Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Af dessa jemte öfriga i motionerna anförda skäl föreslås af Doktor Landgren: “att Rikets Ständer måtte ingå till Kongl. Majit med en underdånig skrifvelse, hvari anhålles att Kongl. Majit täcktes i Nåder genom Dess Befallningshafvande låta undersöka landsvägen från Enånger upp genom Wester-Norrlands län samt uppgöra en fullständig plan och kostnadsförslag till dess omläggning, för att föreläggas näst sammanträdande Rikets Ständer; hvarjemte Kongl. Majit täcktes i Nåder gepom Dess Befallningshafvande söka förmå kringliggande kommuner, som obestridligen af vägen hafva största gagn, att till större eller mindre del i arbetet och kostnaden deltaga", och af’ Herr Brun', “det Rikets Ständer ville hos Kongl. Majit anmäla behofvet af en omläggning ixtaf en del af den stora Norrländska kustvägen, samt begära att Kongl. Majit täcktes anbefalla undersökning för en sådan vägomläggning, jemte utrönande i hvad mån vederbörande kommuner kunna förmås att härutinnan deltaga och till hvilket belopp
Staten derföre kan böta tillsläppa medel. “
Enär det är af vigt, ej blott för resandes förskaffande och för varutransport, utan äfven ur strategisk synpunkt, att förbindelsen med Norrland alltid må utan afbrott förblifva möjlig; men, på sätt motionärerne jemväl erinrat, .sjöfarten å Bottniska viken så väl under sex månader af hvarje år, som derförutan, i händelse af ett krig med någon Sverige öfverlägsen sjömagt, lärer blifva stängd; samt dertill kommer att Norrland blott i ringa mån åtnjutit eller ännu på länge lärer komma att tillgodo njuta de fördelar, som genom vidgade jernvägsförbindelser Sammans.
Betänkande N:o 3. 3 tillfalla andra delar af Riket, ock till hvilka fördelar Norrland får i sin mån bidraga, tillstyrker Sammansatta Utskottet vördsamt, det måtte Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om anställande af undersökningar och upprättande af kostnadsförslag i och lör omläggning af allmänna landsvägen emellan Enångers kyrka i Helsingland samt gränsen mot Westerbottens län, der sådan omläggning finnes af behofvet påkallad; hvarefter Nådigt förslag till berörda arbete, omfattande jemväl fördelning emellan Statsverket och de kommuner, genom hvilka vägen komme att framgå, af kostnaden för omläggningsarbetet, torde i Nåder blifva till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemnadt, Stockholm den 29 Januari 1863.
IHso 3.
Ank. lill Exp.-Ulsk. ilen 31 Jan. 1863, kl. 3 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om åtgärder till f öre kommande aj utvandring till Amerika.
Denna motion är väckt af Herr Edelsvärd, A. W, inom Höglolliga Ridderskapet och Adeln (N:o 177).
Till förebyggande af den skada, som genom utvandringen tillskyndas så väl fosterlandet som utvandrarne sjelfve, föreslår motionären: att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, att tjenliga åtgärder, hvilka ej lägga menligt band på personliga friheten, och som kunna stå Regeringen till buds, måtte från Regeringens sida vidtagas till minskande af utvandringarne • samt att Rikets Ständer måtte öfverenskomma om, och, i sammanhang med nyss berörda underdåniga anhållan, för Kongl. Majit framlägga ett underdånigt förslag till åtgärder, äfvenledes åsyftande att förminska samma utvandringar.
Beklagande att han saknar lörmåga att framlägga ett dylikt förslag, uppgifver motionären dock följande åtgärder, såsom verkande till det åsyftade ändamålet; . i..;Å>.uU no mona'» .,ui u sd-nöi Hififtito» Hvarje socken, kommun eller måhända hellre hvarje landsting borde lemna odlingshjelp, der sådan pröfvades högst behöflig.
Till bidrag för dylik kommunalutgift borde, genom Statsmagternas försorg, till kommunens förfogande ställas en skatt, sorn skulle utgöras, dels af hvarje kommissionär eljer agent, hvilken ombe - 4 Sammans.
Betänkande N:o 3. sörjer emigrantskeppning, med visst belopp för hvarje emigrerande person, af hvad ålder den må vara, dels, enligt enahanda grunder, at rederi eller egare till fartyg, som bortförer utvandrare; börande den redare eller fartygsegare, som tillika är agent, förpligta^ begge slagen af denna skatt utgifva.
