Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han hade praliner och kallade henne sin egen lilla fästmö, druckit en skål för det förflutna.
alldeles som förr.
Vid 7 - 8-tiden lämnade man hotellet för att resa till Centralstationen.
Där blir afsked till höger och vänster.
Tårar och löften om att snart skrifva.
Svärfar och svärmor springa beställsamt III.
De glada gästerna hurra af hjärtans Jakobs kyrka kl. två en vacker april-dag.
Koret lust, när stationsinspektoren blåser af tåget, som är prydt med lefvande växter; en talrik bröllops- skall föra de nygifta på deras weddingtrip till so- skara är samlad.
Från orgelläktaren brusa to- lens land, till Medelhafvets silfverglittrande blå.
nerna af Mendelssohns prunkande marsch.
Bruden är inte just vacker, hennes utseende IV.
är tämligen hvardagligt; dock förläna ju alltid Samma dags afton i en liten hemtreflig sa- kronan och slöjan en viss obeskriflig skönhet.
Hon ser så hoppfullt glad och stolt ut, där hon long på Kommendörsgatan.
Assessor Rinde har sakta skrider fram vid brudgummens arm.
Han slutat sitt arbete för dagen, de torra luntorna är iförd paraduniform, hvilken utmärkt väl har- äro inlåsta i dokumentskåpet, och han har mak- monierar med den martialiska gestalten.
Hans ligt tagit plats i en emma vid divansbordet med blickar tala dock ej samma språk som brudens; pipan i munnen.
Ty han har en idealisk liten den hårda kalla glansen i hans ögon har ej veknat.
hustru, hvilken i sitt hjärtas oskuld hade räknat 2 ut, att det obehag hon kunde ha af att låta tvätta gardinerna litet oftare fullt uppvägdes af det be- hag hennes herre och man hade af att ostraffadt få röka hvar han ville.
Fru Elsa Rinde satt där och läste högt för honom.
De hade det så lugnt och fridfullt i sitt unga hem, och han var så grufligt belåten med sin lilla älskling.
Det varma skenet från lampan belyste mildt hennes väna, oskuldsfulla anlete, där hon satt lätt framåtlutad med hän- derna knäppta öfver knäet och ögonen så där flickförnumstigt allvarligt fastade på boken från Gyldendals officin.
Ovisst är, huruvida det var den store skaldens ord eller läsarinnans fagra uppenbarelse, som kom honom attlyssna så spändt.
Och hon läste med sin klara, rena stämma: » Lad gå.
Det er j o gammel brug at k0be gods for sind o g hug.
Jeg gav fra f0rst en större pris; jeg tror, jeg g a v mit livs förlis.
Jeg någet gav, som nu er slukt, det står m i g for som Zys o g flugt; som någet både dumt o g smukt; jeg gav, hvad knapt jeg länger v e d; folk kaldte det för kasrligbed. » Just som hon läst de där raderna, trillade en stor tår ned öfver hennes lilla näsa, ba- lanserade där ett ögonblick och föll därpå handlöst ned som en stor punkt efter ordet kserlig- hed.
Elsa tog upp näsduken och begrof sitt ansikte; det var så grufligt bedröfligt all- ting denna dag, tyckte hon.
Men Axel Rinde, som var van vid hennes små fasoner, tog sin gråtande älskling om lifvet och gaf henne en högst prosaiskt smällande kyss.
Det var äfven- det förståndigaste han kunde taga sig till, och ändå större vishet låg där i de ord han sedan yttrade: Om hon slutade upp att gråta och vore Axels snälla flicka igen, så skulle hon få gå på teatern och se » Damernas vän », och sedan skulle de rik- tigt släppa Barrabam lös och supera på Du Nord och äta hummer och järpe och Camem- bert och dricka Pommery.
Jurister ha nu i alla tider varit ena arga skalkar och veta i allmänhet litet mera om saker och ting än någon dödlig ens kan drömma.
