Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid ett af salens fönster stodo tvänne sorgklädda kvinnor, en äldre o c h en yngre, o c h blickade ge- nom de immiga rutorna ut i banhallen.
De stodo alldeles tysta och tycktes föga märka sorlet o m - kring sig.
Så sade den yngre af de båda: » Det är så kvaft härinne, mamma; kom så gå vi ut.
Vi kunna kanske komma ut i förväg på perrongen genom grinden vid godsmagasinet.
Vi få då också vara för oss själfva de sista minu- terna.
» De trängde sig fram till utgången genom hopar af landtfolk och arbetare och gingo ut.
Regnet hade saktat af något, men himlen var jämnmulen, och det var kolmörkt.
Grinden befanns öppen, och de stego in på perrongen.
Där började de vandra fram o c h tillbaka, tysta vid hvarandras sida. '
Så började den äldre af kvinnorna snyfta.
» Inte gråta, mamma! » bad den yngre bevekande.
» Gör inte afskedet svårare för mig, än hvad det redan är. » » Nej, Kerstin, jag skall vara lugn.
Men du kan inte förstå, hur dat känns för mig att lämna dig så där vind för våg, du som alltid behöft ett stöd.
Och så blir jag ensam! » » Äskade lilla mamma, vi skola ofta skrifva till hvarandra, och så vet du j u, att bara jag får litet rangeradt för mig, tar jag dig till mig. » » Tack, min egen flicka ' Nog vet jag, att du håller af mig.
Men hvad kan inte hända dig där- borta bland alla dessa vildt främmande männi- skor, som jag därtill hört skola vara så elaka.
De kunna ju rent af ta lifvet af dig! » » Se så, älskade gumman, inte sådana barnslig- heter.
Det är bestämdt inte på långt när så far- ligt, som du föreställer dig.
Vet du, jag känner mig så modig och stark. » » Men så känner jag mig så mycket mera ned- slagen och öfvergifven.
Ack, om pappa ändå hade lefvat! » » Vi få med ungerdifvenhet böja oss för Guds vilja.
Du vet ju själf, hur nödvändigt det är för oss båda, att jag får komma ut och förtjäna mitt bröd.
Du vill väl inte, att jag helt o c h hållet skall gräfva ner mina pund '?
Det vore otacksamt af mig, efter allt hvad mina kära föräldrar kostat på mig i uppfostran. » » Ack ja, Kerstin, jag vet ju, att du har så rätt i allt hvad du säger och tänker säga.
Men du kan lyckligtvis inte fatta, hvad det är att lämna ifrån sig sitt enda barn, allt hvad jag äger här på j o r d e n!
Ack, om Gud af nåd snart ville taga mig bort! » » Det var en syndig önskan, mamma.
Men ser du, där borta kommer tåget Man kan redan höra, hur det pustar. » » Hu, sådana otäcka ögon det har!
Låt oss gå längre intill väggen, så att du inte blir öfver- körd.
» Nu öppnades dörrarne till väntsalarne, och fol- ket strömmade ut, idetsamma tåget ångade in i i banhallen.
Det blef ett spring fram o c h tillbaka, ett slående i kupédörrarne, ett knackande på vagns- hjulen, ett sorl och ett skrik, ett släpande med 7 korgar o c h kappsäckar, ett körande med gnisslande godskärror, allt under det lokomotivet fräsande släppte ut hela moln af ånga.
Det var endast ett kort uppehåll.
Konduktören ringde i stationsklockan, o c h alla skyndade att försäkra sig om platser i kupéerna.
Vid en af de sista hade de båda sorgklädda kvinnorna stannat.
Där fanns tämligen godt om rum, så att den unga flickan gjorde sig ingen brådska med att stiga in.
Hon hade slagit armen om moderns lif, smekte henne och sökte kärleks- fullt kyssa bort de fallande tårarne.
