Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» Jag tror min vishet träffat ganska rätt, » Då jag min dom i denna form har klädt: » Må astronomen, säga hvad han vill, •.Hvart fjärde, dr jag gifver Göje en, dag till.
' Och, Freja, för att svalka, ungmöns hjärfesär » Snar tärna under detta, aret fria far!
» Men se ' n ej klage tärnan öfver själfförvällad sorg, » När yngling henne skänker en förarglig korg! » Om unge Göje eller ungmöns vackra advokat Med denna Odins dom uti sitt sinn ' förnöjdes, Det hördes ej igenom mängdens sorl och prat, Igenom vivatrop, som Ijudligt höjdes För Odin, hägnaren af rätt och lag, Och för den dom, han i sin vishet fällt i dag.
Cervus.
IDUN !89G Namnsdagslista för 1 896.
S. Albin.
M. Ernst.
71 Kosalie, Kosa.
O. Adrian.
Kamfrid.
Hjördis, Herdis ' (kv.).
L. Ragnhild.
S. Ake.
M. Halman.
T. Tljorvard.
O. Saga.
Viktoria.
F. Greger, Gregor.
L. Matilda, Tilda T. Gärtrud.
O. Edvard.
T. Rudolf.
7 ' '.
F.eatrix, Beatrice.
Benedikt, Bengt.
S. Viktor.
O. Marin Bebådelse- dag, Pauline, Paula.
26 71 Emanuel, Manne.
27 F. Gabriella, Ella.
28 i.Etelka,Etel,Bthel.
S. Jonas, John.
S. Kristoffer.
M. Percival.
l (i.
HeribertJIerbert, 31.
T. Axelina, Axelia.
Bert.
* — Skottår förr oeh nu.
lutans toner ömma förr kunde flickan drömma om, eget litet bo, om lofeen och om tro: » Tänk, om jag skutte våga — det är ju skottår — fråga på skämt, förstås, om, han vill bli min äkta man!
— O, min Valdemar!
Jag skulle blifva allt för dig — och dig milt hjärta gifvet — älska dig i lust som ock i nöd, evigt din — ja, evigt din!
Allt til!
min bleka död.
» A U sitter Ulla fröken vid sin — cigarr, och röken hon följer med sin blick: » Ah, en idé jag fick!
Den var ej dum, den tanken, min lön jag har i banken — jag nog försörja kan en snäll och hygglig man.
Just herr N ..., han är ju ganska härlig — och blir han till slut allt för besvärlig, allt för ledsam som min äkta man — nästa skottår kan jag hinna taga mig en ann '. » Bergström bär nu som förr hela stycket, hvarför om hans medspelande just ingenting annat är att säga än att de ej störa hans framgångsrika be- mödanden: att roa publiken.
Bland » flickorna » tager fröken Lindzén som Tony gifvetvis priset.
1 Filharmoniska sällskapet gaf i tisdags i Musika- liska akademien sin andra abonnementskonsert inför en publik, som till sista plats fyllde den stora salen.
Programmet inleddes med Griegs bekanta konsertuvertyr » Om hösten », som af k. hofkapellet fick ett mycket godt utförande.
Kon- sertens hufvudnummer utgjordes af Gades » Fllver- skud&gt;, ballad, bearbetad efter danska folksagor och komponerad för soloröster, blandad kör och orkester.
Detta stämningsfulla tonverk har förut utförts af Filharmoniska sällskapet, men då endast med pianoackompanjemang.
Att det nu gjorde sig vida bättre med orkester är naturligt, helst som orkesterackompanjemanget är buret af lugn stämningsfullhet och varm känsla.
Solopartien erhöllo ett alldeles förträffligt utförande af gref- vinnan Math.
Taube (älfjungfrun), fru Math.
Linden (modern) och hr O. Lejdström (Oluf).
Komposi- tionen utfördes i sin helhet berömvärdt och väckte lifligt bifall.
Ett område, hvarpå detta musiksällskap excellerat, är a-capella-körernas.
Att så fortfarande är förhållandet visade sig äfven nu.
