Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det låter dock icke förneka sig att en allmännare spridd upplysning och ett derigenom hos allt flera vaknadt medvetande om den ledning, Försynen lemnat menniskan för sitt handlingssätt, också i detta afseende verkat välgörande och att, oaktadt man ännu understundom får höra klagas öfver att heder och tro icke nu skulle menniskor emellan gälla lika mycket som förr, det nu lefvande menniskoslägtet dock äfven härutinnan fyllt sitt kall i det fortgående verldsförbättrings-arbetet.
Det skulle, då ställningen i allmänhet är sådan, synas innebära en afvikelse härifrån att åtgärder, som under århundraden varit obehöfliga för att upprätthålla hedern bland den Svenska arméens officerare, nu kunnat ifrågasättas, helst då enahanda åtgärder icke ansetts behöflige hvarken för flottans officerare eller för öfrige, som egnat sig åt rnilitäryrket.
Sanningen bjuder dock att förklara det arméens officerare icke stannat efter öfriga medborgare i tillvexande upplysning, bildning och förädling och att åtgärder af nyssnämnda beskaffenhet städse äro helt och hållet obehöfliga.
Endast det må erinras alt fullkomlighet icke är en mensklig lott och att det derföre skulle vara ett fåkunnigt anspråk att tro det innehafvandet af någon viss samhällsställning skulle kunna i och för sig tillerkännas kraften af bevis på innehafvarens heder.
Men heder begagnas ock ofta i en vidsträcktare och mera skiftande bemärkelse än den nyss omförmälda.
Man räknar då dit uppfyllandet af hvarjehanda fordringar i afseende pä en persons handlingar och uppförande, hvilka från synpunkten af hans eller andras förhållanden kunna göras och hvilka, efter omständigheterna, kunna vara af större eller mindre betydelse, kunna öfverensstämma med den verkliga hederns bud, men också understundom uppenbart strida deremot.
Det är vanligen inom särskilda klasser dylika slags hedersföreskrifter söka göra sig gällande, naturligt nog med desto större kraft, i samma mån sådana klassers uppfostran, verksamhet och ställning hålla dem mer afskiljda från öfriga medborgare.
I samhällets nuvarande skick torde dock dylika sträfvanden, lemnade åt sig sjelfva vinna, föga framgång och snart nödgas uppge fältet.
Annorlunda kunde dock förhållandet blifva, om lagstiftningen skulle räcka dem handen till understöd.
Detta skulle helt säkert blifva följden af inrättningen utaf Hedersdomstolar, Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 127. i 5 isynnerhet så ordnade sora nu blifvit föreslaget och från denna synpunkt lärer icke någon tvekan kunna uppstå derom att de föreslagna domstolarne skulle komma att verka rent af skadligt.
Utskottet hemställer derföre att motionen må lemnäs utan afseende.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upphörande af statsanslaget till Kongl. Theatern och Theaterns upplåtande åt enskilde.
Uti en till Allmänna Besvärs- och Ekonomi utskottet öfverlemnad, inora Hedervärda Bonde Ståndet af Riksdags fullmägtigen Olof Lagergren från Gotland väckt, motion är, bland annat, anfördt, att få af de vid sednaste riksdag beviljade anslag skola af den skattdragande befolkningen ansetts så onödiga, som det till Kongl. Theatern.
Anslaget syntes icke i någon märkbar män hafva uppfyllt sitt ändamål, och den inhemska dramatiska konsten stöde ännu på samma punkt, som före anslagets beviljande.
Om man än medgåfve att en Theater kunde genom sina framställningar verka bildande och förädlande, så måste å andra sidan erkännas att detta bildningsmedel vore ett bland de dyraste och i följd deraf endast komrne en mindre del af befolkningen tili godo.
För att uppfylla sitt ändamål som bildningsmedel måste en Theater sä handhafvas, att den, genom beskaffenheten af sina prestationer, drog publiken till sig; och i sådant fall behöfde den ej något anslag.
I motionärens tanke skulle derför den dramatiska konsten mera höjas genom den mägtiga häfstång, som lyftat allt annat, nemligen fri täflan.
Del nu tili Kongl.
Theatern utgående statsanslaget kunde finna mera direkta vägar tili det allmänna bildningsarbetet i landet; och utvidgade skolor, främjad industri, lättade kommunikationer skulle verka snabbare, säkrare och kraftigare, än alla theatraliska föreställningar.
