Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kärleken mellan man och kvinna är och förblir det ämne, diktarne i alla tider helst sysselsätta sig med.
Kärleken, sådan den med braskande anspråk i detta känslornas tidehvarf skildras, och sådan den i teorien godkännes af våra sensationsmänniskor, framträder van- ligen i den mest sensuelt starka kolorit samt så blottad på allt andligt innehåll, att den icke förtjänar att kallas kärlek.
T y det är som oftast allehanda låga begär och passioner, som göra anspråk på kärlekens namn.
I gynn- sammare fall låter man » le besoin d ' aimer » (be- hofvet att älska) hos en ung kvinna framträda under den poetiska bilden af den sjudande safven, och hon blir kär i den första något så när antaglige man, som kommer i hennes väg.
Det förra en lika utsliten som god och träffande bild; det senare en iakttagelse, som verkligheten oupphörligt besannar.
Men trots det att författarne nog till en viss grad göra rättvisa åt ungmöns behof att idea- lisera och att likt Titania se sin kärleks före- mål genom illusionernas dager, så förbise de dock, att detta kvinnans » besoin d ' aimer » är väl så mycket en själens och hjärtats som en sinnenas sak.
— I andra fall skildras kärle- ken så mängd af åtrå, feber och sinnesyra, så blottad på hvarje värdighetens sans och behärskning, som funnes det intet sådant som en känslornas disciplin.
Vi se visserligen stän- digt i lifvet, huru kärleken trotsar alla formella regler och bruk, men den trotsar sällan naturen, och denna känslans disciplin är så långt ifrån att — såsom våra diktare förmena — vara liktydig med band och fjättrar, att den är be- roende af en verklig lifsinstinkt.
De första människorna blefvo varse sin nakenhet, så fort de smakat på kunskapens träd; de första spå- ren af civilisation taga sig städse uttryck i ett uppvaknande af blygsamheten.
Den nordiska kvinnans kärlek är sällan vare sig synnerligen expansiv eller sensuell.
Den har en viss skär, behärskad karaktär.
Det nordiska skaplynnet har en något tung, dröm- bunden natur, som vållar .att kvinnorna i allmänhet hvarken vilja eller kunna fullt ex- ponera sina känslor.
De handla omedvetet efter den lyriska tonkonstens regel att icke låta alla röstens resurser strömma ut, utan bevara en inre fond, på det att icke stämman må förlora sin fullhet och charme.
De » slösa icke kungligt » med sina kärleksyttringar — såsom en modern erotisk term lyder.
Deras kärlek är en hjärtats, långt mer än en blodets sak, och därför är den mera intensiv än erup- tiv.
Den lyser ej med de elektriska solar- — 2 — nas dårande och bländande glans eller slock- nar i plötslig natt och kyla såsom dessa; den brinner med den nordiska brasans lugnare, mildare sken och värmer ännu, när den icke längre flammar upp i lågor.
Måhända har denna erotiskt sensuella konst- riktning varit en nödvändig kris, betingad af att ett missledt ideelt nit förut alltför mycket undertryckt och förnekat den sinnliga sidan i människonaturen.
I så fall har denna rikt- ning dock i sitt syfte att höja naturen skju- tit långt öfver målet, vida längre än reaktio- nernas lag i allmänhet tillstädjer.
Ja, så långt att man nu som oftast oskärar den natur, hvil- ken ett ursprungligt syfte sålunda möjligen varit att höja.
Såväl den högre som den lägre naturen i oss äger berättigade kraf på att re- spekteras.
En öfver-idealistisk tids diktning gaf oss overkliga människogestalter; en öfvcr- sensuell framställer motbjudande vrångbilder af människan.
Man antingen förbiser eller förnekar, att den lägre sidan i vår natur såväl som den högre lyder under utvecklin- gens och fullkomnandets lag.
Likaså förbiser man att, fastän den högre naturen i oss icke har att förkväfva och undertrycka den lägre, den dock har att vara dess herre.
