Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det var på förmiddagen och Carnegie, medförande liksom bolagsmannen Lau- frun i huset gjorde, icke utan orsak, afbön för en rent en rätt betydlig förmögenhet; brodern Edvard viss oordning i det ändå mycket trefliga hvardags- Nonnen har gifvit en stor insats i vårt lands jord- rummet, hvilken tydligen härledde sig från man- bruk genom sin landtbruksskola på Degeberg; nens sorglöshet i fråga om småsaker, dem frun Emily Nonnen har skrifvit åtskilligt godt och sant nu i hast förpassade till sina ordinarie platser.
på både svenska och engelska.
Detta gjorde hon utan någon sorts HUMÖR annat * än det goda, hvarmed hon mottagit mig, och jag K.
R U. JC:S GENERALSEKRETERARE.
En af- yttrade en önskan att få veta, h u r detta var möjligt, då jag, å min sida, icke kunnat lära mig skedsfest hade KRISTLIGA FÖRENINGEN AF UNGA KVIN- NOR i Stockholm anordnat i måndags sfton.
Se- det fördelaktiga jämnmodet.
» Det är mycket lätt, » sade hon, » jag tänker kreteraren i världsföreningen, miss REYNOLDS, hvil- ken under en vecka vistats i vår hufvudstad, läm- bara som min grannkvinna: TÄNK, OM HAN ICKE nar nämligen nu åter densamma.
Världsförenin- GICK HÄR OG SVINEDE! » gen har sitt hufvudkvarter i London, men miss A. '
M. Reynolds är amerikanska.
Hon är ute för att in- *
1895 guvernanten, kan inte lära mig något mera, det har hon själf sagt.
Och här går jag nu och förnöter mina bästa år, utan att komma en tum längre.
J a g är säker om, att det finnes hundra flickor i Stockholm, som gärna ville byta med mig, om de kunde.
Oeh jag skulle vilja ge hvad som helst för att komma dit, men jag känner ingen däruppe, och här får jag sitta, tills det växer mossa på mig. » Anna-Stinas mor är fullkomligt ense med sin dotter i denna sak.
Hon tycker, att » det är hjärtinnerligt bedröfligt, att flickstackarn inte skall få fortsätta med sin musik, som hon har sådana anlag för. » Och dessutom vore det så behöfligt för henne att få komma ut litet; hon är ju gamla flickan snart och har knappast varit utom socknen.
Men man har inte råd.
Alla Anna-Stinas stormande böner, förtvif- lade suckar och längtans tårar, alla moderns förståndiga resonnemang stranda mot prostens obevekliga: » Jag har inte råd. » Prosten har nog med att underhålla två gossar vid Jön- köpings läroverk och en odåga till son i Upsala.
Och så blir det.
Anna-Stina får gå hemma och studera naturen, som hon afskyr.
Vid en af de mest trafikerade gatorna på nedre Norrmalm i Stockholm bor kommissio- nären D.
Bostaden är vackert belägen utåt gatan, endast en trappa upp.
Herr D.
— en gammal affärsman, som trampat Stock- holms gator i öfver fyrtio år — har egent- ligen inte råd att hyra en så fin lägenhet; den tid då han hade eget kontor och många bokhållare och gjorde stora affärer i spann- mål är längesedan förbi.
För närvarande får han nöja sig med att förmedla hus- och egen- domsköp, och strängt rättrådig som han är, har han lyckats förvärfva sig så mycket för- troende, att han äfven i dessa bistra konkur- renstider kan påräkna en säker, om också icke riklig utkomst.
Nere på Norrmalm måste han bo, ty där har han sin kundkrets, och hans kunder äro sådana, som icke gå långa vägar.
Herr D. är sedan flere år.
änkling, men han har tre döttrar i huset.
Den äldsta, som redan öfverskridit trettio-talet, sköter med stor berömmelse hushållet; den andra är » på tele- fonen » och den tredje, Marta, gör just ingen- ting.
Hon har just » slutat skolan », och hela hennes rikedom utgöres af ett betyg med många » AB » och » lilla a » från ett af huf- vudstadens bäst renommerade läroverk för flickor.
