skall lefva af lägenhetens afkastning, synes berörde stadgande icke stå i öfverensstämmelse med sjelfva institutionens anda; och Ut - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 51 skottet tvekar derför icke att tillstyrka att sådana afsöndringar böra tillåtas till minst tre tunnland i de fem norra och tvA tunnland i de södra länen utan att besutenhet derå erfordras.
De jord-afsöndringar, Utskottet föreslagit böra tillåtas under full egande rätt, afse ej allenast att, synnerligast åt jordbruket, skaffa sjelfständiga arbetare med stadiga bostäder, utan ock att bidraga lill landets uppodling.
Derföre måste dessa jordtorp, efter Utskottets åsigt, i allmänhet vara så beskaffade, att de kunna med någorlunda fördel för egaren brukas.
Att tillåta det sådane afsöndringar linge bestå af flere än en ego-figur, skulle icke svara emot ett sådant ändamål; och i allt fall gifva fyrfaldiga anledningar till att kringgå och eludera författningens föreskrift.
De i 1827 års författning meddelade föreskrifter, att dylik lägenhet skall till sina gränser noga bestämmas i en enda formlig, till afhägnad beqväm samt från hem manets åbyggnad afskiljd lott, anser Utskottet således böra bibehållas.
Slutligen anser Utskottet, i öfverensstämmelse med de derom af motionärerne gjorda yrkanden, en förändring af det i Kongl. Kungörelsen den 14 November 1829 förekommande förbud, att till sådan afsöndring må användas odal-åker eller äng, vara af beholvet påkallad.
Det inträffar icke sällan i slättbygder, att ett hemman icke har andra till afsöndring lämpliga egor än odal-åker eller äng, under det åter i skogsbygden ofta nog ett stycke af odal-åkern eller ängen ligger afskiljdt och till afsöndring vida lägligare än annan hemmanet tillhörande inrösningsjord, som egaren, i stället för den del af odal-jorden, han med fördel anser sig kunna afsöndra, kan ämna uppodla.
För att förekomma olägenheterna af det nuvarande ovilkorliga förbudet, har Utskottet alltså tillstyrkt en modifikation deraf, så att afsöndring af odalåker eller äng medgifves, der tillgång på annan jord ej linnes, eller den ifrågavarande lägenheten ligger afskiljd från hemmanets öfriga odal-egor.
Med afseende derå, att, enligt Utskottets förslag, besutenhet hädanefter icke erfordras för jordafsöndring, och då de i lag stadgade vilkor för sådan afsöndrings laglighet äro af den beskaffenhet, att hvar och en sjelf kan förvissa sig om lagligheten, anser Utskottet den genom Kongl. Förordningen den 13 Juli 1853 stadgade föregående undersökning i fråga om afsöndringar öfverflödig, och har Utskottet på grund häraf ansett herörde Kongl.
Förordning, i hvad den angår jord-afsöndringar, kunna upphäfvas.
På grund af hvad Utskottet sålunda yttrat, får Utskottet vördsamt tillstyrka: att Rikets Ständer, uti underdånig skrifvelse, hos Kongl. Maj:t anhålla, att de rörande jord-afsöndringar i Kongl. Förordningarne den 13 Juli 1853 och den 20 Juli 1855 meddelade föreskrifter måtte upphäfvas, samt att, med återupplifvande i öfrigt af hvad 2 kap. af Kongl. Förordningen den 19 December 1827, 52 Sammansatta Lag- samt Allm.
Best- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. med de deruti genom Kongl. Kungörelsen den 14 November 1829 och den 29 Januari 1831 skedda förändringar, måtte åt förordningens 3 § gifvas denna förändrade lydelse: 3 §.
Lägenhet, som från hemman för alltid under full eganderätt afsöndras, efter hvad i 1 § tillåtet är, skall i Geleborgs, Wester-Norrlands, Jemtlands, Westerbottens och Norrbottens län innehålla minst tre samt i öfriga delar af riket minst två tunnland duglig jord.
Sådan lägenhet skall till sina gränser noga bestämmas i en enda formlig, till afhägnad beqväm, samt från hemmanets egen åbyggnad afskiljd lott; och må dylik afsöndring icke ske af odal-åker eller äng, derest icke styrkes, att till hemmanet eller hemmans-delen, hvarifrån lägenhet skall skiljas, endast odal-egor lyda, eller den ifrågavarande lägenheten ligger afskiljd från hemmanets eller hemmans-delens öfriga odal-egor och belinnes i öfrigt vara till afsöndring tjenlig.
Under besittning på viss tid, som dock ej får sträcka sig öfver 50 år, må jemväl upplåtas minst ett halft tunnland jord i en lott.
