Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En likartad förbindelse med Atlanten kan på dubbelfloden Ob- Irtisch öppnas med vestra Sibirien och Högasien ända bort till Kinesiska Dsungariet, der Irtisch börjar sitt lopp med en i Saisan-sjön fallande mindre flod, Svarta Irtisch, hvilken upprinner söder om Altai-bergen i granskapet af Jenisejs källflod Selenga.
Flerstädes räcka Obs och Jenisejs flodområden nästan hvarandra handen genom bifloder, hvilka uppqvälla så nära hvarandra, att obetydliga kanaliseringsarbeten lära vara tillräckliga för de båda flodsystemens sammanbindande.
Det samma är äfven fallet med bifloderna till Jenisej och Lena, hvilka på många ställen nästan nå hvarandra, och Lena sjelf är, enligt Latkins uppgift, segelbar från byn Kotschuga till hafvet.
Man ser häraf, hvilket utomordentligt fördelaktigt naturligt inre kommunikationssystem
Sibirien eger, men tillika att en sjökommunikation mellan detta land och den öfriga verlden endast är möjlig öfver Ishafvet.
Det är härpå, som den sibiriska ishafsfartens ofantliga betydelse är beroende.
Kan den bringas till stånd, så ej allenast blir Sibirien, med nedläggning af obetydliga kanaliseringskostnader, ett af verldens i afseende å möjlighet till billig varutransport bäst lottade länder, utan det gamla förslaget om en nordostlig handelsväg till Kina kan till och med blifva en verklighet.
Om deremot sjöfarten på Ishafvet ej kommer till stånd, så förblir
Sibirien ännu länge hvad det för närvarande är – ett land rikt på råvaror, men fattigt på allt som fordras för den trefnad och komfort, som den bildade menniskan i våra dagar svårligen kan undvara.
Mången torde tro, att den nuvarande bristen på lämpliga kommunikationer för handeln skall kunna ersättas genom en öfver Ryssland och södra Sibirien framdragen jernväg.
Tvärt om är en sjöförbindelse ett nödvändigt vilkor för att en sådan jernväg skall kunna bära sig.
Det kan nämligen aldrig ifrågakomma att på jernväg utföra åkerbrukets eller skogens alster öfver den sträcka af tre till fem tusen kilometer, som skiljer Ob-Irtisch’ bördiga flodområde från närmaste europeiska hamn.
Äfven om man antager, att jernvägsfrakten, inberäknadt alla omkostnader, skulle kunna sänkas till 2½ öre pr kilometerton, komme den i alla fall att från Sibiriens sädestrakter till en hamn vid Östersjön stiga till 75 à 125 kronor pr ton.
En så hög frakt jemte omlastningskostnader kan ingen af de vanliga alstren af sädesodlingen eller skogsbruket bära, hvilket man lätt kan inse, om man jemför denna fraktkostnad med det närvarande priset i verldsmarknaden på t. ex. hvete, råg, hafre, korn, bjelkar m. m.
Men om Sibiriens landtman ej kan sälja sina råprodukter, så förblir landet fortfarande lika glest befolkadt, som det är för närvarande, och ej heller kan den fåtaliga befolkningen, som finnes der, skaffa sig medel att köpa sådana alster af den nutida industrien, som kunna bära en lång transport på jernväg.
I saknad af samtidig sjökommunikation blir jernvägen derför utan trafik, landet sådant det för närvarande är och den europeiska befolkningens vantrefnad oförminskad.
För att gifva läsaren en föreställning om de nutida naturförhållandena och den nutida samfärdseln på en sibirisk flod, skall jag, innan jag återgår till skildringen af Vegas färd, meddela några utdrag ur mina anteckningar under resan uppför Jenisej år 1875 – dock med erinran derom, att naturförhållandena vid Ob-Irtisch och Lena betydligt afvika från dem vid Jenisej, i det att Ob-Irtisch genomflyter lägre, mer bördiga och mer befolkade trakter, Lena åter vildare, naturskönare, men mindre odlade landsdelar.
