Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess- emellan gjorde han allt längre och längre prome- nader på egen hand och tycktes nästan undvika att komma i beröring med familjens medlemmar.
Slutligen förkunnade han, att han var frisk igen och ämnade återtaga sin tjänstgöring, hälst som vikarien med stor ifver efterlängtades på annat håll.
Fåfänga voro Axels invändningar, till och med doktorns veto lämnades obeaktadt.
» Jag måste väl själf känna, att jag är frisk och kry igen, » sade Oskar en smula snäsigt.
Den till afresan utsatta dagen var inne.
Efter några dagars regn hade det nu klarnat upp, och solen strålade i all sin glans, då Oskar på för- middagen gaf sig af på en promenad till det stora vattenfallet vid bruket.
Han hade ej förr gjort en så lång fotvandring och ville nu se, hur det skulle bekomma honom.
Vägen dit gick bra, o c h han ströfvade länge omkring, njutande af den storslagna naturen.
På återvägen började han dock känna någon ömhet i foten, hvarför han, då han inkom- mit i parken, lade sig ned i gräset för att hvila ut.
Han hade ej legat lång stund, förrän raska steg hördes på vägen, och strax därefter stod Axel framför honom.
» Är du tokig? » utropade den nykomna.
» Ligga i det våta gräset.
Vill du taga lifvet af dig med ens? » » Ah, det är icke så farligt, » genmälde den andre småleende.
» Sådant är jag van vid.
Jag kände mig bara litet trött efter att hafva varit uppe i bergen vid vattenfallet. » » Ja, naturligtvis blir du trött, » utbrast Axel häftigt.
» Det är j u det vi alla säga, att du ej är fullt återstäld ännu.
Hör du, gamle vattuman, » tillade han och kastade sig, glömsk af sin egen farhåga, ned vid vännens sida.
» Hvad är det egentligen med dig?
Tycker du, att det är ledsamt här ute hos oss?
Eller har kanske någon sårat dig?
Jag vet ju, hur ömtålig du är. » Oskar fattade hans hand och tryckte den hårdt.
» Tala inte så, » sade han, och rösten lät något be- slöjad.
» Af alla minnen i mitt lif, o m j a g också blefve hundrade år, kommer alltid vistelsen här att framstå som det skönaste. » » Men hvarför, » sade Axel, som smittades af vännens synbara rörelse, » hvarför då lämna oss så här?
För tjänstens skull behöfver du det ej, och att du icke är fullt återställd, det ser du j u nu själf. » Oskar var tyst.
IDUN 192 » Var fullt uppriktig mot mig, » bad A x e l.
» Jag ser tydligt, att det är något särskildt, som vållar. » » Jag försäkrar, » sade den andre litet otåligt, » att det endast är min lust alt komma i verksamhet igen, s o m tvingar mig att öfvergifva ert angenäma hem. » » Säg inte mig det, » envisades Axel.
» Det är bestämdt något, som.
» han afbröt hastigt och betraktade vännen med en underlig, hälft lustig, hälft deltagande blick.
» Hör du, » fortfor han efter någon lystnad, » jag kommer nu att blifva förfär- ligt ogranlaga, så där rysligt, otänkbart, men det gör j u ingenting oss emellan.
Det är väl inte nå- got om.
o m det der idealet, du vet? » Oskar hade förvånad höjt sitt bleka, nu slät- rakade ansikte.
Vid de sista orden steg en mörk rodnad upp på kinderna, han rynkade ögonbrynen och gjorde en rörelse att resa sig upp.
» Nicht so hitzig, » sade Axel en smula häpen öfver effekten af sina ord.
» Vi hafva j u förr skämlat öfver saken, o c h inte kunde jag nu ana, att det blifvit allvar af. » » Du glömmar dig, Axel, » genmälde Oskar lugnt och steg upp samt gick ned på vägen.
» Man får ej drifva ett skämt för långt. » Axel såg förbluffad efter honom med ögonbrynen uppdragna i pannan och hufvudet på sned.
