Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Efter plåtens tagande följa i ordningen den- sammas framkallande och fixering, två proce- durer, som emellertid här ej kunna upptas till behandling, utan hänvisas till de utförliga och i allmänhet tillförlitliga handböcker, som finnas för amatörer att tillgå, specielt till den af re- daktörer för Fot.
Tidskrift hr A.
Roosval verk- ställda öfversättningen af Pizzighelli ' s hand- bok.
I - förbigående kan anmärkas, att man nume- ra vid framkallandet kan slippa bli brunfär- gad om fingrarne, ty man kan nu välja mel- lan flere olika slag af framkallningslösningar, så att man ej för att få vackra plåtar behöf- ver vara hänvisad till den otrefliga pyrogallus- syran, alla snygge dödliges förskräckelse, då den lifligen delar med sig af sin färg åt allt, som den kommer i beröring med.
Efter framkallande, fixering och därmed sam- manhängande sköljningar kommer torkningen af plåten.
När plåten (eller negativet) är full- komligt torr, kan man begagna den till kopie- ring.
Denna procedur går så till, att man lägger plåten i en s. k. kopierram mot ett Ijuskäns- ligt papper.
När kopieringen är fullbordad, följa toning och fixering af papperskopian (den positiva bilden).
Ljuskänsligt papper fin- nes af många olika slag, och bruksanvisning j medföljer vanligen papperet.
För amatörer torde vara lämpligast att begagna s. k. Aristo- papper, som är mycket bekvämt att handtera, och vid hvilket man kan sammanslå tonings- och fixerlösningen till en.
Efter toningen och fixeringen följer skölj- ning i vatten.
Därefter klistrar man upp ko- pian eller låter den torka sådan den är.
Sådant är i största korthet tillvägagåendet vid fotografering.
Mången tycker kanske af denna beskrifning, att det månde vara tämli- gen inveckladt och tråkigt att vara fotograf.
Har man blott kommit förbi de värsta stötestenarne, blir man mer och mer intresserad för saken; man ser, att resultaten bli bättre och bättre, och länge dröjer det kanske ej, förrän det går därhän, att man anser, att de stunder man tillbringar i sitt laboratorium äro de trefligaste på hela dagen.
Så har det gått med mig, och så antar jag, att det går med det stora flertalet af dem, som med den allra minsta gnista af artistisk och estetisk begåfning slå sig på att fotografera.
Saken är ju för öfrigt helt naturlig.
Blan kan med relativt ringa hjälpmedel enkelt och snabbt afbilda sina när- maste, vänner och bekanta, familjescener, vyer och allt möjligt.
Retuchering kommer högst sällan i fråga; behöfves den — t. ex. om felaktigheter förekomma i plåten — är nog bäst att lämna bort plåten till en yrkesfoto- graf, ty retuchering är en mycket delikat sak.
För öfrigt är för amatören att märka, att vill han så billigt som möjligt drifva sin » rö- relse », bör han endast i nödfall köpa färdiga lösningar.
Bereder han dem själf, hvilket ej alls är svårt, blir det nämligen mycket billigare, än om han köper dem färdiga hes hrr foto- grafihandlande.
* * * Ja, nu vill jag ej längre uppta tidningens antagligen förut strängt anlitade utrymme.
Min afsikt har blott varit att fästa uppmärksam- heten hos Iduns många läsarinnor vid ett täm- ligen nytt arbetsfält, amatörfotografens.
Isyn- nerhet är sommartiden med sina ljusa dagar lämplig för saken.
Då erbjuda sig ock vackra motiv öfverallt, och då kan det vara trefligt att på längre eller kortare vandringar i B k o g och mark, på resor på ångbåt och järnväg medföra en så minnesgod kamrat som en kamera.
Från lidandets oeh b a r m h ä r t i g h e t e n s v ä r l d.
N å g r a S t o e k h o l m s b i l d e r af Cecilia Bådth-Holmberg.
Frälsningsarméns räddningshem.
