Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
» The Hampstead and Highgate Express » skrifver bland annat härom: » För tre år sedan öppnades af fru Bergman Österberg Hampsteads Gymnasium.
Dess stora framgång berättigar oss till fullo att ge våra läsare en kort redo- görelse för denna viktiga inrättnings syftemål. » Efter uppräknande af de många stora, men hittills opåaktade fördelar för hela samhället, som erbjudas det uppväxande släktet genom införandet i skolorna af den svenska gymnastiken efter Lings system, afslutar tidningen sin arti- kel med en varm önskan, att det förträffliga institutet i Hampstead snart mätte vinna efter- följd och liknande läroanstalter uppstå ej blott flerstädes i London, utan äfven öfver hela landet, och att andra lika nitiska, skickliga och människoälskande lärarinnor måtte komma att egna sina krafter åt det uppväxande släktets sundare fysiska och i följd däraf äfven mora- liska utveckling samt därigenom rikligen för- tjäna ej allenast sin samtids, utan äfven kom- mande generationers tacksamhet.
Vid en större gymnastikuppvisning 1883 väckte Martina med sin lilla raska trupp af väl in- öfvade folkskoleflickor såväl prinsens af Wales som flere inflytelserika personers uppmärksam- het.
Långa artiklar därom stodo att läsa i » Times » och andra Londontidningar.
Ett all- männare intresse för 3aken var nu väckt, och pressen bidrog ej litet att sprida det till alla delar af landet.
Detta sporrade Martina ännu mer att med allvar söka sätta i verket en länge närd plan att i London inrätta ett insti- tut, i viss mån motsvarande Gymnastiska Cen- tralinstitutet i Stockholm.
Dess förnämsta ändamål skulle vara utbildandet af skickliga gymnastiklärarinnor, men patienter och yngre elever i friskgymnastik skulle äfven där emot- tagas.
Att den svenska gymnastiken genom Martina Bergman Österbergs energiska bemödanden är på god väg att vinna insteg öfver snart sagdt hela England bevisa tillräckligt följande siffror.
Redan år 1888 voro 800 gymnastiklärarinnor af henne utbildade, omkring 60,000 barn åtnjöto genom examinerade lärarinnor undervisning i gymnastik, som var införd i icke mindre än 280 folkskolor, bland andra i följande städer: Bath, Bedford, Birkenheed, Bradford, Brighton, Bristol, Cambridge, Croydon, Leeds, Liverpool och Shrewsbury.
I Hampstead, en af Londons rikaste förstä- der, lät nu Martina Bergman under sin ledning uppföra och inreda en lämplig lokal, som redan 1885 öppnades under namn af » Hampstead Pbysical Traiuing College &amp; Gymnasium. » Det med svensk apparelj synnerligen väl inredda Att ett slikt jätteverk icke kunnat åstad- kommas utan en aldrig sviktande energi och en arbetsförmåga utan like, faller af sig själft, och resultatet är så mycketmer förvånande, som Martina Österberg de första åren af sin verk- samhet i London hade att kämpa mot en till-
tagande sjuklighet, som dock sedermera blifvit Det är mannen, som betänksamt väger Lifvets vinst så väl som dess förlust, lyckligt öfvervunnen.
Till fullständigande af hennes biografi må Bet är mannen, som de orden säger, här bifogas åtskilliga meddelanden af intresse Då han ströftåg gör till minnets kust.
ur bref till en vän i slutet af år 1888. såsom Icke fann han, hvad hans hjärta hoppats, att hon i början af samma år lemnade sin Sköflad ser han mången fröjd, som knoppats, plats vid Londons folkskolor, emedan hennes Icke blef åt honom det beskär dt, enskilda verksamhet så utvidgats, att den tog Som han tydde mest sin sträfvan värdt.
