Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vill delegare i sjukkassan föres18 andring af eller tilliigg till dessa stadgar, skall sadant skriftligen inlemnas till styrelsen före fe- I~riiari manads utgllng för att i sammanhang med styrelsens och re- visorernas berattelse behandlas p i irsinötet.
Stockholm den z3 januari 1886..
K11 h ' rdukfiontn of rDognp.
l ' illön
sänder undertecknad, medlem nf Frcdriks-Bremer- Förbundct.
den unga I h p y en viidig helsning.
A h nff mtd din klin@ h / / / mh rnrrnin~ pi dr. jod!
0th dc män, rom i rulonp Vänd Dig till de pzmlo, " n@ och m,f, .Utd &lt; / f hjtm " " " ", f Lär drnr &amp; $,,,n /; U d n t t ~ w p Fin / #, drl bhf " if hm fd *, " d!
i ' iido kädd fdv dm shom Ufnf ~ ~ r m r rotit r, k w r dog Fritf mk modigt di / (don&amp;: Stnidm flan rkd +kIig garn, Som ull / iidr /, e p pr.
T /.
I ' ' den l: ' TiU h ' ed.
af fidnin a iDagnp, Sfm&amp;I,n.
Af intrerrc för qvinnofr&amp;n har jng fr8n Eder reqvirernl och Xfven Inck- r a n t srnollagil nngm profntiiuiner 1 Eder tidning ~Ihgny .. nf lirnrn itiiich511 jag tagit del, och ä h e i i gillat dctsnmma.
I h c k hndc jag tänkt mig tidningens tendens vara en helt nnnnn, iieinligcn denna: IIvnd qvinnnn har a11 besinna och inkr- taga sirom sann qrinna p n t emot nuiidenr förfall i dctta afscende.
s&amp;om t. n. den öfvcrhnndtrgandc I.men, modegdenskaper a, rinligliet, rcdeslörhet, Yktcnrka- pens anmärkningsvärda minskning m. m.
Jag ~4.1 dcrföre göra följande anmärkning: lag finner risscrligen Eder tidning ganska god och förlllktmde en rätlvis, l&gt;iliig sak: men jag k m dock icke undcrllta anmärk., att Xi tagit qrinnofr&amp;an allt för ensidipli * * för dl kunnn piräkna n&amp;on yrak kil il fraiiiging och r5lsignelsc ilcrutinnrn.
Jng vignr derf6ru rlldn Eder: lat Edcr tidning blifva ett o g m för qvinnofrignn, hehrndlnd f r h bada sidor, d. v. s. sRväl i mannens som qvinnms intresse.
- Dll s k d l i) all renktion fran s b l 1 mmnnens som qvinnans sids undvikas; z) dll skall ej cndait qvin- nnns högmod snlickrns * * *.
titan hon sknll Yfven inse sinr fel och ll1crför.r till sin na111rlign pligt och vitsen i8win qviniin.
IM först sknll Etlcr tidning Ilslodkoniwa n&amp;ot vcrkligt god1 och kunna tolcrcras af sllräl män som qrinnor: hrilkct h ' i ju bör vara nngclYgnm om, s 1 IYngc vi miin ännu egn fullmakt sasom jordens * * * * * O Sc sid. 47 i detim häfte.
' L ' lllnmodl Xi har ju itunu blott sett rart profniimnier.
Smicker ingir icke i Dagnys progrim.
Och Sr det min fnllkomlign ahcnygel~e.
att qvinnin ingalunda tal alt sniickrrs m e n (ty hon ilr ju det svagare ktirilctl.
utan att pi simma gäng ifven p8minn.r om sina pliger och alven R sinn fel pipek.de J.
.Y.
6 Fr&amp; Dagnr till .En uorm van of vdtluisa i afla rihtnin,wr-.
Eden b d, hvilket i r a k ord intygnr sanningen af dc missförh3.llandcn frdn qvinnans arbeumnrknnd, som franigå i f si naturen Syrtcrsi uppsats i h g n p första nr och som meddelar liknrhde förbfllmden af ilnnu sorgligme arr, kom oss till handa dngcn efter redan Dagny utrilnde sitt pmfnnmmer, och n r ors siilundr ett kiln fartbud af det intresse Uagny hnr att vänta frän dc arbelandc qrinnor- nna rtinner.
isyster.
bar begagnat vill starka uttryck: men de fakir S i uppgifvcr styrka bcfogcnhctcn af hennes klagomLl.
