Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I tankarne genomgick han de förflutna åren, allt sedan den dag då han invigdes till Herrens tjänst, och med blygsel måste han för sig själf tillstå, att han varit en dålig förvaltare.
Någon gång då samvetet för ett ögonblick talat högre än vanligt, hade han gjort en ansats att rycka upp sig, men hade snart fallit till- baka i sin andliga slöhet.
Hans hjärta hade varit förstockadt och hans ögon blinda, men nu tyckte han sig se klart igen och blända- des af den klarhet, som plötsligt lyste upp hans själs mörkaste gömslen.
Han bäfvade därvid, men ryggade ej längre fegt tillbaka för den hårda kamp, som förestod honom.
När pastorn ett par timmar senare visade sig i salen, där middagsbordet var dukadt, var - han så förvandlad, att hans hustru icke kunde undgå att lägga märke därtill.
De bleka, ännu upprörda dragen tydde visser- ligen på nyss genomgångna själsskakningar, men han bar sitt hufvud högre än förr och de mörka ögonen hade fått tillbaka mycket af den glans och djuphet, som tidigare gjort dem så sköna.
Med en ljus och deltagande blick öfverfor han barnskaran, som i af vak- tan på att måltiden skulle börja slutit en ring omkring matbordet.
Därefter läste han själf med hög röst bordsbönen och slog sig ned vid sin hustrus sida.
De små hade i dag så mycket att anför- tro honom angående sin sågbyggnad därnere vid bäcken.
Och aldrig förr hade » far » lyssnat till dem med så mycken uppmärk- samhet.
För de minsta detaljer intresse- rade han sig och lofvade att på eftermidda- gen komma ned till dem en stund för att ge dem några goda råd.
Glada öfver utsikten att få » far själf » till hjälpreda, sprungo de åter efter slutad måltid ned till sin lekplats.
» Dröj inte länge, pappa!
K o m snart efter » — ljöd det i chorus från fem par läppar.
Så snart komministern åter blef ensam med sin hustru, tog han hennes hand — denna idoga hand, förr så hvit och mjuk, men som nu hårdnat under flere års sträf- samt arbete — och tryckte den innerligt mellan sina egna händer.
Med en kärleks- full blick på henne förde han den därefter till sina läppar.
Det låg så mycken ridderlighet och hän- gifvenhet i denna enkla hyllning, att Hanna därvid rodnade som en ung flicka och blygt drog sin hand tillbaka för att i stället lägga den om mannens axlar.
Några ord behöfdes ej för att ge uttryck åt hvad han menade.
Hanna förstod ho- nom ändå, och viss om att en genomgripande förändring inträdt med honom, kände hon sitt hjärta bäfva under storheten af denna lycka.
» Hanna » — hans röst var så vek, som hon ej på länge hört den — » du följer ju med till kyrkan i m o r g o n?
» » Ja, Olof, om du önskar det. » » Då skall jag känna mig stark » — här fingo hans drag ett mera energiskt uttryck — • » med det käraste jag här äger i min närhet och med min mästares härliga evan- gelium i hjärtat och på läpparne. » En jublande drill afbröt komministerns tal.
Det var den lilla trädgårdssångaren, hvars toner förut fått förklinga ohörda.
Han lyssnade betagen och utbrast där- efter: M ö b l e r i n g och D e k o r e r i n g Största al: v å n i urval n g a r af v e r tjndn.
k s t ä l l e s modeller s t i l r i k t i uti g t o olika c l i e l e stilarter.
gant.
att först låta Emilie bese det.
Hon förkla- rade också ögonblickligen med den för » frök- narna » säregna bestämdheten, att hon ej skulle följa oss dit.
Hur kunde också min man, den obetänksamma människan, tänka sig Emelie trettio minuters sjöväg från hästgardets kasern och dessutom tio minu- ters promenad i sol och damm.