L. Normans » Det guddommelige Lys » och A. Södermans » Tre visor i folkton » erhöllo ett briljant utförande.
Samsjungningen var ypper- lig och de friska röster, öfver hvilka sällskapet förfogar, gjorde sig förträffligt gällande.
Pro- grammet utf3 ' lldes med trenne af grefvinnan Taube på ett förträffligt sätt föredragna num- mer, nämligen » Spinnarian » ur » Den bergtagna » samt tvänne romanser, » Om aftonen » af Lind- blad och » Vårsång » af Josephson.
Programmet var således i sin helhet särdeles underhållande och utförandet hedrar alla de uppträdande.
Det hela leddes af sällskapets anförare hr Hedenblad.
Kejserliga operasångaren Hjalmar Fregs konsert äger rum instundande tisdag, och påföljande torsdag gifver fröken Astri Andersen sin konsert.
Till den 11 mars förberedes en konsert af den framstående operasångaren Paul Bnlss från Berlin.
* T v å napp och ett bete.
En s k o t t d a g s h i s t o r i a af JAsa.
et var senaste^skottdagen — en bemärkelse- dag för båda fröknarna Klint; ty båda firade sin födelsedag, och i anledning däraf gaf den äldre, fröken Elin Klint, supé och bal för sin umgängeskrets.
Som fröken Klint tillhörde en ansedd släkt Slöjdflitensibelöning.
Medaljen Literis et och dessutom var förmögen, voro hennes vänner artibus har tilldelats direktrisen för Handarbetets många, och den samling, som rörde sig i hennes salonger, ganska lysande.
vänner fröken Agnes Branting.
Fröken Elin Klint var endast 45 år, men såg ut att vara tio år yngre.
Ståtlig, välklädd och Fröknarna Hiertas stipendium har till- behaglig.
Hennes niéce, fröken Elsa Klint, var dock den delats medicine kandidaterna Arma, Stecksén, Ellen som tycktes äga den största tjusningsförmågan, Sandelin och Anna Aldström.
åtminstone i de unga kavaljerernas ögon.
Mycket vacker och äfven rik, var hon ett före Till föreståndarinna för Djursholms mål för såväl verklig kärlek som spekulationer, samskola har antagits fröken Gerda von Friesen, ty det troddes allmänt, att hon skulle i en fram- som vistats i Norrköping i 1 (3 år såsom en af tid ärfva sin rika faster, och dessutom var hon föreståndarinnorna för det välkända Pihl von ägarinna af en rätt betydande förmögenhet efter sina afiidna föräldrar.
Efter föräldrarnes död Friesenska elementarläroverket för flickor.
hade hon vistats i fasterns hus och af denna åtnjutit den ömmaste moderskärlek.
Fröken Elin hade haft ett verkligt ungdoms- tycke.
Varit förlofvad med en präktig och an- sedd man, assessor Rahm.
Genom något miss- Teater och musik.
förstånd å ömse håll hade det kommit en fnurra Kungl.
operan har återupptagit Rossinis » Bar- på tråden, och som båda voro unga, stolta och beraren i Sevilla ».
Löjtnant Forssell debuterar obepröfvade af världen, trodde de sig, hvar för i Figaros parti Vi återkomma i nästa nummer sig, ha blifvit förfördelade — och bröto förlof- ningen.
Båda hade sedan i tjugufem år förblifvit bärtill.
ogifta och inom sig själfva — sin kärlek trogna.
Dramatiska teatern gaf i går torsdag för första Båda önskade brytningen ogjord.
Men båda gången den bebådade nyheten, » Talismanen », voro för stolta att ta första steget till en upp- sagospel på vers i 4 akter af Ludvig Fulda i fri riktig förklaring.
Numera tillhörde assessor Rahm (ifversättning af Daniel Fallström.
Vi återkomma fröken Klints umgängeskrets och trifdes bättre i nästa na ' till ett närmare omnämnande.
i hennes hem än annorstädes.