» Hm », framstötte han därefter och var med ett par språng vid den andres sida.
» Se så, käre vän, » bad han, i det han fattade dennes arm.
» Var nu inte ond på mig.
Jag är ju bara en pojke i allt, som rörer la belle passion och förstår mig inte p å finesserna därvidlag.
Tro mig blott, att jag inte ville få:a dig.
Men eftersom jag nu har bitit hufvudet af skammen, så tar jag mig en bit till och säger, att jag ej trodde, du brydde dig det minsta o m henne.
Ni tala j u knappt med hvarandra, och för resten har jag nästan tyckt mig märka, att hon och Ström komma hvarandra allt närmare, i trots af soeur Anne ' s förtviflade försök att kvarhålla sin eröfring, ha, ha, ha, » och han skrattade nu åter helt mun- tert, ehuru han på samma gång från sidan riktade en blick på vännens ansikte.
Denne tvärstannade o c h vände sig mot honom.
» Om hvem talar d u?
» frågade han häftigt.
» Om Siri, förstås, » ljöd svaret.
» Det var j u hon, som var ditt ideal. » » Ja, javisst, » mumlade Oskar med en lättnadens suck och fortsatte promenaden, i det han med eftertryck tillade: » Men vare härmed hur s o m hälst, borde du kunna fatta, att jag aldrig skulle miss- brukat er vänlighet genom att söka innästla mig i er familj.
Med Ström är det en annan sak.
Han blir i dagarne vice häradshöfding och har troligen en lysande framlid framför sig, under det jag.
» » Det vet jag visst, » afbröt Axel häftigt.
» Jag önskade blott det vore så väl, att j a g finge dig till svåger.
En stor glädje vore det för mig.
Och så bra det passade sedan.
Då toge du o m hand de där vanvårdade eller alldeles för väl vårdade skogarne och finge på det sättet tillräckligt alt göra i all din dar.
Hör du, » tillfogade han, ko- miskt bedjande, » du skulle väl inte vilja vara så god och efterträda Ström hos Anna?
Hon tar dig nog, o m inte för annat så i förargelsen. » Oskar hs de fattats af en synbar o r o.
Han gick med ojämna steg och hämtade djupt efter andan.
Nu sade han med ett tvunget skratt: » Nej, fröken Anna är allt för upphöjd, för att en sådan hvar- dagsmänniska s o m j a g skulle våga höja mina blickar till henne. » » Då, » sade Axel med en djup suck, » måste j a g väl taga farväl af min sköna plan, ty Elsa är då återigen alltför obetydlig för dig, och för öfrigt fruktar jag, att vännen Fors vid minsta misstanke åt det hållet skulle lägga en dosis blåsyra i ditt nästa medikament. » » Tycker hon o m h o n o m?
» frågade Oskar så häftigt, att Axel var nära att hoppa till.
» Hur skall jag kunna veta det? » genmälde han med ett förundradt ögonkast.
» Men att han är betagen, det tar jag för gifvet.
Hon är j u en lef- vande afbild af hans ideal, o c h han tycks vara den enda, s o m blifvit det trogen.
Dessutom lofvar hon att bli just en sådan där trind o c h treflig doktorinna, s o m den hvars skål vi drucko utan tankar på annat än mat o c h dylikt. » Oskar såg på den talande med en lång blick.
» Det där menar du inte, » sade han lugnt.
» K o m så sätta vi oss där på bänken.
Jag har beslutat att anförtro dig ett för mig ytterst viktigt förhål- lande.
men kom ihåg, att det är som en vän till en vän, en man till en annan man, j a g talar, och skämta ej däröfver.
Det skulle djupt såra mig. » » Talar du ur den tonen, » svarade den andre, » så kan du vara öfvertygad o m, att jag skall vara lyst s o m egyplens präster, det vill säga, » ändrade S p a r s a m m a han sig hastigt, » jag skall åhöra dig med slörsta intresse. » » För några timmar sedan, » började Oskar, i de- han med käppen ritade allehanda figurer i san- den, » var jag långt ifrån att ens berätta, hvad som nu liksom tränger sig öfver mina läppar.