Af de åsigter i ämnet, Utskottet yttrat, följer ock, att Utskottet förordar, att å lägenhet, som från hemman afsöndras, vare sig under full eganderätt eller på viss bestämd tid, dock ej öfver 50 år, fortfarande skall läggas årlig afgäld i spanmål, eller annan ränte-persedel, som allmännast i orten är att tillgå; och att denna afgäld ej må vara mindre, än att den motsvarar hela hemmanets räntor och öfriga utskylder, efter hvad vid jemförelse af egornas storlek och beskaffenhet å den alsöndrade lägenheten belöper.
De i 4 § 2 kap. af 182 7 års förordning meddelade föreskrifter, alt Konungens Befallningshafvande skall efterse, att en sådan afgäld blir bestämd, och att förthy den afhandling, hvarigenom jord från hemman söndrad blifvit, bör ingifvas till Konungens Befallningshafvande, som den öfverenskomna afgälden pröfvar och, der den tillräcklig finnes, fastställer, finner Utskottet vara lämpligare och ändamålsenligare, än de af åtskillige motionärer härutinnan framställda förslag, som gå ut på alt åt kontrahenterne öfverlåta att antingen för bela tiden eller ock för viss tid få, utan embets-mvndighets kontroll, sjelfve härom träffa öfverenskommelser, 'hvilka skulle kunna blifva sådane, sorn icke öfverensstämma med den i lagstiftningen nedlagda grundsats, alt all jord-afsöndring skall vara sådan att den länder bolbyn till styrka; i anseende hvartill och då Utskottet icke kan dela Måns Perssons åsigt, att afgälden, efter de första tio åren, hör hvart tionde år af för sådant ändamål utsedde kommitterade eller af socken-nämnden, i närvaro af kronans ombud, bestäm - Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. 53 mas; helst genom ett sådant stadgande det skulle kunna komma att Ilända, alt en lägenhets-innehafvare, som användt mycket arbete och kostnad på lägenhetens uppodlande och förbättrande, just i följd deraf blefve ålagdt att utgöra större afgäld än vederhordt; Utskottet vördsamt tillstyrker, att, med bibehållande af de i Kongl. Förordningen den 19 December 1827 meddelade föreskrifter i afseende å afgäldens bestämmande, hvad motionärerne till ändring härutinnan föreslagit, må utan afseende lemnäs.
Vidkommande slutligen det af Lekberg framställda yrkande: att, derest någon af sina föräldrar, i stället för arfslott, eller tjenstehjon af husbonde för trogen tjenst, på lifstid erhållit ett stycke jord, utan åsatt mantal, bör han eller hon dervid bibehållas, så torde, vid det förhållande, att Utskottet tillstyrkt, att på viss tid, dock ej öfver 50 år, må kunna från hemman afsöndras jord af så liten areal, som ett halft tunnland, Lekbergs ifrågavarande framställning ej erfordra någon Bikets Ständers särskilda åtgärd.
Reservationers Af Herr Grefve Sparre, Eric: Ehuru jag med Utskottets majoritet delar den åsigt, dels att något större frihet i fråga om jordafsöndring kan och bör medgifvas, dels att det är på detta sätt, men icke genom utvidgad rätt till klyfning af hemman, som de allmänt kända och så högst naturliga önskningarne att förvärfva ett eget hem böra tillfredsställas, anser jag likväl Utskottet hafva gått nog långt, vid medgifvande! af afsöndring ända till 1/2 tunnland öfver hela riket, och utan att såsom hittills stadga att till odlig duglig jord dertill erfordras.
Denna öfverdrift (efter min åsigt) bar hindrat mig att såsom jag önskade biträda betänkandet.
Genom Kongl. Kungörelsen den 20 Juli 1855 är dessutom stadgadt: att ”för de orter i riket der, i anseende till skiljaktiga förhållanden, den jordrymd, som i Kap. 2 § 3 af Kongl. Förordningen den 19 December 1827 är bestämd såsom den minsta, hvarunder jord-afsöndring icke får ega rum, nemligen sex tunnland i de sex nordligaste och fyra tunnland i de öfriga länen, undantagsvis kan för jord på viss tid eller på lifstid tåla nedsättning, ege Wåre Befallningshafvande att, efter samråd med sakkunnige män inom länet, derom till Oss afgifva underdånigt förslag, 54 Sammansatta Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utsk.
N:o 27. hvarefter Wi, derest så kan pröfvas lämpligt, vilja bestämma och låta Wår Befall ningshafvande i länet allmänligen kungöra den minsta rymd, hvartill så beskaffad afsöndring der må verkställas.”
Då till följd af berörde Kungörelse framställning om nedsättning af dvet för jord-afsöndring bestämda minimum icke gjort i mer än ett län, så vill det synas såsom om behofvet af en förändring i lagstiftningen ej vore så stor som man föregifva.