Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Isländsk sed hållas inom året efter förlofningen.
Rut red till Mård och fick löfte, att Unn skulle vänta på honom i tre år.
De blefvo sedan gifta och -- som jag redan omnämnt -- skilda.
Denna fadrens sjelfrådighet öfver dotterns hand och öde bar ej alltid goda frukter.
Det kom efter några års förlopp en man att fria till Höskulds egen dotter.
Det tillgick på samma sätt och först när friaren ridit bort, fick Hallgerd höra om öfverenskommelsen.
Hon var missnöjd med partiet och det dröjde ej länge, innan hon vållade sin makes död.
Hon vände derefter hem till fadren och snart kommer en ny friare.
Nu tillfrågades hon om sin vilja och gifver sitt ja.
Giftermålet firades med ett stort gästabud, som hölls af brudens fader eller af brudgummen.
Hustruns rättigheter berodde, som nyss antyddes, i viss mon af särskild öfverenskommelse.
Det ansågs bra gjordt, om mannen gaf henne rätt att råda inomstocks, d. v. s. i huset, öfver allt som hörde till hushållet.
Hon kunde icke fordra en sådan rättighet.
Af de anförda exemplen synes det, som om allenast eller förnämligast en klok beräkning ledde friarens steg.
Det var icke alltid så.
Den varma kärleken, hjeltesångerna skildra, hörde icke till mythen allenast.
Sagorna förvara många prof på en sådan, som det ej är tillfälle här att omtala.
I dem finna vi ock ganska ofta, att hustrun egde en aktad plats i huset, hur hennes inflytande gälde mycket, att hon verkligen njöt den rättighet, som ett hennes namn, eyrarúna, antyder, att i mannens öra hviska sina hemligheter eller i sitt eget mottaga hans.
Hennes vanliga namn var husfröja.
Men å andra sidan, hur ofta hände det ej, att handen, som var så förtrogen med svärdet, icke alltid umgicks mildt med hustrun, och hade hon en gång blifvit misshandlad, låt vara att det var obetydligt och när hon sjelf hade retat mannen till vrede, då hände det, att hon ej fick någon ro, förrän hennes hämndbegär blifvit mättadt med blod.
Gick hon icke så långt, skiljde hon sig kanske från mannen, som hon hatade, hvilket den tiden var en lätt sak.
Hon stälde sig bredvid sängen och förklarade sig i vitnens närvaro skild; utkommen ur huset, upprepade hon sin förklaring utanför karldörren (hufvudingången).
Sedan skulle hon från lagberget ytterligare förkunna sin skiljsmessa.
Förhållandet till trälarna synes icke hafva utmärkt sig genom någon större grymhet.
Ofta omtalas, att en träl fick friheten för någon större tjenst, han gjort sin herre.
Såväl i Norge som på Island var det åtminstone i senare tid vanligt, att trälen sattes i tillfälle att genom arbete för egen räkning förvärfva sig en sparpenning.
När han af denna betalt halfva lösesumman, kunde han med husbondens tillstånd förklaras af goden från lagberget för frigifven, sedan han dessförinnan förpligtigat sig att efterlefva öns lagar.
Ville någon äkta en trälqvinna och bjöd för henne 12 öre silfver, var husbonden skyldig att frigifva henne.
Hade en träl blifvit misshandlad och husbonden derför utkräft böterna, skulle trälen af dessa få en tredjedel.
Alla dessa stadganden finnas i Grågåsen.
Ett Isländskt hushåll kräfde många händer.
Den tiden fans det på ön åkerbruk, som jemte inegornas öfriga skötsel, kräfde upprepad tillsyn.
Af husdjuren var det i synnerhet tvenne, om hvilka man hade stor omsorg och af hvilka man äfven hade otrolig nytta, hästen och fåret.
Allramest de senares vård kräfde understundom stor ansträngning.
När det om höstarna blef tid att drifva ned dem från betet bland fjällen, hade ofta många förirrat sig.
På en god och vaksam herde satte man derföre stort värde.
Någon arbetets fördelning i större skala hade naturligtvis ännu icke kunnat försiggå.
Enhvar byggde sig sitt hus, skaffade sig redskap och vapen.
Vadmalen var det vanligaste tyget och blef på den afsides liggande ön en värdemätare.
Ett visst antal alnar räknades för att gälla lika med en mark silfver och man talade om en mark, ett öre o. s. v. vadmal.
Vadmal hörde ock till öns utförselartiklar, vissa slag torde hafva varit fint arbetade och högt värderade.
