Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Icke kunde heller detta som preliminair Utslag i saken anses, emedan annat vore Utslag om Partens framkallande, annat Utslag i sjelfva Hufvudsaken. 9 mom. blef på sätt Beredningen föreslagit samt 10 och 11 mom. oförändrade, såsom i Tryckfrihets Lagen, bibehållne.
Vid redactionen af 12 mom. var intet att erinra. § 2, 1 mom. gillades. 2 mom:
Herr Biskopen Doctor Faxe ansåg de häri före - 212 Den 19 Juni 1812 kommande orden smädlig och skändlig öfverflödiga, hvarmed Herr Borgmästaren Egge sig förenade.
Efter framstäld proposition blefvo 2 och 3 mom. i enlighet med den föreslagne redactionen gillade.
Wid 2 puncten i 4 mom. gjorde Herr Envojén Baron Adlerberg den anmärkning att i stället för orden 100
Bär eller mera, efter brottets beskaffenhet, borde något bestämt utsättas.
Herr Grefven och Ordföranden uplyste att detta ej eller undfallit Beredningens upmärksamhet, men att det föreslagna stadgandet vore i afsigt att kunna olika bestraffa de särskildta grader af brottslighet, som enligt detta mom. kunde äga rum, eller åtskilja det kitsliga från det öfverlagda förrädiska upsåtet. 4 puncten blef enligt med Beredningens förslag, utan förändring, såsom i Tryckfrihets-Lagen bibehållen.
Herr Envojen Baron Adlerberg anhöll att få i Protocollet införd sin mening vara, att då en förbrytare enligt 4de puncten 2 § 4 mom. i Tryckfrihets-Lagen ej straffas vidare än med 50 Rdrs böter, kunde möjligen hända att någon illa sinnad gjorde sig till förbrytare, utan att derföre lida något, derest han hölles skadeslös af någon autoritet eller enskild, som sålunda nyttjade honom till medel för en elak afsigt; Till förekommande hvaraf Herr Baron ansåg något kroppsstraff i dylikt fall böra förbrytaren åläggas.
Wid 5, 6, 7, 8 och 9 puncterne i 2 § samt 3 § 1, 2, 3, 4, 5, 6 och 7 puncterne var intet att erinra. 9 morn:
Herr Borgmästaren Norström ansåg för sin del smädliga och förgripliga omdömen och yttranden emot alla Nationer eller Stater vara brottsliga och skadliga, äfven om det vore emot en Stat med hvilken Riket vore i uppenbart krig, hvarföre Herr Borgmästaren förmente att Tryckfrihets Lagen ej borde gifva anledning till något undantag i detta fall.
Herr Grefven och Ordföranden trodde att i nu varande redaction någon ändring icke borde göras, emedan det möjligen kunde inträffa förhållanden då ett yttrande som emot en med Riket i fredligt förhållande varande Stat, vore anstötligt, kunde emot en Magt hvarmed Riket vore i uppenbart krig antaga en förändrad beskaffenhet, och voro följderne äfven olika, då en sådan förgriplig skrift i sednare fallet ej kunde göra den skada som varit Lagstiftarens föremål att afvända.
Herr Grefven och Ordföranden upläste i anledning af nu i fråga varande mom. en från Stats Ministern för Utrikes Ärenderne till Herr Grefven och Ordföranden ahltén Skrifvelse, hvilken redan i Första Afdelningen blifvit upläst och härjemte finnes bifogad.1 Utskottets Ledamöter antogo den föreslagne redactionen. 10 och 11 mom. upplästes och gillades.
1 Skrifvelse!! tryckt i C. U. M. 1810—1815, sid. 384 ff. Den 19 Juni 1812 213 12 mom.:
Herr Envoijen Baron Adlerberg ansåg för sin del brottet att genom lögnaktiga upgifter och vrängda framställningar förvilla och förleda allmänheten, vara af så svår beskaffenhet att de därföre utsatte böter ej torde vara tillräcklige att afskräcka från sådane brott, hvarföre Herr Baron föreslog, att till förekommande deraf, att icke en person som äger tillgång till böter må kunna snart sagt strafflös fortfara med sina elaka afsigter, arrest eller något annat straff måtte, jemte böterne utsättas.
