Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I båda äro de respektive firmor- nas grundläggare, Jaluzot och Hériot, äfven hufvudägare.
* * * Jag har hört mången fråga: hvarför äga vi inte Bon Marché, Louvre eller Printemps — i reducerade proportioner naturligtvis?
Och jag instämmer.
Småhandlaudena skulle väl inte bli nöjda därmed, det vet jag nog.
I Paris ha deras klagomål vunnit gehör hos hrr lagstiftare, som sedan ett par år — mycket rättmätigt för resten — börjat särskildt beskatta de stora modemagasineu, så att t. ex. A u Bon Marché betalar 196,000, Louvre 205,000 och Printemps 68,000 francs i skatt.
Men hvilket gagn har ej af dem den stora allmänheten, för hvilken billigt pris är han- delns a och o!
Och ni, mina damer, vore säkerligen ej de sista, som blefve belåtna, om ni på ett enda ställe kunde förskaffa er, hvad ni nu en förmiddag behöfver söka i 7, 8 butiker.
— — Ja, ja, jag pläderar visst inte för något ofödt företag i den riktningen, det är blott en liten framtidshägring jag velat låta skymta i denna framtidsbildernas och fram- tidspalatsens tid.
Kanske är det en smula egoism med i spelet också: herrarne, som nu.
hm !.
ej utan knot draga upp plånboken, då det gäller damernas toalettartiklar, skulle.
Enfin, damernas paradis blefve, när allting kom omkring, — herrarnes paradis!
Från lidandets o e h barmhärtighetens värld.
Några Stockholmsbilder af Cecilia Bddth-Holmberg.
Nattasylen för kvinnor.
(Forts.) fi^sylens ändamål är att bereda hem och T i T värn åt fattiga, husvilla kvinnor, vare qJY 3 i g dessa — såsom mycket ofta är fal- let — äro främlingar från landsorten, som be- gifvit sig till hufvudstaden för att söka tjänst, men ensamma och okända hafva svårt att finna såväl sådan som en tillflykt för närma- ste tid; eller de äro olyckliga hustrur och mödrar med sina barn, för hvilka det egna hemmets port stängts, eller som måst fly från detta » hem » ut på gatan i mörka kvällen för att undkomma en rusig och vildsint mans oeh fars hugg och slag; äfven från sjukhuset ny- ligen utskrifna kvinnor, bvilkas svaga krafter änsu ej tillåta dem något ansträngande arbete, finna här kärleksfull vård, få hvila ut och hämta mod och styrka.
Af de besökande mottagas alla, utom de, som genom sitt uppförande visa, att de föra ett lastbart lif; ej häller emottagas kvinnor, behäftade med smittosam sjukdom; stundom händer det, att asylen uppsökes af hela hus- villa familjer, man, hustru och barn; åt den förstnämnde anskaffas då plats å » härberget för husvilla män ».
» Gä3terna » emottagas mellan kl. 6 — 9 e. m. Nattasylens första föreskrift heter bad, och denna måste följas, oaktadt en mängd kvinnor, som kanske aldrig underkastat sin kropp nå- gon så genomgående tvagning, äro mycket rädda för detta bad.
Under asylens första tid var det mången, som hällre gick sin väg för att tillbringa natten i en port än i asylens in- bjudande rena bädd, till hvilken dock vägen gick genom badrummet.
» I asylen, » yttrade sålunda en kvinna, som gått sin väg i harm öfver den i hennes tycke barbariska bestäm- melsen, » tor man lifvet af folk först genom varmt oeh sedan genom kallt vatten. » Ehuru motviljan för badet hos de fattiga kvinnorna långt ifrån hunnit öfvervinnas, veta dock nu- mera de flesta, som komma till asylen, att detta vilkor måste uppfyllas; mången ser det också med belåtenhet och finner en lisa och lättnad där.
När kvinnan kommit ur badet, får hon ej påtaga sina egna kläder; hon blir iförd asy- lens dräkt, ett fotsidt linne, en tjock och mjuk hvit flanellskjol, en blå tjock filtnattrock, strum- por och mjuka filtskor.