alla hennes krafter i anspråk; att hon, utom Men, fast ej han drog den största lotten ledningen af och undervisningen i flere ämnen Bland de vinster, lyckan huldt beskär, i de bägge stora instituten, genom biträden Glömd han dock ej blef, och urnans botlen skötte gymnastikundervisningen i en mängd Tömd till fullo ännu iclce är.
privata skolor i London och här och hvar i » Hvad var också jag, » han stilla tänker, landsorten; att från hennes institut i Hampstead • » Att åt mig de bästa lifvets skänker erhöllo alla större flickskolor och colleges gym- Skulle gifvas, att jag skulle se nastiklärarinnor; att hennes systrar voro bosatta Idel solsken på min bana ' le.
i England, de två äldre som sjukgymnaster, Mången b~oder, mindre stark och härdig, efter fullständigt genomgången kurs vid * Central- Sviktade och föll vid ödets slag; institutet i Stockholm, och den yngsta som Torde hända han var lilca värdig xylograf för Illustrated London News.
Eller värdigare lyckans gunst än jag. » Mycket torde ännu vara att säga för att ge mina läsarinnor ett någorlunda klart begrepp om de svårigheter, fru Bergman Österberg haft För sin själ han håller fram den spegel, att bekämpa, och den vidd hennes arbetsfält Hjärtans domare oss gifvit liar; småningom fått, men det skulle blifva alltför Lägger tankar, gärningar i degel.
långt för det inskränkta utrymmet af denna Ser, hvad guld vid smältningen blir kvar.
uppsats.
Ej för sina misstag fegt han blundar, Med en varm önskan, att hennes redan nu Väl han vet, att rälcenskap det stundar, så välsignelserika verksamhet i allt vidsträck- Vet, att hvart hans verk, hvart uppsåt — allt tare kretsar måtte sprida sig öfver hela Eng- Blotta skäll en gång sin inre halt.
— land, slutar jag denna korta skildring af vår Hvem är den ej från sin kosa vikit, framstående landsmaninnas lif.
Mig veterligt Lockad af sirenen, ljuf, men fal?
har ingen svensk kvinna hittills på detta eller Hvem är den, som ännu aldrig svikit liknande område uträttat så mycket för att Sina drömmars sköna ideal?
utom Sveriges landamären bringa heder och Hvem är mannen, som i alla öden ära åt det svenska namnet.
Hennes eget namn Stått, en trofast kämpe, intill döden?
skall lefva i tacksamt minne hos mångtusenden är den, som aldrig kännt sig svag?
af det uppväxande släktet, sedan hon själf för Hvem Ödmjukt säger han: » Ej är det jag. » längesedan skattat åt människans vanliga lott, förgängelsen, och hennes fosterland kan med stolthet räkna henne bland sina yppersta döttrar.
Blenda.
(Belönade med hedersomnämnande af Svenska akademien den 20 dec.
Hösten än ej herskare är vorden, Om ock några löf från lummig lind Fallit, lindrigt bleknade, till jorden, Rörda af en lätt september vind.
Ännu eftersommarn förer spira, Ännu kan du en guirland dig vira, Kanslce ej så bjärt, så hvit och röd, Som de kransar vårens fägring bjöd; Ljuflig doft dock blyg reseda sänder, Bryt den gömda mildt, med väna händer!
Längre fröjd än ros och anemon Vill hon skänka dig, du mödans son!
- » Hjärta, o, hvi suckar du och klagar?
Gläds åt mognadens och fruktens tid!
Fröjda dig åt sommarns sista dagar,.
Svalka njut i aftonskuggans frid!
Blef ej skörden riklig, som du tänkte.
Gläds dock åt den vinning, dig han skänkte, Tacksam var, att trägen mödas sådd Ej förvissnat redan i sin brodd. » O, han minns, hur första mannaåren Kraften i lians inre svällde, sjöd — Som uti naturens bröst om våren — Hur sin tvekamp då han lif vet bjöd!
