Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Någon kommer kanske nu med påståendet: » ni vill alltså, att man skall tala som en bok. » Nej, vare det mig fjärran!
Aldrig får man låta ett ängsligt grammatikaliskt sträfvande lysa igenom!
Det låter blott ona- turligt och konstladt och bör på den grunden obevekligt bannlysas.
Men helt säkert ligger det ett stort område mellan det konstladt regelrätta och det plågsamt slarfviga.
Ä r det mindre trefligt att höra: » komma ni till mig i morgon? » än » kommer ni te mäj i mårrån? »?
Tanken, mina damer, på behaget af ett vackert tal, detta behag, som mera förskönar än någon dräkt och endast kostar en liten smula besvär!
Om uttalet af orden ofta ger oss orsak till befogade anmärkningar, så gör valet det nä- stan lika ofta.
Och huru mångfaldiga ord är man icke hågad att utdöma!
Först och främst alla » slang » - uttryck, så- som » kiligt », » urstyft », » inte pjåkigt » och så vidare.
Många unga damer tro sig därige- nom gifva en pikant och treflig ton åt sam- talet.
Ähnej!
I umgängeslifvet är allt » slang » fördömligt, om det än kan tolereras inom en förtroligare krets.
En ledig umgän- geston kan nog uppehållas ändå.
Till de missbrukade ordklasserna höra ad- jektiven.
D e vridas i de galnaste meningar och sammanställningar, synnerligast när de skola uttrycka förtjusning.
Praktfullt i stäl- let för vackert, storartadt i stället för täckt, alldeles galen i stället för mäkta vred — ja, tänk efter, om ni ej själf mångfaldiga gånger gjort er skyldig till slika oharmoniska och meningslösa yttranden.
Superlativer böra be- gagnas med försiktighet, liksom i allmänhet förtjusningen bör tyglas så vidt möjligt är.
(Inom parentes dristar jag mig till vederbörande anmärka, att det ej är så förkastligt att an- vända andra ord än » söt » och » rysligt söt » för att uttrycka förtjusning.
Det finnes näm- ligen — ack hur många!
— personer, som använda detta ord om allting, såväl om Öd- mann, Goethes Faust, Niagarafallen och » la fin d ' un héros » som skodon, klädningar, bu- ketter och annat slikt.
Sina modiga tio år dröjer det nog, innan det försvinner ur ord- boken.)
Öronslitande äro för öfrigt en massa sam- manställningar, som » gräsligt vackert », » gruf- ligt skönt », » vådligt stiligt », » orimligt smak- fullt » med flere.
Hur meningslösa och hur — allmänna uttryck!
Ännnu värre, fastän ej så allmänt, är det att höra unga damer använda hata och förakta om saker, som de ej tycka om.
Den, som » hatar korallhals- band » och » föraktar släp », är mycket olyck- lig i valet af uttryck, hennes grundsatser må vara aldrig så sunda.
Man bör också undvika att i sitt tal an- vända » han » och » hon ».
Som tilltalsord äro de under alla förhållanden afskyvärda, och äfven annars bör man så vidt möjligt in- skränka deras användning.
Det finnes äkta män, hvilka städse säga » hon » om sin hustru, liksom det finnes fruar, som säga » han » om sin man, men detta bruk är osmakligt.
Lika obehagligt är det, när » herrn » eller » frun » användes ensamt.
Det bör alltid gälla som en okränkbar lag, att tillnamnet medtages, För mången är det en stor frestelse att lägga sig till med stående uttryck, hvilka, använda i tid och otid, genom det ständiga begagnandet blott varda utnötta och ännu mera intetsägande.
Det finnes knappast nå- gon ovana, som är så löjeväckande och så lätt ger anledning till gyckel som denna.
» Ja, j a men », » nej men tänk », » så att säga », » ja visst j a » äro några prof ur högen på 147 dessa lustigheter.
Endast ett så föga märk- bart uttryck som » och så » kan göra ens tal ohjälpligt löjligt, då det ideligen användes.
Tänk på era umgängesvänner, finnes det ej bland dem någon eller några, som lagt sig till med något snarlikt uttryck och jämt an- vänder det vid de mest barocka tillfällen?
Ä r så för handen, inser ni förvisso, att man ej nog kan akta sig för att lägga sig till med några favorituttryck, ty de gifva städse rika tillfällen till karrikatyrer och förlöjli- gande härmningar.
Till sist en anmärkning, som gäller den kanske svåraste af alla de vederstyggliga pad- dorna: användandet af de onödiga utländska låneorden.