Deras egna kläder bli sedan plagg efter plagg rengjorda och tvät- tade samt upphettade i gryta, när så behöfves; mången gång händer det, att de äro så usla, att en hel ny dräkt måste anskaffas åt ägarin- nan, innan hon åter kan lämna asylen.
Dessa kläder, som så bortskänkas, bestå såväl af linneplagg som af andra persedlar.
Det vore naturligtvis omöjligt för asylen att i detta hän- seende öfva så stor välgörenhet, som fallet verkligen varit, om ej vänliga, för asylen in- tresserade personer ihågkommit densamma med gåfvor af aflagda kläder.
Och ställer jag härmed en liflig uppmaning till en hvar, som läser dessa rader, att på detta sätt hjälpa till i en verksamhet, som är välsignelserik och god.
I hvarje hus samlas alltid under årens lopp större eller mindre för- råd af gamla kläder, som man ej vet, huru man riktigt skall använda — sänd dem till nattasylen!
Dennas föreståndarinna, som på närmaste håll ser den djupaste nöd, vårt Sve- rige kanske kan uppvisa, kan också bättre än någon annan använda en sådan gåfva.
Man behöfver ej frukta, att kläderna skola vara för gamla, för fula eller för slitna; de komma i alla händelser att bli en högtidsskrud för nå- gon stackars kvinna, hvars paltor nästan hålla på att multna pä hennes kropp.
Alltså — Iduns läsarinnor — glömmen ej denna välgörenhetsinrättning!
Efter badet samlas kvinnorna i ett större rum med flere bäddar; de få kvällsvard, och efter aftonbönen får en hvar gå till sin bädd.
Klockan sju på morgonen stiga de upp, bädda upp sina sängar så snyggt som möjligt — för de flesta stackars nattgästerna något ytterst ovant; husmodern måste därför alltid göra om det, sedan de äro gångna.
Sedan de fått frukost och morgonandakt hållits, måste alla lämna asylen.
Dennas ut- rymme och ekonomi tillåta nämligen ej ett vistande äfven om dagen, hvilket asylens le- dare betraktar som ett önskemål, enär de kvin- nor, som alldeles sakna sysselsättning, då här kunde erhålla lämplig sådan, till dess annat arbete hunnit anskaffas åt dem.
De, som komma redan klockan sex e. m. och stanna till klockan nio f. m., få, om de för öfrigt äro i stånd därtill, lappa och stoppa litet åt sig; men oftast äro de kvinnor, som komma, ut- svultna, utmattade, förskrämda och förtviflade och alls ej i stånd att » föra nålen ».
En husvill kvinna får kostnadsfritt vistas tre nätter i asylen; i medeltal har dock hit- tills härberge lämnats hvarje besökande sex k sju nätter; från och med den fjärde natten betalas dock för säng, bad, kvällsvard och fru- kost 25 öre.
Men huru ofta händer det ej, att denna summa ej kan erläggas af den, som intet äger och intet arbete kan finna!
Antalet sängplatser är numera tjugo, och under år 1891 hafva 289 kvinnor och barn härbergerats vid asylen; tillsamman 1,586 säng- platser hafva varit upptagna, hvilket i medel- tal utgör 6 nätter för hvarje person.
A f dessa kvinnor hafva 107 erhållit plats eller lämpligt arbete, 44 hafva blifvit sända till försörjnings- inrättning, 7 till sjukhus och 9 till hemorten.
Man skall kanske finna antalet besökande ringa för den enda asylen för kvinnor i vår hufvudstad; men orsaken härtill — - utom den för mången afskräckande fordran på en grund- lig kroppslig rengöringsprocess — torde för- nämligast vara, att asylen i det stora hela ännu ej är allmänt och tillräckligt känd; dess arbete försiggår stilla och obemärkt, ehuru helt visst i sann mening välsignelsebringande.
Man måste dock äfven ihågkomma, att den enbart är i verksamhet under tiden från den 1 okt.
