Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid genomseende af Rådstufv urättens i Malmö dombok för år 1851 har jag anmärkt det förhållande, att sedan en person, hvilken inkommit med ansökan att få sin egendom till borgenärer afträda, och dervid fogat bouppteckning, upptagande tillgångar till ett belopp af 48 ltidr riksgäldssedlar, blifvit af Rådstugurätten förständigad att förskjuta de i och för målets handläggning derstädes belöpande kostnader, förslagsvis antagna till 0 riksd. 52 sk. banco, men förklarat sig icke kunna detta belopp erlägga, Rådstufvurätten genom utslag den 28 April s. å. sig utlåtit, att som sökanden, oaktadt det honom meddelade föreläggande, icke aflemnat de i och för målets handläggning vid Rådstufvurätten erforderliga, till nämnde belopp för - slagsvis antagna kostnader, all vadare åtgärd i anledning af hans ingifna afträdesansökning alltså komme att förfalla.
Då jag häröfver begärt förklaring af RådsLrättens tillstädesvarande Ledamöter; har muntligen för mig blifvit uppgifvet, hvad som finnes anfördt uti en sedermera af Rådst.rätten till Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge aflåten skrifvelse, nemligen att tid efter annan till Rådst.rätten inkommit cessionsansökningar af personer, hvilka dels icke ägt någon egendom att afträda och dels uppgifvit antingen högst ringa eller ock tvifvelaktiga tillgångar; att sådana ansökningar äfven blifvit gjorda af personer, som hvar för sig i afgifna förteckningar upptagit tillgångar med åsätta högre värden, än för konkurskostnadernes godtgörande erfordrats, men gtt vid målens afslutande ingen tillgång funnits, hvarmed de af Rättens Sekreterare förskjutna kostnader kunnat betäckas; att då föreskrifna åtgärder i konkursmål vore förenade med oundvikliga utgifter, såsom för kungörelser i allmänna tidningar om ollentlig stämning och om doms lifgifvande, hvilka kungörelser icke blifva införda utan betalning, samt för kommunikation af konkurskallelser, dervid godtgörande af skjutslega äfven kunde erfordras, Rådst.- rätten i förstnämnde fall, eller då gäldenären ej haft någon eller ock endast osäker tillgång, funnit sig föranlåten förklara, att gäldenären å utsatt tid borde förskjuta de i och för målets handläggning hos Rådst.rätten erforderliga kostnader, innan vidare åtgärder i saken kunde vidtagas, men vid senare förhållandet, eller då egendom väl uppgifvits, men slutligen icke förefunnits, måst blifva i saknad af ersättning för anväridt stärnpladt papper och bekostade tidningskungörelser, samt lemna så väl krono-, som stadsbetjente utan godtgörelse för besvär och kostnad vid utfärdade kallelsers meddelande åt vederbörande; att fastän å ena sidan godtgörande af vissa utgifter syntes vara ett oundvikligt vilkor för konkursmåls handläggning, likväl å den andra visade sig olämpligheten deraf, att i behörig ordning väckt rättsfråga skall sakna åtgärd och pröfning endast derföre, att sökandepart icke förmår anskaffa nödiga medel till dervid erforderliga kostnader, och att betänkligheten häraf framställdes af Rådst.rätten i afsigt, att genom kongl.
Hofrätten måtte beredas stadgande eller föreskrift, hvarigenom nu anförda hinder för konkursmåls handläggning undanröjdes.
På denna hemställan hade kongl.
Hofrätten uti skrifvelse den 28 Nov. 1851 lemnat det svar, att då något af Rådst.rätten fattadt beslut icke utgjorde föremål för kongl.
Hofrättens pröfning, kongl.
Hofrätten, som ej ansåge lämpligt att hos Kongl. Majit i ämnet göra underdånig anmälan, funne, hvad Rådst.rätten i ofvanberörde måtto framställt, till någon kongl.
Hofrättens åtgärd icke föranleda.
I fråga om den åtgärd, hvartill anledning för mig kunde från ett sådant förhållande uppkomma, har jag först haft att anmärka, det vid kongl.
Hofrättens behandling af ämnet fråga ej var väckt derom, att något Rådst.rättens beslut skulle pröfvas.
Då deremot den fråga, som verkligen var framställd, icke blifvit i annan bemärkelse uppfattad, än såsom föranledande till en underdånig anmälan hos Kongl. Majit; syntes mig kongl.
