Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En kvinna såsom styrman, den kommit hit? » första väl i sitt slag i Finland, fungerar på den landt- » Därför att han blef bjuden. » hushållaren O. Schildt i Sysmä tillhöriga årjgbåten » Och hvarför skulle han annars ha blifvit » Matilda ».
Båten trafikerar Päijänne.
bjuden? » » Därför att du inte kan begära, att en så bort- * skämd ung dam som jag skall vara nöjd med ditt sällskap sommar ut o c h sommar in. » Från den stora världsscenen.
En komedi af hertiginnan d ' Uzfes — hvilkens porträtt Idun för » Nej, i synnerhet inte se ' n du börjat svärma ett par nummer sedan meddelade — uppfördes i för filosofie kandidater o c h Weltschmerz.
A h, förra veckan i Paris på en soaré hos m:me Hochon.
Rigmor, hvad du var odräglig.
Ja, det är litet Den hette » Uncas » och spelades af artister från bättre nu, fast han är kommen. » Comédie Francaise och andra Paristeatrar med Rei- » Tyst!
Kan du inte vara tyst, K a r l.
Kandi- chemberg i spetsen.
M-.me Hochon, en af salongsdrott- dat, kandidat inte duger det att föra sina stads- ningarna i dagens Paris, hade, sedan privatkomedien vanor med sig på l a n d e t.
Hur kunde ni sitta blifvit på modet mer än någonsin, inrättat en teater, därinne och läsa i stället för alt gå u t?
Kandidaten kom långsamt fram till skrindan.
Han hade en bredskyggig stråhatt i stället för den röda fezen, men skuggade ändå ögonen med den magra handen, som hade något nästan kvinnligt i form och färg: » Var inte för sträng, fröken Rig- mor.
Jag sof inte godt i natt; det är sä vanligt, att jag sofver dåligt efter resor, och jag skulle j u försöka taga skadan igen på morgonen, därför satt jag och läste.
Ni vet, man är vanligtvis egenkär nog att tycka, att man somnar fortare vid andras tankar än vid sina egna. » Han talade i en ton af trött ironi, som lät full- komligt naturlig, men som verkade tryckande på de båda andra.
Karl Hjort fick ett drag af föraktfull förvåning, och Rigmor såg misslynt ut.
» Kan man bli så förbi efter en liten resa på sex timmar? ».
» I en kvaf järnvägskupé, som skakar så, att man knappt kan fatta, att man håller ihop, när man kommer fram.
Jo, fröken Rigmor, det kan man, och om man sedan underkastar sig att åka i skrinda, så försäkrar jag er, att det är heroism.
Ha vi långt till ängen, herr Hjort? » » Tre och en half timmes väg, herr kandidat, » var det torra svaret, och fröken Rigmor brast i skratt: » Stackars kandidat Kruuse, hur skall ni hålla ut? » » Jag håller inte ut, fröken — jag d ö r.
Af värme om inte annat.
Ett sådant solsken. » » Ja, är det inte härligt? » » Härligt! » Han skakade på hufvudet och tor- kade sig i pannan med sin näsduk.
» Om man åtminstone fick det siladt genom löfhvalf ».
» Eller genom ett fönster? » » Ja, eller genom ett fönster.
Detta är outhärd- ligt. » » Men det är vårt sätt att hålla sommar. » » Chacun son goiit.- » » Ah — Karl brukar säga, att han helst ville vara zulukaffer och springa omkring i en urskog, och det kan jag så väl förstå.
Jag tycker inte heller om civilisationen om sommaren. » » Nej, det märks. » » Hur så? » Kandidatens matta ögon släpade sig från flickans stora landthatt till kanten af hennes bomullskjol: » Fröken har glömt att vara kokett, » sade han och vände sig till hennes kusin: » Herr Hjort — om jag fick besvära er om så pass mycket civilisation, att ni vore så artig och stannade, skulle jag vara er högst förbunden.
Detta är verkligen för myc- ket för mig ».
Skrindan hoppade öfver ett par stenar, och han grep med komisk bestörtning i spjälorna.
Den unge landtbrukaren vred på hufvudet: » Herr kandidat, » sade han, » vi ä ' framme. » Den andre gjorde en djup bugning: » Jag måtte ha varit i mycket angenämt sällskap, eftersom fre och en half timme kunnat gå så fort. » Karl Hjort hjälpte Rigmor att stiga ur. » Nu får jag väl ingen hjälp af dig mer, tänker jag. » » Nej, nu skall kandidaten och jag vara lata, » sade hon och hoppade upp i en höstack med en nick åt sin kusin, s o m körde tvärs öfver ängen, och så knäppte hon händerna kring sitt knä och började se på kandidaten med ett ljust glitter inne i blicken: » God dag, Georg, » hviskade hon plöts- ligt med sitt hufvud bredvid hans.