I nilrts nr sknll Ungny med er tillk- telse meddela det faktiska af brehet.
innehall.
- Frbn Dugny till E.
K tipsale För Edert brcf inck.
Stockholm, Gernandli Boktr.-JJttlob.
52 A (Julnummer) Torsdagen den 24 december 1891 Byrå: Prenumerationspris p r å r: E l ä r a v. K y r k o g a t a 7, 2 tr. I dan med Modetidning och ko- (Aftonbladets nya hus.)
» 6: 50 Prenumeration sker häst å Idun ensam » 4: — närmaste postanstalt.
i iim.iiiiiiiiiin Redaktör och utgifvare: FRITHIOF 4:de årg.
Utgifning-stid: hvarje h e l g f r i fredag.
Julnumret 5 0 öre.
mun " llitlllllllllllllllll&gt;llllll !l " ' M ' • 1 I I ' ' Hlil.II II Illll.l 1 i:&gt; ... Illllll I .1111 ll.il I Ill IM.
k o n u n g a h u s e t s yngste.
GUSTAF ADOLF hertig af Skåne Född " / „ 1882.
ERIK hertig af V e s t m a n l a n d Född 2 0 / 1889.
4 C A RjL hertig af S ö d e r m a n l a n d Född « / 6 1884.
Iiliillllll.-I ' iiMilDlfWIlilill I III ' I
I 4 tfaV rtart ffall piö ltoröanpiuöcns fus rrttöptnterrt para nejöer b / inna.
Då famlas vi till feft t Iparjc b / us, öå partner b / äröens elö, od) tufcrt ljus t fpällett brimta.
3 öettna trånga, lilla Parlö allt mmöre blir öu fjälf od) trängre: b / par egen tanfe, fritt i fjälen närö, till fift förptfnar, i fitt frö förtärö.
— Det går ej längre.
^lyg font en lärfa glaö od) fry från tuång od) mörfer od) bef ytrmter!
Cy fommarljufa, bättre öagar gry, öå fnappaft ffuggan af en morgonffy öin bana ffymmer.
Så firas mänffligb / etens bag,, öå färlef bröt förtryckets pälöe od; örog fttt förfta, ftora anöetag t ljus od) frihet — od) mot pålöets lag fttt attfpråf ftällöe.
Så pafna ur 6in långa 6röm i flofterlif ocb / borgruiner od) baöa öig i lifpets friffa firöm, fom ttöet / parfpet fööt, od; fe od) bom, B, ur fölen ffiner!
^Iyg b / ögt i rymöens öjupa blå, få tjögt fom än en ftjärna tinörar, få långt fom tattfetts öjärfpa pägar nål Cy intet galler, ingen mur ättöå öin pinge b / ittörar.
Hu b / ar öet minfta barn fin rätt, fin borgarrätt t Ijufets rife.
p å flafperi är mänffligb / eten mätt, ty inför &lt;£&gt;uö enb / par är rätt od) flätt öen anöres life.
Sätt faren till öe flrama banö, fom öina former fammanfnöra!
^äft fläpet upp meö nål od) tråö ett granö, att utan mööa öu på egen b / anö öig fritt fan röra!
(Dmätligt piö är pärlöens fal, öefj flut en flyfting än ej b / unnit: öär fan öu föfa fritt öitt iöeal, od) päl, om, när öu föft od) gjort öitt r&gt;al, öig fjälf öu funnit.
Haturens gåfpor öelar £} an, få långt naturens lagar råöa: få en blef fpimta fööö, en annan man, bod ej flafpinna b / on od) b / an tyrann, men fria båöa.
ItTeö paret ftoppa örat till, när fmicfrets öumma orö öig b / inna!
£åt feöan fe, att något mer öu pill än ffala päron eller ftefa fill, faft öu är fpinna!
3a, fänn öig fjälf od) fläcf öin törft i fanningens od) Ijufets floöer!
Då blir öu fri från alla bojor förft, od) blanö öe frie ffall öu fjälf bli ftörft — öe fries moöer.
bjur gicf öå till, att mannen fått all maft ocb, fpinnan enöaft plifter?
bjatt är ju tung t perfltgb / etetts flott — när b / on fom örottning firas, ffer öet blott i fång od) öifter.
^icf icfe öu en b / ufpuöffål meö b / järna od) meö famma pinölar fom mannen — od) för famma änöamål tpå ögon ocf i öppna ögonb / ål förutan binölar?!
Cy öet är öu, fom formar allt, pårt lynne, påra framtiösörömmar: öet nya fläftet tager öin geftalt od) fjälfpa Hörnan, få fom öu befallt, pårt ööe fömmar.
Så gicf öet till: meö pålö b / an tog fin maft — b / atts rått är blott en pilla.
Här öu förfänft i ljufpa örömmar log, meö ftyrfans maft f / an öig i bojor flog, öu fpaga lilla!
Så nyttja öå, b / pa &amp; &lt;5uö öig gaf, od) lär öig båöe fe od) tänfa!
Pälj mellan natten i en muraö graf od) öagens ljus i rymöens fria b / af, öär folar blänfal På fäörens grafpar gräfet gror, men öeras b / ug i barnens finne.
(Dm öu en öag pill blifpa b / jältars mor, bereö öin fropp od) fjäl, ty förr ' n öu tror, pår tiö är inne.
Hu äflas b / an att fmicfrets gift få örypa in uti öitt öra, od) mellan gallren i öitt jungfruftift meö unfen pisöom, fmugglaö ur en grift, öin fjäl förföra.
^icf icfe öu, fom mannen ficf, ett bjärta, pärmöt af rööa bloöet, fom genomftrömmar öig b / part ögonblicf od) ger b / par lem, b / par fiber färg od) fficf od) b / öjer moöet?
Sfättf Sperige män!
— Det är öitt plift, ty friget fina pilar b / päfar.
Det talet år ej mer öen räööes öift, öet är en fattning, fom meö centnerpift pår famtiö prefar.
(Dd) lyfnar öu, b / an finner ftrar öig pafa bäft i alla päöer att flippa barnsligb / eter till nteö far od) lavva b / op meö nål ocb / tråö od) par b / ans rifna fläöer.
$id ocb, Så od) Hog pärer granen b / ög od) ftarf, om blott naturetts funöa fafter få ftrömma fritt emellan peö od) barf od) roten fuger ur pår fria marf meö friffa frafter.
Docf finner b / an öig trög ocb, lat ocb; gagnlös i öet b / ela taget, om öu ej b / inner oröna öina fat od; färöig b / ar en läcfer miööagsmat precis på flaget.
3a, följ öin mänffliga natur, od) ftyr öin flyft i nya fofor från frönet af öen b / öga fängfelmur, fom fefler byggt omfring öin jungfrubur od) pryöt meö rofor!
öu ej lungor ocf fom b / an famma fraft att öraga anöen?
anöas lifa fritt öå fom en man, gör öig lös od) fri, få fort öu fan, från fnörlifsbanöen!
Pär öu fom b / on, — ej för att ftå i glans en ftunö raiö juleboröen, men för att bära b / ögt, i ljus odfå, roar fpenffa flagg, b / par ftunö till ftriö vi gå för fofterjoröett!
Betlehemsstjärnari, yrast bland julens alla minnen, hvilka åt de kulna midvinter- dagarne förläna ett så egendom- igt skimmer af ljus, frid o c h värme, strålar med underbar, stilla glansjulens eller Betleliems stjärna, hon, som en gång lyste österns sö- kande vise vägen till krabban.
Hvar man skall .finna henne, denna strålande stjärna, som genombryter nattens mörker o c h lotsar tidens sökande öfver världs- hafvets bränningar o c h skär fram till Guds himmel, har i alla tider utgjort den stora, öfver allt annat viktiga frå- gan.
Förgäfves söker du henne genom tubens fjärrglas eller från observatoriets höjder.
Men barnet finner henne från sin fromma moders knä.
Sjömannen finner henne stundom, där han bland yrande vågor och vilda brottsjöar plöjer aflägsna farvatten, finner henne, när han i den heliga natten knäpper bedjande händer samman för sig o c h sina kära.
O c h dessa, som nu från den ensliga hyddan på stranden kasta spanande o c h längtande blickar utåt de skummande vågor, de finna den stjärnan, som leder den vilsne rätt, hon, o m hvilken julevangeliet förkunnar: » o c h si, stjärnan gick före d e m », o c h som nu ensam i den heliga nattens stillhet är det tysta vittnet till tvänne befryndade själars möte i förenad bön, h o p p o c h längtan.
O c h hvad budskap bringar hon, denna hög- tidens minnesrika stjärna?
H o n visar framåt till ett stilla fadershus med många boningar, strålande af ljus och kärlek, af frid och försoning.
H o n för oss till minnes en barndomsvän, som för hvarje gång han kommer, k o m m e r lika kär, lika efterlängtad, lika rik på ljus o c h tröst.
Ja, en barndomsvän, en vän från lifvets skära- ste vårdagar, då man på sin moders knä fick sin första lektion i himmelens astronomi, så full af värmande kärlek och helig poesi.
Huru tysta o c h undrande blefvo ej de stojande små, när de från kärleksfulla läppar fingo höra o m G u d s storhet o c h majestät, hans makt o c h hans kärlek såsom texten till den lefvande illustration, det hänförande skådespel, som b a k o m den upprullade gardinen så färgrikt mötte dem från den stjärnklara natthimmelen.
D e t låga barnkammarfönstret öppnade för den häpna barnablicken utsikten till underbara, oändliga rymder.
O c h i denna stämning, hur fängslande klingade ej för det oförvillade barna- sinnet det sköna julevangeliet om änglarnes korus, ljusglansen från öster, herdarnes förfäran och Betlehems » gångande » stjärna.
H u r härlig tedde sig ej hans boning, som från så många tusen o c h åter tusen fönster återstrålade h i m - melens höga under.
D e n nordiska vinternatten med dess höga stjärnetält, utspändt öfver det dunkelhvita snötäcket, framkallade så mången undersam fråga öfver barnsliga läppar: » Blinka, lilla stjärna där, Hur jag undrar, hvar du är. » Undrar, hvar bland de många tusen andra hon är att söka, denna stjärna, som tänder hoppets ljus i tviflarens själ, som k o m m e r den härdade, i tusen strider pröfvade mannen att värmas af vekare och mildare känslor.
Undrar med liten pilt i » ödemarkens j u l », hvar J e s u stjärna månde vara, detta rena ljus från ofvan, som stämmer själfva ödemarkens u l f till mildhet o c h skonsamhet samt tinar upp egoistens frusna hjärta o c h g ö r honom ödmjuk och barmhärtig.
O c h d o c k, du hade redan funnit henne, där du s o m barn » med hjärtat varmt o c h ögat ljust » fröjdade dig åt julens under och hoppfullt blickade framåt mot kommande dagar, trygg under in- flytandet af den lyckliga stjärna eller snarare de goda änglar, som vakade öfver din bardoms dagar.
D e t låg någonting så sublimt i denna barnsliga tro på omedelbar förbindelse med det öfverjordiska.
Men liten blef stor, o c h barndomens år för svunno.
Föräldrahemmet var snart ett svunnet eden, som mer o c h mer tonade bort i blånande fjärran.
Jul kom o c h j u l g i c k, för hvarje gång förande med sig fånget fullt af ljusa, värmande minnen, minnen, i " hvilkas krets da förr bad din barnabön o c h drömde din barn- doms fagra vårdrömmar.
Stjärnorna lyste lika klart som förr ned på din stig.
Men samma härlighet strålade ej längre fram genom dessa tindrande stjärnefönster.
D e lyste nu kallt, så kallt; de voro ej mer de kärleksfulla ögon, hvarmed G u d såg ned till sitt barn.
Lilla Fannys ord i sången: » Lilla Fanny såg så glad Uppåt stjärnorna och sad: Med hvad många ögon ser Gud på Farlny ner.
: - Å r hade farit fram af vexlande sorger o c h fröjder.
D e t var jul igen, och du befann dig åter i det kära hemmet.
A l l t var sig där så likt, som o m det varit i går, du lemnat det.
Endast de gamla käras anleten hade förändrats o c h under ljusnande lockar allt mer förklarats till en andlig genomskinlighet, som bådade skördeanden.
Bljes allt som förr.
D e små sparfvarne hoppade gladt omkring på de, hög- tiden till ära, för dem utsatta julkärfvarue.
Julaftonens helgsmålsringning ljöd så högtidligt öfver den stilla, landtliga bygden, ljöd som en fridshelsning från forna lyckligare tider.
Den heliga aftonen sjönk ned så tyst o c h stilla öfver det åldriga fromma hemmet.
En stämning af högtid var lägrad öfver allt i hvarje vrå af huset.
A l l t hviskade: g o d jul, fridfull j u l; endast ditt hjärta kände sig därunder allt mera fattigt, tomt o c h kallt.
Så till sist öppnades den gamla boken, o c h nu ljödo från andäktiga läppar de heliga orden.
H v i l k a minnen vaknade ej nu i din själ.
Betle- hem, herdarne, barnet i krubban, den ljusnande natten öfver österland, ja, öfver hela världen — allt detta, som fordom g a f l i f o c h färg åt din jul, trädde åter fram i hela sin rika fägring, såsom när du hörde det för första gången, i samma hem, från samma läppar.
D u vaknade liksom från en dröm, en mångårig sömn i fridlöshet o c h fattigdom o c h kände dig åter rik som barn i hemmet.
Julfriden, sabbats- stämningen därinne, de minnesrika orden ur julevangeliet, allt göt sig som stilla, milda, varma droppar öfver ditt frusna sinne.
D u var åter i detta kära hem, där minnenas röst hördes öfverallt hviska o m forna lyckliga dagar.
A l l t var tyst o c h stilla, så tyst o c h tillika sä högtidligt stämningsfullt det kan vara en vinternatt i norden, då » tusen, tusen stjärnor glimma på den mörkblå himlens grund. » I ett nu dig genomlefde du åter vara ett det flydda.
V a r det en d r ö m, allt detta?
Kanske, men då en ljuf dröm med ett ljuft uppvaknande till en glimmande j u l m o r g o n.
Härligt strålade temp- let där borta med stilla värmande sken öfver den snöhöljda b y g d e n.
Ä n n u härligare strålade det tempel däruppe, som ej af människohand vardt b y g d t.
O c h båda lyste de i den tidiga ottau till den ende eviges ära.
Tant Lovas juldag.
J o, Betlehems stjärna hade slocknat för dig o c h mörker inträdt.
O c h i detta mör- ker hade en härjande frostnatt farit fram öfver din oskulds skära rosengård o c h kommit dess knoppar att förfrysa o c h dö för otrons o c h hånets iskalla omfamning.
Din jul var borta, o c h dess stora fröjdeämne mäktade ej längre göra ditt hjärta rikare, varmare, gladare.
tyckte moders knä, som undrande sporde, » hvar Jesu stjärna månd ' v a r a », hon som skänker frid åt oroliga hjärtan o c h lyser oss vägen.
D å bru- sade som ett svar fram en stjärnesång, en sferernas harmoni, ett högstämdt » gloria in excelsis » under de höga hvalfven.
D u började förstå stjärnornas språk, du började ana, att de voro Herrens ljus, alla dessa som brunno i himmelens höga salar, o c h att hvar o c h en af dem i viss mening var en Betlehems stjärna, tänd att lysa oss fram till kärlekens källa.
Du litet barn på din Af Elin Ämeen.
&lt;£&gt; Med teckningar af Axel Sjöberg.
^et tjänar till ingenting att förneka, att tant L o v a h ö r d e till den klass a f dessa traditionella » g a m l a m a m - s e l l e r », h v i l k a visserligen n u m e r a h å l l a p å att försvinna, sedan kvin- nofrågan haft d e t l y c k l i g a resultatet att p å o l i k a o m r å d e n, förut förbjuden m a r k, finna verksamhetsfält för ogifta k v i n n o r, men h v i l k a vi d o c k alla eller d e flesta a f oss k ä n n a igen från såväl verkligheten s o m skildringar i tryck.
T a n t L o v a själf h a d e uppfostrats i ett g a m m a l d a g s, f ö r m ö g e t hem i den h ö g r e ä m - betsmannaklassen.
H o n h a d e flitigt hållits till nålen, och åtskilliga k u d d a r, d u k a r m.
a f urblekt silke o c h svartnadt g u l d, b r o d e r a d t p å sidentyg, vittnade ännu i hennes h e m o m den stora färdighet hon i k o n s t s ö m n a d u p p - nått i sin u n g d o m.
H o n hade äfven fått den bästa uppfostran, s o m deu tiden bestods en u n g d a m, talade franska o c h hade spelat klaver.
H o n hade till o c h med s o m helt u n g farit i t ä c k t kalesch genom, halfva mellersta E u r o p a, i s ä l l s k a p med far, m o r, k a m m a r j u n g - fru o c h betjänt.
T a n t L o v a såg den tid, u n d e r h v i l k e a h o n från barn blifvit u n g m ö o c h från u n g m ö m o - gen k v i n n a, i ett i d e a l i s k t skimmer, d å allt v a r väl beställdt.
D e n närvarande tiden där- emot, d å hvarje d a g förde henne ett steg längre ned f ö r ålderdomens sluttande p l a n, v a r för henne en källa till ständig förargelse öfver dessa n y a » p å h i t t », detta n e r v ö s a j ä k - tande o c h framför allt det f ö r henne oför- k l a r l i g a o c h förkastliga i k v i n n a n s sträfvande efter j ä m n l i k h e t m e d mannen.
» I min u n g d o m », hette det alltid m e d ett kast p å h u f v u d e t o c h en s n ö r p n i n g p å munnen, o c h d e n, s o m var i n o m hörhåll, fick detalje- r a d e beskrifningar p å den tidens s e d e s a m m a o c h väl u p p f o s t r a d e u n g m o r.
M e n värst v a r det, när h o n k o m m e d » i min m o r s h u s », h v i l k e t yttrades m e d en värdighet o c h en ton- vikt, s o m ofta härmades a f släktens u n g d o m.
D e t t a » i min mors h u s » följdes vanligtvis af en föreläsning f ö r de u n g a fruarna o m den ordning, flit, m a t l a g n i n g, indelning a f d a g e n o c h inrättande a f b o n i n g s r u m, s o m där varit rådande.
M e n s k a m till sågandes, var där ingen a f fruarna, som b r y d d e sig det minsta
om att rätta sig därefter.
Ingen enda steg upp klockan fem om morgonen för att öfver- vaka tjänarnes tidigare göromål och se » väf- stolen » i gång.
Knappast en af dem hade i hela sitt lif sett en väfstol, förrän det på senaste åren blifvit modernt med de små sa- longs-väfstolarne för fantasiartiklar.
Icke hel- ler kunde de unga damerna förmås att stryka upp håret från sina pannor och nyttja kvit- tenkärnor, som bruket varit i tants nngdom, ej heller ville de gå till den andra ytterlig- heten och draga ner det i en gardin på hvar- dera sidan om kinden, såsom tant haft sitt se- dan trettio år tillbaka — n. b. i form af lösbena.
I stället florerade pannluggen i hela släkten, trots tants fasa och vredgade anmärkningar.
Det riktigt vimlade af ljusa och mörka lug- gar, som antingen hängde tjocka och raka på någon fruktkompott eller tårta, som nytt- jats i hennes mors hus.
Likaså voro släktens alla barn ålagda att visa henne den största vördnad och regelbundet göra henne sina vi- siter samt då visa sig så älskvärda som möj- ligt på ett stillsamt, for tillfället inlärdt sätt.
Men tant Lova betraktade såväl dessa visiter som fruarnas anhållan om recepten med en viss misstro såsom icke rätt ärligt menade.
Satt hon icke där, en ensam gammal fröken, med en försvarlig förmögenhet!
Och måste icke, trots hennes goda helsa, hennes dagars tal snart, mycket snart vara räknadt!
Det var naturligtvis arfvet, de gjorde sig till förl Men gumman tänkte med en viss skadeglädje på, att hon skulle bedraga dem alla — en väl- görenhetsinrättning skulle få alltihop och släkten stå där med långa näsor!
Men te- nahjärta bland de många i släkten, som kuu- nat fästa sig vid den gamla, någon som kun- nat roa och förströ henne, gå till henne fri- villigt och gärna, utan att nu behöfva » köras » till det och mutas med nam-nam.
Men det var tants misstro och styfhet, som höllo dem tillbaka och stötte dem ifrån henne.
Och där var ingen som anade, hur sorgligt ensam den gamla i grunden kände sig, helst sedau alla från » hennes ungdom » offrat åt förgän- gelsen och knappast någon fanns kvar, som kunde sympatisera med henne om den gamla, goda tiden.
Inte heller anade någon, att där under Lovas hårda, pansartäta korsett klap- pade ett mänskligt hjärta, likt alla andras, med en längtan efter kärlek, som lifvet aldrig gifvit henne.
En sådan kärlek, som ingen rikedom i världen kan köpa, som ger sig ända ner till ögonbrynen eller konstnärligt lockade öfver hvita pannor.
Där var heller ingen, som tant förmått lägga bort turnyr, förrän modet en dag bjöd, att den skulle för- svinna, då de med ens alla blefvo snäfva som strutar, medan tant Lova allt från sin ungdom till nuvarande tider, med öfverbop- pande af krinolinens period, nyttjat stärkt styfkjol och däröfver från höfterna veckad klädning.
Märk — handsydd; intet » ma- skintråckladt » fick komma på tants kropp, en symaskin hade, förklarlig nog, aldrig synts till i hennes mors hus.
Tant Lovas föreläsningar och förmaningar åhördes dock med yttre andakt och vördnad, allvarsamma miner och botfärdiga blickar från ögon, som, borta ur tants synhåll, strax efter strålade af skälmskt löje.
Det var inte heller sällsynt, att en och annan husmor kom till tant Lova enkom för att be om receptet stamentet var inte ännu upprättadt; med ål- drigas vanliga afsky för att skrifva testamente, liksom skulle det påskynda deras bortgång, sköt hon ständigt upp denna viktiga hand- ling.
T y huru ond tiden än var, kände tant Lova ingen lust att ännu lemna den, och hon var inom sig mycket intresserad af släkt och grannars göranden och låtanden, ehuru hon låtsade ett öfverlägset förakt för den närvarande tidens personligheter.
Inte var väl hela släkten så egoistisk och hycklande, som tant Lova i sin bittra ensam- het lade den till last.
Där fanns nog mer än en af fruarna, som tyckte verklig synd om den gamla och gärna skulle ha omfattat henne med uppriktig vänlighet, äfven om testamen- tet varit skrifvet till förmån för någon annan, och som skulle egnat henne den bästa vård och förljufvat hennes sista ålderdomsdagar.
Och nog hade där väl funnits något litet bar- oégennyttigt, oreflekteradt.
Eller bara att själf kunna hålla riktigt af någon, utan miss- tro, och att inte lemna en bunt värdepapper efter sig, när man dör, utan en enda liten gnista af en sådan där innerlig kärlek, som gör, att man inte tycker sig ha lefvat förgäf- ves, utan dör nöjdare.
Men för hvarje år som gick blef det allt svårare att ge sig själf, helst där ingen kom till mötes.
Egoismen, bitterheten och misstron växte.
Och tanken på, att det hvilken dag som helst kunde bli för sent, verkade i en- samma stunder på tant Lova som ett glöd- gadt järn i öppet sår.
Men där var ingen, som anade det, och hon dolde det inom sig som sitt lifs största hemlighet.
Det var sedan långa tider tillbaka bruk- ligt inom släkten, att man turade med att bjuda tant Lova till söndagar och helger, och denna juldag skulle hon tillbringa hos kap-
ten Bruuns.
Tant Lova hyste särskildt agg till detta unga par, ty hon visste, att de mer än de flesta bjödo henne, därför att de an- sågo sig därtill nödda och tvungna.
Men att neka infinna sig föll henne aldrig in.
Hon njöt en bitter skadeglädje öfver att bli hög- tidligen förd till bordet af kaptenen själf och som hedersgäst placerad på hans högra sida.