Under de senaste åren har den utvidgat sin verksamhet utöfver den egentliga uppgiften.
Tanken att bättre tillgodogöra tillgången på badattiralj har ledt till ett erbjudande åt Öster- malms fattigskola att två gånger i veckan sända 12 gossar och 12 flickor till asylen för att bada.
Efter badet få de små en god och kraftig middag.
De händer äfven ofta, att fat- tiga mödrar komma med hela sin barnskara och bli mättade och värmda, och genom en- skilda personers försorg hafva, mot det att badvattnets uppvärmning ersattes, äfven små fattiga barn från andra stadsdelar fått bada
I DUN 1892 År 1891 serverades sålunda ät fattiga folkskole- barn ej mindre än 800 bad med åtföljande mid- dagsmål, och till april detta är bafva redan 400 små barn från gator och gränder där fått bad och mat.
Detta de fattigas bespisande skulle dock af ekonomiska skäl ej kunna gå för sig, om ej vänliga gifvare sände asylen rikliga gäfvor af bröd och mat m. m.
Så t. ex. har alltsedan dess stiftelse hofleverantör Schumacher årligen försett densamma med allt erforderligt spisbröd; hrr Wahlström &amp; Wetterströrn m. fl.
sända regelbundet andra matvaror, och madame Ba- youd, hotel Continentals välkända ägarinna, har frikostigt två gånger i veckan från sitt stora kök sändt mat och soppa af utmärkt beskaf- fenhet till de hungriga små barnen.
Nattasylen har allt från sin första tillkomst varit fotad på kristlig grund, på denna sannt praktiska kristendom, jag redan i början af min framställning påpekat.
• — • Kristendomen uppenbarar sig här dock ej endast i skänkan- det af vissa materiella gåfvor och fördelar, utan den genomtränger så att säga hela inrättnin- gen, är dess lifselement, och man känner att så är, utan att en enda direkt religiös fras blifvit uttalad.
Den förekommer ej i form af mer eller mindre närgående frågor om de stac- kars fattiga och hungriga kvinnornas religiösa tänkesätt och ståndpunkt.
» Gästen », som kom- mer, ofta skygg och misstrogen, misshandlad af världen och lifvet, måste behandlas med en alldeles särskild finkänslighet; hon måste känna sig i bästa mening fri, känna, att ingen här pinar ut henne med frågor, som hon kanske är för slö eller för utsvulten att ens förstå, eller som hennes inre personlighet, i fall hon ännu är så själsvaken, skulle resa sig upp emot, enär hon vid sin ankomst ännu är personligen främmande för dem, som förestå asylen.
» Hon skall », yttrade också kapten Lager- crantz vid ett tillfälle till mig, » känna, att här finnes hvila, frid och sinnesro; hon skall känna, att man ömmar för hennes rent kropps- liga nöd; hon skall sofva, sofva ut, som hon kanske ej har gjort det förr, hon skall bli mätt — sedan kommer känslan af tillit, af förtroende, och då meddelar hon ofta själf hvad af sorg, oro och bekymmer hon bär inom sig, det må vara af hvad slag som hälst.
Hon skall här på fullt allvar känna sig välkommen till ett hems ro och stillhet. » I dessa ord ligger hela hufvudprincipen af den religiositet, som genomtränger asylen; all- ting bygges på personlighetens makt, på » kär- lekens seger », den kärlek, som öfvervinner allt, emedan den yttrar sig på ett så sundt och för lifvet afpassadt sätt.
Också måste de, som öfva denna kärlek, just sätta in hela sin personlighet i sitt ar- bete: » man måste göra det med glädje », som asylens husmoder en gång sade, då jag en söndagseftermiddag satt och sprakade med henne i hennes lilla kammare; » då jag helt ung bör- jade som diakonissa, fick jag mycket stå i bak- stugan och baka och arbeta, och mången gång tyckte jag nog, det var tungt och tråkigt.