Med mycken ill- slughet hade han räknat upp det bästa liten Elsa visste, så att hur det var, fick han snart sitt lilla vif giad igen.
Och hon stoppade med stort allvar in näsduken och lofvade så grufligt trovärdigt att bli snäll flicka igen, hvarpå hon med lätt hjärta trippade af in i sitt rum för att klä sig till att gå och se » Damernas vän ».
Aprilväder!
Kvinnokraft.
Ellen K e y s senaste föredrag.
Ellen Keys föredrag om » kvinno- r kraft » i måndags afton hade fyllt Ve- tenskapsakademiens hörsal till sista plats med ett uppmärksamt auditorium, af hvil- ket minst 95 procent utgjordes af damer.
Föredraget framfördes med den för före- läsarinnan egna, öfvertygande värmen och höjde sig allt s o m oftast till verklig väl- talighet.
Här kan dock endast bli fråga om att återge de viktigaste af dess ledande tankar.
Föreläsarinnan hade ej bestigit talarsto- len för att jämka sina tidigare uttalanden.
Men hon ville medge, att h o n begått ett miss- tag.
Hon hade förutsatt som själffallet - Töröken
hvad som tydligen ej var det och hade därigenom blifvit utsatt för missförstånd, som hon ej drömt om.
Hon hade velat spela slafvens roll vid triumftåget och ropa till segraren: K o m i håg att du är dödlig!
Men hon ansåg sig ej därmed ha förtjänt misstanken för att vilja spänna hästarne från den segrande kvinnorörelsens vagn och påyrka att triumfatorn skulle stiga ned i dammet och vända tillbaka samma väg han kommit.
Hennes ståndpunkt kunde i korthet åter- ges så: Mannen har sitt speciella, af könet bestämda verksamhetsområde och kvinnan sitt.
Hvardera har att söka framgången på sitt särskilda fält.
Det är meningslöst att tala o m öfver- och underordning där- vid lag.
Likställigheten är den mest full- ständiga könen emellan, då de icke upp- träda som hvarandras rivaler, utan dela upp arbetsområdet så, att mannen i öfver- ensstämmelse med sin speciella begåfning ägnar sina krafter åt produktionen i idéer- nas riktning, medan kvinnan har sin styrka i känslolifvets intensi- tet och konkretion.
Moderskapet och mo- derligheten äro hen- nes verksamhets hög- sta ändamål.
Hvad hon därigenom ger är icke kraftförstöring, utan kraftutveckling i dess värdefullaste form, och den insats hon därmed lämnar i kulturarbetets tjänst, har sannerligen evig- hetsprägeln lika visst som mannens storverk.
narrat dem att af falsk ambition öfveranstränga sina krafter; 4) försummat undervisningsfrågan, där dock den kvinnliga moderliglietskänslan borde komma till sin fulla rätt; 5) lockat kvinnorna massvis in på vissa arbets- områden, som händelsevis varit öppna, utan att undersöka om de passa därför; 6) lämnat underklasskvinnan utanför sina sträf- vanden och därigenom ökat de sociala olikhe- terna; 7) underlåtit att egga kvinnorna till att göra det bästa möjliga af sitt eget patos och förledt dem att under arbetet ständigt snegla efter ett manligt ideal att eftergöra; 8) bidragit att minska aktningen för arbetet inom hemmet, samt slutligen 9) gjort sina anhängare dogmatiska och ytliga.
Fröken K e y förklarade, att hon mycket väl förstod, hvarför rörelsen börjat och måst börja som den gjort.
Men hon ansåg tiden mogen att till de gamla sanningarna lägga en ny, den nämligen, att man vid sträf- vandena för kvinnans emancipation bör lägga lika stor vikt vid frågan om del rätta arbetsområdet, som vid själfva arbete *.
Och S n notabel frolofning.
t måndags eklaterades i Enköping entro- lofning, helt visst ägnad att i de vidaste kretsar väcka sympatier och lifligt intresse — och detta icke allenast inom vårt eget land, utan långt utom dess gränser!