På 14 Allm.
Bes- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o i28. grund häraf har motionären föreslagit att statsanslaget lill Kongl. Theatern måtte indragas och Theatern med allt tillbehör upplåtas till den mestbjudande vid anstäld offentlig auktion eiler eniigt infordrade anbud.
Då Stats-Utskottet under innevarande riksdag uti Utlåtande angående regleringen af uigifterne under Riks-statens Sjunde Hufvud-titel, med afstyrkande af en till nämnda Utskotts behandling jemväl öfverlcmnad motion om upphörande af statsanslaget tili Kongl.
Theatern, hemställt till Rikets Ständer att det i nu gällande Riks-stat uppförda årliga anslag för Theatern af 75,000 R:dr måtte fortfarande utgå, samt denna Utskottets framställning blifvit af Rikets Ständer bifallen, hemställer att ifrågavarande motion måtte lemnäs utan afseende.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring Kongl. Stadgan angående fjerdingsmän.
I memorial, som af Hedervärda Bonde-Ståndet blifvit lili Allmänna Besvärs och Ekonomi-Ulskottet remitteradt, har Robert Fredrik Gross från Calmar län förmält, att af föreskrifterna i 2:dra och 4:de §§ af Kongl. Stadgan den t Juni i 850, angående fjerdingsmän, något hvar kunde komma på den tanken, att det berodde på kommunerne att sjelfve utse till fjerdingsmän dem, för hvilka de hade förtroende, så vida desse egde de egenskaper, sorn sistnämnde § bestämde, men härutinnan blefve man riktigt »lurad», enär 3 § öfverlemnade uteslutande ät Kronofogden att tillsätta den, som han ansäge vara Allm. Besv.- och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o i 28.
15 till fjensten lämplig.
Den af kommunen utsedde personen måtte kafva varit Kronofogde eiler Länsman ock i öfrigt ega de egenskaper, som § 4 i Kongl. Stadgan föreskrefve, så tolle det tilläfvenlyrs den tjenstförrättande Kronofogden in att förklara, det den utsedde personen ej vore lämplig för befattningen ock dermed vore Kommunen »afsnäst.» Något vad emot Kronofogdens magtspråk kärutinnan funnes icke: i detta afseende vore författningen beklagligtvis alltför tydlig.
Efter omförmälaude af ett i motionärens hembygd inlräffadt fall, der olika meningar emellan vederbörande församling och Kronofogde rörande en persons duglighet att vara fjerdingsman, uppstått, har motionären vidare till förekommande af de »trakasserier», nu gällande föreskrifter skulle medföra, föreslagit, antingen att 2, 3 ock 4 §§ i förenämnde Kongl. Stadga måtte utbytas mot ett stadgande, så lydande: »Kronofogde eger att utse fjerdingsman inom hvarje distrikt, och må, vid »straff såsom för högmålsbrott, ingen drista sig att klandra hvad Kronofogde härutinnan »tillgör:» eller ock att utur 3 § 1 mom. orden: »som Kronofogden pröfvar dertill lämp»lig, » måtte utgå, och i deras ställe orden: »med de egenskaper, som här nedan i § 4 »äro föreskrifne,» insättas, äfvensom i § 3 andra momentet, orden: »ankomme ock på »Kronofogden att pröfva sådan persons lämplighet för befattningen,» likaledes borde utgå och i stället orden: »då må dervid förblifva,» eller annat lämpligt uttryck införas, samt slutligen att lill 4:de § måtte läggas orden: »är frisk och kan skrifva läsligt,» hvarigenom således ifrågavarande §§ skulle erhålla följande lydelse: 8 3.
»Utöfvas fjerdingsmans-befattningen i tur mellan dem, som enligt förening eller lag dertill skyldige äro, då skall ombyte årligen ske, der ej annorlunda blifvit särskildt öfverenskommet; och vare den, som ej vill eller kan sysslandet sjelf utföra, i förra fallet berättigad och i det sednare pligtig att i sitt ställe sätta annan person med de egenskaper, som här nedan i § 4 äro föreskrifne».
»Har i sockenstämma beslut fattats, att, i stället för tjenstgöring i tur, viss person, som dertill finnes benägen, skall, för längre eller kortare tid, till fjerdingsman antagas, då må dervid förblifva.» 8 4.