Högt och stolt den unge hjässan lyfte, Stort han tänkte, ädelt var hans syfte, Mot allt lumpet, han i världen Draga ville han i härnadståg; Strida skulle, han mot själfvisk Visa för en veklig mänskoätt, såg, äflan, Att det högsta mål för manlig täflan Är en kamp för tryckta bröders rätt.
Men - — en ensam man förmår ju När det gäller lifvets vägar bringa In i nya, obeträdda spår; Världen hälst den nötta banan ringa, går.
Själens eld ej släcktes helt med åren, Hågen skiftade ej häller om, Men med silfret i de mörka håren Lugn besinning till hans hjärta kom; Och » den stora kamp » blef aldrig kämpad, Dock, fast själens glöd är vorden Än han talar månget ädelt ord För de små, de glömde på vår dämpad, jord.
Sist lian låter tankens vinge ila Långt tillbaka till hans barndoms tid; O, hvad det är godt och ljuft att hvila Här, där hvarje minne hviskar: » frid! » Väl han minnes, hur vid modershanden Kring han ströfvade bland bloms ter tanden, Hur med moderns hjälp lian läste glad I naturens bok det första blad.
Bena fröjd, som fram ur dunklet glimmar, Stjärnan lik på fästets mörlca grund, Ljusa, oförgätligt sköna timmar, Lifvets blida, arla morgonstund!
Moder, hvarför ville du ej stanna Längre kvar att svalka ljuft min panna, Lugna oron i mitt tyngda bröst Med din outsägligt ömma röst?
— Tack, o dyra, dock för hvad du gjorde.
För hvart sanningsfrö hos mig du lagt, Det är du, som lärt mig hvad jag borde, Du, som städse hållit om mig vakt.
Ej jag skådar dig, men hjärtat anar, Att du hvarje stund är sonen när; Ja, jag hör din stämma, som mig manar: » Verka, verka, medan dagen är! » Indirekte.
I En skönhet.
\ llp«örsta gången jag såg henne, satt hon i M^r ' kyrkan bland de andra damerna ur stadens förnämare sällskapskretsar, och hon tycktes mig vara den skönaste kvinna, jag ännu sett.
Min uppmärksamhet rycktes full- ständigt bort från allt, som angick den seku- larfest, hvilken här firades, och såg blott på detta ansikte, som verkade på mig med ett slags magisk kraft.
En sådan skönhet kan ej beskrifvas, men om någon i den stun- den hviskat till mig, att i dessa vemodigt drömmande, ljusbruna ögon * ej fanns någon ande, att ingen tanke, utom på eget jag, bodde inom denna panna, att hela denna skönhet, hvilken på mig verkade upplyftande genom sitt underbara intryck af renhet, ej var annat än ett tomt skal, då skulle jag ha vändt mig bort i harm öfver en dylik smädelse af ett skapelsens skönaste mäster- verk.
På den tiden skulle dock troligen ingen ha fällt ett dylikt omdöme, vare sig om denna eller någon annan så allmänt erkänd skönhet, ty man fordrade då sällan, att en ung kvinna skulle vara andligt vaken och tänka på egen hand, d. v. s., männen for- drade sällan detta; kvinnorna ställde dock ofta detta kraf på hvarandra, ty många af dessa visste att uppskatta sådana själsgåfvor, som kunde indirekte och i smyg leda männen.
Då jag flere månader efter festen i kyr- kan ändtligen fick veta denna skönhets namn, erfor jag tillika, att hon var gift med en ansedd tjänsteman, flere år äldre än hon; att hon med honom förde ett jämförelsevis till- bakadraget lif, emedan han plågade henne med sin orimliga svartsjuka, fast hon blott lefde för honom och deras två, underbart vackra, små flickor.
Men så kunde det sedan, då talet föll på henne, hända, att någon väl underrättad per- son hviskande tillade, att hon aldrig riktigt hållit af sin man, ty i sin tidigaste ungdom hade hon rent af blifvit såld åt honom, dock på ett fullkomligt hyggligt sätt — naturligtvis.
