Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Denna lag gifver sig tänkandet själft, hvilket följer af såväl lagens begrepp som däraf, att det subjektiva i det rena jaget icke är beroende af det objektiva.
Alltså är tankens innehåll, att intelligensen gifver sig själf själfverksamhetens lag.
Det subjektiva jaget är intelligensens sigsättande såsom fri.
Det objektiva bestämdt genom det subjektiva gifver sålunda det innehåll i tanken, att intelligensen gifver sig själf själfverksamhetens lag, i det den sätter sig såsom fri.
Bådadera bestämda genom hvarandra gifva det innehåll i den ifrågavarande tanken, att intelligensen sätter sig såsom fri, i det den gifver sig själfverksamhetens lag och tvärtom.
Då nu tanken är grundad i driften, ehuruväl detta förhållande icke ingår i den samma, involverar den ett nödgande, en fordran, nämligen att intelligensen bestämmer sin frihet genom själfverksamhetens lag, är ett kategoriskt imperativ.
Därmed är sedelagen deducerad såsom en nödvändig tanke hos det verkliga själfmedvetandet och eo ipso friheten29.
Fichte förklarar för tydlighetens skull närmare innebörden af den gifna deduktionen genom att visa, att i begreppet om det förnuftiga väsendet ligger en tanke sådan som den beskrifna.
Ett förnuftigt väsen har intet vara, som det ej själf sätter.
Det måste därför på visst sätt ha existens, innan det är.
Denna existens kan icke ligga i något annat än i intelligensen såsom en förmåga att genom begrepp sätta ett vara eller såsom fri.
Alltså om människan tänker sig såsom förnuftigt väsen, tänker hon sig såsom en förmåga att genom begreppet sätta ett vara eller såsom fri.
Men därmed är icke tänkt, hvad det förnuftiga väsendet väsentligen är, nämligen absolut själfständighet (själfverksamhet), utan endast en förmåga af själfständighet.
Till förmågan såsom sådan är ej ett vara anknutet, endast möjligheten af ett vara.
Därför måste, för att det förnuftiga väsendet skall tänkas, till förmågan anknytas dess väsendtliga vara, själfständigheten, eller intelligensen tänkas gifva sig själfständighetens lag för sin verksamhet.
Eller annorlunda: det förnuftiga väsendet måste tänka sig såsom fritt eller såsom en förmåga af det fullständigt obestämda, men allt tänkande är möjligt endast genom bestämmande, men friheten bestämd är själfständighet.
Alltså det förnuftiga väsendet måste tänka sin frihet såsom bestämd af själfständighetens lag.
Innan undersökningen fortgår, är en erinring att göra med afseende på den nu deducerade tanken.
Denna tanke är abstrakt och förekommer i denna sin allmänhet såsom en särskild tanke ej i det verkliga själfmedvetandet, som är bestämdt tänkande och ett tänkande af bestämda verkliga handlingar (gående på modifikationen af objekter), utan endast i den filosofiska abstraktionen.
I det förra medvetandet förekommer den endast i den formen, att de verkliga handlingarna såsom fria böra p ett visst sätt bestämmas30.
Därefter föreligger en deduktion af realiteten af det nu deducerade begreppet om sedligheten.
Med ett begrepps realitet förstås den egenskap hos det samma, hvarigenom ett objekt kan genom det bestämmas.
Kausalitetsbegreppet har realitet, därigenom att genom det samma sammanhanget mellan i erfarenheten gifna objekt kan bestämmas.
Sedlighetsbegreppets objekt kan icke åtminstone omedelbarligen vara ett i erfarenheten gifvet objekt, emedan det samma är begreppet om vårt rena förnuftsväsen, som i sig själf är bestämdt oberoende af all erfarenhet.
Detta objekt kan därför åtminstone omedelbarligen endast vara en öfver hvarje erfarenhet gående idé om hvad som bör göras.
En idé är såsom transscendent otänkbar i sig; den kan endast tänkas såsom en regulativ norm för tänkandet att fortgå på ett visst sätt för att tänka den i och för sig, ehuruväl det icke förmår det samma.
Vi kunna öfverhufvud endast handla i sinnevärlden på objekter.
Alltså måste sedlighetsbegreppet, försåvidt genom det samma idéen om hvad vi böra göra bestämmes, gifva en norm för, huru vi böra handla i sinnevärlden för att fortgå mot förverkligandet af den transscendenta idéen.
Därigenom har det samma realitet.