Visserligen sökte jag förklara för henne, att det alldeles i vår närhet på landet fanns en diverse- handel, dit hon kunde gå i arla morgon- eller serla aftonstund, då det plägar finnas svalka till och med på en landsväg.
För- gäfves.
Jag sökte slutligen trösta henne med att vi skulle taga extra hjälp till ved, slask, vattenbärning, skurning m. m. och att, då såväl slaktare som bagare och bryg- gare komma ut till oss å Lidingön, hon ej skulle behöfva besöka staden för uppköp och således ej hafva obehag af tio-minuters promenaden.
Det verkade ögonblickligen, fast i motsatt riktning.
Ej besöka staden!
Hon flyttade bums.
» Hör, hur skönt; äfven han höjer sin lof- sång.
Ära vare Gud, att jag fått mina ögon och öron, så väl som mitt hjärta, öppnade för allt skönt.
Förut såg jag blott det missriktade, lumpna och småaktiga, och allt det rena och upphöjda gick mig förbi.
De fallna bladen där under träden plågade mig, barnens röster skorrade i mina öron.
Nu har det sprungit upp en ny vår i mitt hjärta och nya glädjeblomster skola spira upp därinne.
Nu skall lifvet åter bli skönt och välsignelserik t. » » Gud vare tack » — sade Hanna och knäppte sina händer samman.
» Pappa, pappa » — ljöd det nerifrån bäc- ken — » kommer du inte snart?
Vi veta rakt inte, huru vi skola bära oss åt för att få hjulet i gång.
Det bara surrar litet och så stannar det igen.
K o m, så är pappa snäll! » » Äh, det skall nog bli bra.
Vänta litet så kommer jag. » .Med en rask rörelse ryckte han till sig mössan, nickade åt hustrun och gick med spänstiga steg ned till bäcken för att hjälpa sina små till rätta.
' ' Sommarnöje ".
Ut ifrån början af maj, då denna blom- stermånad — liksom den gjorde i år — gör skäl för sitt fagra namn, längtar litet hvar ut öfver blånande fjärdar, ut till grönklädda kullar och hagar.
Men det ges ett, jag skulle nästan vilja påstå särskildt släkte, som alls ej delar denna längtan, och det är Stockholmsj ungfr.
förlåt, frök- narna ville jag säga.
Och hvarför '?
Jag har verkligen allvarligt försökt att opartiskt jämföra himmelens blå med en hästgardists uniform, den grönskande ängens röda vallmo med österrikiska gossorkesterns dekorativa dräkter och varietisternas program med sim- pel fåglalåt, och jag nödgas dock till min skam erkänna, att jag ger naturen företrädet.
Men så är jag icke heller någon » Stock- holms-fröken ».
Möjligen skulle ju dessas ovilja mot som- marnöjen delvis kunna härflyta från fruktan att på bondlandet, såsom Lidingön, Värmdön o. s. v., riskera — glömma sin franska och vid sin återkomst till staden stå där som obildade bondlollor!
Jag hörde här o m dagen i ett af våra finaste kommissionskontor en liten näpen » fröken », iklädd en ytterst modern dräkt, samtala med föreståndarinnan om en plats, som hon just nyss på dennas uppmaning sökt; orden föllo från » frökens » sida orda- grant: Jag har nu sagt doktorn, hvad jag kan prestera, och o m hon ville reflektera öfver saken, kunde vi ju vidare korrespondera, eftersom jag nu reser bort om några dagar.
Jag var verkligen glad, att doktorn (som är ett fruntimmer) ej var » emanniciperad », utan mycket behaglig och » temid ».
Själf hade jag en tjänarinna, med hvilken jag var ganska nöjd — jag menar, hon tycktes rätt nöjd med mig och min man.
Men så föll han på den olyckliga idén att hyra ett litet s. k.
» sommarnöje » (hvilken ironi) och till på köpet hyrde han det, utan Nu har jag vandrat omkring på alla kom- missionskontor och adressbyråar, tills jag blifvit liten och ödmjuk.
