Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Öns rika naturliga tillgångar hade antagligen just till följd af ifrågavarande förening i en persons hand af den civila och den militära myndigheten med sina olikartade skyldigheter blifvit försummade och på långt när icke så utvecklade, som de kunnat, vara, om under det sistförflutna halfva seklet Landshöfdingar med juridiska, administrativa och statsekonomiska insigter fått odeladt egna sig åt jordbrukets och näringarnes angelägenheter, i stället, för att offra en dyrbar tid ät de militäriska anordningarna och öfningarna, för hvilka sednare Landshöfdingarne, enär till dem alltid tagits militärer, hvilka bibehållit sin ställning såsom sådana, hyst en naturlig förkärlek; varande skriften i öfrigt uppfylld med klagomål öfver förmenta magtmissbruk och olagligheter, åt hvilka, såsom ej ens beledsagade af någon utredning, Utskottet ej kan egna någon uppmärksamhet och för hvilkas innehåll Utskottet alltså ej anser nödigt redogöra.
Genom motionärens framställning anser Utskottet för ingen del vara vederJagdt hvad af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet vid sistlidne riksdag i förevarande ämne blifvit yttradt och vunnit Rikets Ständers godkännande.
Motionären. ifrån början stödjande sig allenast derpå, att 40 § Regeringsformen skulle innehålla ett stadgande, med hvilket uppdragandet åt en person af både den 6 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-ltskotlels Belänkande N:o 58. administrativa och den militära myndigheten inom ett län skulle stå i uppenbar strid, har slutligen jemväl sökt gifva skäl för sin åsigt om <le praktiska olägenheterna af en sådan förening af tvänne olikartade embeten.
Att emellertid något General-guvernörs-embete icke finnes på Gottland inrättadt, hvarken i den mening denna benämning i andra länder innebär, eller i den betydelse densamma i vår Grundlag eger, derom torde den, som i detta hänseende är böjd för tvifvel, kunna öfvertyga sig allenast genom en blick på den för den siste General-guvernören i vårt land, nemligen den i Skåne år 1801 tillsatte, utfärdade instruktion, af den 9 Februari nämnda år.
Till hans magt och myndighet kan man sluta riktigast af de i 1 § af instruktionen förekommande ordalag, att nemligen han till lugnets upprätthållande, lagarnes efterlefnad och allmänna säkerhetens betryggande egde vidtaga alla »nödiga anstaltem samt alla »tjenliga mått och steg», som med lag och författningar vore förenliga.
Till den ändan ställdes
Domare och andra Embetsman under hans lyduo, Fiskaler och andra åklagare egde han af- och tillsätta, kronans magasiner ställdes under hans inseende och förvaltning, tullverkets tjenstemän blefvo likaledes honom underordnade, och när han anlände till residensstad, upphörde Landshöfdingens funktioner, hvilka af honom öfvertogos, etc.
I utöfningen af denna med högsta militärbefälet förenade magt, hade han icke ens vid sin sida någon ansvarig embetsman till rådgifvare eller föredragande, utan egde han till sitt biträde, antaga en Sekreterare, hvars bibehållande vid sysslan ankom allenast på General-guvernörens #förtroende’».
Om denna myndighet, hvars tilldelande icke kan ifrågakomma utom under en envåldsregering, icke, på sätt annorstädes med General-guvernörer varit fallet, äfven sträckte sig till ecklesiastik-ärendena och till utöfvandet af någon domsrätt, så var densamma likväl med det år 1809 införda nya statsskick så oförenlig, att det förbud deremot, som blifvit i 46 § Regeringsformen intaget, synes temligen öfverflödigt.
Att något försök att öfverskrida detta förbud således icke gjorts genom att åt Landshöfdingen på Gottland öfverlemna, jemte den rent administrativa myndigheten, äfven befälet öfver den derstädes inrättade beväring, torde ock redan af det anförda vara klart.
