Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H a n b e s k r e f d e s m å ut- värdshusens r o m a n t i s k a s k ö n h e t: det pittore- ska S a n n o i s, N a n t e r r e o c h S c e a u x m e d sin R o b i n s o n.
D i t b r u k a d e d e u n g a m ä n n e n föra sina v ä n i n n o r; där fanns g r ö n s k a, ensamhet o c h idyllisk r o.
Pierre förstod m y c k e t v ä l, att A n d r é s p e l a d e frestare, m e n han k u n d e Extra fin Marsala 387 i c k e frigöra sig från d e n tjusning, s o m tan- ken p å en sådan p å tu m a n h a n d m e d N i n i v ä c k t e hos h o n o m.
H a n fruktade d o c k, att hon aldrig s k u l l e g å in p å ett d y l i k t äfven- tyr, t y o a k t a d t A n d r e s alla afslöjanden ur teaterlifvets mysterier, t r o d d e Pierre fortfa- r a n d e p å t i l l v a r o n a f en o i n t a g l i g d y g d hos den m o d e r n a T h a l i a s g l a d a prestinnor.
L i k s o m a f en händelse m ö t t e Pierre alltid N i n i p å vägen till o c h från repetitionerna, o c h en afton infann han sig v i d artisternas utgång.
N i n i s glädje ö f v e r att se h o n o m där stördes af tanken p å det g r y m m n hån hon s k u l l e bli utsatt för, d å kamraterna fingo se, att hon h a d e en kavaljer, som följde henne från teatern.
H o n presenterade P i e r r e för sin f ö l - j e s l a g a r i n n a, en g a m m a l l o g e ö p p n e r s k a, hos h v i l k e n h o n h a d e sitt tillfälliga h e m.
Gum- m a n g i c k diskret n å g r a steg före, o c h d e u n g a b ö r j a d e s a m t a l a i den låga, d ä m p a d e ton, som natten o c h l y s t n a d e n b j u d a.
D e gingo utmed kajen, d e n breda, ö d s l i g a quai d e l H o r l o g e, m e n d e s å g o i c k e den o m g i f v a n d e n o k t u r n e n: en stjärnbeströdd natthimmel, s o m återspeglade sig i den f ö r b i g l i d a n d e S e i n e n; de g i n g o g e n o m tysta, t o m m a gator, där mån- ljuset föll i en smal strimma utmed ena hus- raden, v i s a n d e i s k a r p relief ett o c h annat måleriskt parti från det g a m l a P a r i s.
Men de u n g a f ö r e d r o g o att g å, d ä r s k u g g a n föll djupast, de l u t a d e sig tätt intill h v a r a n d r a för att säga d e a l l d a g l i g a s t e saker, o c h deras steg b l e f v o allt l å n g s a m m a r e, j u närmare d e k o m m o till N i n i s h e m.
Pierre talade o m sitt arbete, o m sina g a m l a fastrar o c h o m sitt lugna, lyckliga hem.
D å han beskref sina fastrar b l e f N i n i tankfull o c h hennes ö g o n fingo ett v e m o d i g t u t t r y c k.
V i d N i n i s port tog Pierre m o d till sig o c h frågade, o m N i n i ville g ö r a h o n o m s ä l l s k a p till S c e a u x d a g e n därpå.
H o n d r o g sig hastigt ifrån h o n o m, o c h det d r ö j d e en stund, innan hon svarade ett s k y g g t: » J a g s k a l l följa e r.
»: Pierre förstod m y c k e t v ä l allt h v a d d e orden i n n e b u r o, o c h rusig a f l y c k a s k y n d a d e han hem.
D å han k o m in i sitt r u m, l a d e sig hans u p p j a g a d e sinnesstämning.
I detta r u m, där hvarje f ö r e m å l vittnade o m d e kär- l e k s f u l l a händer, s o m vårdat hans b a r n d o m, d ä r han t y c k t e, att d e g a m l a s f r o m m a ö n s k - ningar o c h i n b i l l a d e f ö r m a n i n g a r b l a n d a d e sig med den s v a g a doften a f l a v e n d e l o c h tor- k a d e r o s e n b l a d, s o m A n n e s p o t p o u r i u r n o r spre- d o, här d ä r han aldrig tänkt annat än g o d a t a n k a r, k u n d e han ej f ö r m å sig att s t ä m p l a mot den kvinna han älskade.
