Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Han öfverlät emellertid sitt verk i de bästa händer, nämligen åt den, som med aldrig svikande mod, aldrig tröttnande ifver stått vid hans sida under alla de år han med sådan framgång arbetat på att först grunda och sedan utveckla och höja hotell- och re- staurationsväsendet i Stockholm och medelbart i hela Sverige.
Änkefru Lilly Cadier, hvars bild i dag pryder Iduns nummer, har nämli- gen efter sin make öfvertagit värfvet att fort- sätta hans verksamhet, sedan hon utlöst öfriga arfviDgar och blifvit ensam ägarinna af Grand Hotel jämte det s. k. Bolinderska huset samt öfvertagit arrendet af Hotel Rydberg till den 1 april med annexet i det s. k. Celsingska huset äfvensom arrendet af egendomen Bergs- hamra med lägenheten Tivoli, hvarest familjen Cadier en följd af år haft sitt sommarsäte.
Änkefru Lilly Cadier föddes den 3 februari 1832 i Narva, där hennes fader Abraham Bo- berg var handlande.
Som hans namn anty- der, syne3 han hafva varit af svensk här- komst, hvilket är så mycket sannolikare, som Narva ju länge varit en svensk besittning.
Lilly Boberg var den åttonde af elfva syskon och uppväxte i enkla vilkor, som man lätt kan föreställa sig på grund af förhållandena i Narva på trettio- och fyrtiotalen.
Hennes föräldrar tillhörde den reformerta trosbekännelsen, hvil- ken äfven hon omfattade.
Sedan hon växt upp, kom hon till Petersburg i excellensen Dashkovs hus, och då denne utnämndes till sändebud i Stockholm, åtföljde hon 1853 hans familj till Sverige.
I excellensens hus blef hon bekant med sin blifvande make, Bégis Cadier, som var hofmästare hos ministern, och med hvilken hon 1854 gifte sig.
Släkten Cadier är en gammal släkt från södra Frankrike, och Bégis Cadier härstammade själf i sjätte led från Pierre Cadier, hvars afkom- lingar i fjärde och femte led drifvit hotellrö- relae, hvarför denna verksamhet kan sägas vara utmärkande för släkten.
De båda makarnas äktenskap välsignades med fyra barn, af hvilka äldsta dottern, Ninni, till föräldrarnes stora sorg och till djup sak- nad för alla, som kände hennes älskliga väsen, afled strax efter hemkomsten från Kreuznach, där hon förgäfves sökt förbättra en svag hälsa.
Den andra dottern, Olga, är gift med ryttmä- staren vid Skånska husarerna, hr Sigfrid Wen- nerberg; sonen Bégis biträder sin mor i ho- tellets vidlyftiga förvaltning och yngsta dottern, Inez, är gift med d:r Karl Malmsten, fram- stående specialist i bröst- och halssjukdomar, yngste son till framlidne professor R. Malm- sten.
Änkefru Cadier har lefvat ett det i ordets egentliga mening verksammaste lif; vid sin makes sida har hon icke allenast förestått den utomordentligt vidlyftiga och ansträDgande inre ekonomien i två stora hotell, utan därjämte äfven haft hushållningen på Bergshamra och Tivoli att öfvervaka.
På Bergshamra drefs och drifves fortfarande en stor svinafvel, hvars resultat bland annat i form af läcker spädgris varit och är en - piéce de résislance på hotel- lens matsedlar, och Tivolis stora blomster-, frukt- och grönsaksträdgård förser hotellens kök med en del förnödenheter.
Till sin personlighet är änkefru Cadier sär- deles vinnande och intagande, med enkla och flärdfria vanor, sådana ett arbetsamt och om- tänksamt lif plägar alstra, och med ett ut- prägladt sinne för ordning och prydlighet, hvarom också alla anordningar på Grand Hotel nogsamt vittna.
Hon talar franska, tyska och ryska samt svenska, som vore hon infödd.