Då den flera gånger omnämnde Rut
Härjulfsson ville gengälda drottning Gunhild för all den ynnest, hon visat honom, förärade han henne 120 alnar vadmal och tolf skinn.
Fiske och fogelfänge voro hufvudnäringar på ön.
Större vilddjur funnos der icke.
Hvita björnar, som understundom ditkommo, roade man sig med att tämja och de åtnjöto af lagen samma skydd som menniskans trotjenare hunden.
Deremot var svårt straff stadgadt för den, som förde öfver till ön en vanlig brun björn eller en varg eller räf.
Om äfven i allmänhet enhvar skötte sitt hus med egna krafter, voro naturligtvis anlagen olika.
Det ansågs ock som en heder att öfvergå andra i handverksskicklighet.
Skallegrim var ryktbar för styrka och driftighet.
Skeppssmed (skeppsbyggare) var han, och det fattades icke drifved, der han bodde.
Sälhundar och fogelägg fångade han i myckenhet och hvalfiskar voro icke sällsporde vid stranden och då, innan folket var mycket i trakten, fick enhvar, som kunde, tillegna sig dem.
Hjordar hade han stora och skötte dem med omsorg.
Hus byggde han efter hus, der de syntes honom behöfliga, ett t. ex. bland fjällen för dem som vaktade hjordarna, tvenne för att kunna bättre passa på laxfisket.
God jernsmed var han och sysslade om vintrarna ifrigt med att smälta jern ur myrmalm.
Tätt invid sjön byggde han sig en smedja, der han icke hade långt till skogen.
Men han fann der ingen sten nog slät och hård att duga till städ; på stranden fans ej annat än sand.
En qväll, när de andre sofvo, rodde han ut på viken i en båt, sänkte ned ankaret framför stammen, steg ned i vattnet och letade på bottnen tills han fann en stor sten, som han tog upp och förde till smedjan.
“Ligger stenen,“ heter det i sagan, “ännu der och mycket slagg derbredvid och ser man på stenen, att han är hamrad på öfversidan; det är en sten, som bär spår af vågsqvalp och är så stor, att nu kunna icke fyra män lyfta honom.“
Mycket folk hade Skallegrim hos sig, ty han ville drifva smidet med ifver.
Omsider började de knota; de tyckte, att de fingo stiga upp för tidigt om morgnarna.
En annan ryktbar handverkare på Island var Gisle Sursson.
Under sina irrfärder kom han en gång till en afsides liggande ö, der han en tid bodde i frid och ro, emedan ett rykte hade spridt sig, att han hade drunknat.
Mannen, han då bodde hos, plägade bygga skepp och Gisle hjelpte honom.
Snart ådrogo sig skeppen, som kommo från ön, mycken uppmärksamhet och det blef allmänt tal, att ingen annan än Gisle kunde hafva gjort dem.
Då började fienderna åter komma den olyckliga på spåren.
En af de bäst tecknade charaktererna i Njåls saga, ehuru endast i förbigående införd, är den ondsinte och öfvermodige Hedin från Öfjärden, som rider kring om hela Island för att afyttra sitt smide.
I Grågåsen talas om personer, som fara kring och åt andra smida hus af Österländskt (Norskt) trä eller göra broar i de vatten, der man tar fisk med nät, eller göra bodar vid thingsplatsen eller fara omkring och slipa svärd.
Lagen bjuder, att de skulle hafva ett hem till namnet åtminstone, en nödvändig sak, då man för en stämnings pålysande behöfde känna motpartens hemort.
Man bytte i denna tid varor mot varor, men man närmade sig dock myntets tid.
På Island myntades aldrig, men främmande mynt kommo i omlopp.
Der och i Norden i allmänhet var det dock icke så som i våra dagar, att prägel var nödvändig.
Silfret begagnades i hvilken form som helst till betalningsmedel.
Flera sagor och äfven en från äldre tider bevarad föreskrift i Grågåsen tala om ett silfverhundrade, d. v. s. en vigtstorhet af silfver, 120 gånger större än enheten.
En qvarlefva från denna tid finner man ock i det Isländska lagspråket, när det talas om ringar.
När ett dråp var begånget, skulle de böter, som den ena slägten betalade den andra, lemnas i vissa ringar af bestämd vigt jemte ett i lagen likaledes faststäldt tillskott.