Men en dag, då jag var riktigt trött, kom jag att se, att man höll på att måla inskriptioner i diakonissanstalten: » tjäner Herran med fröjd », stod där, och det liksom ryckte till i mig: ja, gå du tillbaka in i din bakstuga och gör ditt arbete med fröjd, tänkte jag; och det lyc- kades, oeh se ' n dess har mitt arbete varit just glädjen i mitt lif. » (Forts.) Ur notisboken.
Exkejsarinnan Eugenie i Norge.
Här- omdagen anlände Frankrikes f. d. kejsarinna till staden Skien på genomresa från Telemarken.
Hon åtföljdes endast af en sällskapsdam o c b reser i djupaste inkognito.
Mrs Emily Cratvford, Daily News ' ryktbara Paris-korrespondent, hvilken, s o m vi förut nämnt, uppehållit sig i hutvudstaden någon tid, har nu af- rest till Karlstad, hvarifrån hon öfver Göteborg och Köpenhamn återvänder till Paris.
Mrs Craw- ford var så belåten med sin vistelse här, att hon förklarat sig ämna återkomma ett annat år.
* Amerikanska på forskningsfärd.
Fru Anna von Rydingsvärd, född Davis, afreste den 16 juli med Tingvalla-liniens ångare Island från Boston till Köpenhamn för att därifrån med första lägenhet begifva sig till Island.
Ändamålet med fru v o n Rydingsvärds resa är att på Island anställa historiskt vetenskapliga forskningar an- gående Islands kultur och litteratur under 12:e — 14:e århundradena.
Fru v o n Rydingsvärd stannar på Island till hösten o c h ämnar tillbringa vintern i Stockholm samt nästa vår o c h sommar göra en resa genom Finland o c h Lappmarken.
* Den berömda amerikanska skriftställa- rinnan mrs Nutall lär ämna slå sig ned å Djurs- holm, sannolikt för hela återstoden af innevarande sommar.
Mrs Nutall är känd för sina epokgörande undersökningar rörande aztekerna o c h deras min- nesmärken.
Hon är sedan gammalt genom vän- skap förbunden med öfverbibliotekarien grefve Carl Snoilsky, hvilken tillbringar sommaren å den vackra egendomen Långängen invid Djursholm.
Utom sin önskan att besöka skalden o c h hans familj har mrs Nutall haft ett annat skäl att komma till Stockholm; hon vill nämligen själf öfvervaka reproduktionen af en här befintlig äldre karta öf- ver Mexico.
* Vårt första folkskolelärarinnemöte.
För- sta svenska folkskolelärarinnemötet har i denna vecka afhållits i Jönköping.
Mötet, som tyvärr rönt ringa tillslutning, har beslutit verka för en rättvis lösning af kvinnofrågan, hvilket mötet an- ser kan uppnås genom införande af samundervis- ning, genom grundliga själfstudier, genom delta- gande i allmänna angelägenheter o c h genom att kvinnan begagnar sig af de rättigheter h o n redan erhållit.
Familjen p å Ännedal ' N o v e l l af Ä m y Palm.
Belönad med hedersomnämnande vid Iduns sista pristäfling.
(Forts.) ågon gång fingo de följa med fadern dit in och gå fram och äter, sakta o c h styfva i ryggen, på de nykrattade gångarne o c h sitta i den prydliga ber- sån.
Det var nog roligt för en stund förstås, men fötterna började snart att slå mot marken, häftiga rörelser med armarne o c h kittlingar i ryggraden, som gåfvo sig tillkänna genom axelryckningar och skrufningar, skvallrade o m, att tålamodet var slut o c h de små färdiga att sträcka vingen till flykt.
Inne från trädgården bredvid hade nämligen glada rop och ljud af skratt trängt öfver muren, och ibland hade ett rödkindadt gossansikte dristat att sticka upp öfver denna Rubicon af sten.
Det var den förmögne grosshandlar d ' Orseaus barn, s o m sålunda kallade sina små vänner, o c h så snart tillåtelsen blifvit gifven, ilade de unga Skogarne, Torsten o c h Otto, så fort benen för- mådde bära dem, genom gården, gatan och in till 263 d ' Orseauska trädgården, där de mottogos med j u - belrop.