Den ena af de ungdomliga parterna i d e D n a för- ening är nämligen bäraren af ett namn, hvars klang, som få af samtidens, nått ut öfver hela den bildade världen.
Och äfven den andra parten — den svenska ungmö, som nu från fjärran land bundit en hjär- tanskär — är dotter till en fader, som gjort sitt namn högt aktadt, kärt, ja, vi kunna nästan säga dyrkadt bland otaliga lidande och hjälpsökande både i Sverige och vida därutom.
Naturligtvis syfta vi på förlof- ningen mellan grefve Leo Tolstoy d. y., son till den frejdade ryske skriftställaren med samma namn, och fröken Dora Westerlund, dotter till doktor Ernst Westerlund i Enköping och hans maka, född Floderus.
Genom god- hetsfullt tillmötesgå- ende af närmaste ve- derbörande, är Idun redan i dag i det ange- näma tillfället att för sina läsarinnor kunna framlägga de unga tus porträtt.
Grefve Löw Leo- vitch Tolstoy, som på ren ryska fästmannens fullständiga namn ly- der, är den fjärde i ordningen af den rykt- Föreläsarinnan fann bare författarens nio det förvånande, att barn, men bland dem man från kvinnohåll alla helt visst den, som kunnat rikta förebrå- stått och står fadern elser mot henne, där- närmast så i hans för att hon pekat på skrifställareverksam- denna begränsninghos het som i hans vid- kvinnan.
Lika väl lyftiga filantropiska kunde det falla män- arbete.
Nu en 26-årig nen in att klaga öfver man, har han själf, att hon ej ville erkän- efter medicinska och Fröken DORA WESTERLUND.
G r e f v e L E O T O L S T O Y d. na deras gränslöshet.
filologiska universi- Och hon bestred be- tetsstudier, med fram- stämdt, att hon nå- gång uppträdt som för- gonsin sagt ett ord, som kunde tydas så- hon trodde, att kvinnan fortare, eller åt- fattare, men den bästa berömmelsen har han som ett underkännande af arbetet för kvin- minstone säkrare, skulle vinna den efter- förvärfvat sig genom det outtröttliga och upp- nans frigörelse.
H o n protesterade mot hvarje traktade likställigheten med mannen, o m offrande sätt, på hvilket han deltagit i fa- skranka, som hindrar en enda af lifvets hon slutade upp med att tala om de stor- drens välgörenhetsverk bland Rysslands nöd- krafter att komma till nytta.
Genom så- verk, hon en gång skall utföra på för henne lidande.
Det var ock under detta frestande dant utarmar mänskligheten sig själf.
Men främmande fält, för att i stället proklamera, arbete, bland sjukdom, umbäranden och nöd, hon vidhöll sitt påstående, att det är ett att det verk, hon utför och utfört i sam- hans unga krafter till sist togo ett hqtande missgrepp af kvinnan att till hvarje pris vilja hällets och kulturens tjänst, är lika värde- afbräck.
Efter nöd- och koleraåren i Ryss- följa mannen i spåren äfven på de vägar, fullt, lika oumbärligt som mannens samt land 1 8 9 1 — 9 3 måste den unge grefve Tol- på hvilka hon, enligt sin natur, ej kan fullt förtjänt att få fullbordas i frihet och stoy under år 1894 i södra Frankrike söka komma så fort som han.
Sina anmärk- jämlikhet.
återvinna sin vacklande hälsa; sedermera ningar mot den moderna kvinnorörelsen har han behandlats af ryske läkare, men sammanfattade fröken Key i följande nio var fortfarande alltjämt ytterst klen.
