Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Majrts omförmälda Proposition om efterskänkande till Arrendatoren Hultenberg förmån af 1857 och 1858 årens återstående arrende, 2,703 R.dr 25 öre R:mt, samt såsom skäl härför andragit ej mindre Hultenbergs fortfarande betryckta ställning, än äfven den behandling, som vid sisthållna riksdag vederfors Kongl. Majrts nådiga framställning, hvilken, enligt motionärens förmenande, bort behandlas på samma sätt som öfriga Kongl. Propositioner, som ha afseende ä Statsverkets utgifter eller minskade inkomster och förty, sedan två Stånd stannat emot två, lätteligen skolat förekomma till afgörande uti förstärkt Stats-Utskott.
Bil. t. K. M. Nådiga Propos, N:i 43. 37 sel en gång finnes uppförd emellan grannar, den ene ej må kunna, genom förändring i sättet att bruka jorden, å sin sida minska den hägnadsskyldighet, som honom ålegat; men att deremot en jordbrukare kan vinna minskning i sådan skyldighet och förpligta sin granne till deltagande deruti i den mon han visar, att grannen å sin sida njuter förmoii af hägnaden.
I händelse dessa åsigler af Kongl. Maj:t i Nåder gillas, lärer Förslaget i vissa delar böra omarbetas, hvarvid äfven torde komma i öfvervägande, om vittsord till stängsels erhållande må tillkomma annan delegare i hemman, än som enligt * Cap. 5 §. i Skiftes-Stadgan är berättigad att söka skifte.
I alla fall hafva vi ansett oss böra fästa uppmärksamhet å . följande mindre väsendtliga omständigheter: ”Om uti 3 §. ej kunde utmärkas, att grannar, som äro skyldige hålla grind, böra sig emellan fördela detta åliggande, antingen så, att den uppskattas högre än annan hägnad, eller så, att hvar för sig viss tid ansvarar för grindens underhållande;’ — Om uttrycket i början af 6 §.
”Nu kan det hända, att granne i Skifteslag” — icke kunde, till vinnan - 38 Bil. t. K. M. Nådiga Propos. fao 43. de af mera tydlighet, förändras till sådan lydelse: ”Nu kan det hända, att delegare i Skifteslag;” Om icke i 11 §. kunde borttagas förbudet att till stängsel nyttja rishag, helst det är det enda stängselsätt, som, utan större kostnad, på vissa ställen kan användas, och serdeles i större skogar, der mycken tillgång finnes på vindfälle, det icke eller kan kallas skogsödande.
Högste Domstolens öfrige Ledamöter, -Justitife-Råden Temptander, von Rosén, Örbom, Grefve Strömfelt och Friherre Kurck, förenade sig om detta utlåtande:
Att vid underdåniga Förslaget, i hvad det samma angår sådan allmän grund för stängselskyldigheten, alt serskildta till hvarannan i egor angränsande Skiftcslag eller enstaka hemman skulle uti Rågångs-sträokningar dem emellan, äfvensom delegare uti Skifteslag, hvilka genom Stor-eller Enskiften efter förra Författningar, eller delning efter nu gällande Stadga om Skiftes-Verket i Riket, blifvit från hvarannan i egor åtskilde , borde uti skillnadslinier emellan lotterne taga del uti stängsels uppförande och underhållande till hälften hvar, utan afseende på hemmantal, eller egörnes olika rymd, beskaffenhet eller brukningssätt, de anmärkningar onekligen egde rum, att sådant deltagande kunde, i Bil. t. K. M. NMg* Propos. N:o 43.