» Inte gråta, inte gråta.
lilla mamma! » Så kom konduktören med lyktan i ena handen och biljett-tången i den andra.
» Skall fröken med, så raska på.
Vi äro ändå försenade. » En sista, häftig omfamning och den unga flickan hoppade in i kupén.
Hon stannade orubblig kvar vid fönstret, fastän de öfriga passagerarne trängdes och ville fram dit, de också.
» Adjö lilla mamma!
Skynda dig hem nu bara. » » Adjö, mitt eget barn, o c h skrif snart! » » Ja visst!
Om ett par, tre dagar kan du nog ha bref.
Då skall jag berätta så mycket.
Se så, gå nu, mamma, det blåser kallt. » » Sitt inte i draget och svep väl om dig filten, Kerstin! » » Ja, tack, mamma lilla. » En hvissling, o c h tåget började långsamt röra sig framåt.
» Adjö, mamma! » » Adjö, Kerstin min. » Energiska viftningar.
Till dess de förlorade hvarandra ur sikte i mörkret.
Ännu några minuter blinkade de tusentals lju- sen från den terrassformigt byggda staden fram genom mörkret, så blefvo de allt färre, när tåget väl hunnit ut på landsbygden, o c h efter en stund stod endast den dystra, regntunga skogen på ömse sidor.
Den unga flickan stod dock allt fortfarande kvar vid fönstret, till dess hon kände någon lätt rycka i kappan, under det en munter karlröst sade: » Lilla mamsell kan gärna dra in hufvudknop- pen, annars kunde det hända, att hon får näsan brynt mot telegrafstolparne. » Då gick hon bort o c h satte sig i det aflägsnaste hörnet af kupén, dit ljuset från taklyktan endast helt sparsamt föll.
Hon fann det icke obehagligt, att man pratade ganska högljudt rundt omkring henng.
Ofrivilligt lyssnade hon än till det ena, än till det andra samtalet.
Det skingrade hennes allvarsamma tan- kar.
Ja, hon kunde till ock med draga på mun- nen åt en eller annan lustighet, som yttrades af de mera frispråkiga passagerarne.
Men det blef sent, o c h så småningom dogo samtalen bort för att efterföljas af snarkningar och pustanden, endast afbrutna för några ögonblick, då tåget höll vid en eller annan station.
Kerstin Sangvin kunde dock icke sofva.
Ju tystare det blef omkring henne, dess tyngre kommo hennes tankar.
De irrade tillbaka till hvad hon nyss lämnat, säkerligen för lång tid, j a kanske för alltid, de skyndade fram mot det, utom till namnet, okända mål, dit det rullande tåget förde henne.
För ett år sedan hade hon sannerligen ej kun- nat tänka, att hon så kort därefter skulle en ru- skig höstnatt sitta ensam bland en hop främmande människor i en tredje klassens kupé för att be- gifva sig bort till en atlägsen skogsbygd som en fattig vikarierande småskolelärarinna.
Men om- störtningarna hade kommit så hastigt.
Dotter Ull en, efter hvad man ansåg, förmögen handlande, hade Kerstin Sangvin vid aderton års ålder kommit in på seminariet i födelsestaden.
Icke för att hon bestämdt sig för lärarinnekallet, men hennes far hade tyckt, att hon gärna kunde gå där hellre än att gå sysslolös hemma.
Alltid kunde det bli nyttigt till något, hade han sagt, fastän hon alls icke behöfde brådska med att söka sig plats, åtminstone så länge han lefde.
Men Kerstin hade knappt hunnit taga sin exa- men, så dog fadern helt hastigt.
Och som så ofta är fallet hade han bott i ett korthus, hvars väg- gar visserligen äro vackra att se på, men så lätt falla sönder för en vindpust.
Och döden blef en sådan olycksfläkt.
Lars Johan Sangvin lämnade ingenting efter sig.
Tvärtom, hans affärsställning visade sig vara mycket dålig, o c h några månader efter mannens död stod änkan med sin dotter på bar backe.