Den första ringen, vägande 3 mark, gafs af mördarens fader, son och broder, den andre (20 öre) af hans farfader, sonson, morfader och dotterson, den tredje (2 mark) af hans farbroder, brorsson, morbroder och systersson, den fjerde (12 öre) af hans farbroders, fasters, morbroders och mosters söner till den mördades slägtingar i motsvarande led.
Detta visar, att slägtbandet var rätt starkt på Island.
Månge af utvandrarna voro sinsemellan beslägtade och ju längre det fortskred med öns bebyggande, desto mer utvidgades gamla och nya ätter.
Äfven om detta band icke kunde här ligga till grund för utvecklingen af ett nytt statslif, saknade det icke all betydelse.
När en man blifvit dödad, var förlusten hela slägtens och måste derföre ersättas av mördarens slägt.
Detsamma var orsaken dertill, att ingen friade ensam, utan hade med sig en bonordsman.
Giftermålet var ett förbund mellan tvenne ätter och friarens ätt representerades af hans förespråkare.
Under sådana förhållanden måste slägtskapen komma att vålla sorgliga strider.
Hvart dråp kräfde hämnare, men det var icke ovanligt, att hämnden drabbade flera än den första förbrytaren och så ropade efter hvar hämndgerning nytt blod på ny hämnd.
Till sist stod af detta ej mer qvar än skyldigheten för närmaste slägting att väcka ansvarstalan mot dräparen.
För öfrigt voro anledningarne till strid otaliga.
Isländarens sinne var ytterst ömtåligt för allt, som kunde tydas som en smädelse eller ett hån.
Vissa hånande ord voro belagda med landsflygt, likaså uppresandet af nidstång.
Ja det gick till sist så långt, att i Grågåsen intogs ett stadgande, hvilket, ifall det ej som ett vitnesbörd om den ytterliga retligheten och vildheten gjorde ett hemskt intryck, skulle framkalla oblandadt löje.
“En man får om en annan qväda hvarken tadel eller lof.
Öfver en fjerdedels visa må dock ingen vredgas, om det icke är något lasteligt deri.
Qväder någon flera visor om någon, utan att deri finnes något försmädligt, blifver han fredlös för alltid.
Qväder han allenast en half visa, men denna innehåller smädelser, får han ock gå i fredlöshet.
Har någon lärt sig hans visa och läst upp den, en annan till hån, blir det samma straff.
Diktar någon nidsång öfver konungen i Sverige eller i Danmark eller i Norge, blir han ock fredlös, likaså den som diktar kärlekssång om en qvinna.
Är hon tjugo år eller mer, får hon sjelf föra sin talan, är hon yngre tillkommer det förmyndaren.“
När man instämde en dylik sak för domstol, var det naturligtvis nödigt att uppläsa nidvisan, men då detta icke alltid kunde smaka klaganden väl, föreskrefs det i lagen, att en sådan visa aldrig skulle uppläsas inför rätten mer än en gång, äfven om hon blef föremål för tvenne åtal.
Under sådana förhållanden är det lätt att förstå, hur kärleks- och nidvisor kunde gifva anledning till många förvecklingar.
Det finnes sagor, som röra sig nästan uteslutande kring på sådana sätt uppkomna stridigheter.
Att håna en annan synes hafva varit ett älsklingsnöje för den hårda, inbundna nordbon och torde ännu icke hafva försvunnit allestädes.
I aflägsna skogssocknar i Vermland kunde åtminstone för 20 år sedan hvar man qväda och kärare ämne fick han ej än då han kunde smäda sin granne.
Det är en sida af de gamla Isländingarnas charakter, som jag icke får lemna oanmärkt, så mycket mindre som hon står i nära sammanhang med de öfriga dragen, nämligen den mest fulländade förslagenhet.
Detta drag var gemensamt för Nordbor i allmänhet.
Ett exempel för Sverige, för de flesta välbekant, hafva vi uti lagman Emunds sätt att för Olof Skötkonung framföra folkets klagan.
Mångfaldiga gånger kom denna förslagenhet, som ofta förvånar genom sina otaliga utvägar, i tillfälle att uppenbara sig på Island, särskildt då det gälde att öfverlista en fiende eller med finter af allahanda slag bringa en rättegång ur rätta spåret.
Så t. ex. hade en man vid namn Bård vändt sig till Snorre gode, och bedt honom åvägabringa förlikning mellan Bård och en af hans förnämsta fiender.
Snorre kom om aftonen till samma man och hade Bård förklädd i sitt följe.
Under aftonens lopp bad
Snorre värden meddela ett förlikningsformulär, som han sades känna.