Men detta betyg har varit henne dyrköpt.
Det har kostat henne barndomens rosor och den första ungdomens spänstighet och lefnads- fröjd.
Hennes aldrig starka hälsa har fått en knäck genom det långvariga och ihärdiga skolarbetet.
Och nu, när hon står redo att gå ut i lifvet, att på allvar taga ihop med dess svårigheter och dess strider, nu är kraf- ten att arbeta förnött, nu har sinnet förlorat den lefnadslustiga vigör, som alltför väl be- höfves, då en sjutton års flicka utan medel och relationer skall taga sig fram i världen.
De vackra kunskapsbetygen ligga där som ett dödt kapital; flitbetyget, » stora A », är tyvärr en ironi öfver hennes närvarande lef- nadssätt, som består i ett ändlöst, ofruktbart grubblande öfver lifvets problem.
Se henne, där hon står vid fönstret i för- maket, stödd mot väggen och till hälften dold bakom gardinen, medan blicken trött stirrar på det rastlösa lifvet där nere på gatan!
Btöstet är insjunket, kinderna ha en matt, gråaktig färg, under de stora, vemodiga ögo- nen har bleksoten dragit skarpt markerade blåa ringar.
Hon lyssnar till det monotona rasslet på gatan, som aldrig tystnar, vare sig natt eller dag.
Detta rassel kan göra henne förtviflad.
H u r välgörande det skulle vara för hennes marterade nerver att blott en enda dag njuta af landets fridfulla, rogifvande still- het, att i stället för att stirra sig trött på den grå husväggen midt emot, som obarm- härtigt utestänger sol och luft, låta blicken fara ut öfver solbelysta skogar och fält!
Läkaren säger, att ett års vistelse på lan- det skulle vara ytterst välgörande för henne.
» TÖ3en behöfver taga igen sig, » sade han senast i går.
» Det här skolarbetet har all- deles medtagit hennes krafter, och det är nöd- vändigt, att hon grundligt hvilar ut sig, innan hon kan tänka på att med allvar taga ihop med någonting nytt. » I ett förtroligt meddelande till fadern har han tillagt, att lilla Marta har predisposition för lungsot och att det nuvarande svaghets- tillståndet lätt kan blifva ödesdigert för henne.
» Hvad hon behöfver är stillhet och frisk luft, barrskogsluft och god omvårdnad på landet, » voro hans sista ord.
Detta meddelande förorsakar hr D. mycket bekymmer.
Hans affärer ha under senaste tiden gått ganska dåligt.
Affärslifvet i hufvud- staden är tryckt, och det ser inte ut att snart bli någon lättnad.
H u r skall han få råd att inackordera sin flicka på landet?
Om han kunde hyra ut något rum?
De ligga så till, att detta är en omöjlighet.
Nå, taga en inackordering då?
J a, om han blott kände någon.
Annonsera lönar sig knappast.
Tid- ningarna äro fulla af dylika annonser.
Oeh medan han hör sig för hos aflägsna släktin- gar och bekanta, som möjligen kunde vilja inackordera en flicka hos honom, går tiden.
Och Marta blir allt mer modlös och svag.
» Hade j a g vingar.
» » Mamma, jag skulle så gärna vilja ut och resa! » ropade fröken Karin B — man, en glad Göteborgstös om nitton vårar, då hon härom dagen kom hem från » kontoret », där hon yar kassörska.
» Jag ville resa, hvart som helst — till Stockholm eller till Helsingborg eller Kristiania eller Köpenhamn.
Det vore så lifvadt att komma ut på en liten tripp, då man som jag är dömd att tillbringa sitt lif på en skrufstol.
J a g får nu fjorton dars permission, och inte är det något nöje att gå och drifva i det här gamla Göteborg hela tiden. » » Men, kära barn, du kan väl inte ge dig ut och resa alldeles ensam? » » Om jag bara kände någon familj någon- stans, i Stockholm eller Köpenhamn t. ex.
O, hvad jag gärna ville se Köpenhamn! » » Köpenhama?
