Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
När det behöfves pudring till skydd
mot luft, sol eller retning, bör man helst hålla sig till vanligt potatismjöl, talk eller rismjöl; (inskar man puder af rödaktig färg, sker detta bäst genom tillsats af litet karmin, hvilket är oskadligt.
Att åter begagna puder af hvarje- handa slag som täekmedel för dålig hy, är afgjordt skadligt för huden, något som i ännu högre grad gäller om smink.
Att i handeln förekommande puder och smink för kosmetiska ändamål dessutom ofta nog innehålla giftiga eller skadliga ämnen, har jag redan antydt.
Hvad nu slutligen hudsjukdomarnas behand- ling beträffar, så kan jag här ej beröra mer än några få hudäkommor, dels för utrymmets skull och dels och ännu mera därför, att fler- talet af dem kan blott af läkaren säkert igen- kännas och behandlas, och därför att oftast jämte yttre behandling äfven en inre behöfver förordnas.
Till dessa senare hör t. ex. den stora gruppen eczem, till hvilken hör mer än hälften af alla hudsjukdomar och som inne- fattar en mängd olika former och grader, hvilka kräfva efter hvarje fall lämpad, olika behand- ling.
Här kan jag blott omnämna några få, som patienten själf kan igenkänna och som till namn och utseende äro mera allmänt kända.
Jag börjar då med den lika vanliga som miss- prydandc hudåkomma, som kallas finnar.
Den uppträder vanligast i åldern fjorton till tjugofyra år, oftast i utvecklingsåren, den så kallade pubertetsåldern; den kan vara ärftlig, men oftast träffar man finnarna bos bleksiktiga flickor, vanligen i samband med några rubb- ningar i magens och underlifvets funktioner.
Det är därför så godt som alltid nödvändigt att med allmänna, hygieniska medel i samband med lämplig inre medicin söka förbättra dessa rubbningar, om man skall vinna önskadt resul- tat.
En stor roll spelar härvid dieten, som därför måste anordnas särskildt för hvarje fall efter magens och tarmkanalens olika symptom, men för alla patienter med finnar gäller det att undvika öl (och maltdrycker i allmänhet) samt spirituösa och kaffe.
Hvad den yttre be- handlingen beträffar, så pläga lättare fall vä- sentligt förbättras (om dieten samtidigt ordnas) genom tvättningar med varmt vatten och någon lämplig tvål, t. ex. svafveltvål eller s. k. Krankenheilerseifc; tjärtvål är däremot mindre lämplig.
Hjälpa ej dylik * tvättningar, kan man lämpligast försöka en 10 — 20 % stark svafvel- salva (med benzoesyradt istcr), som ingnides några kvällar å rad, tills huden genom salvan blir sträf oeh fjällig, då man gör ett uppehåll, tills huden med eller utan användning af litet borvaselin fjällat af och åter är slät och mjuk, hvarefter svafvelsalvan åter användes o. s. v. Ännu bättre verkan hafva starka resorcinsalvor eller sublimatbehandling, men dessa medel måste utskrifvas af läkare och deras verkan öfver- vakas, så att retningen afpassas och hålles inom higom gräns.
Finnar äro oftast förenade med pormaskar, och i så fall måste tvättningarna göras ännu mera energiskt och upprepas 2 — 3 gånger dagligen; de största pormaskarna måste dessutom utkramas (med urnyekel eller mellan ett par naglar).
En svårare och ännu mera vanställande art af finnar äro s. k. rosfinnar eller » kopparros ».
Dessa kräfva ännu nog- grannare dietisk behandling och starkare yttre behandling samt därjämte oftast en kirurgisk behandling med s. k. scarificationer för att för- störa en mängd blodkärl och därigenom minska den starka rodnad, som alltid åtföljer denna hudsjukdom.