Då det i sig är begreppet om väsendet såsom förnuftigt, måste dess realitet kunna härledas ur det samma.
Det måste därför ur det samma kunna deduceras, att det (för oss) gifves en bestämbar sinnevärld, att vi äga makt att genom vårt fria handlande bestämma den samma och bestämma den efter sedelagens fordringar, samt slutligen huru sedelagen fordrar, att vi böra handla i denna verld.
I och för möjligheten af fri verksamhet i sinneverlden fordras, att ett ändamålsbegrepp såsom ett begrepp om den modifikation hos ett objekt, som genom den samma skall verkställas, bildas.
Detta åter förutsätter tillvaron af modifikabla objekter, d. v. s. sådana, som i ett visst hänseende kunna både vara och icke vara, eller som äro tillfälliga.
För att därför möjligheten af fri verksamhet i sinneverlden skall kunna ur sedlighetsbegreppet deduceras, fordras, att ur det samma deduceras tillvaron af tillfälliga objekter.
En ledning vid företagandet af denna deduktion gifver den erinringen, att hvad vi fatta såsom produkt af vår frihet, fatta vi såsom tillfälligt.
Vi fatta föreställningen såsom tillfällig i förhållande till det föreställda objektet såsom konstant, emedan vi fatta den förra såsom produkt af vår frihet.
Om vi därför kunde ur frihetsbegreppet, som inhærerar i sedlighetsbegreppet, deducera objekter, skulle därmed den fordrade deduktionen af tillfälliga objekter vara gifven.
Det är tydligt, att denna deduktion icke kan ske ur frihetsbegreppet såsom praktisk princip, då det som skall deduceras är tillvarande objekter (oberoende af vår fria praktiska verksamhet).
Däremot kan den möjligen ske ur frihetsbegreppet såsom teoretisk princip, i det att det visas, att vi, i det vi tänka oss själfva såsom fria, måste tänka objekter.
Men om ur frihetsbegreppet såsom teoretisk princip tillvarande objekter kunna deduceras och sålunda efter det samma bestämmas, kan samma begrepp såsom praktisk lag icke innehålla någon annan fordran med afseende på dessa objekter än att uppehålla dem i den bestämdhet, som de därigenom redan erhållit.
Frihetsbegreppet skulle såsom teoretisk princip gifva lagens materia (objekter), såsom praktisk dess form (bud).
Men dessutom fordras en deduktion ur sedlighetsbegreppet af vår makt att fritt verka på dessa tillfälliga objekter och bestämma dem efter sedelagens fordringar, d. v. s. en härledning af vår fysiska förmåga af verksamhet på objekter.
För att gifva hänvisning på, hvad denna deduktion har att lämna, undersöka vi, huru vi på det naturliga medvetandets ståndpunkt (empiriskt) äga en dylik förmåga, eller huru vi (transscendentalt) sätta oss såsom ägande den samma.
På denna ståndpunkt är att skilja mellan det subjektiva och det objektiva viljandet — det förra uppkastandet af ändamålsbegreppet, det senare den oreflekterade driften.
Genom den senare stå vi i omedelbar vexelbestämdhet med världen, hvarför en förändring i denna åtföljes af en förändring i världen.
Denna senare förändring är verkad af oss, om den förra öfverensstämmer med vårt subjektiva viljande — ändamålsbegreppet.
Alltså hvilar möjligheten af en fysisk förmåga af verksamhet på objekter empiriskt på öfverensstämmelsen mellan vårt subjektiva och vårt objektiva viljande, och vi tillskrifva oss (transscendentalt) en dylik förmåga, om vi sätta öfverensstämmelse mellan vårt subjektiva och objektiva viljande.
Sålunda föreligger att deducera ur frihetens eller sedlighetens begrepp, att vi i och med detta måste tänka oss subjektivt (genom ändamålsbegrepp) och objektivt (genom drift »vår natur») viljande, att vi genom den senare måste tänka oss stående i omedelbar vexelverkan med en yttre verld, att öfverensstämmelse mellan vårt objektiva och subjektiva viljande är möjlig att tänka.
Men därmed är ock uppvisadt, att vi måste tänka möjligheten af att tillfredsställa sedelagens fordringar genom vår fria verksamhet, emedan dessa måste höra till sferen af vårt objektiva viljande.
— Emellertid är här ännu en förklaring att gifva, innan deduktionen anställes.
Om den samma skall ske på det nu angifna sättet, synes följande svårighet framträda.