När man från Dicksons hamn reser uppför floden, passerar man till en början det breda sundet mellan Sibiriakoffs ö och fastlandet, men ön är så låg, att den icke synes från flodarmens östra strand, som fartygen vanligen pläga följa vid seglingen uppför eller utför floden.
Fastlandet är deremot till en början högländt, och man kan på detsamma under seglingen längs kusten urskilja åtskilliga utsprång af de enligt uppskattning 150 till 200 meter höga bergen i det inre af landet.
Dessa äro om sommaren snöfria.
Ett stycke söder om Dicksons hamn gå de ända ut till stranden, der de bilda en i floden utskjutande låg klippa och klippholme, benämd efter någon gammal, för öfrigt okänd sibirisk polar-trapper, Jefremow Kamen.
Sibiriakoffs ö har, så vidt man vet, aldrig varit besökt af menniskor, ej ens under den tid, då talrika simovier funnos vid Jenisejs mynning.
Någon antydan till denna ö finnes nämligen ej på äldre kartor öfver Sibirien, oaktadt dessa, såsom synes af det å sid.
183 här ofvan återgifna facsimilet, upptaga namn på en mängd nu öde simovier vid Jenisejs mynning.
Ej heller omtalas ön i berättelsen om den stora nordiska expeditionens färder.
Öns vestra strand, den enda jag sett, bär helt och hållet prägeln af den nedan beskrifna tundran.
Åtskilliga renar sågos beta på sluttningarna af öns låga grästäckta kullar, hvarföre jag tror, att den jägare, som först landstiger der, skall få en rik jagt.
Ännu vid Jefremow Kamen sågo vi 1875 tre isbjörnar, hvilka tycktes i all fredlighet beta mellan klipporna och icke läto störa sig af den ofantliga stockeld af drifved vi för kokande af vårt kaffe uppgjorde på stranden.
Här träffades för sista gången under vår resa uppför floden verkliga hafsdjur:
Appendicularia, Clio, medusor, stora beroïder m. fl. Större buskväxter saknades fullständigt, men växtverlden började redan här erhålla en från den egentliga ishafsfloran afvikande prägel.
Ett stycke söder om Jefremow Kamen vidtager den egentliga tundran, en skoglös, af inga bergshöjder afbruten slätt, öfversållad af talrika små sjöar och genomkorsad af smala dalgångar, hvilka ofta göra en vandring öfver den skenbart jemna slätten högeligen besvärlig.
Liksom vid alla andra från söder till norr gående floder220 i Sibirien, är äfven Jenisejs vestra strand, öfverallt der den bildas af lösa jordlager, fullkomligt låg och ofta sumpig, då deremot den östra stranden utgöres af en brant, 10 till 20 meter hög afsats, hvilken norr om skogsgränsen är på ett ganska märkligt sätt fördelad i pyramidformiga spetsar.
Talrika här förekommande snäckskal, hvilka till-
Strandbild från Jenisej.
Subfossila hafssnäckor från tundran. höra arter, som ännu lefva i Ishafvet, angifva, att åtminstone tundrans öfre jordlager blifvit afsatta ur ett haf snarlikt det, som nu sköljer Sibiriens nordkust.221
Sjelfva tundran är om sommaren fullkomligt snöfri, men redan på ett ringa djup under jordytan är marken der ständigt frusen.
På en del ställen vexla jordlagren t. o. m. med lager af ren, klar is.
Det är i dessa frusna lager, som man funnit hela kroppar af elefanter och noshörningar, hvilka under hundratusentals år blifvit skyddade mot förruttnelse.
Dylika fynd äro dock sällsynta, men deremot förekomma enstaka ben från denna forntida djurverld i riklig mängd, och derjemte massor af gammal, från mammuttiden härrörande drifved, af de ryska infödingarne i Sibirien känd under det betecknande namnet »noach-trä».