I nio fall af tio lida patienter med pormaskar eller finnar samtidigt af mer eller mindre stark mjälibildning i hufvudet, ett sjukligt tillstånd i den hårklädda delen af huf- vudet, hvilket äfven kan förekomma utan att samtidigt pormaskar eller finnar förekomma och som ofta nog beror på liknande inre orsaker som dessa sistnämnda.
Mjällen bestå till största delen af abnormt ökade afsöndringsprodukter från talgkörtlarna jämte afstötta öfverhudsfjäll.
Behandlingen af denna åkomma är viktig där- för att den ofta medför håraffall, om också anlaget till detta i många fall medärfves.
Be- handlingen af mjälibildning (och därpå beroende håraffall) består icke i de afgjordt skadliga » fin- kamningarna », utan hufvudsakligen i väl ut- förda tvättningar.
Dessa tvättningar göras bäst med s. k. såpsprit (lika delar grönsåpa och koncentrerad sprit) och gå så till, att såpspriten först gnides in enbart rikligt på hufvudsvålen, så att denna blir väl fuktig och slipprig däraf.
Sedan pågjutcs litet varmt vatten, hvarefter gnides med cn borste eller ännu bättre med fingertopparna, då det bildas rikligt med såp- löddcr, och det är genom grundliga gnidningar med det så bildade såplöddret, som mjällen skola upplösas.
Såplöddret afsköljes därefter väl med ljumt vatten, hvarefter hufvudet torkas mycket väl.
Slutligen ingnides litet salicylolja (1 %) öfver hela hufvudet.
Det hela är en tidsödande och svårutförd, men nödvändig pro- cedur, som bör göras första tiden 2 — 3 gånger i veckan, sedan en gång i veckan.
Oftast är det nödvändigt att jämte tvättningarna begagna någon lämplig (helst af läkare ordinerad) hårtinktur en gäng om dagen.
1 lättare fall kan därtill användas en blandning af 3 delar cognac och 1 del ricin- olja.
I samband med frågan om mjälibildning bör påpekas, att, om mjällen uppträda i mera begränsade, runda fläckar och håren på dessa fläckar visa benägenhet att falla af, man då bör fortast möjligt rådfråga läkare, emedan denna form af mjälibildning ofta beror på svamp (» ond- skorf »), som är ytterst svårbotlig och vanligast förekommer hos barn.
" Straffad ...? "
Skiss af H e r m i n e V i l l i n g e r.
et snöar, och bland de glimmande hvita flingorna ila människorna fram, som hade de alla uppskjutit sina bestyr, inköp och öfverraskningar till dessa sista timmar före den heliga julkvällen.
Trots den mängd af färdande, som brådska framåt, förlorar sig hvarje ljud af steg i den nyfallna snön, och man förnimmer endast siädbjällrornas klang och det dofva sorlet från människorna, som trängas och knuffas och ej ens gifva sig tid att väja för hvarandra.
Hur många knuffar hade hon icke redan fått mottaga, den torftiga kvinnan utanför polisdomstolens byggnad, som ensam af alla ej syntes ha någon brådska, utan åter och åter vandrade den korta vägen från det ena hörnet af huset till det andra — utan ro, utan uppehåll.
Hon väntade på sin son, hennes lifs stolt- het, på sin begåfvade, kloke, af far och mor afgudade käre gosse.
Äfven läraren hade sagt om honom: » Det blir någonting af ho- nom — en gång! » — Oeh hon hade vakat nätter igenom, endast för att han, den duktigaste bland skolgossar, ej skulle behöfva gå i trasiga, dåliga kläder, och fadern hade vant sig af med sin rökning.
» Det gör alltid ett par kängor åt honom, » sade han.
» Och — han måste ha det bästa, » hette det vid bordet.
» Har du sett, » förundrade sig föräldrar- ne, » hur fort han är färdig med sina läxor, — knappt en timme använder han på dem och är ändå den bäste af alla, — vår son, så fattiga föräldrars son, — ja, han kan all- ting, han kan allt, — tänk, hvad skall det inte en gång kunna bli af honom! » Och nu stod den trettonårige gossen där- inne för domarens skrank, anklagad för stöld, och hon, hans moder, väntade på honom.