Den känslosfer, från hvilken vår skönlitte- ratur länge hämtat sitt stoff, är vorden så stillastående, kvaf och febermättad.
Den har behof af att genomfläktas af friska vindar; men den behöfver ock att vidgas och fördju- pas.
Vi trängta efter att.en hälsans gudinna göte sin kraft och sundhet i det estetiska lif- vet.
Däremot skulle kanske äfven en hälso- bringande flod strömma in i det lefvande lif- vet och gjuta sundhet och kraft in i det upp- skrufvade, åt hysterien tenderande känslolif, som torde vara en alltför allmänt förekomman- de företeelse i vår tid.
F ÖR N Å G R A Å R SEDAN talades det om här i orten, att en gammal sjuksköterska, som numera var utsliten och behöfde hvila, var flyttad till vår lilla afkrok af världen.
Hennes namn var förr ofta nämndt i sam- band med omorganiserandet af vår sjukvård och hon hade varit bland de första bildade kvin- norna, som i Danmark med god framgång ar- betade för en förbättrad och tidsenlig sjuk- vård såväl på sjukhusen som i de enskilda hemmen.
Då jag själf i flere år har ägnat mig åt samma arbete, var det naturligt, att jag mycket intresserade mig för fröken H. och gärna ville lära känna henne närmare, då vi j u måste hafva många gemensamma intressen.
Men ett par år gingo, utan att vi kommo i beröring med hvarandra.
Folket sade hon var sjuk, men att de fattigaste bland befolkningen dock finge komma till henne.
Hon hjälpte dem med råd och dåd, så långt hennes förmåga räckte, sände dem i annat fall till läkaren på platsen.
En dag i somras blef en af mina skyddslingar — en gammal gumma — sjuk.
Då jag tittade in till henne, fick jag höra, att fr. H. redan varit där, och nu gafs det för mig en anled- ning att besöka henne samt få höra hennes åsikt om den stackars sjuklingen och hvad som borde göras i mer än ett afseende.
Högt och fritt låg fröken H — s hem, omgif- vet af skogklädda höjder.
En ganska bred å flöt nedanför huset, där det låg och liksom smålog i solskenet, rödmåladt med sina hvita knutar.
En bred väg å ömse sidor, kantad af en syrenhäck, ledde från stora landsvägen upp till huset.
Det var för öfrigt omgifvet af en liten vacker trädgårdsanläggning samt ett lågt rödt staket m e d hvita spetsar.
Jag öppnade den lilla grinden — en känsla af hemtrefnad och värme mötte mig.
Den strålade ut från de låga fönstren med deras hvita gardiner, många blommor samt infattning af yppiga humlerankor — den lyste och nic- kade mot mig från solrosorna, som, höga och låga, i en lång rad klädde det gamla husets södra vägg.
På den höga trappan låg en svart vacker pudel.
Då han fick se min värda person, mor- rade han och gaf till ett högt skall, men efter en noggrann undersökning förstod han, att jag kom m e d vänliga känslor för hans matmor, började därpå sakta vifta med svansen samt lade sig åter på sin upphöjda plats, dock nog- grant bevakande mig med sina kloka, vaksam- ma ögon.
Jag stod just och funderade, om jag skulle taga m o d till mig och klifva öfver denna väktare in i huset.
I det samma hördes raska steg från an- dra sidan byggningen och en medelålders kvin- na kom mig till mötes.
Det syntes på hän- derna och det stora förklädet, att hon sysslat med trädgårdsarbete.
Ansiktet bar spår af sjuklighet, ryggen var böjd, håret, som slät- kammadt låg öfver den breda pannan, hade silfverstänk, men ur ögonen, som visserligen hade ett " trött uttryck, framlyste humor och ett gladt lynne.
De fastades forskande och genom- trängande på mitt ansikte, men mildrades, då jag sade mitt namn och ärende samt tillade, att jag ej länge skulle taga hennes tid i anspråk.
Jag hade nämligen hört, att hon ogärna tog mot besök af främmande människor.