Det har i det föregående påståtts, att tänkandet af frihet är ett i sig själft bestämdt tänkande, sålunda obetingadt; här skulle det däremot vara betingadt af ett tänkande af objekter o. s. v.
Denna svårighet löses genom sättande af en distinkt skillnad mellan den filosofiska spekulationen och det naturliga själfmedvetandet.
Den förra utgår från det senare och uppsöker det konstitutiva i detta (den analytiska sidan af metoden).
Därefter undersöker den, under hvilka betingningar det ändliga medvetandet kan tänka detta konstitutiva och syntetiserar de förra med det senare (den syntetiska sidan af metoden).
Då nu det ändliga medvetandet till hela sin realitet är genom den analytiska regressen uppvisadt vara konstitueradt af det konstitutiva, är därmed också uppvisadt, att de betingningar, under hvilka detta är för det ändliga medvetandet, äro af det samma konstituerade.
Alltså: i det att det uppvisas, att det ändliga medvetandet (»vi») kan tänka det det samma konstituerande frihetsbegreppet endast under förutsättning, att det tänker ett objekt, har därmed icke det förra begreppet (för filosofen) förlorat sin obetingade karakter, emedan (för filosofen) förutsättningen är betingad af det uppvisade konstitutiva.
Den dogmatiska spekulationen anställer världsförklaringen på det sätt, att den omedelbarligen ur det konstitutivas begrepp härleder den ändliga verkligheten utan att fråga, huru detta begrepp är möjligt för ett ändligt medvetande; den transscendentala härleder ur begreppet om det konstitutiva medelbarligen den ändliga verkligheten genom att uppvisa betingningarna för det ändliga medvetandets sättande af detta begrepp och anknyta det till dessa gifna betingningar såsom deras grund31.
Den första satsen i Fichtes deduktion säger, att ett förnuftväsen icke kan tillskrifva sig förmåga af frihet utan att tänka något utom sig, hvarpå den är riktad.
Denna sats bevisar
Fichte genom att hänvisa därpå, att ett förnuftväsen ej kan tänka sig såsom förmåga af frihet utan att tänka sig såsom en förmåga att välja mellan flere verkliga handlingar såsom möjliga hvar för sig genom frihet.
Att så är förhållandet, finner hvar och en, om han reflekterar på hvad han tänker, om han tänker sig såsom en förmåga af frihet.
Förmågan är i sig själf obestämd och kan därför ej tänkas, utan att därtill i tanken anknytas flere verkliga handlingar såsom möjliga genom val.
Men att ett förnuftsväsen tänker sig såsom förmåga att välja i den angifna meningen, innebär, att det i tanken sväfvar mellan motsatta bestämningar och sätter hvar och en såsom möjlig att förverkliga genom frihet.
För att motsatta bestämningar skola kunna förenas i tänkandet, fordras, att också tänkes ett gemensamt, i hvilket de förbindas.
Detta gemensamma måste enligt tänkandets lag, enligt hvilken detta såsom subjekt differentierar sig från det tänkta såsom objekt, vara ett objektivt, mot tänkandet satt.
Detta objektiva kan ej vara det objektiva jaget, ty det är här ej satt i aktion; det är här endast fråga om en ideal verksamhet hos jaget, ej en real.
Alltså det måste vara något utom mig.
Detta »något utom mig» tänker förnuftsväsendet såsom möjligt att med frihet modifiera genom någon af de motsatta bestämningarna och är sålunda riktad på det samma32.
Vi fortgå i deduktionen.
Jaget är ursprungligen identitet af subjekt och objekt, men kan icke (af det ändliga medvetandet) tänkas utan genom differentiering i subjektivt och objektivt jag och genom ömsesidigt hänförande af dessa båda sidor hos jaget på hvarandra.
Vi ha visat, att ett förnuftsväsen icke kan tänka sig utan att tänka sig såsom förmåga af frihet och icke tänka sig såsom förmåga af frihet utan att tänka sig såsom väljande mellan möjliga bestämningar hos ett verkligt objekt eller tänka sig såsom uppkastande ett ändamålsbegrepp, d. v. s. såsom idealt eller subjektivt verksam.
Men nu kan det icke enligt ofvanstående sats tänka sig såsom subjektivt verksam utan att hänföra denna verksamhet på en objektiv verksamhet, viljande.