Ami, som hon kallades, var dotter till en lägre tjänsteman, hvilken en tid subordinerat under Wermér, som fattat kärlek till den då sextonåriga skönheten, men dock ej yttrat ett ord därom, förrän Amis far hotades med ruin och vanära på grund af ett slösande lefnadssätt och försnillning af allmänna me- del.
Wermér räddade titulus Blom, och den nu adertonåriga Ami blef hans fästmö.
Blom dog dock, innan dottern blef gift, och man nästan väntade, att köpet då skulle gå till- baka, men Amis mor satt nu enka i ett torf- tigt hem med flere barn.
Wermér var en
ansedd man, något tyst och sluten, men dock en världsman med ståtligt- utseende och — ja, så blefvo A m i och han gifta.
Andra gången Ami och jag tillfälligtvis möttes, var hon i sällskap med sin mor.
Det var en liten dam med fin växt, små händer, men med jämnlånga fingrar, hvilka gåfvo dem ett rent af nedrigt uttryck.
Fru Bloms ansiktsdrag hade ej den ringaste yttre likhet med Amis, och dock såg j a g emellan mor och dotter en likhet, som verkade med hela obehaget af en vrångbild af något skönt föremål, hvilket vi älska och beundra.
Man sade då, att Ami, genom att försaka nöjen och ett lifligare deltagande i sällskaps- lifvet, hade under alla dessa år kunnat un- derstödja sin mor och sina syskon.
Hon var en sann ängel.
Tredje gången vi träffades, kom hon på besök till oss för att utverka sig tillstånd att i vår bostad träffa sin man, som då » aftjänat » några månader af tretton års fän- gelsestraff, till hvilket han blifvit dömd för kassaförsnillning och undanskaffade räken- skapsböcker.
Jag hade väntat att få se henne förkros- sad af smärta, men hon var lika änglalikt lugn och skön, som då jag först såg henne i templet.
Hon var ytterst väl klädd, förde en af sina bildsköna flickor vid handen; in- gen, som ej kände till förhållandet, skulle kunnat ana, att denna fina dam kom för att få tala vid en straffånge, som var hennes make.
Lugnt och behagligt framställde hon sin anhållan, men då hon nämnde mannens namn, kom där ett roffågelsuttryck i dufvo- ögonen, hvilket gjorde hennes inre likhet med modern fullt tydlig.
Hennes bön, framställd till vederbörande myndighet, bifölls, och af aktning och med- lidande med den sköna martyren fick fången utan bevakning, i min närvaro, tala med henne.
Hans första blick på hustrun sade honom, att han ej beböfde frukta något upp- träde, men ej heller kunde vänta någon med- känsla, och så kufvade han sin sinnesrörelse.
Det var dock svårt för mig att kufva min harm, när hon nu beklagade sig, för det hon, hon nödgades hafva inackorderingar i sitt hem; att hon ej ens hade råd att hålla — en modejournal, ännu mindre förmådde köpa sig en ny vinterhatt.
Och så flyttade hon sin stol ett par tum längre bort från hans, då han tyst räckte ut handen efter sin dot- ter, som modern kvarhöll vid sin sida.
» Jag var ytterst villrådig, om jag skulle låta Ångela se dig, » sade Ami och slog ned ögonen.
» Hvarför? » frampressade han.
din » Jag var rädd, att hon skulle bli rädd för fångdräkt. » O, hvad jag i det ögonblicket kände for en lust att visa henne på dörren!
Men mannen i den grå vadmalsdräkten var så jämmerligt förslafvad och förnedrad till själ och sinne af denna skönhet, att han icke ens tycktes märka den nästan vanvettiga råheten i hustruns tal.
Han nämnde hastigt, att han redan hade några kronor af sin ar- betsförtjänst innestående i fängelsets kassa; dem skulle hon få, om det tilläts, och i fram- tiden mera, allt efter som han kunde hinna ar- beta och spara.