Sedan klockan två gick bon fram och åter därutanför och upprepade för sig själf, hvad mannen hade sagt: » Han blir en straffad människa för hela sitt lif, och det kan aldrig tvås utaf honom! » » Aldrig, aldrig! » stönade hon.
— Det är- liga namn, som hans fader gifvit honom, var nu förspildf; den ljusa framtid, hon drömt för sin son, var nu en brusten bubbla.
» Kanske, » hade far sagt i natt, &gt;kanske ta de nu inte ens emot honom i skolan längre, och det blir aldrig något mera af honom än af mig själf. » Redan flämtade gaslyktorna genom snöyran, och benen buro knappast längre den väntan- de kvinnan.
» Gud i himmelen, » mumlade hon mellan sina stelnade fingrar, » jag har kanske syndat, som väntat för mycket af honom!
— Gud i himmelen, straffa mig ej för hårdt, gör en ända på det, jag håller inte längre ut —!
» I samma stund kom därinne turen till det mål, på hvars utgång modern bidade.
Sedan saken ropats upp, sköt en blek man en dar- rande gosse framför sig till domarbordet.
» Det är min son, herr domare, » kom det doft från den äldres läppar.
» Tag plats därborta, » sade ordföranden, » ni kan öfvervara förhandlingarna. » Mannen följde tillsägelsen, sedan han låtit en kort, skygg blick glida genom salen.
D e annars af nyfikna fyllda bänkarne voro i dag tomma.
Så kort före den stora helgen hade ingen lust att ta notis om de stackars miss- dådarne.
Domaren betraktade ett ögonblick tigande den torftigt, men med omsorgsfull renlighet klädde gossen.
Den unge syndaren grät ej, men under hans ögon visade sig mörka rin- gar, och rundt om den hårdt sammanpressade munnen, som röjde karaktär, ryckte det kramp- aktigt.
» D u är tretton år gammal? » frågade ho- nom rättens ordförande.
Den anklagade nic- kade.
» Hvad är din far? » » Arbetare. » » Har han inte sagt dig, att man ej får stjäla?
Har du inte fått lära dig det i skolan? » » A c k jo, jag vet det nog, » kom det tyst från den anklagades läppar.
» Och vet du också, hvart de människor komma, som begå stöld? » s i fängelset. » » Och ändå har du gjort det? » » Ja. » » D u har tagit en korg med äpplen på tor- get och sprungit därifrån? » » Ja. » » Hvarför gjorde du det?
Tänkte du äta upp dessa äpplen? » » Nej, jag ville visa kamraterna, att jag kan allting. » » Att du kan allting, » upprepade domaren, men afbröts af gossens fader.
Denne hade vid gossens sista ord förskräckt farit med
handen öfver sitt ansikte, som om ett plöts- ligt ljus ginge upp för honom.
Och nu steg han fram, — ordföranden lät honom välvil- ligt tala.
» Herr domare, vårt — endast vårt är fe- let • — vårt, hans föräldrars.
V i voro så dum- ma, så dumma, herr domare, vi ha satt ho- nom i hufvudet, att han kan allting.
V i äro obildade, herr domare, och — vi ha beundrat honom så mycket! » Allmänna åklagaren påyrkade en varning, och ordföranden sade till gossen, som med sänkt hufvud stod vid skranket: » Se mig nu ordentligt i ögonen!
D u tog korgen, en- dast för att visa dina kamrater, hvad du kan?
Men ni ha väl ändå ätit af äpplena?
Berätta mig nu ärligt förloppet af saken. » Den anklagade såg honom öppet i ansiktet och började med tydlig, fast stämma: » De hade retat mig; jag hade på morgonen fått det bästa betyget för mitt tema, — som all- tid — » naturligtvis, » hade läraren sagt, — och på vägen från skolan munhöggos vi, men jag hade alltjämt öfvertaget, och så ropade jag: » Jag kan för resten allt! » Och så slogo de vad, att en sak kunde jag ändå inte: — midt på ljusa dagen nappa korgen från frukt- gumman, — till det hade jag ändå inte ku- rage.