Han nickade, där han satt lutad mot stacken med handen under kinden och ögonen slutna, som om han s o f.
Ett stort bi surrade omkring ho- nom, alldeles in under hattbrättet, men han brydde sig icke om att jaga bort det.
De tego båda ett par minuter, men i ett nu gled flickan ned från sin plats, så alt höet yrde omkring henne: » Ah Georg, har du ingenting att säga mig — inte ett enda o r d?
» » Låt mig slippa tala — det är en sådan hvila. » Hon trallade på någon melodi o c h började samla några blåklintsblommor, som hängde vid stacken t » Vet du, hvad de lukta, G e o r g?
» » Ingenting. » » Jo, sommar.
De ha precis samma doft som luften från juni till september.
Kan du inte k ä n n a?
Det är nyslaget hö och varm jord och solsken och — » » Söta Rigmor, det sticks. » » Nu är du tråkig, » sade hon och slog honom öfver kinden med blommorna.
» Är jag det?
Skall jag då nödvändigt skrufva upp mig till konversation, när jag inte orkar.
Jag trodde ändå, att vi två kommit sä långt, att vi skulle kunna tiga en stund tillsammans. » » Äh prat, hvad skulle det tjäna till? » » Tjäna till, » han sträckte på sig, » kära Rigmor, nu är du dum » » Ja, jag är dum, men tänk bara, om jag stode ut med att vara spiriluel, jag också, så kunde vi ju ta lifvet af hvarandra med esprit.
Dumheten är det allmänmänskliga, och jag vet inte, hvarför du skall vara så där exceptionelt kvick nu, när du hvarken har frack eller balleda.
Om du bara kunde säga något riktigt stockdumt, är jag säker på, ätt det skulle krya upp dig.
Hvad det skulle klä dig att vara så där naturlig och glad som Karl! » » Som Karl?
Vraiment. » Han drog upp ögon- brynen.
» Ni ä ' visst mycket tillsammans, unge herr Karl o c h du? » » Ja, hvarenda dag.
Antingen är han hos oss eller jag hos dem, och du kan tro jag har haft godt af hans sällskap. » » Såå? » » Ja, jag var odräglig, när vi flyttade ut, så ona- turligt dumt blaserad och så vanvettigt stormför- älskad i en viss lång, blond filosofie kandidat, som tog sig präktigt ut på piedestal. » Hon log och sprang baklänges nedåt ängen med små korta, dansande steg, men när han icke gjorde min af att följa efter henne, rusade hon fram och ska- kade honom i armen.
» Åh nej, var nu riktig du — du — du, » bad hon skrattande.
Han hade tagit af hatten o c h stod där och strök sig öfver pannan.
» Skratta inte, » sade han hårdt.
» Hvafalls? » » Du måtte väl kunna se, att jag har ondt i hufvudet. » Hon svarade icke, men vände sig ifrån honom och sneddade öfver ängen.
» Rigmor!
Hvad år det för barnsligheter?
Är du nu o n d?
» » Ond — nej, men jag tycker du kunde vara litet älskvärdare, när det är så längesedan vi träffades. » » Jag vet inte, om älskvärdhet nå ' nsin varit min specialitet. » » Ja, inte jag heller, » sade hon och dök ned i fickan efter en äppelkart, som hon började bita i, så att det knastrade i tänderna.
N:r 30 (188) Fredagen den 24 juli 1891.
Byrå: Prenumerationspris pr år: Redaktör och utgifvare: H a m n g a t a n 1 6, 2Va t r.
8: — Träffas å byrån kl. 10 — 11.
sker i landsorten å post- Idun ensam ~~ - • i: — anstalt, i Stockholm hos redaktion.
Henry Jnder denna inom •Ki-i I hela Europa och äfven i Amerika väl kända författarepseu- doDym döljer sig, såsom måhända flertalet af Iduns läsarinnor torde veta, en kvinna.
Hennes verkliga namn är m:me Durand.
Men detta namn nyttjar hon numera aldrig, utan kal- las sedan många år till- baka alltid m:me Gréville; och hennes man, som dock äfven han är en literär personlighet — en af re- daktörerna för den ansed- da tidskriften » La Revue Bleue » • — • har, ovanligt nog, helt artigt adopterat sin hustrus nom de plu- nie och låter kalla sig m:r Gréville.