Hofrätten hafva förbigått en annan sida af denna fråga, hvars upptagande det ej berodde af kongl.
Hofrättens godtfinnande att anse lämpligt eller icke.
Om nemligen Rådst.rättens anmälta förfarande, att lemna utan handläggning vissa cessionsansökningar, för bristande tillgång till konkurskostnadernes bestridande, icke skäligen ansågs föranleda till det afseende på en sådan bristande tillgång, att någon utväg borde påtänkas till afhjelpande af ett slikt hinder för konkursmåls handläggning; så kunde ju ej heller någon ursäkt för Rådst.rättens omförmälte förfarande hämtas från detta hinder; och då borde någon annan utväg vidtagas, för att tillvägabringa rättelse i det onekligen lagstridiga förfaringssätt, som hos Rådst.rätten i Malmö, enligt dess egen uppgift, ägt rum.
En sådan utväg kunde icke vara någon annan, än att till vederbörligt åtal öfverlemna de angifna felaktiga åtgärderna; och kongl.
Hofrätten tillhörde onekligen att på detta sätt sörja för Jagens åtlydnad, då en annan utväg dertill icke ansågs lämplig.
När jag i min ordning halt att välja imellan dessa skiljaktiga utvägar, utan att anse mig kunna lemna dem båda obegagnade; har jag väl trott det tälla Rådst.rätten i Malmö till läst att hafva egenmäktigt vägrat handlägga ärenden, som i laglig ordning blifvit hos Rätten anhängiggjorda; och en ursäkt för sådan vägran trodde jag ej kunna hämtas från de sökandes — 64 — obenägenhet eller oförmåga att förskjuta de i målen förefallande omkostnader, då någon föreskrift i lag om sådant förskott ej är att åberopa.
Men det kunde dock ej heller bestridas, att när dessa omkostnader förskjutas af Rättens ledamöter eller, såsom här var uppgifvet, af en Rättens tjensteman, och ingen tillgång till ersättning finnes hos den, som bör kostnaden vidkännas, en otillbörlig förlust drabbar förskottsgifvaren, hvilken det svårligen kan förtänkas, om han vägrar att utgifva detta förskott, hvartill ej heller han är af någon lag förpligtad
Som nu saken likväl utan omkostnadernes bestridande ej kan komma i gång; så syntes det mig onekligen hafva sin betänklighet att, vid sådant förhållande, ställa domaren till ansvar derföre, att han lemnat saken utan vidare åtgärd.
I betraktande af allt detta har jag trott mig böra hos Kongl.
Majit anmäla ärendet genom underdånig skrifvelse af den 17 Mars 1852, deruti jag ansett mig icke kunna tillstyrka ett lagstadgande, enligt hvilket det i fråga varande af Rådst.rätten i Malmö vidtagna förfarande skulle kunna godkännas, enär äfven den obemedlade rättvisligen borde äga tillfälle att komma i åtnjutande af den förmån, som honom kan tillskyndas genom en laglig cession.
Men jag anmärkte, att om han skall njuta denna förmån, den bör kunna kostnadsfritt honom beviljas; och härtill insåge jag ingen annan utväg, än att först och främst den kostnad försvinner, som består i en afgift till staten, och således användandet af stämpladt papper besparas; att dernäst ej mindre domstolens alla åtgärder, än ock de, som behöfva vidtagas genom krono- och stadshetjente eller andra publika tjenstemän, blifva gratis meddelade, samt att slutligen kungörelsers införande i allmänna tidningar får ske på allmän bekostnad.
Hvad som för detta ändamål behöfde stadgas, förmodade jag vara, att när borgenärer, i följd af cessionsansökning, sammanträda inför Rätten enligt 61 § i Konkurslagen, dem skall föreläggas förslag till de kostnader, som offentliga stämningens utgifvande och kungörelse derom i tidningarna samt kallelsers utfärdande och fortskaffande anses upptaga, och borgenärerna förständigas, att de gode män, som till emottagande af egendomen utses, böra kostnadsbeloppet genast förskjuta, eller ock inom förelagd tid styrka, att tillgång härtill i afträdda egendomen saknas; att när ingen borgenär sig inställer eller ock något val af goda män ej kan äga rum, kostnadsförslaget skall meddelas gäldenären, med enahanda föreläggande, saint att om, i ena eller andra fallet, brist på tillgång till kostnadsförskottet behörigen styrkes.
