Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I fröken spel i samma stycke röjdes ett friskt och godt lynne, o m det jägmästaren.
j a g tyckte.
Siri trodde, att jäg- mästaren var vaken och kanske önskade n å g o t.
ock ej var lika behärskadt; ett stycke nej, ligg för all del stilla, » tillfogade hon ifrigt, emellertid, och det är minsann vackert så.
då Oskar gjorde en rörelse att resa sig.
» Doktorn Sedan K.
Dramatiska teatern på måndagen af- sade, att jägmästaren inte får röra sig.
- j a g slutat sin ordinarie termin med » Krig i fred », gafs skall skicka in b e t j ä n t e n.
» Och utan att gifva å tisdagen en extra föreställning af teaterns elev- den unge mannen tid att yttra ett ord skyndade skola till förmån för dess premiefond, efter samma hon ut.
program, som följdes vid den nyss nämnda upp- Svanström Risings personlighet visningen.
Elevskolan har under detta spelar handledts på hufvudsakligen samma grunder o c h med samma lärarekrafter som föregående år.
Som föreståndare har premieaktören hr Nils Personne fungerat, o c h h o n o m tiilkommer ej i ringa mån förtjänsten af elevernas delvis verkligt afsevärda framsteg.
Berättelse af C.
(Forts.) qåoktorn hade flere gånger gläntat på dörren o c h med glädje sett den sjukes lugnahvila.
Fram mot aftonen måste han dock begifva sig hem igen, sedan han först lämnat några allmänna föreskrif ter o m behandlingen.
Axel följde h o n o m ett stycke på väg o c h gick sedan till bruket.
Siri o c h Elsa befunno sig ensamma på verandan, den senare arbetande, den förra drömmande tillbakalutad i hvilstolen.
Sedan de öfriga skingrats åt olika håll, hade de att börja med växlat några likgiltiga ord, men sedan försjunkit i tystnad.
Nu hördes en rörelse från sjukrummet.
Elsa reste sig hastigt.
» Han är vaken, » sade h o n sakta.
» Gå då in och hör, o m han vill något, » gen- mälde Siri lugnt.
» Jag? » utropade Elsa, rodnande.
» Hvad tänker du p å?
» » P å att du är antagen s o m öfversjuksköterska.
Det blef j u öfverenskommet vid bordet, fastän dok- torn ej just tycktes så lifvad därför, » tillade h o n leende.
» Men allvarsamt taladt passar det j u bäst att du, som har omsorgen o m huset, äfven tager den sjuke på din del. » H o n talade likgil- tigt, som o m det varit den naturligaste sak i värl- den, men aktade sig dock att se på Elsa.
Denna såg åter forskande på systern, men skakade sedan lätt på hufvudet o c h sade med en half suck: » Ja sedan.
Men nu är det väl bäst, att j a g skickar in Johan. » » Hvarför det? » frågade den andra.
» Jag tycker det såge vänligare ut o m någon af oss ginge.
För resten är det nu tyst igen, och han har kanske somnat o m.
Du kan väl åtminstone titta i dör- ren, om han är vaken, och sedan skicka in Johan, om han behöfver någon hjälp. » Sedan ännu några repliker växlats och Siri slutligen hälft förargad frågat, o m det var hennes mening att tvinga henne resa sig upp, då hon satt så bra, smög Elsa på tåspetsen in och öpp- nade en smula på dörren.
Den sjuke låg ännu med tillslutna ögon och, liksom drifven af en oemotståndlig kraft, gled den unga flickan in i rummet och några steg fram på golfvet.
Huru förändrad var han ej, så blek och mager!
Han hade ej låtit raka sig sedan olyckshändelsen, c c h det mörka skägget gaf därför äfven ett främ- mande uttryck åt ansiktet.
I pannan, ofvanför högra ögat, syntes ett långt, rödt ärr sträcka sig uppåt hufvudet.
Håret, som förut varit lagdt där- öfver, hade rubbats under sömnen o c h aftäckt märket efter det rysliga sär, som varit nära att kosta h o n o m lifvet.