Detta är ett talande bevis på det hjärtliga för- hållande, som råder mel- lan detta älskvärda och intelligenta par, hvars be- kantskap jag hade nöjet att få göra under min senaste vistelse i Paris.
Då vidstående porträtt ger en tämligen riktig fö- reställningom » Henry Gré- villes » utseende, behöfver jag blott fullständiga bil- den med några få rader.
M:me Gréville är icke vacker, men hon har ett särdeles trefligt utseende och sätt.
Hon tillhör Utg-ifning-stid: hvarje h e l g f r i fredag.
4:de årg Auiionspris: 35 öre pr nonpareillerad.
G r é v i 11 e. den kvinnotyp, åt hvil- ken fransmännen gifvit smeknamnet » bonlotte »; med andra ord hon är liten, rund och fet.
Ur det lilla runda anletet framblicka ett par lifliga och kloka bruna ögon med ett öppet och ärligt uttryck.
Hon är parisi- ska, men en parisiska utan affektation, enkel, rättfram och hjärtlig.
Hon talar mycket väl, mycket lifligt och ener- giskt, och man känner på sig, att det nog ej torde fordras mycket för att bringa henne att fatta eld och slå öfver till häftig- het.
Hvad åldern be- träffar, så tyckes hon än- nu vara i sina » bästa år ».
Med denna, jag medger det, något sväfvande ål- dersbestämning böra vi låta oss nöja, ty i Paris är man aldrig så oartig att fråga efter ett frun- timmers ålder.
Då man emellertid vet, att m:me Gréville redan hunnit pub- licera ej mindre än 50 volymer romaner samt eger en nittonårig dotter, så kan man ju nog för- stå, att hon ej längre kan vara i sin första gröna ungdom, om ock sommaren ännu tyckes dröja kvar öfver hennes gestalt och väsen — •
Först efter gärningen människan döm; Se ej pä sol, förr ' n mot hafvet hon skridit.
Allt, hvad du gjort eller handlat, förglöm!
Minns, hvad du lidit.
K. ft.
och äfven öfver hennes verk, hvilka ännu allt- jämt äro högst populära.
Hennes första romaner — Dosia och L ' Ex- piation de Soavéli — utkommo bägge under loppet af 1876 och grundlade med ens hennes författarerykte.
Den förstnämnda, hvilken först stod intagen såsom följetong uti » Journal des Débats », har nu upplefvat ej mindre än sex- tioåtta upplagor.
Den och ännu ett tjugutal andra af hennes romaner finnas öfversatta på svenska.
Stoffet till såväl denna som så många andra af hennes arbeten har m:me Gréville kemtat från Ryssland, med hvars seder och bruk hon är mycket förtrolig till följd af ett flerårigt vi- stande därstädes såsom lärarinna i en förnäm familj.
Den berömde ryske författaren Turgenjeff var en bland dem, som uppmuntrade hennes första literära försök, och i ett af sina bref till honom kallar hon sig hans » lärjunge ».
Härpå gaf TurgenjelT henne till svar: » Det är icke utan en viss stolthet, som jag hör er kalla er min lärjunge; men om än så vore, så har ni nu dock redan länge och med ära såsom » mästare » gått er egen väg. » M:me Gréville besitter ej endast en stor skriftställaretalang, hon är äfven mycket språk- kunnig och en så skicklig » musicienne », att hon spelar och transponerar de svåraste saker å piima vista.
Hon är äfven begåf- vad med en ovanligt stor portion godt sundt förnuft och praktisk duglighet, och hennes hus är ej blott ett » estetiskt », utan äfven ett ord- ningsfullt hem.
Denna hennes praktiska dug- lighet kom i synnerhet väl till pass under den första tiden af hennes äktenskap, då hennes inkomster ännu voro helt små.
Då lär hon i bokstaflig mening, såsom en af hennes äldre vänner sade mig, ha fått dela sig mellan skrifbordet och matgrytan.
De af Iduns läsarinnor, som bebo Stockholm, torde få tillfälle att innan årets slut göra den celebra författarinnans personliga bekant- skap, ty hennes sista ord till mig voro: » V i träffas i Stockholm 1891. » Clamo.
Det gamla malboet.
(Samtal i tre afdelningar.)
Efter frukosten.
a så, du läser tidningen, käre Karl.
— A c k om du visste, hur trött jag är! » » Lilla vän, hvad är det?
• — • Se så där, uppror i Chile!
Ja, de republikerna, de äro härliga!
— Sa ' du något? » » Vet du, Karl, det är rent för ledsamt med den gamla liggsoffan i Idas rum, det är ett riktigt malbo • — » » Rummet?