För konsten, äfven i annan gestalt än kokkonsten, är hon icke heller främmande, och detta synes vara ett drag i hennes familj: en af hennes bröder är artist, och hennes make var en ifrig och intresserad älskare af antikviteter samt anlade en dyrbar samling, som hon omsorgs- fullt vidmakthåller; själf är hon i besittning af en utsökt smak och äger stor esprit d ' ar- rangement, hvilket ofta sports i de stundom mycket konstnärliga anordningarna vid större fester på hotellen.
I kretsen af sina barn och barnbarn firade änkefru Cadier den 3 dennes sin sextionde fö- delsedag, strax efter det hon sett de förskönin- gar och förbättringar hon vidtagit med Grand Hotel fullbordade, och det är med anledning däraf Iduns red.
ansett tillfället lämpligt att i sitt galleri införlifva bilden af den, som väl får anses som den förnämsta kvinnliga repre- sentanten inom värt land på den kulinariska konstens område.
Det ges ögonblick i människans lif, då hon står världsanden närmare än eljes, och då det står henne fritt att göra ödet en fråga.
Fr. v. Schiller.
Jag fruktar mycket, att vårt lilla jordklot torde vara världsalltets dårhus.
F. V. A. de Voltaire.
Ett farligt system.
Af F r i d a N.
N. ff^| [yji) ycket har blifvit taladt och skrifvet om af skuldsättning, af att låna sig fram i världen.
Det gör människan ofri, på- lägger henne ett mången gång ganska tungt beroende samt har i släptåg en massa bekym- mer och trassel i ett hem.
Det finnes kan- hända personer, som måste anlita andra om penninglån, åtminstone heter det så; men månne då icke begäret att » lefva högt » eller ett omättligt förvärfsbegär, som slutligen dock bär åt motsatt håll, så att ruin blir följ- den, i stället ofta varit driffjädern!
Ett annat motiv kan vara ett så starkt herskande lyxbegär hos såväl mannen som hustrun, ja, äfvenväl hos de vuxna barnen, att skuldsättning måste tillgripas, för att alla parter skola kunna tillfredsställas.
Det kan ju ha funnits en tid, då husets tillgångar till - läto ett dyrbart lefnadssätt på alla kanter, men en senare period medför oförutsedda för- luster — kanhända just på borgensförbindelser för s. k. vänner och bekanta, som fört ett för deras villkor öfverdådigt lefnadssätt.
Då vore det af högsta nöd att inskränka sig, om man blott kunde taga mod till sig att trotsa all- männa opinionen och lefva enkelt och spar- samt, icke blott i mat och dryck, utan jäm- väl i kläder, bostad, nöjen etc.
Det är j u olänkbart, att en familj skall kunna utan skuldsättning lefva lika storartadt på 4,000 kronors årlig inkomst som på 8,000 kr.
Men hvarför icke, som ordspråket säger, hellre » stämma i bäcken än i å n »?
Hvarför icke hellre rädda, hvad räddas kan, än gifva allt till spillo: sin själfständighet, sin frid, barnens framtid, ja, sin egen ålderdom, och detta allt blott af falsk blygsel, af slapphet, af fruktan för hvad den eller den skall säga, eller af skräck för några försakelser, som man dock i sina yngre år har tusen gåuger lättare att ålägga sig och uthärda, än då man blir gam- mal och bräcklig och den lilla satsen: » du måste » står obeveklig och tvingande framför en.
fjgjyi faran Och huru nyttigt för barn och ungdom att tidigt, vid unga år, vänja sig vid att försaka!
Man skulle då ej så ofta få se denna for- drande, pockande ungdomsskara, som går sin väg så stolt framåt, som kunde ingen ödets växling nå en enda af dem alla; ej heller bland de mindre bemedlade eller till och med bland arbetsklassen dessa utsläpade gamla uppoffrande, förtryckta mödrar, som hellre in- snärja sig i skulder, för att deras döttrar med herrskapsmanér må få gå och » slå dank » dag ut och dag in, än hålla de nådiga » frök- narna » till verkligt arbete och en smula för- sakelse.