Vidare borde en afhandling om emigrationen från dess egentliga början intill närvarande tid på allmän bekostnad utarbetas af en eller flere sakkunnige och fosterländske män, grundad på säkra statistiska källor och undersökningar jemte sannfärdiga fakta, hemtade äfven från de trakter, der våra fordna medborgare företrädesvis fått sig nya boningsplatser anvisade.
Denna afhandling borde, iom möjligt, blifva färdig till riksmötet näst efter detta, och i densamma borde icke förtigas huru stora hopar af alla åldrar, som lockats till kustländerna och emigrantskeppen, huru de behandlats före embarkeringen och på skeppen, huru många som dukat under för den sednare behandlingen, huru utvandrarne, och synnerligast deras kassor behandlats i den nya verlden; hurudan dödligheten derstädes varit bland dem, samt hvilken den moraliska och materiela vinsten blifvit af utvandringen.
Hvad bruk som sedermera skulle göras med denna afhandling finge beslutas, efter det densamma blifvit granskad.
Slutligen borde, alldeles oberoende af nyssnämnda afhandling, en annan afhandling på allmän bekostnad utarbetas och till ett mycket lågt pris tillhandahållas samt kraftigt spridas bland den jordbrukande allmänheten.
Denna afhandling borde på ett kort, enkelt och lättfattligt sätt framställa jordens rätta brukande, nödvändigheten af stenbrytning, öppna och täckta dikens åstadkommande, jemte rätta sätten derför, rationel ladugårdsskötsel, skogsvård och nyodling, samt slutligen antyda fördelarne för egare samt köpare och säljare af jord invid jernvägsstationer, och i allmänhet der många vilja bo tätt ihop, deraf att dylik jord indelas uti ordentliga tomter; innehålla allmänna planer för en sådan indelning, samt goda och välbepröfvade ritningar till de nödvändigaste landtmannabyggnaderne för mindre bemedlade jordbrukare; hvilka ritningar skulle innefatta konstruktioner både för sten och trä, samt utgöra så allmänna typer, att de kunde tillämpas inom hela landet,'öfverlemnande åt kommunen, länen eller den enskilde att sedermera förskaffa sig, för hvarje särskild ort, tjenligare byggnadsritningar.
Landtbruks-akademien borde anmodas taga bestyr med sagde populära äfhandlings åvägabringande, enligt de grunder sålunda blifvit föreslagna, och ombedjas att ju förr dess heldre lemna uppgift å behöfliga medel till 2ö å 30,000 exemplar, hvilka medel Rikets nu församlade Ständer derefter borde ställa till bemälda Akademis förfogande.
Utskottet delar med motionären den åsigt, att befordrande af upplysning och trefnad, främjandet af nyttiga kunskaper samt af jordbrukets och näringarnes utveckling inom riket, skola kraftigt motverka böjelsen för utvandringar från fäderneslandet; och Utskottet, som anser mycket i berörda hänseendo redan vara åtgjordt, hyser den öfvertygelse att den sålunda beträdda vägen ej kommer att öfvergifvas.
Böjelsen för utvandring synes ock på sednaste åren hafva aftagit, otta ock i sakens natur ligger, att en sådan böjelse aldrig skall kunna helt och hållet utrotas.
Hvad beträffar förslaget att, genom en särskild beskattning å redare af ettaigrantfartyg, sämt å desammas agenter och kommissionärer, lägga -svårigheter i "Vägen för etnigfationén, så tror Utskottet detta sätt att fästa invåtaarne vid fosterlandet hvarken väta detsamma värdigt eller till ändätnålet ledande, helst en sådan åtgärd skulle strida
Så väl mot nyare tiders åsigter, sorn mot den fri - Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- och .Ekon. het, vid hvars åtnjutande Svensken blifvit vand, samt den föreslagna lagens tillämpning dessutom lätteligen skulle kunna undgås af dem, mot hvilka den vöre riktad.
Utskottet hemställer således, att berörda förslag ej må af Rikets Ständer bifallas.
Då motionären ej sjelf uppgifvit hvad bruk, som borde göras af den mot emigrationen riktade afhandling, lian till utarbetande föreslagit; samt, äfven under förutsättning det berörda afhandling blefve bland allmogen utdelad, någon säkerhet ej gifves att det afsedda ändamålet skulle dermed vinnas; anser sig Utskottet böra jemväl till de i sådant afseende Rikets Ständer föreslagna åtgärder afstyrka bifall.