39 anseende till egors olika vidd och sträckning i längd, falla kostsammare och mera , betungande å ena sidan, än å den andra, samt att, vid de förhållanden att inegor mötte skog och utmark, nyttan af stängseln ej kunde vara eller blifva lika eller jemförlig; men att deremot äfven vore att framställa, att slika förhållanden emellan serskildta Skifteslag mera sällan, åtminstone i de flesta orter, torde förefinnas: att när SkiftesFörfattningarnes föreskrifter om egolottere utläggning i så qvadratformiga figurer, som localen kan medgifva, behörigen iakttagas, stängselskyldigheten för delegarne i ett och samma Skifteslag kan efter hand komma till den möjliga jemnlikhet som må stå att vinna: att af den tillfällighet, att emot ena jordegarens odlade egor den andres utmark gränsar, icke syntes kunna liemtas osvikligt skäl, att den förre alltid skall ensamt vidkännas stängsel i skillnadslinien, då likväl nytta deraf äfven för den senare kan vara eller blifva i flera afseenden, och att det föreslagna ömsesidiga deltagande till hälften af stängning i Rågång emellan serskild te Skifteslag och i skillnadslinier inom ett och samma Skifteslag hade det för sig, att icke allenast vara det enklaste och sådant, att stängseldelningen kunde, utan Landtmätares nödvändiga anlitande, *4q Bil. t. K. M.
Ntidiga Protos.
Ku 43, af jordegarne sjelfve verkställas, utan ock säkrast ledande till undanrödjande af anledningar till stängsel-tvister, hvilka hitintills ofta uppstått, och gemenligen funnits föranledde af missförstånd om nu gällande Stängsel-Förordnings rätta förstånd och tillämpning, Umhärligheten af Landtmätare till Stängseldelningars förrättande samt påräknade aflägsnandet af anledningar till stridigheter och tvister om hägnads-skyldigheten trodde dock desse Ledamöter mera sällan kunna inträffa, derest, uti de i a:dra af Förslagets 1 :sta Art. omförmälde händelser, stängselskyldigheten skulle komma att mätas och bestämmas efter den nytta och fördel hvardera sidan kunde anses hafva af stängningen, samt att, om endera sidan ej hade synnerlig nytta deraf, när hägnaden upprättades, men funnes sedan, genom förändradt hruk af sin jord, vinna mera gagn, hägnadsunderhållningen skulle för framtiden i samma nion jemnkas.
Icke, utan skälig anledning torde man hora föreställa sig , att Skifteslag eller enstaka hemman, eller delegare i Skifteslag, som anmanas att för deras skogs- och betesmark stänga emot annat Skifteslags eller Iiil. t■ K. M.
NtUign V rop os. N:o 43.
4l enstaka hemmans eller Skifteslags-delegares åker och äng, eller vid egoskiften upptagen och beräknad inrösningsjord, torde sällan medgifva sig hafva eller få emot stängnings-och underhållskostnaden svarande nytta; och invändningen derom, likasom angående större eller mindre fördel utaf förändradt bruk af jorden, syntes förutsätta stridigheter, som fordra handläggning af Landtmätare och ofta nog icke torde afhjelpas utan Domares eller serskild
Nämnds granskning och bedömande, Högsta Domstolens bemälte Ledamöter ansågo sig derföre böra i underdånighet hemställa, huruvida icke, derest den i Förslagets irsta §. laggde allmänna grund för Stängselskyldigheten lomme att godkännas, kunde böra uteslutas: i nrdra §. hvad densamma innehåller, angående större eller mindre nytta för egare till skog och utmark af stängning emot annans tillgränsande åker, äng eller inrösningsjord: i 1 Mom. af 3 §. åberopandet af a §:ns innehåll: och i 4 §■ den deruti förekommande anvisning til 2 och 3 §. §:ne.