För- teser: liden sommar vistades han vid Hangö, men I detta sammanhang vilja vi påpeka, att från och med hösten uppsökte han den vidt fröken Keys tidigare tvänne föredrag: » Miss- beryktade läkarhjälp i den svenska småsta- Kvinnorörelsen har brukad kvinnokraft », hvilka väckt en så den, hvilken för honom, liksom för så många 1) förkväft intresset för utforskandet af kvin- liflig uppmärksamhet och diskussion, nu andra, skulle medföra så öfverraskande och nans särskilda egendomligheter; 2) ledt bort uppmärksamheten från frågan om äro tillgängliga i bokhandeln för de många, hugnande resultat.
Från det långvariga, den gifta kvinnans rättsliga ställning, som är som helt visst själfva önska bilda sig en kvinnorörelsens viktigaste, och som visst ej är mening i saken genom att i detalj taga närvösa lidande, som nästan nedbrutit ho- nom, är han nu i det närmaste återställd på minsta sätt löst hos oss, fastän föreningen för gift kvinnas äganderätt i dagarne upphört del af desamma.
— att inom kort återvända till fädernes- att finnas till; landet, dubbelt lyckliggjord genom sin unga 3) gjort sina förkunnare fanatiska, kommit dem brud och sin unga hälsa.
att känna sig som präster för en ny kult samt
Fröken Dora Westerlund står ännu i sin lefnads knoppande vår, en 17-årig tärna.
Efter hvad vi låtit oss berättas, skall den lyckliga fästmön dock kännetecknas så- väl af en utvecklad intelligens som af ett mognadt allvar, vida öfver det vanliga vid denna sorglösa ålder.
Helt visst blir hon alltså en värdig liten grefvinna till det stora nam- net.
Hennes några år äldre syster är sedan ett par år tillbaka gift i Kristiania med li- teratören, fil.
kand. Marius Selmer, en bror- son till förre statsministern Selmer.
Äfven denna bekantskap inleddes i Enköping under tunga sjukdomsdagar, senare bytta i hälsa och glädje.
Det har således blifvit föräld- rarnes egendomliga, säkerligen en smula ve- modiga lott att bortskänka båda sina dött- rar — de enda barnen — åt långväga gil- jare, sökare och lycklige finnare af såväl kroppens som själens läkedom.
Konstnärstäflingen angående omslaget till Iduns julnummer 1896.
S o m bekant, riktade vi i början af januari en inbjudning till svenska konst- närer att deltaga i täfian o m en teck- ning till omslaget för vårt j u l n u m m e r för detta år.
Ett trettiotal täflings- skisser ingingo i n o m den utfästa tiden.
Efter dessas sorgfälliga granskning och b e d ö m a n d e beslöts att tilldela priset, kronor 300, åt det förslag, s o m bar mottot: „ I sista minuten. "
Vid den förseglade namnsedelns brytande be- fanns detta ha till mästare den kände artisten hr Victor Andrén.
Det blir nu således hr Andréns pris- belönade skiss, hvilken k o m m e r att följas vid tryckningen af vårt julnum- merornslag, och hvilken, s o m en arti- stisk och helt visst kärkommen jul- klapp, i s i n o m tid k o m m e r alla våra läsarinnor tillhanda.
Tyvärr kunna vi ej för ovissa fram- tida behof binda o s s vid något eller nngra andra af de flere förträffliga för- slag, s o m föreligga, huru stor frestel- sen därtill än kunde vara.
M e d upp- hofsmannen till teckningen: „Också ett förslag " önska vi emellertid få träda i personlig underhandling.
De öfriga skisserna kunna nu när som helst, m o t uppgifvande af märke eller motto, få afhämtas å vår byrå.
Stockholm den 10 mars 1896.
* En bröllopsdag i Norden för tre hundra år sedan.
(Forts.) Brudgummen skulle först rida gården rundt trenne gånger, och bruden skulle själf taga betslet af sin häst och lossa bukgjor- den, ty härigenom åstadkoms, att hon med glädje födde sina barn.