Han meddelade det högtidliga formuläret, der det bland annat heter att “den som bryter förlikningen skall vara som den jagade ulf, så vidt omkring som menniskor jaga ulfvar, christne söka kyrkor, hedningar offra i gudahus, elden bränner, jorden gror, man nämner moder, skeppet skrider, sköldar blänka, solen skiner, snön ligger, Lappen far på skidor, furan växer, falken flyger en vårlång dag med medvind under begge vingarna, himlen hvälfver sig, jorden bygges, vinden växer, vattnet flyter till hafvet och män så korn.“
Förlikningsorden voro så omfattande, att när de voro utsagda och Snorre yppade för värden, att hans dödsfiende var tillstädes, ansåg den förolämpade sig så bunden af den ofrivilliga förlikningen, att allt uppgjordes dem emellan.
Med denna listighet kunde ett vigtigt mål förhalas tid efter annan, från thing till thing, tills det utföll till förmon för den brytande parten eller åtminstone icke till förmon för den, som hade goda anspråk på att få rättvisa sig vederfaren.
På det viset omintetgjordes äfven de ganska goda garantier mot allsköns förtryck, som Isländarne hade i thingen.
En Isländares lif behöfde icke vara enformigt.
Det dagliga lifvets arbete afbröts ganska ofta af gästabud, af utfärder, af resenärers ankomst.
De ständigt återkommande thingen verkade väckande och upplifvande genom de vigtiga saker, som der förehades.
Allt medverkade till att hålla det fria, friska lifvet vid makt.
Ålderns dagar kommo till sist för den, som ej funnit sin död för något af de många svärd eller yxor, han under sina dagar sett blänka öfver sitt hufvud.
Vanligtvis var kraften då bruten.
Lagen betraktade derföre ock gubben som barnet.
En åttiåring fick icke vitna; gifte han sig på eget bevåg och fick en son, hade denne allsinga anspråk på något arf.
I äldsta tider offrade man sig, enligt sägnen, åt Oden, för att undslippa ålderdomens plågor och hjelplöshet.
När man under medeltiden försökte framställa skildringar ur fädernas lif, fann man ock på att låta de gamla störta sig utför ättestupor.
Den fullkomligt ohistoriska sagan om Götrek och Rolf talar derom, men i ingen gammal Isländsk saga har jag sett detta omtalas, ej heller någonsin sett en hänsyftning deråt.
Det är väl sant, att folket i Sverige flerstädes utvisar s. k.
“ättestupor“, men deras tro om dem kan lika väl vara en frukt af litteraturens inverkan, som källa till den skriftliga uppgiften.
Hvem har icke hört, att Oden ligger i en af högarna vid gamla Uppsala?
Det är ett senare tiders hugskott, som fått allmän spridning.
På 1600-talet låg
Oden begrafven i en hög i närheten af Sigtuna.
Det vore godt, om vi kunde så följa sägnen om hans begrafning från ställe till ställe, tills vi fått honom bort ur menniskornas krets till det ställe, der han verkligen funnits, i Lidskjalf, der Nordbon såg honom blickande ut öfver himmel och jord.
Nordbon icke räddes för döden, hafva vi hört ur de gamlas egen mun.
Han visste, att det fans ett lif efter döden och han trodde, att det berodde på honom sjelf att i det lifvet få åtnjuta fortsättning af den ära, han här förvärfvat.
Med en viss högtidlighet sörjde man för den aflidnas graffärd.
Det synes ej alltid hafva varit sed att föra den döde ut genom dörren.
Man bröt i stället ned en del af väggen eller öppnade nedtill ett hål och derigenom flyttades liket.
Sedan kunde begrafningen ske på tveggehanda sätt, antingen genom att bränna den döda eller genom att lägga honom oskadd ned i jorden; derefter höljde man stenar och jord, i förra fallet öfver askan, i senare öfver sjelfva liket.
Snorre Sturleson säger, att bränn-åldern gick före den tid, då man begrof i högar.
Graffynden visa, att Svearne hade för sed att bränna sina lik.
Norska fynd tala för bruket af jordandet under hednatidens senare skeden och vi få väl dertill föra Snorres utsaga.
Om detta begrafningssätt tala äfven sagorna ofta.
Eyrbyggja-Saga omtalar dock en likbränning, ehuru under egna förhållanden.
Då gräfde man nämligen upp ett för någon tid sedan jordadt lik i hopp att, när man bränt det, blifva befriad från de arga spökerier som hemsökte trakten.
En föreställning om den dödes öde, som förekommer hos många folk och särskildt hos de Germanska stammarna, är den, att den döde i en farkost ger sig ut på hafvet till fjerran land.