(Forts.) I mån af hemmets utveckling hoppas man kunna i arbete i egna sociala fabriker behålla dem, för hvilka deras opålitlighet eller förflut- na stänga hvarje annan utväg.
Tiden för vistandet vid hemmet växlar van- ligen mellan två månader och ett år.
Ingen kvarhålles mot sin vilja, men den som en gång aflägsnat sig utan tillstånd, blir ej gärna åter emottagen.
Flere svaga och sjuka kvinnor haf- va fått kvarstanna i arbete för hemmets räk- ning.
Ingen tung stämning råder i denna krets; det ingår, som bekant, i frälsningsarméens pro- gram att söka vinna » själar åt Gud » vid klang af flöjter och cymbaler eller med andra ord genom ett slags » glad » kristendom, med » ha- lelujafrukostar » och » hosiannamiddagar », med ropande och bullersamt uppträdande, det vi så väl känna från gator och gränder eller från landsbygden, där man stundom får se hela » ar- mékårer » framtåga med » flygande fanor och klingande spel ».
Men denna unga kvinna, som är » kapten » vid räddningshemmet, kommer en att förgäta dessa upptåg; hennes stillsamma väsen och trohjärtade tal — hvilket i början lockar ett löje på ens läppar, späckadt som det är med allehanda underliga fraser och uttryckssätt — låter en känna, att hennes uppgift i hvarje fall är mera inåtvänd, är att verka mera så att säga i det tysta och dock med en prägel af hoppfull förtröstan.
Ty det är ej med tal om dom och fördömelse man här söker skrämma en kanske redan af ångest och förtviflan gri- pen kvinna till att upphöra med sitt van- ärande lif; man söker i stället ingifva hopp om tillgift och tro på, att det kan gå att vän- da åter.
En kvinna är dock sällan så djupt fallen, att hon ej själf känner sin skam; de flesta, som intagas å räddningshemmet, äro van- ligen också tungsinta och sorgbundna — » det är därför mycket viktigt, att vårt hem är ge- nomträngdt af en glad och frisk gudsfruktan », yttrade också min kapten.
Ja väl, men — — den » glada » sång med trallar och drillar till Guds ära och Kristi lof, som i det samma ljuder från arbetsrummet näst intill, och som allt em eliaråt af bry tes af ett högt skratt eller af profana utrop om garn och tröjor — den tillhör dessa » arméens » re- ligiösa former, som väl torde tåla vid en re- formation.
Det är dock möjligt, att denna lägre form af religiositet, som stöter den granntyckte och icke minst i estetiskt hänseende är vidrig, är behöflig för dessa föga utvecklade varelser, som här utgöra föremål för arméens barmhärtighets- sträfvan; säkert är, att mången af dem, som ej skulle hafva gagn af ett besök i ett pietis- tiskt bönehus med mera suckan i stämningen, af frälsningsarméens bullersamma bönemöten känner sig helt upplifvad.
Innan man lämnar räddningshemmet vid Luntmakaregatan, bör man bese dess arbetsrum och lokaler.
I ett större rum, ganska gladt och med bi- belspråk i arméens » glada » anda på väggarna, håller en hel del kvinnor på med att sticka, nysta garn m. m., hela högar af stickad röd tröjväf ligga på golfvet; arbetet går med en viss fart, och de flesta se belåtna ut; alla äro de helt unga eller medelålders kvinnor, somli- ga med snälla ansikten, andra med grofva drag, ingen enda sådan, att man kunde tro hennes skönhet hafva frestat henne till fall.
För dem alla var fallet hufvudsakligast och från början endast en bekväm utväg att få bröd, en matfråga.
Egendomligt intryck gör det att bland dessa kvinnor se två små tre, fyra års barn springa omkring och leka — två små klarögda rödkindade bytingar, som fräls- ningsarméen ryckt undan något ställe, hvilket med mera rätt bör kallas håla än hem, och som, medan de ännu äro så små, vårdas här.