Hvad var då naturligare, än att den tjugutre- åriga Kerstin, som var en altvarlig flicka, genast sökte göra de kunskaper fruktbringande, som hon
8 I mest för ro skull inhämtat på seminariet.
Hon hade vackra betyg, så att hon hyste godt hopp om att snart få plats.
Men det gick ej så lätt som hon tänkt.
Hon fick annonsera och läsa alla möjliga annonser en lång tid utan resultat.
Slut- ligen, när modet börjat svika, lyckades hon erhålla ett vikariat som småskolelärarinna långt uppe i en obygd, där den ordinarie lärarinnan dött kort efter påbörjad hösttermin.
Det var på väg dit hon nu befann sig!
Allt under det natten skred, tänkte hon på sin kära gamla mamma, som nu låg ensam i det lilla torf- tiga hemmet högt uppe på bakgatan.
Säkerligen möttes nu deras tankar.
Ack, hvad hon längtade efter att få det så ställdt, att hon kunde taga modern till sig.
Och så gingo hennes tankar bort till den nya verkningskretsen.
H o n hade brefväxlat med skol- rådsordföranden, kyrkoherden Magni.
Hans bref hade varit fulla af vänlighot, ehuru han hade be- redt henne på, att hennes plats icke skulle bli af de allra behagligaste.
Småskolan låg långt från kyrkbyn uppe i en skogstrakt, folket var hårdt och sträft och okunnigt, rent af litet fiendtligt mot skolan.
Kyrkoherden hade nyss kommit till för- samlingen, var en kraftfull man, tycktes det, men bekände själf, att han ännu föga lyckats omskapa sina hårda pastoratsbor.
Klockan fyra på morgonen skulle Kerstin Sang- vin komma fram till Färila station, där hon borde stiga af.
Där skulle skjuts hämta henne för att föra henne till det goda tre mil längre bort be- lägna Grästorp — så var församlingens namn.
Hvad det led på natten hade Kerstin Sangvin blifvit ensam i kupén, ty de flesta af passageranie hade stigit ur vid mellanstationerna.
Det var kallt, och hon huttrade o c h frös, där hon satt uppkrupen i sitt hörn på den hårda, gulmålade träbänken.
Hon kände sig sönderbråkad i krop- pen.
Slutligen tog hon af sig resväskan, begag- nade den som hufvudkudde, lade sig ned och svepte filten väl omkring sig.
Där låg hon i timmar o c h stirrade i taket.
Ty sömnen ville inte komma.
Andtligen slumrade hon till för att kort därpå väckas af konduktören, som kom för att underrätta om, att nu var hon framme.
Ett fint, genomträngande regn föll, då hon steg ut på platformen till stationshuset, där det lyste på nedre bottnen ur fönstren till expeditionsrum Logogryf.
skatter nog inom mig göm- mer men stundom äfven det som dåligt är, den som mig eger icke bort mig glöm- mer, för honom är jag ofta mycket kär.
Jag mången stund af njutning honom skänker och är hans sällskap om han ensam är.
Jag icke talar och ej heller tänker, men mångas tankar jag inom mig bär.
Inbunden är jag ofta, må så vara!
Det dock som fel hos mig ej räknas kan.
På artighet jag äfven brukar spara och vänder ryggen åt en hvar, minsann.
Af många delar små består mitt hela, vidt skilda stundom, det ej nekas kan, men om mitt hela du vill sönderdela, af hvarje del ändå ett helt du fann.
rika W.
S C KONEJ.
H DE GEER, FÖDD HOFLEVEMNTÖR.
När Och Din Och solen sig bak mörka skyar gömde Herrens rådslag svårt att tyda blej, egen sorg för makens sorg du glömde, ödmjuk tro till korsets jot dig dref.
Men Det Det Att sommartiden hastigt flyr — gyllne axet ses i solen glöda, vittne bär, alt skördeanden gryr, odlarn väntar lönen för sin möda.