Hvad åter angår de olägenheter, som de begge embetenas förening i en person förmenas medföra, har motionären väl framlagt några klagomål öfver åtgärder, sorn han ansett antingen stå i strid med den på ön upprättade s. k. militärkonvention, eller eljest lemna ur sigte befolkningens behof och fördelar; men då det ej lärer kunna ifrågakomma, hvad ej heller motionären begärt, att göra Konungens Befallningshafvande på ön till en instans, hos hvilken Militär-befälhafvarens åtgärder skulle kunna öfverklagas, och hvilken skulle ega magt att dem undanrödja, kan Utskottet ej inse, att åtskiljandet af de begge embetsbefattningarne skulle innefatta någon borgen för att icke samma förment obefogade åtgärder Allmänna Beivdrs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 7 kunde fortfarande af Militärbefiilhafvaren beslutas, eller att ieke inncvånarnc blefve fortfarande, likasom nu, hänvisade att på högre ort förskaffa sig rättelse.
I öfrigt vill Utskottet, med hänvisning till hvad sistlidne riksdags EkonomiUtskotts ofvan omförmälda Betänkande innehåller, såsom tillägg dertill endast fästa uppmärksamheten derå, att ifrågavarande
Militärbefälhafvare-befattning icke är fullt jemförlig med motsvarande befattningar i distrikten å fasta landet.
Under det nemligen de trupper, som stå under de sednares befäl, bestå af indelta och värfvade regementen med den fullständiga militäriska organisation, som utgör kännetecknet på en stående aimée, är deremot det manskap, Öfver hvilket den förstnämnde har befälet, allenast ett slags milis, hvars åtagna, genom den s. k. konventionen på det strängaste begränsade, skyldigheter i afseende på krigstjenst blifvit afpassade efter möjligheten att tillika sköta de befattningar, som utgöra medlemmarnes egentliga näringsfång, en förening af civilt yrke och militärisk tjenstgöringsskyldighet, som har sin motsvarighet i föreningen af den civila och militära styrelsen och förvaltningen.
Att denna sednare under fredstid bör af en och samma person kunna handhafvas till öns fromma, synes desto heldre antagligt, som länsstyrelsen i öfrigt är inom detta, rikets minsta, län inrättad på samma sätt som i de öfriga länen, och Landshöfdingen alltså har till rådgifvare och biträde i den civila förvaltningen både Lands-sekreterare och Landskamererare.
Att åter för händelsen af ett hastigt påkommande krig denna förening af begge befattningarne är i anseende till öns belägenhet och svårigheten att komma densamma till undsättning, högst lämplig, och att genom dessa befattningars åtskiljande icke skulle befordras utan snarare motverkas den nödvändiga skyndsamheten i erforderliga försvars-åtgärder, lärer vara ovedersägligt.
Utskottet hemställer alltså jemväl nu, att omförmälda motion ej må till någon åtgärd föranleda.
Reserva tioner; af Herr Falhem, Antlers Medin från Kronobergs, Ola Jönsson från Malmöhus, Jöns Persson från Blekinge, Eric Johan Rudberg från Calmar, Lars Ersson från Södermanlands och Olof Lagergren från Gottlands län: »Då Utskottet förklarar den ifrågavarande sammansatta civil-militära styrelsen icke vara något General-guvernörskap i grundlagens mening, emedan Landshöfdingcn-Militärbcfälhafvaren icke skulle ega fullt så omfattande myndighet, som 8 Allmänna llcsvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande ,\:o SS. ilen för General-guvernören i Skåne 1801 utfärdade instruktion tilläde den sistnämnde, så nödgas jag anmärka, att jag icke kan anse ett sådant skäl fullgiltigt, enär grundlagen icke med ett enda ord antyder att det förbjudna Generalguvernörskapet skulle vara just ett dylikt, som det, hvilket varit tillsatt i Skåne, utan i största allmänhet förbjuder allt hvad som kan anses såsom Generalguvernörskap.
General-guvernörskaps tillvaro bestämmes hvarken af namnet, ty en myndighet med ett
General-guvernörskaps egenskaper kan lätt gifvas en annan benämning och förblifver dock en sådan institution, som grundlagen förbjuder, eller genom den mer eller mindre utsträckta myndighet, dess innehafvare får sig tilldelad, ty sådant beror på bestämmelser för hvarje gång och på den utnämnandes syftemål med institutionen för tillfället.
Den omständighet, sorn konstaterar Gcneral-guvernörskapets tillvaro, är tvärtom, enligt mitt förmenande, föreningen af den civila och militära myndigheten, den civila må nu vara mer eller mindre utsträckt till domareväsendet och andra grenar af statslifvet, det befintliga General-guvernörskapet mer eller mindre absolutistiskt och allsin äg tigt.