Deras tarfliga skatter, en sönderbruten trä- häst och mera dylikt, skuflades ej omildt un-
IDUN dan, oaktadt de lågo i vägen för de arbetan- de, och månget sorgset ansikte log vid bar- nens joller, mången af last sölad hand for smekande öfver deras ljusa hufvuden; det syn- tes, att dessa barn öfvade sin omedvetna mis- sionsgärning: syndens kvinnor vållade de små intet ondt, men dessas oskuld och deras till- litsfullt utsträckta armar väckte till lif goda kvinnliga känslor.
Ett annat rum utgör » syateliern »; det ståt- liga Damnet motsvaras ej af verkligheten: i ett litet trångt rum håller en afdelning på att sy linnesöm — den gamla kvinnan vid fön- stret med det fårade ansiktet är en delirant; hon ser stygg och skygg ut.
Bokbinderiet däremot är stängdt, enär f. n. ingen afsättniog finnes för dess verksamhet.
Tvärs öfver gården ligger en liten byggnad, som inrymmer kök och matsal; det är ett slags » ryggåsstuga » med långa bord och bänkar, där de gemensamma måltiderna intagas.
A f de 35 kvinnor — den yngsta 14, den äldsta 4 0 — 5 0 år gammal — som f. n. finnas eller kunna rymmas i räddningshemmet, bo el- ler ligga ej mer än nio på själfva platsen.
» Utrymmet är så litet » — sannt nog; man nä- stan häpnar öfver, att den lilla byggnaden dock kan inrymma så mycket.
Sjutton af kvinnor- na bo i närheten i en därtill hyrd våning vid Surbrunnsgatan.
En » kapten » n:r 2 — ägare af det ljusa ansiktet i portluckan — följer en dit och förevisar bostaden, en ganska stor och rymlig våning i mera modern stil, stängd om dagarna och endast afsedd att tjäna till uppe- håll under natten.
I köket stod emellertid en kvinna, syssel- satt med att » prässa » röda tröjor, en äldre kvinna med ett högst frånstötande yttre, grå- gul i ansiktet, lömsk i blicken, gråsprängd i håret.
Denna kvinna hade varit på tukthus flere gånger om, och, sade den ljusa » kapte- nen », helt visst hamnar hon där åter, när hon kommer pä egen hand.
Ur våningen kunde hon emellertid ej komma, enär denna var läst.
Hon bar ett tatueradt märke, några inbrän- da ord, på handleden: » det där är minne af någon » vän », upplyste den ljusa sedan, » så- dana ha de, alla våra flickor, på axlar, armar bröst — — » Om ej hon och hennes kamrat, kaptenen n:r 1, kände sig oroliga eller ängsliga att stän- digt vistas bland dessa kvinnor, och om de — så unga — kunde uppehålla respekten?
» Ja, hur svåra klagomålen än äro från fän- gelset, så visa de aldrig oss någon ohöflighet — de veta, att vi älska dem, och det är sä- kert, jag älskar mitt arbete, ja, jag älskar det så högt, så högt så — — — » En ström af ord flödade, liknande en många gåDger repeterad utanläxa, medan det ljusa an- siktet förblir alldeles uttryckslöst och en fres- telse att le åter bemäktigar sig den lyssnande.
Denna frestelse försvinner dock åter inför detta långt mera sägande faktum, att dessa båda » frälsningskaptener » i själfva verket af fri vilja åtagit sig en mycket både stor, god och svår, i sann mening kristlig lifsgärning, på hvilken högst få kvinnor skulle vilja pröf- va sina krafter, och med hvilken ännu färre skulle kunna gå i land, äfven om de vore i besittning af en större intellektuel uppfostran och finare vanor, än hvad som kommit på de flesta kvinnliga frälsningsofiicerarnes lott.
•• — BIDRAG I ALLA ÄMNEN MOTTAGAS MED TACKSAMHET.
Att söka lyckan en larmande hop Drog vägen fram med buller och rop.
Beslöjad och stum en kvinna kom.
De störta framåt och se sig ej om.
Hon ler och undan slöjan drar.
De äro förbi.
Det Lyckan var.
Åttio år fyllde den 30 juni enkefru Sophie Berg, född Unonius.
