Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans qvinnor t. ex. tala ej om samvete eller pligt, sasom engelskorna göra, iiro ej husliga pa tyskornas sätt och ej lifliga p9 fmsyskomas.
Be hf+a nagot af det samma, som kaninnetecknar ryska samhBllet och ryska litteraturen, ett egendom- ligt, krafigt tycke, något af aobmten marks, ai unpningsfriskhet.
Men sjelfva de typer, l ' olstoy skildrar, hafva icke ens tillilirmrltevis den inneh9llsrikedom soni l ' urgenjeffs.
Och an mera: Tolstoy ger oss icke med sina qvinnoskildriny samma tro på den ryska qvinnans idealitet som l ' urgenjeff.
Qvinnnn Br ocksa för honom nagot rikt, hemligt, men skört.
YLrIdcn 51 hennes store fiende, och ' i ' olstoy, aristokrat genom födsel och lefdssiitt, tills han blef sekterist och kommunist, känner verlden viil; han har utomordentligt fint skildrat mans naiva och gränslösa dyrkan af en ouwecklad ung qvinna, som under rerldens inflytande sedan företer en hel del ilvinliga mag- heter.
Bide Lmins äktenskap i Anm Karenina och aktenskapshistorien i KaQ@ visa, att ' i ' olstoy anser ett lyckligt äktenskap under verldsliga förh8llaiiden i hög grad vanskligt, och att dessa biida äktenskap icke bli olyckliga beror pa att ~rrUnnm hnfva en d d a n fond af godhet, Bdelmod och ti %lamod.
Och dock förslllr detta icke att i högre me- hustrun ning göra aktenskapet verkligt, nar, som i novellen h *, latit rerlden hänga .in i detsamma.
Heia denna historia endast 1) erättelsen om huru en helt ung flicka vaknu till huld och frisk qvinlighet genom en verklig karlek till en adel man, men hum verlds-
lifvet tar heln glöden och glansen ur denna karlek och en blid, rrii- skaplig resignation kommer i karlekens s t N e en lösning, som för- fattaren icke godkaniier, nien fraiiist3ller som deii ininst tragiska lös- ningen.
1 ' Jinfin visar hum verlden kan förstöra en akta karlek, risar Aimn Karenina huni rerldslif \ .et kan alstra en oikta.
Ilet tragiska i ilmiia bok B allra innerst, att, d a Anna iiarenina leiiinar sin map och sitt barn för att följa sin älskare, s9 ar det fur en lidelse umii djup, soin fltt sitt upphof af trakigheten i hennes tomma verldslif; och de li- ilanden den medför bero i framsta niniinet pa förh5llandet till den sainina verldeii, h \ ilken blåste under hennes lidelse, SS lange den höll sig inom ~mssande granser, men fördi5mdc ilen, sedan den fört till en öppen Iirytning med samhallet.
Tolstoy beratmr heln denna historia nied onilhlig objektivitet anda till slutet, da, \ lina iiarenina af svart- sjuka och hriiidlust mot sin flskare Ifigger sitt hufviid under jernv3gs- taget; han h.u icke med ett ord anklagat Anna Karenina, icke hel- ler hennes man, icke heller hennes älskare.
Men hela romanen ar en anklagelse mot ~verldeii *, af hvilken ilen !kta niaiiiien, Anna Iinre- iiiiin sjelf, hennes alskare, alla B o beroende.
Alven i hipersonerna skilil- rar ' I ' olstov rerldslifvetu torrhet eller tomhet.
fromleri eller koketteri skarpt ochutitförligt; medan Turgenjeff helst s k y vrrldcn och s5rskildt &lt;len verldsliea wiiinan eller Stiiiiustone vill.
att hoii skall rre ilhsiont~ af natur för att iiitressera honom.
: \ ma iiareniim ar lika litet som l ' olstoys andra quinnor en oran- lig företeelse; hon har sa mycken heder, d mycket hjerta, d mycket omdöme som qvinnor i allmriihet; och hon har hvarken ' en iljiipare kanslighet, eller en lidelsefullare karaktiir; det ar intet hos henne sjelf, som alisohit framkallar hennes öde.