Inte har du råd att resa dit? » » Jo, för all del, resan har jag nog råd till.
Men det är hotellen, som äro så dyra.
Och så har jag ju inte något sällskap. » » Nej, så törs jag inte skicka ut dig.
Du får allt stanna hemma. » » Ja, jag får väl det. » De sista orden ledsagades af en resignerad suck.
I Köpenhamn satt samtidigt en äldre, ännu ungdomlig borgarfru tillsammans med en prat- sam väninna framför ett inbjudande kaffebord med de nättaste små koppar och många » dej- lige » småbröd.
Värdinnan beklagade sig öfver, att henues » lille pige », som, inom parentes sagdt, var fyllda 2 3 år, ännu knappast sett mer af värl- den än Tivoli och Klampenborg.
Hon ville så gärna skicka ut den » lille pigen » på en liten tur till Sverige, som hon själf besökt en gång i sin ungdom och funnit vara » et meget smukt land ».
Men den » lille pigen » hade nu en gång en » så forfrerlig skrtck for alt usedvanligt », och själf kunde hon inte komma från hemmet och resa med.
Visste hon bara något » hyggeligt folk » i Göteborg eller Stockholm, — Skåne tyckte hon inte om; det var ju nästan som Köpenhamn — som ville taga emot hennes Eulalia, så skulle hon skicka henne dit.
Och väninnan, som också hade en » lille pige », som ville ut och resa, men af ena- handa skäl vackert fick bli hemma, instämde och tog på sig samma min, som tillhör de fromma önskningarna.
Min lilla novellsamling är icke slut på långt när än, men jag afklipper den här, emedan den, såsom så många andra, har en viss be- nägenhet att upprepa sig själf och läsarinnan således, utan att göra sig besvär att läsa den, kan tänka sig de » nya uppslag », den bjuder.
J a g hoppas emellertid, att den skarpsinniga läsarinnan nu genomskådat sammanhanget mellan själfva novellsamlingen och dess något kuriösa titel.
Som jag i början sade, lösnin- gen till problemet ligger just i titeln.
Låt den med naturen missnöjda Anna Stina byta ut sin friska, soliga prästgård vid den idyl- liska B-sjön mot den stackars öfveransträngda Martas studerkammare vid en af hufvudsta- dens pulsådror.
Låt fröken Karin B — man, den glada Göteborgstösen, tillbringa sin korta se- mester i Köpenhamn och njuta af Tivoli och Klampenborg, som fröken Eulalia sett sig trött på, och låt » den lille pigen », som har en sådan » skrrek for alt usedvanligt », komma ut och stärka sina nerver och sitt själfförtroende på en uppfriskande resa till Göteborg.
Svårigheten är just för de båda parter, som ha behof af hvarandras hjälp, att finna hvar- andra.
Men jag tror, att äfven denna svårig- het låter sig öfvervinnas — t. ex. genom anlitande af vår goda vän » Iduns » annons- afdelning.
Ca usel.
Vaka.
E t t litet n a t t s t y c k e f ö r I d u n af Bell Grot.
är de främmande gått, skrufvade mamma ner 1 salslampan och släckte den.
Med ett frynt- ligt: » Nu ska man kika efter kattsvansarna! » öpp- nade pappa fönsterventilen och stack ut hufvudel.
Blåsten och snön piskade honom i ansiktet.
» Syns de? » frågade mamma.
» Det finns inte en katt, långt mindre en katt- svan-s på l e t a gatan, » svarade pappa och slrök vätan från kinder och skägg.
» Men ännu kunna de godt hinna hem, innan porten stängs. » » Det var ju för eländigt, att Greta, den slarf- majan, skulle glömma portnyckeln.
Om de nu komma hem bara en endaste minut efter tio, så — » » Då kan man släppa ner nyckeln på ett snöre, » ifyllde pappa lugnande.
» Vill du jag ska läsa litet högt för dig? » frå- gade han, när de äter kommit in i salongen.
» Hvad är det värdt?
De kunna j u vara här hvilket ögonblick som helst.
Se så, nu slår kloc- kan!