— Men jag gick bort och gjorde det, — ja, och så, » tillade han dröjande, » så åto vi alla af äpplena • — jag tre. » » Saken förhåller sig just som du sagt, » tog ordföranden åter till orda, » jag har frågat både din lärare och dina kamrater om dig.
Hvad du har gjort, var illa och oöfverlagdt!
Du skulle dock för denna gång icke komma i fängelset, men äfven om du bara erhåller en rättslig varning, blir du för hela ditt lif en straffad människa och det kan aldrig tagas från dig! » Den bleke mannen stönade högt, och hos gossen strömmade blodet så häftigt till hjär- tat, att han ett ögonblick vacklade.
» Hvad menar ni, » hviskade domaren till åklagaren, » den unge mannen ser ju så hygg- lig ut, — är ni inte också böjd för en liten oformenlighet i detta fallet? » De båda herrarne samspråkade en stund i hviskande ton, därpå vände sig ordföranden åter till gossen: » Vill du gifva mig ditt ord att bli en hederlig man och aldrig mer för- gripa dig på främmande egendom, hvartill nu detta dumma högmod, denna farliga tro, att du kan allt, har förledt dig?
Vill du lofva mig att bli en god och präktig son, som en gång rikligen lönar dina föräldrar för alla deras mödor, all deras kärlek? » » Ja, det vill jag, » svarade den anklagade med hög, beslutsam stämma.
» Så kom fram och gif mig ditt handslag på den saken. » Gossen sträckte sin lilla darrande hand öfver bordet, men den hade ett fast grepp, ett så fast, att en fuktig glans steg upp i ögat på den grånade rättsskiparen.
» Håll ditt ord, » sade han och omslöt hårdt barnahanden, » att hvad som skett må lända dig till välsignelse och du må uppstå från ditt fel som en bättre människa.
Tag emot det som en skänk från julens heliga ängel, att du ostraffad lämnar detta hus! » Fadern brast ut i en våldsam snyftning, men gossen såg med stora ögon upp på den människovänlige domaren och bugade sig där- på djupt, djupt, oförmögen till ord.
Ett par minuter senare stodo de därute, far och son, utan att rätt veta huru.
Och framför dem, snöhöljd och orörlig, stod modern, frågande med ögon, ur hvilka en dödlig ån- gest lyste.
» Nej, nej mor, » stammade mannen, » oroa dig ej, mor!
Han är fri, han är inte en straffad människa! » D å störtade hon, i högljudd gråt, i man- nens armar.
På det förskräckliga var hon beredd, på denna glädje icke.
Och de gingo hand i hand genom den hvirflande snön under julklockornas högtidliga ljud, förbi otaliga boningar, fulla af höglids- glada människor, utan att säga ett ord, en- dast tätt tryckta till hvarandra.
Här oeh hvar strålade en liten julgran ur bottenvånin- garna eller böljade ett haf af ljus ut öfver gatan från de högre upp belägna fönstren.
Äfven jublande barnastämmor trängde dämpadt ut på de nu tysta, folktomma gatorna.
De tre hade blifvit helt varma af sin inre lycka, trots de hvita snöbräm, som lagt sig öfver dem.
D e skyndade icke hem, ty dem väntade intet julträd, inga gåfvor, ingen öf- verraskning.
D e hade redan fått sin skänk, den största, som de kunde önska sig: skän- ken af deras ära, deras oantastade människo- värde.
» M§§l) ét är bra ledsamt den första lördags- t^åM aftonen i hvar månad, då våra män regelbundet bevista sällskapet Iduns samman- komster, » yttrade för tio år sedan en fru, hvilken bjudit några vänner för att hjälpa henne förkorta en af dessa ledsamma lördags- aftnar.