Alla » Stockholms- fröknarna » hafva interviewat mig.
» Hvad är herrn? » » Hur många barn har frun? » » Kommer herrn ut hvarje middag? » » xir det främmande o m söndagarne? » » Hur stor månadslön? » » Hur mycket till midsommar? » » Hur långt från Stockholm? » » Hur många rum på landet? » » Hur många i staden?
» Finns det telefon på stället? » » Finns det flere villor i närheten? » » När flyttas det i n?
» » Får man eget r u m?
» (Eftersinnande:) » Ja, se jag har ett do- kumentskåp (!
), och som det inte kan stå i köket; kan jag ej anta. » O. s. v., O. s. v. Jag har kommit så långt, att jag bekla- gar dem, som ha barn, därest de ej se sig goda lösa in dem på barnhuset.
Jag be- klagar bortskämda flickor, som lyckas få sig en man, såvida han ej vill inackordera familjen på hotell.
Och jag lyckönskar mig själf, som kan vara min egen pi.
hm, fröken menar jag.
Lisa Schrbder.
Parisiskan at Theodore Child.
Från engelskan för Idun af Eugéne Draghi.
Jlaris är företrädesvis konstens och poe- siens stad, men störst bland de konst- närer och skalder, som staden vid Seinen fostrar, är — parisiskan.
Naturens bemö- danden stannade vid frambringandet af nypon- blomman, men ur denna har människans geni förstått att utveckla den praktfulla och förtjusande blomma, som vi kalla rosen.
På samma sätt har såsom Banville skarpsinnigt uttrycker sig, tillfälligheten i historien och det sociala lifvet frambragt kvinnor födda i Paris eller bosatta därstädes, och med dem till utgångspunkt har parisiskan utvecklat sig genom en oförliknelig ombildnings-, om- a r l Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, „ ° i * ™ * ™ McittOP OCh G&amp;rtHner •™O_I * J.©P1Ä0S '? » A11 oP} HL 111 HL HL 0 Drottninggatan 46.
0 1 och 2 tr-
modellerings- och omskapningsprocedur efter mönstret af ett beundransvärdt, oformuleradt ideal af behag, skönhet, elegans och ung- domlighet.
Alla kvinnor äro enligt Miche- lets åsikt födda med outvecklade utmärkta egenskaper; huruvida de i uppväxtåren under- gå en förädlingsprocess eller sjunka ned i det vulgära, beror af den omgifning hvari de växa upp.
Parisiskan har framför alla andra kvinnor en medfödd förmåga att syste- matiskt arrangera och en förkärlek för regel- bundenhet och rhytmisk anordning, som ut- gör upphofvet till allt slags behag, äfven dygdens upphöjda behag; de skapa för sin egen räkning det slag af skönhet de själfva önska och detta till och med af tarfligaste råmaterial.
Ett slående exempel ha vi i Rachel, som var ful af naturen, men med konstens och den egna viljans tillhjälp blef beundransvärdt vacker.
Naturen har endast skänkt kvinnan omkring fem år af verklig ungdom och fägring, och dock förmår pari- siskan genom någon underbar trollmakt åstad- komma, att hennes ungdom varar trettio år.
Och då hon vidare har en på instinktlik uppfattning utan studier grundad kunskap om allt, gäller om henne hvad man sagt om flydda århundradens grand-seigneurer: hennes samtalssätt är tvångsfritt undervi- sande.
Parisiskan känner sitt eget och andra kvinnors värde, ty i Paris härskar en själf- mant uppstånden, omutlig rättvisa med en- våldsmakt öfver mäns och kvinnors samveten utan åtskillnad; hvar och en känner, hvem som är en sann hjälte och hvem som är en narr och bedragare, och hvar och en får på sin lott det mått af heder eller förakt som tillkommer honom eller henne.