Dagen firades på hennes vid Saltsjön vackert belägna landtställe Nedre Manilla å Djurgården af en stor krets af släkt o c h vänner, hvilkas känslor af tillgifvenhet o c h vördnad tol- kades i hjärtliga ordalag af f. d. tullförvaltaren Unonius, den bekante författaren till » Minnen från en 17-årig vistelse i Amerika », själf nu snart 82- årig.
Fru Berg är i besittning af oförminskade själsförmögenheter o c h äger en för sina år god hälsa samt ovanlig liflighet.
Hedrad landsmaninna.
Fröken Hildegard Werner — sedan en längre tid bosatt i England — har invalts till » Associate of the Royal Char- tered Institute of journalists in England ».
Fröken Werner är den första kvinna i hela norra Eng- land, s o m vunnit denna hedersbetygelse för litte- rära bidrag till engelska o c h utländska tidningar.
En kvinnlig italiensk läkare, fröken Pallie de Beassecchi från Milano, vistas sedan någon tid i hufvudstaden för att dels studera den svenska sjukgymnastiken, hvilken hon tänker lära under ledning af prof. Kjellgren på Sanna vid Jönköping, och dels taga kännedom o m vårt lands sjukhus, synnerligast barmhertighetsasylen och stiftelserna.
Fröken Beassecchi har förut studerat vid univer- siteten i Paris o c h Dresden, på hvilken senare plats h o n erhållit doktorsgraden.
Hon har, trots sin ungdom, äfven hunnit med att i sitt hemland hålla föreläsnirgar om utvecklingen af den moderna gymnastiken.
Svenska a / liden i utlandet.
Näst förlidne torsdag afled i Köpenhamn öfverhofmarskalken Carl Ludv.
Lovenskiolds efterlämnade maka, Au- gusta Lovenskiold, född Lagerheim, i en ålder af 64 år.
Friherrinnan Lovenskiold var svenska till börden; dotter till excellensen frih.
Elias Lager- heim, föddes hon 1828 och bars till dopet af konung Carl XIV Johan samt blef gift med baron Lovenskiold 1852.
Damer på kapprodd.
Äfven våra damer börja nu ägna sig åt den friska sporten på sjön.
Lilla Valdemarsklubben är namnet på ett kapp- roddssällskap af damgiggar, som en afton i förra veckan företog sin första kapprodd för året, om- fattande två afdelningar: en för treårade jullar och en för fyraårade giggar.
I första afdelningen inkom » Zenia » s o m första båt på en tid af 14 min.
42 sek. och erhöll första priset.
I andra täflingen, där sju båtlag deltogo, inkom först » Ceefai » på 14 min.
4 sek. och erhöll klubbens bronsmedalj; närmast inkom » Julie », rodd af fyra unga flickor (af hvilka den äldsta var 16 - 1 7 år).
Banan var tagen mellan Augustendal och Svin- dalsviken fram till Grönudden, en våglängd af 1,2 eng. mil.
Såsom kavaljerer medföljde några båt- lag idrottsmän.
* Folkskollärarinnorna skola träffas.
Ett allmänt svenskt folkskollärarinnemöte är nämligen ämnadt att hållas i Jönköping den 6 eller 11 inst.
På mötet komma att behandlas dels skol- frågor, sådana som om slöjd, kokskolor, samun- dervisning, dels angelägenheter s o m hufvudsakli- gen röra kårens medlemmar.
Författarinna och café-sångerska.
An- nie Vivanti är en ung italiensk författarinna af den » veristiska » (realistiska) riktningen.
Hon är sicilianska, fostrad af den- lavaheta jorden vid Etnas fot, rikt född, bildad — och fantastiskt an- lagd.
En vacker dag var hon försvunnen från föräldrahemmet.
Ett år gick, och på Sicilien hör- des ingenting af den förrymda, tills man en dag läste i tidningarna, att ett café-chantant i Milano hade presenterat sin publik en ny sångerska vid namn Annie Vivanti.
Länge förde hon tribunsångerskans lif.
På fri- timmarne skref hon noveller o c h poesi.