Hon hade jn i så många år lefvat och verkat på stora områden, bland mycket folk — nu behöfde hon hvila både till kropp och själ.
Men då hon då förstod och fick höra, att jag också ägnat mig en del åt sjuk- och fattigvård, syntes hon intresserad och bad mig stiga in i det lilla hemmet.
Innan jag visste hur det gick till, satt jag placerad i en gammal bekväm soffa — blef ombedd att stanna och dricka en kopp kaffe — men jag finge själf hålla mig sällskap, me- dan den bruna kära drycken kokades, hon hade ingen tjänarinna — och med en kort, men vänlig nick gick hon ut i köket.
Hvad det var hemtrefligt i de låga, men ändå så ljusa rummen — möblerna voro så enkla, men vackra taflor prydde väggarna, blommor öfverallt samt en välförsedd bokhylla.
Öfver det hela låg en stämning af frid och för- nöjsamhet, som gjorde, att man genast trifdes och kände sig hemma.
Efter en kort stund k o m hon in med en treflig kaffebricka, och då kaffet var drucket, började vi tala om flydda dagar.
Hon berät- tade — jag lyssnade uppmärksamt.
Det ena minnet tog det andra med sig.
Hvad de voro gripande, dessa enkla berättel- ser ur det verkliga lifvet — med sina breda mörka skuggor af lidande och sorg, blandade med ljusa varma solstrimmor af försakelse, hjältemod, kärlek hopp och lefvande tro!
Själf var hon som förvandlad, den gamla sjuksköterskan, hon syntes föryngrad, gestalten blef spänstig och energisk, kinderna rodnade och ögonen strålade, om också ibland en fuk- tig dimma lades öfver dem.
» Ni borde ej låta dessa edra minnen begraf- vas af glömskan.
Berätta dem för den stora allmänheten, och de skola säkert gagna den verksamhet, åt hvilken ni offrat er ungdom och alla krafter.
Ni skakar så sorgset på hufvudet — är ni för trött, låt mig då för-
— 3 — söka återge dessa edra kära minnen, så godt jag kan. » Hon svarade jakande, och sålunda kom jag i tillfälle att få en inblick i denna rika skatt- kammare — måtte den ej mista för mycket af sin rikedom genom min oförmåga att rätt återge dessa minnen ur lifvet, af hvilket det första här följer och bär namnet: » SYSTER SIGNE. » Det är underligt, men alltid då jag tänker på dig, kära gamla vän och kamrat, står för mitt minne ett dämpadt, men ändock klart ljus i en halfmörk lång korridor.
Ljuset när- mar sig — det är en liten lykta, som bäres af en fin, smärt gestalt.
Det är » syster Signe », som kommer så ljud- löst som en ande i nattens tystnad, endast af- bruten af de sjukas suckar och dämpade kla- gan.
Syster Signe förestår eu af de medicinska afdelningarna på det stora Kommunehospitalet i Köpenhamn, och om hon också är aldrig så trött efter dagens stränga arbete, gör hon all- tid en rond hvarje natt för att se till sina sjuka och att de » systrar », som vaka, äro på sin post.
Mången natt har jag vakat på en af de stora salarne.
Dörrarna stodo alltid öppna till den stora korridoren.
Då glimmar plötsligt det lilla ljuset — de sjuka tyckas liksom ana, hvem det är som nalkas, att det är hon med den lätta smärtstillande handen, de underbara kärleksfulla ögonen.
Hvad hon var vacker med sitt fina själfulla ansikte och det bruna vågiga håret under den hvita mössan.
Aldrig har jag sett någon som hon kunna röra sig så ljudlöst och lätt mellan sjuksängarna, och alltid var hon glad och hade vänliga uppmunt- rande ord till oss alla, fastän ögonen allt ibland skvallrade om tårar och utkämpade strider.
Det var för oss unga sjuksköterskor intet så uppfriskande och lärorikt som att arbeta sam- man med eller under » syster Signe ».