Södra teatern ger för närvarande kväll efter Som redan är antydt, hade Elur Klint i tio år kväll den gamla välkända farsen » Petermans varit en öm mor för sin brorsdotter Elsa, som flickors.
Hr Bergströms Peterman hör, som be- vid åtta års ålder blef föräldralös.
Elsa var vac- kant, till skådespelarens allra bästa varianter af ker och rikt begåfvad och sin fasters stora favorit.
den typ, som är hans specialitet, och han tyckes Bland de unga män, som kretsade omkring ingalunda ha förlorat intresset för uppgiften under den fagra stjärnan i sällskapslifvet, var det en- &lt;fe 6 ä 7 år, hvarunder pjäsen legat nere.
Hr dast en, som hon tycktes fästa mera uppmärk- J. F — lm.
^- rekommendera sitt allmänt erkiinua E NEROTH &amp; Co. L U T P T J L V E R TEKNISKA FABRIKEN " G Ö T A * * « LEJON " GÖTEBORG.
- t * — samhet vid än de öfriga, ehuru hon var vänlig och artig emot alla; men hon ägde detta be- stämda något i sitt väsen,, som höll dem alla pä ett visst afstånd.
Så kom han, F^dvard Holm, vacker, talangfull och dessutom en skicklig läkare, som inom kort blef på modet.
För Flisa och Edvard var att se och älska hvarandra detsamma.
Ännu hade ej någon di- rekt förklaring ägt rum, men båda hade klart för sig, att deras böjelse var ömsesidig.
Ehuru deras bekantskap endast var några månader gam- mal, hviskades redan om deras snara förlofning.
Ocfi så en afton hände sig hvad som så ofta i alla tider händt andra, att en ond genius ställde till oenighet.
Hon mankerade honom en dans, och han ville ej tro, att det var glömska af henne.
Han hvarken dansade med henne eller närmade sig henne på hela aftonen.
Så fortgick det vid ett par bjudningar, där båda voro inviterade.
En afton, då de återvände från en större bal, kastade Flisa sig till sin moderliga väns bröst och förtrodde henne sina bekymmer.
Denna tröstade sin älskling så godt hon kunde och hop- pades, att allt skulle bli godt igen.
Hon öpp- nade nu också sitt hjärta för Elsa och berättade henne, att för en dylik barnslighet, en falsk stolthet, hade hennes hjärta och ännu en annans blödt i tjugufem år.
Så kom skottdagen, bådas deras födelsedag.
Elin hade haft tillfälle att sondera den unge läkaren och kom till den slutsatsen, att han in- genting högre önskade, än att allt skulle bli godt igen, fast han ganska tydligt lät förstå, att den manliga stoltheten var sårad.
Elin hade lefvat länge nog för att veta, att ingenting är så öm- tåligt som mannens s. k. stolthet — (eller egen- kärlek.
Skottdagens morgon erhöll Edvard en liten parfymerad biljett, som innehöll endast dessa ord- Kom, och låt det, gamla grollet vara glömdt.
Uppfylld af glädje, förvåning och lycka, skyn- dar Edvard att redan på förmiddagen göra visit hos damerna Klint.
Träffade så Elsa ensam, sysselsatt att ordna blommorna i salongen.
Ar- tigt och vänligt log hon emot honom och kunde knappast dölja sin glädje att se honom.
Många ord behöfdes ej för att få klarhet dem emellan.
Återstod nu att tala med fastern.
Då de gingo att träffa henne, hviskade Edvard; » Du lilla nutidskvinna!
Hade du ej varit så klok att kalla mig, och det på själfva skottdagen — så hade vi nog fått gå där och se sura ut än en tid. » » Hvad säger du?
Har jag kallat dig hit, hvad menar du? » » Se här! » Och biljetten förevisades.
Den gamla välmenta raringen Det är faster, som kallat dig, företår du väl.
Men vänta bara.
Jag ska ' hämnas!
Låt mig nu få biljetten!
Och så tala vi ej om vår hemlighet för henne i dag. » » Men, min älskling, Jag skulle vara så lyck- lig att inför hela världen visa, att du är min. » ' » Vi kunna ändå inte eklatera vår förlofning i dag. » » Hvad hindrar? » » Inte just något, men nu, herr doktor, torde ni ha godheten att försvinna.