Då likväl, i fråga örn meranämnde allmänna grunds antagande , icke blott de i ofvan anförde.afseenden omberörde förmoner 42 Bil. t. K. M. Nådiga Propus. Nio 43. deraf borde komma i beräkning, utan ock uppmärksamhet fästas å den olikhet i odling och öfrige skiljaktige förhållanden, som emellan Rikets serskilda Provincer ega rum; och vid betraktande af dessa förhållanden, så vidt de kundu för Högsta Domstolens Ledamöter vara kände, betänkligt förekomme att understödja Förslagets antagande i hela dess vidd,, och således äfven i hvad det rörer stängning emellan odlade egor å ena, och skogs- och utmark å andra sidan, men det tillika föreslagna alternativ, att för skog och utmark borde stängas till i-4-'del eller i-3:del mot åker eller äng och inrösningsjord, kunde äfvenledes i sin moa leda ej mindre till åsyftade enkelheten vid stängseldelningars verkställande, än förebyggande af anledningar till stridigheter och tvister, samt slikt deltagande i stängsebbesväret tycktes af billigheten påkallas och, åtminstone i de flesta orter, kunde, utan svårt betungande för skogs- och utmarks - egare, åstadkommas; så ansågo sig Högsta Domstolens förenämnde
Ledamöter böra i underdånighet tillstyrka antagande af detta alternativ sålunda, att då Skifteslagsoch enstaka hemmans utmark, vare sig skog, betes- eller planteringsmark, möter i Rågång annat Skifteslags eller enstaka hemmans åker eller äng eller inrösningsjord, BH. t. K. M. Nådigt Propås.
N:o 45. 4? de» del af Råsträckningen, der så förefinnes, må Lora stängas till i-3:del af utmarksegaren eller egarne och 2 tredjedelar af den eller de, hvilkas åker, äng, eller inrösningsjord tillgränsar, och att, vid lika förhållande inom ett och samma Skifteslag, eller då en delegares utmark stöter till en annans åker, äng eller inrösningsjord, med deltagande uti stängsel i skillnadslinien på enahanda sätt måtte förhållas.
Men till hvad förslaget i alla öfriga delar innehåller tillstyrktes i underdånighet af desse Högsta Domstolens Ledamöter Nådigt bifall, med underdånig hemställan derjemte, om icke förbudet för stängsel med så kalladt Rishag kunde utgå, helst detta stängningssätt sällan annorstädes än i skogrika orter brukades, men derstädes uti skogsmark från fordno varit och ännu vore vanligt; äfvensom huruvida icke uti utfärdande Stängsel-Förordning äfven må böra stadgas, att annan lottegare i hemman än den, som, enligt Stadgan om Skiftes-Verket i Riket, eger rätt att söka jordskifte, må tillkomma vittsord att äska stängning.
Och skulle Note ur detta Protocoll utskrifvas och lill Kammar-Expeditionen utfärdas.
Ex Protocollo Aug. v. Stahl. 44 Bil. t. K, M. Nådiga Protos, N’.o 43.
Afskrift af Motiverne för LagComiténs Förslag till 5 Cap.
Byggninga-Balken om Stängselskyldighet.
Ja mer ett land tilltager i odling, ju oftare skola frågor uppstå om sättet att vinna fred för de fält, på hvilka odlaren vill nedlägga sitt arbete.
Vid Åkerbrukets första uppkomst var det naturligt, att den, som ernade odla ett stycke af en mark, hvilken ditintill legat öppen till bete för boskap, måste borja med att afstänga detta stycke; och en sådan stängsel kunde då ej falla någon annan, än honom sjelf till last.
Den var ett slags eröfring på det område, boskapsegaren förut ostörd begagnat, en occupation, hvaraf endast odlaren drog fördel, ur hvilken han sedan härledde sin uteslutande ratt, och den han följaktligen på eget äfventyr borde företaga.
Från detta ursprungliga förhållande emellan jordbruk och boskapsskötsel, är det stadgande säkerligen en lemning, som ännu förekommer i våra Lagar, att åker eller äng skall ensamt stänga mot skog, beteshage eller utmark.
Bil t. K. M. Nådign Propos. N:o 43. 4''
Men under det odlingen alltjemt fortskred och de serskilde odlarne derigenom t närmade sig till hvarannan, utbildades ett nytt förhållande; ty i samma stund deras gränsor möttes och sammanföllo, blef det icke längre blott jordbruket, som hade förmon af stängseln, i motsatts af boskapsskötseln, utan det blef jordbruk mot jordbruk, som inbördes delade denna förmon.