Hon gick j u alltid i spetsen, och vi ville så gärna följa henne, fast det ej var någon lätt uppgift.
En af oss frågade henne en gång, hvarifrån hon fick kraft och mod — hon pekade på en liten nött bibel, som låg på hennes bord, och sjöng sakta med sin klara stämma: » Altid frejdig när du går, Veje Gud tör kjende, selv om du til Målet når först ved Verdens Ende. » En ' dag fick hon order att förestå barnaf- delningen på en af kirurgiska afdelningarna.
Jag var nog lycklig få följa henne dit.
Själf var hon strålande glad.
» Jag är så road af små barn, är j u den äldsta af många s y s k o n / o c h jag tycker det är så synd om alla dessa små stackare. » Hur lätt och varsamt hon lade de svåraste förband, jollrade, sjöng och lekte för de små sjuklingarne, och låg där en liten nykomling och grät efter &gt;mor », torkades tårarne fort nog och plågorna kändes mindre, då » mor Signe » smekande strök den lilla pannan och ansiktet med sin goda, mjuka hand.
Vi hade haft en sträng tid, många svåra fall, och » sy- ster Signes » lilla lykta lyste flere gånger o m natten.
En morgon orkade hon ej stiga upp • — hon hade feber, och professorn sade det var öfver- ansträngning — hon måste någon tid hålla sig stilla i sängen. '
Julafton på morgonen var hon bättre, men orkade ännu ej vara uppe.
O m kvällen, då julgranen tändes m e d alla dess otaliga ljus, tyckte vi alla, att de ej brunno så klart som vanligt — vi saknade henne.
Vi samlade dem af barnen kring oss, som kunde vara uppe, och stodo i en krets kring den stora gra- nen, väntande vår präst, professorn samt de tjänstgörande läkarne.
När alla voro komna, skulle julpsalmen, som » mor Signe » inöfvatmed en del af barnen, sjungas.
Men alla stodo tysta — där låg väntan i allas blickar.
Då hördes plötsligt taktfasta steg ute från korridoren — något ljust, strålande bars in af starka armar, lyftades upp, så alla kunde se det, sattes sedan varligt ner i en sjukstol.
» Mor Signe » var kommen för att ta upp » barnens julpsalm », och med klar, fast svag stämma l j ö d: » Stilla natt, heliga natt » — och däri instämde stora och små.
Varmt och innerligt talade sedan vår gamle präst öfver Guds kärlek till oss stackars män- niskobarn, och huru ett af hans förnämsta bud till oss är: » att vi skola älska hvarandra in- bördes och söka efter bästa förmåga lindra och hjälpa, där sjiikdom, nöd och sorg äro rå- dande. » Därpå sjöngs ännu en kort psalm och den enkla festen var slut; men ljusen lyste nu klara, och sedan de slocknat, tindrade de ännu i glada, hoppfulla ögon.
Nu dröjde det ej lång tid, förrän » syster Signe » åter var i full verksamhet, och i många år fortsatte hon sitt kärleksverk på det stora sjukhuset.
Så blef det sjukdom i hennes eget hem, hon måste lämna sitt kära arbete och, då mo- dern blef bättre, öfvertaga ledningen af ett stort hushåll på föräldrarnes egendom.
I ett bref till mig säger hon sig vara glad att få vara till nytta i hemmet, men saknar ej så litet sin gamla verksamhet, kamraterna och hela lifvet på det kära sjukhuset.
Slut- orden i hennes bref v o r o: » Hvad du savner, savn det let!
Hver en Stund har sine Byrder og sin Glsede — glem ej det. » MITT FÖR BARN.
IDUN AF EN PENNTECKNING BLANKA.
M I T T K Ä R A, älskade barn!
Mitt eget barn!
Det var djup natt, sorgenatt, omkring mig, när du kom ned till mig.
D u såg med dina klara ögon på mig, de blefvo till två strålande stjärnor inför min syn, de värmde mitt frusna bröst.