Rätten då är skyldig att kostnadsfritt utfärda offentliga stämningen jemte deraf följande kungörelser och kallelser, hvilka då äfven kostnadsfritt böra af krono- och stadsbetjente fortskaffas, men att så länge hvarken sådant betyg örn bristande tillgång inkommit eller kostnadsförskottet blifvit erlagdt, någon vidare åtgärd vid målet ej äger rum; skolande, i händelse af bristande tillgång, kungörelsernes införande i allmänna tidningar bekostas af allmänna medel.
Troligen vore det blott sällan, som ett så beskaffadt stadgande behöfde tillämpas; och saken vore i detta afseende af ringa vigt.
Men så vida det är af rättvisan, som detta stadgande påkallas; förmodade jag ämnet icke vara oförtjent af Kongl. Majits nådiga uppmärksamhet.
1 sista berättelsen förekommer ett förslag till lagstadgande om rättighet till besittning af omtvistad fast egendom.
Andra fall återstå, der den exsekutifva myndighetens handräckning vore af nöden, men icke kan erhållas, eller der åtminstone stridiga begrepp om rättigheten att erhålla sådan handräckning råder hos domare och exsekutorer.
Ett sådant fall har kommit till min kunskap, der jordägare sökt hos Kgens Efhde, att en utan behörigt tillstånd företagen dambygnad för anläggande af sågqvarn, hvarigenom uppdämning till sökandens skada skulle förorsakas, måtte varda utrifven samt all vidare byggnad å stället förhindras, intilldess uppdämningsfrågan, hvarom tvist var i domstolsväg anhängig, blifvit afgjord; och hade Kgens Rfhde sig utlåtit, att af företedt protokoll, hållet vid Synerätts undersökning på stället, inhämtades, det dambyggnaden då varit under arbete, samt att sökanden bestridt såganläggningen på den grund, att densamma skulle förorsaka uppdämning på — 65 — på hans ofvanföre belägna ägor; hvarföre och som upplyst vore, att såg och damverk blifvit, utan föregången behörig tillåtelse, uppförda samt laga kraft icke åkommit Synerättens i uppdämningsfrågan meddelade beslut, hvilket väl innehölle, att anläggningen funnits icke vålla uppdämning, men hvaremot vad vore af sökanden erlagdt; alltså och då, enligt kongl.
Kungörelsen den 6 Aug. 1815, hvarje företag af en vattenverksägare att utan behörigt tillstånd antingen uppföra nya sådana verk eller verkställa förändringar af de gamla verken utöfver desammas förra beskaffenhet och tillåtelse, innefattade en lagstridighet, hvaruti rättelse snart borde vinnas, och för hvilken rättelses beredande det ålåge Kgens Bfhde att, sedan vattenverksägaren i laga ordning blifvit hörd, meddela det förordnande angående vattenverkets förändring eller utrifvande, som med lag och författningar vore öfverensstämmande, pröfvade Kgens Bfhde skäligt förordna, det skulle, om vattenverksägarne icke efter erhållen del af utslaget godvilligt undanröjde och borttoge det hinder för vattnets fria lopp, som uppkomme af deras anlagda vattenverk, laga handräckning meddelas till samma hinders undan rödjande; hvaremot vederbörande Hofrätt, uppå anförda besvär häröfver, meddelat det utslag, att enär vattenverksägarne hos Kgens Rfhde styrkt, att frågan, huruvida skada medelst vattenuppdämning kunde genom anläggning af i fråga varande såg och damverk tillskyndas jordägaren, som sökt byggnadens rifning, på domstols pröfning berodde, samt Kgens Bfhde, vid sådant förhållande, icke bordt om den sökta handräckningen förordna; blefve öfverkJagade utslaget af Hofrätten undanröjdt. f)cn åberopade kongl.
Kungörelsen af den 6 Aug. 1815, gifven på Rikets Ständers underdåniga hemställan, är af det innehåll, som uti Kgens Bfhdes utslag upptages.
I fråga om tillämpningen deraf skulle jag för min del icke finna någon tvetydighet, så vida ordalydelsen rörer alla utan behörigt tillstånd uppförda eller förändrade vattenverk, och man säkerligen ej lärer kunna undgå att derunder hänföra äfven sådana verk, till hvilkas anläggande rättigheten beror af tvist inför domstol.
Så länge nemligen denna tvist ej är afgjord, torde man ej heller kunna påstå, att behörigt tillstånd till verkets uppförande finnes.