Till ett band af hennes dikter skref Carducci ett företal, och så var hennes literära lycka gjord.
Milanos förläggare slogos o m hennes arbeten, Annie Vi- vanti blef rik på sin penna.
På sina olika studier af lifvet har hon byggt sin stora roman — den, som heter &gt; Marion, artista di café-concertoti, och s o m delvis är skildringen af hennes eget korta, men skiftesrika lif.
Ungefär samtidigt med utgifvandet af nämnda bok förlofvade hon sig med en äldre, berömd ve- tenskapsman.
Denna förbindelse blef " emellertid snart bruten, o c h nu skall den unga sicilianskan fira sitt bröllop med en engelsk lord.
* Atta kvinnliga naturforskare deltaga i det i dagarne pågående skandinaviska naturforskare- mötet i Köbenhavn.
Af dessa äro 2 svenskor, 4 norskor o c h 2 danskor.
* I Serbien finnas numera kvinnliga tulltjänste- män på österrikisk-ungerska gränsen.
Valeria.
NOVELL af I.
T U R G E N J E F F.
För Idun öfversatt från ryskan.
Valeria insomnade ej på länge.
Hennes blod flöt i ådrorna tungt o c h trögt, o c h i hufvudet kände hon en lätt susning — en följd af det egendom- liga vinet, trodde hon, eller måhända förorsakadt af Muzios fantastiska berättelser o c h violinspel.
Först mot morgonen inslumrade hon och hade en märkvärdig dröm.
Hon tyckte sig inträda i en rymlig kammare med lågt, hvälfdt tak — ett sådant rum h a d e h o n adrig i hela sitt lif skådat.
Väggarne voro i sin helhet öfverdragna med blåa porslinsplattor, prydda med fina teckningar i guld.
Taket var af marmor samt uppbars af smäckra, skulpterade pelare af alabaster.
Såväl själfva taket som pelarne syn- tes henne vara hälft genomskinliga: en matt ro- senfärg inträngde från alla håll i rummet och gaf alla föremål en mystiskt entonig belysning.
En smal matta med mjuka kuddar låg midt på det spegelblanka golfvet, o c h nästan omärkbart röko i hörnen höga rökelsekar, föreställande fantastiska vidunder.
Alla fönster saknades.
Dörren, som doldes af ett sammetsförhänge, befann sig i en fördjupning i väggen.
Plötsligt ser hon förhänget sakta röra sig, det föres åt sidan, o c h iri trädde Muzio.
Han hälsar, öppnar sina armar, småler.
Hans starka armar fatta o m hennes kropp.
Hans heta läppar bränna henne, hon sviktar och faller, på kuddarne.
Först efter en ohygglig kamp vak- nade Valeria.
Hon var nästan stel af fasa.
Anuu utan att fatta, hvar hon var eller hvad som händt henne, reste hon sig från sin bädd och såg sig omkring.
En darrning genomflög hela hennes kropp.
Fabio låg vid hennes sida.
Han sof, men hans ansikte som belystes af fullmånens klara sken, var blekt som döden.
Valeria väckte mannen, s o m så snart han öpp- nat ögonen utbrast: » Hvad har händt dig? » » Jag har s e t t.
jag har haft en ohygglig dröm, » hviskade hon, ännu alltjämt darrande.
Men i samma ögonblick hördes några kraftiga toner, o c h båda igenkände den melodi, som Muzio
I DUN 224 spelal för dem, och hvilken han kallat den till- fredsställda, triumferande kärlekens hymn.
Fabio såg frågande på Valeria.
Hon betäckte ögonen, vände sig bort, och båda lyssnade med återhållen andedräkt, till dess musiken tystnat.
När den sista tonen dött bort, gick månen bakom ett moln, och i rummet blef det plötsligt mörkt.
Båda makarne lade sig åter att sofva, utan att någon af dem märkte, när den andre insom- nade.
V. Morgonen därpå kom Muzio till frukosten.
Han syntes vara vid ypperligt lynne och hälsade gladt Valeria.