Hur hade jag ej önskat att få draga bort till de okända landen och följa honom, som är din far, som endast en gång gjort mig sorg, när han gick ifrån m i g?
Jag hade gråtit, jag hade bedt att få följa honom, att åter få hvila i hans famn.
Jag glömde, att jag snart skulle få ett nytt väsen, dig, att ä l s k a — f ö r l å t mig det!
På för- tviflans branter hade jag vandrat, mina blic- kar drogos mot förintelsens väg.
Hur tung och brant syntes mig ej lifvets väg att färdas ensam!
Mitt hufvud svindlade, ur de mörka djupen hördes sirenerna sjunga lockande, loc- kande.
Då förnäm jag en röst, den klang så svag, så hjälplös.
» K o m tillbaka, » kved den, » vänd ditt sinne mot mig.
Jag behöfver dig. » Se, jag vände mig om, och jag såg dig, min älsk- ling.
Jag tog dig upp i min famn, slöt dig till mitt hjärta och var moder af all min själ.
Då kände jag liksom hade » hans » ande smekt min kind och din.
Då tror jag den stunden var när, efter hvilken vi längtat, om hvilken vi drömt, han och jag.
Vid mitt hjärta har du hvilat sedan dess, min kärlek till dig gaf mig den lust att lefva, som jag ännu känner.
Det var du, som gaf håg till glädje och skratt, kraft till arbete, mod till strid mot fattigdom och nöd.
Det var du, som kom mina tankar att samlas, min penna att flyga.
Du var det.
I D U N 1899. som gaf känslan af vårluft och rosendoft åt vårt hem, som kom mig att glömma, att mör- ker fanns till, du mitt solskensbarn!
När du låg i mitt sköte, och jag skådade in i ditt anlet, hur älskade jag dig ej?
När din mjuka kind stänktes af tårar, när jag kysste dem bort och du glömde din sorg, hur kär jag höll dig, mitt barn!
Mången stund af mystiskt välbehag ha vi njutit, när du och jag i skym- ningsstunden berättat hvarandra om och o m igen de kära sagor om älfvedanser och mån- skenspilar, om skogsfruar och tomtar och allt hvad trolltyg skog och marker gömma.
Du smög ditt mörka hufvud mot min arm, fast rädd var du e j.
Minns du, s ä g?
Solskenet ligger öfver blanka isar, det glittrar på granarnas snö- bräm.
D u och jag och en hel skara af dina små vänner ila framåt.
Med skridskorna ritar jag runor i isen, det är lyckosejd för dig, för dig.
Hur gladt allt var, när det gick bra i skolan — och det gjorde det j u alltid.
Du var min glädje.
Så kom den första stora dagen i ditt lif, åtminstone den för dig medvetna.
Dina ögon stodo fulla af tårar, men din röst var lugn och klar, när du lofvade följa Hans bud och van- dra Hans vägar, på hvilken du så fast trodde.
Så var du då » stor ».
Aren gingo.
En dag kom, det var munterhet och skratt, så som det väl aldrig varit i vårt lilla hem.
Blom- doft hvilade så tung, och solen sken och glän- ste, dess strålar dansade öfver middagsbordets hvita linne, på dess silfver och slipade glas.
Glänste, glänste klarast dock på den kära hvita mössan på ditt hufvud.
Det var eget, men obestridligt: ett namn förekom ofta, mycket ofta i dina samtal, det var namnet på en man.
• » Barnagriller, första hjärtesprickningen, vårdrömmar, » tänkte jag och jag log.
Så helt hastigt hördes det nam- net ej mera af.
Jag tänkte ej därpå.
Då en dag, en skymningsstund, smyger sig ett burrigt, mörkt hufvud mot min skuldra, en rodnande kind brinner mot min, darrande läppar hviska i mitt öra.
Den gamla sagan berättas mig af mitt barn.
Den gamla kära, den nya sagan!