»Ej må någon vara fjerdingsman, som ej uppnått myndig ålder och råder sig sjelf, ur välfrejdad samt gjort sig känd för ordentlighet och pålitlighet i sitt lefverne, är frisk och kan skrifva läsligt.» 16 Allm.
Besv. och Ekon.-Utskotlets Betänkande N:o 128.
Skyldigheten att förrätta fjerdingsmansljenst är egentligen ett personligt åliggande för vissa hemmansegare och åboer, hvilket, der ej annan öfverenskommelse skett, i tur dem emellan bestrides.
Fullgöres skyldigheten pä detta sätt, eger hvar och en, som sådant vill och kan, sysslandet sjelf utföra, utan att någon särskild pröfning af den tjenstgörings-skyldiges lämplighet ifrågakommer.
Men om antingen en enskild hemmaus-äbo vill i sitt ställe såsom fjerdingsman sätta annan person eller hela kommunen, i stället att efter tur fullgöra åliggandet, önskar för längre eller kortare tid dertill antaga en viss person, uppstår ett anuat förhållande.
Då några på förhand aflagda prof icke finnas stadgade för behörighet alt såsom fjerdingsman tjenstgöra och tjenstgöringen afser icke endast fullgörande af kommunens enskilda uppdrag, utan fasthellre att, i hela samhällets intresse och tili dess samtliga invånares bästa, upprätthålla ordning och säkerhet, lärer ock häraf följa att det icke bör på den enskilde (jenstgörings-skyldige eller ens på samtlige tjenstgörings-skyldige inom korn munen ankomma att sjelfve vinna befrielse från tjenstgöringen genom alt öfverlemna densamma lill en person, hvilken dertill vore oduglig.
Om således en pröfning från synpunkten af det allmännas kraf bör ske utaf de till fjerdingsman föreslagnes duglighet, lärer väl en sådan pröfning lämpligast tillhöra Kronofogden, såsom den, hvilken på samma gång bäst torde vara i tillfälle att inhemta tillförlitliga upplysningar om de ifrågaställa persouernes lämplighet och derjemte, till följd af sin egen tjenstebefattning, är intresserad att kunna påräkna biträdet af fullt dugliga fjerdingsman.
Skulle än vid en sådan pröfning misstag någon gång ske elier till och med, såsom motionären påstått, missbruk af den Kronofogden uppdragna myndighet egt rum lärer sådant desto mindre utgöra skäl för upphäfvande af ett välgrundadt stadgande, som det af motionären sjelf anförda exempel visar, att, emot hvad han påstått, klagan emot Kronofogdens åtgärd uti ifrågavarande afseende kan anföras och i vanlig ordning fullföljas, hvadan ock med all säkerhet kan antagas att, då Kronofogdens beslut icke finnes vora siödt på goda skäl, detsamma ock varder rättadt.
Då det af motionären i främsta rummet framställda förslag till ändring af Kongl.
Stadgan angående fjerdingsman mera torde afse att visa graden af den vigt och betydelse motionären sjelf tillmätt den af honom till Rikets Ständer gjorda framställning, än i syfte att detta alternativ ens skulle komma under öfvervägande, och motionärens sednare alternativ, på de skäl Utskottet här ofvan anfört, icke lärer förtjena att godkännas, hemställer Utskottet att motionen måtte lemnäs utan afseende.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129. 1 JW as».
Ank. lill Exp.-Utslc. ilen 17 Juli 1860, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om förändrad lagstiftning i afseende pä kronohemman och nyhyggen.
Sedan, genom Kongl Förordningen den 21 Februari 1789 åboerna å s. t. allmänna kronohemman blifvit tillförsäkrade, att för sig och sina arfvingar orubbligen varda vid besittningen af sina hemman bibehållna, utgöra sådana hemman ett slags fideikommisser, för hvilka Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808 och KammarKollegii derpå grundade kungörelse af den 29 i samma månad och år stadga en Successions-ordning, som i allmänhet följer ordningen för vanlig arfsföljd.
För det fall att en äbo efterlemnar flera barn, och hemmanet ej kan genom klyfning delas dem emellan, föreskrifva berörda Författningar, att hemmanet odeladt skall tillfalla i främsta rummet äldsta sonen eller, i brist af sådan eller hans afkomma, äldsta dottren utan skyldighet för den, som sålunda får detsamma, att utgifva någon lösen till sina lottlösa syskon.