T y om de hänga händerna på en virkning, kallar åtminstone ingen tänkande människa detta för arbete.
Må därför d en, som är i goda omständig- heter, gifva exempel på enkelhet, arbetsamhet och försakelse, såväl husmodern som familjens döttrar; ty våren I öfvertygade, att » under- klassen » har sina ögon skarpt riktade på den s. k.
» öfverklassen ».
Den borde ju, såsom alla borde, betänka, att hvad som kan gå an för en familj med verkliga inkomster, som räknas
i tusental, om i en mera bemärkt samhälls- ställning, omöjligen kan vara passande och lämpligt för dem, som äga mindre eller blott skola lefva af sitt arbete samt intaga en ganska obemärkt eller ringa plats i samhället.
Men människor göra det allmänneligen icke; efterhärmningslustan nedifrån och uppåt, hela skalan igenom, är för stor, och apuaturen tager ut sin rätt till föga heder för varelser, som dock blifvit begåfvade med så många ädla egenskper.
Ville de blott bruka dem!
Beklagligen är tidens sed, att alla vilja kläda sig och lefva öfver sina tillgångar, och för dem, som befinna sig på samhällsstegens lägsta pinnar, är det trasgrannlåt och lysande skräp, som frestar, men för dessa icke mindre ruinerande än sidenklädningen och hvarjehanda » garnityr » för dem, som utan förskyllan eller värdighet kommit några pinnar högre upp.
Hvad blir oftast följden, om icke att slå in på detta bedröfliga och fördärfbringande skuld- sättningssystem, som kan liknas vid en farlig kräftsjukdom, som tärande och säkert förstör hela samhällskroppen, såväl » öfver- » som » un- derklass ».
Nu vore det dock godt och väl, om man blott ådroge sig ensam allt detta elände; men skuldsättningens broder är borgensförbindelsen.
Genom borgensförbindelser indragas vänner och bekanta i ens derangerade affärer för att i sin tur falla offer för den njutningslyst- nad, man ej varit mäktig betvinga vare sig hos sig själf eller sin omgifnirjg.
Ä r det mannen, som är så svag, är det illa nog; men hur mycket värre, om det är hustrun, ty hon ut- öfvar ett ännu större inflytande på sin om- gifning.
Och dessutom kommer mannen svår- ligen tillrätta med en nöjeslysteo, fåfäng, tank- lös och kanske på köpet nyckfull kvinna.
Mycket kan visserligen vinnas genom tålamod och öfverseende därvidlag som vid allt annat; men af dessa egenskaper brukar oftast det manliga släktet icke kunna berömma sig — undantag gifvas naturligtvis, men tunnsådda äro de.
Äro både man och hustru af samma anda — ja, då är måttet rågadt och de barn be- klagansvärda, som skola fostras i ett hem, där lyxbegäret i mat och klädedräkt är så stort, att anskaffandet härutaf skall gå framför allt, så länge det kan, äfven om det skall anskaf- fas på andras bekostnad; där de små vänjas att lefva hvar dag kräseiiga, men förr eller senare skola lämnas utblottade på allt, på ekonomisk bärgning, arbetsförmåga, sinnesspän- stighet, på mod att försaka.
Och här stå vi inför en följd, hemskare, förfärligare än hvilken annan som helst — den andliga ruinen.
Obetänksamma, nöjesträng- tande föräldrar, stannen åtminstone en enda minut i djup och allvarlig eftertanke inför denna verklighet och betänken, hvad I ären skyldiga såväl eder själfva som edra barn!
* I det föregående ha vi uteslutande afsett penninglån, hvilka vanligast upptagas af männen, om ock kvinnan skuldmedvetet måste mången gång erkänna sig vara orsaken.