Det kan nämligen icke tänka sig såsom idealiter verksamt utan att tänka denna ideala verksamhet såsom dess själfverksamhet, dess viljande.
(Det kan icke tänka sig såsom frambringande ett ändamålsbegrepp utan att tänka sig såsom viljande ändamålet).
Men det viljande, som tänkes i och med tänkandet af den ideala verksamheten, är ett blott idealt viljande, en bild af ett viljande.
Men en bild af ett viljande är icke möjlig utan en intellektuell åskådning af ett verkligt viljande — ett viljande, hvarigenom något förverkligas —: en åskådning, emedan det måste fattas såsom objektivt, ej såsom en blott subjektiv verksamhet, en intellektuell åskådning, emedan en känsla af ett viljande såsom sådant är omöjlig.
Det förra viljandet har blott viljandets form (själfverksamhet), men har icke dess väsen (reell själfverksamhet).
Tänkandet af viljandets form är ej möjligt utan åskådningen af dess väsen, ty formen är blott en abstraktion från väsendet.
Alltså: ett förnufts väsen kan icke tillskrifva sig en förmåga af frihet utan att åskåda ett verkligt viljande.
Denna sats låter omvända sig, ty ett verkligt viljande kan icke åskådas utan att tänkas såsom mitt viljande, d. v. s. såsom satt i och med mitt uppkastande af ändamålsbegrepp.
— Men ett medvetande om viljande är icke möjligt annat än såsom medvetandet om ett bestämdt viljande.
Nu är viljandet såsom sådant ren agilitet utan någon bestämdhet i sig.
Alltså är medvetandet om det samma icke möjligt utan medvetande om det såsom af ett det samma motsatt och inskränkande bestämdt och såsom öfvervinnande denna inskränkning.
Men medvetandet om en inskränkning är möjligt endast i en sinlig åskådning.
Det sinligt åskådbara är ett ett tidsmoment fyllande kvantum och innehåller sålunda ett mångfaldigt.
Alltså är verksamheten såsom gående på öfvervinnandet af en inskränkning successivt öfvervinnande ett mångfaldigt motstånd, och jaget kan ej vara medvetet om sin verksamhet utan att sätta sig såsom successivt öfvervinnande ett mångfaldigt motstånd, d. v. s. såsom verksamt på sinneverlden33.
En jämförelse mellan den förut gifna deduktionen af sedlighetens begrepp och den, som här föreligger, af samma begrepps realitet.
I den förra uppvisades att ett förnuftsväsen icke kan tänka sig såsom förmåga af frihet utan att tänka absolut själfverksamhet såsom sitt väsen.
I denna ha sålunda det subjektiva och objektiva jaget fullständigt hänförts på hvarandra i begreppet om friheten såsom subjektiv och objektiv.
I den här föreliggande deduktionen har uppvisats, att ett förnuftsväsen icke kan tänka sig såsom förmåga af frihet utan att tänka sig såsom med frihet uppkastande ett på objekter gående ändamålsbegrepp, subjektivt (idealt) verksam, och detta icke utan att finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd, som genom den samma öfvervinnes.
I denna ha sålunda det subjektiva och objektiva jaget differentierats: det förra såsom fritt frambringande af ändamålsbegrepp utan realitet, det senare såsom en real, men af objekter bestämd, sålunda ofri verksamhet.
Dock hänföras de äfven här på hvarandra visserligen icke absolut, så att de sättas såsom identiska, men relativt, i det de sättas såsom betingande hvarandra.
Jaget kan icke sätta sig såsom frambringande ett ändamålsbegrepp utan att finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd, såsom uppvisats, men kan ej heller finna sin verksamhet såsom bestämd af ett motstånd utan att sätta den såsom sin verksamhet, d. v. s. såsom bestämd af det uppkastade ändamålsbegreppet.
I förra hänseendet fattar sig förnuftsväsendet såsom tillhörande den intelligibla verlden såsom subjektive och objektive fritt, i det senare såsom tillhörande den sinliga verlden såsom endast subjektive ej objektive fritt, men såsom genom sin subjektiva frihet sättande, hvad hon objektive är utan frihet.
Föreningspunkten är den subjektiva friheten, hvarigenom hon kan bestämma sitt objektiva vara i sinneverlden efter sedelagens fordringar34.
Vi gå vidare i deduktionen.