Lagarne stadgade alltså, det de ock borde ömsesidigt vidkännas skyldigheten att stänga.
Denna skyldighet låg klarligen i sakens natur, då jorden å ömse sidor redan var odlad.
Sammanstötte åter jordegares serskildta områden i skog eller betesmark, hvilket inträffade sedan egande rätten fått en vidsträcktare verkan och erkända gränsor i följd deraf uppkommit äfven utom de odlade fälten, så ansågs förhållandet vara af annan beskaffenhet.
Här berodde det af hvardera sidans eget sätt att begagna mar, ken, huruvida en mellanstängsel skulle kunna medföra nytta.
I detta hänseende hafva de äldre Lagarne derföre följt den grundsats, att den ene grannen ej kunde tvinga den andra till hägnads upprättande, och att således den som stänga ville, skulle stängseln ensam hulla.
Det är först genom Kongl. Förordningen af den g Febr. 1802, som i lagstiftningen den nya princip 46 Bi’, t. K, M. Nådiga Propos.
K:o 43. blifvit införd, att äfven i skog och utmark, den skall ega vittsord, soth stänga vill, och att hägnaden skall gemensamt hållas.
Detta stadgande syftar till samma mål, som de åtgärder, lagstiftningen i sejlare tider vidtagit till befrämjande af egoskiften, det nemligen, att lätta utvägarne för jordegare att göra sig oberoende af hvarannans plika liushållningssätt, hvarförutan jordbruket ej kan v dina stadga, ännu mindre hinna till någon serdeles höjd.
Fråga bör således ej kunna blifva om ändring häruti; men det återstår att öfverväga, om icke skyldigheten att ömsesidigt deltaga i stängsel bör sträckas ännu längre, eller jemväl till det fall, då skog eller betesmark möter åker eller äng.
I och med detsamma det ursprungliga occupationstillståndet upphörde, försvann äfven rätta grunden för den ensidiga stängselskyldigheten.
Hägnaden är, i sakernas nu varande skick, icke mera ett sätt att befästa rättigheten till hvad man vill tillegna sig såsom enskildt område, utan blott ett sätt att göra ett redan stadgadt område mera brukbart.
Här äro gränsorne förut gifne,: det är en bestämd och enskild egande rätt, som möter en annan lika bestämd och enskild rätt af enahanda natur.
Hvad den ena sidan i afseende på culturen är i år kan den andra Bil. t. K. M.
Nådiga Propoi. N:o 43, 47 vara nästa år.
Rättigheten för den ena att vara det, är lika helig sorn för den andra.
Det är denna rättighet, som erhåller sin fulla kraft genom egornas skiljande från hvarannan, emedan begagnandet ifrån den stunden beror på hvardera inneliafvarens eget behag.
Antager man, på grund häraf, att kostnaden till afskiljandet bör stanna på dem båda, så undvikas tillika de mångfaldiga tvister, som eljest nödvändigt måste uppkomma om jordens fordna beskaffenhet.
Man behöfver icke mera med sina forskningar gå tillbaka till första occupationstillståndet, dit man ändå aldrig kan försätta sig.
Det enda fall, der ännu ett slags . likhet med detta tillstånd eger rum, är vid intägter på allmänna marker; och omkring dem blir innehafvaren alltid pligtig att ensam hålla hägnad, då det är ett villkor, som med upplåtandet af sådane intägter förenas och hvilket derföre ej beliöfver i allmänna Lagen införas.
Om billigheten någon gång synes tala för den lag, att åker eller äng skall stänga mot skog eller betesmark, gifvas deremot flera händelser, då denna lag blir en verklig hårdhet.
Det låter t. ex. svårligen för* svara sig, att den, som eger ett gammalt åkergärde, skall i evärdliga tider ensam be - 48 Bil. t. K. M.