— Åter igen mord och — » » Nej, soffan.
Nu har jag åter varit inne 1 och piskat, borstat och lefvat med den, så jag är rent förbi. » » Har du det, stackars liten vän.
Nå, då slipper du tänka på den stygga soffan nu på en tid.
Har du läst det här om tyske kejsaren? » » Tror du jag kan tänka på sådant, när vi ha ett sådant gammalt malbo Lett af rum- men.
Skall jag inte länka på soffan, när hon är så full af mal, att det kommer sådana i mattan, i stolarne, i yllegardinerna, i allt, och det sker ändå, om jag så fäktar mig till döds för att hindra det. » » Snälla du, låtom oss flytta ut soffan i pigkammaren; du ville j u ha en liggsoffa där i stället för den fula sängen.
— Strejkrörel- sen — försnillning.
— Hedersgåfva.
Hvem har nu blifvit hedrad? » » Pigkammaren, ja det har du rätt i, Karl!
— Men, det är sannt, där ha vi j u prånget, hvaruti vi förvara de bästa sängkläderna och de nya filtarne.
Och få vi bara först det gamla malboet ut i pigkammaren, och Lena låter dörren däremellan och prånget stå ett par gånger, så ha vi fullt af mal därinne.
Nej, det är nog bäst, att jag behåller soffan under min egen uppsikt; jag kan då icke mer än slita mig förderfvad på eländet.
— Se, mina händer skälfva ännu efter det arbete, som jag nyss haft med den odrägliga målen. » NlGANDER.
» Nej, då är det bättre, att jag sliter ut mig med fäktandet mot målen, än att Ida skulle ådraga sig lifsfarlig förkylning i järnsängen.
— Jag har nu bläsor i handen efter rottin- gen, som jag piskade henne med. » » Piskade — Ida?
Ä r du tokig.
— Nå-så- så, soffan!
Ja, sälj den bara, kära Ebba! » » D u vill då, att jag skall köpa en ny ligg- soffa i stället! » » Vill jag? » » Ja, käre du, när malboet måste bort, så — » » N å — och hvad kostar en ny soffa d å?
» » Ja, ser du, Karl, när man beräknar, hur dyrt det blir, om mal får förstöra — » » Förstås, förstås!
Men hvad skulle en ny liggsoffa kosta? » » Det bli ingen svår utgift, ty Olsson vill ju ta den gamla. » » D u har således redan inledt affären, hva? » » Meu käre Karl, hur kan du tänka, att jag skulle göra något sådant, utan att du vore med!
— Men Olsson har färdiga soffor.
— » » Och priset, priset, Ebba? » » Jo, nu få vi afdraga priset för vår egen soffa, som han tager.
— » » Hvad tror du väl, att han betalar för det där eländiga gamla rucklet, fullt af ohyra, som det är! » » Å, vet du hvad, Karl, soffan ser ej illa ut, och man både sitter och ligger godt i den!
» Har du försökt med kamfert?
— Se så, Under trettio kronor bjuder han ej.
— » nu är kung Milan ute och åker igen!
Hör » Hm, och den nya? » på, du Ebba! » » Det är inventionssoffor, och när man så » Ja, min vän, jag har läst det där.
— Men räknar trettiofem för vår gamla — så — » hvad säger du om att sälja det gamla för- » Ebba!
Priset för den nya? » derfliga malboet, du Karl? » » Ja ser du, en sådan soffa fås aldrig, aldrig » Hvilket b o?
Ja så, soffan.
Jo för all under hundra femtio kronor. » del, gör du det bara! » » Hundrafemtio, är du splitt galen!
Och » Och du ångrar det ej efteråt, Karl? » du har naturligtvis redan köpt den! » » Ångra, hvad, hvilket?
Hvem, säger du, » Snälle Karl, hur kan du bara tänka något ångrar?
— Förlåt, jag hörde ej!
Här är något sådant!
Inte hade det fallit mig in, att du intressant om socialisterna. » skulle vilja sälja vår gamla; jag har aldrig » Jo, jag bara frågade, om det var ditt verk- tänkt annat, än att jag finge dragas med mal- liga allvar, att jag får sälja soffan.
D u skäm- boet i hela min tid.
Meu hvad kostnaden för den nya beträffar, så betänk först, hvilken tade väl ej? » » Nej, lilla vän, sälj du bara det gamla förlust det är att få filtar och mattor uppätna, eländet!
— Aha, splittring i socialistlägret — » och när så de trettiofem eller fyrtio kronorna » Så innerligt snällt af dig, Karl, att jag får dragas från, så är det mycket billigt.