Om åter en åbo under sin lifstid genom afhandling öfverlåter hemmanet pä någon annan, än den till successionen närmast berättigade, sä får en sådan åbo af Landshöfdingen antagas endast tills vidare och till dess sig visat om inom natt och är efter derom utfärdad Kungörelse, någon närmare berättigad anmäler sig till hemmanets öfvertagande.
Sker detta, så mäste den vilkorligen antagna åboen till den närmare berättigade, som anmält sig, afstå hemmanet utan rättighet att af honom erhålla godtgörelse af hvad han för transporten kan hafva betalt.
Dessa allmänna stadganden gälla äfven för nybyggen, så länge deras kronoegenskap fortfar, d. v. s. till dess den derå föreskrifna byggnings- och odlings-skyldigheten blifvit fullgjord, efter hvilken tid de, som bekant, i jordeboken omföras frän krono till skatte, hvaremot det finnes andra slag af kronohemman, t. ex. krono-rusthåll och bcrgsmans-liemman, på hvilka 1808 års Kongl.
Bref icke är i sin helhet tillämpligt och öfver hvilka åboen i allmänhet har en större dispositionsfrihet, än berörda Kongl.
Bref medgifver.
Nu har Riksdags-fullmägtigen Olof Nilsson från Westerbottens län, med hvilken Olof Lindström och P. A.
Nyström från samma län sig förenat uti en inom Hedervärda Bonde-Ståndet väckt motion, med särskildt afseende på krononybyggen Bih. till B.
Fröt. 1859 & 1860. '8 Sami. 27 IPift. 1 2 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129. fästat Rikets Ständers uppmärksamhet pä åtskilliga olägenheter, som, enligt motionärens förmenande, föranleddes af ofvan anförda stadganden i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808.
En nybyggare vore vanligen en fattig person, som, för att bereda sig tillgång till nödigt kapital för uppodling af den ät honom upplåtna jord, hvarigenom lian åsyftade förvärfva sig och de sina en tarflig utkomst, vore nödsakad anlita krediten.
Men linder närvarande förhållanden och så länge stadgandet om hans arfvingars ovilkorliga rätt att utan någon lösen efterträda honom i besittningen af hemmanet oförändradt gällde, möttes han härvid af svårigheter, sorn måste på framgången af hans företag verka högst menligt.
— Såsom icke egare till jorden, kunde han naturligtvis icke erbjuda en försträckningsgifvare någon inteckningssäkerhet.
Han kunde väl vara en ordentlig, arbetsam man, hvars goda vilja att betala skulden icke borde betviflas, men några års missvext eller iråkad sjukdom kunde ju så lätt omintetgöra hans förmåga dertill, och försträckningsgifvaren hade då, i anseende till ofvanberörda stadgande, icke ens den utvägen att till betäckande af sin fordran, öfvertaga hans besittningsrätt till hemmanet, som kanske först genom nedläggande derå af det försträckta kapitalet erhållit ett värde.
En nybyggares utsigt att kunn i. vinna kapitalisters förtroende mäste således till en del, i följd af 1808 års Kongl. Bref, vara i hög grad inskränkt; och vore detta förhållande äfven för det allmänna menligt, derföre att det motverkade de till landets uppodling och förkofran eljest vidtagna åtgärder.
Men äfven i ett annat hänseende medförde kronohemmans på ifrågavarande Kongl. Bref grundade fideikomissnatur, olägenheter.
Yäl vore det naturligt, att en åbo helst såg, att hans jord och frukten af hans arbete efter honom tillföll hans barn och att den äldste af dem dervid bade något företräde, vore, enligt motionärens åsigt billigt, såvida denne äldste gjort sig förtjent af föräldrarnes förtroende och gaf hopp om att icke lemna dem utan omvårdnad på deras ålderdom.
Men just den omständigheten, att den äldste sonen var ovilkorligen berättigad att, huru han än mot föräldrarne sig förhållit, i sin ordning ensam få öfvertaga hemmanet, verkade vanligen derhän, att han i medvetande af sin förstfödslorätt visade sturskhet och vanvördnad enmt föräldrarne, blef liknöjd och försumlig i sitt arbete, och således uppförde sig så, att han blef den af barnen, ät hvilken föräldrarna minst gerna öfverlemnade sitt hemman.