Då Utskottet förklarar, att
General-guvernörskap icke kan ifrågakomma utan under en envåldsregering och att således förbudet deremot i 46 § Regeringsformen »synes tern ligen öfverflödigt», så hemtar jag deraf ett ytterligare stöd för min åsigt, att
Utskottet icke rätt uppfattat begreppet »General-guvernörskap», ty om icke det i den mening, som grundlagen alser, kunde »ifrågakomma under nuvarande konstitutionela styrelsesätt, så hade väl icke grundlagsstiftarne enkom för förbudet emot detsamma i grundlagen infört en ny paragraf.
Att ett sådant General-guvernörskap, som det i Skåne af 1801, icke under nuvarande konstitutionela förhållanden kan upprättas, utan att. kränka äfven andra grundlagens bud, än ifrågavarande 46 g af Regeringsformen, vill jag hålla för sannolikt; incn deraf synes ock antagligt, att nämnde paragraf icke blott afsåg sådana Generalguvernörskap, som det i Skåne, hvilket redan nämnde paragraf förutan, enligt Utskottets egen åsigt, vore omöjligt i sin gamla omfattning, utan äfven alla andra slags General-guvernörskaper och således äfven ett så till magten inskränkt och begränsad!, sorn det, hvilket jag anser nu vara till finnandes på Gottland genom den högsta civila och militära magtens förening i en hand.
Men afgörandet af frågan om grundlagens mening i detta fall, hvarom Utskottet och jag hysa olika tankar, tillhör ett annat forum, och jag vill derföre blott framhålla, att jag äfven i afseende på motionen, såsom innefattande ett önskningsmål, kommit till annan slutsats än Utskottet.
Motionen afser icke att göra Landshöfdinge-embetet till en högre instans öfver Militärbefälhafvaren, hos hvilken högre instans de under militärbefälet i militäriskt hänseende lydande skulle Allmänna Besvärs- och Ekonomi Utskottets Betänkande A',o S8. '3 skulle kunna klaga öfver militåriska förfoganden, sorn de ansågo oberättigade, utan, efter mitt förmenande, att den civila myndigheten skulle få en sidoordnad ställning till den militära och utgöra den länk, hvarigenom innevånarnes borgerliga förhållanden förmedlades med försvarsväsendet, alldeles såsom
Landshöfdingarne på fasta landet utfärda de kungörelser och vidtaga de förfoganden, hvarigenom till viss ålder komna ynglingar öfverflyttas från en rent civil ställning till en plats inom militärväsendet såsom beväringsskyldiga.
Det tillkommer härvid icke Landshöfdingarne på fasta landet att upptaga klagomål öfver regementsbefälets åtgärder; men det tillkommer dem att på förhand tillse, det icke någon obehörigen pålägges annan beväringspligt, än de^la gstadgade, och på samma sätt har motionärens syfte varit, att Landshöfdingen på Gottland måtte vara ojäfvig och i tillfälle att genom vägrad kungörelse och verkställighet af mot bevärings-konventionen stridande militär-föreskrifter förekomma Gottländska beväringspligtens utsträckning utöfver den genom konventionen stadgade gräns.
Att lian icke kan såsom Landshöfding vara i tillfälle at mot sig sjelf såsom militärbefälhafvare utöfva en sådan emot misstag skyddande magt, bör vara så mycket mera klart, som Landshöfdinge-instruktionen gör Landshöldingens enskilda åsigt till bestämmande och afgörande inom Landshöfdingeembete!.
Hvarföre Landshöfdingen på Gottland skulle mera än Landshöfdingarne i rikets öfrige län göras jäfvig i fråga om att förhindra oberättigade anspråk på beväringspligtens fullgörande utöfver stadgade gränser, kan jag åtminstone icke inse, och jag linner derföre också motionärens önskan om rättelse i detta fall fullkomligt befogad.
Men för detta för Gottlands innevånare vigtiga önskningsmål talar icke blott rättmätigheten af lika ställning med fastlandet i fråga om kontroll på militärbefälets anspråk på de beväringsskyldiges fullgörande af sina militära pligter och civil-myndighetens rätt och skyldighet att icke gå militärbefälet tillhanda utöfver gällande beväringsföreskrifter, utan äfven rättmätigheten i länets innevånares anspråk, att Gottlands Landshöfding måtte få odeladt egna sig åt sitt civila värf, liksom alla andra Ländshöfdingar i riket.