H a n lofvade sig själf, att han under m o r g o n d a g e n s utflykt s k u l l e v a r a s o m en bror m o t N i n i — en m y c k e t a l l v a r l i g bror.
M e n allvaret blåste bort, d å Paris försvann i ett g y l l e n e m o l n b a k o m d e m o c h g r ö n a slät- ter, fruktträdgårdar i b l o m o c h m ö r k a s k u g - g i g a s k o g a r u t b r e d d e sig o m k r i n g d e m.
V i d S c e a u x frukosterade d e i R o b i n s o n, i en a f de s m å matsalarne, h v i l k a ä r o b y g g d a u p p e i träden.
S e d a n v a n d r a d e d e ut efter l a n d s - v ä g e n, k l ä t t r a d e öfver gärdesgårdar, s p r u n g o i k a p p o c h skrattade s o m barn, d å d e förvil- l a d e sig i s k o g e n.
A l l a m ö r k a tankar, all fruktan o c h ä n g s l a n v o r o f ö r s v u n n a.
D e t var k ä r l e k e n s renaste, o s k y l d i g a s t e h e l g d a g s l y e k a de njöto, en l y c k a sådan s o m fåglarne j u b l a o m en s o l i g v å r m o r g o n o c h hvars minne k o m - m e r å l d r a d e hjärtan att k l a p p a o c h matta ö g o n att stråla.
Efter dinérn berättade N i n i sin e n k l a lef- nadssaga.
Pierre b l e f helt underlig till m o d s, m e d a n han l y s s n a d e, o c h d å hon tystnade, t y c k t e han att han ville ta henne p å sina (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
K. A. Nydahl &amp; Stockholm, 3 Stureplan C:o 2
IDUN 388 1894 o c h oförlikneliga b r a b a n t s k a spetsar i k l ä d t s i g sina allra högtidligaste miner.
» M i n f r ö k e n, » började L e o n t i n e m e d e n t o n, s o m s k u l l e au- stått a l l m ä n n e å k l a g a r e n, m e n h o n tystnade, d å hon k o m att se i n i N i n i s b l å ö g o n.
D e t v a r ett sådant r ö r a n d e v e m o d i d e ö g o n e n, F ö r e t t ö g o n b l i c k njöt N i n i e n f u l l k o m l i g fastän munnen l o g o c h s m å g r o p a r lyste i o c h o g r u m l a d l y c k a, men så m i n d e s h o n, h v e m hon var, o c h utan att se p å Pierre, s v a r a d e kinderna.
D å den g a m l a fröken ej fortsatte, tog N i n i m o d till sig o c h b ö r j a d e tala o m hon: » O m dina fastrar ej h a n å g o n t i n g e m o t Pierre, o m hans g o d h e t, hans finkänslighet mig. » o c h hans o f ö r k l a r l i g a k ä r l e k till henne, den Med s a m m a o r u b b l i g a l u g n s o m h a n ge- O c h så i n å g r a få n o m d r e f sin vilja, d å han ö n s k a d e a t t f å g å lilla, o b e t y d l i g a aktrisen.
berättade h o n, h u r h o n, ett fader- o c h i s k o l a n o c h välja en lefnadsbana, b ö r j a d e ord moderlöst barn, måst ä t a n å d e b r ö d, tills det Pierre n u arbeta p å att ö f v e r v i n n a fastrarnas h o t a d e ' att fastna i halsen p å henne, o c h d å fördomar mot Ninis yrke.
M e n här v i d l a g stötte han p å större svårigheter, än han anat.
i förtviflan h a d e h o n tillgripit d e t första bä- sta l e f v e b r ö d s o m erbjöds.