V i skola nu sysselsätta oss med en annan sorts lån, uteslutande praktiseradt af kvinnan, van- ligen husmödrar emellan, ett fördömligt och i de flesta fall obehöfligt lånesystem: den om bristande ordningssinne vittnande ovanan att låna, den eDa af den andra, husgeråd, som snart sagdt förekomma i dagligt bruk, eller ock rent af sådant, som erfordras vid matlag- ningen.
Hvarför kan man icke ordentligt och i rätt tid förskaffa sig, hvad som nödvändigt behöfs i ens hus?
Hvarför icke se öfver sina förråd och köpa hem, så att de räcka för en vecka eller längre; ty den som har någon förmåga att ordna ett hushåll, springer väl ej och köper för gången sådant, som utan förlust kan förvaras, hvilket spring blott är ett slöseri med både penningar och tid, som kunde bättre användas, och tjänares kläder och skodon.
Och ändtligen — om något alldeles oför- utsedt skulle inträffa, hvarför icke då så godt först som sist skicka till försäljningslokalen efter det som behöfs i stället för att ut- trötta grannar och vänner med att låna likt och olikt, hvilket ju ändock skall betalas.
Lita på, att den som sköter sitt hus så oor- dentligt, att till och med matlagningen skall ske med lånta ingredienser, den är heller icke så nogräknad med att betala igen det, som lånats.
Husmödrar på landet, som hafva grannar, göra ofta alldeles på samma sätt, hvilket i någon mån dock kan ursäktas, ty de kunna komma i bryderi; men en husmoder i staden, som har så att säga allt inpå näsan — aldrig!
Vanligen äro dock husmödrar på landet myc- ket mera förtänksamma än husmödrar i staden, som ha så lätt att kunna anskaffa allting, ty denna lätthet släppar deras eftertänksamhet och kommer mycken förargelse åstad.
Hvad kan exempelvis vålla mera förtret, än att maten, såvida husets herre är punktlig och for- drar, att den skall vara färdig på bestämdt klockslag, i brist på t. ex. en oundgänglig krydda ej kommer på bordet i rattan tid.
Jungfrun skickas naturligtvis i första rummet in till grannfrun, som blir hindrad i sina göromål, bringas ur » humör » och kanske får söka i sina förråd för att slutligen lämna besked om, att hon ej f. n. har det som åstundas.
Så i flygande fläng ut i staden, under det frun orolig, röd och varm, står där och vän- tar med slefven i hand.
Stackars den man, som under dessa kritiska ögonblick vågar sticka sin näsa ut i köket med en billig för- frågan, » om maten ej snart är färdig »; han får kanske veta, » hvar David köpte ölet ».
Och dock är han i sin fulla rätt och borde gifva sin fru en allvarlig läxa för hennes slarf och glömska — om det hjälpte.
Ofta när något fattas i hushållet, skjuter en sådan fru skulden från sig på » Kristin » eller » Au- gusta »; men icke åligger det, i rättvisans namn, tjänarinnorna att se efter förråden, om man icke, för att söka vänja dem till efter- tanke, möjligen vill anförtro dem något visst, såsom koksalt, grötmjöl eller något annat.
Nu kan det nog ock för en del husmödrar, synnerligast i staden, där allt skall direkt köpas, vara ganska kinkigt ibland att få hus- hållspenningarne att räcka till, men i så fall är det bestämdt farligare att låna sig fram, ty hvar taga penningar ifrån till skulders beta- lande, då den bestämda summan ej ens räckt till de dagliga behofven?
Må alla andra ut- vägar då försökas; spara, spara på öret, räkna efter, om icke det eller det kunnat undvaras!
Ja, må man hellre, äfven om tråkigheter äro att befara, begära tillskott i hushållspen- ningarne, blott icke låna, vare sig lifsförnöden- heter eller penningar.