Herr Biskop Tingstadius instämde med Herr Baron Adlerberg och förmente att fängelse efter
Domarens pröfning måtte utsättas för den högre graden af sådane förbrytelser, efter brottets beskaffenhet.
Herr Öfver Intendenten Edelcrantz ansåg lika med Herr Baron Adlerberg och Biskopen Doctor Tingstadius angelägenheten deraf att straffet för ifrågavarande brott blefve skärpt.
Herr Lagman Sandberg som deruti instämde, föreslog i anledning deraf, en sålunda förändrad redaction, brottet umgälles med böter från 33 Rdr 16 sk. till och med 100
Rdr eller motsvarande kroppspligt efter brottets beskaffenhet, böterna förvandlade enligt 5te §n af denna Lag.
Uppå framstäld proposition blef mom. med det nu gjorde tillägg gilladt.
13 mom: bifölls med den förändring, att orden fräcka, grof oell uppenbart deri komma att utgå. 14 mom. skulle försvinna. 4 § 2 mom.
Herr Baron Adlerberg erinrade att en förbrytare möjeligen genom erläggande till Boktryckaren af de i detta mom. för honom utsatte böter kunde få en brottslig skrift med lätthet utspridd.
Herr Öfverlntendenten Edelcrantz uplyste att dessa böter äro för Boktryckarens försummelse i den föreskrifne formaliteten oell att den brottslige författaren särskildt straffas efter Lag.
Med den förändring att verkställes sättes i stället för verkställas bör, blef 3 mom. äfvenledes antagit.
Vid 4, 5, 6 och 7 mom. var intet att erinra, utom att Herr Borgmästaren Norström förmente att orden uti 4 mom. framdeles till görande borde förändras till framdeles uprättande. 8 morn: Herr Borgmästaren Vilberg anförde:
Det förstnämnda vilkoret, nemligen om skriften innehåller något vådeligt för allmän säkerhet, anser jag vara fullgiltigt skäl till både skriftens confiscation och inställda fortsättning; men vid de tvänne öfriga vilkoren: enskildte personers oskäliga förolämpande och fortfarande smädelig beskaffenhet får jag anmärka att det nu föreslagne stadgandet om Hof Canzlerens rättighet att utfärda 214 Den 19 Juni 1812 förbud emot dylika skrifters fortsättning, synps mig svårt om icke omöjligt att verkställa.
Huru skall en skrift anses innefatta personlig angripelse utan skäl då Hof Canzlern ej kan höra båda Parterne, ej kan anställa någon undersökning dervid skäl kunna anföras? huru skall HofCanzleren möjligen kunna inse alla de fall, fatta åsyftningar af allegoriska framställningar, om enskildta förhållanden, der enskild man i publique skrift kan tinna sig träffad och förolämpad?
Hvad är åter fortsatt smädelse? förmodeligen skall caracteren deraf endast derigenom kunna bestämmas, att författaren, en eller två gånger förut, för dylikt brott lagligen blifvit tilltald och stratfad.
Jag vågar derföre hemställa om icke 3 §n af Tryckfrihets Lagen kunde såsom skärpning uti straff uptaga det tillägg, att författaren af en fortsatt smädelig tidskrift skall anses förlustig all vidare rättighet att skriften fortsätta.
Jag förmodar samma ändamål innom lika tid kunna vinnas om Domaren i följd af sjelfva Lagen sådant Utslag meddelar och då samma
Lag på flere ställen antagit den princip att enskildte förolämpande!! i tryck skola af målsägare sjelfve inför vederbörlig
Domstol åtalas, inser jag ej något skäl hvarföre uti detta enda fall afvikelse från principen behöfver antagas.