Och hösten fäller rosenbladen alla, Och vintern skrider sakta i hans spår.
ERAN dunkla skyn ses snön i flockar falla — Dock mänskan hoppas på en evig vår.
6) En stad i Spanien.
7) En stad i Irland.
8) Ett land i Europa.
9) och 10) Järnvägs- stationer i Sverige.
11) En bekant socken.
12) Ett järnverk i mellersta Sverige.
13) En siad i Sydamerika.
Ä r o orden funna, bilda de bokstäf- ver, som komma i de med punkter ut- märkta fälten i ofvanstående figur nå- got, som tillönskas Iduns samtliga gåt- tydarinnor.
Initialförvandlingsgåta.
I hvart och ett af vidstå- ende åtta ord skall första bok- stafven utbytas mot en an- nan, så att ett annat ord upp- står.
Ordnas de nya orden rätt, gifva deras initialbok- stäfver namnet på en ung- domstidskrift.
Z — s.
1, 2, 3, 4, 5, 6.
7, 8, 9: en stad i Sverige.
1, 9, 5, 3, 2: ett sträng- instrument.
1, 2, 7, 8: en lem.
4, 7, 8, 5, 0: ett ordningstal.
2, 7, 8: en fågel.
9, 3, 4: ett fyrhändt djur.
8, 2, 7, 6: ett verb.
3, 4, 7: en myt.
9, 7, 2: ett verb.
A. L — m.
vik, land, da, pots, dor, matt, i, såg, o, ri, rätt, bång, don, fast, eng, aal, gra, ra, bro, ro, e, na, bel, sa, my, mar, dam, go, ta, cu, la, a, li, borg, en.
Af förestående 35 stafvelser bildas 13 ord, som insättas i de uppifrån och nedåt gående rutraderna så, att en bok- staf kommer i hvarje ruta.
D e 13 or- den äro: 1) En republik i Sydamerika.
2) Ett land i Europa.
3) En stad i Preussen.
4) En stad i Nubien.
5) A I glädje som i sorg du, trogna maka, Vid makens sida stark och modig står, Snar att uppmuntra, redo att försaka, Du så den goda säd omkring dig sår.
C a r o l i n e D e G e e r, f ö d d W a c u t m e i s t e r; a f JOHAN NORDLING.
— E n n y å r s d i k t; a f DANIEL FALLSTRÖM.
— H j ä r t a t s b e l e f v e n h e t; a f MARIA.
NYSTRÖM.
— T i l l ett n y t t lif.
P.erättelse a f FANNY CHRYSANDER.
— V i s i t e r; e n b e t r a k - telse i v i s i t t i d e n a f IVAR DAL.
— I å r s s k i f t e t.
— T e a t e r.
— E n lärarinnas r o m a n; en svensk kulturbild, t e c k n a d p ä v e r k l i g h e t e n s g r u n d f ö r I d u n a f ALGOT SANDBERG.
— F r å n I d u n s l ä s e k r e t s: T i l l C a r o l i n e D e G e e r, f. W a h t m e i - s t e r; a f MARIA.
— Ifrån din makes » Minnen » mot oss strålar Din ädla bild så skön och stor, Och omedvetet en idyll han målar — Ett hem, där fridsam kärlek bor.
2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 M Du unga brud, som, älskad utaf alla.
Förenar hjärtats guld med skönhet sällan spord, — En kvinnlig vän dig ock hörs kalla: y&gt;En ängel ren på denna jord.&gt; WACHTMEISIER.
Du, dygderika, trefaldt säll du är Som maka, moder och som kvinna, Din hela lefnad oss en maning bär Att lifvets fröjd i fyllda plikter finna.