Ä r det något nödvän- digt husgeråd, hvars användande regelbundet återkommer, om ock efter långa mellantider, t. ex. en syltgryta, en strykugn, ett bykkar eller dylikt, så försaka hellre hvilken lyx- artikel som helst än att gång på gång låna dessa i hus oundgängliga nödvändighets- saker.
Må man exempelvis kläda sig enklare; om ett dyrbart ytterplagg, en hatt, ett kläd- ningstyg, ett teaterbesök eller andra nöjen fresta, så låt tanken på allt detta fara, tills det nödvändiga blifvit skaffadt till hemmet.
Var öfvertygad om, att den, som besväras genom ditt slarf, gör sina iakttagelser och anmärkningar.
» Det vore bättre hon klädde sig anspråkslösare. » » Springa på teatern och konditoriet, göra lustresor och förnöja sig på alla sätt, det kunna de; men sedan skola de slita på en annans dyrt nog anskaffade hus- geråd, emedan de bevars ej ha råd att köpa sig något. » Man må icke förundra sig.
Och så en annan sakernas sida!
Betänk, hvilken inverkan exemplet utöfvar på din omgifning!
Såsom dottern ser sin mor sköta sitt hushåll, kommer hon oftast att en gång i framtiden sköta sitt, antingen med ordning och omtanke eller ock med lån och slarf, allt efter exemplet i föräldrahemmet.
Säga hvad man säga vill om vistandet i andras hem under de förträffligaste husmödrars ledning, det gamla från barndomen invanda, det sitter där i alla fall innerst kvar och leker » titt ut » med senare föredömen och föreskrifter.
Lika- ledes utöfvar man i mångt och mycket infly- tande på tjänarinnorna, helst då äfven de i de flesta fall få egna hem att sköta.
Dess- utom — - hvem tager icke mycket hellre en tjäna- rinna, som haft plats i ett hus, där man vet, att en ordningsälskande och sparsam husmoder herskar, än från ett, där en oordentlig och slarfvig kvinna skall hetas vara den styrande.
Mycket mera kunde vara att säga i detta ämne och om detta system, som innebär en hotande fara för hela svenska folket och varit till fall för så många, som drager med sig så svåra frestelser, att de förledt mången, in- kommen på det sluttande planet, att t. o. m. förfalska andras namn på lånehandlingar för att åtkomma penningar och med dessa fort- sätta ett öfverdådigt lefnadssätt.
Ofta frågas då: » Om est la femme »?
Måtte icke svaret ligga till hands uti en fåfäng hustru eller fåfänga döttrar!
Eller om en ung, gift man kommer i skuld upp öfver öronen, huru ofta kan icke frågas: » Hvar är kvinnan? » Kanske, om man forskade så långt tillbaka som till barndomsdagar, skulle man finna en moder, som ej förstått att med omsorg sköta sitt hus, finna att barnen i detta hem jämt och ständigt hört ordet låna och åter låna ljuda om öronen, tills de glömde hvarje män- niskas plikt att först och främst söka reda sig själf, utan att i stort och smått, i nöd och i onödan, vända sig till andra för att hjälpas.
Ett hem där hvarken far eller mor i deras minne och hjärta inskärpt satsen: » Hjälp dig själf, så hjälper dig Gud. » Då vi nu om och om igen se, hvilka olä- genheter, ja, rent af faror följa med skuldsätt- ningen såväl för oss själfva som för andra, böra och skola icke vi kvinnor enas om att, i hvad på oss vidkommer, söka genom exempel uti enkelhet, måttlighet och ordning motverka allt hvad lån heter, såsom beröfvande människan mycket af hennes själfständighet och därigenom äfven en stor del af lifvets värde och behag?
Gud är skalden, mänuiskorna äro endast aktörerna.
Dessa stora skådespel, som spelas på jorden, hafva blifvit författade i himmelen.
G. de Balzac.
önskvärdt, att personer äro excentriska, på det detta tyranni må kunna störtas. » » Ä r det kanske inte för oss det där, Wolter? » Skiss för af Idun Alvar Sten.