Till afhjelpande af dessa olägenheter, har motionären föreslagit en sådan ändring i Kongl.
Brefvet den 5 Februari 1808, att en nyodlare må lemnäs öppet att, derest han ej vill eller förmår fullborda sitt odlingsföretag, försälja eller afstå lägenheten med samma rätt, hvarmed han den innehar, till hvem han vill, skyld eller oskyld eller åtminstone till den af sina barn, för hvilken lian har det mesta förtroendet, dock med rättighet för barnen, i händelse försäljningen skett till någon annan än dem, att pä sätt i öfrigt vid bördande linnes loreskrifvet, mot erläggande af den betingade köpeskillingen och öfriga förmåner, samt de nödiga kostnader, köparen varit föranlåten att ä lägenheten nedlägga, få densamma till sig återlösa.
Denna motion, som först varit remitterad till Lag-Utskottet, men, enligt samma Utskotts Utlåtande N:o 3, derifrån återställts till Bonde-Ståndet, har derefter blifvit öfverlemnad till Allmänna Besvärs-och Ekonomi-Utskottet, som tillika fått frän Hedervärda Bonde-Ståndet emottaga en annan motion, deruti Riksdagsfullmägtigen Paid Hedström frän Wester-Norrlands län, i hufvudsakligen enahanda Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129.
• t O .syftning' föreslagit utfärdande i afseende på kronohemman och nybyggen, af en lag derom:
Att, dä fråga eller ansökning göres, att i hörd frånvinna genom öfverlåtelse blifven innehafvare kronolägenhet, sökanden ina åligga att vid sin ansökning foga bevis derom, att han hos vederbörande kronofogde eller i Landtränteriet nedsatt den summa, för hvilken innehafvaren tillhandlat sig besittningsrätten, hvilken summa bör betraktas såsom bördeskilling; Att innehafvare icke må vara skyldig att till bördsberättigad afträda kronolägenhet förr. än nästa laga fardag och ej heller annorledes än mot åtnjutande af ersättning för den nyttiga förbättring han å kronolägenheten gjort; och Att införsel å kronolägenhet icke mätte beviljas förr, än sökanden styrkt säljarens åtkomst medelst företeende af laga kraftvunna handlingar.
Då Utskottet nu går att afgifva infordradt utlåtande öfver dessa båda motioner, hvilka Utskottet tagit i öfvervägande i sammanhang med hvarandra, torde till en början i förbigående böra erinras, att då motionärerne med afseende på kronohemman såsom föremål för afhandlingar emellan enskilda tala om köp, bördande o. s. v., dessa uttryck begagnas i en mindre egentlig mening, emedan eganderätten till sådana hemman, så länge de bibehålla sin egenskap af krono, icke kan blifva föremål för afhandling mellan enskilda.
Hvad nu angår motionärernes förslag om att, då en kronohemmans-åbo genom afhandling på annan man transporterat sin besittningsrätt till hemmanet, åboens barn eller arfvingar endast mot erläggande af den betingade transportskillingen skulle vara berättigade att af hemmanet komma i besittning — hvilket för kronorusthåll redan (innes stadgadt, genom Kongl. Förordningen den 22 Februari 1740, sä nekas visserligen icke, att det nuvarande förhållandet medförer de af motionären Olof Nilsson angifna olägenheter, att det för åboen försvårar erhållande af nödiga penningeförsträckningar och hos en succéssionsberättigad son lätteligen kan föranleda till anspråksfullhet och liknöjdhet i att biträda fö rähl rame vid hemmansbruket.
Bien dessa olägenheter kan den kronohemmansåbo, som deraf besväras, sjelf lätteligen afhjelpa genom hemmanets skatteköpande. hvilket numera, efter utfärdande af Kongl. Kungörelsen den 15 December 1848, är förenadt med så ringa kostnad och omgång, att denna utväg verkligen kan anses tillgänglig för livar och en, som deraf vill begagna sig.
Och då således lagstiftningen härigenom synes hafva boredt åboerna ett tillräckligt skydd emot de antydda olägenheterna af 1808 års Kongl. Bref, kan Utskottet icke tillstyrka något för kronohemman i allmänhet gällande lagstadgande i den föreslagna syftningen.
Hvad deremot särskildt angar nybyggen, anser Utskottet förhällandet med dem vara af sä egendomlig beskaffenhet och till en del sä olika del, som vid gamla kronohemman eger rum, att det torde förtjena en särskild uppmärksamhet.