• I I 1 1 1 1 1 1 1 1 1 It 1 Itl 1 * 1 1 1 1 1 1 I I 1 l « l 1 1 1 1 1 1 1 * 1 1 1 1 l«l 1 1 I I 1 * 1 1 1 1 1 1 * 1 I I l«l 1 I I 1 1 1 1 * 1 1 * 1 1 1 1 1 1 1 i 1 1 1 * 1 1 1 1 1 1 U Uti yiförlofningstiden- », denna fagra dikt, I varma färger, dem ej tid kan bleka, Han tecknar oss två rena hjärtans bikt.
Och amoriner mellan orden leka.
TILL CAROLINE Stafvelsegåta för nyåret.
1 1893 N och restaurationslokal.
Det var folktomt, så när som på några stationskarlar, som sprungo fram o c h tillbaka, och Kerstin Sangvin kände sig så övergifven, där hon stod helt ensam o c h lät ögat följa det bortilande tåget, till dess det försvann i en kurva.
En känsla af köld genomilade henne, och hon skyndade in på restaurationen, där hon, trots den tidiga timmen, efter något dröjsmål kunde erhålla en kopp kaffe.
Pigan, som serverade det, yttrade: » Är det den nya skolmamsellen, s o m skall till Grästorp? » » Ja, » svarade Kerstin o c h kände sig glad åt att träffa någon som tog notis om henne.
» Ja, då skall fröken fara med postskjutsen, som går om en timme.
Pastorn har styrt om det så, sade postiljonen, som kom i går afton.
Prenumerationspris pr I d u n med Modetidning och kolorerade planscher I d u u m.
pl, Idun ensam år: k r.
9: » 7: 54 » 5: Byrå: K l a r a v. K y r k o g a t a 7, 2 (Aftonbladets hus.)
Redaktör och tr. Frenumera,„.on sker å alla post- anstalter i riket.
Ingeborg &lt;^f början af år 1880 SÅ fästes uppmärk- (| | ^ samheten vid ne-, re förtjänstfulla teckning-ar uti N y Il- lustrerad Tidning af den då lofvande unga artisten, fröken Inge- borg ' Westfelt.
Hen- nes talang ' hade då endast erhållit stöd af undervisning ' vid Tek- niska skolan och Fria.
konsternas akademi.
Hågen för fortsatta studier dref emellertid den ung-a konstnärin- nan ut att söka rikare källor, och år 1883 an- trädde hon sin första resa till Paris.
Här nedslog ' hon först sina bopålar i en pension, af sedd för unga kvinn- liga artister från olika delar af värklen, vid Rue Notre Dame de Champ n:r 77.
Den slottslika byggnaden, belägen i en parklik- nande trädgård med sekelgamla träd, syn- tes särskild egnad att väcka den stämning af lugnt allvar, som väl höfves målarekon- sten.
Efter flitiga studier och träget arbete vå- gade sig den unga målarinnan snart att exponera å Pariser-sa- longen, där hennes FRITHIOF utgifvare: HELLBERG.
Telef 61 47 Utgifningstid: hvarje helgfri Stockholm 6:te årg.
Fredagen den 29 december 1893.
N:r 52 (315) fredag.
LÖSNUMMERIJIRIS 1 5 ÖRE (lösnrr e n d a s t för k o m p l e t t e r i n g a r) A !L NOLL- |I I I S: 35 ö r e p r n o n p a r e i l l e r a d.
WestfeIt-Eggertz.
täcka genre » Vocation » rönte mycken välvilja och såldes till Ameri- ka, hvarifrån hon snart hade glädjen att emot- taga några ytterligare beställningar.
A 1889 års världs- utställning exponerade fröken W.
två synner- ligen väl utförda pa- stellporträtt, som väck- te uppmärksamhet, icke minst därför, att hon hade haft lyckan fin- na så synnerligt vackra modeller, verkliga skön- heter.
Här syntes man få klart för sig, att hennes största begåf- ning var å porträtt- måleriets område.