Det är därför icke den omständigheten att hon blifvit född i något historiskt palats vid Rue de Varennes som gör en parisiska till en furstinna eller hertiginna i ordets sanna be- märkelse, utan snarare fägringen i hennes anletsdrag, öppenheten i hennes blick, be- haget i hennes hållning och skönheten och de vackra proportionerna i hennes gestalt.
Furstinnorna i Paris komma från Faubourg Saint-Antoine lika ofta som från Faubourg Saint-Germain, och de hafva lika mycket sin egen genialitet och ständiga önskan att vara vackra som naturens tillfälliga gunst att tacka för sin skönhet.
Det fagra poe- tiska omhölje för kvinnans gestalt som kallas dräkt är en skapelse af den franska hufvud- stadens furstinnor, hvilkas uppfinningsför- måga och smak i allt som rör prydnader sätter dem i stånd att på modets alla om- råden skrifva lagar för världen.
Hvem uppfinner de nya moderna?
Hvem utfärdar den hemlighetsfulla order, i kraft af hvilken vi i början af hvarje ny saison se likartade toaletter liksom af sig själfva samtidigt spira upp på alla orter, där den eleganta världen uppträder?
Hur kommer det till att dessa toaletter äro, hvad snitt och tyg beträffar, olika dem som buros ruider föregående saison?
Förr kunde det ha legat nära till hands att svara, att det var hofvet som åtagit sig värfvet att skapa modet, och i själfva verket var det kejsarinnan eller någon af damerna i hennes svit som tog initiativet och upp- trädde i en toalett af ny stil, resultatet af långa öfverläggningar mellan damen, själf och någon genialisk toalettkonstnär.
Om kostymen i fråga, föll i smaken och var så beskaffad att den kunde lämpas efter de olika kraf, som framställdes af olika typer af kvinnlig skönhet, så accepterades den vid hofvet, och från hofvet spred den sig till den högre medelklassen, och om den icke var för kostsam, vandrade den slutligen öfver till den lägre medelklassens kretsar.
Men nu för tiden har man intet hof i Paris, och det är för visso icke på presidenten Faures och hans ministrars baler och mottagningar vi kunna vänta att få se nya uppenbarelser på den kvinnliga elegansens område.
Icke dess mindre fortgår skapandet af la mode under samma omständigheter som i det för- flutna, endast med större frihet och kanske äfven med mera artistisk omtanke.
De ton- gifvande damerna vid det kejserliga hofvet hafva icke alla abdikerat, andra tongifvande damer med elegansens och smakens snille- gåfva hafva uppträdt, och dessa tillika med de mest framstående kvinnliga eleganterna från de rika medelklassernas, tiljans och demimondens sferer samverka med de stora artisterna på toalettområdet, en Worth, en Felix, en Rodrigues, en Morin-Blossier, en Doucet, en Laferriére m. fl.
och samman- träffa på neutral mark i le salon d ' essayaye för att diskutera, skapa och fullkomna de nya moderna.
När emellertid dessa en gång tagit gestalt, detta hufvudsakligen på samma sätt som under kejsardömets tid genom förenade be- mödanden af furstinnorna inom elegansens värld och genialiska toalettkonstnärer, spri- das de icke längre på samma sätt som förr till allmänhetens kännedom.
De stora här- darna för modernas spridning bland publi- ken äro de jättelika kramvaruetablissemen- ten såsom Louvre-magasinet och Bon Marché.
Tillvägagåendet är följande: Perdi, le grand couturier, komponerar en toalett åt en dam med stadgadt rykte för elegans, en af mo- dets furstinnor i Paris.
Visar sig denna toalett göra succés, så efterbilda Perdis yrkes- bröder den för sina kunders räkning; de rika damer i utlandet, som taga sina toaletter från Paris, införa clen hvar och en i sitt hem- land; modejournalerna beskrifva den och sprida framställningar på planscher af den- samma öfverallt där de ha prenumeranter.