D e t v a r i c k e g o d a D e b r y d d e sig ej o m att lyssna till s k ä l; o e h m ä n n i s k o r h o n varit i b l a n d, » o c h a f l e d a o c h hans hotelse att gifta sig i trots a f deras p r o - tester h a d e ingen a n n a n v e r k a n, ä n a t t d e trötthet h a d e h o n s t u n d o m varit nära att följa deras e x e m p e l.
» O c h så lärde j a g k ä n n a o c h tillkallade d o k t o r A b o u t.
D o k t o r n s ö k t e be- ä l s k a P i e r r e, » s a d e h o n o c h såg sig o m efter visa, att Pierres u p p f ö r a n d e var e n naturlig sin ä l s k a d e, h v i l k e n d r a g i t sig u n d a n längst följd a f d e n f ö r v e k l i g a n d e uppfostran han bort i rummet.
» O m han varit s o m andra erhållit, h v i l k e t allt A n n e a n s å g vara riktadt u n g e m ä n, h a d e d e t gått m e d m i g, s o m det åt henne.
D å L e o n t i n e märkte, a t t d o k t o r n g å r med d e flesta u n g a flickor i min v ä r n l ö s a i n g e n t i n g f ö r m å d d e m e d Pierre, b e s l ö t h o n ställning.
M e n n i h a i c k e u p p f o s t r a t h o n o m att själf tala m e d N i n i.
D e t var det tradi- till e n hjärtlös e g o i s t, » o c h h o n böjde sig tionella sättet, d e t visste h o n.
M a n säger å t hastigt n e d o c h kysste A n n e s händer, h v i l k a den u n g a flickan: » M i n fröken, ni inser v ä l, att n i i c k e passar till hustru å t d e n n e u n g e lekte nervöst m e d l o r g n e t t s n o d d e n.
D å ingen man. » O c h h o n svarar s a k t m o d i g t: » J a g svarade, fortfor h o n m e d s v ä f v a n d e, nästan o t y d l i g r ö s t: » N ä r Pierre b a d m i g bli hans inser d e t allt för v ä l; j a g s k a l l s ö k a g l ö m m a hustru, b e s l ö t j a g a t t inte ställa m i g mellan h o n o m, m å han g l ö m m a m i g!
» A n n e s k a k a - er o c h h o n o m — - — — o c h n u f å n i b e - de p å h u f v u d e t å t detta p r o g r a m, m e n g a f s t ä m m a öfver m i g.
» M e d tårar i ö g o n e n såg slutligen sitt bifall till Pierres f ö r s l a g att föra hon p å A n n e, s o m fick n å g o t att bestyra m e d N i n i till d e m.
garneringen p å sin k l ä d n i n g.
Leontine be- V a c k e r, ä l s k l i g o c h r o d n a n d e stod den l i l l a traktade sin syster p å ett hjälplöst sätt, men N i n i framför de b ä g g e bistra, g a m l a d a m e r n a, A n n e fortfor att u n d v i k a hennes b l i c k.
» N i som tillika m e d sina svarta f o u l a r d k l ä d n i u g a r armar, bära henne in i ett t e m p e l o c h låta folket b ö j a k n ä för henne.
G e n o m frestelser och faror hade hon b i b e h å l l i t sig ren för att han ... » N i n i, » s a d e h a n enkelt, » v i l l d u bli min h u s t r u?
» Redigeras af Sophie Linge.
Mitt första är gömdt uti dörren, som bär Till torparens stuga vid ån; Af riset som flammar på härden ock är Mitt andra en del — ej af spån.
I gnistrande brasan, så munter och röd, Du finner mitt tredje — ja, ock i dess glöd.
I stormen, som brusar kring torpstu- gans knut Du finner mitt fjärde förvisst, Men icke i stocken, som ligger på lut, Som steg till dess förstugukvist.
Ur torparens mat får mitt femte du dra ', Men icke ur torparens not, Och utaf hans hand skall mitt sjätte du ta ', Men icke från länd eller fot.
Mitt sjunde dig bjuds i den landtliga dryck Man ger dig med glädje, men icke af nyck.
Mitt hela ett färgspel, en tankarnas lek, Ett narrverk som ofta dig tjuste — men svek.
» M e n, L e o n t i n e, det var j u d u s o m s k u l l e.
