Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Under förflutna sommar har Kongl. Sjökarte-kontoret, som nämndt är, låtit anställa mätningar och lödningar på kusten mellan och utanför »Svenska Högarne» och »Svenska Björn».
De officerare som härvid varit använda, hafva derunder ofta fått tillfälle att bevittna farorna af navigeringen i denna trakt, så val genom flera inträffade sirandmngar, dervid sjömätare-fartygen' varit i tillfälle att lemna biträde, som dessutom handt att seglare blifvit afvisade, hvilka sig ovetande redan råkat inom de farliga grunden.
Ett meddelande från Chefen för Sjökarte-kontoret om hvad desse officerare sålunda fått erfarenhet af, torde äfven kunna lemna ytterligare bidrag till ämnet.
Med afseende på kostnaden för en fyranläggning, sådan den skulle erfordras, så bar utgifterna för Häradskärs fyrinrättning utgjort, inberäknadt alla byggnader jemte fyrapparat och inventarier, 104,835 R:dr 39 öre.
Klippans höjd, hvarpå detta fyrtorn står, är dock endast 34 fot, och fyrljusets deröfver 86 fot, men skenet derifrån synes till Häfringe båkland, ett afstånd af 29 Engelska mil.
De tillhörande inventarierna uppgå till ett värde äf 3 å 4,000 R:dr.
Jag får, efter hvad nu anfördt blifvit, föreslå: ett anslag af 100,000 R:dr till uppförande af en fyrbyggnad med lentilleapparat af första ordningen på Svenska Högarnes båkland, tillhörande Stockholms skärgård.
Stockholm den 14 November 1865. / N:o 73.
Af Herr Bennich, Axel Gustafsson, om utarbetande af förslag till samtliga Landlr anter iers indragning och ö/verflyllande af deras kassaförvaltning på b ankinr bitning arne, m. m.
Den hvarje år på vissa tider återkommande ebb och flod i landels rörelsekapital är till sina orsaker nästan lika allmänt bekant som till sina verkningar all - August von Francken. 148 Motioner hos Ridder skap et och Adeln 1865.
N:o 73. mänt öfverklagad.
Samtidigt ingående större bidrag till statsbehofvens fyllande blifva i de allmänna kassorna hopade och hinna endast småningom att åter spridas.
Under tiden tryckes allmänna rörelsen af brist och derigenom uppjagadt pris på det nödiga rörelsekapitalet.
Ofta återkommande förslag till uppbördens fördelning på flera terminer hafva afsett att förmildra dessa olägenheter, men måst vika för de praktiska svårigheterna vid fördelningens tillämpning.
Lyckades man ock att utfinna något i detta hänseende antagligt förslag, skulle visserligen de öfverklagade olägenheterna, såsom jemnare fördelade på hela året, mindre bemärkas, än nu är fallet, men likväl derutinnan qvarstå, att en betydligare andel af rörelsekapitalet alltid vore skrinlagdt i Statens kassor och på samma gång både ofruktbart och undandraget den allmänna rörelsens behof.
Det är, enligt min tanke, mindre i uppbördsterminernas fördelning, än i sättet för uppbördens förvaltning, som grundfelet ligger.
Under förra tider nödgades hvarje affärsman och snart sagdt en hvar, som icke lefde endast för dagen, att hålla sig en egen, efter omfattningen af hans utgifter lämpad kassa för utgifternas bestridande.
Kassan var ett för tillfället dödt kapital och fordrade dessutom, der affärerna egde någon större omfattning, sin egen förvaltare.
Med bankväsendets utveckling och sedan denna industrigren mer och mer insett sin rätta bestämmelse att vara allmänhetens kassaförvaltare, hafva de enskdde börjat till denne öfverlemna sina särskilda kassor och deraf hemtat den dubbla fördelen att på samma gång göra sitt nödiga rörelsekapital ständigt fruktbärande och tillika bespara kassörsaflöningen samt derjemte undgå risken af förluster genom olyckshändelser eller brott emot eganderätten.
Det är otvifvelaktigt att denna kassaförvallningsmethod med hvarje dag skall mer och mer allmänt omfattas och i hela hushållningen tillvägabringa den mest helsosamma reform.
På en penning, som alltid är räntebärande och ändock när som helst disponibel, hushållas bättre än på den alldeles ofruktbara penningen i plånboken.
Yore det icke för annat ändamål, än att föregå de enskilde med exempel af klok kassaförvaltning, borde visserligen Statsverket endast derföre skynda att öfvergå från sitt gamla, af då varande förhållanden oundvikligt förestafvade förvaltningssystem, alt uppsamla och under egna kassörers vård för långa tider skrinlägga sina inkomster.