Vill du dansa första dansen med mig? » » Om jag vill! » » Farväl.
Jag har viktiga saker att uträtta in- nan dess. » » Du artar dig till att bli en liten tyrann. » » I dag måste jag ha väldet.
Adjö, min herre. » fritt fräri k l o r Då assessor Rahm kom hem från sitt ämbets- rum, fann han på sitt skrifbord ett litet bref.
Dess innehåll var endast: Kom, och låt det gamla grollet, vara, glömdt: E.
» Hvad menar hon?
Är det möjligt, att hon efter så inånga långa år kunnat böja sin stolthet och själf uppmana mig att glömma — — Ja, det är längesedan glömdt — det gamla grollet.
Jag har dock visat henne, att jag är en man, fast hjärtat höll på att brista Men hvad är det.
Klappar du ej, gamla narraktiga hjärta, lika fort som i forna dagar!
Åh, skäms!
Jag är väl ingen pojke heller.
— ' Låt (let gamla grollet vara glömdt '.
Nå, vi få väl se i afton. » — » Lova!
Så hör då människa.
Lova! » » Assessorn behöfver då inte skrika munnen o Lutpulvret begagnas VID LAK ELLER TVÄTT i STÄLLET FÖR BÄSTA OCH RENASTE ASKA.
Användningssättet ALLDELES S A M M A S O M M E D VANLIG ASKLUT, oeh SÄP-PULVER (f r i t t från klor).
sparar p e n n i n g a r.
Sparar a r b e t e.
• Sparar k l ä d e r och — — ersätter s å p a eller tvål.
ax led pil sig, för inte är jag döf, inte — och har icke vågat tala med dig om vårt forna lyck- inte behöfver jag tituleras människa heller, ska ' liga föihållande, då du alltid kringgärdat dig med ett lugn, som endast tillhör vännen.
Ja, jag säga. » » Jaså — hon är inte människa.
Ar hon en Elin, det var ett stordåd af dig att taga första ängel dä?
Ta ' nu vackert fram min finaste ko- steget.
Gud signe dig därför!
Jag hade ej vågat stym — och se till, att allt är i ordning.
— Jag det.
Låtom oss snart befästa vår ungdomskärlek, som helt visst blir vårt lifs, med äktenskapets ska ' bort i afton. » » Nå, det är då ingenting ovanligt.
Assessorn insegel, och återtåg nu för alltid förlöfningsrin- gen!
Vi ha ju ingenting att vänta på längre. » ska ' väl inte på slottet heller? » Elin stod framför honom som en bild af den » Bättre upp, Lova!
Om du bara kunde gissa. » » Jo ' vars, hvad jag det kan, men det angår yttersta förvåning; rodnande och blyg var hon i hans ögon vackrare än någonsin.
Hennes förlä- mig inte. » » Rätt så, Lova.
Har du middagen i ordning genhet ökade hans mod och i nästa ögonblick något tidigare, vore det bra; så hinner jag hvila här hän omslutit henne med sina armar.
— en stund, innan jag går till barberaren. » » Ah, min älskade lilla faster, så gudomligt » Jästa mej, en töcken tok, » mumlade Lova roligt!
Tillåt mig att vara den första, som gratu- för sig själf och lofvade åt köket.
— » Ser du, lerar er, » ropar Elin, som, af en händelse eller misse, nu har han därinne fått några griller i icke — det kan man ju lämna oafgjordt — i ett skallen, som hvarsken du eller jag ska ' begripa, så lämpligt ögonblick skyndade fram.
Liksom inte jag kunde begripa, att han Det tycktes, som om Elin förlorat talförmågan, ska ' te ' grosshandlarns — kantänka — de krusa men just nu började gästerna anlända och Elin inte mänskligt för en, se ' n fröken kom hem var snart åter samma charmanta värdinna, som utomlands ifrå.
— Ä ' han nu så tokstollig, att hon alltid brukade vara.