Det är den vänskap, s o m lyser fram midt igenom allt ditt skämt, hvilken ger mig m o d att framkomma med min bekännelse, s o m annars skulle blifvit en hemlighet för alla.
Men j a g vill börja med bör- jan, det vill säga, med min ankomst hit.
Redan vid mitt första besök blef jag bländad af fröken Siris skönhet.
Hennes musik, hennes målning, hennes glada väsende, allt var j u hvad jag tänkt mig s o m idealet af en kvinna, o c h j u längre jag var tillsammans med henne, desto mer fruktade jag att slutligen blifva allvarsamt förälskad. » » Fruktade? » inföll Axel frågande.
» Hade det varit så farligt? » » Ja, du hörde nyss mina tankar om en jämförel- sevis fattig och obetydlig man, hvilken söker att tränga sig in i en rik o c h högt ställd familj.
Seså, afbryt mig icke mera.
Jag vet j u ändå, hvad din vänlighet skulle komma dig att säga.
Jag käm- pade således emot min böjelse o c h hade därvid en god hjälp i den välvilliga likgiltighet, hvarmed fröken Siri bemötte mig.
Hon såg i mig en hjälp- lig duettsångare, en intresserad amatör när det rörde målning och därmed allt. » » Den hönan! » mumlade A x e l förtrytsamt.
» Ah, det är väl hvad man minst af allt kan kalla henne, » sade Oskar med ett ofrivilligt små- leende.
» Så kom jag hit för att tillfriskna, » fort- satte han, redan åter allvarlig och, som det tyck- tes, med allt större svårighet.
» Min första känsla var då en löjlig missräkning, ja, förargelse öfver det ringa intresse fröken Siri visade mig.
Jag e r f o r | d o c k ett visst lugn som efter en öfverslån- den fara och kunde utan smärta se det närmande, som ägde rum mellan henne och Ström.
Men faran hotade från ett annat håll och var så myc- ket större, s o m jag ej anade den.
Fröken Elsas godhet, hennes vänliga deltagande för främlingen, hennes mildhet, hennes förstånd.
För att göra en lång historia kort, fann j a g en dag, att jag var ohjälpligt förälskad. » Han log ett sorgset löje.
Axel hade med stigande häpnad åhört h o n o m.
«Är du kär i den flickungen? » utbrast han slut- ligen.
» Fröken Elsa är en kvinna, i hvars händer hvil- ken man som hälst lugnt kan lämna vården o m sin lefnads lycka, » svarade Oskar sakta.
» Nå, så gör det då, för all del, » utropade den ifrågasatte svågern lifligt.
» Flickan vore väl ga- len, om hon ej toge dig med uppräckta händer.
Har du frågat henne? » tillade han betänksamt.
» Axel! » » Jaså, ursäkta! » Jag glömde din ofantliga he- derskänsla.
Men tänk, o m du nu för den där grannlåtens skull går o c h suddar bort din och hennes lycka, för att nu inte tala o m min egen. » » Du lofvade j u att vara allvarsam, Axel, » sade vännen förebrående.
» Ja, jag är också så allvarsam, så det kan du aldrig tro.
Fråga henne du bara, o c h du skall få se, att hon niger o c h tackar. » » Och dina föräldrar också, förmodar jag. » » Mamma skola vi ej tala o m.
Hon bryr sig aldrig o m annat än.
Stockliolm, N:r 20 (283) Prenumerationspris Iduns Fredagen den 19 maj 1893. pr l d u n m e d Modetidning och kolorerade planscher l d u n m.
ldun ensam Byrå: år: kr.
9 » 7 » 5 Redaktör och K l a r a v.
50 tr P r e n u m e r a t i o n s k e r &amp; a l l a post- anstalter i riket.