Tolsaiy har, nied en i litteraturen &lt;j .jficrtr !M; i&lt;I psykologisk finhet, skildrat huru lidelsen jiat derför redan fran början bringar henne ur jbnvigt, och huru den, framkallad af ytliga orsaker, ocksa af ytliga orsaker tillintetgöres.
Skildringen af: \ nna Kareninas karakt3r i r dock icke helt genomförd.
I h \, arje situatioii talar, kanner, handlar hon med en lifssanning, som ej kan öfvertr5ffm, men dock iippsti vissa toninim, hvilka Stminstone hvarje qvinlig lasare ksnner som brister i karakthistiken.
Ilet finnes deremot andra ton~nun, fur hrilka cpinnorna endast kunna rara ' I ' olstoy tacksamma.
Han, som de andra båda store ryske diktarne, tar sin uppgiit p8 ett grinslöst all \, arligt SM.
De hafva alla en oskuld i framst.ïllningen, genom hrilken man kiinner, ntt de skrif \ .it endast för att ~ t d a och radda sin sjiil~.
1 hela Annti Jiarcitinn ar realismen oöfiertr51iiie.
men der finnes intet af ilen rianska frniiistril- ningskonstenr realisin; ' som ined förkitrlek koncentrerar sig kring för- herrlirandet nf lidelsens utbrott och tillfredst.ïllniidc.
' I ' olstov hnr i stallet Imikat sin rcalism för att visa d e psykologiskt oundvikl@a fiilj- derna af t \, $ verldsmenniskors försök att i sin lidelses rus trotsa den wrld, med hvilken de med hvar trad af sin varelse saminniih~nga, och iitrr9neen visar.
att hvad redden förenat atskilier verlilen.
Tel- stoy ' s yppersta qvin~ofigur i Anna Kare~tina ar de~&lt;föroritlarle, förla- tmde, utslitita hustrun Dolly, och genom denna lifslefvanfle typ af talig -,.
underkastelse har Tolstoy ocksi gif ?it ett uttryck i t u3got natiouelt egendomligt, som vi emellertid starkast finna hos Dostojewski, den tredje store ryske diktsren, som genom sina förhållanden blef tolk arskildt för de skrankte och förödmjukade: i ryska samhallet; för lidandet genom fattigdomen, för frestelserna i fattigdomen, f61 nlla de p9 ett eller annat siitt förolyckade.
Det ryska lynnets förmaga, öfwd under arhundraden, att ödmjuka sig, att lida, att resignera, men 1x3 samma g9ng o c h a den dith6r.de frestelsen att förfalla, att förslafvas, att lemna stolthet och föresatser och pligter derha, har hos s i v a Turgenjeii som ' I ' olstoy Qn m9nga grilmule uttryck, men inga s i djupt gripande som hos 1) ostojewski.
För honom 9r qvinnan i allmahet den lidandc, den af samfundsförhilllandena, sär- skildt fattigdomen, lidande, men som under lidandet bevarat förm5gan att trösta, att förljufva tillmron, att hhrgifva sig.
Mördaren Raskolnikow föijes till Sibirien af Sonja, som förs6 rjt sin svällande familj genom t. ex. att siilja sig sjelf, men som under detta lif bevarat den oskuld, tro och hingifveuhet, som slutligen fora honom till h g r r, till hopp, till karlek, d. v. s. till lifvet.
Och n51 Dostojerski Ister en ilvinna bli grym, som t. ex. den unga sömmerskan i ~lrnttige stackare&gt; eller Nathalia i riirankte och förödinjukade~, si vet hon det icke; hon har sjelf lidit SS inycket, att hon blifvit okanslig; men vi mtirfca, att Er- fattaren icke inisskinner henne; hon hade hnnat bli lyckan för den man, som alskar henne, om icke förhfllandena varit emot dem bada.
Qvinnoma i Dostojesskis böcker iiro icke, som d ofta hos Turgen- jeff, bararinnor af lif \, ets helsa, ro och skönhet.
Ile iiro m m ~ e n s olyckskamrater och risa spar af likets hhda medfart.
Men ocksa Dosto- jewski tror pP q \ i m n s innersta oförstörbarhet, 119 hennes ntirmare förbund med uppriittelsens krafter, och han visar, att ingen tillvaro 31 alldeles outhärdlig, d9 en osjelfvisk, hangifven q \, inna delar den.