Vi ha uppvisat, att ett förnuftsväsen icke kan sätta sig såsom en förmåga af frihet utan att sinligt åskåda (varseblifva) sig såsom verksamt på sinneverlden, d. v. s. varseblifva sin verksamhet såsom bestämd af ett mångfaldigt motstånd och såsom successivt öfvervinnande detta mångfaldiga.
Därvid inställer sig den frågan, om det sätter sig själf såsom med subjektiv frihet (genom val) bestämmande den ordning, i hvilken det successiva öfvervinnandet fortgår, så, att det godtyckligt går från det ena momentet till det andra.
Det är tydligt, att så icke är förhållandet, alldenstund verksamheten åskådas såsom objektiv, och intelligensen är bunden vid objektet och dess beskaffenhet.
Om så är förhållandet, frågas, om det sätter den gifna successionsordningen såsom bestämd af dess (objektiva) verksamhet eller af motståndets beskaffenhet.
Tydligen är det senare förhållandet, då verksamheten själf är ren agilitet utan något förhållande till en tidsordning, och sålunda en sådan, försåvidt han förefinnes hos verksamheten, måste vara bestämd af något för densamma yttre.
Alltså kan icke ett förnuftsväsen tillskrifva sig förmåga af frihet utan att sätta sin verksamhet såsom inskränkt ej blott i afseende på ett mångfaldigt motstånd utan äfven med afseende på den tidsordning, i hvilken detta motstånd öfvervinnes.
Med hänvisning till hvars och ens inre erfarenhet innebär detta, att ett förnuftsväsen sätter sig såsom tvunget att använda vissa medel, försåvidt det vill nå ett visst ändamål.
— Fichte förklarar närmare betydelsen häraf, i det han visar, att varseblifningen af verksamheten såsom nödvändigt försiggående i en viss tidsordning är anledningen till antagandet af en bestämd utomvärld.
Öfverhufvud kan ett förnuftsväsen icke sätta något såsom verkligt utan i förhållande till sin verksamhet.
En verld utom sig kan det sätta endast i varseblifningen af en inskränkning i dess verksamhet.
En bestämd verld utom sig kan det sätta endast i varseblifningen af sin verksamhet såsom bestämd af en viss ordning.
På det empiriska medvetandets ståndpunkt sättes denna bestämdhet såsom tillhörande den yttre verkligheten.
Ur transscendental synpunkt åter, från hvilken intet icke-jag finnes oberoende af jaget, sättes den såsom en begränsning, som jaget sätter hos sig, icke godtyckligt eller med frihet, ty då skulle den icke ega tillvaro, utan på grund af en immanent lag i sitt väsen.
Alltså är här uppvisadt, att jaget icke kan finna sig såsom verksamt, utan att bestämma denna sin verksamhet på ett visst bestämdt sätt genom sitt eget begrepp35.
Emellertid synes här lätt, att vi invecklat oss i en cirkel.
Det har framgått af det föregående, att ett förnuftsväsen icke kan med frihet uppkasta ett ändamålsbegrepp, utan att dess verksamhet inskränkes och öfvergår inskränkningen, men också att dess verksamhet icke är dess verksamhet, om den icke grundas på ett af det själf med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp.
Ett dylikt förhållande af ömsesidig betingning låter sig icke tänka utan uppvisande af ett tredje, i hvilket de båda hvarandra betingande lederna inherera.
Detta tredje finner Fichte på följande sätt.
Om jaget öfverhufvud betraktas objektivt utan att hänföras på sig såsom förmåga af frihet, är det drift, som genom handling öfvervinner sin inskränkning.
Men jaget kan aldrig betraktas blott objektivt såsom ett vara, utan måste alltid äfven betraktas subjektivt såsom ett tänkande (i vidsträckt bemärkelse).
Därför är hvarje bestämdhet hos det objektiva jaget äfven en bestämdhet hos det subjektiva jaget eller en inskränkning för reflexionen.
Men reflexionen på en inskränkning är en känsla.
Alltså är en drift alltid åtföljd af en känsla.
Den är äfven identisk med denna känsla, emedan de uttrycka samma bestämdhet hos samma jag ur subjektiv och objektiv synpunkt.
I känslan såsom identisk med driften är det tredje funnet, som förenar de båda hvarandra betingade lederna: det med frihet uppkastade ändamålsbegreppet och verksamheten såsom öfvergående inskränkningen; i det att nämligen driften tillfredsställes, d. v. s. öfvergår sin inskränkning och blifver handling, öfvergår känslan af driften genom inskränkningens upphörande i reflexion öfver driften såsom med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp.