Den skadade armen låg på ett visst hjälplöst sätt krökt öfver bröstet, och hela gestalten talade ett så tydligt språk o m ut- ståndna, svåra lidanden, att flickans ögon fylldes af stora tårar, hvilka, utan att hon gaf akt därpå, rullade utför de bleka kinderna.
S p a r s a m m a Oskar såg efter henne.
» Förtjusande! » mum- lade han o c h tillslöt ögonen, liksom för att kvar- bålla den vackra synen.
» Hon g r ä t.
var det för min skull?
Och hon.
som jag hittills ägnat mina tankar, h o n ville ej göra sig själf besvär, utan skickar i stället systern.
Ja, » ett bittert le- ende krusade hans läppar, » jag måste j u medgifva, att jag just nu inte är särdeles lämplig att sjunga duetter eller rita karrikatyrer. » Betjäntens ankomst afbröt hans funderingar.
Han lät denne hjälpa sig att ordna sin toalett och tillsade h o n o m, när han gick, att öppna dörrarne ut till det yttre rummet.
Därefter tog han en tid- ning, som låg på ett bord vid hans hufvudgärd, och började läsa o c h tänka, under det han vän- tade på visiter.
Den förste s o m kom var Axel.
Denne steg för siktigt in i trädgårdssalen, men uppgaf ett ljude- ligt hurrarop, då han såg dörrarne till Oskars rum öppna och skyndade in för att höra, hur det stod till.
» Utmärkt, » ljöd det i munter ton afgifna svaret.
» Hur skulle det också kunna vara annat, så väl omhuldad som j a g blifvit. » » Godt.
Har du fått någon mat? » » Nej, j a g har sofvit ända tills nu. » » Men nu är du v a k e n.
hvad tänka de på.
Ämna de låta dig svälta ihjäl, klockan är j u bortåt sju, och du har ej ätit något sedan i morse.
Har ingen varit hos dig? » » Jo, fröken Elsa, o c h hon skickade in betjänten, som hjälpte mig att se något så när ut som folk igen. » » Det är visst godt och väl det, men Fors sade, att du skulle äta duktigt för att få tillbaka kraf- terna.
Jag är strax tillbaka. » Oskars protester förklingade ohörda, och Axel stod ögonblicket därefter ute på verandan.
Där satt Siri fortfarande i hvilstolen, ehuru hon nu dragit till sig ett broderi, hvarpå hon arbetade.
» Oskar är vaken, » sade Axel hastigt.
» Jag vet det, » ljöd det lugnt till svar.
» Han måste hafva mat.
Hvar är Elsa? » » Förmodligen sysselsatt med att laga tillf någon- ting åt jägmästaren. » » Säg åt henne då, att h o n skyndar sig. » » Bråka inte, kära Axel.
Hon kommer väl, när det blir i ordning. » Med ett mindre artigt uttryck lämnade Axel systern och gick ut till köksregionerna.
Efter mycket frågande träffade han slutligen Elsa i den så kallade syltkammaren, ett rum s o m med sina af syltburkar o c h andra goda saker fullsatta hyl- lor utgjort hans barndoms paradis.
Några fram- tagna burkar o c h fyllda assietter visade, att hon slutat sitt arbete där, men likväl stod h o n kvar vid fönstret, som h o n öppnat för att insläppa frisk luft.
Vid Axels häftiga inträde spratt hon till o c h skyndade att ställa burkarne på deras plats.
» Hvad står du o c h drömmer efter? » utropade brodern vid hennes åsyn.
» Kan du inte förstå, att karlen är på vippen att d ö af hunger. » » Det är strax i o r d n i n g.
jag skulle bara lägga upp lite ' sylt. » » J a.
o c h taga den sköna, hittills okända ut- sikten i betraktande, » tillfogade brodern, i det han följde henne.
N:r 45 (151) Fredagen den 7 november 1890.