Det- ta omdöme stadgades allt mera, sedan man ofta återfann hennes alster å den af verk- liga konstkännare myc- ket gouterade årligen återkommande utställ- ningen i Versailles.
Här erhöll konstnärin- nan en välförtjänt me- dalj.
Alstren af hennes pensel hafva till stör- sta delen stannat i ut- landet.
I sitt kära Paris var Ingeborg Westfelt äfven beslu- ten att bosätta sig.
Tillfölje det diplom, som hon vid afresan erhållit af grefve Georg
IDUN 134 Hvad himlen sänder dig, du tacksamt taga ma, Och är det mindre godt, är det dock skickadt så.
Att det med villigt mod till g o d o vänds ändå.
Ruckert.
von Rosen å Konstakademiens vägnar, blef det henne möjligt att efter sin yt- terligare konstnärliga utbildning finna framstående konstkännares rekommenda- tioner för den elevskola, som hon öpp- nade vid Rue de la Grand Chaumiére.
Denna elevskola besöktes flitigt af börds- och börsaristokratiens unga damer.
Det vittnar godt tor den svenska lärarinnan, när man erfar om de vänskapsband, som knötos mellan henne och hennes elever.
Hon icke allenast blef en gärna sedd gäst i deras familjer utan inbjöds äfven vid olika tillfällen att jämte dem besöka såväl Atlantens som Medelhafvets bad- orter.
Hennes uppgift var visserligen att vid dessa tillfällen fostra de unga da- mernas konstsinne, men hennes egen ut- veckling hade äfven däraf en betydande förmån.
Vidgade vyer bidrogo betydligt att skärpa hennes omdöme såsom por- trättmålarinna.
År 1885 företog Ingeborg Westfelt i sällskap med målarinnan Carolina Bendix, numera mrs Bruce, en studieresa genom Belgien och Holland och drog stor nytta af att studera dessa länders rika konst- skatter.
Ingeborg Westfelt, som emellertid mog- nat till en bildad dam med lugnt och klart omdöme, har inånga gånger upp- trädt emot vår tids impressionistiska rikt- ning inom konsten, denna anomalitet, som man kanske kan kalla » fin du siécle- måleri ».
Hon tror, att gredelinkluddarne äro färgblinda, när de icke allenast kunna se naturen i så egendomlig dager, utan äfven varmt förfäkta sin ståndpunkt.
Hemlängtan dref emellertid Ingeborg Westfelt åter till fosterlandet och sina åldriga föräldrar, f. d. tjänstgörande kammar junkaren Carl Westfelt och hans maka, född Löthman, och då dessa ej gärna ville släppa ifrån sig sin kära dot- ter, stannade hon hemma och gjorde sig snart bemärkt genom den elevskola som hon tillsamman med Elisabeth Keyser öppnade här i Stockholm.
Den första bekantskapen mellan de båda konstnärin- norna knöts under en studieresa i Nor- mandie, och hade de tillfölje af känne- domen om hvarandras skaplynne och begåfning redan före elevskolans början fullt klart för sig, att de skulle såsom lärarinnor väl komplettera hvarandra.
Deras elevskola ha " r vunnit mycket an- seende, och de skördade därå både er- kännande och inkomster.
Hvad som under sista tiden fäst en all- männare uppmärksamhet vid konstnärin- nans alster, är hennes verkligt utmärkta porträtt af landshöfding Ryding.
Denna målning, som är beställd af riksdagens andra kammare, länder henne till stor heder.
För några veckor sedan ingick Inge- borg Westfelt äktenskap med redaktören för tidningen Gotlänningen, herr Emil Eggertz, och har nu sitt hem i Visby.
Ehuru Ingeborg sålunda funnit sin Frithiof, skola vi hoppas, att hon icke låter sin pensel hvila, utan att ett lugnt och idylliskt lif på den vackra ön skall inspirera hennes konst.
V i endast be- klaga, att fältet för hennes egentliga genre, porträttmåleri, blifvit mera be- gränsad !.