FRITHIOF Fru Julia Håkansou tog i Stockholm sina första steg på tiljan, men då dessa första försök voro undangjorda, fick hon sitt verksamhetsfält på andra orter.
Stock- holmarne fingo återse hen- ne, endast då Lindberg- ska sällskapet ett par gånger för flere år sedan hälsade på i hufvudsta- den, men sina prestatio- ner från den tiden har fru Håkanson ställt i skuggan genom sina sce- niska skapelser från de allra sista åren.
Nu gör hon en fransk visit i Stockholm och har där- vid med lika lysande Eom berättigad framgång uppträdt i ett enda styc- ke, i » Kung Midas », i den roll, där vår teater- publik har fru Betty Hennings i godt minne.
Det vore för mycket sagdt, om man påstode, att fru Håkanson öfver- glänste fru Hennings, men Utgifningstid: hvarje Aktiebolag 6:te årg.
Lösnummenpris I 5 öre Allm.
(lösn:r endast för kompletteringar) Julia |en dramatiska kon- stens vänner ibland stockholmarne ha i dessa dagar haft tillfälle att återse en konstnärin- na, som med allt skäl räknas som den främsta inom sin konstart, vårt land för närvarande äger, men som är relativt föga känd af hufvudstadens publik.
Tryckeri Annonspris: 35 ö r e p r n o n p a r c i l l e r a d.
väl kan hennes framställ- ning sättas jämsides med den danska konstnärin- nans.
Fru Håkanson hör ej till de skådespelerskor, som växt upp mellan kulisserna, som allt ifrån sin ungdom andats in teaterluften.
Teatern ha- de visserligen varit före- målet för hennes håg och längtan, men aldrig hade det varit på allvar ifrågasatt, att hon skulle egna sig åt scenen, hvar- ken då hon var ung flic- ka och hette Julia Steni- us eller sedan hon blifvit gift med dåvarande opera- sångaren Hjalmar Hå- kanson.
Men när den brinnande lusten ej län- gre lät sig kufvas, då det afgörande beslutet fattades, då var fru Hå- kanson intet opröfvadt barn, som lockades af scenens glitterguld, då leddes hon ej blott af instinkten, af de goda anlagen, som så många debutanter, utan af ett vaket och utbildadt för- stånd, en pröfvad, med- veten intelligens.
Det var ej blott en ny ung dam, som med henne gjorde sitt inträde på scenen, där så många
IDUN 154 Uppfostran är icke det, s o m ö f v e r h o p a r en k v i n n a med t a l a n g e r, u t a n det s o m bidrager till att bilda en fast och regelbunden k a r a k t ä r.
Hannah unga damer gjort sin entré och sin sortie, utan det var en ny personlighet, som trädde in i vår sceniska konst.
Då fru Håkanson i oktober 1886 debute- rade på dramatiska teatern i Noras roll i » Ett dockhem », hade hon aldrig förut stått på scenen, ej ens på en sällskapsteaters scen.
Debuten motsågs utan någon egentlig spän- ning eller nyfikenhet från puklikens sida.
Fru Hwasser hade förut spelat Nora på dra- matiska teatern, kanske väntade man sig en kopia af fru Hwasser.
Man visste naturligt- vis lika litet, att debutanten aldrig sett fru Hwasser i denna roll, som man öfver hufvud taget visste något om denna debutants möj- ligheter.
Så mycket mera öfverraskad blef man öfver det karaktärsfulla och energiska, som låg i hennes uppträdande.
Det fanns intet vacklande i anläggningen och genomförandet af Nora-typen, sådan hon uppfattat den, intet af nybörjarens osäkerhet, där funnos tvärtom själfständighet, lust och mod att våga och vilja att bygga på egen naturell.
Där funnos med ett ord de rätta utgångspunkterna för en modern konstskapelse.
Det var det energiska greppet, den följd- riktigt genomförda teckningen, som gaf debu- tantens första arbete ett så ovanligt intresse.