Och så vände han sig till barnet: » Ä r du rädd för din pappa, A n - gela? » Flickan svarade med att hårdt taga den bleke fången om halsen och kyssa honom.
Då glimmade åter roffågelsblicken i moderns dufvoögon, och medan fadern smekte barnet, familj med fullvuxna döttrar till eftermiddagskaffet.
Efter de första helsningarna, vid hvilka Elsa natur- ligtvis spelar hufvudrollen, slår man sig ned vid kaffebordet.
Sköterskan vill gå bort med barnet, Det var för mig tydligt, att Wermér äm- I men den lyckliga modern tillåter det ej, hon vill ha nade underkasta sig de ohyggligaste försakel- sin ängel hos sig.
Under de två timmar, man tillbringar vid kaffe- ser och lefva helt och hållet på fängelsets bordet, måste Elsa nästan uteslutande utgöra sam- knappa kost, utan att skaffa sig den lindring talsämnet.
Alla sysselsdtta sig blott med henne, i eländet, som kunde vinnas medels en del hon är hufvudpersonon, som till moderns stolthet af arbetsförtjänstens användande till lofliga afgudas af alla.
Från mormodern går hon till tant Anna, från tant Anna går hon till fröken Emma inköp inom fängelset.
Men han nämnde ej och så vidare ur hand i hand, tills raden är slut.
ett ord till henne därom, och hon sporde ej Emellertid har mamma kommit att tänka på ett en enda gång efter hans dagliga lefnadssätt.
nytt konststycke, och när Elsa ändtligen åter hamnat hos henne, lemnar hon henne ingen ro, förrän det Under de påföljande första åren kom hon stackars plågade barnet äfven utfört detta under vanligen på besök dagarne före de tre årliga allmänt » ack! » och » o! » från gästerna.
högtiderna, och då hade han tagit ut pennin- Att barnets ömtåliga nerver genom det eviga joll- gar åt henne.
En gång hörde jag henne riga tilltalet och genom det oupphörliga trugandet till handlingar, hviikas betydelse det omöjligt kan knota öfver, att han ej för tillfället hade någ- förstå, på titt förskräckligt sätt måste öfverretas, faller ra penningar innestående; han hade nödgats ej ett ögonblick de fåfänga, lyckliga föräldrarne in.
använda något af arbetsförtjänsten till bättre De ha hvarken öga för sin älsklings hjälplöst kring- kost åt sig.
Modern och ett par af hennes irrande, trötta blick eller öron för de suckar, hvarmed barnet ger luft åt sin stora trötthet.
bröder jämte några inackorderade herrar ut- Med tiden blir den lilla stackarens friska, röda gjorde nu hennes dagliga omgifning i den kinder bleka, hennes ögon förlora den glans, som rymliga lokal, hon hyrt.
Hon jämrade sig brukar stråla nr små barns djupa, klara blick, och alltid öfver mannen, som bringat henne i en hon blir allt likgiltigare för de smekningar och lek- sådan belägenhet, att hon nödgades släpa i saker, hvarmed hon öfverhopas af de ömma föräl- drarne.
hushållet för att kunna draga sig fram.
Och H o n har för längesedan lärt sig gå och tala.
alla beklagade den sköna martyren.
Hennes näpna pladder låter som en liten fågels (Forts. o. slut i nästa n:r) kvittef och de lyckliga föräldrarne tröttna naturligt- vis aldrig att underhålla alla besökande med sin lilla dotters förstånd och intelligens.
Småningom märka de likväl, att det ej längre är riktigt helt med lilla Elsas helsa, men de finna ännu ingen förklaring, öfver bvad som egentligen fattas det stackars barnet.
Det kunde j u inte gå någon nöd på deras älskling.
» &gt; Anna, hvem som kommer här? » Hon blef j u så väl ompysslad, badades och prome- 3 ?rS » Ack det är ju Elsa!