Margareta var ännu för mycket barn för att deltaga i dessa dagliga utfärder.
Hon var af ett dystert, missnöjdt temperament.
Den lilla flickan såg ut, s o m o m all världens sorg tyngt hennes späda axlar, h o n lekte ej som andra barn med dockor, hon hade ingen favoritbok eller favoritleksak, ingen kamrat, s o m hon slöt sig till så, s o m barn bruka, hon var ensam.
Timtal kunde h o n sitta surmulen i en vrå o c h bara titta.
Den gamla tanten, som förestod huset, var nöjd därför, att Margareta ej förstörde sina kläder s o m gossarne, hennes dräkt var alltid pryd- lig, hel o c h ren.
Kanske hade moderns sjuklighet och tungsinthet under det sista året — hon hade plötsligt gripits af dysterhet; de funnos, s o m påstodo den härröra från någon underrättelse o m ett galant äfventyr, hvari hennes man varit inblandad — kanske hade allt detta återfallit på den lilla Margareta, o c h tantens förmyndarskap lättade ej den börda, s o m tyngde barnets sinne.
Fru d ' Orseau var en blid, mild kvinnotyp, det låg eu prägel af engelsk lady öfver hennes vackra gestalt o c h ansikte.
Dotter till en välbergad gods- egare, hade hon växt upp i lyx o c h komfort o c h fått en för den tiden ovanlig bildning.
De tre systrarna — de voro två utom hennne — voro ortens firade skönheter.
Den näst yngsta, Malla, var ett gladt, okonstladt naturbarn med ett oförstörbart godt lynne.
Den yngsta och vackraste, Lotty, sedermera fru d ' Orseau, väckte stor uppmärksamhet öfverallt, där hon visade sig, ungherrarne täflade om den sköna Lottys gunst, och hon log och koketterade med dem alla.
Då hon var sexton år, mötte hon sitt hjärtas utvalde första gången på en bal champétre hos excellensen X.
Från den stunden koketterade ej Lotty mera, alla hennes tankar vände sig nu kring Knut v o n W. hennes utkorade.
De båda unga voro innerligt fastade vid hvar- andra, men Lottys far förklarade, att någon för- lofning ej komme i fråga, förrän hon fyllt sjut- ton år.
Hösten o c h vintern gingo långsamt, o c h man hade hunnit till mars.
Isarne lågo ännu, men på sina ställen voro de osäkra.
En eftermiddag, då skymningen höll på att öf- vergå i mörker, gick Lotty genom den långa kor- ridoren, s o m ledde från hennes rum till den hvälfda stenfarstun.
En oförklarlig ängslan hade plötsligt gripit henne, hon förmådde ej sitta ensam däruppe och vakta ut eldbrasan i sitt rum, hon kände behof af att se människor röra sig, tala, handla, för att döfva denna obestämda gnagande känsla af olycka, som gror.
Det var den disiga vinterdimman där- ute, hvilken slagit emot henne, då h o n öppnat fönstret, s o m skapade spöken, s o m kylde hen- nes blod o c h kom hennes hjärta att darra af dystra aningar.
Aldrig hade lönnarne förefallit henne högre, hemskare, olycksdigrare än nu, då deras nakna grenar skaft emot hvarandra o c h knakat under en enstaka vindkåre, frambringande ljud s o m af kväfda snyftningar o c h suckar, fön- stret hade ryckt till o c h vindkåren med sin virf- lande kyla svept o m henne; det var s o m en dö- dens iskalla hälsning.
Hon grep fastare o m fönsterkarmen och smällde rysande igen rutan — h o n sprang från fönstret för att slippa se, hur nattskuggorna djupnade bland de skelettlika jättelönnarne — hon darrade med spändt öra för en knackning, som kanske skulle ljuda klirrande mot glaset, och, ehuru förskräckt, drogs hennes öga ditbort för att speja, om ej nå- got spökhvitt ansikte stirrade mot rutan.