F ö r &gt; P l a t s s ö k a n d e &gt; o c h ' L e d i g a p l a t s e r ' Iduns- Mode- och Mönstertidning I kr.
postarvodet inberäknadt U t l ä n d s k a a n n o n s e r 70 ö r e p r p e t i t r a d.
Då hon nu med sin make besöker fädernes- landet, anse vi tillfallet lämpligt att för Iduns lä- sarinnor presentera hen- nes bild.
Georgina Sommelius- Bottero är född i Styr- näs socken i Ångerman- land Hennes föräldrar äro sågverksegaren F. Som- meliusjoch hans maka i första giftet, född Edström, lledan såsom litet barn visade Georgina en ovan- lig musikalisk begåfning, och hennes pianospel väckte musikkännares för- Boktr.-AUieb.
TTtg-ifning-stid: hvarje helgfri fredag.
B y ra: H a m n g a t a n 1 6, 2 ' l-, t r.
(m i d t fur K u n g s t r ä d g å r d e n.)
9 - 1 0 A l l m.
Lösnummerpris: 1 5 öre (vid k o m p l e t t e r i n g a r).
P r e n u m e r a t i o n s k e r i landsorlen &amp; p o s t - a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n e n.
Georgina edan en blick på de blida dragen al ' i den kvinna, hvars bild i dag pryder Iduns första sida, skall helt visst hos betraktaren väcka föreställningen om tillva- ron af äfven en inre sjä- lens skönhet hos den, sotn bär dessa drag.
Att så ock är förhållandet, därom vittnar Georgina Sonime- lius-Bolleros hela konst- närsbana, under hvilken bon ofta mäktat höja konstnjutningen till en an- daktsfull beundran af det sköua, i hvars tjänst hon med sin sällsynta röst långt utom fosterlandets gränser bäfdat den sven- ska sångens anseende.
GernandU Sommelius-Bottero.
våning.
Sjutton år gam- mal kom hon till Stock- holm, där hon under fram- stående lärares ledning idkade pianostudier med den framgång, att hon inom kort vann inträde som elev vid musikkon- servatoriet.
Här stude- rade hon nu ett par års tid med nit och ifver till sina lärares — särskildt fröken Thegerströms — fullkomliga belåtenhet.
Men Georgina drömde dock aldrig den drömmen att en gång, väl utexami- nerad från akademien, få annonsera om pianolektio- ner i Hernösand eller Örnsköldsvik.
Det var teatern, som med underlig makt lockade hennes håg.
Så blef hon en dag af en sjungande väninna till- spord om hon hade röst.
Det vet jag ej, blef sva- ret, ty jag har aldrig för- sökt att sjunga.
— Ack, sådant är bara ett tilltag, menade den frimodiga kamraten.
Georgina fun- derade på saken och gick sä en afton dristeliga upp till fru Jeanette Jakobs- son.
Hon uppmuntrade vänligt hennes » tilltag » och meddelade heune de första grunderna i sångens konst.
Sedermera kom Geor- gina Sommelius under fru
IDUN 500 Mitt h e m är så ringa, d e s s dörr är så men aldrig en kärare boning jag såg kring hela den grönskande jorden.
låg, D ä r lefver mitt minne, där föddes m i t t där lärde jag blicka till h i m m e l e n opp och älska mitt hemland i norden.
P- Stenhammars ledning, och efter flere års trägna På hösten sistnämnda år drog konstnärsparet studier debuterade hon, på sin berömda lära- till Corfu, återkom våren 1 8 S 5 och sjöng sedan rinnas tillstyrkan, å K.
Stora teatern, om vi i Genua, Firenze, Pistoia och Siena.
Hösten ej misstaga oss, år 1878 såsom Margareta i 1 8 8 7 reste de till Malta, kommo på våren föl- » Faust ».
jande år till Napoli, där de uppträdde till vå- Det syntes nog mången både djärft och an- ren 1 8 8 9, då de, engagerade af en amerikansk språksfullt att för ett första offentligt uppträ- impressario, reste till Buenos Aires.
Under dande välja en så svår och fordrande uppgift, sistlidne vinter har fru Bottero sjungit i Mi- men kritiken måste dock medgifva.
att försöket lano, San Remo och Casale.
utföll förvånande väl.
Hon visade, heter det, Ehuru fru Sommelius-Bottero ofta och alltid en dramatisk lifaktighet, äfven i mimiskt hän- med stor framgång beträdt konserttribunen, är seende, som man sällan får skåda hos en ny- det dock som dramatisk sångerska, i all syn- börjare, en osökt, naturlig uppfattning, insikt nerhet inom det tragiska facket, hon vunnit och vårduad samt ett hos en debutant nästan sina förnämsta lagrar.
Om hennes uppträ- ofattligt lugn.
— Och en annan recensent ytt- dande kan i få ord sägas, att hon öfverallt rar, bland annat, om samma debut: » Fröken rönt en lysande framgång.
Af den italienska S:ii sätt att sköta rollen och hålla scenen voro pressen att döma, har hon, en publikens för- förvånande för en nybörjare och tyda på en klarade gunstling, alltjämt » dragit fulla hus » äfven i detta afseeode långt ifrån hvardaglig och af söderns lifliga barn hyllats ej blott med begåfning.
— Debuten kan i sin helhet be- inropningar och blomstergärder, utan äfven med traktas såsom ovanligt löftesrik.
— På samma ovationer, som hos oss, trögare nordbor, sällan gång vi lyckönska den unga sångerskan till komma divor till del.
Teaterrecensenterna ha denna första, stora framgång, uppmana vi henne i de mest superlativa ordalag uttryckt sin för- att genom fortsatta, allvarliga studier än ytter- tjusning öfver hennes sång och spel, och fack- ligare utveckla och förkofra de gåfvor, dem en tidningarna på musikens område ha enstämmigt gifmild försyn med sällspordt rik hand synes förklarat henne vara en konstnärinna af bety- hafva tilldelat henne, väl ihågkommande, att dande rang.
af den, som mycket fått, blifver också mycket Till Georgina Botteros framgångar i konsert- fordradt » — — — salen och på scenen ha ett intagande yttre och Och den unga sångerskan lydde uppma- ett distingueradt uppträdande säkerligen icke ningen.
Hon fortsatte ihärdigt sina studier litet bidragit.
» Hon är en sympatisk, elegant under fru Stenhammars och fru Willmans led- och förtjusande företeelse », utbrister en af hen- ning och blef för en tid fäst vid K.
Operan, nes talrika beundrare i la bella Italia.
där hon med mycken framgång uppträdde i Fru Bottero har en rik repertoar till sitt flere maktpåliggande roller, såsom Margareta i förfogande.
Hennes förnämsta roller äro Sappho » Faust », Lalla Rookh i operan af samma i Pacinis opera med samma namn, Carmen, namn, Susanna i » Figaros bröllop », Anna i Mignon och Margareta i » Faust ».
Den italien- » Värmländingarne » m. fl.
ska kritiken anser henne vara oöfverträffad i Hösten 1 8 8 1 reste hon jämte sin kamrat dessa stora uppgifter.
Hennes repertoar upp- från Fredrika Stenhammars skola, fröken Inge- tager vidare Rosina i » Barberaren », Amneris borg Aas — numera Gina Oselio — till Pa- i » Aida », Judinnan, Leonora samt hufvudpar- ris, för att under m:me Marchesis ledning full- tier i » Mefistofeles », » Salvator Bosa » (af Go- ända sin konstnärliga uppfostran.
Den jämfö- mez), » Promessa Sposi » och » Gioconda » (Pon- relse mellan Stenhammars och Marchesis sko- cbielli), » Trubaduren », » Nabucco » (Verdi), lor, hvilken Georgina Sommelius vid denna tid » Muntra fruarna », » Paul och Virginie », » Valle i bref till släktingar och vänner i Sverige an- d ' Andorra » m. fl.
ställer, är icke smickrande för den fransk-tyska sånglärarinnan.
Det är det svenska allvaret, Fru Sommelius-Bottero har, såsom vi sett, grundligheten och oegennyttan, som här ställas emot den franska fåfängan, ytligheten och för- på ett både för henne själf och den svenska värfsbegäret.
— M:me Marchesi har såsom konsten hedrande sätt infriat de löften, hon ingen annan förstått att göra väsen af sig och genom sitt första uppträdande hade gifvit.
Men det är på sydländsk mark hon hittills skördat komma i ropet — voilä tout!
Under sin studietid i Paris sjöng hon under sina lagrar.
Och när hon ändtligen, gripen af lifligt bifall på Marchesis konserter samt på hemlängtan, återvänder till fädernebygden och soaréer i högaristokratiska kretsar.
Under samma konstvännen gläder sig åt hoppet att få återse tid erbjöds henne, genom kammarherre Falle- henne pä vår främsta scen, trycker sjukdomens sen, ett fördelaktigt engagement vid K.
Operan tunga börda på den smidiga gestalten och läg- ger sordin på den mäktiga stämman.
— Om i Köbenhavn, hvilket hon dock afslog.
I december 1 8 8 2 reste Georgina Sommelius något engagement här hemma kan således icke — äfven nu i sin trogna kamrat Gina Ose- för närvarande blifva tal.
Fru Sommelius-Bot- lios sällskap och med signor Galetti som im- tero har för att förbättra sin helsa i sommar pressario — till Italien.
Under 1 8 8 3 upp- andats fjälluft i Jämtland; för närvarande be- trädde hon i Padua, Firenze, Spezia och Pisa.
finner hon sig i Stockholm, men till vintern I juni 1 8 8 4 ingick hon äktenskap med den re- måste hon, liksom andra sångfåglar söka bli- dan då framstående bassångaren Osvaldo Bot- dare luftstreck.
Och nu, mina ärade damer, kunnen i fatta, tero från Milano.
Signor Bottero — till hvars storartade fram- hvarför Osvaldo Bottero gångar å vår k. operascen hufyudstadspubliken i dessa dagar varit vittne — tillhör en i Ita- lien högt uppburen konstnärssläkt samt är ju- ris doktor.
— — » till Italiens h i m m e l t r ä r ifrån kalla zoner. » Erik S — n.
J^YBLOM.
N ^W§§en o v bistre ^ff® slår jag hör när snön och till han hans miner onda planer och taga sig själf mitt Så öga låga stolt här i tak en inne går kärleks V^om, ' Vi skåda din närhets ville Så skola alt möta med blåa dig herre, rum för för kom ber, ef, i böjd kärleks lägg fröjd.
din min höjd, hand brasan fyller i min sida.
in, mitt sinn, bida.
bida vintern nya sippor jag hjässa — länge den min.
vid ljufhet vi in ser nacken i flammande jag sinn?
hit bredvid min och här i springa.
manshög tAnna, sätt vaktar, slag, stiga skymta lär ringhet och så är har plats jag herre och aktar.
få en icke dag kappans lian aardinens finns ur jag vid härinne i fönster visst därute,.
andedrag, mörka blif r ^fovembcr skakar så Jlien e milt ville lur b isande han ettans m herr — på e invid hans zMånri hopp, våren och lång en kärlekssång gång.
Johan Hord / ing.
O m v å r a r u m s d e k o r e r i n g.
Af Cecilia Waern.
I r det en lycka eller olycka, det » stil- enligare » eller friare och mer fantasti- ska mod i fråga om möblering och anordning af våra rum, som på de sista åren börjat göra sig gällande?
Jämför man med närmast föregående genera- tions i många hem ännu rådande norm för möblering, kan man icke annat än finna längtan efter mer omvexling berättigad.
Hvem minns ej, ur Björnsons De Nygifte, den unge mannens förtviflade undran, om det var » mot naturen » att flytta soffan i det gamla svärföräldrahemmet.
Huru många af oss hafva icke rönt detsamma och kännt både vårt sunda förnuft och vårt skönhetssinne göra uppror mot dessa gammal- dags förmak med en stor tung soffa på » soff- platsen », ett stort tungt divansbord skjutet så tätt framför den som möjligt — liksom enkom för att göra hedersplatsen svåråtkomlig och isolerad från allt lättsinnigt umgänge med det
öfriga sällskapet —; kring divansbordet fyra frestas att skjuta från sig alla oroande tankar emmastolar, på fönsterposterna två konsolbord, ocb slå sig ned i ro till arbete och samspråk i fönstren stolar, två och två, på ömse sidor eller umgänge med en treflig bok i en lockande om ett » fönsterbord » eller en rosig kruka på läsvrå — medan gästen för ett ögonblick glömde kedjebehängd skräp-piedestal; prydnaderna f. öfr.
höstrusket eller snögloppet, äflan och kampen representerade af en mer glasrik än vacker utanför och tacksamt njöte af detta ögonblick krona i taket, breda förgyllda ramar — de in- i oasen af harmoni — ramade konstverken spela en jämförelsevis obe- I stället erbjuder ett nutida förmak som tydlig roll — på väggarna och en klumpig — oftast anblicken, endera af en tung » stilenlig- eller spinkig — » atenienne », fullsatt med små- het », som i fråga om komfort lemnar nästan saker, som hvarken äro sköna eller intressanta.
allt öfrigt att önska och t. o. m. öfverträffar Hvad under om en yngre generation — som den gamla mahognyperiodens produkter.
Eller ju genom reaktionens naturliga lag alltid har också af ett oroligt, meningslöst virrvarr, som lätt för att plågas af den äldre generationens säkert på mer än en haft samma inverkan som envisa fördomar — skulle skratta åt det löjliga pä Richard i fru Leffler de Cajanellos sista och finna sig pinad af det stela i denDa orubb- bok — han som icke fann någon hemtrefnad liga anordning och villigt lyssna till maningarna i sitt eget eleganta hem med moderna fantasi- från det ästetiserandc Tyskland och det hem- möbler, men väl i sin mammas gamla » horribelt trefliga England?
— Det är ju också onekli- stillösa » förmak, där möblerna stodo stelt upp- gen sannt, att våra gamla möbler lika litet tåla radade och golfvet var täckt med tredubbla mattor, vid kritik, när det gäller stilen, som när det den ena för att akta den andra.
Felet ligger gäller anordningen.
De voro fula, tunga och icke, som de äldre ibland vilja påstå, uteslu- obekväma, formerna voro lika klumpiga som tande hos de » galna ästetiska lärdomarne ».
Nog stillösa, medan de snidade och fastlimmade, ha de en del på sitt samvete.
Så har krafvet genombrutna bladverksrosetter, hvarmed man på » genomförd stil » och det öfvermod, hvar- älskade att » pryda » soffor skåp och atenienner, med möbelsnickare och furnissörer, tack vare icke voro någon fägnad för ögat och ofelbart lärdomen från slöjdskolan, uppträda gentemot slogos af vid flyttning och städning.
Det är obeslutna och osjälfständiga kunder, gifvit oss också sanne, att de gamla naturalistiskt stor- bl.
a. alla de många möblemangerna i stiltrogen blommiga mattorna, på hvilka man skulle trampa tysk renässans, mörka, dystra, trefnadslösa — midt i kalken på hvita liljor och anilinröda lika fiendtliga mot all individualitet, allt uttryck rosor, voro både förnuftsvidriga och fula.
Och af den beboendes personlighet som ovilliga att det kan icke heller nekas, att de gamla hel- i sin närhet tåla några af dc graciösa småting gröna och mörkbruna rips- eller lastingsgardi- från lättare och gladare stilarter, hvilka dock nerna — alltid af samma färg som möbelöf- ibland, som presenter om ej annat, hitta vägen verdraget!