Det är för öfrigt, enligt mitt förmenande, vid lönestaternas fastställande afsedd regel, att en embetsman i en Landshöfdings ställning icke skall upptagas af annan befattning, hvarföre den begagnade utvägen att åstadkomma en afvikelse härifrån genom ett blott förordnande synes mig föga värd att godkännas och anlitas.
Då Utskottet för händelse af krigstid framhåller behofvet och fördelen af den militära och civila magtens förening, tror jag det utgår från ohållbara ut gångspunkter, enär, om någonsin, den militära chefen behöfver vara fri från annan omtanka, än den om truppens taktiska förande, detta inträffar under kriget inför fienden, och om någonsin den högsta civila myndigheten behöfver få ostördt egna sig åt sitt administrativa kall, så är det under ett krig, sein Bih. till 11.
Brot, {862 & {863. 8 Sand. ii Uäfl. 3 10 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vlskottets Betänkande N:o S9. erfordrar så utomordentligt stora uppoffringar af det borgerliga samhällets tillgångar, och hvilka det tillhör honom att anordna och fullgöra.
Jag hemställer således att Rikets Höglofliga Ständer må besluta i öfverensstämmelse med motionens syfte. A: o 5.9, Ank. till Exp.-Utsk. den 2 Febr. 18 63, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af vackla motioner angående dels enskilda bankers upphörande, dels vilkor en för mj oktroj, dels ock privatbanksedlars användbarhet i den allmänna uppbörden.
De motioner i berörda ämnen, öfver hvilka, i följd af vederbörlig remiss, Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har att afgifva yttrande, äro alla väckta inom Hedervärda Bonde-Ståndet och innefatta följande skärskilda förslag, nemligen af Per Eriksson från Gefleborgs län (motion N:o 93): vatt alla enskilda banker vid nuvarande oktrojera tilländagående måtte upphörav; af Per Persson från Carlstads län (motionen N:o 504): vatt Rikets Ständer, med afseende på den stora vinst de enskilda bankerna lemnade delegarne, måtte för sin del besluta samt i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla, att Kongl. Majit ville, bland vilkoren för nya oktrojera meddelande åt enskilda banker, föreskrifva, att när årliga vinsten å bankrörelsen uppgår till iner än tio procent å det kontant insatta kapitalet, öfverskottet skall af vederbörande bankstyrelse redovisas till Landstinget för att användas till industriela och allmänt nyttiga företag inom bankens distrikt, hufvudsakligen till förbättring af kommukations-anstalter och beredande af arbetsförtjenst»; samt af Liss Lars Olsson från Stora Kopparbergs län (motionen N:o 400): vatt då Staten genom oktrojerande af enskilda banker i allmänna rörelsen framkallat deras sedlar, hvilka numera till en stor del undanträngt Riks-bankens, Staten äfven måtte i krono-uppbörd och annan liqvid desamma mottaga så länge sedelutgifningsrätt är dessa banker medgifven.» Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskoilels Belänkande A!.o 39.
Den förstnämnda af ofvanberörda motioner har inom Ståndet framkallat en diskussion, hvarunder, enligt hvad Utskottet tillhandakommet protokollsutdrag utvisar, en mängd ledamöter, såsom det vill synas, nära nog hälften af Ståndet, yttrat sig instämma i motionen antingen ovilkorligt eller under vilkor, som åtminstone tillkännagifva önskan om de nuvarande privatbankernas utbytande mot andra dylika anstalter; hvarjemte åtskilliga talare förklarat sig benägne att biträda förslaget om privatbankernas upphörande, så framt
Riks-banken förmådde öfvertaga deras penningerörelse.
Ehuruväl röster, inom nämnda
Stånd äfven höjt sig till försvar för privatbankerna, vittnar dock nämnda diskussion inom det Stånd, som representerar allmogen i landet, att privatbankerna mångenstädes uppväckt ett ganska starkt missnöje, hvars orsaker väl äro lätta att finna, men hvars undanrödjande synes för dessa banker angeläget, såvida de vilja försäkra sig om det förtroende hos allmänheten, hvilket är vilkoret för en privatbanks fortfarande tillvaro.