- Ir&amp;tkratten hos den ryska \ .itterheten beror af d n g a orsiker.
Väsentligast af dem alla 51, att den visu sig fri f r h dm hopplöshet, Min kommer af hifvel p i qvinnan.
I allt Rysslands mörker, har dess störste diktare sagt, finnes det dock en ljusning, i allt lidande en tröst, i all Ernedring en upptit- telse, och det iir R) sslands qvinnor.
l samma anda tala dc d a, hvar efter sin art: den ene mera klarsynt varnande till (pinnoma att ej förspilla sin makt, den andre mera hrngifvet tacksam för det hmk de redan gjort af den samma - men alla med djup tro p9 h d den ryska q v i w är och Snnu mera 119 hvad hon kan \ d a.
Elitn h$
Skol-lif.
9.dcr jq, nu Bndtligen roro (le utoin dörren dlesaininans med skol- vaskor, galoscher och allt!
Fröken Pettersson, liirannnan, gick 13ng- samt ur tamburen in i klassruni~iiet igen.
Der var dammigt och mörkt och s5g si tröstlöst ödsligt ut ni!, nar barnen vor0 borta.
I ' ulpeter äro inga ilii~judande möbler.
Hon gick 111~11 pS katedern.
tog fram sin journal Tur att göra anteckningar för dagen.
Hur laste Signe i (lag?
Hnr var Elise i svenska?
- A, AH, H + skrefs ned efter en tydligen niycket allvarsam inre Werl9ggning.
Frökeii Petterson har ett fint ansigte, men det ar blekt, samman- pressadt.
Mycket siillan öppnar hon munnen s9 inycket, att de j51iina t5nderna fullkomligt synas.
Ilet briinblonda haret ligger tatt stnikel intill tinningarna, I&gt;enadt midt fram, ingen Ingg, inga nedfallande lockar.
Det iir soin om det stramade öfverallt i hennes ansigte: det stramar i pannan, det stramar mellan pannan och n&amp;m, niellan nLan och munnen.
Figuren rak och v~l&gt;ililad, fast &amp; got för tunn.
1 ' 9 hennes kliidsel fins inte ett föremal, som 9r onöd \ %ndigt eller som Sr till för prydnadens skull.
Hroschen och knapparna fista klädningen, men ingenting vidare.
Ingen garnering af hvarken siden eller sammet.
inen kliiilningen sitter val och följer noga efier den smala figuren.
Hon Yr alltid trött, men i dag ar hon tröttare än vanligt.
Det g9r rundt omkring i hennes hiifi.n (l.
Först var det en olycka 119 fnikostlofvet.
Just som klissen hade kommit in och skulle s3tta sig till lektion, oppenbarar sig 119 g3rdeli ilen lede frestaren i form af mannen ined positiv och t r i inarkattor: hela klassen med ett tjut af hänryckning Iilixtsnabl~t niot fönstret.
I samma ögonblick öppnas klass- dörren, förest9n1laren star fler, röd i niisigtet, sager ingenting.
orörlig som en stod.
Lika I&gt;lirtsnabbt är klassen p9 sin plats, alla med uppsp9rrade ögon.
I) ö (lstystnad.
FÖreslSndaren kastar en tillintctgtirande blick p9 frljkcn I ' ettersson.
den betyder: .jag har öfver- raskat dig, jag har gripit dig pil bar gerning, sil har gir det natur- ligtvis alltid till, 115r jag inte ar tillst5des ..
Den stackars flickan har rodnat till, det rycker i hennes mungipor, hon ser ut som den personi- fierade skyldigheten, och hon vet, att hon ser ut sa.
Högt till5gger förest8n (lareii: rlirökeii, s3 h5r fi !r det inte g3 till i iiiin skola.
Ni IIIJSIC ha klassen i hand *, och Iilicken till5gger ett olgcksb~clnnde elj je st. Och a9 den lektion, som ftiljdc 11 % denna scen!
Klassen delad i tv9 partier, det cim föraktar hennc.
det andra sksnkcr henne sitt medlidande; hos 11Lla liar flet lilla öfvcrtag, hoii furnt kunnat ha.
ininskats.
Harnen ha Fitt klart för sig, att.
hennes stMlning ar en tjenares.