Nådig* V;»post Nw 43. tungas af hägnadsliållningen, blott derföre# att det sädesfält, sora ligger intill delta gärde, fordom varit betesmark: ännu obilligare är det, om det gamla åkergärdet under en senare tid varit till betesmark nyttjadt.
Men uti båda fallen måste, enligt 5 af 1802 års stängsel-lag, hägnads-åliggandet förblifva det samma.
Om lagstiftningen allt framgent står fast vid den princip, att ”de förändringar skog och utmark kunna undergå genom uppodlingar ”till åker, äng eller planteringar, ej böra ”verka till annat förhållande i skyldigheten ”till hägnads upprättande och underhållande, ” så skall ännu efter århundrgdens förlopp, det uråldriga' cultur-tillståndet komma att bestämma stängsel-skyldigheten.
Utmarkerne ligga ej mera öde: vid skiften eller hemmansklyfningar äro de tagne i vederlag mot åker eller äng: i allt öfrigt bar odlingen helt och hållet omskapat dem: i fråga om stängsel allena skola de o för än* derligen betraktas såsom utmarker; ty enligt den antagna principen beter det; ”varde jorden eller marken, oaktadt sina 'förbättringar, ansedd efter dess förra ”beskaffenhet.”
Motivet till denna lag bär tvifvelsutan varit farhågan, att odlingar skulle kunna hämmas, om man genom dem ’ ådroge Sft t. K. M. 'i ropar.
Af»o 45- ådrögerig stängseiikjldighet; men för möjligheten af en elier annan odlings utebiifrande, må väl ej det nödviiudiga afseendet på. hvad som verkligen är rätt åsidosättas.
Då den grundsatts nu inera är gällande, att grannar skola stänga gemensamt, i fall de hafva skog eller mark å ömse sidor, synes lagstiftningen ej utan motsägelse längre kunna bibehålla skyldigheten för den, som vili hafva sin åker eller äng fredad, att stänga ensam, Står det i hans eget skön, att när som helst borttaga hägnaden och lägga åkern eller ängen öppen till utmarken, så vore det väl besynnerligt» om han ieke sedermera skulle hafva lika rätt att af sin granne fordra biträde till ny hägnads uppsättande, som om aldrig någon gammal funnits, men genom ett så godtyckligt steg, som en hägnads borttagande, bör en rättighet ej kunna förvärf* vas: den måste således stadgas utan afseende på denna tillfällighet.
Och som skyldigheten att deltaga i stängsel, då båda sidonie af ålder bestått af skdg eller ut-4 mark, icke är vilkorlig eller underkastad omskifte, efter de olika sätt, på hvilka jorden i en framtid kan komma att brukas, 1WU till R2U«.
St. Prot, 1 :*U Saal 3 Sani 4 fcde Häft Bil. t. K. M. Nådiga Propås. N:o 43.
1 hör icke eller en sådan ombytlighet ega runi, då ena sidan i forntiden varit nyttjad till åker eller äng.
Comitéii har “alltså, med tillämpning af den enkla rättsgrunden, att hvar helst en joriegande rätt möter en annan, deras åtskiljande hör falla dem båda till last, föreslagit, det sjelfva skyldigheten för grannar att deltaga i stängsel skall hädanefter vara fullkomligen allmän, så att den inbegriper äfven det fall, då skog eller betesmark möter åker eller äng.
Sedan detta är gifvet, står endast den frågan åter, efter hvad grund, grannarnes ömsesidiga deltagande i en sådan allmän skyldighet skall mätas.j
Denna fråga har Lagstiftningen på olika tider olika afgjort.
De äldste lagarne stadgade helt enkelt, att hvar och en skulle, der gemensam stängselskyldighet egde tum, taga del i stängseln till hälften.
Så lyda ordell i Uplands-Lagen, WiderboaBalken, 17 flocken: ”Nu vilja män bolstadi ”med gardi skilja, ther saman kuma gärdi ”tu, sain eller» osain, eller ok annat är sait ”ok annat osait; ther a hvar by halfvtim gar”di warda.