Nämnda orsaker måste vara, att den mängd sedlar, de särskilda bankerna utsläppa i allmänna rörelsen, äro till utseendet af en alltför stor mångfald och brokighet, hvilket på landsbygden ger anledning till förvirring och oro beträffande hvad som bör anses verkligen representera mynt eller icke; att dessa sedlar icke äro i all slags liqvid användbara, i det de nemligen hvarken i Kronans uppbörd eller såsom betalning för bördad jord emottagas; samt att tillgång icke är beredd att, utan besväret af en alltför långväga resa, få dessa sedlar invexlade i verkligt mynt.
(I öfrigt har man väl hört klagas öfver att de lättade lånetillfällen, som öppnas genom inrättande af enskilda banker, uppmuntra till skuldsättning, och att privatbankerna draga en oskälig vinst på sina penningar; men det är klart att i det förra hänseendet skulden ej bör kastas på bankerna, och att det sednare inkastet snarare bevisar motsatsen af hvad dermed vill bevisas, eller att antal flera dylika anstalter äro för kreditcirkulationen behöfliga.)
Ofvan anförda olägenheter äro deremot visserligen af beskaffenhet att förtjena uppmärksamhet.
Men då de äro beroende ensamt af bankernas sedclulgifnings-rult, synes det yrkande, som nu är föremål för pröfning, åtminstone böra inskränkas dertill, att sådan rätt må upphöra och privatbankerna alltså lemnäs i fortfarande besittning af andra operationsgrenar, hvilka ovedersägligen äro till gagn för allmänna rörelsen.
Frågan vänder sig således egentligen omkring den omförmälda sedelutgifningsrätten.
I afseende härå hyser Utskottet likväl tvekan att understödja en motion, som går ut derpå, att alla nuvarande privatbanker skola betagas denna rättighet.
Samtliga dessa bankers så kallade oktroj tilländagå]'under loppet af år 1867, och ehuru Utskottet ej är i tillfälle att bedöma, hvilka medel
Riksbanken för närvarande eger att ersätta en eller flera upphörda privatbanker, är det likväl Allmänna Besvärs och Ekonomi Utskottets Betänkande N:0 59 påtagligt att en indragning på en gång af alla dessas sedlar skulle för allmänheten innebära en verklig olycka, emedan det är utom allt tvifvel, att Riksbanken och de på understöd från denna grundade filial-bankerna icke skulle förmå att i allmänna rörelsen hålla ett rörelsekapital, som i någon väsendtlig mån ersatte det inan droge ur densamma.
Indragning af privatbankerna, såsom sedelutgifvande banker, är dessutom ej på kalladt af någon sådan anledning, som innebär verkliga vådor för det allmänna.
Den för dem gällande lagstiftning innefattar i sådant hänseende tillräckliga garantier och en tillförlitlig gradmätare för bankernas förmåga att inlösa sina förbindelser, är det förtroende hvarmed deras sedlar i handel och vandel emottaga*, och användas såsom betalningsmedel, likasom man ej bör förbise, att det i sednare tid och under nuvarande banklagstiftning saknas exempel på att privatbank vägrat eller varit urstånd att inlösa sina sedlar.
Utskottet föreställer sig fördenskull, att privatbankerna, dertill manade ej allenast af fosterlandskärlek utan äfven af omtanka om egen fördel, som bjuder dem att söka förvärfva allmänhetens välvilja, derest de skola kunna påräkna att fortfarande få utöfva den vinstgifvande rättigheten att utsläppa sedlar, skola vidtaga sådana åtgärder att ofvanotnförmälda olägenheter för allmänheten undanrodjas, och att de vilkor privatbankerna vid begäran om förnyad oktroj erbjuda, blifva härpå beräknade, hvarmed tillfälle yppas att lemna företräde åt dem, sorn visa sig rigtigast uppfatta sina förbindelser mot det allmänna.
Med stöd af det anförda, anser sig Utskottet emellertid för närvarande sakna giltig anledning att understödja Pehr Erikssons ofvanberörda motion.