När motsvariga svenska uttryck finnas, är det rent af oskickligt och från alla synpunkter fördömligt.
Först och främst, emedan det kan hända förargliga misstag.
Vidare, emedan det visar ringaktning för vårt eget språk att i onödan nyttja främmande ord, som vi lätt kunna undvara, och till sist eme- dan det så ofta ger intryck af skryt.
Det låter, som om man ville visa sig i besittning af språkkännedom och därför slängde fram glosor vid lägliga tillfällen.
Har man så anledning att förmoda, att den, till hvilken man talar, icke kan det ifrågavarande språ- ket, är det en ren ohöflighet.
Det känne- tecknar brist på takt och verklig bildning.
Därför — tala svenska.
Ännu några ord!
Hör ni några af dessa allmänna förseelser mot språket, så låt ingen märka, att ni gifvit akt därpå!
Gör rättelser endast genom att själf undvika felen, och gör för all del vederbörande icke uppmärksam på, hvad han låtit komma sig till last.
En vaken iakttagelseförmåga skall snart lära er att undvika » paddorna » och vara er den dverg, som låter rosor falla från edra läppar vid hvarje ord.
Språkets makt är stor, gör eder den underdånig, älskvärda läsarinna!
I skuggan.
(Forts.) röken Malm var för öfrigt den enda af socknens damer, som bevärdigade den yngre af bröderna Törne med någon uppmärk- samhet.
Han var blott ett bihang till sin bror, som helt och hållet öfverglänste honom i allt.
Lille Agathon var poet, sades det, och hade skrifvit små pessimistiska lungsotsdikter i en studentkalender.
Då Karsten inackorde- rat sig pä landet för att få vara i fred och skrifva på sin doktorsafhandling, hade brodern följt med för att få dikta ostörd i naturens sköte.
Han var nästan aldrig hemma, han låg hela dagarne i sin hängmatta uppe i skogs- backen.
Det var en sådan skön barrdoft där uppe, och det behöfde han både för sin diktning och för sitt bröst, sade han, ty han inbillade sig vara lungsiktig, och utan denna melanko- liska illusion skulle han ej ha kunnat åstad- komma någonting inom den gren af lyriken, som han nu en gång valt till sin specialitet.
Han ville aldrig visa eller läsa upp något af sina verser; bad man honom därom, rodnade han som en flicka och skakade på hufvudet, så att den långa, svarta, konstrikt neddragna poetlocken kom alldeles i olag, men Karsten försäkrade småleende, att broderns poesi alls
148 icke passade till sällskapsnöje, den luktade granris som portgången i ett sorgehus.
I dag hade fru Fanny tagit poeten om hand.
Hon stödde sig lätt på hans arm, medan de gingo uppför den branta backen i björkarnas glesa skugga.
Hon såg ovanligt skälmaktig ut, lilla Fanny; det var bestämdt någonting hon tänkte på, ty medan han med sin entoniga, alltid i moll stämda röst höll ett litet före- drag om den italienske skalden Leopardi, den pessimistiska poesiens fader, om hvilken hon förrådt en straffbar okunnighet, gick hon och såg tankspridd ut, svarade ja, nej och jaså på alldeles oriktiga ställen och kunde ej ta sina klippska ögon från den grupp, som hon hade framfor sig i backen: licentiatens eldröda filt- hatt ooh breda rygg, dominerande en hel myll- rande svärm af ifrigt trippande och klättrande ljusa sommarklädningar.
Plötsligt tycktes hon komma på en idé och vände sig till Agathon i afsikt att göra honom en fråga, men så hej- dade hon sig: det var för sent.
Sjöns blanka spegel blixtrade redan fram mellan de hvita björkstammarne; man var vid målet.
På en stor, mossig sten alldeles nere vid vattenbrynet stod en liten hvitklädd, älflik skepnad och viftade med en skär parasoll; det var » pyret », Maggie Silfverfelt.
Nedanför ste- nen hade Domsbasunen, klädd i himmelsblått med små hvita rosetter på alla möjliga och omöjliga ställen, intagit en drömmande poetisk attityd och viftade ett larghetto amoroso med en röd sjal.
De bägge bantande länsmans- döttrarna anlände nu också från sitt håll, flå- sande af ifver och embonpoint och eskorterade af en piga, som bar matkorgen och själarna.
Nu voro således alla församlade.
Det var onekligen en vacker plats.
Den lilla sjön med sina gräsbevuxna stränder låg där som en oval spegel infattad i en smal ram af grön plysch.