» » N i n i, k ä r a barn, d u ser här t v å g a m l a t o k o r, s o m h ö l l o p å att uppoffra allas v å r l y c k a f ö r några d u m m a fördomar, » o c h L e - ontine r ä c k t e b å d a händerna m o t N i n i.
D e t v a r e n löjlig g r u p p han hade framför sig, t y c k t e d o k t o r A b o u t, d å han e n stund senare ö p p n a d e dörren — fyra människor, som o m f a m n a d e h v a r a n d r a o c h s å g o öfver- j o r d i s k t l y c k l i g a u t.
» T r o r n i, d o k t o r, att n å g o n a n n a n ä n v å r P i e r r e skulle haft m o d att r ä d d a den stackars N i n i u r den d ä r lejon- g r o p e n?
» frågade L e o n t i n e.
» N e j, inte e n s d e n tappre B a y a r d, » för- säkrade doktorn.
» R u s t Roest », Sophie E l k a n; af Georg Nordensvan.
— Bagrar och skuggor, motiv från Skåne af Gustaf Smith.
— Vr lifvets tragedi; ett förslag till praktisk välgö- renhet af Ej.
— Ptgången af Iduns stora romanpriB- täfiing.
— » D u m å s t e »; fortsättning af en dialog o m upp- fostran a f A.
— l i n n e s k å p e t s skatter; från ett besök i Borås konstdamastväfveri.
- Fröken eller jungfru?
Stockholm, Gi mundin Iloldr.-Ahtieb.
N:r 34 (140) Annonspris: 35 öre p r p e t i t r a d (10 stafvelser).
F ö r » Platssökande » o c h » Lediga platser » 25 ö r e.
U t l ä n d s k a a n n o n s e r 70 ö r e p r p e t i t r a d.
Fredagen den 22 augusti 1890.
Redaktör FRITHIOF utgifvare: HELLBERG.
och Träffas i byrån kl. 1 0 — 1 1.
TJtj.if_iin_.stid: hvarje helgfri fredag.
Byn »: D r o t t n i n g g a t a n 48, 1 tr. P r e n u m e r a t i o n sker i landsorten a p o s t - a n s t a l t e r n a, i Stockholm hos red., i b o k l å d o r n a och tidningskontoren.
E m m a Gurli Beronius.
tt Idun gärna för sin stora läsekrets framställer bilden af en ädel kvinna, vet jag mycket väl; men det är mig nogsamt bekant, att den vill hafva sina bilder tydligt och väl ut- förda, hvarför det är med tvekan den oöfvade pen- nan vågar försöket att teckna en sådan.
Det var ej på ett ögon- blick, utan på några oför- gätliga sådana, som bil- den togs och med tydliga drag inpräglades i min- net, och det är endast i minnet, som hon numera kan skådas, sådan hon var, besjälad af ädel ifver för mänsklighetens såväl som sina närmastes väl, ty döden har dragit sitt ogenomträngliga täckelse öfver bilden.
En främling stod jag där i skolsalen, och den ena obekanta personen efter den andra trädde in.
Å dragande kall — och hjärtats maning — skulle jag inför dessa redogöra för de grundprinciper, efter hvilka undervisnin- gen i kvinlig slöjd i folk- skolorna borde ordnas.
På andra ställen ofta missförstådd i saken, stod jag beredd och slagfärdig att möta invändningar, anmärkningar och mot- stånd, öppet eller smy- gande.
Jag hade ej tanke för den sköna, strålande sommardagen eller rosor- na, som leende tittade in genom fönstret.
Men, se där, ett par kära bekanta anleten 1 Och sel Nej, jag hade ej sett henne fb " rr.
Hon kom emot mig, varm och glad, med ett par mörka, strålande ögon och helsans rosor på kin- derna och presenterade sig.
» Denna sak intresserar mig så ofantligt, » sade hon.
» V i få talas vid sedan. » Och » sedan »?
Jo, då kom hon, hjärtligt tryc- kande min hand, och sade: » Nu hör jag; att ni är upptagen af bjudningar för dagen; men jag vore tacksam, om ni ville skän- ka mig aftonen och till- bringa natten hos oss.
