Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Mdj.ts pröfning, enär Hans tid torde vara upptagen af vigtigare saker, utan borde frågor om smärre väganläggningar m. m. dylikt jemväl hädanefter behandlas i den ordning, r §. af Bvggninga-Balkens a5 Kap. Herr Doctor Ödmann samt Herr Le.ctor Wallman hafva likaledes framställt anmärkningar i enahanda syftning, som Herr Gimtlier, med tillagg af dels den sistnämnde: att allmänna lagens berörde stadgande syntes innebära säkrare garanti för den enskilda eganderätten, än om åt Administrationen öfverlemnas att i frågor af förevarande art förfoga, helst då på sätt förhållandet blefve, den enskilde icke tillförsäkras ens nåmn rätt alt i saken sig yttra; samt att sjelf va bestämningen ”allmänt behof” vore underkastad mångtydighet och kunde inbegripa äfven de obetydligaste foretag; — och dels Herr Doctor Ödmann, alt om vid laga undersökning belinnes all en egendom i betydlig mån försämras genom expropriation, borde sökanden vara förbunden att den helt och hållet inlösa, der egaren så askar, efter de i forslaget bestämda grunder.
Utskottets förslag vore i denna del dessutom mindre bestämdt, emedan en del af en egendom, den må 3 Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 1o3. vara så obetydlig som helst, ej knode kallas onyttig.
Men genom afsöndringen kunde egendomen hafva förlorat sitt egentliga värde och återstoden vara till föga nytta, serdeles om tillfälle i grannskapet ej funnes att (å inköpa mot den afsöndrade svarande jord; hvarförutan förslaget ej upptog något stadgande derom, huru förhållas borde, derest en del jord söndrades tran ett boställe.
Detsamma kunde derigenom förvandlas tran ett godt till ett dåligt.
Då ersättningen icke kunde lemnas åt boslällsinnehalvaren, enär han då ensam finge ersättning för hvad alla hans efterträdare förlorade, skulle väl, om t. ex. bostället vore åt ecclesiastik natur, ersättningen ned« sättas och förräntas af vederbörande Dom-Kapitel; men denna ersättning kunde blifva af föga betydenhet genom penningevärdets försämring.
En bestämmelse i denna del vore således af nöden; i hvilken anmärkning Herr Biskop Hallström instämt.
Efter öfvervägande al hvad sålunda blifvit anfördt och erinradt, får Utskottet till en början förklara, att något missförstånd om de ändamål, hvartill enskildes egor må tagas, destomindre bör kunna uppstå, som förslagets i §. tydligt angifver beskaffenheten deraf, samt alt dessutom den Konungen i dessa frågor förbehållna pröfningsrätt synes innebära tillräcklig garanti deremot, att uppoffring af den enskilde icke kommer att erfordras i andra fall, än då sådant ovilkorligen pakallas för det allmänna bästa, derför den enskildes rätt emedlertid alltid måste stå tillbaka; och har Ulskottet icke anledning att befara, det Konungens tid är otillräcklig för utöfning af denna pröfningsrätt, enär förslaget derom blifvit af Kongl. Maj:t sjelf i Nåder framstäldt.
Serdeles ofta lära icke eller frågor af förevarande art förekomma; men lämpligast synes det, att de, som uppstå, varda i enahanda ordning pröfvade, utan afseende å deras större eller mindre vigt, isynnerhet som en olikhet i denna del mången gång kunde medföra olägenhet och ored i, i anseende till svårigheten att bestämma gränsen emellan iner eller mindre vigtiga frågor.
Anmärkningarne i dessa delar anser Utskottet följaktligen lika litet kunna leda till ändring af förslaget, som den yttrade farhågan, att den enskilde skulle kunna skiljas från sin egendom, utan att förut hafva blifvit ens hörd, derest detta förslag upphöjes till lag, synes grundad.