Det var ett hjärtegodt leende, som lyste Jj
Hon / 4hf hette i sig själf Stark och han Bouchardt.
upp hans behagliga, friskhyade, kanske litet L Men då de gifte sig, slogo de ihop båda flegmatiska ansikte, » Åtminstone kan du ta det åt dig, Evi.
namnen och kallade sig Stark-Bouchardt.
Hon hade sitt eget arbetsrum, och det var Tror du inte, att jag både från höger och alldeles lika inredt som hans.
Och hon ryn- vänster blifvit beklagad för att ha ett sådant kade alltid förnämt på näsan, när hon tänkte vilddjur i huset. » Fru Evi lutade sig förtjust emot plysch- på, huru de flesta andra unga fruar fingo logera öfverallt och ingenstädes utan någon kudden i soffhörnet.
» Åh, åh!
Men du slätar naturligtvis all- fridlyst helgedom.
Frihet var den grundval, på hvilken hela tid öfver med hartassen och säger, att inte deras äktenskap skulle byggas upp.
Ty unga är hon så farlig, som hon ser ut. » Och hon granskade högst själfbelåtet i frun hade läst Stuart Mill och var mycket spegeln på väggen midt emot bilden af ett emanciperad.
Man behöfver väl inte bli en träl, för det mycket ofarligt vidunder med kortklippt, bur- att man gifter sig, sade hon och knyckte på rigt, ljust hår, barnsligt mjuka drag, rödskim- nacken.
Kan man inte lefva som ett par rande hy och vakna blå ögon.
Och så fortfor hon i samma andedrag: goda kamrater utan fordringar och utan » Wolter, du!
Fastän de bråka så ohygg- ansvar?
Allt detta hade de kommit öfverens om ligt om oss och våra förhållanden de där små- redan före sitt giftermål.
Inte för det fru stadsinfödingarue, så kunna de ändå inte kri- Evi skulle tviflat på sin man, nej, visst inte.
tisera bort vår lycka.
T y vi äro j u lyckliga, Men det var ju en principfråga, och fru Evi Wolter, säg, äro vi inte? » Wolter hade kommit och satt sig bredvid höll mycket strängt på sina principer.
Och det svar, som mötte Regnet forsade ned i strömmar och smatt- henne i soffan.
rade emot fönsterrutorna, så man nästan vän- hennes frågande blick bakom de blå glas- tade, att de skulle brista sönder.
Och blåsten ögonen, var sådant, att hon lät Stuart Mill hven i knutarne med ett långdraget, klagande falla i golfvet ooh med slutna ögon tryckte tjut, och mörkret svepte sig så tätt om träden sitt hufvud mot hans arm.
Det steg upp någonting så underligt varmt där ute i esplanaden, som sjöngo sina sorge- i hennes bröst.
Och hon hviskade helt sakta, kväden om höst och förgängelse.
Men dess skönare kändes det bara att ha som om hon varit rädd att det profanerande ett varmt och trefligt litet hem, där man var stadsskvallret kunnat få fatt i tonfallet.
» Wolter!
Kära, kära Wolter! » skyddad emot storm och oväder.
Han slog sin arm om hennes lif och drog Fru Evi svepte den mjuka vegaschalen tätare omkriDg sig och kröp ännu djnpare in henne ännu närmare intill sig.
Och så böjde han sig ned och såg på henne.
Och det i det bekväma soffhörnet.
blef Hon satt och njöt i fulla drag af sin till- genomgoda draget omkring munnen ännu vackrare än vanligt, när han helt upp- varo.
Ty soffan var så mjuk, och Stuart Mill var rörd hviskade: » Friheten är bra, Evi, men ett slags frihet så intressant, " och chokoladkonfekten smakade vet jag ändå, som jag inte ville uuderskrifva så utmärkt.
Och litet emellan såg hon upp på Wolter, i vårt äktenskapskontrakt.