Det här tycks bli riktigt trefligt.
Nu får man naturligtvis springa benen af sig. » » Var lugn, Malin lilla, den kommersen sköter jag, » sade pappa, i det h a n drog fram en anteck- ningsbok och började göra kalkyler.
» Jag begriper inte fru Tibell, som håller kvar dem så oförsvarligt länge, » sade fru Malin, då hon cn halftimme senare kom in från köket.
» Kära du, hon kan väl inte köra af dem heller, » invände pappa, som ögnade i en illustrerad tid- ning.
» Kan hon inte?
Jo, hon både kan och bör, om de inte hafva vettet att minna sig själfva.
Det ska jag låta henne veta, nästa gång vi träffas. » Fru Malin ryckte till sig en manschett ur sy- korgen, blåste energiskt i fingerborgen och fort- satte nervöst ett påbörjadt knapphål.
Men det slog knut på tråden.
Då hon sökte få bort den genom att gång på gång draga den mellan tum- men och pekfmgersnageln, gick tråden af.
Att nödgas fästa midt i ett knapphål var det harm- ligaste mamma visste.
» Nej se, här är ett porträtt af Frankrikes de- serterade president! » utbrast pappa intresserad.
» Den karlen är bestämdt bättre att ha till vän än till ovän. » » Tyst! » af bröt mamma otåligt.
» Jag tyckte det bultade på porlen.
Snälla du — Nej vänta, jag går själf. » Hon rusade upp.
Ett ryck i bordduken — och lampan gjorde en öfverhalning, och kupan knäckte glaset, sä att bitar af detta flögo kring och en svart rökpelare uppsteg mot taket.
» Ja jag säger dä det!
Är det inte, så man kan bli tokig! » skrek mamma.
» Tag fast k u p a n!
H ä l l!
Akta!
Jag måste j u — » Flämtande af sinnesrörelse, störtade hon ut i salen, slog upp rutan och slungade ut ett häftigt » Är ni där? » Intet svar.
Lik en ursinnig magister, som luf- var om sina pojkar, tog vinden och ruskade trä- den på andra trottoaren, så att småkvistar röko omkring dem.
En dof oro började jäsa inom Malin.
Skogs- stigen på Liljeholmen var bestämdt igenyrd.
Tänk hvad drifvorna där skulle vara höga!
De räckte nog Tuttan upp till magen.
Så hon skulle snubbla, den lilla stackaren!
Och kanske gråta till på kö- pet, så sömnig som hon var.
Greta höll henne kanske inte ens i handen.
Förfärligt med så ' na där tanklösa, egoistiska slarfvor!
Visen kunde man ju inte räkna stort på.
Hon var j u bara barnet än.
Och pojkarne!
Tacka Gud, att de togo vara på sig själfva!
Men ängen — ängen!!!
Tänk om de ginge åt vänster — ut på viken — där man dagarna förut huggit vakar — » Men, Malin då, du tar j u rent lifvet af dig för ungarnas skull, » ljöd pappas röst från salongen.
» Vill du komma in, och det genast!
Annars blir det jag, som hämtar dig med tjänliga medel. » Den glada, godmodiga rösten verkade som olja på sjudande vågor.
Med en smäll som åt sin egen dumma rädsla slog Malin igen fönstret och skyndade in till sin man.
Allt var åter ordnadt där inne.
Taklampan var tänd, och glasbitarna hade blifvit utsopade af jungfrun.
» Hör du, Malin, du, jag sa ' åt Stina, att h o n och Johanna kunde lägga sig, » förkunnade pappa och snappade i förbifarten åt sig en af mammas händer, som h a n kysste.
» Vi vänta väl själfva ut ungarna, eller hur? » » Ja, det blir väl bäst, i synnerhet som de inte gärna kunna dröja länge till, » svarade mamma, i det hon tog upp en kvarlämnad skärfva.
» Men nu ska vi försöka ställa det så bra som möjligt, » föreslog pappa.
» Jag har gjort upp en krigsplan.
Nu är klockan tolf.
Längre än till half ett kunna de inte dröja.