När de inkommit i huset, skulle bruden se till elden på härden, maten på bordet, ja, äfven titta in i stallet — detta för att medels sin närvaro viga allt och därmed äfven skrämma allt olycksvållande trolltyg dädan.
Tillsammans med brudgummen skulle hon sedan njuta något bröd samt dricka något litet af en bägare, hvarefter det öf- riga af drycken skulle kastas bort, » bakut öfver hufvudet », såsom dryckesoffer åt de osynliga.
Sådant och annat mera hade de båda att företaga.
Man ansåg, enligt den nyss citerade Troels Lund, att medan kyrkans välsignelse ännu var så ny, häftade vid bruden något af dess signande kraft, och däraf borde man begagna sig, när » brudparets framtidsöden af osynliga händer nu började spinnas. » Vi öfvervara sedan den del af bröllopps- högtidligheterna, som till sist k o m att bilda själfva hufvudafdelningen, nämligen mid- dagsmåltiden, hvilken, enligt hvad borgmä- staren Henrik Mogensen 1572 föreslog bor- garena i Helsingör, borde » räcka en fem eller sex timmar, så att all kraft därpå ne- derlägges. » Vi förbigå allt det stora och ofta lustiga bråk, som köksmästaren — så kallades nu- mera talemannen, oftast prästen — hade för att få gästerna placerade efter fullt an- taglig ordning d. v. s. efter rang och an- seende.
Det fanns tvänne sätt att ordna en sådan middagsmåltid på: ett mera gammaldags och borgerligt och ett annat, mera nytt och aristokratiskt.
Vid det gammaldags sättet gick man ut därifrån, att en middag bestod af så och så många rätter, och utan tvifvel njöt man i det 16:de århundradet de samma, som ännu brukas hos landtbefolkningen i nor- den: torkad fisk, sötsoppa, svinstek, risgröt och kaka.
Kunde härtill i förmögnare hus komma » en eller två färska rätter mera » — så dess bättre.
Det nya mera aristokratiska sättet för- skref sig ifrån den fornromerska republikens och det fornromerska käjsardömets dagar, och dess återupplifvande var ett uttryck för den vid denna tid på nytt väckta kun- skapen om forntiden.
Det bestod däri, att man indelade mål- tiden, ej i särskilda rätter, utan, så att säga, i anrättningar, motsvarande — fastän i stort mått — hvad de svenska så kallade sexorna ha att bjuda.
På alla tenn- eller silfverfaten inkommo på en gång alla mathärligheterna.
» Liksom i sjöslag de enskilda skepxaen numera ej skulle kämpa för sig själfva, utan skulle möta massvis och på sådant sätt verka, således bröto numera under måltiden in en mängd rätter på en gång och besatte alla borden. » När alla bröllopsgästerna ändtligen blif- vit bänkade — män och kvinnor skilda åt — hörde det till sextonde århundradets sed, att maten skulle spelas in, vare sig den kom i form af rätter, en och en i sender, eller som anrättningar massvis.
Hvarje gång en ny uppsättning mat skulle inkomma, gafs vink åt musiken; och » un- der pipors och trummors ljud gjorde de rykande faten sitt intåg i gästabudssalen ».
Oftast var melodien olika allt efter arten af det, som inbars, så att kännare och fin- smakare kunde af musiken lätt sluta sig till, hvad det var för läckerhet, som när- made sig.
» Rätterna hafva sin bestämda musik, men hedersmarschen tillkommer dock steken, skinkan eller gröten. » Musik allena var dock ej ett tillräckligt underhållningsmedel.
Mellan musiknumren utfördes sång af skolgossar, vanligast från den närmaste sko- lans öfversta klass.
Mot ersättning sjöngo dessa salmerna såväl före som efter mål- tiden, medan de under densamma fägnade gästerna med så pass mustiga, gycklaude sånger, att » kvinnorna rodnade och män- nen voro färdiga att brista af skratt. » Under all denna munterhet och detta gyc- kel glömdes dock aldrig en sak: att sörja för de fattige, ett drag, hvilket vackert ad- lar det sextonde seklets matstarka, bullrande, rusiga bröllopshögtider.