Detta var outhärdligt.
Hon ilade ut, hon ville ner i salongen till de andra; drömmarne i ensam- heten o m Kurt ville ej i afton s o m annars flyta samman, länk för länk till en tjusande tafla af kärlek o c h lycka.
H o n hade hunnit till den hvälfda vestibulen o c h öppnat dörren, s o m ledde ditut, då h o n stannade med ett halfkväfdt rop.
» Ack, Kurt, är det d u!
» sade h o n gladt o c h sträckte fram armarne.
» Kurt, älskade Kurt, hur är det? » fortfor hon förundrad och orolig, då han orörlig i skymningen stod framför henpe med en besynnerligt stirrande blick; det var förunderligt, hur väl hon urskilde hans anletsdrag, oaktadt mörkret.
Han teg - fortfarande.
» Vill du skrämma mig? » frågade h o n o c h ville fatta hans arm — hennes utsträckta hand sjönk vanmäktig ned — hon hade ej funnit den arm, hon sökte, h o n hade gripit i tomma luften, visio-
nen hade sjunkit undan och med ett smärtfullt leende, s o m en sista hälsning, försvunnit i natt och dimma.
» O, Gud! » skrek hon till o c h rusade in i den uppvärmda, bekväma salongen.
» Något har händt Kurt, något har händt!
O, låt sända bud till Gran- hof för att höra efter!
Klockan är sju, precis sju, » sade hon och fäste sina stirrande ögon på den eleganta pendylens urtafla, som ville hon där läsa tydningen på sin hemska gåta, därpå sjönk hon bleknande ned med en tung suck mot soffans mörkröda, svällande sidenkuddar.
» Klockan är sju, precis sju, » upprepade äfven Malla mekaniskt.
» Ack, pappa, låt någon rida till Granhof och höra efter. » Klockan elfva på kvällen återkom det ridande budet från Granhof, där man blifvit utom sig af ångest, då man hört, att Kurt ej kommit fram ännu, han bade vid half sextiden begifvit sig öf- ver sjön till Broby, Lottys hem, han valde den vägen som genare, isen bar, och han var säker skridskogångare.
Så hade man från Granhof gett sig ut på isen, en liten sorglig karavan med ispikar, båtshakar, kälkar och bräder, och de irrande dansande lyk- torna visade de på stranden oroligt väntande, hvar de skarpa järnen i Kurts skridskor skurit de runor i isen, s o m nu söktes och följdes med klappande hjärtan o c h ängslande aningar o m en sorglig lösning.
Långt ut på sjön såg man, hur de brinnande punkterna stannade, de höjdes, de sänktes, aflägs- nades ännu mer, de bildade grupp, de skildes och irrade kring, tills de återflöto tillsammans i klunga; rå Islog man därute, uppgaf man försöket, eller hr.de något blifvit funnet?
Det gick en rys- ning genom de väntande vid dessa ord.
Nu rörde sig åter ljuspunkterna, och så skred tåget sakta, utan ett ord, tillbaka mot land.
Lyktorna lyste dunklare, rörelserna voro mera dämpade.
» Fort efter doktorn, de äro här o m en halftimme, » ropade någon, och då läkaren kom, kunde han endast konstatera, att lifvet flytt.
Den omkomne hade legat i vattnet öfver två timmar, den stel- nade handen höll ännu fast i iskanten, då man kommit fram till vaken, han hade saknat kraft att hålla hufvudet uppe, han hade varit död i nära två timmar, nu var hon omkring nio, alltså hade han dött vid sjutiden.
Lottys sorg var ej häftig och vild, hon försjönk blott i apati, allt var henne likgiltigt.
Hon deltog visserligen som förr i familjens förströelser, sedan några månader gått, blott för att göra de sina till viljes och slippa bråk o c h uppmaningar, hvil- ket var det enda hon önskade.
Doktorn föreslog badort, och man reste till badort.