» Hvad skall man hitta på för att också vi fruntimmer under dessa timmar kun- de få något förädlande nöje? » Dessa ord blefvo upprinnelsen till stiftan- det af fruntimmers-sällskapet Nya Idun.
Jord- månen var färdig, idén behöfde bara kastas ut för att slå rot.
Det väckande och lifvan- de arbetet för kvinnosaken, som främst på initiativ af Tidskrift för Hemmet under flere år pågått, hade verkligen åstadkommit så mycket, att där nu fanns en skara framstå- ende kvinnor, hvilka försökt sina krafter och sin begåfning inom många riktningar i and- ligt utvecklande och praktiskt nyttiga lifs- uppgifter; det fanns inom hufvudstaden stoff för en sådan förening.
Till sällskapets stamtrupp eller styrelse utvaldes tjugu medlemmar, hvilka första gån- gen sammanträdde i hushållsskolans lokal, Jakobsbergsgatan 11, den 7 februari 1885.
Men genom nya inval vid nästan hvarje sam- manträde har dess medlemsantal nu ökats till 167.
Under de 80 sammankomster sällska- pet haft, hafva föredrag hållits öfver exempel- vis sådana ämnen som: » Svenska kvinnors affärsverksamhet på 1600-talet », » O m Bal- kanhalfön », » Om stil », om » Det moderna Athen », om » Yrkesskolor i Paris », om de s. k.
» Settlements » i östra London, om » Växter- nas transpiration » m. m. m. m. Uppläsnin- gar från manuskript antingen i form af en skiss eller ett kapitel ur en roman af de fle- sta af våra svenska författarinnor, musik af våra mest talangfulla amatricer eller yrkes- konstnärer, tafvelutställningar af framstående målarinnor, slöjdutställningar m. m. hafva dessutom gifvit sammankomsterna en estetiskt utvecklande prägel.
Däremellan hafva diskus- sioner hållits öfver viktiga frågor för dagen.
Men hvad som företrädesvis gjort Nya Idun så angenämt har varit den vänliga och hjärt- liga stämningen, glädjen att träffa likatänkan- de eller att lära sig förstå, om också icke antaga och omfatta andra åsikter än sina egna.
Det är den hjärtliga, förbrödrande an- de, som besjälar Iduns sällskap, hvilken för de flesta gör dess sammankomster så dyrbara.
När det beslöts, att Nya Idun skulle fira sin tio-åra-fest, och att hvarje medlem skulle få medföra en gäst, visade det sig, att sällska- pet äfven utomkring tillvunnit sig intresse, ty det blef en liflig efterfrågan efter inträdesrätt.
Också samlades i Hotell W G stora våning förliden torsdag den 7 februari en väldig skara damer.
Den vanliga stämningen för- nekade sig icke.
Festen började icke med någon stel tillbakadragenhet, man var genast inne i situationen, och under tedrickningen försiggingo hälsningar och igenkännanden uu- der högsta gemytlighet och dito sorl.
Man måste j u betänka, att det var bortåt trehun- dra damer!
Flere främlingar, särskildt ame- rikanskor och norskor, besökte festen.
Så skyndade man in i stora salen för att skaffa sig platser till den sceniska föreställ- ningen, där, enligt hvad ett behagligt måladt program meddelade, gudinnan Idun, biträdd af de nio sånggudinnorna, gaf en grekisk fest i nordisk pelarsal.
Sällskapet har nog under föregående års vårfester haft tillfälle att se, hvad som kan åstadkommas i dramatiskt hänseende af dess egna krafter, men denna föreställning var dock en öfverraskning för Nya Idun själf.
Sedan gudinnan Idun i en prolog förklarat, att hon, sorgsen öfver att se nordens kvinnor åldras, öfvervunnit gudarnes betänkligheter och begifvit sig till jorden för att glädja och föryngra dem och för samma ändamål engagerat de nio muserna, uppträdde de hvar efter annan.