Dessutom ser man i Jenisej-tundrans yngsta lager, betydligt norr om den nuvarande gränsen för verklig skog, grofva rotfasta trädstubbar, som antyda, att skogsgränsen i Jenisejtrakten äfven under vårt geologiska tidskifte gått längre mot norr än nu, kanske lika långt som den, till följd af gynsamma lokala förhållanden, för närvarande går vid Lena.
På sluttningarna af den branta tundra-afsatsen äfvensom i åtskilliga af tundradalarne träffar man en ganska rik växtlighet, hvilken redan 100 kilometer söder om Jefremow Kamen kan bilda verkliga snår af blomväxter, medan sjelfva tundran ännu är bevuxen med en ytterst torftig växtmatta, bildad mer af mossor än af gräsarter.
Lågväxta
Salix-arter gå ända till Dicksons hamn (73° 30′ n. br.), dvergbjörken (Betula nana L.) möter man, ehuru endast som en längs marken krypande buske, vid kap Schaitanskoj (72° 8′ n. br.), och här plockade vi 1875 på tundrans isblandade jord mognade hjortron.
Ganska frodiga, nästan manshöga alar (Alnaster fruticosus Ledeb.) förekomma redan vid Mesenkin (71° 28′ n. br.), och Briochoffski-öarna (70° till 71° n. br.) äro flerstädes täckta med rika och yppiga busksnår.
Men den egentliga skogsgränsen anses först börja vid den stora krökning, som floden gör vid 69°40′ n. br., ett stycke norr om Dudino.
Här äro kullarne täckta med ett slags skog af halfförtorkade, gråa, mossbelupna lärkträd (Larix Sibirica), hvilka sällan nå en höjd af mer än 7 till 10 meter, och hvilka vida mindre förtjena namn af träd än de frodiga albuskar, som växa inemot 2° längre norr ut.
Men redan några få mil söder om detta ställe och ännu långt norr om polcirkeln blir barrskogen reslig.
Här vidtager en verklig skog, den största jorden har att uppvisa, sträckande sig med föga afbrott från Ural till granskapet af Ochotska hafvet och från 58:de eller 59:de breddgraden långt norr om polcirkeln, d.v.s. omkring tusen kilometer i norr och söder och kanske fyra gånger så långt i öster och vester.
Det är en ofantlig urskog, nästan oberörd af odlarens yxa, men på många ställen härjad af vidsträckta skogseldar.
Mya arenaria Lin. 2/3 af nat. storl. 2. » truncata Lin. var.
Uddevallensis Forb. 2/3 3.
Saxicava pholadis Lin. 2/3 4.
Tellina lata Gmel. 2/3 5.
Cardium ciliatum Fabr. 2/3 6.
Leda pernula Müll. var. buccata Steenstr. 1/1 7.
Nucula expansa Reeve. 1/1 8.
Fusus Kröyeri Möll. 2/3 9. » fornicatus Reeve. 1/2 10. » tornatus Gould. 2/3 11.
Margarita elegantissima Bean. 1/1 12.
Pleurotoma plicifera Wood. 1/1 13. » pyramidalis Ström.
1 1/2. 14.
Trichotropis borealis Brod.
1 1/2 15.
Natica helicoides Johnst. 1/1
På den högländta östra stranden af Jenisej vidtager skogen omedelbart vid strandvallen.
Den utgöres hufvudsakligast af barrträd: cembratallen (Pinus Cembra L.) värderad för sina frön, ofantliga lärkträd, den nästan prylformiga sibiriska granen (Pinus sibirica Ledeb.), granen (Pinus obovata Turcz.), samt spridda träd af den vanliga tallen (Pinus sylvestris L.).
De flesta af dessa nå redan norr om polcirkeln en kolossal storlek, men ofta äro de i så fall här, långt bort från allt skogsbruk, gråa och halfförtorkade af ålder.
Mellan träden är marken så betäckt med nedfallna grenar och stammar, en del helt friska, andra halfförmultnade eller förvandlade till en samling af trämylla, som endast af barken sammanhålles, att man der gerna undviker att gå fram på obanad stig.