Jag läser högt, an- tingen du hör på eller ej, för annars somnar jag.
Och hvar femte minut ränner jag ut och kikar efter gryllingarna. » » Käre, välsignade Ludde!
Du är då den allra raraste pappa, som finns! » utbrast Malin med verklig hänförelse.
» Se så, för sjutton, nu h a r sex minuter gått! » skrek Ludde, skinande af belåtenhet öfver loftalet och mån om att ytterligare göra sig förtjänt af detsamma.
» Ännu hörs ingenting af, » upplyste ban ögon- blicket därefter med orubbligt jämnmod.
Nu slog sig pappa bekvämt ned i gungstolen, härskade sig och började läsa.
Malin, som sjun- kit ned på braskudden vid hans fötter, nickade sömntyngd.
Dock hann hon aldrig somna, ty hvar femte minut vältrade sig Ludde ur gungsto- len med ett om de gamla väktareropen påmin- nande: » Tio minuter öfver tolf! » » En kvart öfver tolf! » » Tio minuter i half ett! » e t c, hvarefter han kilade ut i salen och vräkte sig halfvägs ut genom fönstret.
Då pappa klockan half två återkom från ännu en misslyckad expedition, vek han högtidligt ett hundöra i boken och sade till sin yrvakna hustru: » Nu lägger du dig.
Du gör hvarken ungarna eller dig själf någon tjänst genom att sitta här och bli utvakad, din lilla stackare.
Jag tar päl- sen på mig och går ett par slag här utanför, för jag är som en is om fötterna. » » Sakramenskade byke! » mumlade han en half- timme senare, där han, snöig som en julgubbe, trafvade fram och tillbaka utanför porten.
» Jag hade, min själ, lust att lägga upp dem, hela ra- den, och låta dem smaka på färskt björkris, dop- padt i saltlake, eller, som det heter på konstsprå- ket, smällimentos i sljärtamentos. » Han skrattade godlynt midt i förargelsen vid minnet af den upp- fostrande verkan dessa mystiska slagord, uttalade med fruktansvärd röst och min, fordom utöfvat på hans lilla skara.
» Men tänk, » han tvärstan- nade med en knyck, » tänk om de skulle stanna där öfver nalten!
Tuttan och Otto ha somnat i någon vrå, och fru Tibell har inte hjärta alt släppa ut dem i delta hund- väder.
Det är alldeles tydligt och klart.
Men dä ska också tusan gå här längre och stöfla. » Porten föll igen efter honom.
I den becksvarta tamburen slog h a n näsan i kanten af en garde- robsdörr, som för luftväxlingens skull lämnades öppen om natten.
Med en halfkväfd ed förde han sina fingrar undersökande längs näsan.
Därefter slog han sig lugnad ned på vedlåren och drog af sina stöflar för att icke störa Malin.
Men vid sängkammardörrens knarrande vaknade mamma.
Under det pappa drog fram sina tofflor under sängen, hugnade han sin hustru med den försäkran, att ungarna naturligtvis stannade hos Tibells öfver natten, att de fått hvarsin kudde och filt och mådde som göken, och att hon tryggt kunde lägga sig igen och » snusa på ».
» Än du själf då? » frågade Malin, tacksam för den henne bibragta öfvertygelsen.
» För säkerhets skull lägger jag mig inte förr än klockan tre.
Men se ' n ska ingen mänsklig makt förmå mig att vara uppe längre. » » Svep in dig i resfilten, käre lille Ludde! » ro- pade Malin efter honom, då h a n på tåspetsarna drog sig ut i salongen.
» Den ligger på garderobs- hyllan. » » Svepa in mig! » puttrade Ludde, i det han åter sjönk ned i gungstolen.
» Det tjänar just inte mycket till, när man ska upp på utkik hvar femte minut.
Jo jo, så är det att vara pappa, och ett beskedligt fä till pappa till på köpet! » Han ruskade på sig, sträckte armarna i vädret, så det knakade i lederna, och gäspade så hörbart, att ban blef rädd och lyssnande vände örat mot sängkammaren.