Edra effekter låter jag hemta från hotellet. » På aftonen sutto vi på balkongen, som skildes från den nu spegelklara Mälaren endast af en den täekaste lilla trädgårds- täppa.
Högstammiga krus- bärs- och vinbärsbuskar dignade under bördan af lofvande frukt, och där funnos framför allt rosor, rosor i mängd och af ut- sökt skönhet.
» Jo, ser ni, » sade hon, » min plan är att till hö- sten öppna en skola, där fattiga flickor, som slutat folkskolan, men ej fått
S t o r t ä r b l o t t d e t, s o m v e t sig själft f ö r s a k a; B l o t t den, s o m g i f v e r allt, får allt tillbaka.
Z. tillräcklig kunskap i handaslöjd, skulle få lära sådan in.
Jag ville, att denna undervis- ning skulle göras så intressant, att de, af blott kärlek till skolan och arbetet gärna ville komma och få undervisning på sådan tid, som de, utan att åsidosätta viktigare värf i hemmen, kunde uppoffra.
I vintras lyckades jag få in en liten grundpenning till saken på det sätt, att jag anordnade en utställning af japanesiska konst- saker, hvilka min son hemfört.
» Själf skall jag offra så mycken tid jag kan åt saken, men till egentlig lärarinna har jag en annan person på förslag.
Min första upp- gift är ju att vara min mans hjälp.
Han är sjuklig och för öfrigt den ädlaste och bästa människa som finnes, så att jag gärna för ho- nom vill göra allt.
Men efter jag är stark och frisk, vill jag ock göra något för andra, då han dessutom önskar det.
Som jag nu tror på uppfostrans stora betydelse för mänskligheten, vill jag gärna försöka draga mitt strå till stacken.
» Men se, där synes båten med min man och gossarne!
Jag måste se till kvällsvarden.
Ni må tro, att jag sköter vårt lilla hushåll i det närmaste själf och endast håller på att upp- fostra en tjänarinna då och då. » Huru ytterst mönstergillt detta älskliga hem sköttes, hade jag rikt tillfälle att iakttaga.
» God natt, käraste vän!
Gif er god ro i morgon bittida, ty vi intaga vår frukost först klockan nio, » sade hon, då vårt lilla glada sällskap vid half-tio-tiden på aftonen bröt upp.
Kedan klockan sex morgonen därpå hördes dock den omtänksamma husmodern tyst och för- siktigt gå omkring och ordna i kök och vist- hus.
Solen kastade en bred ljusflod öfver Mä- laren, öfver täppan och genom balkongdörrarna in i salen, där frukostbordet stod dukadt, då jag trädde ut.
Värdinnan kom emot mig, glad, nätt och prydlig i sin enkla dräkt.
En känsla af glad tacksamhet öfver att det dock finnes goda hem och goda husmödrar kom öfver mig.
Efter frukosten fick jag bese den japanesi- ska samling, hon förut talat om, och den för- tjänade i sanning sitt eget kapitel.
Hvilken bjärt kontrast mellan dessa under- bara broderier i silke och guld, dessa dukar, mandarindräkter o. d., där ämnen, sådana som spegelglas och skalbaggsryggar, ingingo i bro- derierna, men där fållar och sömmar voro yt- terst groft ihopkomna, och vår egen enkla kvinnoslöjd, på hvilken jag medförde prof!
I den senare, utan prydnader och broderier, var hvarje söm, hvarje rynka, ja, hvarje stygn kor- rekt och vackert utfördt af små skolflickor.
Nu skulle, enligt hennes vackra tanke, den främmande grannlåten bidraga till, att våra svenska flickor finge lära sig att väl utföra det nödvändiga, innan de öfverginge till prydnads- arbeten, därför hade hon exponerat dessa ar- tiklar, som hade Japan till fosterland.
Sedan vi kommit öfverens om anskaffandet af en liten skolväfstol för hennes skola, skil- des vi under ömsesidiga välönskningar.