Men alla hennes gäster han nappar på den kroken, så gärna för mig.
— — inberäknadt de damer af obestämd ålder, som Jill ler liva ' säger du, misse? » ofta äro skarpsyntare än andra dödliga — funno Den rödgule älsklingen kröker rygg och sva- Elin vackrare och ungdomligare än vanligt.
Och assessor Rahm var den mest artige och före- rar ett dast » Mjaa ».
kommande kavaljer, som ej ett ögonblick vek från värdinnans sida.
Stämningen var den angenämaste och supén förträfflig.
Så kom kotiljongen.
En af arran- Assessorn hade, trots sina femtio vårar, bibe- görerna var doktor Edvard.
Under en af pau- hållit sig mycket väl.
Han gjorde denna afton serna tillkännagaf han, att som det var skottdag, en mer än vanligt omsorgsfull toalett och myste var en ny tur införd i sagda dans.
Damerna helt belåten mot sin bild i spegeln.
Han var hade förmånsrätt att bjuda upp och dessutom den förste af de gäster, som den aftonen infunno dekorera sin kavaljer med en skär ros, som ej sig i fröken Klints vackra, rikt och festligt smyc- var utan en viss betydelse, tillade han skalkaktigt.
kade våning.
Den första som kom emot honom, — » Kom ihåg, mina älskvärda damer, att dagen var hans gamla flamma.
Efter att med en blick är eder och att den bringar eder obestridlig rätt ha gjort sig förvissad om, att ingen otillbörligt att välja. » ser eller hör dem, skyndar sig assessorn att fatta Naturligtvis blef Edvard dekorerad med en Elins hand och föra den till sina läppar med vacker ros af Elsa.
Deras blickar skvallrade om ungdomlig värme.
hvad ord ännu ej sagt.
» Doktorns påhitt » togs » Tack, alltid lika varmt älskade Elin, för din som skämt, men nog fanns det flere än en af da- uppmaning, att jag skulle komma och glömma merna, som lade en smula allvar däri och gaf det gamla barnsliga grollet!
Var viss om, att den en särskild betydelse åt rosen, som förärades den dumheten för länge sedan är glömd, men jag utvalde kavaljeren.
S k o t t d a g s - logogryf.
Hvem vill handla, hvem vill handla!?
Gå mig icke stram förbi.
Stufvar har jag, rara stufvar, Som jag nu realiserar Att tidsenligt det må bli.
I minut blott går affären, Ty den är ej stor, min vän, Hela lagret bort jag slumpar På en dag; när den är ändad Stängs butiken väl igen.
Fästering jag har åt flickan, Brudkrans, slöja, ja, därtill En förtrollad prins, om hon blott, Som den väna mön i sagan, Lösningsordet säga vilt.
Passa tiden, passa tiden, Ty till nästa » occasion » Ligger åratal emellan, Och för ifrig väntan blifver Kanske tiden då för lång.
Nu öppnas butiken, Hvar har jag publiken?
Stockholm, Iduns N:r 49 (468) Fredagen den 4 december 1896.
Byrå: Prenumerationapris p r å r: Idun ensam kr.
5: — E l ä r a södra feyrkog.
&gt; 5: — Iduns Modet., mänadsuppl.
: Nordling.
Annonsprisi: 35 öre pr nonpareillerad.
För » Platssökande » o. » Lediga platser * Lösniimmerprls 15 öre 25 öre för hvarje påbörjadt tiotal stafv (lösn:r endast för kompletteringar.)
Signe Hebbe.
V årt land har j u som bekant fostrat icke så få sceniska arti- ster af betydenhet, och man skulle till och med kunna säga, att den svenska scenen väl knappast någonsin saknat verkliga förmågor, men de hafva dock i regeln varit enstaka företeelser, glänsande stjärnor, som lyst med desto starkare ljus, som de om- gifvits af idel dankar.
Åtminstone har under de senare åren så varit fallet och detta både på vår dramatiska och lyriska scen, där trots de goda för- mågor, som funnits, den konst- närliga ensemblen ofta varit försummad.