Fru Håkansons Nora skilde sig från fru Hwassers och äfven från fru Hennings ' just därigenom att hon, i stället för att framhålla förvandlingen af barnet Nora till den själf- medvetna kvinnan, som går ut i lifvet för att söka sig själf, lade an på att framhålla och förklara utvecklingen hos Nora.
Från första början betonade fru Håkanson, att Nora var en karaktär, fastän förkelad och bort plottrad, en kvinna med vilja och möjlighe- ter för något helt annat än det lif, hon dit- intills fört.
Åskådaren blef ej så särdeles förvånad öfver omslaget i tredje akten, då Nora utbyter maskeraddräkten mot arbets- kläderna — man har kunnat vänta något dylikt af henne.
Och man förvånades ej heller öfver hennes oförmåga att se förhål- landet från mer än en synpunkt — bortkle- mad och själfkär, som hon blifvit, måste hon bli ensidig, envis, oförmögen att taga skäl.
Denna Nora växte ej så i ögonen fallande som fru Hwassers och fru Hennings ' typ, men hon blef kanske mera lätt att förstå.
En egenskap hos debutanten, som man med nöje konstaterade, var frånvaron af allt hvad traditionella tonfall och rörelser heter.
Det var en fullt modern, personlig framställ- ningskonst, som med henne trädde fram på teaterns tiljor.
Hennes första debutroll följdes under vin- ters lopp af ytterligare två: Antoinette i » Klädeshandlaren och hans måg » och fröken Svendsen i Kiellands » Tre par ».
Ingendera prestationen gick upp mot Nora, men det var likväl uppenbart, att här fanns en allt annat än vanlig begåfning att taga vara på.
Att teaterns dåvarande chef, direktör Willman, uppskattade den, visade han genom att till- dela fru Håkanson titelrollen i Dumas ' skå- despel » Francillon », som såväl fru Hartman som fru Fahlman voro angelägna att få sig anförtrodd.
Fru Håkanson reste ögonblick- ligen till Paris för att se madame Bartet ut- föra akten på Theatre francais.
Hon kom igen och började repetera.
Men det blef en varm och tidig vår, publiken föredrog Djur- gården framför teatersalongerna i staden, och » Francillon » blef uppskjuten till hösten.
Då hade fru Håkanson tagit engagement i Hel- singfors, och när » Francillon » kom upp på dramatiska teatern, var det fröken Zetterberg, som innehade titelrollen.
Fru Håkanson ut- förde den först ett par år senare i Göteborg.
Sedan har fru Håkanson en gång under hr Fredriksons direktörskap varit erbjuden anställning vid dramatiska teatern.
Men hon föredrog då den ställning, hon vunnit som primadonna vid August Lindbergs trupp, där hon hade rikt tillfälle att försöka sig inom olika områden, att söka vinna det största möjliga resultat af sin begåfning och sitt arbete.
På svenska teatern i Helsingfors debute- rade fru Håkanson som Rebecka i » Ros- mersholm » mot August Lindberg i Rosmers roll och fick betyg på ett » ursprungligt och gediget » uppträdande.
Hon gaf sedan Flo- rizel i Edvard Brändes ' » Ett besök » och » tog publiken med storm », men lyckades däremot ej afvinna Kristina i Strindbergs » Mäster Olof » något synnerligt intresse.
Så sade hon den finska publiken farväl i Artur Fitgers » Hexan » och löste denna maktpåliggande uppgift — enligt hvad Finsk tidskrift yttrade — • » med genialisk skicklighet och framför allt med en hänförelse och en kraft, som man ej skulle trott henne äga, efter de många roller i dämpad färgton hon hittills gifvit. » Från Helsingfors teater öfvergick hon på hösten 1888 till Lindbergska sällskapet.
Det var en snabb karrier, hon gjort.
Ännu knap- past annat än nybörjare inom konsten hade hon fått den ena primadonna-rollen efter den andra.