Om så måste ske, kommer man ej långt på dagen och löper ständigt fara att bryta benen i stocksnåren.
Nästan öfverallt äro de nedfallna stammarne klädda, ofta dolda af en ytterligt yppig mossbädd, hvaremot trädlafvar här, förmodligen till följd af Sibiriens torra inlandsklimat, förekomma sparsamt.
Granarna sakna derföre den hos oss vanliga skäggbeklädnaden, och barken på de mellan barrträden här och der framskymtande björkarne utmärker sig genom en ovanligt bländande hvithet.
Den vestra stranden af Jenisej består, liksom flodens otaliga holmar, för det mesta af uppsvämmade lågländta och sanka landsträckor, som vid vårflödet öfversvämmas af floden och rikligt gödslas med dess gytja.
På detta sätt bildas här en bördig ängsmark, täckt dels med en af lien oberörd gräsmatta, dels med en högst egendomlig, ända till 8 meter hög buskvegetation, bland hvilken man träffar en mängd för oss i Sverige välkända växtslägten, t. ex.
Impatiens, Urtica, Sonchus, Heracleum m. fl., men i hos oss okända jetteformer.
Ofta vexlar en tät småskog af en videart (Salix vitellenia L.), hvars raka, qvistfria stammar på afstånd likna söderns bambuskog, med jemna, lifligt gröna gräsmattor och smärre vattendrag på ett sätt, som åt det hela ger utseende af den mest leende och omsorgsfullast vårdade, från nedfallna qvistar och torrt gräs befriade parkanläggning.
Det är flodvattnet, som om våren spelat trädgårdsmästarens rol i dessa af menniskofot sällan beträdda, på den härligaste grönska oändligt rika parker.
Närmast flodstranden förekomma äfven jemngröna mattor af en kort Equisetum-art, utan inblandning af några andra växter, hvilken bildar en »gazon», hvartill intet herresäte kan visa motstycke.
Skada blott att vistelsen i dessa trakter om sommaren nästan omöjliggöres af den förfärliga massa mygg, hvarmed luften här är förpestad.
En öfverblick af de vigtigaste trädslagens utbredning i Jenisej-dalen lemnar en af d:r Arnell uppgjord tabell, meddelad i Redogörelse för de svenska expeditionerna till mynningen af Jenisej år 1876.222 Af denna ser man, att vid Jenisej björken (Betula odorata Bechst.), granen (Pinus obovata Turcz.), lärkträdet (Pinus Larix L.) och enen (Juniperus communis L.) gå till 69° 35′ n. br.
(d.v.s. till Tromsös breddgrad), sälgen (Salix caprea L.) till 68° 55′, häggen (Prunus Padus L.) och sibiriska granen (Pinus sibirica Ledeb.) till 66° 30′, aspen (Populus tremula L.) till 65° 55′
(Haparandas br.), tallen (Pinus sylvatica L.) till 65° 50′ o.s.v.
I midten af skogsbältet synes skogen oafbrutet kläda hela landet, utan att man der annat än undantagsvis möter öppna ställen.
Mot norden öfvergår skogsmarken i den skogslösa tundran genom kala, här och hvar framträdande fläckar, hvilka småningom allt mer och mer ökas, tills träd förekomma endast i dalsänkningar och på skyddade ställen samt slutligen helt och hållet försvinna.
Likadan är i söder skogsmarkens öfvergång till skoglösa trakter (stepper), hvilka till en början här och der äro beströdda med större eller mindre fristående grupper af löfträd, tills dessa helt och hållet upphöra, och landet bildar en ändlös örtmark, ur hvars bördiga jordmån den heta sommaren framkallar en mångfald af frodiga växtformer, hvilkas mångskiftande, ofta stora och yppiga blommor kläda fälten med den rikaste färgprakt.