Och det vore ju föga rimligt, att en anläggare komme i anticiperad besittning af anläggningsrätten endast derföre, att frågan derom blifvit dragen under domstol. imedlertid har det visat sig, att lagen icke allmänneligen blir så förstådd, om ej uti 1815 års kongl.
Kungörelse uttryckligen införes det tillägg, att stadgandet gäller äfven för de fall, då tvist om rättighet till nytt vattenverks anläggning eller förändring af redan uppfördt verk är hos domaren anhängig och ännu icke med laga kraft ägande dom afgjord.
Jag återkommer till en angelägenhet, som jag ej kan öfvergifva och hvarom jag tält i en föregående berättelse.
Ungdomens undervisning är denna stora angelägenhet, om hvilken bekymren icke tystna hos någon, som ej med liknöjdhet betraktar de ändamål, hvilka befrämjas eller förloras för menniskan och samhället, genom denna näring för begges andelif, hvaraf utvicklar sig än välfärd och än förderf för dem båda.
I de lärda skolorna har jag beklagat öfvermåttet af undervisningsämnens mängd, som först förtrycker ali annan förståndskraft än minnet, och slutligen uttröttar och förslöar äfven detta, och hvaraf frukten, när den som bäst lyckas, är en examenslärdom, som qväfver, men icke utvicklar de bättre anlagen till duglighet för samhällets och för vetenskapens tjenst.
Huru folkundervisningen misslyckas genom våra folkskolor, är kanhända ett ännu vigtigare föremål för bekymmer.
Ett arbete i detta ämne har utkommit, hvilket synes mig förtjena den största möjliga allmänna uppmärksamhet.
Det heter »Den nya Folkskolan i Sverige »af J.
Ekendal», första häftet utgifvet 1851, det andra 1852.
Författaren, sjelf lärare i ett folkskoleseminarium, har hämtat sina betraktelser från besök i en mängd sådana skolor, för hvilkas verksamhet han redogör; och resultatet af dessa betraktelser är, att folkskolans egentliga mål icke blifvit upphunnet och aldrig kan upphinnas genom skolans nu varande inrättning samt under för hand varande öfriga omständigheter, hvilka befordra målets R.
St. dust.
Emb.--Berättelse för år 1852- 9 — 06 — vinnande.
Det är hemskolan, hvars nödvändighet ligger författaren om hjertat, och som, efter hans tanka, förstöres genom den för tidiga skolgången, hvaraf äfven barnens seder måste oberäkneligen lida.
Tiil ersättande af undervisningen i hemmet, när denna någon gång ej kan erhållas, uppgifver han den utväg, som af alder varit med synnerlig fördel begagnad, att nemligen »i föräldrars och anhörigas ställe eller vid deras sida anlita ett annat slag af »hemlärare, eller vissa tili kroppsarbete oförmögna, men derföre icke tiil barnaundervisning »otjeidiga personer af man- eller helst qvinnokunet inom socknen».
Han anförer prof af den stora framgång, hvarmed barnundervisningen af sådana personer blifvit skött.
Slutligen sysselsätter han sig med ett förslag att till nytta använda de redan inrättade skolorna, nemligen att inskränka deras bruk till »de förmögnare af allmogens barn och de på själsgåfvornes väg»nar bättre utrustade» samt besörja, att lärarne i dessa skolor blifva försedde med »en större »grundlighet i ett mindre antal kunskaper, mera mognad i seder och omdöme än fler »talet nu kan äga».
Den bästa utvägen till sådana elitskolors förseende med lärare torde dock vara den i första häftet sid.
59 uppgifna, att dertill använda yngre komministrar och adjunkter — och jag vet ej, hvarföre icke hela anstalten kunde förenas med komministrarnes tjenst emot en förbättring i lönevilkor, mindre kostsam än särskilda skolmästares underhållande, men tillräckligen fördelaktig för komministrarna, att göra dem belåtna med den tillökning i göromål, som deras hittills varande måttliga sysselsättning rätt väl kunde tåla.
Må de vigtiga upplysningarne i denna förtjenstfulla skrift icke blifva obegagnade 1 Och må den stora angelägenheten blifva föremål för lagstiftningens behjertande!
Af allt hvad som kallas en frisinnad tids fordringar, är säkert ingen ting af högre vigt, än friheten i Religion.
Men denna frihet, så vidt den utöfvas i yttre gudstjenst, kail icke vinnas, än mindre betryggas och bibehållas annorlunda, än genom samhällsordningen.