På den sida, där sällskapet slagit sig ner, hade man en tät, frodig björk- skog tätt bakom sig, full af förtjusande små grupper af mossiga stenar och ormbunkspartier.
På andra sidan sjön reste sig en lodrät berg- vägg, krönt af allvarliga tallar, som stodo nä- stan svarta mot den blåhvita himlen.
I en vassrik liten bukt låg en ökstock fastgjord vid en murken brygga.
Ett par hvita näckrosor hade glömt sig kvar, där skuggan var djupast nära andra stranden, och lyste nästan onatur- ligt stora ur sitt halfmörker.
Längre ut öfver sjöns släta, blå yta dallrade förmiddagens var- ma ljus, och där surrade en och annan slända och lät sina gröna, glasartade vingar glittra i solskenet.
Ännu var det jämförelsevis skuggfattigt på den sida om sjön, där björkarnas rike låg, och där sällskapet slagit sig ner, men på eftermid- dagen skulle där bli så mycket svalare och behagligare.
För öfrigt kunde man alltid finna skugga ett litet stycke inåt skogen, och där bredde man också ut sina själar och filtar.
Men nu blef det en svårighet.
Agathon var inte alls nöjd.
Om han vetat, att det var i en björkskog man ämnade slå läger, hade han inte alls följt med; han var van att andas barrdoft, det var ju därför han var på landet.
Här fanns ju ingen plats för honom att knyta upp sin hängmatta, som han enkom släpat med sig den långa vägen.
Och med ett bort- klemadt barns tjurande min såg han öfver till tallarne på andra stranden, som om han hälft funderat på att skilja sig från det öfriga säll- skapet och bege sig dit.
» Följ med mig, » inföll fru Fanny hastigt, » jag vet en bergknalle ett litet stycke inåt skogen här • — bara ett par minuters väg — där det växer både tall oeh gran. » IDUN 1893 var så ond, att ton behöfde svalka sig litet, innan hon kunde visa sig för de andra.
Åh, hon hade minsann skäl att vara ond!
På licentiaten, på lungsotspoeten, på Allan, Hon började tala om, huru ledsamt det som inte velat hjälpa henne en enda gång med var, att de bägge unga herrarne nu skulle att sondera, och allra mest på flickorna — ja, resa, och huru tomt det skulle bli efter dem, hela skocken!
Det var som om de i sommar så mycket tommare som man ju ej hade det hade sammangaddat sig mot henne, för att hon ringaste hopp, att de någonsin mera skulle ingenting skulle få veta.
Annars hade de komma tillbaka till dessa bygder.
Ja, herr minsann haft brådtom att komma till henne Agathon kanske, men alls inte hans bror, med sina förtroenden, men nu?
Trodde de ty om han disputerade och blef filosofie dok- kanske, att de hade en rival i henne, därför tor i höst, eklaterade han naturligtvis genast att licentiaten pratat så mycket med henne sin förlofning, och innan nästa sommar vore under promenaderna efter kvällsmaten, då ung- domen från de olika gårdarna så ofta » hän- han kanske redan gift.
delsevis » sammanträffade på landsvägen?
Åh, Vid ordet förlofning fick Agathon ett spändt det var skamligt, och hon skulle minsann häm- uttryck i ögonen och kring munnen, som om nas på dem, innan hon reste hem till Stock- någon hviskat till honom ett » gif akt! » holm i september.
För öfrigt, inte var det » Ja, det är mycket troligt, » svarade han.
den minsta konst för en psykolog som hon » Tycker ni inte det är bra ovänligt af er att genomskåda dem allesamman — de voro bror, » fortfor fru Fanny och betraktade honom kära samt- och synnerligen, det var inte tu med en lurande sidoblick, » att han gått här tal om det —, men hvarför kunde de inte hela sommaren bland oss som ett hemlighets- helt ärligt tala om det?
Och när någon af magasin och inte velat tala om för någon här, dem träffat honom enskildt och Fanny frågade hvem han är förlofvad med?
Åtminstone hvad han hade sagt, hvarför skulle hon då få kunde han väl ha sagt det till mig, så goda undvikande svar?
Hvarför skulle hon hållas vänner som vi ha varit, han och jag!
Jag utanför?
Hvarför kunde hon inte få veta, kan inte neka för, att det har retat mig ko- hvad det var han hviskade till Hortense vid lossalt.