Hon besvarade hälsningen förvirradt.
En enda snabb blick på honom.
o c h hon ryste för detta själfbelätna, strålande ansikte, för dessa genom- trängande och forskande ögon.
Muzio började ånyo att berätta, men Fabio häj- dade h o n o m genast.
&gt;; Du tyckes ej kunna sofva i din nya bostad?
Min hustru o c h jag hörde dig i natt spela samma hymn som i går. » » Oh, hörde ni? » svarade Muzio.
» Jo, jag spe- lade verkligen hymnen, men jag sof dessförinnan och hade till och med en underbar dröm. » Valeria blef uppmärksam.
» Hurudan var din dröm? » frågade Fabio.
» Jag tyckte, » svarade Muzio, i det han oafvändt betraktade Valeria, satt jag befann mig i en rym- lig kammare med hvälfdt tak o c h dekorerad i österländsk stil.
Skulpterade kolonner uppburo taket, väggarne voro täckta med kakel och fastän där funnos hvarken / fönster eller ljus, syntes hela rummet fylldt af ett rosafärgadt skimmer, såsom vore alltsammans byggdt af någon slags genomskin- lig sten.
I hörnet röko kinesiska rökelsekar, på golfvet lågo kuddar af guld- och silfverstickadt si- dentyg, och under dem var en smal matta.
Jag kom in genom en af ett förhänge dold dörr, och rakt emot mig ur en annan dörr närmade sig en kvinna, som jag fordom högt älskat.
Och äfven nu syntes hon mig så skön, att jag helt och hål- let upptändes af min gamla kärlek. » Muzio tystnade betydelsefullt.
Valeria satt orör- lig.
Hon blef endast allt mera blek, och hennes andhämtning blef allt djupare.
» Då, » fortsatte Muzio, » vaknade jag och spelade denna melodi. » » Men hvem var denna kvinna, » inföll Fabio.
En indisk hustru.
Jag mötte henne en gång i staden Delhi, men hon är ej mer bland de lefvande.
Hon dog. » » Men mannen då, » frågade Fabio, knappt själf vetande, hvarför han gjorde denna fråga.
» Äfven mannen är död, har man sagt mig.
Jag förlorade snart hvarje spår af dem. » » Egendomligt, » anmärkte Fabio, » äfven min hustru har i natt haft en märkvärdig dröm » — Mu- zio betraktade allt jämnt Valeria — » men den har hon ej berättat för mig, » tillade Fabio.
Men då reste sig Valeria o c h gick ut ur rum- met.
Strax efter frukosten aflägsnade sig äfven Mu- zio under förklaring, att viktiga affärsangelägen- heter kallade honom in till Ferrara, och att han ej skulle återkomma före aftonen.
Några veckor innan Muzio återkommit från Österlandet, hade Fabio börjat ett porträtt af sin hustru, afbildande henne som den heliga Cecilia.
Han hade i hög grad fullkomnat sig i sin konst.
Den berömde Luini, e !ev af Leonardo da Vinci, besökte honom i Ferrara, och i det han halp ho- nom med sina råd, delgaf han honom äfven sin store mästares anvisningar.
Porträttet var nästan helt o c h hållet färdigt; blott ännu några pensel- drag behöfdes för att afsluta ansiktet, och Fabio skulle i sanning kunna vara stolt öfver sitt verk.
Efter att hafva affärdat Muzio till Ferrara, be- gaf han sig till sin atelier, hvarest Valeria van- ligtvis väntade honom.
Men han fann henne icke där.
Han ropade på henne, men fick intet svar.
Det kom en plötslig oro öfver honom, och han började söka henne.
I huset fanns hon icke.
Han sprang ut i trädgården, och där, i en af de mest aflägsna alléerna, fann han Valeria.
Med hufvudet sänkt mot bröstet, med händerna kors- lagda öfver sina knän, satt hon på en bänk, och bakom henne, aftecknande sig mot cypressernas djupa grönska, förde en satyr af marmor med ett gement uttryck af skadeglädje i sitt ansikte flöj- ten mot sina tillspetsade läppar.