Allt slags fattiga, värkbrutna, vanföra, tiggare i mängd, räckte under måltiden i bröllopsgården in sina svarta händer genom fönster eller dörrar för att erhålla, hvad man så väl unnade dem.
» T y bröllopens stora välfägnad och godheten emot all fat- tigdom höra väl tillsammans. » Biskop Niels Hemingsen berättar, huru- som man på hans fäderneö Låland ofta vid bröllop och andra stora festligheter plägade duka bord till de elända, tiggare och andra, och man besatte borden med lika många rätter som till öfriga gäster.
» Och fanns det en värd, som icke ville hafva de elända med eller bestod dem en torftigare anrättning, så benämnde man ho- nom en gnidare, en gudsöfvergifven kropp och en hård hand emot de fattige.
Detta samma skall vara skick och sed på andra ställen, såsom Skåne, Jutland, Fyen och Seland. » Denna gifmildhet står i vacker samklang med hvad biskopen Palladius manar till.
Biskopen skrifver: » När I sitten hemma i edert hus, vid edert bord och hafven en ugn rakt framför eder, vänjen eder då vid att hafva ett litet fat bredvid edert eget stora fat och slån så en sked, full af varmt, däruti samt ett stycke bröd eller fisk.
Och låt din dräng eller piga löpa hän därmed tvärs öfver gatan, där du vet att fattigman är.
Välj dig ut en Lazarus, som kan göra dig något godt, när du brygger, när du bakar eller spisar mat, en Lazarus, som sedan kan taga dig med i himmelen. » Dessa tiggare, som omgåfvo bröllopsgår- darne och där så rikligt trakterades, sen- terade också vänligheten.
» Som flyttfågelskaror svärma de till fots, till vagns från den ena landsändan till den andra, så snart ett fett bröllop är i sikte. » Under middagsmåltiden fortgick natur- ligtvis drickandet lika lifligt som på mor- gonen före kyrkfärden.
I salens midt stod » skänken », vare sig denna, såsom vid anspråkslösare bröllop, endast bestod i ett med öl fyldt kar eller den var ett med bägare, pokaler och dryc- keskärl rikt besatt kredensbord, där tre hvit- klädda munskänkar voro i stånd att skaffa hvarje slags dryck, som önskades.
Utifrån denna gästabudets medelpunkt liksom strömmade drycken åt alla sidor.
Mestadels iakttogs ännu det forntida enkla sättet, att man doppade en stor skål i det
Vasateaterns senaste nyhet — Jules Lemaitres » L ' åge difficile », i den talangfulla svenska tolk- ningen af hr Alvar Arfioidson återgifvet: » Den kritiska åldern » — gjorde ganska mycken lycka Ett Camilla Collet-monument.
Tre hundra på premieren i måndags.
Det är icke, som man norska damer ha på Camilla Collets dödsdag ut- kunde vara frestad förmoda, om damernas kriti- färdat en inbjudning att teckna bidrag till ett ska ålder, frågan här rör sig, utan om herrarnes, monument öfver den stora norska författarinnan.
enkannerligen de gamla ungkarlarnes, om denna Bland inbjudarna märkas följande norska damer ödesdigra åldersgräns, bortom hvilken hotar ett i Stockholm: Antoinette Gram, Andrea ^jälfviskt Kleen, småsinnadt och innehållslöst lif i sak- nad af maka och och eget hem.
Ett franskt spiri- Maria Olrog, Wilhelmine Holmboe-Schenström tuelt och underhållande försvar för äktenskapet Anna Bugge Wiclcsell.
# alltså — dock, tyvärr, ej heller utan sin franska * frivolitet!
Ett dödsbud från Transvaal.