Nar hon nu sitter der och I (ilr igenom allt detta och iiin- ker 115. hnr hon under Bratal gymnastiserat in sitt niisigte - sitt unga, - - -.
reka flickansigte - till att sc strängt ut, till att isa, att hon gjon det s i grundligt, sa energiskt, att detta ansigte nu verkligen glömt hort att le, da kanner hon sig - inte bitter precis, dcrtill är hennes utan domnad af smärta.
; Hon kan inte k.Wsla för litet kraftig h5lla disciplin, denna förf3rliga dom, för hvilken hvarje lärarinna bäfvnr, den skall natnrligivis uttalas öfver henne i dag i kollegierummet.
Och barnen da, halla de af mig, sta de p i min sida?
För dem var hennes anstr; ingda, allvar- samma ansigte ett svart moln, som skymde undan glädjen och munter- heten.
M r hon stod der framför klassen, fixerande sa godt hon kunde hvart barn med stirrande, uttryckslösa ögon, sa tänkte barnen inte: fröken Pettersson är sträng.
fröken Pettersson är stygg; hennes personlighet alldeles försvann, de bara kände det tryckande obehaget af ökervakning, af instängning och dampning.
Men en vnr der, som höll af henne.
Det var en liten blek flicka, som nistan var puckelryggig, hade 18ng nasa.
utskjutande haka, vackra bruna ögon och langa, mngra gummaktiga händer.
sHvariör ar du sa der konstigt kladd?;.
sa fragatle alltid de andra barnen;: hvariör har du krage som en kusk ?.
Och s i lyfte de upp kragen och kände p i den stackars ryggen.
aHvad den är hrass, du, man kan nästan skara sig p5 den.&gt; En och annan mera finkanslig sag hum den arma varelsen led, slog henne pa axeln och sade vanligt: .Stackars dig, som ar hoppade sa hort och lekte med dubbelt lif.
Lilla stackars ofardigls Elin, hon kom tidigare om morgnarne än alla de andra för att få vara ensam med fröken.
IM stod hon bredvid henne för det mesta och bara s4g pil henne.
Ile talades icke mycket vid, men ibland kunde fröken langa stunder sitta och stryka hennes hår, upp och ned, upp och ned och d8 hande det, att det stramande ansigtet mjuknade upp och stora, lugna thar mllade ned utför hennes kinder.
Det var hennes bästa stunder.
Annars kunde hon inte just grha.
Hvarifran skulle hon ta krafter till det?
I början, nar hon först koin ut i verlden som IXrannna och inte kunde halla respekt och blef förödmjukad för det 118 kunde hon om eftermiddagame kasta p5 sig hatt och kappa, stbrta ut till nigon aflägsen gata, och der kunde hon i vinterskymningen g3 af och an och grata högt, snyf- tande, skakande som ett barn.
IM föreiöll henne sorgen som nagot orättvist, 118gonting, mot hvilket hon satte sin ungdoniskraft i harnesk, nagonting, som hon var oiid pa.
Men nu kunde hon beherska sig, eller rättare sagdt, natiireii knnde ej 1Yngre reagera.
Och hon grat aldrig, mer än öfver Elin.
NSr hon bad, sa bad hon aldrig om lycka, utan om talamod, talamod!
Nu tog hon p9 sig sin illa medfarna slXngkappa, stoppade en packe skrifböcker under annen och gick ' hemat.
Hon gick fort, med langa steg, tfimligen disgraciöst, &amp; g p9 marken, aldrig direkt pa dem som hon mötte.
Helsadc nagon p8 henne, gjorde hon en tvär, hasti höjning med till hälften borträndt hufvud.
Ett par herrar lyfte s der till haften, v9rdslöst p i hatten hon sag sa tarflig ut pS gatan.
Hon hade mor och sex fattiga syskon i landsorten; har bodde hon i en inackorderingsfamilj.
Frun öppnade dörren, det var.
en - - - - - - - - f
simpel, nien munter dam, som inte generade sig.
-- &gt;Ja.
lilla fröken ursaktar r i l, att vi ha ilit.
Jag har satt in bondbönorna i nischen, de ha nog hallit sig.
Fröken, hon ar d i sn911, hon 91 inte kinkig !.