Se ' n grep han åter till boken för att fortsätta den på egen hand.
Klockan tre kvart på tre begynte lampan, som länge sett olustig ut, att flämta, smattra och osa.
Med ett vresigt: » Det fattades bara det! » slängde Ludde ifrån sig boken, tände ett af stearinljusen på spegelbordet och blåste ut lampan.
Återstoden af sina korta hvilostunder tillbragte han hopsjun- ken i filten, som han slutligen måst gripa till för att skydda sig mot kylan, med ögonen slött föl- jande visarens gång på det framför honom lig- gande uret.
När Ludde klockan tre för tjugusjunde gången stängde ventilen — h a n hade bestått sig det me- lankoliska nöjet att räkna sina fönsterpromenader — utstötte han ett lättnadens: » Se så, nu är det slut för denna gången! » Men då orden äfven för hans töckniga hjärna tycktes båda ondt för fram- tiden, tillade h a n eftertryckligt: » Och för alltid, såvida jag har något att säga i huset. » Därpå började h a n skyndsamt kläda af sig.
Då pappa, i skjortan och strumplästen, med famnen full af sina aftagna gångkläder, stod redo att ljudlöst förpassa sig in i sängkammaren, öfver- mannades h a n än en gång af sitt ömma faders- hjärta.
Försiktigt nedläggande sin börda, smög han, fantastiskt draperad i fillen, åter ut i salen.
Snöyran hade upphört.
I lyktan tvärs öfver ga- tan fladdrade lågan som ett irrbloss och kastade ett ostadigt sken på en bredvid lyktstolpen befint- lig mörk massa, som oafbrutet ändrade form.
För Luddes grumlade blick såg den ut som en jätle- stor polyp, hvilken slungade ut sina sugarmar hit och dit samt åter drog dem till sig.
Ännu hälft medvetslös stirrande på fenomenet, väcktes h a n S r S S ffl ITI ä Handväfda T v i n n e h e v i o t e r, K l ä d n i n g s -, K o s t y m - _.
och K a p p t y g e r samt G o s s k l ä d e r, S e h a l a r, F i l t a r, r r II cl T!
G a r n e r, G a r d i n e r etc. b i l l i g a s t, då ull o. stickylie inlämnas till besinning af en duns mot fönstret, som kom rutorna att skallra.
» Det är ungarna!
De kasta snöboll hit upp för att väcka oss! » Med af ifver skälfvande fingrar ryckte Ludde upp ventilen, grep den i papper insvepta och vid ett snöre fastbundna portnyckeln, firade ned den och ropade med stentorsröst: » Tag emot, där nere! » » Se där är pappa! » » Så länge vi fått vänta! » » Tack, lilla snälla pappa!
Nu h a vi den. » » Tack så mycket för i afton, ingeniör Wigert! » » Sof godt och dröm om mig, fröken Greta! » » Hvad vi ha haft skojigt! » » Kuckeliku, sof inte nu! » » Kanske vi skulle sträcka ut promenaden, kandi- dat Ström? » » Jag är våt ända upp till magen. » - Kläm inte min hand så med dina klometrar! » » Säger du det, långskank? » » Så fånig du är! » » Nej, nu måste vi gå!
Godnatt, godnatt!
Pax för drogen i morgon! » Så ljöd det förvirradt upp till Ludde.
De hade åtminstone haft roligt.
Till och med Tuttans röst smattrade som en liten trumpet.
Men det här- made pappa, att de ej hållit måttan och äfven nu, i sista minuten, drogo ut på tiden.
Ett ögonblick frestades han att göra slag i saken genom ett dundrande: » Upp med er, ungar, och det på eviga momangen! » Men så blef han rädd att göra sig löjlig för ingeniör Wigert och kandidat Ström och hvad de nu allt hette, de okända storheterna.
Och så nöjde h a n sig med att demonstrativt smälla igen fönstret.
I salongen kom han att tänka på, det barnen förmodligen inte heller hade tamburnyckel.
Små- trätande skyndade h a n ut i tamburen, drog frän patentlåset, sköt rigeln för det och tillslöt åter dörren.