Enär någon särskild anledning ej förefinnes dertill, att just författandet af en sådan afhandling i jordbruket m. m. och upprättandet af sådana ritningar, som motionären föreslagit, samt afhandlingens och ritningarnes spridande bland allmogen, skulle i någon mera framstående mån medverka till lösandet af den uppgift, emigrationens upphörande, som ifrågavarande motion afsett; finner sig Utskottet böra tillstyrka, att jemväl denna del af motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Prot. 1862 1863.
4 Sami. 2 Afd. 1 Haft. 2 ■ ■ ■■ ;. ■ ■ ' ■ -1 i■ -!..1 - .i lijiii ; ■ ■>.j :. -t! . : !'. '‘i:-' : ■ äpfö asli '])! aril H-• i; Ut." ■ ii i;-.i t -) f«o i l t i i: >i ' :;nvn i. ■: ■''sfi >! (1 i STOCKHOLM, TRYCKT HOS ISAAC MARCUS, 1863.
T Sammans.
Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.- Ut sk.
Betänkande N;o 4. 1 N:0 4.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 3 Febr. 1863, kl. li f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om förändrad lagstiftning i Jråga om forntida minnesmärkens fredande.
Denna motion är väckt af Herr Kyrkoherden Ternström, inom Högvördiga Preste-Ståndet (N:o 126).
Motionären, som anser de i ämnet befintliga lagstadganden, synnerligast Kongl.
Förordningen den 17 April 1828, snarare lägga hinder i vägen för fornforskningen och för samlandet och bibehållandet inom riket af forusaker, än främja ett sådant sträfvande, har derföre föreslagit att Rikets Ständer ville l:o. Hos Kongl. Majit göra underdånig hemställan om revision eller upphäfvande af nyssnämnda Kongl.
Förordning angående forntida minnesmärkens fredande och bevarande; 2:o. Besluta en lag, enligt hvilken enskilde bildade män, helst vetenskapsmän, som dertill hafva lust och fallenhet, må utses att hafva närmaste tillsynen öfver de i deras distrikt befintliga minnesmärken, med tillstånd för dem att, under vissa vilkor, undersöka dessa minnesmärken och öppna ättehögar samt uttaga hvad i dem kan finnas, och deraf antingen bilda enskilda samlingar, eller aflemna det till Antiqvitets-akademien; 3:o.
Anslå en lämplig summa, att hörja med 10 eller 12,000 R:dr, af statsmedlen, i ändamål att dermed på underdånig anmälan godtgöra skjuts- och traktamentskostnad för de personer, som finnas benägne och qvalificerade att mottaga uppdraget att föra uppsigt öfver fornlcmningarne, ersätta erforderliga dagsverken vid doras undersökning och må hända till uppmuntran utdela premier till dem, som göra sig deraf förtjente; och 4:o. Besluta att, i händelse 1828 års Förordning upphäfves och ny Författning utfärdas, lämpligt vite ändock må utsättas för “obehörig person", som ofredar eller förstör minnesmärke, eller döljer eller bortförer jordfynd.
Sammansatta Utskottet vill härvid först erinra att, då motionären, vid klandret af nu gällande lagstiftning i ämnet samt särskildt af 6 § i Kongl. Förordningen den 17 April 1828, antager att hvarje enskild samlare af fosterländska lornsaker genom sin berörda verksamhet gör sig skyldig till ansvar och till förJJih. till B.
Prot. 1862 8f 1863. 4 Sami. 2 Afd. 2 Iläft. 2 Sammans.
Betänkande N:o 4. lust af det samlade, så synes motionären härutinnan hafva missförstått lagens mening; ty uti nyssberörda lagrum stadgas icke något ansvar eller förlust af lunnen fornsak för annan än den, som sådan fornsak funnit, men underlåtit i behörig ordning till inlösen hembjuda.
Något försök att tillämpa dessa ansvarspåföljder jemväl på sådane personer, som sysselsatt sig med blott samlandet af förut hittade fornsaker, har, så vidt Utskottet kunnat erfara, ej egt rum, och lärer i alla händelser icke kunna med utsigt till framgång anställas.
Än mindre synes motionärens förslag om uppkäfvande af ofvanberörda Kongl. Förordning vara af beskaffenhet att främja det af honom åsyftade ändamål.