Det skall energi till för att bära upp en sådan rad af maktpåliggande upp- gifter — men de stora uppgifterna tyckas aldrig ha tyngt fru Håkanson, hon synes vara en sådan natur, som utvecklas just under medvetandet om att här finnas svårigheter att öfvervinna.
Det är säkert ingen tillfällighet, att hon allt ifrån sin första roll visat en så afgjord böjelse för att betona styrkan, karak- tären hos de personer, hon hade att fram- ställa.
Att det var mera kraft än känlsa i hennes prestationer, var ett omdöme, som hon ofta nog fick höra, att hon spelade korrekt och förståndigt, med god uppfattning och mycken intelligens, men kallt, reserveradt utan denna intensitet i känslan, som ger diktens skapelser lif, sjudande, eldande lif.
Hennes repertoar förblef både rik och om- vexlande.
Inom det stora dramat spelade hon drottningen i » Hamlet », Hermione i » En vintersaga », Dolores i » Allt för fosterlandet », Beatrice i » Mycket väsen för ingenting », de Ibsenska typerna Hjördis i » Kämparne på Helgeland », fru Alfving i » Gengångare », Svan- hild i » Kärlekens komedi » och Hedda Gabler — ett galleri, som hon nu i vår ökat med Hilde Vangel i » Byggmästar Solness ».
Sväva i Björnsons » En handske », Anna i Drach- manns » Strandbybor » och Anna Hjelm i Gunnar Heibergs » Kung Midas » tillhöra äfven liksom den förut nämnda Florizel hennes skandinaviska roller.
I den moderna kontinentala komedien har More.
hon uppträdt som Lenore i » Ä r a » och Sofie i » Chamilhac », Claire i » Herr Derblays giftermål », Madelaine i Alphonse Daudets » Ett hinder » — aldrig uppförd i Stockholm — och framför allt som E n m a Scarli i » Stu- len lycka » och som » Froufrou ».
De två sistnämnda rollerna falla inom de senaste åren.
Dessa sista år ha medfört ett märkligt upp- sving af fru Håkansons talang.
Det man förr saknade hos henne, värmen, glöden, förmågan att intensivt häugifva sig åt sin upp- gift, att släppa lös känslan och att rycka åskådarne med sig — detta hade hon nu vunnit, på samma gång som hennes spelsätt hade kvar den nobless, den finhet, den klar- het och den osökta naturlighet, som alltid utmärkt detsamma.
Det reserverade i hennes framställningssätt var borta, hennes palett hade fått nya, friska, starka, fullödiga färger, det var ej längre mellantonerna som dominerade.
Nu blef hon ej blott den intelligenta, utan också den själ- fulla konstnärinnan, de stora känslornas och de starka lidelsernas tolkare, Froufrous, Emma Scarlis, Hedda Gablers representant.
Hennes temperament hänvisade henne allt från hennes första steg på scenen till de moderna uppgifterna.
Hennes mål är det samma som vår samtids främsta skådespela- res: att bidraga till att konstnärligt förklara den nu lefvande människan, sådan den mo- derna kulturen bildat henne.
Jag är säker om, att den klassiska diktningens stora, hel- stöpta kvinnogestalter ej kunna intressera henne på samma sätt som en modern uppgift.
Det splittrade, nervösa, de skarpa motsättningarna hos många af nutidsdramats typiska person- ligheter ha framför allt varit föremålet för hennes studier.
Det är just genom sin tolk- ning af dylika uppgifter hon har samma be- tydelse för den svenska sceniska konsten som fru Hennings för den danska och signora Duse för den allmänt europeiska skådespelar- konsten.
Under de senaste åren — under hvilka fru Håkanson ock gjort en ny studieresa till Paris, Tyskland och Italien — har hon gjort afgjord och stor lycka äfven i Kri- stiania och i Bergen.
Denna vinter har hon varit anställd i Helsingfors.
Förutom en del af sina gamla roller kreerade hon då så- väl Hilde Vangel som hufvudrollen i Suder- manns » Hemmet » och titelrollen i » Sylvi », ett familjedrama af den finska författarinnan Minna Canth, som begagnat ett kort förut begånget upprörande brott i en finsk småstad som grund för sitt arbete.