Vid ångbåtens afgång kom hon ned till bryggan och fäste på mitt bröst två- de skönaste rosor, en mörkröd och en hvit med fina, skära kanter på bladen.
» Farväl! » sade hon, » jag står ej kvar och viftar »; och så aflägsnade hon sig.
Rosorna förvarade jag omsorgsfullt och ännu efter fem dagar stodo de framför mig på skrif- ' T OPELIUS.
bordet i mitt hem, där jag satt mig ned, i tanke att skrifva ett tacksamhetsbref till henne för den vänlighet hon visat mig.
Posten kom i detsamma, och i ett af mina bref stod ett P.
S.: » Fru B.
har fått ett slaganfall. » På min ängsliga förfrågan löd svaret: » Ut- gången oviss. » Inom kort stod på de dagliga tidningarnas första sida inom sin svarta ram annonsen, som tillkännagaf, att fru Emma Gurli Beronius af- lidit i Strängnäs på Emmadagen 1890.
Och de meddelanden, de i öfrigt lemnade-angående den aflidnas lifsgärning, sammanstämde alla i att känneteckna henne som en maka och mo- der som få, en sådan, hvilkens stilla inflytande i de närmastes krets bär en så intensiv kraft af ädelt föredöme inom sig, att det sträcker sina verkningar till oberäkneliga vidder där- utom, såsom kring den fallande droppen den ena ringen vidgar sig ur den andra öfver in- sjöns yta.
Varmt och verksamt intresserad för upplysning i alla former, välgörande i, efter hennes förhållanden, storartad måtto, förenings- bandet i en talrik familj, hvilken hon genom sin ädla personlighets enande kraft genom tvänne giften så att säga knöt till ett — var fru Be- ronius en kvinna sådan vi må tillönska vårt fosterland allt flere och flere.
Emma Beronius, född Nordblad, var vid sin död något öfver 56 / år gammal och sörjes närmast af den efterlefvande maken, f. d. kas- sören doktor Otto Beronius, den allbekante i Wennerbergs mästerliga sångcykel odödliggjorde » Glunten », samt en ung son.
l 2 I ett föregående gifte var hon förenad med öfverjägmästaren C. O. Bildt, som afled 1863 och efterlemnade tre söner, den äldste, gross- handl.
Gillis Bildt, bekant för sina resor i Ost- indien och Kina på uppdrag af Svenska export- föreningen.
Den andre sonen i ordningen, eivil- ingeniören Edvard Bildt, är bosatt i Göteborg.
m G r o d a n.
(En rimmad legend.)
c ' f j£); et var en underlig dröm jag hade, Ä j ¥ när uli skogen en juninatt mitt trötta hufvud till ro jag lade alt drömma ljuft om min hjärteskatl.
Ja, säkert är, alt det fanns däri en liten smula af hexeri.
Jag drömde, alt efter mänga öden och milslång vandring på stenig mark jag varsnade uti aftonglöden ett marmorsloll i en präktig park.
Fontäner plaskade svalt och skönt ur rosenhäckar och lummigt grönt.
t Stig påh de hviskade, när sill välten de sände ned uti silfverslänk, » stig bara på, här finns rum för natten och fyllda visthus och vin i skänk.
Och vill du smeka ett fagert skinn — stig dristigt på; hon är din — ja, din! » Besitta, bjudningen helte duga, ty tom var ränseln och kassan läns.
Och jag steg på, utan ens att buga, men ingen mötte vid parkens gräns.
Och ingen såg jag, när fram jag nätt till okändt, strålande marmorslott.
» Hallå.h jag ropade inåt hallen, och ekot svarade doft hallå.
» Hallå! » jag ropade uppål vallen — ej ekot ens iddes svara då.
Ej hjälpte rop eller bister min: min mage skrek efter mat och vin.
Er, djupa källrar, jag aldrig glömmer: i mörkret skymtade fat vid fat; i silfverkannor jag vinet tömmer — Hochheimer, Chamberlin och Muscal.
Af andeväsen då slottet fylles, och allting blixtrar, och allt förgylles.