En nedlitande klapp, och hon leninade fröken att svalja den torra iiiaten, s3 godt hon kunde.
Se ' n rar det skrifböckerna p9 eiterniicldagen.
J ' arait bless6 - skola de aldrig Pra sig ilet?
Que nous niinont, qn ' ils fiit.
- Förtvifladt!
Och anda, hvad hon hade pluggat med det!
S9 kom der en stygg tanke.
Men om de kunde det, i n sedaii?
Vore dc bittre för det.
vore det bittre för henne.
; Ja visst, d9 kunde ju Maria och Zeliiin och Signe, som iro fattiga Hickor, ta examen till seminarium och bli I31arinnor.
Liksom du ja.
Ar du sa lycklig da, att du rill önska dem din lott?
Ja, det der \, ar den frestande tanken.
som jamt ville komma igen.
Gör jag n8gon nytta iiied niitt slafvande?
Jag pluggar verb i deni, för att de skola plugga verb i andra, som bter skola plugga verb i en tredje generation.
Rundt och rundt g91 det som i en karusell!
Det rirkte i hennes hiifvnd, nir hon t9nkte p9 denna olycksaliga cirkel.
Men jag gör min p / @, svarade hon sig sjelf.
Ja, men Jag arbetar.
gör du njttn.
; fragade den envisa, aggaiide rösten.
tinkte hon ridare, jag försöker ju, s9 godl jag kan, att beherska mig: jag matte r31 indd lara dem att arbeta, att beherska sig, att ha t5la- mod.
- Ja iiien, - lat ilet iipproriskt i hennes inre, - 5r det di det, att 1) eherska sig och ha tdlainod?
iir det barn, bara det?
Och iiiSnnr.
du 81 n9gon riktig magnet, som drar dem eiier dig p9 pligteiis vag?
Men snart drunknade tankarne i skriiboksr5ttningens enforniighct och i trö~theteii.
Vid 7-tiden slogs dörren till hennes rinn hiftigt upp, och in störtade en lang, vYI \ .äxt.
gmskn vacker flicka i en ijfverilrifvet niodeni dragt.
* Goddag, lilla rara Gerda.
hon slog arniarne om henne - dagg 1111 bort de der ot9cka skrifböckerna, s9 skail jag beriitta nagot roligt, riktigt roligt för dig.
Det var r9 trrfligt hos Gustafssons igdr, och jag kom inte hem förr i n tre, och den, du vet, rar der nicd, k m du tYnka dig - fyra danser med hononi, och jag ilansade och han var inte alls sd der blyg.
som hail I&gt;rnkar vara annars och o, hvad jag grat i onsdags!
som jag 9r s i ledsen för, du vet utan han sa ' det i r ' 51 ingen som hör - tag hit ditt lilla öra.
han sa ', att jag rar den sötaste flicka han sd skall jag hviska visste, för se jag var inte sa (ler ytlig, utan det var n9got sjjilfiillt och gediget i mina ögon, hur det nu var.
Ser du, han sa ' inteprecis nagonting riktigt, som man skulle svara pb, men nog 5r det tydligt, eller hnr?
Och oiii lördag blir det slidparti, och rralwrligtis kör Och den der andre han för iiiig, och rint~~rf@is siger han dci 11;.
du vet, t5nk hvad hnii skall se sur ut!
Och löjtnant Carlsson Illir allt litet Hat med, men i alla dar, inte kan jag hjelpa det, niaii kan val inte ta mer i n en, och o, hrad han iir rar !.
Frida - s5 Iielte skönheteii kastade sig tillbaka i sotian för att andas.
Gerda s9g trött och n9got förvinad rit, eljest mycket passiv.
- - - - - - - - - - - -
I I0 zNS men Gerda da, är du inte smickrad, att du är den enda i rerldcn, son1 jag talar om den här stora hemligheten för?
Jag har inte talat om det för mamma, inte för n9gon.
Inte för nigon af flickorna, för de ä ' sa afundsjuka, men det är aldrig du.
Det ar precis som om man tog n5got W n dem, men sa är det ju inte alls, alls med dig.
Du är s8 förstandig du, och derför skall du ocksa fS uppfostra mina barn en gang i tiden.
Nu skall du f i en kyss - adjö med dig, liten.
S8 n5, rar tacksam nu för förtroendet, hör du.