God dag, min lilla nerades i friska luften; hvad hon åt och drack till- ^X-£V älskling!
Har du sofvit ^ godt?
A c k du lilla sötunge!
Nej, men lagades samvetsgrannt efter läkares föreskrift och ändå måste de tillstå, att Elsa ej var frisk.
Hennes sömn nu måste du först ge mig en kyss! » är orolig, hon är lättskrämd, vid ett oförmodadt Fröken Anna, den unga moderns pensionskamrat buller spritter hon till för att sedan brista ut i häf- har med dessa ord tagit den verkligen på ett för- tig, krampaktig gråt, matlusten blir allt mindre, och tjusande sätt utstyrda lilla ur moderns händer.
en dag öfverraskas föräldrarne af husläkarens diagnos, H o n kramar och kysser henne med all den ötver- att lilla Elsa lider af blodbrist.
svallande kärlek, ett ungt flickhjärta är mäktigt, och strålande af lycka står den unga mamman bredvid Nu skola järnpreparat och maltextrakter häfva det och småler stolt öfver den förtjusning, hennes älsk- onda, och inga kostnader och mödor skys för att ling framkallar.
Men sedan hon en stund åsett förtaga blodbristen, men på den egentliga orsaken smekningarna, har hon icke ro längre.
till det onda tänker någon sällan.
Den mycket upp- tagne läkaren känner icke familjens lefnadssätt.
till- » Elsa lilla, visa nu, hur stor du är! » ropar hon räckligt för att ana det rätta sammanhanget med högt för att öfverrösta väninnans små utrop af sjukdomen, och föräldrarne bruka genom sin illa förtjusning.
använda, öfverdrifna ömhet ofta göra barnet sämre Elsa tycks tyvärr inte förstå riktigt bra i dag.
Annars har hon alltid visat det så snällt, och just Slutligen finna de förklaringen till sin älsklings nu, då modern vill skryta med henne, slår hon allde- lidande i den öfvertygelsen, att barnet kanske är för les döförat till för de enträgnaste uppmaningar.
klokt, dess lilla hjärna proportionsvis för starkt ut- Efter långa, fåfänga ansträngningar försöker modern vecklad.
På detta sätt missbrukas ett vetenskapligt, med ett annat konststycke.
» Elsa, hvar är morfar? » frågar hon med stark ton- kanske välgrundadt rön som ursäkt för omedvetet be- gångna synder.
Tyvärr har det stackars barnet föga vikt på hvarje ord.
godt däraf.
Om föräldrarne icke genom läkaren eller Elsa vänder verkligen blicken mot väggen, där en lycklig slump göras uppmärksamma på sina fel, morföräldrarnes porträtt hänga, och sträcker sina små kan barnet ofta hela sitt lif fa lida af följderna af knubbiga händer mot dem.
föräldrarnes ömhet och — vi förtiga ej det hårda Ett nytt jubel af förtjusning och en bit chokolad utgöra belöningen.
Chokoladen stickes naturligtvis ordet — af deras fåfänga.
Lyckligast för barnet är det kanske i de flesta fall, om en liten broder eller genast i munnen och ger strax anledning till en syster kommer till världen, ty under omsorgerna ny fråga: för den minsta » försummas » naturligtvis den först- » Elsa, visa oss nu, hur godt det smakar! » låter födda en smula.
Önskligt vore, att många för- den enträgna uppmaningen.
äldrar visste, hur nyttigt detta » försummande » är Elsa är åter döf en god stund.
Men sedan hon i ungefär fem minuter tilltalats i alla möjliga ton- för deras barn!
gjorde sig A m i underrättad om storleken af den summa, hon halfårsvis kunde ha utsikt att hemta på fängelset.
De smås nerver.
e D a r a arter, tycks hon ändtligen besinna sig, och med det allra näpriaste lilla skälmska leende slår hon sig med bägge händerna för bröstet.