Ser ni, herr Agathon, det är min kyrkoporten i söndags och hvad han skref i specialitet att vara allas förtrogna i kärleks- Domsbasunens poesialbum häromdagen?
Ja, till affärer.
Under de år jag tillbragt somrarna och med det där lilla lindebarnet Maggie blef och julveckorna här i socknen, har jag varit stum och inbunden som en bok med sju in- van att läsa i allas hjärtan som i en uppsla- segel, så snart Fanny gjorde det minsta för- gen b o k.
det måtte vara något hos mig, sök att lyssna med den moderliga vänskapens som rentaf tvingar folk att komma 1 ill mig stetoskop på hennes flämtande lilla hjärta.
med sina förtroenden, och det roar mig, det Och Lina sedan i går kväll, hur hade hon erkänner jag.
Ni kan aldrig tro, så många inte låtit tigga och be sig, innan hon lät Fanny partier jag ställt ihop i Stockholm!
Partier slippa in i licentiatens rum en enda minut af prima kvalitet, fina och solida, hållbarheten och kasta en blick på det där famösa por- garanteras.
alls inte shoddy!
Och därför trättet?
Hon skulle bara ha vetat, hvilken kunde er bror gärna ha varit uppriktig emot upptäckt just det där porträttet då gaf anled- mig, tycker jag. » ning till!
Men gudbevars, om de andra tego, så nog kunde hon tiga också.
Och innan » Han har kanske haft sina skäl. » man skildes i kväll, skulle allt vara klart — Hon gaf honom en gnistrande blick och allt.
knöt handen, som om hon velat slå honom, men i stället fattade hon hans arm, såg på (Forts.) honom med sitt blidaste, mest förföriska små- leende och sade i smekande ton: Poeten antog förslaget med tacksamhet, och de båda begåfvo sig i väg.
Nu fick Fanny ett ypperligt tillfälle att komma fram med det hon haft på hjärtat.
» Hör nu, kära herr Agathon, jag tycker, att ni och jag ha blifvit så goda vänner på den här tiden.
att jag gärna kan skvallra om Karstens hemlighet för er? » af bröt han.
» Ja, men det gör jag inte, för det har jag lofvat honom. » Just nu!
Just nu är ögonblicket inne, när I boren låta edra goda tankar bli till gärning, I alla vänliga läsarinnor, som från första stun- den ämnat med edert lilla strå till stacken bidraga till allas vår skollofskoloni.
Ni har dag från dag skjutit upp — det brådskade j u ännu ej, menade N i; men nu bli vårda- garne allt längre och ljusare, de fly så snabbt sin kos, att innan vi veta ordet af, är stun- den inne för skolornas afslutning.
Och då bör allt vara klart.
Sätt Eder därför genast ned, då Ni läser dessa rader, och låt den vackra föresatsen bli verklighet I Dröj ej längre: den minsta gåfva af godt hjärta gifven kan bli till väl- signelse!
Så måtte då allas edert beslut bli detta: just nu!
Ingen, som något kan offra, om än aldrig så ringa, skall tveka att vara med, när det gäller de fattiga barnens som- marfröjd.
Bidragen insändas till Redaktionen af ldun, Stockholm, i postanvisning eller postsparmär- ken (ej frimärken).
Vid försändelsen bör tydligt angifvas, att den är afsedd för » Iduns skollofskoloni ».
Alla inflytande bidrag redo- visas i ldun.
1 Hon släppte genast hans arm och for ett stycke åt sidan, som om hon brännt sig på honom.
» Jaså, ja, som ni behagar, » sade hon isande kallt.
» Då skall jag tala om för er, att er brors hemlighet alls inte är någon hemlighet — för mig åtminstone.
Den, som vill lura mig i såda fall, får allt vara ovanligt slipad.
Jag vet mycket väl, att er bror inte alls är förlofvad, hvarken hemligt eller eklat; porträt- tet på hans bord föreställer inte hans fästmö, och ringen han bär pä högra handens ring- finger — ja, hvar han fått den ifrån, skall jag veta, innan vi skiljas i kväll! » Därmed snurrade hon i väg och lämnade Agathon * åt sitt öde, förbluffad, med gapande mun; han kom sig ej ens för att ropa efter henne och fråga, hvar de där tallarna växte, som han skulle kanna binda tipp sin häng- matta emellan, men antagligen hittade han dem på egen hand, ty han kom ej ner till de an- dra, förrän det led till middagsdags.
Fanny återvände nu till stranden, men hon gick med flit ej den genaste vägen, ty hon
IDUN 1893 Pastellmålning.