Beówulfsången, som behandlar de Götiska förhållandena under den tid, då Svearne sökte utvidga sitt välde mot södern, talar om en dylik utfärd.
Hvem minnes ej att Balders skepp itändes eller hvad
Ynglingasagan förtäljer om sjökonungen Hake, hur han döende for till hafs med brinnande skepp?
Samma föreställning eller åtminstone en påminnelse derom finna vi på Island, ty Snorre godes fader begrofs i sitt skepp med en träl liggande i förstammen.
Öd, Kettil plattnäsas dotter, lades ock i ett skepp med många dyrbarheter.
I Sverige har man funnit en krigares qvarlåtenskap i en högsatt farkost (vid Ultuna) och vi se skeppsformen i de flerstädes förekommande ovala stensättningarne med spetsiga stammar.
Sådant var Isländarens enskilda lif.
Den som läser sagorna, finner i dem omklädnaden till det skelett, jag uppvisat.
En frisk, sval luft fläktar oss till mötes ur dessa sagor, en styrkande luft, sådan som man får andas bland fjällen.
Det fans i det hedniska Norden och på Island mera än blotta sträfvandet efter en odling; det fans till och med en helgjuten odling, hvars grunddrag var ett manligt allvar.
Uppfostran stod i öfverensstämmelse med hela lifvet, qvinnan var hedrad och gömdes ej af svartsjuka i overksam själsdvala.
För att lefva måste man arbeta, hårdt och ihållande, och hvad blef arbetets lön?
Ryktet begärde de, men hafva derutöfver att fordra vår tacksamhet för en dryg del af den odling, de förmoner, vi ega.
Ärlighet fordrade de gamle.
Stöld ansågs som oärlighet och straffades mycket hårdt.
De straff, som ådömdes den frie, drabbade vanligen förmögenheten eller friheten.
Den som stal för ½ öres värde blef fredlös.
Höll han stölden hemlig öfver året tilldömdes han honom, från hvilken han stulit, som slaf.
En tjuf, som ertappades på bar gerning, fick ostraffadt dödas på stället.
Denna fredlöshet var icke något lekverk.
Den strängaste graden var skogsgången.
Den dertill dömde fick lemna all sin egendom och menniskors umgänge.
Hans äktenskap ansågs upplöst.
Ingen fick gifva honom föda, ingen fick hjelpa honom till ett skepp, som kunde föra honom bort.
I ödemarken fick han ströfva kring, flyende för ett fotsteg eller en skugga, till sist för den sjuknande hjernans inbillningar.
Ingen fick gifva honom skydd, men den som dödade honom fick belöning.
I allmänhet hyste man dock medlidande med en sådan olycklig och mången tog hjelpsamt emot honom, under det hans personlige ovänner skoningslöst förföljde.
Det stadgades till sist, att den som kunnat framsläpa 20 år i ett sådant elände, fick sina medborgerliga rättigheter åter.
Äfven dessförinnan kunde benådning ske, men endast om alle ledamöterna i lagrättan voro ense; att de blefvo det, visste man ofta att förebygga.
Gisle Sursson lefde som fredlös i tretton år.
Längst af alla lefde dock Grette Åsmundsson, hvilken efter aderton års kringirrande, sjuk och eländig, fäldes af sin fiende.
Det lände dock banemannen till skam.
Om Grette har man en hel saga, en af den Isländska litteraturens mest gripande.
Nutidens Isländare anse den sagan vara af alla den mest Isländska.
Fasorna af ett sådant lif, smärtan öfver skiljsmessan från hemmet äro så rent menskliga känslor, att enhvar kan, om än icke fullkomligt fatta dem, dock ana det djupa lidande, det gräsliga straffet skulle medföra.
Hur skulle en Isländare anse skogsgången, då han ryste för den lindrigare förvisningen, som dref honom i treårig landsflygt.
Gunnar från Lidarända dömdes till sist dertill.
Han fogade sig efter domen, skaffade sig plats på ett skepp och hade redan fört ned sina saker.
Efter att hafva tagit afsked af sina vänner, skulle han ned till stranden, men vid det han passerade förbi sin gård, kom han att se på det gamla hemmet.
Han stannade sin häst och sade:
“fager är dalen, så fager, att han aldrig synts mig lika skön.
Gula äro åkerfälten, gräsmattan nyss afmejad.
Jag vill rida hem och icke fara härifrån.“ -- Han visste dock, att då stod en säker och snar död honom före.