Lotty följdn undergifvet.
Den sköna Lotty väckte stor uppmärksamhet i badsocieteten, men hvad frågade hon därefter, hon märkte knappast den hyllning, som ägnades henne.
Det var där, hon första gången träffade d ' Orseau, en affärsman af franskt ursprung.
Dnder den re- volutionära stormvind, som sopat Frankrike, hade en d ' Orseau sökt fristad i det aflägsna Sverige och där grundlagt en lönande affärsverksamhet.
Maurice d ' Orseau, som med sin nations liflighet genast flammade upp vid åsynen af den sköna engelskan, som Lotty oftast kallades vid badorten, var en af hennes ifrigaste beundrare.
Han vände sig till fadern och anhöll om hen- nes hand, denne förklarade sig nöjd med att få d ' Orseau till måg och försökte påverka dottern till hans förmån.
» Lämna henne tid, så går nog allt efter önskan », sade han.
d ' Orseau väntade och väntade ej för- gäfves.
Då Lotty nyss fyllt aderton år, fördes hon på midsommardagen i excellensen X:s gyllne sju- glasvagn, vid excellensens sida — han fungerade som hennes far, ty denne hade för ett år sedan aflidit — efter spann genom de vidsträckta ägorna till kyrkan, där allmogen samlats för att se den unga midsommarbruden.
Pannbandets mångfärgade stenar gnistrade, en- ligt den lidens brak, mellan de mörkbruna loc- karne, och ögats mörblä eld förhöjdes af kindens rodnad; hvem kunde veta, att denna rodnad för en timme sedan slumrat i en liten metallask, som bar etiketten » rottge de théåtre », och som en gam- mal tant medfört af omtanke, ty brudar få ej vara bleka, det var en styggelse att se, hade tanten förklarat, och Lotty var blek som ett spöke.
Tre år senare, då Lotty höll sin förstfödde, den lille Hjalmar i sina armar, kände hon sitt hjärta slå i friskare takt.
Lifvet var ändå värdt att lefva, och så år efter år kom där en länk, som med knubbiga armar band hennes hjärta vid den aderton år äldre maken.
Han tillbad henne, och hon besvarade hans kärlek med en lugn, stilla tillgifvenhet, som växt med åren.
Det var en talrik, rosig grupp, som växte upp kring henne: Hjalmar, Sven, Emil, Henriette, Annie och den lille minste, Maurice.
Det var i denna krets, s o m gossarne Skog och senare Margareta .hade sina lyckligaste stunder och byggde leende minnen för framtiden.
Här kastade man undan tvånget, o c h glädjen stod högt under den blåa himlen bland träd- gårdens knotiga ekar och lummiga lindar.
Här lågo munterhet och hälsa i luften och in- söpos med hvarje andetag.
Tusentals upptåg o c h lustiga påhitt lågo o c h grodde bland plantorna i myllan och spirade upp, oanade o c h blixtsnabbt, då man minst väntade det.
Ingenstädes funnos, som här, trefliga krypin att gömma sig uti, då » röfvaren i skogen », » dunk » eller » kurra gömma » kommo de ystra små att kila fram och likt svalor ila öfver gräsmattorna.
Hur de där benen kunde gå, o c h hur de där friska lungorna kunde ge ljud, som klingade af hälsa och glädje.
Härliga ungdomstid, lyckliga minnen, som kasta sitt solglansskimmer af vår o c h fröjd ännu öfver gamla skrynkliga ansikten, då tankarna ila till- baka och dröja vid dem.
Oförgätliga tid, då vänskapens frö slår rot och frodas för att växa till och bära frukt.
Sköna tid, då små sorger visserligen för stun- den kännas bittra, men blåsas bort af vinden, som smyger genom lockarne och smeker kinden, och lämna rum för det oskuldsfulla barnasinnets borna anspråk på glädje och lycka.
Idun räknar nu minst 4 0, 0 0 0 läsarinnor, spridda öfVer hela landet.
IS 3 2 •• — &lt; N:r 10.