Nu kuma saman akra och ängia ”annars mans ok annars bya; ther a ok Bil. t. K. M.
Nitdign Propos, N:o 43. ”halfvum gardi hvar hy warda.
Kumi ”saman ängia twäggia bya talde ok halvan ”gard hvar hy.” Enahanda stadgande förekommer i Westmanna-Lagen, Byggn ingaBalken 53 flucken.
Härmed instämma ock Sudermanna-Lagen, Byggninga-Balketi i4 flucken , och Östgötha - Lagen, ByggdaBalken i3 flucken; äfvensom WestgöthaLagen uti Byggda-Balken 1 och 6 fluckarne, antager samma stängselgrund.
Men sedan den meningen, att alla rättigheter och skyldigheter borde mätas efter de förhållanden, som voro gällande i den lidens skattsystem, mer och mer vunnit insteg i lagstiftningen, synes den jämväl hafva på stängselskyldigheten fått sin verkan.
Redan förut var det stadgadt, att jord skulle delas efter dessa förhållanden; men genom allmänna Landslagen blef det i 26 Cap. Byggninga-Balken, påbudet, att också den skulle för viera gärda, sorn för viera låg, och den får mindre som för mindre låg.
Detta stadgande upprepas i 5 Cap. 2 §.
ByggningaBalken af 1734 års
Lag; och ännu i 1802 års Förordning är samma princip bibehållen.
Vid första påseendet tyckes ingen stängselgrund vara bättre, än den, efter hvilken skyldigheten beräknas i förhållande till jordegarnes ömsesidiga ego-område.
Följer 4(5 Bil. i.
Jf. M- Nåtfti* Piopet.
K:* 43. jaan deremot denna hägnadsgrund in uti sjelfva dess tillämpning, si försvinna, ide flefcta fall, de skenbara fördelarne deraf.
Emellan byar och enstaka hemman gäller intet annat mått för ego-området, än deras hemmantal.
Men det händer oftast, enligt hvad ofvanföre vid 4 Gap. är ådagalagdt, att jordrymden å endera sidan alldeles icke svarar mot hemmantal.
En hy ian dessutom med en ganska obetydlig del af sina egor stöta intill en annan by» hela egomassa.
I dessa händelser blir hemmantalet en orättvis stängselgrund, om det på båda sidor ar lika stort, och ännu orättvisare, om den byn, hvars egor äro mindre, bar större hemmantal än den andra, hvilket ej sällan inträffar.
Innom samma by åter, der sjelfva egobeloppet bestämmer hägnads-skyldigheten hemmanen emellan, beior det likaledes af slumpen, huru denna skyldighet kominer att falla ut.
Omgifves en större cgorymd af flere mindre stycken, sä blir dess hägnadsåliggande ökadt, utan allt förhållande till dessa småstyckens totalsumma, enär den större rymden skall gå i serskild beräkning mot h vartd era af de angränsande mindre styckena.
Till denna osäkerhet i principen Bf7. t. K. M. Ni dig* Vrtpts, Ni» 43.
53 kommer vidlyftigheten och svårigheten af de uträkningar, som för verkställandet af ‘ en sådan hägna ds-delning måste göras; och slutligen bör ej eller den omständigheten förgätas, att, vid de flesta hittills verkställda egoskiften, taxering ej skett af jord mot jord öfver hufvud, utan endast af de serskildta slagen mot hvarandra, nemligen af tomt mot tomt, åker mot åker, äng mot äng och så vidare.
Följaktligen saknas ali grund, efter egodelningen, för stängselskyldigheten emellan de olika jordslagen, ty taxeringsförhållandet, t. ex, emellan tomt och åker eller tomt och äng, hvilka likväl kunna ligga intill hvarandra, är alldeles ieke utsatt.