För Idun af S. Marja Tolstot}.
Att lämna några ytterligare upplysningar angå ende själfva det praktiska förfarandet vid målning i pastell är såsom alltid vid målning en mycket vansklig uppgift.
Själfva handlaget läres natur- ligtvis blott genom öfning, men ganska snart kommer man underfund med hufvudprinciperna vid tekniken och blir på det klara med, hur man på lämpligaste och lättaste sätt skall förfara för att få goda studier med rena, briljanta, men dock ej skrikande färger.
Hvad beträffar föremålen för pastellmålning, vill jag såsom min åsikt framhålla, att landskap ej lämpa sig så mycket att framställas i pastell.
De komma nämligen mycket lätt i dylika fall att få en omisskännelig likhet med s. k. oljetryck, hvil- ken konstart från artistisk synpunkt ej torde kunna anses stå i synnerligen hög kurs.
Detta gäller emellertid egentligen blott landskap i klar solskens- belysning.
Då man slipper framställa klar grön- ska, soliga ängar och dylikt, som te sig mera kallt och onaturligt i pastell, kunna landskaps- stycken med fördel framställas i kritor, framför allt stämningsbitar, t. ex. soluppgångs- och sol- nedgångsmotiv.
Sådana bli till och med nästan vackrare, målade i pastell, än på annat sätt; man lyckas nämligen få mycket intensiva och klara toner, och öfvergångarna mellan tonerna bli mjuka och harmoniska.
Dylika ljuseffekter äro sålunda mycket utförbara i pastell.
Detsamma är förhål- landet med månskensstycken, vinterlandskap, skym- ningsbitar och dylikt.
Äfven ljuseffekter inomhus äro synnerligen lämpliga för utförande i pastell, t. ex. skenet från en brasa, en lampa, ett ljus el- Jast i dessa dagar utsändes i den svenska ler dylikt.
Sådana saker äro mycket tacksamma, om än för en amatör ej så lätta till en början.
bokhandeln det första häftet af ett arbete, som såväl på grund af de förhållanden, det be- Porträtt bli mycket lediga och fristående, om de utföras i pastell.
Hudens porer och egendomlig- handlar, som författarens stora förtrolighet med heter afbilda kritan mycket naturligt, och kläder sitt ämne och stadgade anseende som en fram- och accessoarer göra sig bra.
Hår och skägg må- stående skildrare, bör komma att mottagas med las så, att man först lägger under med lokalfärg ett mindre vanligt intresse.
Det är herr J. och sedan här och där med lämplig ljus färg streckar, följande hårets naturliga linier, hvarige- Stadlings skildringar » Från det hungrande nom glansdagrarne mycket effektfullt framträda.
Ryssland ».
Helt säkert har ingen utländing Det som ock lämpar sig mycket bra för pastell- haft så gynnsamt tillfälle att p ersordigen lära målning är målning af stilleben.
Döda ting kan man nämligen på ett förvillande likt sätt afbilda i pa- stell.
För amatören är det af utomordentlig stor När man fixerat sin pastell, bör man, om man nytta att, när han börjar med pastellmålning, ställa vill ha den hängande på väggen eller eljes framme, upp dylika stillebensgrupper framför sig och efter sätta glas för den, då den håller sig längre och vederbörlig teckning söka använda kritorna.
Man ej förstöres af dam.
Om man ej vill skaffa sig kan ju börja med något tämligen enkelt och sedan ram till målningen, kan man i alla fall sätta den efter hand ta till svårare uppgifter.
Matvaror, innanför en glasskifva.
Man tar då och sätter en dryckeskannor, blomvaser, flaskor, böcker och för pappskifva, som ej behöfver vara så särdeles tjock, öfrigt allt möjligt kan man sålunda ställa upp och bakom målningen och förenar glaset och denne ordna i lediga och naturliga ställningar.
medels ett band af lämplig färg och bredd.
Detta Ett råd, som jag vill gifva alla amatörer i pa- fästes medels lim, syndetikon eller något annat stellmålning, är att måla tämligen stora studier.
kraftigt bindmedel rundt om målningen (pappskif- Det går nämligen knappt an att använda de ospet- van) och glaset och vikes, så att det till någon sade kritorna, när man har att hålla sig inom del kommer att fästas vid pappskifvan och glaset.
några få kvadratcentimeters yta.
Resultatet blir Därefter lägges det hela i press (ej för stark, för- då nästan alltid ojämnt och mindre godt; somliga stås).