Christendomen.
Att vårt land ligger fjerran från vår verldsdels stora kulturländer, ser man bäst deraf, att christendomen så sent kom till våra fäder.
Det är sant, att Ansgarius vid midten af det nionde seklet i dessa bygder förkunnade Christi lära, men hans röst synes nästan hafva förklingat som uti ödemarken.
Först år 1008 döptes Sveriges förste christne konung, men hur länge dröjde det icke sedan, förrän det Svenska folket var christnadt!
Det är förunderligt att se, hur i detta afseende Island gick före vårt land.
Åtta år före Olof Skötkonungs dop, år 1000, var christendomen antagen till Islands lagliga religion och då hade christendomen redan under flera år vunnit anhängare bland folket.
Detta visar bättre än mycket annat, i hvilket nära förhållande Island stod till ytterverlden och just till vesterns christnade länder.
Förunderligt nog förekomma christendom och christne män i allra första gryningen af Islands historia.
Någre af de tidigaste nybyggarna funno före sig på ön män af främmande härkomst.
Desse voro christne och drogo sig undan för de tillströmmande hedningarna, men lemnade efter sig Irländska böcker, klockor och krumstafvar.
De kallades af Isländarna Pápar; flera orter uppnämndes efter dem.
Föröfrigt har man en Irländsk berättelse af år 825, hvars författare trettio år tidigare talat med prester, som varit på Island eller Thule, hvars naturförhållanden till en del beskrifvas.
Desse christne blefvo således utan allt inflytande på Isländarna.
Icke så få af de tidigaste invandrarna voro christne redan före sin inflyttning, några af dem nämligen, som tidigare uppehållit sig bland de christna i vesterhafvet.
Så mycket bevändt synes det icke varit med deras christendom.
En kom, som varit uppfostrad af S:t Patrik och från honom medfört en del heliga föremål, för att helga en kyrka åt S:t Columba.
Hans efterkommande kallade sig fortfarande christne, men det synes som om de sedermera egnat en mystisk och vidskeplig dyrkan åt det Irländska helgonet, som de kallade Columkilla.
Den ofta omnämnde Helge magre kom som christen till Öfjärden och kallade stället, der han bosatte sig, Christvik.
Men han var, som berättelsen säger, mycket blandad i tron.
När han skulle begifva sig till sjös eller företaga något svårare, offrade han alltid till Thor.
Den förste christne lärare, som besökte Island, kom dit, på inbjudan af en Isländare.
En man, som het Thorleif, hade farit kring i södra länderna och derunder blifvit omvänd af en Sachsisk biskop vid namn Fredrik.
Andre Isländare hade förut trädt i mer eller mindre nära förhållande till christendomen.
Både Egil och Gisle Sursson hade låtit korsteckna eller primsigna sig, den förre i England, den senare i Danmark; med ett dylikt tecknande afsade man sig fiendskapen till christendomen, utan att antaga honom, och kunde derefter umgås med både hedningar och christna.
Andre nämnas, som verkligen blefvo döpte.
Thorleif synes hafva blifvit en christen på allvar.
Att döma efter hans saga var han en duglig man, tapper och vis som få och derjemte i högsta grad godhjertad.
Då han nu var döpt, bad han biskopen följa med sig, för att omvända hans slägt.
Man känner icke någon Fredrik bland Sachsens biskopar för denna tid, som kunnat vara honom följaktig.
Innehade denne Islands förste missionär verkligen den värdighet, som tillägges honom, var han troligen en särskildt till hedningarnas omvändelse invigd biskop.
Sådane voro vid denna tid icke ovanlige.
Det var mycket, som den tiden kunde inverka på de jemförelsevis ociviliserade folken, som inbjödos till christendomen.
Det är att förmoda, att mången nordbo fann i den nya läran vissa saker, som påminde om de högsta yttringarna af hans egen tro, att han i henne fann en förklaring af det han hade varit van vid.
Det ser ut, som hade en viss anande längtan efter en ny sakernas ordning uppkommit, ty under det rätt många föraktade gudarna och i stället höllo sig till sin egen kraft -- sådan var t. ex. redan Leif, som kom ut med Ingolf, sådan blef ju till sist äfven Rafnkel Frösgode -- har Island att uppvisa en man sådan som Thorkel måne, Ingolfs sonson och Islands fjerde lagsagoman, hvilken, enligt Landnámabokens ord, var den af Islands hedniska inbyggare, som förde den renaste lefnaden, en i allo otadelig vandel.