Om du någonsin i som såg så innerligt präktig och treflig ut, världen skulle ta dig friheten att fästa dig vid när han satt där midt emot henne vid skrif- någon annan än mig — det skulle jag inte kunna bära och inte förlåta. » bordet i sin hemrock af blå flanell.
Men det var oförsiktiga ord.
Hon kände plötsligt en öfverväldigande lust att helt vanvördigt släDga undan boken Knappt voro ds uttalade, förrän lilla Evi och rusa fram till honom.
Och så skulle var försvunnen och fru Stark-Bouchardt i stäl- hon förmå honom att lämna de där eviga let reste sitt trotsiga hufvud.
gamla luntorna och dra honom med sig till Smidig som en ål gled hon ur hans armar soffan för att få ett riktigt hyggligt afton prat och ställde sig midt framför honom.
till stånd.
» Nej, Wolter, nej, ingen halfhet, » sade hon.
Men det var ju emot hennes principer.
» Man måste vara konsekvent i allt.
Frihet I sitt eget rum måste han väl få ha sin med vilkor och inskränkningar är ingen fri- frihet, förstås!
Och om det nu en gång het.
Och tvånget är lyckans graf.
Nej, blif roade honom att hänga öfver de där dammiga du bara förtjust i hvem du vill, om du trött- otingen, så — — nar på mig.
Jag skall inte ens förebrå dig Med en undergifven suck afslutade fru Evi det.
Naturligtvis måste jag ha samma pri- sin tanke och tog åter i tu med sin läsning.
vilegium, fastän det ju är en annan sak, om När tio minuter förgått, hördes det likväl jag kommer att begagna mig af det. » från soffhörnet: Hon förde handen genom sitt burriga hår, » Wolter! » som hon alltid brukade, när hon blef ifrig.
» Ja, Evi. » Och hennes frihetsglödaude blod hade färgat » Har du tid att höra på det här stället, hennes kinder nästan lika granna som den Wolter?
Det är alldeles för oss. » röda klädning hon bar.
» Ja, bevars.
Börja på du bara. » Helt segerstolt spatserade hon fram och Han lutade sig bakåt mot skrifstolens rygg- tillbaka i rummet.
Hon hade ju gifvit en stöd.
Och fru Evi läste: » I vår tid är blotta exemplet af själfstän- lysande upprättelse åt den så ofta misskända dighet, blotta vägran att böja sig under oket kvinnliga logiken.
Hade hon kanske inte skäl i sig själf en välgärning.
Just emedan all- att vara stolt?
Frihet männa opinionens tyranni är sådant, att det Men Wolter, den odågan, satt bara i soffan gör personlig excentricitet till ett brott, är det | och skrattade åt hennes värdiga uppträdande.
Så måste hon gå ut och se efter kvälls- värden.
Och vid bordet först råkades de.
Och alla principfrågor voro glömda, när teköket surrade och äggkakan doftade så aptitretande och deras nya porslin lyste så bländhvitt på den hvita bordduken.
Herrskapet Stark-Bouchardt var på bröllop.
Det var häradshöfding Berg3 äldsta dotter, som skulle gifta sig.
Evi stod och hängde i dörren mellan salen och matsalen, medan brudens far höll ett långt, tröttande tal.
För henne fick han nog prisa sin förlorade skatt huru mycket som helst.
Det intresserade inte henne, inte alls.
Och åter såg hon bort till den motsatta ändan af matsalen.
Det där intetsägande sjåpet!
Den där koketta, behagsjuka, insnörda dockan!
Evi utslungade i tankarne alla dessa epitet rakt i ansiktet på Lida Bergfors.
T y det var j u oförskämdt!
Det var ju rysligt, afskyvärdt, exempellöst att kokettera hela aftonen för en gift herre, när frun var närvarande.
Och han!
A h, inte skulle han alls inbilla sig, att hon var svartsjuk.
Han hade j u sin frihet, förstås!
Men hon var bara upprörd öfver hans brist på takt.