Innan man fastklistrar bandet, bör man i part er lyckas man kanske utföra som sig bör, pappskifvan på lämpligt ställe arrangera någon under det att däremot andra bli helt groft behand- slags hängare.
I stället för band kan man, kan- lade, till följd af det knappa utrymmet.
ske till och med med större framgång, använda Lägger man däremot upp större studier, kan papper af lämplig färg, om det besitter tillräcklig man göra gällande en bredare färgbehandling, och fasthet och stadga.
effekterna bli vanligen mera i öfverensstämmelse Några ytterligare råd beträffande pastellmålning med de åsyftade, då man ju är i tillfälle att an- tror jag ej, att jag har att gifva Iduns läsarinnor.
vända teknikens alla hjälpmedel.
De gifna äro kanske tillräckliga för att lämna nå- Vid pastellmålning tarfas naturligtvis ej någon gon ledning vid de första försöken.
Hvad som, sådan mer eller mindre omständlig spänning af beträffande pastell, är för nybörjaren mest öfver- papperet som vid akvarellmålning.
Här fäster raskande är den » korpus &gt; eller gedigenhet som man det blott vid ett ritbräde medels häftstift, då redan efter allra första kritstrecken uppenbarar sig.
det blir tillräckligt spändt.
Man kan ibland med helt liten ansträngning och I följd af de använda pastellkritornas lösa beskaf- möda lyckas framställa oväntadt stämningsfulla fenhet blir en pastellmålning ganska ömtålig.
Man motiv, tack vare kritornas egenskap att medge måste därför vara mycket försiktig dels under mål- luftiga och naturliga öfvergångar mellan de olika ningen dels sedan man slutat densamma.
När man färgtonerna.
fått sin studie färdig, gör man klokast i att fixera En för amatören ganska viktig fördel besitter densamma.
Detta sker därigenom att man sprutar ock pastellmålning.
Har en ung dam några tim- öfver den med s. k. fixersprit medels en rafraicheur.
mar lediga från de husliga göromålen, är det så Då bindes färgstoftet, och detta utan att målnin- lätt för henne att slå upp pastellådan och förströ gens friskhet och klarhet i någon märklig grad sig med det slags målning under hvilan.
Och när lida men däraf.
Man bör emellertid iakttaga, att man sedan af en eller annan anledning vill sluta, man ej sprutar för mycket fixativ på målningen.
har hon ju blott att åter lägga ned kritorna, stänga Detta straffar sig nämligen därigenom, att spriten lådan och — tvätta sina små fingrar.
Detta allt!
tillsammans med kritstoffet bildar små älskliga Några andra vidlyftiga processer ifrågakomma ej, floder och ränder — ungefär samma tilltalande såsom vid olje- och akvarellmålning, där man all- bild, som en oljestudie, öfverraskad af ett häftigt tid har besvär med att rengöra pcaslar, palett och åskregn, erbjuder.
Både fixersprit och lämpliga färgkoppar — en sak som ju tar tid och ej är sprutor finnas att tillgå hos herrar färghandlande vidare uppbygglig.
och kosta visst ej mer än omkring 1 kr.
tillsam mans.
149 känna de ryska böndernas nuvarande ställning som herr^S., hvilken — sedan den förfärliga, där rådande hungersnöden riktat hela den ci- viliserade världens blickar mot Centralryssland — under förra vintern tillbragte fyra måna- der, däraf tre tillsamman med grefve Tolstoy och medlemmar af hans familj, midt i de svå- raste härdarne för nöden och pesten.
De in- teriörer, han därunder samlat under personligt deltagande vid den ryktbare författarens och människovännens ädla välgörenhetsarbete, fram- läggas nu i detta verk, hvars intresse ytter- ligare höjes genom de talrika fotografier, som förf.
tagit på platsen för de skildrade tilldra- gelserna.
Af hela Leo Tolstoys stora familj finns det ingen, ej ens hans ädla maka, Sofia Andrei- jewna, som så helt och hängifvet uppgått i faderns verk som hans näst yngsta dotter, den 21-åriga Marja Lvovna, af hvilken vi här ofvan meddela en bild efter porträtt taget af hr Stadling.
Hon är ock sin faders älsklingsbarn.
Marja Tolstoy talar, utom naturligtvis sitt mo- dersmål, flytande både engelska, tyska och franska, är väl hemmastadd i dagens filosofiska och sociala spörsmål och grundligt förtrogen med sin faders lifsåskädning och tänkesätt.
Sedan flere år har hon i likhet med fadern lefvat bland bondfolket.