Med inrättningarna i det borgerliga samhället måste äfven religionens utöfning förena sig, så framt den vill vara skyddad; oell dess frihet kan, likaså väl som all annan frihet, genom regellös utsväfning förstöra sig sjelf.
Man synes dock föga mer i vår tid, än under alla föregående, då man ifrat för religionsfriheten, hafva gjort sig reda för nödvändigheten att väl å ena sidan skydda religionens obehindrade utöfning mot allt annat intrång, än som för samhällsordningen kan blifva oumbärligt, men å deri andra skydda denna mot allt i religionens namn uppstäldt anspråk, som kunde lända samhället till ofärd.
Det återstår således ett utredande af ämnet, hvilket synes vara påkalladt af det högsta behof, och ej böra sakna upplysta medborgares deltagande.
Hos flertalet af menniskor låter det djupa behofvet af religion känna sig.
En falsk bildning kail qväfva det, och en sann bildning utvickla det till den högsta upplysning.
Men så länge intetdera inträffat, äro de fleste menniskor tillgänglige för de mest olikartade religiösa ingifvelser.
I dessa ligger äfven grundämnet till svärmeri och fanatism, till de olyckligaste af alla villfarelser och de fruktansvärdaste samhällsoordningar.
Oftast vill den förvillade fortplanta sin villfarelse.
När han derifrån hindras, klagar han öfver tvång och förtryck.
Vinner lian framgång, ända till att våldföra andras frihet; så klaga desse alltid med fog, men bittrare i den mån, de sjelfve skulle önskat att kunna öfver motståndaren utöfva enahanda förtryck.
Endast den upplyste nöjer sig att hvarken sjelf tvingas eller mot andra utöfva tvång, flans anspråk är samvetsfriheten, hvilken också kan obegränsad honom beviljas; men han förblandar icke denna med rättigheten att offentligen förkunna och hos andra inplanta sina religions- begrepp, — en rättighet, som visserligen under namn af religionsfrihet kan påyrkas, men hvars beviljande utan all inskränkning ej låter med samhällsordningen förena sig.
Hvad religionsfanatismen i verlden uträttat, är nogsamt bekant.
Under christendomcn har den uppnått höjden af sin förmåga.
Det är genom christna läran, som hela massan af folket blifvit delaktig af tron på ett tillkommande lif, hvarigenom religionens verksamhet vunnit ny kraft, ej blott för dess egna sanna ändamål, utan ock vid användning för politiska afsigter och företag, eller stundom för enskilda egennyttiga ändamål. — 67 — Folkledare i fanatismens tjenst hafva inom Svenska kyrkan, likasom troligen inom hvarje annan christen kyrka, i alla tider funnits, ehuru de i närvarande stund kanhända visa sig talrikare och verksamare än vanligt.
Genom deras bearbetning hafva i flera orter utbrutit religiösa oroligheter, med missnöje och klagan öfver den rådande kyrkostyrelsen, ej mindre för irrlärighet, än för åsidosättande af dess kalls pligter.
Då dessa beskyllningar, helst i hvad de angripa vårt Presterskaps renlärighet, ej kunna vara grundade; måste det således i stället vara folkledarne sjelfve, som omgås med falska läror; och de hafva i sjelfva verket predikat sådana, hvilka innebära de uppenbaraste vådor så väl för den sedliga, som för den borgerliga ordningen.
Det är ofelbart vid dessa läror, som oordningen ytterst hänger; och förgäfves arbetar man säkerligen att bryta dess makt, så länge afvikelserne från lärans renhet icke i grunden undanrödjas.
Ankommer detta på åtgärder af lagstiftningen, och är ett trängande behof deraf för hand; så är ock derigenom tiden inne, då Konungens och folkets lagstiftningsmakt i detta ämne behöfver utöfvas.
Första gången som
Regeringsformen i denna punkt kommer att tillämpas, genom bestämmande af lärosatser, hvilka tillhöra den af allmän kyrkolag fastställda religionsläran, skall utan tvifvel ett sådant steg finnas betänkligt.
Stora mängden äfven af de i samhällsinrättningen något bevandrade torde föga eller intet hafva gjort sig reda för ämnet; och än mindre kan det förmodas, att den rättrogna enfalden skall finna sig belåten med utöfning af menniskomyndighet — och en profan myndighet — öfver den heliga lära, hvilken de troende anammat såsom från himmelen kommen, på hvars ofelbarhet hela deras hopp hvilar och från hvilken de hämta grunden för alia lifvets pligter, som de utöfva.
Men jag kan ej föreställa mig, att vid reformationen i sextonde århundradet dylika betänkligheter varit mindre, än de nu böra blifva.
Antingen har upplysningen då haft en större makt än den nu innehar, eller ock bör det nu icke blifva svårare än då, att göra upplysningen gällande.
Man hade visserligen då, ej mindre än nu, att förvänta den rättrogna enfaldens motstånd; men deraf slöt man icke, att sanningen bör uppoffras för villfarelsen äfven då, när den moraliska och den borgerliga ordningen genom villfarelsen sväfva i fara.
Är vår tids upplysning icke underlägsen, utan öfverlägsen den tids, då detta kunde ske; hvarföre skulle det, som då vågades, nu icke kunna vågas?
Har det förr, utan intrång i helgden af den lära, som den enfaldige tror, låtit sig göra att rätta villfarelser, sorn i denna lära innästlat sig; hvarföre skulle sådan rättelse nu mera ej vara möjlig eller rådlig?
Just derigenom, att man erkännt den sanna lärans härkomst från himmelen och dess öfver all menniskovishet upphöjda helighet, har det blifvit möjligt att öfvertyga äfven den enfaldige om oheligheten af de menniskoläror, som förfalskat den himmelska lärans verkliga halt.
Man talar mycket om kyrkans autoritet, vid hvilken man vill att den enfaldiges tro må kunna hvila.
Den kyrka, som i sjelfva verket utöfvar en sådan autoritet, är den katholska; men detta betyder dock icke, att autoriteten finnes hos någon annan, än den enda person, sorn är kyrkans synliga öfverhufvud, hvars ofelbarhet erkännes och utan motstånd utöfvas.
På annat sätt låter också en kyrkas autoritet icke realisera sig.
Ty icke kan hvar och en af dess lärare tillskansa sig makt att afgöra, hvad som är eller icke är med den sanna tron öfverensstämmande.
Den ene läraren skulle eljest härtill äga lika behörighet, som den andre; och när de vore af olika meningar, komme antingen intet afgörande att äga runi, eller ock skulle makten att afgöra stadna hos pluraliteten af lärare.
Men pluraliteten kunde på olika tider blifva al olika meningar, och sålunda kyrkans autoritet upphäfva sig sjelf.
Protestantiska församlingarne hafva insett svårigheten häraf, och velat förebygga den genom antagande af läroböcker; men dessa hafva ej kunnat blifva annat, än hvad de ock sjelfva erkänna sig för, nemligen bevis, huru kyrkans lärare på hvarje särskild tid förstått och tolkat de heliga skrifter, hos hvilka autoriteten ligger.
Gäller nu icke, hvad för närvarande en pluralitet af kyrkans lärare skulle vilja besluta om dess lära, och har alltså ej heller på någon annan tid ett dylikt beslut ägt giltighet; så kunna läroböckerne, hvilka ej annat äro, än beslut af dylika pluraliteter, också icke äga någon autoritet.
Äfven derföre hafva de således med rätta irånkännt sig den.
Till hvem skulle man då hänvisa en protestantisk kyrkas medlemmar, för att (inna en autoritet, vid hvilken deras tro kunde hvila?
Inom kyrkans sköte finnes ingen, som äger den; och kyrkan samfäldt äger den lika litet.
Men om så är; då blir ju hvarje åberopande af en rättroende kyrka, från hvars lära ingen afvikelse må äga rum, endast ett bevis på okunnighet om kyrkans verkliga trosgrund och på förgätenhet af våra symboliska böckers innehåll.
Renlärighet efter dem är, att icke erkänna någon lärobok såsom trons rättesnöre.
Hvad sorn skall vara grund för tron, måste vara oföränderligt, ej beslutadt af någon mensklig vilja, uttalad af en enda eller af flera, enhälligt eller genom flertal, och icke kunna underkastas pröfning af någon mensklig myndighet.
Och så förhåller det sig med den »trons norm», som våra läroböcker antagit.
Efter denna norm skola »alle lärare och alla läror» granskas och bedömas, och endast i den mån, de dermed öfverensstämma, skola de erkännas för sanna, men dock aldrig erhålla någon autoritet, som fritager dem från rättelser, när möjligen misstag i dem upptäckas.
De som pröfva dem, kunna icke vara annat än menniskor; och deras yttrande blir jemförelsevis detsamma, som domares utslag i frågor orri lagens rätta mening.
Lagen är det gudomliga oföränderliga Ordet.