Så representerades tragedien genom den mästerligt utförda sömngångar- scenen ur Macbeth, där man med rörelse återsåg den så länge saknade Olga Björkegren på tiljan, så ut- förde Erato i Anna Zetterbergs person, accompag- nerad af en smältande musik, en förträffligt fram- sagd, från flamländskan öfversatt dikt om kärleken.
Därpå framträdde den väna Klio, historiens gu- dinna, som i ett mycket roligt föredrag gaf en liten » Världshistorisk öfversikt », bara från världens skapelse och till 1200 år efter nuvarande tid.!
Kring Euterpe och Terpsichore, sängens och dan- sens gudinnor (fru Edling och fröken Ek) sväfvade lätta och täcka gratier i vackra danser.
Den duett de båda sångerskorna utförde, danserskorna med luftiga slöjor, allt gaf åt denna scen ett idylliskt, trollskt behag, som gjorde att den måste bisseras.
Så infördes man i Kluddiopes atelier med de vid- underligaste skisser ä la Munch.
Kluddiope själf står målande med en jättepensel framför en kolos- sal tafla, som föreställer midgårdsormen, resande sig i rödbruna bukter mot en bakgrund af eld och grådask.
Polymnia (vältalighetens gudinna) förkla- rar för sällskapet, hur Kaliope lämnat hjältedikten, sedan hjältarne småningom försvunnit, och ändrat namn och sysselsättning.
Jag tillåter mig att ci- tera några få af Polymnias med hög patos och förträfflig komisk verkan framsagda strofer.
Här hos Kluddiope en stund vi dröja För att beundrande, men varsamt höja Af konstens täckelse en helig flik.
Dock tryta orden .äfven en gudinna, Dä hon skall tolka något stort och skönt.
Och där, som hvar och en af er kan finna, Står konstens genius af lager krönt.
Se, hur hon målar och med färger kluddar, Hon kaos lockar fram och mörker suddar, Hon ger oss lifvet genom symbolik.
Hon målar sjukdom, målar stum förfäran, Hon målar kärlek, och hon målar äran, Hon målar kyssar, och hon målar skrik.
Hon målar döden och dess yngre broder, Det bleka vanvett — ack, hur underbart.
Hon målar hafvet, målar berg och floder, Som de i kolsvart mörker te sig klart.
Hon målar färger uti regnbågsskala, Hon målar det, hvarorn man ej kan tala, Hon målar själfva himlens tåreskvätt.
Hon ger en bild af dagen efter rusen, Och uti en åt oss hon målar tusen, För allt resurs hon har på sin palett.
Och där, det sista verket på staffliet, En duk, så underbar, så skön, så stor!
Det pärlan är i hela galleriet, Ett tankedjup — oändligt däri bor!
Det högsta, skönsta, det kan ej beskrifvas, Och gudagnistan kan ej tas, men gifvas, Du dödlige, dess dolda mening sök.
Om fantasi du fått, då skall ditt öga Förslå, att duken där, den stora, höga, Dig ger en bild af Konstens Ragnarök.
af arbetskraft och mödor.
Det är danadt af idel flyktiga ting, af vänliga blickar, af glada leenden, af sångeroch toner, af tankarsblixt och af stämningars färgspel, af gnistrande infall och af varma hjärte- slag.
Men också det flyktiga har sin uppgift.
In- tet i lifvet är för ro skull allenast.
Barnets lek främjar också dess växt, och äfven för oss, vuxna barn, som samlats att leka i Iduns lund, har le- ken under de flydda tio åren främjat ett djupare syfte än endast nöjet för stunden.
Thalias medverkan bestod i en pjäs, bearbetad efter en grekisk komedi af Aristofanes.
Den kal- lades Koinnoförsamlingen.
Eftersom Idun är damernas tidning, så kan jag i tysthet tillstå (om den vore herrarnes, så skulle jag visst icke göra det), att den utmärktes af åt- skillig drift med fruntimmerna.
Kvinnorna i Athen hade nämligen lyckats komma till herraväldet, men snart utvecklade sig ett betänkligt split mellan de styrande.
Praxagora, deras anförarinna, hade ut- färdat en mängd stadgar om sparsamhet för att rädda den af slöseriets kräfta angripna staten.
Stadgarne innehöllo åtskilliga förbud i toalett- och hushållsväg, hvartill husfruarna i Athen på inga villkor ville bekväma sig, och snart stod Praxagora ensam med sina reformplaner.
Slutet på all denna förvirring blef, att styrelsen måste återlämnas i männens händer.
Utrymmet förbjuder 03S att lämna talet i sin helhet.
— Efter ännu ytterligare några tal på vers och prosa skildes man åt, och jag tror att alla i festen deltagande skola medgifva, att Nya Idun på ett fullt värdigt sätt firat sin tioåriga minnes- och högtidsdag.
Grunder, debuterade år 1882, efter fleråriga stu- dier vid musikkonservatoriet å Stora teatern i Göteborg, som Rose Friquet i » Villars dragoner »; hon har sedermera å olika teatrar utfört flere sångroller och äfven debuterat å k.
Operan, hvilket skedde 1884 såsom Neméa i » Konung för en dag ».
Hädangången läroverksföres tån daritma.
1 tisdags jordades i Jönköping stoftet af enkefru Sojie Stridbeck, född Carpelan, som i förra vec- kan afled härstädes.
Hon var född 1816 och dot- ter af öfverpostdirektören frih.
Wilhelm Carpelan och bans maka, född Smedberg.
Efter att ha in- gått äktenskap med assessorn i Göta hofrätt B. V. Stridbeck förlorade hon under koleraåret 1853 sin make.
Fjorton år senare blef hon vid grun- dandet af Jönköpings elementarskola för flickor detta läroverks första föreståndarinna och kvar- stod på denna post till 1870.
De senare tiotalen af år har hon varit bosatt i hufvudstaden.
f U Ml islapt Att pjäsen slutade med ett så stort fiasco angående innehållet eller utstyrseln af Iduns för kvinnoregeringen, få vi naturligtvis skylla jidnummer för i år, hvilket insändes till re- på den gamle Aristofanes; hade handlin- gen passerat i våra dagar, hade resultatet säker- daktionen före denna månads rågång, erhåller ligen blifvit helt annat.
Den, liksom alla de öfriga scenerna, utfördes i lysande greki- ska dräkter och med säkerhet, lif och verve.
Uranias roliga verser samt den glänsande sluttablån, där alla de nio muserna visade sig i en vackert anordnad grupp, och där Melpomene i svart med lagerkransen om pan- nan, en hög för att icke säga högtidlig ge- Ett kvinnligt rösträttsmöte hölls härstä- stalt, tog sig präktigt ut mot de öfriga i ljusa des i tisdags afton uti Arbetareföreningens stora färger och graciösa ställningar framträdande sal, hvilken var alldeles fullsatt, så godt som ute- slutande af kvinnor utaf olika samhällsklasser.
muserna, afslutade på ett lyckadt sätt den På uppdrag af Stockholms allmänna kvinnoföre- dramatiska afdelningen.
Belåtenheten var all- ning, hvilken anordnat mötet, höll fru Bugge- män både hos de åskådande och de uppträ- Wicksell inledningsföredraget.
Huru skulle kvin- norna bäst bära sig åt för att få del af rösträtts- dande.
arbetet?
Jo, de skulle göra som männen: gå in i Men så var det också en tacksam publik rösträttsorganisationen.
De kvinnor, som ej hade att uppträda ror.
Det var en växelverkan tid att deltaga i själfva agitationen, kunde bidraga med anskaffande af agitationsmaterial.
De kunde, mellan gifvare och emottagare, som var högst om ej annat, skicka sina hushållsräkningar.
Kvin- lifvande.