Så långt förblir den nya toaletten ett privi- legium för det halfva dussinet af grand couturiers och deras medtäflare i Paris.
Men nu träda Louvre-magasinet och Bon Marché upp på arenan och bemäktiga sig den nya modellen, förutsatt att den kan kopieras till rimligt pris och af billiga material; de be- ställa enorma kvantiteter af tyger imiterande dem som de artistiska toalettkonstnärerna använda, och om få veckor hafva de till salu till moderata priser tusentals kostymer, hvilka mer eller mindre och i alla händelser till sina hufvuddrag likna den modell, som Perdi komponerat åt sin eleganta kund, den sköna madame X.
På sådant sätt bli de nya moderna spridda bland allmänheten, de nya modellerna falla så att säga inom publi- kens domvärjo, och sedan kunna naturligt- vis modets furstinnor icke längre värdigas bära dem.
En modefurstinnas hela tillvaro går sålunda ut på ett ständigt begynnande på nytt, om och om igen.
Knappast har hon nått fullkomligheten i en hatt, en kappa eller en klädning, innan de för den stora allmänheten afsedda affärerna gripa sig an med att göra hatten, kappan och klädningen förhatlig genom godtköpsimitering och mång- faldigande utan urskiljning.
Tack vare de kolossala billighetsaffärerna i samma stil som Louvre-magasinet och Bon Marché, har det kanske blifvit svårare än någonsin att uppdaga det karaktäristiskt anslående; den kvinna som skall intaga en ledande ställ- ning inom modets värld, måste ständigt be- möda sig o m att skapa något nytt, och hon kan därför på sätt och vis jämföras med en stor målare eller konstnär.
Med hänsyn till sina personliga behag oeh det sätt hvar- på hon förstår att med konst förhöja dem är en sådan kvinna så att säga på en gång skulpturarbetet och marmorblocket.
Vi påminna ännu en gång om vikten att ofördröjligen för- nya prenumerationen för det senare halfåret, som bland annat omfattar det charmanta jul- numret med artikeln » Hemmet i konungabor- gen ».
Nytillträdande prenumeranter erhålla gratis böljan på romanen » Portvaktarsonen », allt enligt del utförligare tillkännagifvande, som fanns infördt i förra numret, och till hvilket vi åter hänvisa.
» Instrumenten i lifskonserten » Då » Moster Bertha » i Idun n:r 22 velat taga männen under sitt synnerliga beskydd, men icke funnit någon lyckligare form för denna sin ön- skan än uti klander öfver kvinnor i allmänhet, ber undertecknad att få lämna följande genmäle: Moster B. talar om » de sällsynta, präktiga och arbetsamma kvinnor », som redan kl. 9 f. m. be- gifva sig ut på arbetsförtjänst efter att hafva » ordnat sina hem för dagen ».
Att dessa kvin- nor äro så » sällsynta », torde emellertid förklaras därmed, att få husmödrar kunna föreställa sig, att man eldar upp i spiseln, sätter på grytor och, utan vidare, finner maten färdig vid middag, och att man, utan risk i något afseende, kan lämna späda barn utan tillsyn, sedan de blott blifvit tillgodosedda på morgonen.
Nu invänder må- hända Moster B. att hon menat, det en främ- mande person skulle sköta hushållet samt värda och uppfostra barnen, under det husfrun vore ute på &gt;; sitt dagsarbete »; men, goda moster B., är modern och husmodern så lätt ersatt, kan hon åtminstone icke bibringa sin man den af eder högt skattade villfarelsen, att » hela huset skulle sammanstörta, om hon icke funnes. » Låt- om oss för öfrigt unna ogifta kvinnor » lektio- nerna, pulpeten och handelsboden », ty i jämfö- relse med hvad männen få för samma arbete, är ju deras afiöning merändels så ringa, att den icke tål vid en ytterligare förknapping genom konkurrens med de gifta kvinnorna, hvilka obe- stridligen äro berättigade att finna sin försörj- ning inom det egna hemmet likaväl som sitt ar- bete.