Jag gläder mig åt din lycka, barn, men Mig är, som om du glede ur mina armar, och jag trycker dig j u likväl så fast, så fast till mitt hjärta.
Mig är, som värmde dig ej mer mina kyssar, som skulle mina smekningar trötta dig.
Jag vet, jag gjort dig orätt och likväl — — Han kommer och beder, beder, att .jag skall gifva honom det käraste jag äger, min stör- sta skatt, dig, och han får dig, du får ho- nom.
Å t hvarandra ger jag er.
Locktonerna ljuda, som de gjort i århundraden.
Den dag kommer, när du och han, din äl- skade, förenas för alltid.
Ni draga till eget bo, till ert mjuka fågelrede för att kvittra er lycka, glädje o c h — sorg gemensamt.
Mitt barn, jag är ensam nu.
Tyst är det i mitt hem.
En stund ser jag mig omkring.
Pianot står stängdt, det ser tomt ut på not- hyllan.
En röd aftonglöd skimrar genom fönst- ret af din forna kammare.
» Ensam 1 » ljuder det inom mig.
Den natten, den första på lång tid, då ej din kyss tryckte mina ögon- lock till sömns, då ej dina andetag från rum- met bredvid voro min vaggsång, blef jag bit- ter i mitt sinne.
Svartsjuka, afund tärde mig.
Mörkt var det inom mig.
» Hon är borta, för- lorad!
För alltid, » kved jag.
» Ej en tanke sän- der hon mig nu, nu då hon är lycklig, och jag tänker blott på henne och är ensam, all- deles ensam.
&gt; — Vårsolen höjde sitt anlete öfver jorden; den log, alla skuggor veko un- dan, försvunno, så äfven de, som hvilat öfver mitt sinne.
Det var den första, enda gången, jag hyst sådana mörka tankar om dig.
D u förlåter m i g?
Liten, det händer aldrig mer.
— 4 — Vaxholms hotell med.
dess restaurant var för både stockholmare och turister kändt och kärt som en härlig utflyktsort i soliga sommardar.
Vi bringa därför ock en af- bildning af det gamla ho- tellet, sådant det tedde sig före branden, jämte en vy af eldsförödelsens styggelse, hvilken Iduns utsände fotograf tagit på platsen.
Det gamla hotellet var för öfrigt redan utdömdt och skulle snarast rifvas för- att lämna rum för en tidsenligare restaurant- byggnad.
Som en fågel Fenix kommer nu denna att resa sig ur askan, som gömmer så många glada stockholmska sommarmin- nen I VAXHOLMS HOTELL FÖRE BRANDEN.
(i BAKGRUNDEN FÄSTNINGEN.)
Barn, nu, ständigt, är och blir du min.
Intet kan skilja oss åt.
Synd, d ö d?
Nej, din mo- ders öga ser dig, din moders öra hör dig.
Djupast sjunken, högst flugen, j a g är dig när i kärlek.
O m all världen öfvergåfve dig, jag öfvergåfve dig ej.
Nu förstår du mig fullt, helt, nu med ett eget barn vid din barm.
Du förstår mig, när du kysser dess mjuka kind, dess späda hand.
O, mitt barn, mitt solsken, mitt eget, kära älskade barn!
VAXHOLMS HOTELL I GRUS OCH ASKA.
J UST MEDAN vår hufvudstads käcka brandkårs- gossar natten till Trettondagen som bäst firade julen med en liten bal på sin &gt;högvakt », slog likt en bomb underrättelsen ned, att Vaxholms gamla hotell stod i eld och låga och att deras bi- stånd anropades för det hotade lilla garnisonssam- hället.
Ut från dans och lek i köld och vinternatt att bringa hjälp och räddning!
När de med ångaren väl hunno fram till be- stämmelseorten vid Vaxholmsfjärden, var det emel- lertid för sent att rädda något af det gamla träslottet.
Det brann som fnöske till grunden.
Emellertid begränsades elden och faran afvärjdes från den om- gifvande staden, KVINNOÖDEN CENDRILLON.