Brefvet den 20 Augusti 1755, hvilket innehåller enahanda bestämmelser, som återfinnas i den klandrade 6:te § af Kongl. Förordningen den 17 April 1828, qvarstår dock i oförminskad kraft; och om äfven berörde Kongl. Bref upphäfdes, qvarstode fortfarande 48 kap. 2 § Missgernings-Balken, hvilken jemväl föreskrifver hembud till kronan, dock endast af gammalt mynt, guld, silfver, koppar, metall eller andra konststycken; hvaremot, i fråga om andra jordfynd, jordegaren, jemlikt sistberörda §, komme att dela halft med upphittaren; en föreskrift, hvilken måste vara vida mer egnad att locka uppliittare till undandöljande af det funna, än hvad förhållandet är med det af motionären öfverklagade lagrum.
Yidare torde Utskottet böra erinra hurusom Rikets Ständer redan den 6 Juli 1857 till Kongl. Maj:t aflåtit underdånig skrifvelse, deruti Rikets Ständer, som ansågo angeläget vara, att åt landets minnen bereddes det fullständigare skydd, hvaraf de befunnits vara i saknad, derföre, jemväl i ändamål af fornforskningens befrämjande, men utan att för egen del något förslag till speciela, mera tillfyllestgörande föreskrifter i ämnet framställa, anhållit, det Kongl.
Majit täcktes i Nåder utfärda ny Författning till skyddande af landets fornlemningar, med stadgande af tjenliga ansvars- och vitesbestämmelser för förstöring af desamma, samt låta upprätta och sprida förteckningar å dessa minnesmärken, äfvensom i öfrigt vidtaga de åtgärder, som för deras bevarande kunde anses lämpliga, och, der Rikets iStänders medverkan för sådant ändamål funnes nödig, i ämnet aflåta nådig Proposition.
Sedan Kongl. Majit i anledning häraf infordrat Witterhets-, Historie- och Antiqvitets-akademiens underdåniga utlåtande, samt bemälda Akademi den 29 Juli 1859 afgifvit förslag till Förordning angående forntida minnesmärkens fredande, har berörda förslag blifvit remitteradt till Justitie-Kanslers-embetets granskning; hvarefter, med anledning af de utaf bemälda embete emot förslaget framställda anmärkningar, förslaget blifvit den 17 Maj 1861 till Akademien i nåder återremitteradt, utan att ännu något nytt förslag från Akademien inkommit.
Härförutan har Kongl.
Majit, i anledning af Rikets Ständers anhållan, och på framställning af Witterhets-, Historie- och Äntiqvitets-akademien, äskat anslagför anställande af en Antiqvitets-Intendent, hvilken borde, under fortsatta resor i landsorterna, vaka öfver fornlemningarnes vård, till laga åtal anmäla skeende öfverträdelser, upprätta förteckningar och beskrifningar m. m.; och sedan Rikets Ständer, med yttrande att visserligen mycket skulle vinnas genom den begärda nya författningen till skyddande af våra lornlemningar, men att en åtgärd af den beskaffenhet Kongl. Majit föreslagit icke vore mindre af behofvet påkallad, beviljat anslag till en Autiqvitets-Intendents aflöning och resekostnad, har Kongl. Majit i nåder, under den 29 December 1860, bemyndigat bemälda Akademi att utse och förordna lämplig person till bestridande af berörde Antiqvitets-Intendents befattning.
Betänkande N:o 4.
3 Såsom skäl lör motionärens yrkande har blifvit anfördt att icke mindre än sju privata samlingar blifvit för Statens historiska musei räkning inlösta; deraf motionären synes vilja draga den slutföljd att de hinder, som han ansett nu befintliga stadganden lägga mot det privata samlandet, borde undanrödjas.
Då, efter hvad Utskottet deremot inhemtat, ej blott sju, utan fjorton stora privata samlingar blifvit för musei räkning inlösta under sednast förflutne sexton år, och samtidigt härmed
Lunds universitets museum erhållit 2:ne stora privata samlingar, den ena genom köp, den andra genom gåfva, synes detta snarare innebära ett vitsordande att nuvarande lagstadganden ej lägga något hinder för bildandet af enskilda samlingar och att samlaren ej löper fara att, emot sin vilja, se sig beröfvad hvad han sammanbringat; — ett förhållande, hvilket ytterligare styrkes deraf att betydliga samlingar af denna art ännu finnas på flera ställen, och nya bildas fortfarande opåtaldt, så väl af enskilda personer som vid läroverken och vid de i sednaste tid i vissa landsorter stiftade fornminnesföreningar.
Den af motionären öfverklagade ansvarsbestämmelsen, att den hittare, som icke angifver utan nedsmälter, undandöljer eller till andra föryttrar ett anträffadt fynd, skall mista hvad af fyndet kan vara i behåll, samt böta dubbelt så mycket, sorn han deraf nedsmält, undandolt eller föryttrat, lärer otvifvelaktigt endast afse fynd af ädel metall.