Framtida förhållanden kunna dock föra det unga paret till någon större och verkningsrikare plats.
©ofv taf / pet om De » 4 » m m a t t o 9TLeD RetDeEij; oiD oAtötDt l&gt;o.
trCut » HotDat Rö » tat » in i ftiD, Xut ftågot Eo » t » meD tanden » » ttiD ^Cut fteD » iDén tias » Eagit tot fioatj-e fofR, ttot » oåpnaDt liot.
(oK.oi Alexis.
^•CuaD fiå » t Du i Den tunan fått Soefiåff, ocn.
göt Det meta oätDt, S) a nt^a åt, » om » Eumtat an cUt gamla oc \ cUt rr ?a aret.
' ©1P .P4 » oC i oitet tånD » igen.
fiåDD af 4nÖ, (^å ftam i |tiD, gå ftam i; gtan 4 m gton4&amp;a 4tto.
eiptiD ftjcRa tifC ffete riu » ' * » 9TLeD 4oE wm » j-önH, Ditt uetH tog 6lut; 0oli fot o » » ftam på tiDen » » ttom tinga HCocdot miEDt Dig ut.
VDXot » fadtet » » Hona ftamtiDsDtom!
n tiDen » {lottat nat Din gtaf, Vtatuätj oefv tacfl föt PtoaD Du ja^ 2Du gam£a åt, Roat » » tåt VLD xgga * ?D Det 3&amp;B; fyuA aitt t; dodb&amp;åutä Amalia F Våra barns tempelbesök.
fot ftuat » måttftj-ffD ptöfoo » tunD oiom gaf Htaft en oiDgaD gtunD, jet var roligt, att någon i Idun (se n:r 49) tog till ordet för de små » försam- JFot tvoatj-e Dag, 4om.
fju » tann opp, l i n g s m e dlemmarne » och deras tempelbesök.
3 " ot muBen Dag meD taDDaDt (topp!
Visserligen hör man ju åtskilliga föräldrar 5 * ot ft-uatj-e fianD, 6om BEef wiet fa » t, och uppfostrare förklara, att de ej vilja tvinga barnen till religionsbruk och kyrkobe- 9 \ al månget unDet » matta 6ta » t.
sök, tvinga dem att där öfvervara långa, af ftuati^e timmes a D e f dem oförstådda predikningar, på det de icke J * ofc ftvatie timme » acJet to måtte få leda vid den allmänna gudstjänsten oSom fiCE iDéet » uatPD Bij-ggt 6to och religionen själf.
Och ifall barnen få lära sig att betrakta kyrkobesök och gudstjänst från den tvungna pliktens, den gamla vanans, fFot Dag, » om Rom, fot Dag, » om gicu, det traditionella brukets synpunkt, kan nog ett sådant sorgligt resultat blifva följden.
ÖLCCt meta inDganDe oåt fidicd.
Men hvarför lära dem att sålunda be- tFot afft, » om nått uåt fttn-etAeCD, trakta det?
t) tat tatten RtanHt » af uåCD oclv uafD.
Lär dem istället att i kyrkan se ett heligt r u m och himmelens port, där Guds änglar 2Du Btagt o » » onDt, Du » HanHte goDt, stiga upp och ned, och där Gud visserligen 2Du Pioni meD » tott.
Du Pioin med bor, » mått.
där såväl stora som små få till honom mången gåta ofo » t » tåt frambära bön, lofsång och tacksägelse, och att Jesus själf sagt, att hans lof skall full- (Jom atf » Cott at Det mji a t. komnas af barns och spenabarns mun.
Så snart han under sina vandringar kom till en stad, gick han strax in i templet eller synagogan, såsom hans sedvänja var.