Men då detta system derjemte oundgängligen framkallar periodiska tryckningar i penningemarknaden, till stort men för den allmänna rörelsen, samt för Statsverket medför ränteförlust å det skrinlagda kapitalet och betydliga omkostnader för vården om det skrinlagda tillika med äfventyr af mångfaldigt slag, synes Statsverket för det allmännas och sin egen skull böra i all sin kassaförvaltning tillegna sig de stora fördelar och beqvämligheter, som nutidens bankinrättningar erbjuda.
\ Motioner hos Ridder skåpet och Adeln 1865.
No 73. 149 Möjligen torde svårigheter, dem jag icke kan förutse, möta ett fullständigt genomförande på en gång af en sådan förändring; men det tror jag mig dock kunna med visshet påstå, att denna förändring, sedan numera hvarje residensstad i riket har minst en bankinrättning, väl låter sig genomföra i afseende å den del af Statens kassaförvaltning, som för närvarande ombesörjes af Landtränterierna.
Och derföre tillåter jag mig vördsamt föreslå, ali Ilikets Ständer, derest denna i sig sjelf mycket enkla fråga icke skulle kunna redan nu till slutligt afgörande företagas, åtminstone måtte besluta en underdånig hemställan, det Kongl. Majit täcktes låta utarbeta och till Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna förslag till indragning af samtliga Landtränterierna, med öfverflyttande af deras kassa förvaltning på bankerna, och att emellertid ledigblifvande landtränlmästaretjenster måtte endast efter förordnanden tills vidare bestridas.
Icke är det möjligt att förutse och således ej heller att på förhand till bemötande upptaga alla slags invändningar, som komma att möta detta förslag.
Men en invändning motser jag bestämdt, nemligen att förslaget skulle gynna det enskilda bank intresset och att med förslagets godkännande Statsverket komme att, emot andan i det uttryckliga vilkoret för enskilda bankers oktrojerande, indragas i en för Statens kredit och trygghet menlig ansvarighet för de enskilda bankernas framtida bestånd.
Jag är öfvertygad att de enskilda bankerna skulle draga fördel af förslagets tillämpning, likasom de måste hemta gagn och styrka af all verklig förbättring i landets financiela anordningar; men jag inser ej att detta vore något förnuftigt skäl emot sådana förbättringars införande, om de verkligen i och för sig äro förbättringar.
Hvad åter angår farhågan att
Statsverket genom den ifrågasatta anordningen komme att invecklas i alltför nära och för dess bästa äfventyrlig förbindelse med de enskilda bankerna, så torde böra erinras, ätt Statsverket icke blefve ansvarig för, utan fordringsegare hos dessa banker, och att den fara, som en fordringsrätt kan medföra, redan är för handen, i följd af Statsverkets godkännande af liqvider medelst enskilda bankernas postremiss-vexlar.
Dessutom, huru obetydlig voro icke — om man tänker sig ett allmännare obestånd bland de enskilda bankerna — Statsverkets direkta förlust genom inneslåendet hos dylika banker af flera eller färre ränterikassor emot den indirekta, som Statsverket omöjligen kunde undgå, derest någon allmännare olycka skulle träffa det öfver hela landet utsträckta nätet af enskilda banker!
— Kunde väl i en sådan olycklig händelse Staten, huru främmande den än eljest vore för dessa banker, afhålla sig från en mellankomst till hela folkets och den allmänna rörelsens hjelp? 150 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N-.o 74.
Det är Staten, som oktrojerar de enskilda bankerna, som lagstiftar för deras verksamhet och som kontrollerar efterlefnaden af denna lagstiftning.
Men den, som utöfvar ett dylikt inflytande på bankinriittningarne, åt hvilka .allmänheten sålunda föranledes att förtro sig, bör väl minst sjelf frukta att förtro sin egen kassa åt samma inrättningar.
En försigtighet som sträcker sig ända derhän att den för möjligheten af en föga sannolik olycka underlåter obestridligen gagneliga företag, är visserligen icke prisvärd.
Nu har dessutom Statsverket redan öfvergifvit denna okloka försigtighet icke blott genom ofvan antydda åtgärd att för sina liqvider anlita de enskilda bankernas postremiss-vexlar, utan ock genom flera offentliga inrättningar medgifvet tillstånd att på upp- och afskrifnings- eller depositionsräk''ning i bankerna göra sina kassabehållningar räntebärande.
Att utsträcka detta medgifvande äfven till ränterikassorna blefve följaktligen endast ett nytt steg på den redan beträddda banan.