Tiga behöher jag ej be dig om .. Frida gjorde ett par polkasvängningar 118 golfvet och sa ot igen.
Hon hade inte märkt, att Gerda under hela tiden ej sagt ett enda ord.
Gerda satt ensam igen och försökte att vara glad at Fridas lycka.
Frida hade fullkomligt rätt, n5r hon sade, att Gerda inte var afundsjuk.
Hon bara hade s8 svht att rikti t tro p9 en sa ' n der lycka.
Hon var s5 rädd, att det berodde p9 n got misstag, när folk vor0 glada.
Hon hade en gang sjelf haft en vän, som hon nästan trodde höll af henuc.
Det var straxt se ' n hon hade kommit ut som lä- rarinna.
De hade da skrattat och skämtat mycket - hon kunde det pS den tiden - men midt i skämtet brukade han plötsligt bli allvar- sam, och s5 kon1 det ett uttryck i hans ögon, som inte alls hörde dit.
D8 tego ile ett ögonblick bida h *, men hon skyndade genast och allt var att med feberaktig ifver taga upp ett samtalsämne som vanligt.
Xär hon t3isste hon skulle träfin honom, kunde hon glädja sig 19ngt fönit at detta enda ögonblick; när det kom, skyndade hon af all makt att förkorta det.
Sa gick det elt par ar.
Hon tänkte just aldrig det skulle bli nigonting af, men när hon, dödstrött som hon var, skulle till att somna om q \, ällarne, brukade hon se hans ansigte för sig med just denna blick, och det väfde hon in i sina drömmar, och det sksnkte henne ett Ijufligt lugn, liksom ett underskönt landskap, sedt pa afstand, in- höljdt i solbegl3nsta dimmor.
Men hon blef magrare och blekare; han var nedtyngd af be- kymmer af mangahanda slag.
Han behöfde n5gon som muntrade upp honoin, och det hade hon gjort förut.
Han hade liksom solsken i hjertat en 19ng tid hvar g5ng se ' n han sett henne.
Men nu var det en sidan tyngd öfver henne, skämta kunde hon inte alls, utgjuta sig om sina bekymmer ville hon inte och inte häller han.
D8 var der ju ingenting att tala om.
Han hade sjelf föga tro p9 framtiden, just derför trifdes han endast med de sangviniska, de rödkindade, de hoppfulla.
Och sa träfiades de allt mer och nier sällan.
Han flyttade till en annan stad.
Det skar honom i h ertat, hvar g9ng han tänkte pB henne, men han kunde inte annat.
Hon vande sig att tänka p9 ingenting, när hon somnade.
Men ibland om vbarna, d9 björkarna och gräsmattorna vor0 sa hjertslitande vackra, att det inte stod till att gräfva ner sig som en mull- rad i arbete och sömn, d9 kunde hon undra hur det hade varit, om han hade tagit afsked af henne riktigt, om han hade sagt rent ut, att han en g5ng hallit af henne, men att det hade ta it slut.
Det hade ändf varit nigor säkert, soni hon kunnat t3nka p f ibland.
Hon m r iiiistaii aldrig borta pS bjudningar.
Och var hon det nigon gSng, hade hon inte roligt.
Man talade om teaterpjeser, som hon inte hade sett, om böcker, som hon inte haft tid att Iisa och dessutom, om iif \ .eii samtalet rörde sig kring hnien, som hon kände.
sS tillfredsstiilde det henne icke.
Hon hade under sin semi- narietid blifvit van vid verkligt tankerika samtal med Iiirarne och Iiirarinnorna och hade ocksi med kamraterna smakat 1) s hvad vcrk- lig, uppsluppen munterhet vill stiga, och (lerför viiinjcles hon vid denna s.ïllskal&gt;skonversation, som var p9 en gSng s9 tung och s5 ytlig.
Om hennes person tog nian just ingen notis.
Om hon s i g en liten fru med beslutr~m harnihertighet styra kurs till hennes plats, s8 visste hon precis, att hon skulle ö11p11a samtdet SS hrr: wfröken iir liirariniia, Sh, det iir ett vackert kall, men hvad det rnitte vara rysligt tilainods- pröfvande !~ ' Nej, roligare var det, (I9 nfgra af hennes gamla kamrater hade kommit resande och de samlades till en liten kaffebjudning alldeles för sig.