Valeria blef märkbart glad vid åsynen af sin make, och på hans bekymrade frågor svarade hon, att hon tillfälligtvis led af hufvudvärk, dock ej värre än att hon kunde sitta som modell.
Fabio förde henne med till ateliern, satte sig ned och fattade sina penslar, men till hans stora bedröfvelse var det honom omöjligt att afsluta ansiktet så, som han önskat.
Ej därför att hon var något blek och syntes trött — nej.
Men det kyska, sublima uttryck, som ständigt så hänfört honom, och som gifvit h o n o m idén att framställa Valeria som den heliga Cecilia, det kunde han ej i dag återfinna.
Slutligen kastade han förargad bort penslarne, sägande sin hustru, att han ej var i stämning, och att äfven hon synbarligen ej mådde rätt väl o c h behöfde hvila, hvarpå han flyttade bort staffliet och vände porträttet mot väggen.
Äfven Valeria förekom det, som om hon behöfde hvila, o c h upprepande sin klagan öfver hufvud- värk, begaf hon sig till sofrummet.
Fabio kvarblef i ateliern.
Han kände inom sig en besynnerlig, för honom själf oförklarlig oro.
Tan- ken på Muzios vistelse under hans tak tryckte och plågade honom, o c h dock hade han j u själf bju- dit honom till sig s o m gäst.
Ej så, att han kände sig svartsjuk — huru kunde man vara svartsjuk på Valeria!
— men i Muzio hade han ej återfun- nit vännen frän forna dagar.
Allt detta främmande, dunkla, nya, som Muzio fört med sig från dessa tflägsna länder, och som syntes hafva trängt ho- nom genom märg o c h ben, och alla dessa säll- samma föremål, sånger, magiska drycker, denne stumme malaj, själfva denna skarpa doft, som spred sig från Muzios kläder, hår, andedräkt, allt detta ingaf Fabio en känsla, liknande misstro, j a till och med fruktan.
Och hvarifrån kom då denne malaj, som, i det han passade upp vid bordet, med en sådan pinsam uppmärksamhet betraktade honom, Fabio?
— I sanning skulle man ej ibland kunna tro, att han förstod italienska.
Muzio be- rättade om honom, att han, med förlusten af tal- förmågan, bringat ett stort offer, och att han såsom belöning därför undfått öfvernaturlig kraft.
Hvil- ken kraft?
Och huru hade han kunnat ernå denna kraft genom offret af sin tunga?
Allt detta var ju mystiskt, j a ofattbart!
Fabio gick in i sofrummet till sin hustru.
Hon låg på sängen, påklädd, men hon sof icke.
1 det hon förnam hans steg, darrade h o n; men genast därefter gladde hon sig, alldeles som förut i träd- gården.
Fabio satte sig vid sängen, fattade Vale- rias hand samt frågade henne efter en stunds tystnad: » Hurudan var då denna underbara dröm, som i natt så förskräckte dig?
Liknade den Muzios dröm, som han för oss berättat? » Valeria rodnade och svarade virrigt: » O n e j!
jag s å g.
t IDUN fisk iffclöfMijfiii fir krnimu mh Mimmi PNDER MEDVERKAN AF ^ \ V E (EVA WIGSTRÖM), (§LLEN ^RIES, fRAXHILDA ^ZLÉNA~ ' ^7BL0M, CEC.
3 Å £ANGLET, 1T|ATHILDA Å T H O - ^ L M B E R £EA, ^ I L M A l fJoRDENSVAN, J B I R G E R, S C H O L &gt; £lNDHÉ, " VpAHLENBERG, ' ROOS, J I N N A 3 0 H A N f | 0 R D L I N G, ^ A N I E L ^ A L L S T R Ö M, ^AANS (9EORG G D S T UTGIFYEN AF f R I T H I O F JHELLBERG ^EDBERG, R O M M 1 - J -
IHHEHÅLL.
Uppsatser i ämnen rörande kvinnan och hemmet: N:r H v a d k o s t a r en p a r i s e r f ä r d?