Visserligen innehåller icke förslaget någon uttrycklig föreskrift deiom, att jordens eller lägenhetens innehafvare skall höras innan Konungen pröfvar, om samma jord eller lägenhet, eller en del deraf, skall för allmänt behof afstås; men sättet huru ärenden böra hos Kongl. Maj:l behandlas lärer icke kunna blifva föremål för ifrågaställda lagstiftning.
Derom finnes redan så /j Z«g- Utskottets Utlåtande, N.o io3. beskaffade stadgar, som utesluta all farhåga i omförmälda hänseende.
Men härmed sammanfaller det serskilda förslag, att Konungen bör, på samma gång lian pröfvar frågan huruvida jord eller lägenhet skall afstås, yttra sig öfver de stridigheter, som emellan sökanden och jordens eller lägenhetens egare kunna uppstå, och röra icke ersättningens belopp, utan vidsträcktheten af expropriationen, eller om densamma skall sträcka sig till hela jorden eller lägenheten, eller till blott den del deraf, som för ändamålet erfordras, sedan likväl vederbörlig
Domstol, efter föregången undersökning, afgifvit utlåtande i ämnet.
Efter granskning af detta förslag, kan Utskottet emedlertid ej återhålla den erinran, att detsamma till en del härledes från en oriktig uppfattning af i/\ §. i Utskottets förslag, eller från antagandet, att den serskilda Nämnden skulle komma att sättas samt bestämma ersättningens belopp, innan frågan om expropriationens vidsträckthet blifvit i den ordning, Utskottet utstakat, bestämd.
Uti berörde §., som föreskrifver, att ifrågaställa stridighet skall lösas af Rätten, der Nämnden sättes, stadgas nemligen uttryckligen, att frågan skall vara afgjord innan Nämnden sättes, och följaktligen lärer det antydda missförhållandet, alt
Nämndens beslut skulle kunna omintetgöras i följd af berörde frågas utgång, ej vara att befara.
Men härförutan förekommer emot detta serskilda förslag: att frågan, huruvida expropriation skall ega rum, måste föregå den om sättet för dess verkställighet: att om egare eller innehafvare af jord eller lägenhet helt och hållet bestrider all uppoffring, och således ej uppger de vilkor, hvarunder han derpå vill ingå, det vore obilligt att, sedan Konungen det oaktadt förklarat den till företagets utförande behöfliga jord böra afträdas, betaga honom tillfället att ej allenast uppgifva vilkoren, utan ock få de stridigheter, som derom yppas, i Jaga ordning pröfvade: att som den omständighet, att en egendom genom frånskiljandet af en del försämras, ej lärer utgöra tillräcklig grund för sökandens förpligtande att inlösa hela egendomen, ulan frågan i denna del måste bero på de i förslagets 14 §• upptagna förhållanden, om nemligen återstod af lägenhet blir för ega ren onyttig, h vilket i lagstiftningen för lika beskaffade fall tillförene nyttjade ord tillfyllest uttrycker meningen, eller om den del, som återstår af jord, uppgår till besutenhet, frågans afgörande synes böra tillhöra Domstol, helst dylika frågor i allmänhet för närvarande ankomma på Domarens pröfning, h vilket jemväl öfverensstämmer med naturen deraf, enär olika åsigter lätteligen kunna göra sig gällande derom, huruvida jord uppgår till besutenhet eller återstoden af en söndrad lägenhet kan anses för egaren nyttig; hvarförutan och då 5 Lag-Utskottets Utlåtandej N:o 1o3. pröfningen i dessa hänseenden ofta kan vara beroende af bevisning, det måste vara parterne öppet att förete vidare bevisning, derest den först åstadkomna ej ansetts tillräcklig och de ega tillgång på ytterligare, hvilken förmån dock vore dem helt och hållet beröfvad, om Kongl. Maj:t i första och sista hand skulle pröfva frågan; samt ändtligen att, då anspråk på enskilds egendom oftast torde komma att väckas från statens sida, försigtigheten synes bjuda att omförmälda fråga bedömes af Domaren, emedan all anledning till misstanka om våld derigenom undanrödjes; och då Utskottet således ej eller kan godkänna nu granskade förslag och i sammanhang dermed besvarade anmärkningar, får Utskottet slutligen tillkännagifva, att bestämmandet af sättet huru den ersättning, som tillkommer boställe för derifrån afsöndrad jord, skall användas, för att åt boställsinnehafvaren bereda godtgörelse för den minskning i löneinkomster, som kan följa genom boställets försämring,
och tillika betrygga framtida boställsinnehafvares rätt, icke hörer till ifrågavarande lagstiftning, utan ankommer på serskild pröfning, i den ordning, som för dylika frågor är utstakad. 2.
Vid denna har Herr Doctor Ödinunn anmärkt, att om Konungen skulle ega bestämma tiden för jordens eller lägenhetens afstående, egaren möjligen torde betagas tillfälle att derförinnan förskaffa sig annan bostad; men afl fruktan i denna del synes öfverflödig, emedan fråga om skyldighet att afträda ej kan väckas förr, än ersättningen blifvit bestämd, hvartill så lång tid alltid erfordras, att egaren kan medhinna att förskaffa sig annan bostad. tf. 3.
Herr von Hartjnansdorff, A, har förmenat, att det i denna §. bestämda antal ledamöter i serskilda Nämnden borde minskas till fem, emedan tillräckliga ämnen till denna befattning eljest torde saknas vid fleia tillfällen, i synnerhet när fråga är om större företag, då de fleste näs boende tilläfventyrs kunde vara intresserade i företaget och således jäfvige att sitta i Nämnden.
Utskottet delar emedlertid ej denna fruktan, och kan således destomindre godkänna anmärkningen, som beskaffenheten af förevaiande fiågor påkallar den noggrannare pröfning af ämnet, hvilken snarare är att vänta af det större antal ledamöter, Utskottet i öfverensstämmelse med Kongl. 6 Lag-Utsfcottets Utlåtande, N:0 1o3.
Maj:ls Nådiga Proposition föreslagit, än det ringare, hvarom fråga nu blifvit väckt. 20.
Då ändamålet med den serskilda Nämnden, enligt i3 §., vore att få rätta värdet af den jord eller lägenhet, som skall afstås, bestämdt, har Herr Doctor Odmann ansett
Nämndens pröfningsrätt i denna del, ej höra vara beroende af hvad ersältningslagande eller ersättningsskyldig yrkat eller erbjudit; hvadan han klandrat den inskränkning ifrågavarande §. härutinnan innefattar; men som ersättningstagande icke synes böra erhålla mera än han fordrat, eller ersättningsgifvaren undgå att erlägga hvad han en gång medgifvit, lärer den begränsning förevarande §. innefattar äfven vara nödig, serdeles om man besinnar, att
Nämndens ändamål blott är att skilja emellan parterne i den del, hvarom tvist är, hvilket ej kan vara om högsta och minsta beloppet, enär parterne derom måste antagas ense, utan om det belopp, som deremellan utgör det rätta. s3.
Tagande för afgjordt, all Nämnden i de flesta fall kommer att fordra ersättning, har Herr Doctor Odmann vidare ansett nödigt, att, på sätt lian yttrar, ”Nämndens arfvode här uttryckligen bestämmes.”
Då emedlertid beloppet deraf måste blifva beroende på åtskilliga förhållanden, såsom den tid, som åtgår till förrättningen, längden af den väg den ersät tningsfordrande har till förrättningsställe.t m. m., lärer den påkallade utliyckliga bestämmelsen ej vara möjlig.
Om de grunder angifvas, hvarefter en bestämmelse kan ske, synes det vara tillfyllest; och dessa grunder finnas äfven uti ifråga varaode §.
S- M Uti denna §. bar Herr Gunther trott sig finna en inkonseqvens.
Utskottet både nemligen deri tillåtit inteckningshafvare att, sedan jord blifvit aflrädil, äska jordens uppskattning af Nämnd, derest ersättningen biifvit genom parternes öfverenskommelse bestämd, oansedt Utskottet förut, i motsats mot hvad Kongl.
Maj:ls i ämnet afgifna Nådiga Proposition innehåller, förklarat, att expropriationsbeslulet ej finge gå i verkställighet förr, än ersättningen är vorden bestämd.
Till svar å denna anmärkning får Utskottet åberopa de skal, som i återremitterade Betänkandet blifvil anförda till stöd för Utskottets förslag i Lag-Utskottets Utlåtande, N:o lo3. rj denna del.
Da inteckningshafvare icke få inblanda sig i sjelfva rättegången har nu ifrågastäilda rättighet måst dem förbehållas.
JNågon inkonseqvens deri kan Utskottet ej eller inse, ty då Utskottet förklarat expropriationens verkställighet ej kunna komma i fråga före det ersättningen hlifvit bestämd, har ULskottet blott tagit egaies och innehafvares rätt i betraktande, eller deras, som i frågan kunde träffa öfverenskommelse, enär det vore oförenligt med det skydd eganderälten bör åtnjuta, att densamma uppoffras, innan den uppoffrande varder försäkrad om fullkomlig ersättning för hvad han afstår.
Då ersättningen genom öfverenskommelse bestämmes, eller egaren förklarar sig med gjordt anbud nöjd, måste fullkomlig ersättning åt egaren anses vara bestämd, och expropriationen få gå i fullbordan.
Deremot kan inteckningsinnehafvare ej lägga binder i vägen, lika litet som han kan hindra jordegaren att på annat sätt afyttra den psntförskrifna egendomen; men likasom lian i sednare fallet bibehåller rättig,heten alt få egendomen till dess fulla värde till fordringens godtgörande använd, oansedt den kommit i annans ego, likaså synes denna rätt böra i nu ifrågastäilda händelse fortfara, så framt icke värdet förut blifvit i laga ordning utrönt.
I principen bar Utskottet således ej infört någon nyhet, och kan derföre destomindre erkänna den förmenta inkonseqvensen.
Anmärkningen derom torde alltså anses böra förfalla; hvaremot Utskottet, med godkännande af en utaf Herr Doctor Ödmarin framställd samt af Herr Biskop Hallström och Herr Doctor Björkman biträdd anmärkning, anser från ifrågastäilda §. följande ord böra uteslutas: ”eller ock, så framt berörde yrkande nedlägges, härom, inom sex veckor ifrån det Nämndens beslut meddelades, men inom afträdestiden, derest den förr infaller, gifva vederparten bevislig underrättelse.”
På sätt anmärkt blifvit, finner nemligen Utskottet expropriationssökanden ej böra ega att, sedan ersättningsbeloppet blifvit bestämdt, nedlägga sitt yrkande, utan alt en sådan fördel motsvaras af någon annan å vederpartens sida, enär stadgandet möjligen skulle kunna medföra olägenhet för den sistnämnde; hvartill kommer, att omförmähhi föreskrift synes mindre behöflig, då man tager i betraktande, alt Konungen pröfvat angelägenheten af det ändamål, för hvilket expropriationen blifvit beslutad.
I öfrigt bar Ilerr Doctor Ödtnann, under förmenande att Utskottets förslag vore i nedannämnde hänseenden otydligt, framställt följande frågor: a) hvem skall gälda rättegångskostnaden, derest tvist, enligt 25 §•, uppslår om bättre rätt till ersättning? 8 Lag-Utskottets Utlåtande N:o io3. b) hvad betyder den i slutet af denna §. intagna mening: ”dock utan den förhöjning, hvarom ofvan stadgas?” och c) huru skall förhållas, då expropriation af frälse-skatte hemman kommer i fråga, derest hemmanet etter afsöndringen icke kan bära räntan?
Härå svaras: att i tvist af förenämnde art skall rättegångskostnad gäldas efter derom i lag redan gifna föreskrifter; att meningen med slutorden i 25 §. är den, att nyttjanderälts innehafvare blott skall hållas skadeslös för sin verkliga förlust, och således ej vara berättigad till den förhöjning af 5o procent, som tillkommer egendomens egare_, hvartill grunden synes lika lätt att finna, som nu omförmälda mening blifvit med anmärkta orden klart uttryckt; samt att då egare af frälseränta är sakegare och således, enligt 3 § , bör i saken stämmas, han är i tillfälle bevaka sin rätt och dervid betrygga sig emot den förlust, som genom hemmanets minskning kunde uppkomma.
I följd af hvad Utskottet således anfört, och då Utskottet ej kan instämma med Herr von Hartmansdorff deri, att 26 §. blefve språkriktigare, derest ordet ”ehvad,” som deruti förekommer, utbyttes mot ”antingen,” får Utskottet, som härmed besvarat de emot Utskottets förslag framställda anmärkningar, till förnyad pröfning af Rikets Ständer återlemna sitt förra Betänkande, utan annan förändring än den, som föranledes af uteslutandet af förenämnda mening ur den der således skulle komma att erhålla följande lydelse:
Efter detj genom träffad öfverenskommelse eller serskilda Nämndens, på sätt i ,$*. /</ sägs, part er ne meddelade beslut, ersättningsbeloppet bestämdt blifvit, vare den, som användandet yrkat, skyldig att, inom den för afträdande t bestämda tid, beloppet till ersättningstaganden utgifva.
Är jord eller lägenhet, som afträdas skall, intecknad, varde ersättningsbeloppet, inom färrberörde tid, nedsatt i Ränteriet hos Konungens Befallningshafvande, som kungör sådant vederbörande ersättningstagande och inteckningsegare, samt liqvid dem emellan sedermera i laga ordning uppgör.
Finnes härvid ersättningsbeloppet vara faststäldt genom öfverenskommelse emellan den ersättningstagande och den, som ersättningen gifvit, och förmenar inteckningsegaren värdet hafva blifvit för lågt be - 9 La g-Ut.skot! ets Memorial, N:o lo4- beräknadt, vare denne berättigad att, der ej juli In/vid för hans fordran honom lemnas, äska jordens uppskattning aj Nämnd i den ordning, förut, i denna lag är vordet stadgadt ; dock <rfinge beslutet om jordens afträdande icke. dess mindre i verkställighet; och skall, så snart betalning eller nedsättning af behörigen öfverens kommet eller fastsiäildt ersättningsbelopp inom stadgad tid skett, vederbörande hafva rättighet att, utan hinder af talan, som efter 2/ och 22 föras kali, jorden eller lägenheten genast tillträda.
Fördröjes utöfver den här ofvan nämnda tid betalningen, dä skall, 1 händelse någon till ersättning berättigad det yrkar, frågan om inlösande af hans rätt vara för den gången förfallen och ankomma på ny pröf ning.
Reservat ion af Hcir Friherre Stjernstedt, som åberopat sin vid Utskottets luna Betänkande fogade serskild» mening.
Ank. till Exp.-Utsk. cl. 17 April, kf. i r (.
ro. Memorial, i anledning af skedd återremiss utaf Utskottets Betänkande No 8g öfver väckt motion, att för reverser och invisningar, ställda till viss man eller ordres, måtte bestämmas enahanda betalningsansvar iglietsom för vexlar m. in. Höglofl.
Preste-Ståndet hafva till Lag-Utskottet återremitterat berörde Betänkande, på grund al deremot, framställda anmärkningar; men som Utskottet deri förklarat sig ej kunna tillstyrka bifall till väckta motionen, samt denna åsigt blifvit al de tva ötrige Riks-Stånden godkänd; så enär frågan följaktligen, jemlikt 87 §.
. Re-erings-Formen, förfallit, lärer något yttrande öfver de framställda anmärkningarna icke erfordras; bvilket Utskottet härmed får vördsamligen anmäla för '"de Riks-Stånd, som Betänkandet återremitterat.
Stockholm den 17 April 184lo.
Prat. 184S.
7 Sami. 1 Afd. 33 Höft. STOCKHOLM, I.
Margus, 1845. Lag-Utskottets Utlåtande, N:o i05.
Ank. till Exp.-Utsk. cl. 22 April, kl. 11 f. m.
Utlåtande, i anledning) af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 76, öfver väckta motioner om en förändrad ordning för lag sökning smals behandling i vissa fall.
Uti nämnde Betänkande har Lag-Utskottet meddelat yttranden öfver tre serskilda förslag, nemligen: i:o af Herr Arnberg, att reverser till viss man, då utgifvaren är boende i stad, samt accepterade räkningar och räkningar, som blifvit, på sätt 1798 års Kong].
Förordning stadgar, bevisligen tillställda, men ej inom behörig tid klandrade, då den gäldskyldige likaledes är boende i stad, må kunna i utsökningsväg anhängiggöras hos stadens Rådhus-Rätt, som skulle ega att å krafvet meddela utslag och detsamma till verkställighet låta befordra; 2:0 af Herr JSordenanckar: att för erhållande af Konungens Befallningshafvandes utslag på ostridiga fordringar, det borde vara tillfyllestgörande, om vid lagsokningshandlingarnes ingifvande fogas bevis, det gäldenären förut erhållit del af samma handlingar; och 3:o af Riksdagsfullmäktige Niklas Nilsson och Nils Petter Pettersson från Calmar Län: dels att om utmätning sökes hos flere personer i en skrift, på grund af samma auktions-protokoll, Konungens Befallningshafvande skulle vara skyldig utfärda en enda så beskaffad resolution å alla de lagsökte, som omförmäles i Kong!.
Förordningen den 10 Juni i84i» dels ock att denna föreskrift måtte utsträckas till ej allenast fordringar, som grundas på godkänd eller laga kraftvunnen räkning på arfvode för verkställd landtmäteriförrättning, än äfven Socken-Magasins fordringar.
Enligt från Riks-Stånden ankomna Protokolls-Utdrag har detta Betänkande blifvit återremitteradt, beträffande Herr Arnbergs förslag, af samt-, Bih. till R.
Frot. iS43. 7 Sami, i Afd. 34 Höft. 1 2 Lag-Utskottets Utlåtande, 2V;o 105. ]ige Riks-Stånden, hvad angår Herr Nordenanckcirs, af bloll Högv.
PresteStåndet, och i afseende på Nik/as Nilssons och Ni/s Petter Petterssons, af sistnämnde Riks-Stånd samt Yäliofl.
Borgare-Ståndet; hvaremot Betänkandet blifvit bifallet, rörande sednare föislaget, åt Höglefl.
Riddeiskåpet och Adeln samt Hederv. Bonde-Ståndet, och vidkommande Herr Nordencnickars, af tre Riks-Stånd, eller Riddeiskapet och Adeln jemte Borgare- och BondeStånden.
På nu tre Stånds mening i ämnen af förevarande art, jemlikt Regerings-Formens 87 § samt 3 punkten i § Riksdags-Ordningen, utgör Rikets Ständers beslut, kommer följaktligen den af Herr Aordenanckar väckta, men af Utskottet icke understödda framställning alt, såsom redan afgjord, förfalla; vid h vi t ket förhållande något yttrande icke erfordras öfver de anmärkningar, som inom Preste-Slåndet blifvit gjotda emot denna del af Utskottets Betänkande; h vilket, i anledning af åleritmissen deraf, hos samma Riks-Stånd vördsamligen anmäles.
Hvad dernäst angår den af Herr Arnberg väckta fråga; så har motionären sjelf anfört, att han med sitt förslag icke åsyftat något annat, än att återföra den ordning, som fordom skall varit gängse, att, med föi bigående af Konungens Befallningshafvande, kunna vända sig till Rådhus-Rätt, för att erhålla verkställighet på en klar fordran och dermed undvika deri långsamhet, som uppkommer, då man först anlitar nänrnde myndighet, men densamma anser målet vara af den tvistiga beskaffenhet, att det icke kan handräckningsvis afgöras, ulan bör i laga ordning vid Domstol anhängiggöras och utföras; att någon sammanblandning af exekutiva och domar, bestyr derigenom icke uppkom, utan skulle sådant snarare verka till enhet, enär Jagsökningsmåls pröfning för närvarande tillhör Konungens Befallningshafvande, men sjelfva verkställigheten Rådhus-Rätter ne; att förförslagets antagande den omständighet dessutom syntes tillräckligt talande, att Rådhus-Rätterne i Götheborg och Landskrona länge upptagit och behandlat lagsökning!mål, utan att någon klagat öfver förnärmelse; hvaremot det är kändt, alt exekutionen går bättre i dessa städer än annorstädes, der Rådhus-Rätlerne ej hafva lika rätt; samt att det dessutom borde tagas i betraktande, alt nämnde Domstolar redan utöfva den makt, hvarom nu är fråga, uti vexelsaker.
Hvad sålunda blifvit anfordt, dermed de af ölrige talare inom Riks - 3 lag'-Utskottets Uildlande, N:o 105.
Stånden framställda anmärkningar hufvudsakligen öfverensstämma, har Utskottet tagit i öfvervägande; och får Utskottet, med afseende å motionärens förklarande rörande syftningen af förslaget, vördsamt erinra, att, derest samma förslag antoges, den i lagstiftningen bestämda väsendtligen olika ordning för behandlingen af lagsöknings- och tvistemål, det oansedt, kommer att for Tfa ra.
Frågan är nemligen i sjelfva verket den, huruvida den exekutiva myndighet, som nu tillkommer Konungens Befallningshafvande i allmänhet, bör i afseende på vissa fordringar öfve-flyttas på Rådhus-Rätlerne i städerne, eller om man vid dessa Rätter borde få i serskilda fall begära den handräckning, Konungens Befallningshafvande nu meddelar.
Genom denna öfverflyttning upphäfdes emedlertid icke skillnaden i behandlingen af mål i exekutiv väg och hos Domstol.
Rådhus-Ratterne kommo väl att, lika med Konungens Befallningshafvande, kunna på ansökning förordna om handräckning för uttagande af vissa ostridiga fordringar; men derest tvist derom yppades, så att fordringarne icke handräckningsvis kunde pröfvas, inträffade enahanda förhållande, som nu eger rum, eller att saken måste hänskjutas till pröfning af Domaren i laga ordning.
I denna händelse uppstod en rättsfråga, som i den för dylika frågor föreskrifna ordning borde handläggas.
I de släder, der blott finnes en Domstol eller Rådhus-Ratt, blefve då följden, att saken måste instämmas till samma Rätt, som förut dermed icke kunnat taga befattning; men der, hvarest Kämners-Rätt äfven är, måste saken derstädes göras anhängig.
Men härmed fortfor äfven den olägenhet motionären trott med förslaget kunna förekoramas, eller att ett fordringsanspråk, som finnes tvistigt, måste hänvisas till Domarens pröfning.
Förhållandet är icke eller annorlunda i de af motionären åberopade städer, eller Götheborg och Landskrona, der den exekutiva pröfningsrälten dock icke tillkommer Rådhus-Rätt, utan Magistrat; och egentliga fördelen af forslagets antagande skulle således bestå deruti, att man icke skulle behöfva begära handräckning hos Konungens Befallningshafvande för vissa ostridiga fordringars utfående hos städernes invånare, utan kunna i sådant afseende vända sig till myndigheter inom samhällena.