1 riddarsalen står bordet dukadt och dignar under sitt öfverflöd, och silfret glänser som aldrig brukadl, och vinet brinner med dunkel glöd — och säkert är, att det fanns däri en liten smula af hexeri!
För vindeltrappan nu upp jag famlar, där tung är luften af ambradoft; när mina tankar med våld jag samlar, hos jungfrun står jag i höganloft.
En jungfru — nej, det en groda är, som hvilar ju på sin kudde där.
En groda, ja!
— I går afton senast vi möttes båda vid dikesrand, då var du groda och det allenast, när kall du låg i min varma hand.
Men här du spelar prinsessa ju — är jag förtrollad eller är du?
Då stiger sakta ur väggar och golf, när klockan spöklikt dånar sitt tolf öfver sofvande park och speglande vik, en smältande, smekande ljuf musik.
Och oemotståndligt min kraft är fången af midnatts klockan och hexesången; jag kysser grodans spräckliga skinn och hviskar: min är du, min • — ja, min!
Hexeri eller verklighet — hvilket ej rätt jag vet!
I mina armar håller jag en kvinna, bedårande till form, till hy, till hår.
Jag kysser rosor, och jag andas vår.
när emot hennes mina läppar brinna.
Tag alla världens fröjder och dem gjut i gyllene pokal, och drick den ut — den töm uti ett enda drag — du njöte tiondelen ej som jag!
I dessa ögons djup jag drunkna vill och hviska skälfvande: dig hör jag till, du, mina drömmars okända gudinna — du som från groda i ett nu blef kvinna.
Och lutan hon tar i sin hvita hand och binder min tanke i toners band: Vill skönhet du fånga och njutning få • — var modig då!
Vill lyckan du vinna, så våga ett språng — den nås en gång!
Vill vishet du lära, vill stark du slå — försaka då!
Morgonsolen in i skogen strömmar och förjagar nattens alla drömmar.
Men i gräset, där jag legat har, liten groda ännu glömt sig kvar.
I de gyllne ögon ser jag in — så, farväl då, sängkamraten min!
Stenografiens betydelse för damerna.
Bref till Iduns läsarinnor.
Kära syster!
Vet du, hvar jag var här om dagen?
Jo, en bekant förde mig af en händelse upp på den arendsk-stenografiska utställningen i Stock- holm och bjöd mig att öfvervara Svenska ste- nografförbundets möte.
Där såg och hörde jag åtskilligt, som jag tänkte skulle intressera dig.
Jag såg t. ex. vid utställningen stenografiska stilprof ur en / W / cskola på landet från barn mellan 10 — 14 år, och bland dem flere från flickor, och jag hörde då, att dessa redan i skolan vannit mycken tid genom sin stenogra- fiska färdighet.
Så såg jag också, huru en husmoder, som lärt sig Arends ' stenografi vid 40 års ålder, utställt bevis på den nytta, hon däraf haft i hemmet: anteckningar för kök och hushåll, som hon eljes aldrig hunnit göra, an- teckningar också för hennes makes räkning, som skänkt honom mycken lättnad i arbetet.
— Men hvad jag hörde af stenograferna var ännu märkvärdigare.
Jag hörde dem alla af egen erfarenhet uttala såsom sin orubbliga öf- vertygelse, att stenografen är en skrift, som bör läras af alla, som skrifva, emedan den för alla inbesparar tre fjärdedelar af den tid, de eljes använda under skriftliga arbeten; jag hörde en ung kvinna med entusiasm under stormande bifall prisa den arends ' ska stenografiens ofantliga företräden framför vanlig skrift, och jag hörde en tioårig flicka läsa stenografisk literatur lika flytande, som jag själf läser vanlig skrift; hon började lära sig konsten i februari och har så- lunda hållit på i sex månader, och jag minnes mycket väl, att när du, kära syster, hållit på att läsa innantill i sex år, så läste du icke vanlig skrift mera flytande.
Eller kanske du skrifver dagbok?
Då har du säkert märkt, huru lätt tankarne ila från dig, innan du hunnit fästa dem på papperet.
Och har du icke märkt det då, så har du sä- kert märkt den vanliga skriftens långdragenhet vid all din korrespondens.