Vidkommande Per Perssons förslag, att privatbankerna skulle åläggas till det allmänna afstå den vinst, som öfverstigpr 10 procent å det af delegarne insatta kapital, torde Utskottet kunna undgå att ådagalägga den påtagliga orättmätigheten af ett så ovanligt beskattningssätt, hvilket motionären sjelf sannolikt ej skulle önska tillämpadt på näringar och industrigrenar i allmänhet; utan hemställer Utskottet, att denna motion må lemnäs utan afseende.
Hvad slutligen angår Liss Lars Olssons motion, må till en början anmärkas, hurusom det förslag, som deri framställes, leder till just det, som de begge öfriga motionärerna velat förekomma eller minska, nemligen en oerhörd vinst för privatbankerna.
Den vinst de nu draga på sin sedelutgifning — förklarlig ur det enkla faktum, att dessa sedlar, som ej äro annat än privatbank-bolagens skuldförbindelser, löpa utan ränta — komme naturligtvis att ökas i samma mån, som bankerna undginge att dessa sedlar invexla.
En sådan invexling skulle mera sällan ifrågakomma, än då man åtminstone för att kunna verkställa liqvid Allmänna Besvärs- och Ekonomi Utskottets Betänkande N:o 59. 13 ned Kronan nödgas förskaffa sig verkligt mynt.
Och då man känner af erfarenhet, det svårigheten för en banks sedlar att å en drt hålla sig ute i allmänna rörelsen är till ej ringa grad beroende af bankens närbelägenhet, är det lätt att inse, att Riksbankens sedlars cirkulationsområde ej skulle sträcka sig långt utom Stockholm och de få platser, der densamma har lånekontor, och att samma sedlar åtminstone i de orter der privatbanker finnas, skulle af dessas sedlar alldeles utträngas, hvarigenom
Riksbankens vinst på sedelemissionen minskades för att på privatbankerna öfvergå.
Detta är dock en omständighet af ringa vigt i jemförelse med de äfventyr förslaget i öfrigt innebär.
Genom detsammas antagande omintetgjordes nemligen den förnämsta kontrollen på privatbankernas för måga att inlösa sina förbindelser, hvilken nu utöfvas genom den ständigt påkallade invexlingen af deras sedlar; och lockelsen att utsläppa ett för stort antal sådana skulle sakna nödigt återhåll.
— Utskottet, som hittills endast betraktat frågan ur synpunkten af de förmåner, sorn skäligen kunna privatbanker beviljas, och wider förutsättning af deras vederhäftighet, lärer ej behöfva framhålla de oberäkneliga följderna af ifrågavarande förslag, i händelse af en penningkris, under hvilken en eller flera banker blefve insolventa.
Det torde bland annat vara klart, att i händelse Statsverkets tillgångar befunnos till stor del utgöras af dylika bankers icke genast realisabla sedlar, sådant till och med skulle medelbarligen inverka på Riksbankens förmåga att upprätthålla myntvärdet, hvilket är dess förnämsta uppgift: och under en sådan kris skulle liela provinsers befolkning, hvars förnämsta betalningsmedel utgjordes af dylika sedlar, störtas i olycka.
Förtroendet till privatbankernas vederhäftighet är nu visserligen stort, emedan denna stundligen håller profvet i följd af den kontroll, hvars uppliäfvande ifrågavarande förslag likväl skulle medföra.
Men att under intrycket af detta förtroende förändra lagstiftningen i afseende på sådan kontroll, utan hänsyn till en i fram tiden möjligen inträffande förändring i penningeställningen, lärer ej kunna försvaras; och Utskottet föranlåtes på dessa och andra skäl, som ej torde behöfva framläggas, vördsamt hemställa, att Liss Lars Olssons ifrågavarande motion ej rnå bifallas.
Reserv a tion er: af Friherre Alströmer, C. J. O.: »Sedan Utskottets majoritet, i strid med min åsigt, beslutat att, utan sammanträde med Banko-Utskottet och utan att ens taga närmare kännedom om dc genomgripande förslag till omorganisation af Rikets 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande iV:o 59.
Bank och landets bankrörelse i allmänhet, hvilka blifvit till sistnämnda Utskott remitterade, till behandling företaga den i första punkten af detta Betänkande förekommande motion om de, enskilda bankernas upphörande vid nuvarande oktrojers utgång, vill det synas mig som
Utskottets yttrande i denna del åtminstone bort inskränkas till följande: