Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Äfven hafva vi nu börjat konversera om aftnarne; ena aftonen tala vi blott Tyska, deri han småningom börjar göra framsteg, den följande tala vi blott Arabiska, begagnande oss af hvarandras kännedom af litteraturen.
Hans godsinta och nästan barnsliga karakter, samt hans sinnrikhet och uppriktighet, vinner allt mera min aktning; vi stå numera ej i det trånga förhållandet af lärare och lärjunge, utan på en fullkomligt vänskaplig fot.
Vi dricka först thé tillsammans och vräka oss i hans stora divan; hans oändliga berättelser om sitt älskade Egypten, dess sagoberättare, sångerskor, danserskor och alla dess andra fröjder, hafva, om möjligt, ännu mera väckt min lust att komma dit, och jag vet sannerligen icke huru jag skall kunna bära underrättelsen om utslaget på min ansökning angående resestipendium, som i alla fall endera dagen måste komma.
Blir det ett nej, är jag rädd att sjunka neder af sorg och harm, blir det ett ja, är jag rädd att hjertat hoppar ur bröstet på mig.
Hvad institutet beträffar, var jag der i början några gånger, men kunde omöjligen förmå mig att fortfara; ehuru jag sedan ofta ångrat mig, då jag funnit att jag kunnat draga mycken nytta af den nu från Persien återkomna De Maison.
Tantavi är en man, som till stor del öfvervunnit den muhammedanska indolensen, han gör numera ingen hemlighet af sitt pund, utan svarar på allt, äfven sådant som säkert för stränge musulmän vore ömtåligt.
Sådan är äfven Ismail; en man som jag oftast måste högakta, ehuru han nu på sätt och vis är i stor decadence och mycket misskänd af sina landsmän.
Jag har denna tid äfven sysselsatt mig med att läsa de bref, som kommit till Tantavi från hans vänner i Egypten, och såsom en frukt häraf tänkte jag skrifva detta bref på Arabiska; men dertill skulle dock fordrats mera tid och en lugnare sinnesstämning än jag nu har."
Universitetets lediga resestipendium, som han ansökt, gafs också åt honom och kunde icke gerna hafva gifvits åt någon värdigare; det föll nu på en mans lott, som derigenom såg sin lefnadsuppgift lösas och sina käraste förhoppningar gå i fullbordan, men som ändock i glädjen ingalunda glömde bort att grundligen förbereda sig till färden.
Icke heller nu, mer än eljest i sitt lif, brådskade han med att bege sig å väg, utan dröjde ännu ungefär ett år i fäderneslandet, allt ifrigare sysselsatt med förberedelser.
Hösten 1842 och våren 1843 gjorde Wallin i härvarande Clinicum en kurs i praktisk medicin, för att med någorlunda framgång kunna passera för läkare ibland Arabstammarne i öknen och i Egypten, sålunda ägande en lämplig förevänning att vistas ibland dem.
Planen att agera läkare för att ostörd få färdas bland vilda nomader, var utan tvifvel väl uttänkt och skulle hafva befordrat Wallins ändamål ändå bättre, om icke hans stora samvetsgranhet emellanåt förbjudit honom att spela rolen komplett, om han kunnat förmå sig att helt ogeneradt qvacksalva alla sjuka Araber, som anlitade honom om bot för hvarjehanda krämpor.
Men han synes oftare, än önskligt varit, hafva tvekat om han borde föreskrifva läkemedel för sjukdomar som han ej begrep, och derigenom förminskat sitt läkare-anseende ibland Araberna.
Slutligen begaf han sig, så väl förberedd som någon
Finne kunde vara det, sommaren 1843 å väg på den resa, som skulle afgöra hans rykte och bestämma hans plats inom vetenskapen.
Följd till stranden af Araben Tantavi, som jemte orientalisten De Maison ifrån Petersburg rest hit för att bese Finland, gick Wallin den 28 juli 1843 i Helsingfors hamn om bord på ett till Lübeck gående skepp, för att icke återse fäderneslandet förän 1850, efter 7 års bortavaro.
Om hans resas mångfaldiga skiften upplysa dessa reseanteckningar tillräckligt, och någon annan källa för dess beskrifning finnes icke att tillgå.
Läsaren har här tillfälle att dag för dag följa resandens alla steg, se hans fröjder och sorger, till och med hans hemliga tankar om folk, föremål och förhållanden.
Endast de allraallmännaste konturer af resans gång må här uppdragas, tjenande till en slags kronologisk öfversigt.
Den som på förhand, innan alla delarne af detta verk utkommit, skulle vilja inhemta en öfversigt af Wallins resa, hänvisa vi till Litteraturbladet 1850 pag.
19-32, samt till Lännetär, album utgifvet af Vestfinnar, häft.
I, pag. 17-25.
Wallin reste genom Lübeck, Hamburg, Havre till Paris, dit han ankom den 24 augusti 1843 och der han den 2 eller 3 september träffades af ett svårt olycksfall, som hotade att genast i början af resan tillintetgöra hans egna och vårt fäderneslands förhoppningar om densamma.
Efter denna olycka, som djupt grep hans känsliga själ och som dessutom torde hafva för alltid qvarlemnat ett sjukdomsfrö i hans kropp, ansattes Wallin emellanåt af en djup melankoli, ett själen förlamande svårmod, som qvarhöll honom vissa tider i overksamtet och gjorde honom bitter eller orättvis mot menskligheten och mången enskild.
Ifrån den stunden begynte han misstro sina krafter och tidtals tryckas af den bittra tanken att hans lif förfelat sitt mål, att han icke gjort hvad han bordt och i yngre dagar föresatt sig att göra.
Den 14 oktober lemnade han Paris, ankom den 19 okt. till Marseille, gick den 23 om bord på ett Finskt fartyg, seglande öfver
Medelhafvet med öfverhufvudtaget gynnande vind, besökte den 17 november stället der Troja stått, passerade Dardanellerna den 18 nov., ankom till Konstantinopel den 25 nov. och qvardröjde i dess hamn till den 7 dec.
Sedan besåg han Smyrna den 9 dec., staden Syra den 11, och ankom den 14 till Alexandria, der han qvardröjde till den 22 jan. 1844.
Vidare ankom Wallin den 29 jan. till Kairo, der han ordentligen bosatte sig för flere år och det han kallade sitt österländska hem.
I juli 1844 gjorde han en utflygt till byn Baranijeh och kort derpå till staden Tanta i nedra Egypten emellan Nilmynningarne; återkommen derifrån och ånyo bosatt i Kairo, begynte han den 31 okt. en högst intressant färd längs Nilen till öfra Egypten, på hvilken han dröjde till den 14 jan. 1845.
Vistades så ånyo i Kairo, sysselsatt med de grundligaste förberedelser, till den 10 april, då han ändteligen den 12 april 1845 anträdde den första ökenfärden, som gick genom Gebel Shammor, inre Arabien, Mekka, Medina och Gidda, samt öfver Röda hafvet tillbaka till Kairo; den räckte ungefär ett års tid, till den 14 mars 1846.
Under densamma slutar dagboken den 21 sept. 1845, och underrättelserna om Wallins färder och reseintryck bli derefter sparsammare.
Sin zijaret (offentliga andakt) vid profetens graf i Mekka gjorde han i slutet af nov. 1845.
En långvarig sjukdom höll honom sedan länge i Kairo.
Den andra resan gällde Jerusalem, och försiggick i slutet af 1846 och början af 1847; under densamma uppsteg han den 22 dec. 1846 på berget Sinai, fortsatte färden genom öknen Nakhil och Abrahams gamla stad Hebron, ankom till Jerusalem den 15 febr. 1847, gjorde derifrån en utflygt till Nazaret, Kapernaum och Jeriko, samt återvände i april till sitt österländska hem, der han ånyo måste dragas med långvarig sjuklighet.
När Wallin således ofta angreps af sjukdom i den stora förvekligade staden, men åter alltid i öknen åtnjöt den fullkomligaste helsa, kan man icke undra på att han oaflåtligt längtade efter öknens friska luft och rörliga lif.
Den tredje ökenfärden, som anträddes i början af 1848 och slutade den 26 maj 1849, blef både långvarig och vidt utsträckt, men också rikare på missöden än någon föregående.
Den gick genom Hajil i distriktet Gebel Shammor, och Sedeir, en annan stor oas i öknen, till Rijad, ett i Arabien berömdt lärdomssäte, samt Bahrein vid Persiska viken; Wallin fick så om sommaren 1848 i Bagdad tillbringa en lång tid under de strängaste försakelser för total brist på respenningar, emedan en påräknad vexel uteblifvit, och plågades dessutom ännu af sjuklighet och en tryckande hetta.
Från nöden i Bagdad räddades han af en der anträffad Engelsman, begaf sig derifrån den 13 sept. 1848 till Persien, då färden gick genom Kirmanshahan och Hamadan till Isfahan, den fordom så lysande verldsstaden, dit han framkom den 9 nov., samt vidare genom Shiraz till sjöstaden Abu Shir vid Persiska viken, derifrån den 7 jan.
1849 sjövägen till Basra, och öfver Aleppo, Damaskus, Beirut till Alexandria och Kairo, der han ändteligen med i hög grad nedstämdt lynne sade orienten farväl i medlet af juni 1849.
I öknen utanför Damaskus råkade han ut för röfvare, som fråntogo honom allt, till och med kläderna, men återgåfvo dock sedermera det mesta af rofvet; dervid gingo dock hans under resan gjorda anteckningar förlorade, till oersättlig skada för vetenskapen.
Sedan nu hans värf i orienten var fullbordadt, reste Wallin hastigt tillbaka genom Europa, öfver Triest, norra Italien, Gotthardsberget i Alperna, Schweitz, Rheinländerna och Belgien till London, der han lyckligen hamnade den 1 okt. 1849, och qvardröjde öfver hela vintern, för att i Londons rika samlingar ytterligare förkofra sitt kunskapsförråd angående orienten.
Der fick han också rikligt erkännande af de lärda för sina litterära förtjenster.
Slutligen hamnade Wallin i juni 1850 vid hemlandets kust, just då promotionshögtiden firades i Helsingfors och således en stor mängd landsmän från alla trakter hade samlats hit, alla nyfiket välkomnande den berömda resanden.
Ty Wallins resor voro ingalunda obekanta för allmänheten under hans bortavaro, ej heller blott af lärda uppmärksammade; tvärtom hade nästan hvar och en läskunnig med det största intresse genomläst de ufdrag ur hans bref, som flere tidningar meddelat, och Araben Wallin var på den tiden i hög grad populär.
Under hans bortavaro hade professionen i orientaliska litteraturen blifvit ledig, derigenom att prof. Geitlin fått transport till professionen i biblisk exegetik; Wallin ansökte således denna tjenst, utarbetade till större delen redan i London sitt specimen, och utgaf det om hösten 1850.
Han var enda sökanden och utan jemförelse den mest meriterade inom hela norden till en sådan befattning; han utnämndes till professor den 1 jan.
1851 och hans befordran blef här kunnig just de dagar, då universitetet firade en fest till minne af H.K.H. dåvarande thronföljarens 25-åriga kansleriat.
Han tillträdde genast sin tjenst och höll föreläsningar i Arabiska grammatiken, för hvilket behof han äfven utgaf en liten lärobok på Arabiska af Ibn-Malik; men af hans verksamhet såsom föreläsare finnas föga minnen qvar, dels emedan den fortfor alltför kort tid, dels emedan åhörarnes antal för ämnets skull var ganska ringa och deras förkunskaper alltför elementära.
Så mycket fann man dock, att han ämnade införa en dittills ovanlig praktisk undervisnings-method i österländska språken, den hvilken han sjelf med så mycken fördel begagnat.
Han begynte ock nu utarbeta vetenskapliga afhandlingar i sitt ämne på Tyska, för Orientaliska sällskapets i Leipzig tidskrift, hvilket vidt utgrenade sällskap genast hade inkallat honom till ledamot.
Äfven begynte han redigera en i stor skala tilltagen berättelse om sin första ökenresa, hvilken fulländad skulle hafva belyst Arabernas seder och lefnadssätt på det mest tillfredsställande sätt; men endast en liten början hade hunnit bli färdig, när berättarens röst plötsligt förstummades och pennan föll från den flitiga handen.
Wallins fädernesland fröjdades öfver att ifrån österlandets faror och strapatser hafva återfått honom välbebållen och kunskapsrik, men han sjelf tycktes njuta ingen fröjd och ingen ro, hans fordna lefnadslust var till det mesta förstörd.
Orsaken dertill var utan tvifvel, åtminstone förnämligast, ett sedan lång tid groende kroppsligt sjukdomsfrö, som endast tidtals någongång yttrade sig med smärta i bröstet, men hade fortfarande svårmod till följd.
Såväl utländskt, som inhemskt pris och beröm tröstade honom föga, hans nu vunna trygga samhällsställning och passande verksamhetskrets tillfredsställde honom ej, såsom det tycktes; i ett bref från London uttalade han sitt nedslagna lynne med följande högst märkliga ord, som äro hållna i den äkta orientaliska Beduinstilen:
"I lifvets dagsresa hade jag ett mål: att före solens nedgång komma fram till källan i fjerran öken; men mitt ök var uthungradt, dess puckel tom på fett, seraben (sandförande väderhvirfvel) på vägen förde mig vilse; hvarföre jag hungrig och törstig, med en Beduins lugn och tacksamma al hamdo lillah, lägger mig der natten kommit öfver mig, i den grop jag skrapat i sanden, för att afbida hvad
Herren skall sända med den randande morgonen: lif eller död."
Han längtade ånyo till orienten för att fullborda hvad han alltännu ville anse för blott halfgjordt arbete; men föga mer än två solhvarf efter hans återkomst till hemlandet, kom den "randande morgonen", om hvilken han talat, och medförde: döden.
Wallin gjorde ansökan om reseunderstöd för en ny färd till Arabien -- i stor skala tilltagen, att dömma af den betydliga summa penningar han begärde -- såväl af Geografiska sällskapet i London, hvilket i hög grad hade intresserat sig för hans förra resa, som af Ryska geografiska sällskapet i Petersburg, men fick afslag på sin anhållan från båda hållen, måhända blott af ekonomiska skäl.
Dessa afslag lära hafva gått honom mycket till sinnes, ty med sin numera vunna erfarenhet i ökenresor, större än någon då lefvande Europés, ville han ytterligare i grund genomforska Arabien, äfven södra delen af den stora halfön.
Med anledning af sagda ansökan inbjöd det senare sällskapets ordförande, H.K.H. storfursten Konstantin, om sommaren 1852, Wallin till sitt amiralskepp, liggande i hamnen vid Sveaborg, och emottog der artigt den berömda resanden, samtalande om orienten, som icke heller för storfursten var obekant.
Nästan utan föregående sjukdom, sedan Wallin ännu samma afton i ro sutit vid thébordet med sin mor och syster, brast plötsligen en åder i hjertat och han afled om natten den 23 okt. 1852.
Sorgebudet om detta oförmodade dödsfall flög såsom en löpeld kring hela Finland och väckte allmän bestörtning; de stora förhoppningar man fästat vid den nya professorns i orientaliska litteraturen verksamhet, voro med ens tillintetgjorda.
Vid begrafningen den 29 okt. bars den aflidnes stoft genom staden af deputerade från Vestfinska studentafdelningen, hela den öfriga studentcorpsen slöt sig sjelfmant till processionen, för att dymedelst hedra den namnkunnige läraren, och professor Geitlin höll vid jordfästningen ett varmt minnestal, som är tryckt i Litteraturbladet för 1852 pag. 248-51.
Några år derefter subscriberades bland lärare och studenter, som hört till Vestfinska afdelningen, en liten summa, för hvilken anskaffades en enkel grafvård, bestående af en stor, ohuggen, mörk sten med Wallins namn på, för att utmärka stället der hans stoft hvilar å Helsingfors Lutherska begrafningsplats; denna minnesvård, flärdlös och oprydd som Wallin sjelf, invigdes högtidligen med tal, sång och verser, för tillfället författade af Jul. Weksell.
Dessutom har den akademiska krets, som bildas af studenter från Vestra Finland, beslutit hålla sin sedvanliga årsfest på Wallins dödsdag den 28 okt., då således anledning gifves att årligen upplifva hans minne.
Redan i dec. 1852 fattade
Vestfinska studentafdelningen, hvilken just då stod i begrepp att jemte andra afdelningar upplösas, såsom sitt sista beslut det, att på sin bekostnad låta måla Wallins porträtt och skänka detsamma åt universitetet till ett evärdligt minne.
Utförd af R.W. Ekman med vanlig raskhet och skicklighet, står taflan sedan dess i en af universitetets lärosalar, företeende en liflig bild af en snillrik Finne i Arabisk kostym, vid öknens djerfva klippor blickande ut öfver fältet, med uppslagna tält i bakgrunden.
Efter samma tafla, som åter grundar sig på en konturteckning gjord af fru Lagus omedelbart efter Wallins död, är det lithografierade porträtt utfördt, som åtföljer Lännetär 7, Helsingfors 1860, äfvensom de fotografiska porträtter i visitkorts format, hvilka finnas till salu i Frenckellska bokhandeln.
Emedan således Wallins porträtt äfven eljest är lätt tillgängligt för allmänheten, hafva vi icke ansett nödigt att här bifoga detsamma.
Wallin var en flärdlös, allvarlig man, med de upphöjdaste tänkesätt och ett enkelt yttre, samvetsgrann och besluten att så grundligt som möjligt genomföra hvarje uppgjord plan.
Men hans arbetsmethod var beräknad för en lång lifstid; ty den slags raskhet, som griper tillfället i de flygande lockarne och låter verket gå hastigt af stapeln, färdigt eller halffärdigt allt efter omständigheterna, den hade han icke, gillade den icke heller, utan ville helst föra den under rubriken fjesk.
Tvärtom synes af hela hans lif att han älskade långa och grundliga förberedelser, som trängde till botten af en sak och icke medgåfvo något, ens det oskyldigaste charlataneri; ehuru sådant i ämnen, så föga allmänt kända som de orientaliska språken, är mycket mera vanligt än mången oinvigd kan förmoda.
Derjemte låg i hela hans karaktär en redbarhet och samvetsgranhet, som förbjöd honom uttala sin mening i något ämne, det han icke hunnit genomforska i grund och genomtänka på alla sidor.
Deraf hans långvariga vistelse och beredelsetid i Kairo.
Dermed sammanhängde ock hans fullkomliga oberoende af, ja nästan förakt för alla litterära auktoriteter; ty hans skarpa kritik märkte snart nog, att äfven de anseddaste författares yrkanden ingalunda alltid hålla profvet vid allvarlig granskning.
Han ville stå helt och hållet på egen grund, och stod det äfven i de flesta fall; han ansåg vetenskapen vid hvarje steg framåt erfordra en ny pröfning, anställd med ett från alla förutfattade meningar fritt sinne.
Derföre citerar han nästan aldrig någon författare, kunde det ej heller med fog, emedan allt hvad han skref framgick ur hans egen tanke och forskning, om han också derförinnan hade gjort sig bekant med andras tankar i ämnet.
Originalitet var hos Wallin ett utmärkande drag, det man observerar i alla hans pennas alster; originaliteten var också en ibland de egenskaper, han mest värderade hos andra, medan deremot den flacka konvenansens virtuoser och det traditionella vetandets kolportörer voro honom leda.
Men ett hårdt öde ville att han i rikt mått skulle få erfara sanningen af det gamla ordspråket: ars longa, vita brevis; ej blott bokstafligen fattadt, såvida döden tidigt afbröt hans vetenskapliga bana, utan äfven i så måtto, att han under sin korta lefnad esomoftast plågades af tanken att nödgas lemna alla sina företag halfgjorda i brist på tillräcklig tid.
"Hela mitt lif är blott ett lappverk", klagade han vemodigt, ehuru mången annan skulle funnit sig belåten med hälften af hvad han uträttade.
Det är en naturlag att efterföljande generationer måste klifva upp på de föregåendes axlar, för att kunna skåda vidt omkring; ingens lifstid eller förmåga hinner till att sjelf genomforska en vetenskap från början.
Berömligt är i alla fall sjelfva sträfvandet -- och det var hos Wallin alltid synbart -- att söka skaffa sig en egen tanke och sjelfständig öfvertygelse i hvarje ämne, det man företagit till behandling.
Just derigenom få hans yttranden synnerlig vigt för vetenskapen, emedan de aldrig äro uppkok på andras yttranden, utan alltigenom egna; också ser man Europas orientalister och geografer med hvarje år fästa allt större och större uppmärksamhet vid Wallins tyvärr alltför fragmentariska arbeten.
Hans verk blefvo blott fragmenter, men de ådagalägga mästarehanden i det lilla som blifvit utfördt.
Isynnerhet äro hans etnografiska iakttagelser och reflexioner verkliga mästerstycken af originell fördomsfrihet, djupsinne och naturtrohet.
Menniskors egendomlighet var också ett ämne, det han alltid med synnerlig förkärlek studerade.
I sällskaper satt Wallin icke sällan tyst och till utseendet kall eller likgiltig; men under den sträfva ytan gömde sig ett känslofullt hjerta, som gerna ville dölja sina rörelser för andras blickar.
Att mycket föra sina känslor till torgs, betraktade han såsom en svaghet och qvinlighet, den mannen icke borde låta komma sig till last.
Han leddes dock hela sin lefnad igenom hufvudsakligen af känslan, hade antipatier mot eller sympatier för folkslag, språk och annat.
Näst Beduinerna, dem han omfattade med synnerlig förkärlek, värderade han t.ex. Engelsmännen, troligen för deras lugn och gedigenhet, deras i mycket med hans eget öfverensstämmande lynne.
Märkligt är hans förakt för den vesterländska civilisationens inflytande på folken; åtminstone föllo hans uttryck ofta så, som skulle han ansett den hafva alstrat blott flärd och löslighet i karaktären.
Kanske var detta en reminiscens från Rousseaus skrifter, eller en frukt af bemödandet att rätt grundligt sätta sig in i orientalernas åskådningssätt; kanske voro hans yttranden icke heller så allvarsamt menade.
Till grund för berömmet öfver de halfvilda Beduinerna låg utan tvifvel Wallins obevekliga hat mot all flärd.
Och dermed sammanhängde äfven hans såtillsägandes fullkomligt demokratiska tänkesätt; ty menniskors olikhet i samhällsställning var honom alldeles likgiltig, såsom öfverhufvudtaget allt yttre, och han trifdes ganska väl äfven med personer af den lägre folkklassen, öknens redlige son i trasor var för Wallin fullt lika mycket värd, som någon maktägande excellens, emedan allena mannens rena menniskovärde, utan afseende på yttre förhållanden, bestämde graden af hans aktning.
Att efter förmåga utforska detta blef derföre hans favoritstudium.
Den okonstlade redbarheten, som uttalade sig i hela hans väsende, förvärfvade honom tillgifna vänner hvarthelst han kom, vare sig här hemma eller borta, vare sig bland verldsberömda lärda i London eller bland de fattiga shekherna i Kairo.
Praktisk alltigenom, föraktade han i grund långsläpiga teorier, emedan under dem vanligen gömmer sig mycket charlataneri, och rekommenderade praktisk läromethod åtminstone i språk; icke dess mindre har han efterlemnat djupsinniga grammatikaliska undersökningar, till hvilka han ledt sig på praktisk väg.
Åt Wallin tilldelades, under hans vistelse i London, det s.k. "Kungliga priset för litterära förtjenster", och ett pris af Ostindiska kompaniet, äfvensom sedermera af Geografiska sällskapet i Paris en stor medalj i silfver, allt utmärkande de största orientalisters erkännande af hans ovanliga förtjenst.
Wallins skrifter, dels af honom sjelf utgifna, dels efter hans död utkomna, äro, utom dessa reseanteckningar, följande:
De praecipua inter hodiernam Arabum linguam & antiquam differentia.
Helsingfors 1839.
Kasidetu-l-haijet min eschari-l-faridhiet, carmen elegiacum Ibnu-l-faridi cum commentario Abdu-l-Ghanyi e duobus codicibus Londinensi &
Petropolitano in lucem editum.
Helsingfors 1850.
Litografierad.
Lamiatu-l-efal (eller afhandling om verberna på vers af Ibn Malik, med Bedr-eddins kommentar).
Helsingfors 1851.
Notes taken during a journey through part of northern Arabia in 1848 (Read before the Royal Geographical Society of London on the 22-nd of April 1850).
I "Journal of the Royal Geographical Society of London"
Vol. 20, London 1851.
Med en karta öfver Wallins resa i qvartformat.
Samtidigt utgafs samma karta särskildt i mycket stor skala.
Probe aus einer Anthologie neuarabischer Gesänge, in der Wüste gesammelt.
I Zeitschrift der Deutschen morgenländiscben Gesellschaft, Band. 5, 6, Leipzig 1851, 1852.
Wallins första resa från Cairo till Arabiska öknen i April 1845.
Fragment.
Helsingfors 1853.
Narrative of a Journey from Cairo to Medina and Mecca, by Suez, Araba &c. in 1845.
(Read 26 April 1852) I "Journal of the R. Geogr.
Society,"
Vol. 24, London 1854.
Likaledes med en karta.
Narrative of a Joumey from Cairo to Jerusalem, via Mount Sinai. Translated by D:r Shaw. (Read 12 July 1854) I "Journal of the R. Geogr.
Society", Vol. 25, London 1855.
Über die Laute des Arabischen und ihre Bezeichnung.
I Zeitschrift der Deut. morg.
Ges. Band.
9, 12.
Leipzig 1855, 1858.
Är Wallins största vetenskapliga afhandling.
Bemerkungen über die Sprache der Beduinen.
I Zeitschrift d. Deut. morg.
Ges. Band. 12.
Leipzig 1858.
Georg August Wallins rese-anteckningar.
Lübeck--Konstantinepel 1843.
Långt in på sommaren nödgades jag ligga hemma och vänta på lägenhet till Tyskland.
Så stor ock min fröjd var att träffa min scheikh Tantavi och med honom och hans reskamrat
De Maison tillbringa de sista 10 dagarne af min långa väntan, kunde dock allt detta ej stilla min oro och otålighet att komma på väg.
Denna otålighet minskade äfven till någon del det nöje och den nytta jag annars haft af scheikhens besök hos oss.