Här är det egentliga hemlandet för många praktväxter i Europas blomsteranläggningar, t. ex. för pionen, sibiriska ärttädet, den blåa svärdsliljan o.s.v.
Om Sibiriens skogsbälte bildar verldens största skog, så bildar denna blomsterstepp verldens största odlingsmark, i omfång och bördighet troligen utan like.
Utan gödsling och med ytterligt ringa odlingsarbete skulle man från dess svarta jord år efter år kunna framlocka de rikaste skördar.
För närvarande är dock detta ypperliga odlingsland ytterligt glest befolkadt, och detsamma gäller i ännu högre grad om det mindre lätt odlade skogsbältet.
På längre afstånd från floderna är detsamma ett för det mesta okändt land, der europeen sällan eller aldrig sätter sin fot och der endast den infödde nomaden eller jägaren ströfvar omkring.
Dock äro dessa skogar ingalunda så rika på vildt, som man skulle vänta, kanske emedan myggen om sommaren blir för de varmblodiga djuren outhärdlig.
Sibirisk flodbåt af norske resanden Chr.
Hansteen använd på Angarafloden.
Hufvudbefolkningen i skogsbältet utgöres af infödda nomad- eller jägarstammar, af hvilka samojeder, ostjaker, tunguser och jakuter äro de talrikaste.
Endast längs floderna träffar man här ryska byar och bondgårdar, anlagda för handel med infödingarne, för fiske och på några ställen äfven för guldvaskning.
Först i mellersta delen af landet är den ryska befolkningen talrikare; den är här med ett bredt bälte utbredd öfver hela den ofantliga sträckan mellan Ural och Angara.
Längst i norr bestå de ryska boningsplatserna af enstaka utaf stockar eller af plankor från söndertagna pråmar223 uppförda kojor med platta torftak.
Sådana träsniderier och prydnader, som vanligen träffas på den förmögne ryske bondens hus, och hvilkas konstmessiga former angifva, att invånarne fått tid att tänka på annat än tillfredsställande af stundens nödtorft, saknas här fullständigt, men längre söder ut blifva byarne större, husen prydligare, med brutna tak och höga, mot byvägen med träsniderier rikt utsirade gaflar.
En i bjerta färger målad kyrka erinrar oftast derom, att någon af byns invånare blifvit rik nog att bekosta denna prydnad åt sin hembygd.
Allt angifver en viss välmåga, husens inre är, om man undantager de öfverallt kringkrälande kakerlackorna, ganska snyggt.
Väggarna äro prydda med talrika, om ock ej synnerligen artistiskt fulländade fotografier och stentryck.
Rikt utsirade helgonbilder äro uppstälda i ett hörn, och framför dessa hänga några små oljelampor eller smala vaxljus, hvilka tändas vid högtidligare tillfällen.
Sängstället bildas af en lafve närmast taket, så stor att den upptager en tredjedel eller hälften af rummet, och så högt ifrån golfvet att man kan gå upprätt derunder.
En tropisk värme herskar vanligen der uppe, hvarför den hvilande får njuta af ett nästan ständigt svettbad, hvilket icke hindrar honom att omedelbart derifrån gå ut i en temperatur, vid hvilken qvicksilfret fryser.
Maten tillredes i stora bakugnar, som för detta ändamål dagligen uppeldas och tillika uppvärma stugan.
Färskt bröd bakas hvarje dag, och äfven för den fattige är ett stort messingstekök (samovar) en hushållsartikel svår att undvara.
Ett hjertligt och vänligt bemötande är främlingen säker att röna, hvar han stiger öfver tröskeln, och dröjer han en stund i stugan, får han oftast, hvilken tid på dagen det än vara må, finna sig i att med värdfolket dricka ett glas te.
Klädedrägten är öfverallt något så när lik den ryska: för den förmögne vida sammetsbyxor instuckna i stöflarna, en med silfvertråd grant broderad skjorta och en vid, ofta skinnfodrad kaftan; förden fattige, i fall han ej är allt för trasig, samma snitt men sämre, smutsigt och sönderrifvet tyg.
Om vintern lär dock vid vistelse i det fria samojedpäsken vara gemensam för hög och låg, ryss och inföding, bofast och nomad.
Vid min resa på Jenisej år 1875 funnos endast ganska få personer i dessa trakter, som blifvit dit förvista för politiska orsaker, men deremot ganska många förvista förbrytare af gröfsta slag: mördare, tjufvar, förfalskare, mordbrännare m. fl.
Bland dem voro äfven några få finnar samt till och med en svensk, eller åtminstone en som, enligt egen uppgift på bruten svenska, fordom tjenat vid kungens garde i Stockholm.
Säkerheten till person och egendom var i alla fall fullständig, och märkligt var, att någon egentlig kastskilnad icke tycktes förefinnas mellan de rysk-sibiriska infödingarne och dem, som för brott blifvit förvista.
Man tycktes till och med föga intressera sig för att känna det brott – eller, såsom språkbruket här tyckes vara, den »olycka» – som vållat förvisningen.
På fråga derom fick jag vanligen det nog mångtydiga svaret:
»för dåligt uppförande».
Ett eget slags förbrytarekoloni träffade vi vid Selivaninskoj, en ganska stor by belägen på östra stranden af Jenisej, ungefär vid Aavasaksas breddgrad.
Om mitt besök der meddelar min dagbok från 1875 års resa följande.
Den ryska rättroende kyrkan är såsom bekant fördragsam mot främmande trosbekännare: luteraner, katoliker, judar, muhamedaner, buddaister, schamaner o.s.v., men förföljer deremot, i full öfverensstämmelse med hvad som fordom skedde inom den protestantiska verlden, sekterister inom eget sköte med timliga straff här på jorden och med hot om eviga i en annan verld.
I synnerhet fordom hafva en mängd sekterister blifvit sända till Sibirien, och derför träffar man der någon gång egna, ganska välmående kolonier, uteslutande bebodda af en bestämd sekts medlemmar.
En dylik är skopt-kolonien vid Selivaninskoj, hvarvid dock må anmärkas, att arten af den religiösa förvillelsen här kanske ursäktar lagens eller myndigheternas stränghet.
På grund af något på besynnerligt sätt tolkadt bibelställe
Ostjak-tält.
Bogsering med hundar på Jenisej.
Båten »Luna» med 1876 års svenska landexpedition om bord.
Efter en teckning af Hj. Théel. i Matthei evangelium underkasta sig nämligen alla skopter en sjelfstympning, till följd hvaraf sekten endast kan bestå genom nya proselyter, och märkvärdigt nog tyckas dessa galningar verkligen, trots all förföljelse eller kanske just derför, fortfarande få efterföljare.
En mängd af skopterna utgjordes af ingrer (finnar från Ingermanland), hvarför jag utan svårighet kunde samspråka med dem.
De hade genom flit och ihärdighet lyckats skapa sig ett visst välstånd, voro gästfria och vänliga samt buro med undergifvenhet sitt hårda öde.
Sjelfva ville de ej döda varmblodiga djur, det var nämligen »synd att döda hvad
Herren skapat»; hvilket ej hindrade dem att fånga och äta fisk samt att åt oss, i alla fall förtappade varelser, för 18 rubel försälja en vacker och fet oxe, med vilkor att vårt eget folk skulle slagta honom.
Deras obenägenhet för en del animaliska födoämnen hade för öfrigt haft det goda med sig, att de i stället bemödat sig om jordens odling.
Rundt om stugorna funnos derför potatis-, rof- och kålland, hvilka åtminstone för detta år lemnade rik skörd, oaktadt kolonien var belägen under polcirkeln.
Längre söder ut tilltaga dylika anläggningar i omfång och storlek och lemna åtminstone rika skördar af en ypperlig stor potatis.