Dessutom tror jag det icke öfverflödigt att äfven nu stärka den allmänna grundsats, att ingen Medborgare bör till något slags straff kunna befordras, utan att vara genom laglig undersökning inför vederbörlig
Herr Borgmästaren Egge instämde med Herr Borgmästaren Ullberg att då enskild man i skrift förnärmas, bör målet uptagas vid laga
Domstol och ej afgöras af HofCanzleren.
Herr Assessor Arosenius: för min del finner jag att ehuru HofCanzleren må äga att skriften innehålla bör pröfningsrätten icke tillkomma Hof Canzlern förr än undersökning vid laga Domstol blifvit anstäld.
Herr Regerings Rådet Hallenst jerna: förenade sig med Herr Borgmästaren Ullberg, äfven af det skäl att
Hof Canzlern troligen skulle blifva öfverlupen af personer som i skrifter ansågo sig förnärmade och derföre begärte hans Embetes åtgärd.
Herr Baron Adlerberg anmärkte att Lagen lätteligen kunde illuderas genom ett obetydeligen förändradt
Titelblad på en skrift som fortfore att vara förolämpande, då författaren af en fortsatt smädlig skrift förlorar rättigheten att skriften vidare fortsätta.
Herr Borgmästaren Egge anförde äfven som ett skäl till förändring uti den i 8 mom. föreslagne redaction, att genom HofCanzlerns pröfnings rätt skulle enskild man, uti ifrågavarande mål emot vanlig
Rättegångs ordning hafva första forum hos Kongl. Maj :t.
Maj :t har i Den 19 Juni 181*2 215 sin Nådiga Proposition angående tryckfriheten, velat fästa Riksens Ständers upmärksamhet egenteligast på nödvändigheten deraf att Regeringen enligt tryckfrihets
Lagen må vara i tillfälle, att hämma och förekomma det skändeliga missbruk, som utgifvare af Dagblad och Periodiska skrifter ej sällan tillåtit sig, medelst sådane framställningar, som, då de störa allmänt och enskildt lugn, förordsaka en oordning uti Samhället, den der fordrar kraftig och skyndesam rättelse.
— De skäl och anledningar dertill som Kongl. Majts Nådiga Proposition innehåller, äro så oemotsägliga och öfver - tygande, att de icke kunna misskännas af någon.
Frågan är således om sättet huru ändamålet skulle kunna vinnas.
Att utgifvare af Dagblad eller Periodiska skrifter som befunnos vådeliga för allmän säkerhet eller utan skäl och bevis förnärmande personlig rätt eller af en fortfarande smädelig egenskap, skulle få fortsätta utgifvandet deraf, intill dess, efter anstäld Rättegång med alla dess formaliteter, alla Instantier igenom, Domaren sluteligen pröfvade honom förlustig af sådan rätt; det vore att lemna honom obehindradt tillfälle till utöfvande af sin vanart och brottslighet uti flere månader och år, hvarpå vi hafva dagelig erfarenhet, och Regeringens afsigt syftande endast på oordningens hämmande, alldeles icke vunnen.
— Det finnes då icke någon annan utväg till ernående af detta ändamål, så nödigt för Samhälls-Ordningens bibehållande och Embetsmäns samt enskildte medborgares betryggande från smädelser och öhemula beskyllningar i sådane skrifter som allmännast läsas, än att den Konungens Embetsman, som högsta upsigten öfver Tryckfrihetens bruk är anförtrodd, må äga nog laglig myndighet att jemte en sådan skrifts beläggande med qvarstad, äfven inställa dess vidare utgifvande, intill dess, sedan äfven Justitise Canzleren blifvit hörd, Konungen uti Stats Rådet behagat förordna huruvida skriften vidare må kunna fortsättas eller utgifvaren hafva förvärkat rättigheten dertill; och med fullkomligaste öfvertygelse om nödvändigheten af sådant tillägg i Tryckfrihets Lagen, tillstyrker jag' att Beredningens project, stäldt i enlighet med Konungens Nådiga Proposition, må förblifva oförändradt.