Det värde som för närvarande tillkommer de gamla kronohemmanen är utom i de undantagsfall, då på sednare tider några betydligare nyodlingar derå blifvit verkställda, en frukt, icke af den nuvarande åboens, utan af hans förfäders arbete och uppoffringar.
Den nuvarande åboen har i allmänhet ur sin företrädares hand bekommit hemmanet ungefär sådant som det nu befinner sig, och då han sjelf dervid icke hellöff erlägga någon lösen, vare sig till sina syskon eller till någon, pä hvilken hans företrädare möjligen transporterat hemmanet, synes han icke billigtvis kunna göra anspråk på, att mot sina barn hafva en bättre rätt, än hans företrädare haft mot honom sjelf.
Nybyggen åter, är o från värdelösa skogs- eller öde - 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 129. marker bragta till sitt nuvarande skick oell värde i allmänhet genom den nuvarande åboens egna mödor och ansträngningar.
Emot honom kunna hans barn icke åberopa någon på föregående generationers arbete grundad slägtens rätt och det synes således redan ur denna synpunkt billigt, att en nybyggare i förhållande till sina hain har en större dispositionsfrihet öfver sitt hemman, än som tillkommer en åbo åi ett gammalt kronohemman.
Men härtill kommer ännu den omständigheten, att ofvan antydda svårighet för kronoåboer i allmänhet att erhålla behöfliga penningeförsträckningar mäste för en nybyggare i följd af hans särskilda ställning vara i vida högre grad kännbar än för andra kronoåboer.
Om nemligen en åbo på ett gammalt kronohemman, som tiliärnar någon nyodling och dertill behöfver låna penningar, icke kan erhålla sådana, blir följden för honom ingen annan än att den tilltänkta nyodlingen mäste tillsvidare inställas.
Men om deremot en nybyggare icke kan bereda sig den kapitaltillgång, som erfordras för att fullgöra den honom förelagda odlings- och byggnads-skyldigheten, så mäste han, enligt Kongl. Brefvet den 18
Maj 1817, helt och hållet gå ifrån sitt nybygge „utan att erhålla någon ersättning för sin redan derå nedlagda möda och kostnad.
Afven denna omständighet talar således för billigheten af att en nybyggare tillägges en större dispositionsfrihet öfver värdet af sitt hemman, sä att hans redan undangjorda arbete må bereda honom tillgång till det kapital, som för det återstående erfordras.
Slutligen bör oj heller förbises, att, om också det icke finnes några i uttrycklig lag grundade hinder för en nybyggare att genom hemmanets skatteköpande förskaffa sig full dispositionsfrihet deröfver redan under frihetsåren, man dock näppeligen torde kunna ifrågasätta, att en nybyggare af denna utväg skall begagna sig, då han vet, att han några få år derefter, om blott han fullgör sin odlings- och byggnads-skyldighet, skall erhålla skatterätten till skänks.
På dessa skäl får Utskottet, i anledning af ifrågavarande förslag, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om en sådan förändring i Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808, såvidt det afser krono-nybyggen, att, dä åboen ä ett sådant nybygge genom afhandling transporterat detsamma pä någon annan än den, som, enligt berörda nådiga Bref, är närmast att efterträda honom, åboens barn och arfvingar väl må vara berättigade, som hittills, att inom natt och år efter af Landshöfdingen utfärdad kungörelse om transporten till sig återvinna hemmanet, men endast emot erläggande af den lösen, transportafhandlingen innehåller.
Deremot linner Utskottet icke skäl att i anledning af hvad ifrågavarande motioner för öfrigt innehålla tillstyrka någon ändring i eller tillägg till den i ämnet nu gällande lagstiftning.
Det föreslagna stadgandet om att en pä grund af transport vilkorligen antagen åbo ä kronohemman, i händelse han finnes böra vika för en arfvinges bättre rätt, icke skulle vara skyldig att afträda hemmanet förr än å laga fardag, är icke i hvarje fall lämpligt.
Om t. ex. arfvingen anmäler sig hos Landshöfdingen så tidigt, att interimsåboen ännu icke hunnit sätta sig i besittning af hemmanet och ditflytta sina lösören, finnes intet skäl, hvarföre han, om han anses oberättigad till hemmanet, ändock skulle fä tillträda detsamma och sitta der till fardag.