Det vöre orimligt att antaga det lagstiftaren påbjudit böter till dubbla värdet af en stenbit, ett trästycke eller dylikt, som icke eger något materielt värde, eller af en brons-piece, en glasperla, som på sin höjd kunde uppskattas till några öre; men de fornminnen, som sakna metallvärde, äro dock för den Antiqvariska forskningen af största vigt och blifva derföre af den enskilde vetenskaplige samlaren företrädesvis eftersökta.
Förpligtelsen att åt Staten hembjuda jordfynd af ädel metall, grundar sig på inhemska lagstadganden från urminnes tid och finnes äfven — i motsats mot hvad motionären uppgifvit — i flera andra länder, t. ex. i Danmark.
Ingenstädes lärer dock denna pligt vara förenad med så stora fördelar för hittaren, som i Sverige, der, allt sedan 1734 års lag trädde i verksamhet, Kongl. Maj:t och kronan varit förbunden att för sådant fynd, om det ansågs böra inlösas, betala en åttondedel öfver metallvärdet.
Derest Regering och Ständer, på sätt motionären föreslagit, beslutade bortkasta denna Statens uråldriga rätt att, om den vill, inlösa fynd, skulle deraf uppstå högst menliga följder både för den vetenskapliga forskningen och för hittarens rätt, hvilken, på sätt förut är antydt, är för fyndens tillvaratagande af så stor vigt.
Sådana fynd komme då, i de flesta fall, att förskingras, utan att i sin helhet blifva af sakkunnig person granskade och beskrifna, hvilket dock, både med afseende på antiqviteter och mynt, är af största vigt för bestämmandet af de tillsammans funna fornsakernas eller myntens ålder och härkomst.
De flesta jordfynd anträffas af tjenare, arbetskarlar och andra personer, hvilka icko kunna pröfva om deras hittegods i antiqvariskt eller numismatiskt hänseende eger något högre värde än metallens, ja, måhända icke ens med visshet kunna bedöma huruvida metallen är ädel eller oädel.
Om de utbjuda sitt fynd hos en guldsmed eller annan enskild person, kan lätt hända att de blifva bedragne eller, i bästa fall, icke erhålla mer än nätt och jemnt metallvärdet.
Deremot, om fyndet hembjudes kronan, blifver metallen noga och lagligt pröfvad och betalningen minst 12} procent högre än värdet.
Vinsten skulle i förra händelsen tillfalla guldsmeden eller enskilda uppköpare, hvilka skulle antingen nedsmälta eller mot högt stegrade priser föryttra hvad de för en jemförelsevis obetydlig lösepenning öfverkommit.
Motionären har, 4 Sammans.
Betänkande N:o 4. i enlighet med verkliga förhållandet, uppgifvit att ett sådant ofog redan nu bedrifves af främmande mellanhandlare, men synes hafva begått ett misstag, då han ansett skulden dertill ligga i nuvarande lagstadganden.
Snarare måste man föranledas till det antagande, att förbudets upphäfvande skulle gifva dylika affärsmän ännu friare händer.
Följden af ett sådant upphäfvande skulle otvifvelaktigt blifva dels att hvarken landets offentliga museer eller enskilde samlare erhölle del af dylika jordfynd, utan att betala orimliga lösesummor, hvilka icke skulle tillfalla hittaren, utan spekulanten, dels ock att våra värderikaste jordfynd skulle utföras till främmande länder.
Utskottet har likaledes ej kunnat inse, hvartill det skulle gagna att upphäfva nu befintliga ansvarspåföljder, om, såsom motionären i 4:de punkten föreslagit, vito genom ny lag borde utsättas för obehörig person, som ofredar eller förstör minnesmärke eller döljer eller bortförer jordfynd.
Då motionären yttrar: “Man har genom det nyskapade Antiqvitets-Intendents-embetet med sitt statsanslag sökt att hana sig väg till ändamålet, och hela detta ändamål är blott forntida minnesmärkens fredande, icke deras framdragande i ljuset, icke undersökning och granskning; men om något på denna väg stöde att vinna, så behöfdes icke en, utan tio Intendenter i ett land, så vidsträckt som vårt och så rikt på fornlemningar;" —■ så har motionären härvid förbisett, att den utfärdade instruktionen icke inskränker Antiqvitets-Intendentens åliggande till endast forntida minnesmärkens fredande, ehuru detta visserligen måste anses som hans vigtigaste åliggande, då dessa minnesmärken stundligen äro blottställda för ödeläggelse till följd af okunnighet, okynne eller egennytta.