Moster B. ordar visserligen mycket om » lyxkvimior », men där sådana finnas, brukar vanligen männens matyrskap lindras något af det rörelsekapital, hustrurna tillfört dem.
Beträffande Moster B:s tal om kvinnor med » lyte » och » en knippa trasiga nerver », så undras om icke männen kunna vara hmehafvare af så- dana, ocb — med samma ledsamma följder.
Slutligen rekommenderas till Moster B. följan- de rader af mrs Becber Stowe: » Det skulle vara en oberäknelig vinst för den husliga lyckan, om människor började lifskon- serten med mycket lågstämda instrument.
De som erhålla den största lyckan äro vanligen de, som begära och vänta minst. » Attila.
Orlofssedlar i otid.
En fråga till Iduns läsekrets.
Skulle » Juristfru« eller någon annan välvillig, sakkunnig person vilja upplysa » flera matmödrar », huruvida de hafva rätt att vänta att emottaga uppsägelse af tjänariima och åt henne aflamna
I DU N 1895 orlofssedel till den 26 juli, då den lagliga uppsä- gelsetiden börjar?
I vår del af landet börjar ja- gandet efter nya tjänare eller nya tjänster 14 dagar före midsommar, d. v. s. öfver 4 månader före flyttetiden.
Sedan en tjänarinna fått sin orlofssedel, anser hon alla band lösta och hvarjé slags disciplin upphör — och ändå återstår mera än tredjedelen al tjänsteåret, under h vilken tid husbonden får till punkt och pricka uppfylla sina åligganden mot tjänaren, han får föda honom och löna honom.
Det heter visserligen i tjänste- hjonsstadgan att husbonden skall vid tjänsteti- dens slut gifva tjänaren afskedsbetyg, och att denne skall vid 5 kronors böter vara pliktig att till den nye husbonden öfverlämna detsamma vid ankomsten, men de flesta både husbönder och tjänare äro okunniga om denna ömsesidiga skyl- dighet, eller hafva låtit den falla i glömska.
Kunde icke en del husbönder och matmödrar ingå en öfverenskommelse att iclee.
utlämna or- lofssedel förrän på den i lag fastställda tiden (d. v. s. om detta är rätt och lagligt) och förbinda sig att dels själfva afgifva afskedsbetyg och att dels med bestämdhet fordra ett sådant af den nye tjänaren, och att, där han ej medförde ett sådant, själfva begära det af den förre husbon- den.
Man skulle göra tjänarne en tjänst med att hålla dem till laglydnad, och man skulle själf njuta trefnaden af den stadga och det välförhål- lande de skulle anse sig nödsakade att iakttaga för att förtjäna ett godt afgångsbetyg.
Idun, som alltid välvilligt kommer oss damer till hjälp, torde lätt finna ett lämpligt sätt att understödja oss i ifrågavarande fall.
Vi äro öf- vertygade om, att tusen svenska matmödrar skulle biträda en sådan förening.
Skiss för Idun Af Vilma Lindhé.
(Forts.) » Hvarför inte? » Något svar kom ej.
» Du är inte lätt att förstå sig på, du! » Att han aldrig gjort något försök därtill, tänkte fadern ej på.
» Nå, men om jag ger dig? » fortsatte han.
De mörka barnaögonen lyste af glädje, medan de små händerna sträcktes efter ett päron och en klase drufvor, som fadern höll högt upp och småningom sänkte till gossens räckvidd.
De kvinnliga gästerna intresserade sig synbarligen för det sjukligt ömtåliga barnet, och när Bengt gått med sina skatter, sade fadern, med en blandning af medlidande och stolthet: » Han ser ingenting ut, den lille stackarn, men det kan nog bli något af honom ändå, om han får leiVa.