Någon egentlig sädesodling möter man för närvarande först vid Sykobatka, beläget vid 60° n. br., men i en framtid, när skogar och mossar minskats, skall här, liksom i Skandinavien, ett lönande åkerbruk kunna drifvas vida längre norr ut.
Jemte ryssarnes bostäder träffar man ofta infödingarnes eller, såsom ryssarne kalla dem, »asiaternas» tält.
Dessa hafva samma form som lappkåtan.
Samojedtältet är vanligen täckt med renhudar, ostjaktältet med näfver.
I tältens granskap finnes alltid en massa hundar, hvilka om vintern användas till allehanda körslor, om sommaren till uppbogsering af båtar mot strömmen – ett fortskaffningsmedel på vattnet, som högligen förvånade de norska sjömän, med hvilka jag år 1875 reste uppför floden.
Att se folk färdas i en båt dragen af hundar var för dem märkligare än både Moskwas Kreml och Kiews klockor.
För en dylik färd spännes ett tillräckligt antal hundar vid en lång lina, hvars ena ända är fäst vid båtens förstäf.
Hundarne springa sedan fram på den jemna stranden, hvarest de upptrampa verkliga gångstigar.
Den föga djupgående båten hålles flytande på tillräckligt afstånd från land dels medelst rodret, som skötes af en i båtens akter sittande person, och dels medelst stakande från fören.
Smärre båtar äro ofta urhålkade ur en enda trädstam och kunna, tack vare den storlek en del barrträd nå i dessa trakter, det oaktadt göras ganska rymliga och af rätt vacker form.
Hundarne hafva stort tycke med de äfvenledes som dragdjur använda eskimåhundarne på Grönland.
Fiskarebåtar på Ob.
Numera lära de fleste infödingar, som kommit i närmare beröring med ryssarne, bekänna sig till den kristna religionen.
Att många hedniska vanor dock ännu vidlåda dem, bevisas bland annat af följande.
Vid en simovie, der vi landstego för några timmar den 16 sept., träffades såsom vanligt en begrafningsplats i skogen nära bostäderna.
Liken voro lagda i stora kistor ofvan jord, vid hvilka nästan alltid ett kors var upprest.
I ett af korsen var en helgonbild infäld, hvilket väl måste anses såsom ett ytterligare bevis på, att en kristen hvilade i kistan.
Detta oaktadt funnos åtskilliga kläder, som tillhört den aflidne, upphängda på en buske vid grafven jemte ett knyte innehållande mat, hufvudsakligast torkad fisk.
Vid förmögnare infödingars grafvar lära de efterlefvande till och med jemte maten lägga några rubelsedlar, på det den aflidne ej må vara alldeles utblottad på kontanter vid inträdet i den andra verlden.
Grafvar i Sibiriens urskog.
Midt emot byn Nasimovskoj ligger ett öde guldvaskare»residens», efter Sibiriens förste eröfrare benämdt Jermakova.
Anläggningen föranleddes genom upptäckten af rika guldsandlager å ett temligen vidsträckt område öster om Jenisej, hvilket för en tid fick rykte att vara verldens rikaste guldland.
Inom kort skapades här ofantliga förmögenheter, och berättelserna om de hundratals pud, som den eller den årligen skördade ur sandlagren, och det öfvermodiga, slösande lefnadssätt, som här fördes af dem, hvilka lyckan tilldelade den stora vinsten i guldvaskeriets lotteri, utgöra ännu ett kärt samtalsämne i trakten.
Höjda arbetspris och minskad tillgång på den ädla metallen hafva dock sedermera föranledt, att en mängd af de förut mest gifvande vaskerierna blifvit nedlagda; andra löna numera knappast bearbetningen.
Många af de fordom rika guldvaskarne hafva, under sträfvan att vinna mera, blifvit utarmade och försvunnit; andra, som lyckats behålla sina »guldpud» – det är den myntenhet, guldvaskarne med förkärlek i sitt tal begagna – hafva flyttat bort till Omsk, Krasnojarsk, Moskwa, Petersburg, Paris o.s.v.