Frågar man då efter orsaken till ett så be- klagligt förhållande, så skall man i nio fall af tio få till svar, att det är i bristen på tradition, som man har att söka roten till detta onda, och det är klart, att så skall vara.
Hur skall man t. ex. af unga opröfvade förmågor kunna dana en Figaro eller Susanna i den rätta stilen, om de aldrig haft tillfälle att se dessa partier riktigt ut- förda?
Hur skall en ung sån- gare kunna dana sig en rätt föreställning om arten af en Almavias grandezza och ele- gans eller om en Don Juans dämoniska tjusningskraft och ridderliga väsen, om han icke haft goda mönster att bilda sig efter?
Eller hur skall han kunna på det rätta viset artikulera, sjunga secco och ackompagnerade recitativ, om ingen lär honom det?
Men icke endast för den klassiska litteraturen är en dylik tra- dition af- vikt.
Man kan icke heller begära, att en ung sån- gerska, har hon än aldrig så lätt att sjunga koloratur, skall kunna framställa en Eosina, Adina eller Philine i den rätta stilen, om hon icke har en säker tra- dition att hålla sig till, lika litet som man kan vänta sig en mönstergill Wolfram eller Tannhäuser af den, som icke haft till- fälle att ofta höra och studera goda " Wagnersångare.
Det är alltså tradition, som fattas.
Goda lärare i scenisk konst ha hos oss de senare åren varit sällsynta, och åt- minstone vid den lyriska sce- nen har elevskola ej funnits.
Icke heller har alltid vår operastyrelse visat sig till- räckligt angelägen att behålla de gamla bepröfvade artister, som funnits, och hvilka hade kunnat bilda skola.
Så t. ex. har den förlust, som vår opera gjorde, då Algot Lange så hastigt lämnade den, aldrig till fullo ersatts, och äfven Dina Edling lämnade allde- les för tidigt den scen, som hon ännu kunnat göra så stora tjänster, många andra exempel att förtiga.
Med en ensemble af endast halffär- diga förmågor och elever gag- nar man dock icke konsten.
Lyckligt då, att det ändock finnes en och annan här hos oss med vilja och förmåga att ta sig an de unga kon- stens adepter och att utbilda dem i sceniska idrotter.
Så ha de yngre sångarne de sena- ste åren plägat anlita den sångarveteran, som på ett så oförlikneligt sätt för vid pass 35 år sedan skapade den för- sta Mefisto-figuren å svensk scen, och de unga sånger- skorna ha nästan alla vändt sig till Signe Hebbe.
Hvad den är säll, som hjärtats Och njutningen af hjärtats frid Som fruktar blott en storm för Och räknar skiften blott i sina Fröken Hebbe har särskildt i fråga om plastik hos oss bildat skola.
Hos henne ha Vendela Sörensen, Matilda Linden, Anna Norrie, Olga Fåhrseus och många fler lärt sig sin konst, och hos henne ha äfven många af de allra yngsta fått goda råd och lärdomar- Man har någon gång klagat att fröken Hebbe lärt sina elever att posera, men man bör komma ihåg, att för fram- ställningen af den lyriska scenens under- stundom något konventionella gestalter ett poserande maner ofta är oundvikligt, och man får då vara nöjd, om » posen » är na- turlig.
På förträffligheten af den under- visning, som fröken Hebbe meddelar i scen- plastik, torde endast ett enda, men mycket talande exempel behöfva anföras, nämligen fru Lindens Orfevs, som helt och hållet instuderats för henne.
Fröken Hebbe har själf de mest öfver- drifna föreställningar om plastikens nytta; hon anser, att den gör människorna friska och sunda både till kropp och själ, och kanske har hon rätt.
Själf är hon ett utmärkt exem- pel på den både kroppens och sinnets ung- domlighet, som hennes plastiska metod en- ligt hennes eget vittnesbörd förlänar.