Inte en affärsman — det vill jag hoppas — men en läskarl.
Han har så godt hufvud och hän- ger jämt öfver boken. » Det är så i lifvet, man har knappast träf- fats, förrän det är tid på att skiljas.
En mera onyttig och löjlig lärdom än den ni Eva och hennes ungdomsvän Annie hade ger » unga mödrar » i er uppsats i Idun n:r 24 kan .man knappast tänka sig.
Är det endast så- slagit sig ned i ett kabinett, upplyst endast som spaltfyllnad redaktionen lämnat er plats, så af en rosenfärgad ampel samt mellan blad- står det i sanning illa till med vår litterära växter framskimrande ljuslågor, för att ut- värld.
Det är väl ej underligt att tidehvai-fvets byta förtroende, medan herrarne rökte, poli- svåraste lyte är lyx, då åt » unga mödrar » gifvas tiserade och groggade i en annan del af dylika lärdomar.
Äro tillgångarna och tiden så rikliga, så an- våningen.
vänd dem bättre.
Sy t. ex. en liten enkel bädd Det låg så oerhördt mycket — så godt till ett litet fattigt bana, som eljes kanske får som allt hvad de båda kvinnorna tänkt, hvila på » krabbans strå ».
Det skulle nog » väga » mera i samvetets vågskål, och tag ni själf, som känt och genomlefvat — • mellan den tid- millioner före er hafva gjort, en vanlig skäppa punkt, då de skiljts åt, och den dag som eller knytmantel, eller blott en handduk och väg var, och voro deras erfarenheter än sins ert » gull » med betsman eller våg.
Var viss, emellan olika, kände båda ett behof att att det ej förlorar däraf i sin specifica vikt.
Försök så att i minnet bevara siffran, det är nog meddela dem.
icke så ansträngande.
För henne skulle jag kunna berätta allt, Är det er ej möjligt att finna bättre använd- tänkte Eva, med en hemlig önskan att ti- ning för er » korg »?
Har » Husråttan&gt; ej nytti- den ville stå stilla och möjlighet därtill be- gare lärdomar att gifva, hoppas jag Iduns samt- liga läsarinnor utan skonsamhet som en - heder- redas henne.
Båda voro innerst lika intresserade af sina lig huskatt jaga bort eller äta upp henne.
Den gamla huskattan.
egna angelägenheter och ifriga att tala en- dast om dem, men på samma gång för väl- uppfostrade att ej låtsas vara upptagna af hvarandras intressen.
Båda visste att ömtåliga ämnen skulle komma att vidröras och drogo sig för att göra det första schackdraget, men medan Tyska kejsarinnan, som redan under Kiel- de talade konventionelt — liksom bakom festen var opasslig, blef snart sämre och måste intaga sängen.
Ehuru tillståndet ej ger anled- förskansningar — längtade de att blotta sig.
Så småningom — genom skickliga utfall, ning till oro, har kejsarinnan dock, enligt hvad nu telegraferas, måst uppgifva sin afsikt att åt- antydningar och finter — fick Eva öfverta- följa sin gemål på hans förestående besök i get och lyckades väcka nyfikenhet samt för- Sverige.
skaffa sig berättarprivilegiet; men just som hon hade sin sorgliga historia på läpparna, » Kvinnornas flagga. » Den vackra flagga, afbröts hon af mannen och de resande her- som pansarbåten Tbule erhållit af svenska kvin- rarne, hvilka förklarade att uppbrott måste nor, har i Kiel kommit till användning.
Farty- ske.
gets officerare ha nämligen underrättat därom ge- Hon kände sig så djupt besviken, som nom följande telegram: hade en olycka öfvergått henne, där hon Hedersflaggan hissad vid kejsarparaden.
Gif- stod med de brännande bittra känslorna varinnornas skål drucken.
Thules officerare genom tillbakaträngda, i stället för att få gifva dem Ehrensvärd.