Från Pre Stycket äger flere roller såväl af träffsäker ka- toria i republiken Transvaal har till härvarande raktärsteckning som af förfinad komik, och de släktingar ingått den sorgliga underrättelsen, att utföras samtliga mycket godt, på fiere händer Drottningens tillfrisknande har under fru Anna Victoria Wedberg, född Gustafson, den vistelsen på Ulriksdal så fortskridit, att hostan 8 februari afiidit i klimatfeber, i en ålder af 25 förträffligt.
De uppriktigaste loford kunna så- numera plägar påkomma blott några få gånger år 10 månader.
I slutet af juni månad förlidet lunda i främsta rummet skänkas hr Justus Hat / - på dygnet.
Hostans fullständiga försvinnande år ingick hon härstädes äktenskap med gross- man och fröken Borgström; likaså äro hr O. torde dock först med inträdande blid väderlek handlar A. Wedberg och anträdde en månad där- Byström, hr de ViaM, fru Eliason, och hr Laman, vara att motse, liksom ock då, under daglig vi- efter den långa resan till södra Afrika, där hon förtjänta af allt erkännande för ett samvetsgrant stelse i det fria, de ännu nedsatta krafterna torde strax efter framkomsten insjuknade i klimatfeber, och intelligent arbete.
Stämningen i salongen, som till en början var fullt återvinnas.
Till sommaren lära underhand- som hon då lyckligt gick igenom.
Genom öfver- lingar pågå att för h. m:ts räkning på nytt för- ansträngning vid sin sedermera insjuknade makes något reserverad, blef efter hand mycket sym- hyra Hook, där hon i fjol befann sig så väl.
och sina båda bröders sjukläger angreps hon för patisk, och inropningarna vid de två sista akt- andra gången af febern, som medförde döden.
sluten voro både talrika och allmänna.
Viktoriadagen.
Kronprinsen gaf i går tors- Hon sörjes af make, fader, moder och tre bröder.
Ja, vi skulle återkomma, så var dag med anledning af kronprinsessans namnsdag Den aflidna var mångårig ledamot af Stock- det ju — men, uppriktigt sagdt, vi göra det ej middag för sitt hof och sin stab.
holms förenade fruntimmerssällskap.
Hennes med nöje.
Man återvänder ej gärna, ej ens i min- * make har sedan många år varit bosatt i Pretoria, net, till en så bråkig, oordentlig och meningslös Hanna Winge f. I måndags afled i Enkö- där han idkar köpenskap, och är bördig från inrättning som » Wahlboms pensionat ».
Den främ- ping fru Hanna Mathilda Winge, född Tengdin, Venersborg.
mande idén kunde gärna ha fått förbli det för den aktade konstnären professor M.
E. Winges hvarje svensk bearbetare och svensk publik.
De maka och själf värderad målarinna.
Då Idun Af » gamla stammen.
* I lördags afton af- ärliga ansträngningarna från de uppträdandes redan tidigare (i numret för den 1 nov.
1889) led i hufvudstaden fröken Maria Buchman efter sida att höja pensionatets aktier må villigt få meddelat porträtt och utförlig lefnadsteckning en längre tids sjuklighet i en ålder af 86 år.
sitt erkännande — tyvärr kan väl dock detta af den förtjänta kvinnan, inskränka vi oss i dag Den aflidna, en å hufvudets och hjärtats vägnar icke länge uppehålla den nu något kinkiga situa- till några kortare notiser.
Hanna Winge föddes rikt utrustad personlighet, var dotter till den år tionen på » södra höjderna ».
Vi tillönska upp- i Stockholm den 3 december 1838 och visade 1862 aflidne, på sin tid mycket bekante koppar- riktigt snarast ändrade och lyckosammare sig- tidigt framstående anlag för målning samt blef stickaren J.
G. Ruckman.
Hon har i synner- naler!
1859 elev i prof. Boklunds enskilda målareskola het gjort sig känd genom sina gåfvor till offent- för damer.
Ett par år därefter började hennes liga samlingar.