Hon går ännu trots sina gråa hår rak i ryggen som en ung flicka, och hennes samtal öfver- flöda af en kvickhet och spiritualitet, som göra det lätt förklarligt, att hennes um- gängesvänner en tid misstänkte henne att vara författarinna till de både om sak- kännedom och stilistisk talang vittnande, men på sina ställen ganska maliciösa musik- kritiker, signerade Volontaire, som för några år sedan förekommo i den numera upp- hörda tidskriften » Ur dagens krönika », och då väckte så mycket uppseende och — så mycken harm.
Detta författarskap har hon emellertid offentligt förnekat, däremot har hon i Svensk Musiktidning i början af 1880- talet offentliggjort musikaliska resebref från London och Paris.
Till Paris har hon också helst gjort sina utflykter, hvilket är lätt förklarligt, då hen- nes konstideal är väsentligen franskt.
Hon har studerat vid Paris-konservatoriet både sång och plastik, och hennes sceniska ska- pelser voro i allmänhet danade efter franska mönster.
Så var t. ex. fallet med hennes Va- lentine, en af hennes bästa figurer, som hon enligt en framstående operasånger- skas vittnesbörd framställde så utmärkt, att hon i detta parti till och med öfver- träffade Christina Nilsson.
Betecknande är, hvad Frans Hedberg i sitt arbete o m » Svenska operasångare » berättar om Heb- bes utförande af detta parti, hvari hon uppträdde samtidigt med att fru Michaeli sjöng drottningen, nämligen att en gam- mal operahabitué, som hade bevistat en af de föreställningar af Hugenotterna, vid hvilka bägge dessa sångerskor medverkade, på tillfrågan om " hvad han tyckte om dem, svarade: » Jo, om fru Michaelis röst sutte i fröken Hebbes strupe, eller fröken Hebbes dramatiska förmåga kunde öfver- flyttas på fru Michaeli, så skulle genom föreningen af dessas båda förnämsta egen- skaper uppstå världens största sångerska.
Nu fattas näsrot hos dem båda, som de plikter vördar förstår; sina skördar år!
Hvad den är säll, hvars önskningar belönas Utaf ett älskande och menlöst bröst, Som ser sin vår af kärleken fprskönas Och vänskap samla blommor för hans höst.
med bästa vilja icke kunna komplettera ».
Detta yttrande är karaktäristiskt så till vida, som det konstaterar, att den motsats, som fanns mellan Signe Hebbes storstilade aktion och hennes relativt begränsade röst- medel, af publiken förnams som i viss mån störande, och naturligen mest, då hon hade att sjunga bredvid en sångerska med så glansfull stämma, som den fru Michaeli lär ha ägt.
Att hon dock lyckades att vinna poixtlaritet såväl här i Stockholm som i Kristiania, vid hvars operascen hon var fästad i tre år, vittnar bäst om den äkta halten af hennes konstnärsbegåfning, om den allt medryckande glöden och ener- gien i hennes framställning samt om det karaktärsfulla och på samma gång verk- ligt musikaliska i hennes föredrag.
Detta sista framträdde kanske bäst i hennes sätt att sjunga våra folkvisor, hvarmed hon gjorde stor succés i våra [konsert- salar på 1860-talet.
Jag lämnar här ordet åt en biograf i » Litograflskt allehanda » för 1865, som på följande vis omnämner denna hennes talang.
» Af sin moder, en utmärkt kännarinna af vår folkpoesi, har mademoiselle Hebbe blif- vit införd på folkvisans område.
Talang " och studier kunna föra långt på andra gebiet; men på detta behöfves oundgängligen kär- lek.
De klippor, mot hvilka underordnade talanger här stranda, äro å ena sidan känslosamhet, å den andra oförmedlad na- turalism: m:ll Plebbe har för mycken frisk- het för att torna mot den ena och är för finbildad för att taga skada mot den se- nare! » Af den bifogade förteckningen på de visor, som fröken Hebbe plägat föredraga, finner man, att hon på sin repertoar hade såväl så artificiell folkpoesi som » Fjor- ton år tror jag visst att jag var », som äf- ven en sådan pärla af äkta folkvisediktning som » Kristallen den fina ».