Och 9Lu tlnqa Hfocllotna t ill Do.
då han vid tolf års ålder vid sitt första be- ooaaen » tåt en Hop.
sök i Jerusalem glömde sig kvar i templet, dom öppnat fufTD af ft opp, » in famn hörande och frågande lärarue, gaf han på sin moders ömt förebrående ord: » Min son, hvar- nijfoDD piCt, » om ArlaCt n.a för gjorde du oss detta?
Din fader och jag (9cfi ftågat GåfuanDe: ojtiaff!
5 " tiD hafva sörjande sökt dig » — med undran denna fråga tillbaka: » Hvarför hafveu I sökt tfCan fteta ePPet Han » fle oiltiD?
Vissten I icke, att uti det min fader oJHaPE på nan * fana fa » a » DoD?
tillhör, bör jag vara? » Fadershuset är barnets rätta och naturliga SSPit Pian De » uaqa » qoDa » toD?
Har denna sanning varmt och innerligt fått intränga i barnets medvetande, då skall ' teiff uåtD, » om te » t » at » minnet at, ock kyrkan för detta barn blifva kär och ©tåD f t a m, tyD tunan, » om Dåt » tat dyrbar.
L (9acH vett; ©c ?i P (£Lt namn!
I D U N 1893 OCH HAR DOMEN MINNEN, OCH MAN ENDAST FRÅN SINA GLADA SKOLA OCH OCKSÅ KYRKAN SKALL TEMPELBESÖK I LYCKLIGA DESSA FINNA FÖLJA BARN- INTRYCK OCH G E N O M LIFVET STÄNDIGT TROGNA FÖR- SAMLINGSMEDLEMMAR.
DETTA BLIFVA SKULLE FÖLJDEN, MER, ÄN RIK, VARM OCH LOF, LIGT OCH ALLMÄNNA SÄKRARE GUDSTJÄNSTEN M Å N G E N S T Ä D E S ÄR, DIREKT GJORDES MEDELS M E R SÅNG DELTAGANDE FRÅN FÖRSAM- RUDINS SEDAN VID EN PRÄSTKONFEREUS VARMHJÄRTADE TEMPEL, INVIGNING SAMT BLOTTADE DET VANA VAR KER SÅDAN, VÅRT FOLK FLITIGARE OCH FÖR FÖRSLAG O M DAG- KYRKOSÅNG, AFSLUTNING HELGSRAÅLSRINGNING GENOM GICK DA- KLÄMT- JUST I DETTA AF ALLT, HVAD SOM NU KVINNORNA DE VORE, ISTÄLLET FÖR ANSÅGO VAC- DEN HOS DEN JA, HÖGT G A M L A VÖRDNADEN OM ATT ISANDE FÖRAKT FÖR OCH HELIGT, SKULLE ICKE ATT VI FÖR DÖ FÖR INPLANTA SÖKTE VÅRT DEASA GÖRA OCH KÄRLEKEN UT, SKULLE ÅTER FOLK, OM KÄNSLOR DEM TILL HEMORTSRÄTT I GUDS KYRKA VI HOS VERKLIGA F Ö R S A M L I N G S M E D L E M M A R OCH ICKE FÖRMENADE HAFVA EN EN O C H VORE ETT HJÄRTATS RINGAKTNING, GAMLA BLOTT RÅDA.
TING OM FLESTA ÅTMINSTONE ÖNSKVÄRDT BIBEHÖILES KÄNNETECKNANDE BARNEN, DET DE VAR VÖRDNAD, DEN ENADES UNDER HOS DET FRÄCKA OFTA HELIGA BLIFVA MEN OCH LIKGILTIGHET, ATT SYFTE.
MÅHÄNDA ÄNNU UTTRYCK TILL HUFVUDET, NEGO.
DETTA, MEN SIDA.
ÖPPNADE NING OFTARE STÄMNINGSFULL MER ÅR GENS DEN FALLET OCH PROFESSOR NÅGRA OM HVAD LINGENS KANSKE TIGT ÖDMJUKT 435 OCH DEM FÖR- SAMLING.