Fru Håkanson skall enligt finska pressens uttalanden ha gjort en mästerlig karaktärsteckning af Sylv, den barnsligt uppsluppna unga frun, som genom att lära känna och älska en annan man än den, hon skänkt sin hand åt, blir förvandlad till en hänsynslöst passionerad kvinna, som slutligen drifves till att förgifta sin make.
Som Hilde Vangel hade framställarinnan — enligt Finsk tidskrift — » främst lagt an på att göra sin roll rätt åskådlig för ett för- ståndsmessigt betraktande, och hennes Hilde blef en käck och företagsam flicka från fjäl- len med något excentriska tilltag och yrkan- den, hvilka hon lätt och lekande framställde;
I DU N 1893 155 för sin byggmästare. » Det mystiska, det Min moder, hvi fattar du ej mina händer?
oemotståndligt, magnetiskt lockande hos rof- Vill icke du gå genom riken och länder•?
fågeln Hilde skall däremot ej rätt ha gjort Jag känner på pannan din svalkande kyss.
sig gällande i fru Håkansons tolkning.
Hon Du talar.
Med häftande hjärta jag lyss.
hade tagit uppgiften realistiskt och samlade sin kraft på att göra den klar och begriplig » Nej, så icke svärma, ej trotsa ditt öde!
— något som väl tillhör det snart sagdt omöj- När timmen är slagen, du finns bland de liga, så konstruerad eller så drömd, som döde, Solness ' prinsessa är.
och lösning af lifsgåian då skall du få För stockholmspubliken har hon nu — på — men nu skall du modig i lifskampen stå.
genomresa till Bergen, där hon skall gästa under nästa månad — visat ett mästerligt prof på vunnet konstnärsskap.
Hennes Anna Det vapen är starkast, som envist du smider, Hjelm i » Kung Midas » var gedigen och främst när svårt under smärtornas gissel du lider.
af allt personlig scenisk konst.
Uppfattningen Hvad konst är att svinga med glädje det svärd, af rollen skilde sig i mångt och mycket från fru Hennings ' tolkning af samma uppgift — som hamrats, dig utan, på medgångens hård!?
den var lika energisk som karaktärsteckningen var blodfull och konsekvent, och de våld- Ej undan dig göm, men på valplatsen stanna, samma slutscenerna gåfvos på ett så impo- för lifssorgen blotta i seger din panna!
nerande sätt, att de lyfte framställningen till Vinn skönhet, vinn kraft på den mark, där den stora konstens nivå, högt öfver den hvar- du står, dagskonst, vi äro vana att se på Stockholms och spira skall ännu en ljusnande vår! » — scener.
Frågar man fru Håkanson, för hvilken af sina roller hon själf intresserat sig mest, nämner hon först denna roll i » Kung Midas » — som också tillhör de svåraste uppgifter, som kunna föreläggas en skådespelerska — och sedan Martha i Sudermanns » Hemmet ».
Flo- rizel tillhör ock de roller, hon gärna åter för- djupar sig uti.
Bland de klassiska kvinno- typerna är det i första rummet Hermione, hon hälst tänker tillbaka på.
Men nog har hon vuxit — vuxit betydligt, sedan Hermione och äfven Florizel betecknade höjdpunkten af hennes konst.
Och hou skall säkert ännu gå långt.
Det är j u endast sju år, sedan hon började att vara till som konst- närinna, men det har varit sju gifvande år, rika på framgångar och på utveckling, men också på arbete, oaflåtligt och outtröttligt ar- bete.
* * Fru Håkansons porträtt i dagens nummer visar henne i Emma Scarlis roll i Giacosas » Stulen lycka ».
(lag griper din hand, o min älskade moder, iflr vi vandra tillsamman till Herkules stöder, till jordiska ländernas yttersta gräns, där fläkt ifrån evighetsvärldarne känns.