GER OCH KVINNOBILDER: FÖR IDUN AF BIR- SCHÖLDSTRÖM.
M INNS J A G ej orätt, är det Byron, som någonstädes säger, att ett ringa ting oss ofta minner på, hvad djupast in i tanken ligga må: en ros, en ton, en bild, en enslig trakt drar gnistan fram ur minnets dunkla schakt.
Jag fick en liftig förnimmelse af denna strof, när jag under vår minnesvärda utställnings- sommar besökte Teater- och musik-utställningen å Djurgården och där, midt bland de stora oljefärgsbilderna af svenska scenens storheter, såg instucket ett porträtt af en äldre dam, till utseendet så borgerlig som helst, och hörde det vara en bild af f. d. premieraktrisen vid kungl.
operan Elisabeth Frösslind, men taget långt efter det hon dragit sig tillbaka i pri- vatlifvet.
Denna bild framkallade i erinringen enkla, hulda toner af en gammaldags musik, fram- lockade från pianots strängar af min moders händer från ett gulnadt nothäfte, hvilket till- hört min mormoder.
Och därefter tyckte j a g mig återförflyttad till den gamla hederliga Segerlindska teatern i Göteborg, i hvars salong jag som barn mer än en gång såg en liten gumma placerad i en första radens loge.
På nothäftet stod: » Ouverture ä Cendrillon, par M. Isouard, nommé Nicole de Malte », och den åldriga i teaterlogen var hon, hvilken en gång å vår främsta lyriska scen varit Cendrillon, sångspelet med text, efter hufvudpersonen den allbekanta sagan, af Etienne och musik af Isouard.
Och en och annan åldrig dam fanns då ännu, som hågkom Cendrillons kupletter; Jag, blygsam, tyst och undergifven, får undangömd för världen gå, och inomhus min plats är gifven där invid spisen i en vrå.
Men denna platsen, sämst af alla, ej alltid unnas mig en gång; se, därför plär mig folket kalla: den stackars lilla Cendrillon.
Då systrarna, förnäma, klena, ej ens i minsta syssla ta, jag huset sköta skall allena och hinner sköta det rätt bra.
Flink, lydig, uppmärksam mot alla, jag tjänar alla utan tvång; och därför borde de mig kalla: den lilla snälla,Cendrillon.
Den tack jag utaf dem får röna är skrik och bannor och förtret, och aldrig de min möda löna med minsta ord af vänlighet.
Men låt dem känslolösa vara och gärna se min undergång — Gud skall ändå helt visst bevara den stackars lilla Cendrillon.
Det var d.
23 febr.
1 8 1 1, som sångspelet första gången gafs i Stockholm och den 18-åriga Kristina Elisabeth Frösslind utförde titelrollen.
H Hennes utförande af denna roll gaf anled- ning till en för den tiden ovanlig uppmärk- samhet, ej minst emedan en häftig tidnings- polemik därom uppstod.
I » Journalen », Wall- marks tidning, hade en recensent bl.
a. yttrat, att m:ll F. visserligen som Askungen vore både ung, vacker och naiv, men också » litet gauehe », samt att hon som prinsessa hade » för liten statur och bristande öfning. » Så tillkom den vid teatern vanliga afundsjukan, hvilken vid ett tillfälle gick så långt, att under en representation en kvinnlig kamrat vid Cen-
_ drillons utträdande från kulisserna på scenen bakifrån slet sönder hennes klädning i ryggen, men dock utan att vinna sitt syfte, som var att bringa henne ur fattningen, ehuru hon vid sin sortie måste gå baklänges.
Ett annat obehag för den unga skådespelerskan var, att hon å öppen gata brukade omringas af unge hyllare af hennes konst, hvilka hurrade samt till och med en gång ville — hissa henne!
Det gick så långt att hon vid mer än ett tillfälle för att undgå dessa yttringar af obor- stad förtjusning nödgades efter spektaklets slut stanna kvar i teaterhuset och tillbringa natten i sin klädloge.