Hägnaden kan då icke beräknas efter jordens taxeringsinnehåll, utan måste mätas efter blotta ytans vidd, hvilket åter blir en ny orättvisa, emedan den, som figer 5o tunnland oduglig mossäng, då kommer att taga a5 gånger större del i hägnaden, än den, som gränsar intill med 2 tunnland bördig åker af långt betydligare värde.
Äfven med den vidsträcktare taxeringsmethod, som, i enlighet med hvad för enskiften förut är stadgadt, blifvit af Comiten för skiften i allmänhet föreslagen, och efter hvilken egornes odling och beskaffenhet för tillfället ej kommer i beräkning, skall samma förhållande inträffa i 54 BiL t• K. M, Nådiga Vropos.
N:o 43. afseende pä de olika slag af egor, som betecknas med namn inrösnings- och afrösningsjord, emedan dessa serskildta egoslag » oj kunna taxeras mot hvarandra, men det likväl ofta händer, att af arne grannar, sorn skola stänga sig emellan, den ena har håda slagen, den andra åter blott ettdera, inom siu skifteslott, Mot den andra principen eller den, som varit antagen i de äldre lagarna, att nemligen hvar och en skulle stänga till hälften, kan man invända, att den, sorn drager stör-, re nytta af hägnaden, då ej vidkännes mera kostnad, än den, sorn liar mindre före mon deraf.
Detta vore en sanning, om man finge taga för gifvet, att den, sorn för mera ligger, alltid hade sina egor i ett stycke, ty då fredades hela hans område endast genom skillnadshägnaden, men ett sådant fall inträffar icke ofta, och det måste blifva allt mer och mer sällsynt, ju högre od-, lingen stiger.
Vill man rätt sköta sin jord och bringa, den till någorlunda stor fruktbarhet, så måste den nödvändigt indelas i flere mindre stycken, allt efter dess olika beskaffenhet, och efter det mer eller mindre omvexlande bruk, man vill införa.
Bil. t. K M. Nådiga B ropos.
N:o 43 55 Det skall således icke sällan hända, att a£ en stor egendom Mott ett dylikt mindre , stycke ligger vid gränsen, och att den, som med en liten egendom möter, verkligen halen lika stor, om icke större, ega derintill.
Nyttan af mellanstängseln är då alldeles icke öfvervägande på den sidan, som har, efter total-massan räknadt, det vidsträcktaste ego-området, Men i allt fall är det ej nyttan, som varit eller kail blifva allmän grund för stängselskyldigheten, När en by, bestående af flere hemman, skall i gränsen mot ett enstaka hemman stänga för sitt fulla hemmantal, kan det ej påstås, att byn har motsvarig nytta af stängseln, emedan den gagnar blott det hemman, sorn ligger ytterst, i fall detta slänger sig ifrån do öfriga.
Äfvenså? lärer det svårligen kunna sägas, att ett hemman innom byn, som inneslutes af fyra med detsamma lika stora ego-omfång, drager mindre nytta af hägnaden kring sina egor, anett annat med alldeles lika egobelopp, som omgifves af fyra hälften mindre lotter; men det oaktadt, måste det senare taga vida större del i stängseln på alla fyra sidonie än det förra.
Huru litet nyttan bestämmer hägnadsåliggandet, efter nu gällande Lag, ur häraf klart.
Ett fruktlöst försök vore <6 Bil. t K. M. Mddigtt f.opot.
N*o 43, det ©«k »’■ att derifrån vilja härleda råMiförhållandet i allmänhet för framtiden.
Det år ej två motsatta nyttor , hvilka, såsom serskilda storheter, med hvarannan skola jernförås, utan det är egande rätt, sorn ställes i bredd med egande rätt.
De äro hvarannan fullkomligt jemlika, ty den mindre jordegaren kan tvinga den större till afstängning, äfven så väl som den större kan tvinga den mindre, Ingfenting är då naturligare, ån att dessa jemlika rättigheter medföra 'jemlika skyldighetef, så att kostnaden till afstängningen delas midt i tu.