Herr Baron Adlerberg förenade sig härmed och ansåg Utgifvare af ett enligt förevarande mom. indraget Dagblad eller Periodisk skrift böra förlora ali rättighet att sådane sedermera utgifva.
Herr Öfver Intendenten Edelcrantz anförde:
Uti alla pölicerade Samhällen och uti all klok Lagstiftning användas tvänne sätt till minskande af förbrytelser emot allmän eller enskild rätt och säkerhet.
Detta igenfinnes hufvudsakligen i 3 §s af Tryckfrihets Förordningen föreskrifter.
Det andra består uti de medel som vidtagas för att alldeles förekomma dem eller att förminska möjligheten af deras vidare begående.
Sålunda straffas 216
Den 19 Juni 1812 ej ett oförståndigt barn, sorn med ett farligt jern eller ett laddadt gevär vållar en menniskas skada eller död; man iakttager häldre den försigtigheten att hindra detta barn från bruket deraf.
Sådan är ock den utväg som nu ifrågavarande punkt utaf Kongl.
Maj :ts Nådiga Proposition åsyftar, hvarigenom Kongl. Maj :t vill trygga allmänna och enskildta säkerheten för nya fortfarande inbrott af samma art.
Och ehuru i dessa fall upsåtet hos en Tidningsskrifvare svårligen kan anses lika oförvitelig som i det exempel jag of vanföre nämndt, yrkas ej i denna Kongl.
Maj :ts Nådiga Proposition något särskildt straff, såsom en bestämd nödvändig följd af inställandet.
Ty jag kan ej bifalla den tanka som någre yttrat att sjelfva inställandet och förbudet att sedan utgifva dagblad är ett verkeligt svårt straff, ett uphäfvande af menniskors
Samhälls rättigheter ; en sådan författare är i alla fall obetagit att öfver alla möjeliga ämnen, uti hvad skrifart och uti hvad annan form som hälst, utgifva skrifter, så ofta och så länge han behagar, och derigenom upfylla sin bestämmelse att sprida allmän uplysning.
Lagen vill i detta fall blott förmena honom den enda form hvarunder, med anledning af redan vunnen erfarenhet hans skrifter kunde blifva vådeliga för tryckfrihetens andra ändamål att bevara allmänt lugn.
Och ehuru äfven jag altid bör och skall erkänna att rättigheten att fritt yttra sina tankar är en dyrbar
Samhälls rättighet, kan jag ej vinna elen öfvertygelse att rättigheten att utgifva ett Dagblad i synnerhet sedan dess utgifvande för Samhället redan funnits vådelig, skulle höra till menniskors allmänna och från utgifvarens medborgerliga trefnad och väl oskiljagtiga rättigheter.
Herr Grefven och Ordföranden åberopade sin förut i Beredningen yttrade tanka att sedan en skrift blifvit af HofCanzlem till utgifvande instäld innom de åtta dagar som föregå underdåniga föredragningen hos Kongl. Maj :t, densamma må af en jury i de fall då den anses förnärmande personlig rätt eller skändelig och smädlig, af juryn pröfvas, huruvida skriften efter juryns omdöme bör anses äga den honom således tillagde egenskap och att Hof-Canzlern sedan detta juryns yttrande voro inhämtadt skulle vara förbunden att detsamma jemte sitt eget och Justitiae Canzlerns yttrande i ämnet hos Konungen i Stats Rådet föredraga; Herr Grefven och Ordföranden trodde att genom denna utväg det till utseende arbitraira uti sakens behandling skulle blifvit undanröjdt och likväl Konungens rätt till afgörande Honom oförkränkt bibehållen; men då hvarken Utskottet eller Beredningen härvid ansett sig kunna fästa upmärksamhet, och då ämnet för det närvarande vore af den beskaffenhet att fordra ett skyndsamt afgörande ansåge Herr Grefven och Ordföranden sig förbunden att till Utskottets bifall framställa den af Beredningen i enlighet med Konungens Nådiga proposition framstäldte redaction.
Ledamöterne af Wällöf!. Borgar Ståndet förklarade ytterligare
Den 19 Juni 1812 217 sig instämma med Herr Borgmästaren UUbergs mening, hvaremot Ledamöterne af Hedervärda Bonde Ståndet gillade den af Beredningen föreslagne redaction som uppå framstäld proposition af Utskottet antogs. 9, 10, 11 och 12 mom. blefvo utan anmärkningar gillade.
Herr Grefven och Ordföranden tillkännagaf att Beredningen funnit lämpligast att i anseende till de särskildte meningar som upstått rörande Rättegångs sättet i tryckfrihets mål, Utskottet måtte afgifva ett särskildt
Betänkande åtföljande redaktionen af 5 § :n deri motiverne för de särskildte meningarne kunde anföras, hvaremot i det Betänkande som bifogas redaktionen af de 4 första §§ne skälen för Utskottet öfvertygelse, såsom dels uptagne i Konungens Nådiga Proposition om Tryckfriheten, dels af förra Constitutions Utskottet ej lärer böra uprepas.
Hvilket Utskottet enhälligt gillade. 5 §:n Beredningens förslagna Redaction uplästes, hvarefter Herr Doctor Wijkman yttrade:
Ehuru jag för min del, icke på sätt Beredningen föreslagit, kan anse en jury eller Nämnd vid alla tillfällen nödig eller gagnelig, vill jag ej helt och hållit afstyrka dess användande.
Jag finner att uti allegoriska skrifter blifver
Domarens pröfning svårare, hälst då Domaren skall yttra sig om utlåtelse!' öfver personer och facta som lian i anseende till vistandet å en derifrån aflägsen ort, stundom icke kan känna, eller ock till allegoriska och ironiska skrifter icke kan lämpa Lagens klara bokstaf, som bör vara enda rättesnöret för dess följande Utslag, men om denna Nämnd enligt min öfvertygelse skall svara emot dess bestämmelse bör den endast i vissa fall begagnas.
Domare Embetet bör bibehållas i sin helgd, och det bör tillkomma Domaren att pröfva när Nämnden bör nedsättas.
Jag föreslår således den medelväg att en jury eller nämnd endast i dessa fall må äga rum och på Domarens pröfning ankomma, då han finner nödigt att den begära.
Herr Biskoppen Doctor Tingstadius upläste sitt till Beredningens Protocoll afgifne yttrande så lydande:1 Herr Biskoppen Doctor
Faxe upläste äfvenledes sitt i Beredningen afgifne yttrande af innehåll :2 Herr Lagmannen Sandberg åberopade sitt till Wällöf!. Borgare Ståndets Protocoll den 9 i denna månad afgifne yttrande och finge dervid endast tillägga, att han, lika med Herr Biskop Faxe, anser etc. .. .3 Herr
Doctor Wijkman ansåg att om personerne till en Nämnd skulle af Konungen utses, utan alt partens deltagande deruti, för - 1 Utlåtandet är tryckt ovan sid. 207.
2 Se ovan sid. 207. 3 Betr. resten av Sandbergs inlägg se sid. 208.
218 Den 19 Juni 1812 lorade den egenskapen af Nämnd och iklädde sig egenskap af en utaf Konungen särskildt tillförordnad Domstol, i hvilket fall Herr
Doetorn ansåg den öfverflödig och tillstyrkte att med bibehållande af en Nämnd vid de tillfälligheter han redan anfört, hvad sjelfva organisationen deraf vidkommer, det må förblifva vid det af Beredningen författade förslag.
Herr Lagman Sandberg yttrade: att rörande hvad Nämndens organisation och tillsättande anginge, hade Herr Lagmannen anledning förändra sin förra mening, på det sätt, att Tryckfrihets Comitéen kunde förstärkas af 4 särskildt af Konungen för tillfället utsedde Ledamöter, hvilka i egenskap af Jury eller nämnd, efter fleste rösterne kunde afgöra frågan om skriftens brottslighet, på sätt och i de fall Herr Lagmannen föreslagit.
Herr Öfverlntendenten Edelcrantz yttrade:
Om jag i denna vigtiga fråga skulle blott följa den anledning till enskild öfvertygelse jag tror mig finna uti svårigheterne för verkställigheten och vidlyftigheten vid en jurys eller Nämnds införande i Tryckfrihetsmål, samt uti osäkerheten om dess företräde för vanliga
Domares pröfning och afgörande, skulle jag törhända, utan tvekan afstyrka antagande af ett i Sverige så nytt Rättegångs sätt; men då erfarenheten af tvänne stora Nationers exempel redan en längre tid synts bevisa, ej blott möjligheten men äfven nyttan deraf, vore det kanske förmätet att aldeles förkasta dess möjliga användande äfven i vårt land.
I anseende härtill, men derjemte med iagttagande af den nödiga försigtighet, att stora förändringar endast småningom och i de angelägnaste fall böra göras, är min tanka att densamma åtminstone till en början, skulle blott i det fall användas då åtal på förbrytelser af en viss beskaffenhet [till] Högste
Herr Öfver Intendenten upläste derefter dess under den 17 Junii till Beredningens Protocoll gifne yttrande om en sådan inrättning, så lydande :x Herr Envojen Baron Adlerberg
I anledning af Beredningens redaction rörande en jurys tillsättande får jag såsom min öfvertygelse yttra, att en sådan Nämnds tillsättande vöre ett intrång uti Konungens jura majestatica; Ständerna hafva Lagstiftande magten, men den Lagskipande är Konungen ensam updragen, hvaraf följer att Domares tillsättande ensamt honom tillhör.
Jag skulle derföre tro enklaste behandlandet vara, att Tryckfrihets brott uptogos och ransakades vid Under Domstol, remitterades derifrån till Svea Hof-Rätt, samt |c: som], då den det pröfvar nödigt, kan infordra 1 Se sid. 201; av yttrandet 17 juni återges i pleniprot. blott en del.
I detta prot. börjar anförandet:
Jag anser en Nämnd etc.; därefter
Den 19 Juni 1812 219 TryckfrihetsComitéens Betänkande, hvarefter målet i Högste
Domstolen afgöres.
Herr Grefven och Ordföranden afgaf ett så lydande anförande till Protocollet.1 Sedan jag nu hört åtskilligt yttras för och emot Jury’n torde mig tillåtas att, innan jag gör Proposition få yttra min tanka derom.
Jag har hört sägas, att en sådan ny rättegångs ordning igenom sjelfva sin nyhet vore vådelig, att den vore åtminstone öfverflödig, att den vore till och med ett ingrep uti K:ns
Domsrätt och en inskränkning i Dess Jura Majestatica, att äntel:n för användandet af en sådan Jury eller Undersöknings Nämnd, skicklige ämnen omöjligen i alla landsorter kunde finnas, att dess bruk derföre borde åtminstone till blott vissa fall eller till hufvudstaden inskränkas.
I korthet skall jag taga mig friheten granska hvardera af dessa skäl utan att derföre bestrida deras mer eller mindre värde.
Det är onekeligt att hvarje nytt försök uti nästan alla ämnen medför svårigheter.
Men är det derföre vådeligt?
Svårigheterne ligga, antingen i saken eller i personerne.
I anseende till saken kan jag vid detta tillfälle så mycket mindre föreställa mig dem, som undersöknings sättet igenom Jury närmast instämmer med det ämne som skall pröfvas nemi :n förhållandet af ord och meningar till personers och samhällets rätt och bästa.
I anseende till den förra komma vi då till frågan huruvida personer skicklige att utgöra en Jury skola i alla landsorter anträffas?
För min del hyser jag mindre farhåga i den vägen än man i allmänhet yttrat.
Jag tror att när man icke vore bunden till en viss stad, men både de sakägande och Domaren ägde att välja af de i nejden boende, skulle få orter träffas där skrifter läsas och utkomma, hvarest man icke också skulle äga tillgång på 12 å 13 ojäfvige personer i stånd att bedomina en skrifts eller en yttrad tankas syftning och förhållande till en gifven Lag.
Uti opinionen hos en stor del om nyttan och beskaffenheten af en sådan Undersöknings
Nämnd torde ligga ett annat och kraftigare hinder.
Men om vid de första tillfällen af en Jurys användande, som icke lättel :n inträffade uti mindre orter, sorgfällighet blefve använd vid valet af personer, om allt hvad som kunde äga utseende af främmande inflytelse blefve derifrån aflägsnat, månne icke denna inrättning småningom skulle vinna burskap och hos allmänheten ingjuta förtroende?
Jag vill ej förmoda att Domare Magten af en illa förstådd anhängighet till gamla sedvanor, skulle med flit motarbeta inrättningen.
Det vore då ej annat än egenkärlekens eller fördomens missförstånd, som borde undanrödjas, men som ej 1 Anförandet är inhäftat i protokollet och skrivet samt undertecknat med Mörners egen hand.
220 Den 19 Juni 1812 fört,jente skonas.
Om Domare Magten gåfve akt derpå att dess åtgärd, innefattad uti rättegångens hela ledning, uti den sluteliga framställningen för Nämnden af dess resultater och äntel :n uti Lagens tillämpning sedan Nämnden bestämt brotslighetsgraden, altid blefve utaf ett hufvudsakeligt inflytande, lärer också hvarje uplyst
Domare finna att det är egentel :n blott denna grad af deltagande som närmast med hans ställning öfverensstämmer och åtminstone den enda, han bör önska sig.
Med all agtning för närvarande Lagskipningssätt, kan jag icke heller finna att inrättningen af en Jury i Tryckfrihetsmål skulle vara öfverflödig.
När hvar och en lärer medgifva, att det gifves fall der Lagens bokstaf i anseende till skrifter svårligen kan tilllämpas, att i allmänhet denna tillämpning beroende af svårigheten att för alla fall definiera förbrytelsernas grader och beskaffenhet, ofta ankommer på Författares mer eller mindre skicklighet eller omtanka att förvara sig undanflyckter, lärer man också medgifva att ett undersökningssätt som ger tillfälle till en mera utsträckt pröfning, just derigenom blir mera fördelaktigt så väl för det allmänna som för de enskilta.
Att inrättningen af en Jury skulle med K:ns
Domsrätt hafva någon gemenskap eller kunna anses som ett ingrep i Dess Jura Majestatica, är en tanka som jag ännu mindre kan gilla.
K :ns rättigheter i detta afseende bestå icke deruti att Sjelf göra undersökningen men att låta den genom andra göras efter föreskrifna former.
Det är dessas iagttagande som utgör föremålet för Högsta Magtens upmärksamhet.
Det är uti möjligheten att göra nåd och mildra Lagens stränghet som dess rätt hvilar.
Intetdera blir genom en Jury förändrat.
Domarens åtgärder blefve endast å ena sidan mera bestämde å den andra delade emellan flera.
När K:n sanctionerat ett sådant rättegångssätt hvarförutan det icke kan äga rum vore det också försett med alla lagliga former, och K :ns rätt att bevaka dessas iagttagande vore i alla fall lika oförkränkt som Dess höga rätt att göra Nåd.
Någon för Kars verkeliga rättigheter vådelig inskränkning kan jag således icke finna igenom en Jury skulle inträffa, och (Domare) Magtens1 lagliga oberoende har i alla fria, för den personliga säkerheten granlaga samhällen ansetts som en fullkomlighet, icke som ett fel.