— bommade för fönstret, utan att till de strängaste interiörer.
— gifva oss någon ersättning i form af mjukt färg- Härmed vill jag ej hafva sagt, att jag för- spel eller tilltalande draperier.
Men menar någon att möblera sitt förmak i tysk det, som kommit i stället, är det så fasligt mycket renässans, om han finner, att det öfverensstäm- bättre?
Man kunde nästan ha rättighet att mer med hans smak och lynne.
Ej heller för- vänta det, när man betänker, huru mycket — biser jag, att hela den tyska renässansen för i populära föredrag, böcker sådana som Falkes, » de framskjutne » numera är en öfvervunnen konstindustrimrjséer, fackskolor, handarbets- och ståndpunkt.
Men det är dock den stil, som konstslöjdsföreningar — under de sista åren nu varit så länge i ropet, att den hunnit trycka gjorts för att uppfostra allmänhetens smak och sin prägel på många af våra förmak — och utdana mönsteiritare och konsthandtverkare, icke kan man väl gärna kalla den för den allra- hvilkas alster kunde leda och tillfredsställa den.
mest lämpliga möbleringsstilen för det enda säll- Och att mycket blifvit bättre kan väl ingen skapsrummet i en borgerlig, modern vå- neka.
Vissa missfoster af mattväfvarkonst hafva ning!
— — — numera blifvit omöjliga.
Den gamla fördomen, Likaså ha emancipationen från symmetritvån- att de blanka hvita dörrytor, som vanligen följde get, föredömena från ateliererna och den rikliga med ofvan beskrifna möblering, skulle vara mer tillgången på torkade gräs och bric-a-brac ännu » anspråkslösa * än en enkel och stillsam färg- ej haft vidare fägnesamma följder.
Man frestas struken dörr, är för längesedan försvunnen.
nära nog att ge de äldre rätt i deras förtvifian Gardiner fås nu — t. o. m. i landsortsstäder öfver dessa moderna rum, där hvarje bord och — riktigt vackra, såväl brokigt randiga som soffa står på sned, och där det är hardt när omöj- ljusa, iväfda med färger, och mellanljusa.
Det ligt att komma fram öfver golfvet, där borden är icke svårt att få både bra möbler och smärre äro så belamrade med småsaker, att man ej saker, som någorlunda tillfredsställa våra an- kan lägga från sig en bok eller en tidning, och väggarne fullhängda med stora mattor och små språk på prydnadsföremål.
Onekliga framsteg hafva ju också gjorts i klutar, gräsvippor, säfviskor, bandstumpar och fråga om möbelgruppering.
Man vågar numera andra dammgömmor.
ställa möblerna på andra platser än ängsligt Det värsta är, att så få af dessa rum äro längs med väggarna; man anser det icke precis vackra.
En verklig konstnär behöfver absolut nödvändigt, att borden skola stå och stänga frihet i fråga om tygernas färg, möblernas pla- för tillträdet till soffan, eller att » symmetri » cering, valet af de dekorativa medel, som skola — med så vidt möjligt » pendanter » af allting korrigera brister i kompositionen och ge erfor- — är den viktigaste af alla hänsyn.
derligt ljus eller mörker i färgen, om han skall Allt detta är godt och väl.
Men hvarför komponera ett rum, som gör godt i både ögon ser man då — när man dock har så mycket och sinne.
Kan han därtill disponera öfver att göra vackert med — så sällan, så ytterst några riktigt ädla och stilfulla föremål för att sällan ett verkligen vackert rum?
— Hvarför ge värdighet åt kompositionen, så dess bättre — när man kan ha så obegränsad frihet — — i nödfall kan han vara dem förutan.
Det är det sä få af dessa moderna hvardagsrum, är icke enskildheterna, utan sammansättningen, som göra ett ledigt, behagfullt och inbjudande det är fråga om.
intryck?
Men just därför borde det väl falla af sig Det nutida » hemmets härd » är ju förmaket.