Viss, att mamma ändå snart skulle bli väckt af barnen, intog pappa sängen med mindre försik- tighet än annars under liknande omständigheter.
Med ett klagande: » Det är då för väl, att det ändt- ligen blir ro i huset! » vände sig Malin otåligt om i sängen.
» Kära du, nu äro de här, » underrättade Ludde försiktigt.
» Kors i allan dar! » Malin blef genast spritt vaken.
» Du sa ' ju, att de hade stanna.t där i natt? » » Ja, jag kunde väl inte tänka mig annat.
Del här är ju uppåt väggarna.
Men vänta mej! » En gäll ringning på tamburklockan afbröt ho- nom.
» Se så, nu ha de kräken inte vett att känna efter om dörren — » En ny, ännu skarpare ringning ljöd.
» Det är nästan starkt, att inte Stina eller Jo- hanna kunna idas stiga upp och öppna, utan att jag ska sta ' igen, » utbröt Ludde förargad, i det han slog tillbaka täcket och satte sina iskalla föt- ter på golfvet.
» Kära du, du vet ju, att de sofva som stockar. » » Så är det, » mumlade Ludde, i det han grep det brinnande ljuset, » ju mer man skonar dem, dess mer — » » Kanske jag skulle — » » Liksom det vore bättre! » » Ludde lille, sätt för all del någonting på dig!
Du går ju rakt och förkyler dig, » jämrade Malin och tog hvad som var närmast till hands — sin egen röda yllekjol — samt kastade den efter pappa.
Men denne, som nu var mäkta förgrymmad, fort- satte obevekligt sin gång, barfotad och i blotta skjortan.
I salen, hvars golf bestod af hart när ohyflade bräder, fick h a n en tumsläng sticka i foten.
» Aj, f ö r.
» skrek Ludde och hoppade till, så att smält stearin flödade ned på hans hand.
I detsamma rycktes tamburdörren upp, och bar- nen, som ändtligen börjat trefva på låset och fun- nit dörren öppen, stormade in.
» Nej, se på pappa, så Iifvad han ser ut! » skrek Folke och slängde mössan upp i taket.
» Nej, men pappa, pappa då — » » Tig, ungar! » röt Ludde, sårad i sin faderliga värdighet och satte med kläm staken på pianot.
» Kläd af er på fläcken och laga er sen in i säng- kammaren.
Där ska ni få se på annat! » Och stödjande blott på hälen af den skadade fo- ten, linkade pappa in i sängkammaren igen, i det uppbyggliga medvetandet att göra en slät figur i barnens obarmhärtiga och skrattlyslna ögon.
Se vidare annonsafdelningen!
Färgning, beredning o ke- m i s k t v ä t t j e r k s t a i i e s mycket Alla färger äkta o. giftfria; HILDUR ANDERSSON Hufvudaffär: Hötorget 12.
Eikstel.
tel. 7Ö53.
Filial: Södermalmstorg 4.
tel. 30 135.
Från London for hon till Frankrike, därifrån till Tyskland, så till Danmark och därifrån till Sverige.
Härifrån går färden via Norge tillbaka till Frank- rike, därifrån till London, och sedan reser miss Reynolds, hvilken som äkta amerikanska oj drager i ringaste betänkande att ensam resa jorden rundt, till fjärran Australien, där äfven skott finnas af den stora föreningen K. F. U.
K. Alvilde Prydz, den norska författarinnan, som för närvarande gästar oss, och hvilkens porträtt vi nyligen meddelade, uppläste vid Kvinnliga Iduns samkväm i lördags ett af sina stämningsstycken, » Et Liv ».
Sånger af Söderman, Grieg m. fl.
ut- fördes af fröken Helfrid af Wetterstedt och piano- stycken af Godard och Lack af fröken Emilie Ulf- sax.
Konstutställningen för aftonen utgjordes af programmet till 10-årsfesten samt en serie vid den samma förekommande skämtsamma målningar af fröken Ellen Jolin och af en hedersadress till säll- skapets stiftarinna, fru Calla Curman, utförd af fröken Emy Meyer.