» Ack är det inte näpet, är det inte förtjusande? » låter det berömmande och uppmuntrande om hvart- ancat.
» Och ändå blir hon om lördag bara elfva måna- der, » tillägger modern med stolthet.
» Nej, en sådan liten klok flicka! » säger väninnan med tillbörlig beundran och låter ännu en gång förevisa sig, » huru godt det smakar », något som af Elsa äfven rent mekaniskt utföres.
Därpå gör mo- dern ett nytt försök att förmå henne att visa, hur stor hon är; och efter nära en kvarts timmes an- strängning lyckas det henne ändtligen.
Emellertid har Elsas pappa kommit ut från sitt arbetsrum.
Stolt hör han på de komplimanger, fröken Anna gör honom för hans lilla förståndiga dotter, och bemödar sig därpå naturligtvis att också aliocka det plågade barnet några konststycken.
Om en stund kommer ytterligare mormor, hvars förklarade gunstling Elsa naturligtvis varit från första stund, och något senare kommer en bekant Ofta hör man vårt tidehvarf kallas nervositetens tidehvarf.
Alla ha nu ömtåliga nerver, och Elsas ömma moder får kanske sjelf hufvudvärk, när ett ihållande skrik i hennes närhet erinrar henne om, att äfven hon icke är fri från århundradets onda.
Men att hennes dotter, den lilla späda varelsen, vid hvilken hon är fästad med en till afguderi gränsande kärlek, också kunde ha » nerver », det tänker hon inte på, och tanklöst tillåter hon, att man ofta flere tim- mar å rad talar till hennes älskling i de mest olika tonarter, från den djupaste bas till den gällaste diskant, tills den lilla icke längre vet till sig.
Nervositet och blodbrist stå, som man vet, i när- maste sammanhang.
Skulle det ej vara möjligt att förekomma den senare, om man då och då erinrade sig, att små barn äfven ha nerver?
Föräldrar, som ha blodfattiga barn, borde icke försumma att just i detta afseende underställa sitt uppfostringssätt en allvarlig själfpröfning.
Ty det är icke nog, att vi älska våra barn, vi måste äfven tänka på, hur vi älska dem!
Pastorn förstod genast situationen.
Det var Hennes nåd dog många är före hans nåd.
De n ä m g i l en en of entlig hem g i l het, att kamm a n r- senare tog afsked från sin syssla, flytta I f o r n a dagar.
till l och lefde där intill den höga herrn, för att kunna fördelaktigt bortgifta s n i a Stockho m å e d l d ern af icke långt ifrån hundra år, ömt döt rar och för den ä d l ste sonen, han m Strödda blad ur minnets album, samlade vå konunganamnet, skapa en y l sande framtid, u ta rd n ad af fröken Agatha, den dot er han alltid af M a t h i l d a L a n g l e t.
barmhert g i het skickat de yngre sönerna ut rin i gaktat, för det hon icke förståt göra ett 3. g e odt parti.
Hans nåd var nu så godt som vär d l en att sör a j för sig själfva, så godt d barn på nytt, men påm n i te sig dock icke så k u n d e.
» Det är bäst att säga till hennes nåd, » litet från forna dagar.
Och när Tinnie, nu (Ports, och slut.)
til rådde pastorn, och det var då kaptenen själf vorden gamma, l under sista året af hans lefnad besökte honom, er n i rade han sig henne t de sin svärmor.
•päln g ång togs apoteket i anspråk på e h tt em a omligt, men att hon var gift och moder l f g c i k hon fram ful k till S^^E sätt, som icke så snart g ö l mdes.
Dar ande som ett asp ö vuxna söner, kunde han ej få klart för Det var en efterm d i dag i oktober, då h e o n nom, såg honom i ögonen och sade: till sig, utan han frågade, nu som när hon var sådan där liten kaf eb u j dn n i g påg c i k.