Instruktionen ålägger honom äfven att anteckna och beskrifva sådana fornlemningar samt berättigar honom att för fornlemningars undersökning anställa gräfningar.
Det vore otvifvelaktigt för tillsynen öfver fäderneslandets fornlemningar gagnande, derest Antiqvitets-Intendenternas antal kunde blifva så stort som motionären påstått vara behöfligt, eller åtminstone två eller tre, på sätt Witterhets-, Historie- och Antiqvitets-akademien hos Kongl. Majit i underdånighet föreslagit: men äfven en sådan tjensteman hör kunna irträtta icke så obetydligt, hvilket jemväl bekräftats af den första årsberättelse han afgifvit.
I Danmark, der, enligt motionärens åsigt, det antiqvariska studiet bedrifves på ett annat och bättre sätt än hos oss, har man länge egt en Antiqvitets-Intendent, till stort gagn för bevarandet af landets fornminnen och till den antiqvariska vetenskapens befrämjande; och i Sverige hafva, både långt före och äfven efter Antiqvitets-Intendents-befattningens inrättande, forskare och ritare årligen varit utsände på Statens eller Kongl. Witterhets-, Historie- och Antiqvitets-akademiens bekostnad, att uppteckna, afrita och äfven undersöka fornlemningar i landsorterna.
Motionärens förslag att åt enskilda bildade män lemna uppsigt öfver fornlemningarne inom mindre distrikt innebär ej heller något nytt.
Försök i denna väg hafva länge sedan blifvit gjorda, ehuru visserligen med ringa framgång.
Deremot tror Utskottet, i motsats mot motionären, de Fornminnes-föreningar, som på sednaste tid blifvit bildade inom vissa provinser, gifva anledning till bättre förhoppningar.
Bekant är att många fornminnen redan blifvit genom dessa nyss bildade föreningar beskrifna och värnade mot förstörelse; och de statsmedel, som kunde anslås till fornlemningars skydd och undersökning, skulle otvifvelaktigt medföra större gagn om de lemnades till dylika föreningar, än, på sätt motionären föreslagit, till enskilda personer.
Sammans. Stats- samt Allm. Besv.- och Ekon.-TJtsk.
5 Visserligen medgifver ofta omförmälda Kongl. Förordning af den 17 April 1828, i 2 §, att fornlemningar kunna, med vederbörligt tillstånd, få bortrödjas för vigtiga ekonomiska behof, samt för vetenskapliga ändamål undersökas, dertill bifall ej heller lärer vägrats, när giltiga skäl blifvit framlagda.
Motionären deremot önskar borttaga det band, som häröfver hållits af offentlig myndighet, då han föreslår att enskilda personer måtte bemyndigas att, under vissa vilkor, dem han dock ej närmare antydt, samt med understöd af statsmedel, undersöka minnesmärken , öppna ättehögar samt uttaga hvad i dem kan finnas och deraf antingen bilda enskilda samlingar eller aflemna det funna till Antiqvitets-akademien.
Med skäl torde dock kunna ifrågasättas, huruvida alla dylika undersökningar, verkställda af enskilde män, skulle för vetenskapen medföra de lyckliga resultat, motionären tyckes vänta; hvaremot med säkerhet antagas kan, att inom ett pär tiotal af år intet oskadadt forntidsmonument skulle finnas qvar; och dock har äfven efterverklen i detta afseende en rätt, som icke får förbises.
Sedan Utskottet sålunda till granskning upptagit de anmärkningar, motionären framställt emot nu gällande lag till fornlemningars skydd, och de förslag han till förbättrande af berörde skydd framställt; samt Utskottet, efter hvad det tror, ådagalagt det motionärens förslag ej skulle medföra någon verklig säkerhet om en framtida omsorgsfullare vård af dessa fornlemningar, än hvad dem nu egnas; utan fastheldre berörda önskvärda mål böra sökas uti fortgåendet på den under sednare tiden beträdda banan, medelst så väl kontrollerande tjenstemän som frivilliga föreningar; anser sig Utskottet, enär dertill kommer att frågan om ny författning till fornlemningarnes skydd redan är, i följd af Rikets Ständers anhållan, under utarbetande, böra vördsamt tillstyrka, det motionen ej må till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Stockholm den 2 Februari 1863. !¥:0 5.