Fichte jämför det, i hvilket det subjektiva och objektiva jaget hänföras på hvarandra, känslan och driften såsom identiska, i den här förevarande deduktionen, med det hvari de hänföras på hvarandra i den föregående deduktionen, sedelagen såsom frihetslag.
Driften och känslan äro riktade på en inskränkning i (den objektiva och subjektiva) verksamheten, uttrycka därför ett sträfvande och en längtan att fylla ett materielt behof, då däremot sedelagen såsom frihetslag har endast driftens formella karakter af själfständighet.
Driften och känslan påtränga sig; sedelagen såsom frihetslag är gifven endast i den fria reflexionen36.
Vi hafva ofvan visat, att jaget för att kunna sätta sig såsom förmåga af frihet måste sätta sig såsom inskränkt och denna inskränkthet såsom bildande ett system.
Men uttrycket af en inskränkthet hos jaget är subjektivt och objektivt känsla och drift.
Vi måste sålunda för att kunna sätta oss såsom förmåga af frihet sätta oss såsom ett system af känslor och drifter.
Driften är till sitt begrepp sig själf bestämmande, men icke efter ett med frihet uppkastadt ändamålsbegrepp, utan på grund af sitt eget vara.
Den är sålunda bestämd till att bestämma sig själf på ett visst sätt eller den är natur.
Begreppet natur och begreppet drift äro sålunda syntetiskt förenade med hvarandra, och vi sätta oss såsom drift, endast i det vi sätta oss såsom natur.
Men för att kunna sätta oss såsom natur måste vi sätta en natur utom oss för att kunna förklara den bestämdhet, som vår natur har.
Denna natur utom oss måste såsom natur vara sig själf bestämmande och bestämd till detta bestämmande (af vår natur).
Det vår natur och naturen utom oss omfattande måste tänkas såsom naturen i det hela, i hvilken vår natur ingår såsom ett inom sig slutet helt, bestämdt af det hela till att bestämma sig.
Om naturen i det hela betraktas blott och bart efter sitt begrepp, finnes intet hinder för reflexionen att betrakta en del i densamma för sig såsom ett slutet helt, som såsom sig bestämmande drift är bestämd af det hela, och i det nämda hela betrakta en del såsom ett helt för sig o. s. v. i det oändliga.
Men faktiskt finnes, dock i naturen åtminstone ett verkligt inom sig slutet helt som icke är satt idealt genom den fria reflexionen och icke kan upplösas i delar, som hvar för sig äro inom sig slutna hela.
Ett sådant är vår natur, som är ett för reflexionen gifvet bestämdt helt.
Men dock måste den såsom natur kunna uppdelas i sig själf bestämmande drifter.
Huru är då detta tänkbart?
Endast så, att hvarje drift är en tendens, ej blott att bestämma sig, utan äfven att bestämma det hela och detta hela en tendens att bestämma hvarje särskild drift.
Men nu skulle vår natur förklaras ur naturen i det hela.
Alltså måste i denna natur antagas en drift att inom sig afsöndra sådana realt hela som vår natur.
Denna drift är bildningsdriften såsom en drift hos hvarje del att bestämma sig till vara och verkande med andra drifter.
Därigenom att denna drift vinner kausalitet, måste vår natur tänkas uppkommen, eller den måste tänkas såsom organiserad naturprodukt37.
Och nu några slutsatser ur det ofvan deducerade.
Vår natur måste såsom natur vara en drift och närmare bestämdt en bildningsdrift, hvilket innebär, att hos hvarje del fins en drift att förena andra delar med sig.
Men såsom redan organiserad naturprodukt måste denna drift tänkas ha vunnit kausalitet, i det att alla delar äro på ett visst sätt förenade.
Alltså består vårt väsen i syntesen af bildningsdrift och redan skedd organisation eller i driften att uppehålla den färdiga organisationen genom att direkt eller indirekt förena med den, hvad som för dess uppehållande är behöfligt.
Själfuppehållelsedriften går på naturting såsom för organismen behöfliga, men är dock, emedan vår natur är ett verkligt inom sig slutet helt, själfändamål, så att den fordrar tillfredsställelse för tillfredsställelsens egen skull.
Men jaget är såsom visats aldrig blott objektivt, utan äfven subjektivt, hvarför driften måste komma till medvetande, såvidt vi öfverhufvud reflektera (den senare restrictionen, emedan det subjektiva jaget verkar med absolut spontaneitet).