DS berättade man gamla skol- och seininariehistorier, och c19 kunde det skrattas ganska hjenligt.
Inte häller voro alla dc andra SS nedtryckta som hon, der fans niSnga spänstigare naturer.
Men niir historierna hade sinat, och det gjorde de ganska snart, s9 kunde en säga: ' * Att inte Augusta blef förlofi.acl iind5, hon som var SS söt !.
* Det är viil inte omöjligt 3111s .ah, kära du, s9 gammal som hon iir, hon Yr!
j ett i r iildre fin du och jag ..
Den sangviniska n13ste naturligtvis tiga, eljest hade hon nästan proklanierat förhoppningar för egen del.
* För restenr.
menade en tredje, .tir det dS bestiimdt lugnast och biist att vara ogift; de flcsta.giftn cpinnor äro ju olyckligas.
Det var iinclH i gmii (1 och botten en melankolisk priigel öher dessa sammankomster.
Intet faktiskt utbyte af tankar och kunskaper sfisonl mellan intelligenta unga m %n, ty dessa qvinnor clrefvo jii ej inga framtidsplaner!
Det var son1 ingen nigra studier vidare, och framtid hade funnits, bara forntid.
Vid den alder, dS en ung nian tar de allra första stegen pi sin lefnadsbana och ser hela deii bro- kiga redden öppen för sig, stirrade dessa unga qvinnor ined vemod i hvarandras ansigten för att rniiia Srens hiirjningar, eller, riitiare sagdt, tecknen till att knoppningstiden nalkades sitt slut, den enda tid, som var värd att lefva.
Och sedan i framticlen: att bli gammal och möj- ligen, om lyckan 3r god, f9 en förestSn~hrinncplats.
N %r Gerda efter en s9dan iroligheti gick hem till sig, kunde hon ibland få ett uttryck för den andliga tvinsot, som tiirde henne innu mer än de andra, ytterligt medellös och beroende som hon var, och det lydde s i: alfvarfur tar nl / til~# shtt d snart fur ossh - - Glrolu.
s T nom sSurosis:, en amerikansk qvinnoförening förrmutualimprovement, stiftad för i8 br sedan af den framstaende förfnttarinnan Mrs Croly (signaturen Jennie June), med olika afdelningar, representerande qvinnornas olika intressen, har nyligen diskuterats fragan, huruvida e n hustru borde ha regelbunden inkomst för sina tjenster som hus- förestanderska.
Under loppet af diskussionen förttiljde en af dem frin landet följande historia till ämnets belysande: E n dag stod jag och gjorde mina inköp i byns handelsbod.
En nervös, skygg liten qrinn?
som köpt ntigra smbaker med sin man vid sidan, redo att betala dem, s9 att hon ej ens mitte fa röra vid .hansa pengar, vände sig ängsligt till sin herre och gemil, sä- gande: * Det är en sak jag miste ha, som jag glömde att skrifva upp p3 listan *.
* Glömde!
UK!, grymtade mannen.
~ H v a d ä~ det !.
* Ett knappna1sbref.a
Har man hört p&amp; maken?
Hvar äro d e nilame jag köpte. %t dig i somrasim Historien gjorde intryck; och efter slutad Jisskussion enades man alla att instämma i en bekant dams yttrande, att den vanligaste och mest gifvande källan till hjerteqval.
tvister, hbrda ord och hemlig olycka mellan i öfrigt hederligt, gift folk vore bristen @ l c18 Mar ofv~rens&amp;om~~~tlsc i godo, rörandc fordelningen af fami&amp;ns in~omsttr.
S i Ibngt Sorosis.
Kan minne .Föreningen för gift qvinnas egande- ratt * eller nbgon annan erfaren auktoritet upplysa Dagny om, huruvida har p9pekade förhallanden äro egendomliga tiir Amerika eller om d e möjligen förefinnas äfven inom * de Skandinavers landa; om t. ex. ocksa * gamla moder Sveasw döttrar stundom mottaga sina nalpengar pB lika stickande stitt som wbmder Jonathans, och om källan till d e svenska och amerikanska akta vifvens hemliga hjerteqval upp- rinna ur samma källa?