Med uttagande af detta steg skulle, såsom här förut är antydt, Statsverket icke blott bespara sig onödiga ränleriomkostnader och, såsom en sorglig erfarenhet fordom visat, förluster af upprörande beskaffenhet, samt bereda sig direkt ränteinkomst, på samma gång rörelsekapitalet fortfarande blefve för sitt ändamål hufvudsakligen oförryckt bibehållet, utan ock — hvilket knappast vore mindre vigtigt — snart lära befolkningen i rikets alla delar den helsosamma methoden, att genom en blott öfverföring från de enskildes till Statens räkning i banken verkställa sina liqvider till det allmänna, hvaraf åter följde, att liqviderna man och man emellan på samma sätt verkställdes och att Svenska folket och de Svenska bankerna ömsesidigt utvecklade sina financiela anordningar till samma välgörande ståndpunkt, som så fördelaktigt utmärker Skottland och grundlagt det stora anseende, som Skottska bankväsendet öfver hela verlden åtnjuter.
Jag förnyar således mitt här ofvan framställda förslag, under vördsam anhållan om remiss derå till Höglofliga Stats-Utskottet.
A. G:son Bennich. N:o 74.
Af Herr Bennich, Axel Gustafsson, om löneförhöjning åt Landshöfdingarne i Jemtlands och Norrbottens län, rn. m. Lika angeläget som det, å ena sidan, är att Staten alls icke använder eller aflönar flere tjenstemän, än Staten för sina ändamål behöfver, lika angeläget är det ock, Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
151 å andra sidan, att de Statens tjenare, som verkligen behöfvas, efter måttet af dem förelagd verksamhet och ansvarighet och efter den samhällsställning, som deras tjenst anvisar, så tillräckligt aflönas, att de utan uppoffring af egna medel och med bibehållande af ekonomiskt oberoende kunna egna sina krafter åt utöfningen af dem anförtrodda värf.
Asidosättes denna regel, så inträffar lätt att grundlagens föreskrift om de enda befordringsgrunderna, skicklighet och förtjenst, måste lemna rum jemväl för en tredje befordringsgrund, enskild förmögenhet, hvilken icke alltid finnes med de förra förenad.
Allmängiltigheten af dessa grundsatser lärer icke röna motsägelse; men att samma grundsatser ändock sakna sin behöriga tillämpning vid vissa löneregleringar, såsom den för landshöfdinge-embetet i Jemtlands län, känner jag af erfarenhet.
Lönen för detta embete, äfvensom för Landshöfdingen i Norrbottens län, fastställdes vid '1860—'1861 årens riksdag i ett för allt till 8,000 R:dr, hvaraf, efter afdrag för ackordsamortering och kronoutskylder, endast återstår omkring 7,500 Rdr.
Att detta belopp nu mera icke kan, äfven med den strängaste hushållning, förslå till bestridande af en Landshöfdings lefnads- och resekostnader inom dessa aflägsna och vidsträckta län, torde en hvar utan betänklighet medgifva.
Länens nordliga lägen tillåta icke produktion derstädes af en mängd oundgängliga förnödenheter, hvilka följaktligen måtte anskaffas från andra aflägna håll och genom en dryg transportkostnad fördyras.
Man kan, hvaff Jemtland angår, i allmänhet uppskatta denna fördyring till omkring \
R:dr per lispund, hvilket öfver hufvud ökar priset från 10 till 20 procent och deröfver.
Länens vidsträckthet gifva åt nödiga embetsresor en utsträckning, hvartill det södra och mellersta Sverige icke torde erbjuda någon motsvarighet
Den årliga resan för beväringsmönstringar inom Jemtlands län uppgår ensam till omkring 100 mil.
Och en Landshöfding kan knappast för mycket resa omkring i sitt län, aldraminst i sådana, der så oändligen mycket är att uträtta, som fordrar noggrann lokal-kännedom, och der befolkningen eljest, just i följd af de stora afstånden, har svårt att träffa länets styresman.
Emot beviljandet af särskilda löneförhöjningar åt en eller annan Landshöfding har man ofta invändt, att genom allmän reglering af landshöfdinglönerna inom dertill redan anvisade tillgångar lämplig och billig godtgörelse åt de svagast aflönade borde beredas.
Huruvida detta i en framtid må låta sig göra, vågar jag ej bedöma; men i hvad fall som helst synes mig hvarken rättvisa eller billighet, icke ens klokhet tillåta, att man uppskjuter en redan väl behöflig åtgärd derföre att den förmodas framdeles, på annat för tillfället icke tillgängligt sätt kunna tillvägabringas.
Rättelse framdeles godtgör icke stundens orättvisa, minst om det ena och andra trälfar olika individer.
En annan invändning plägar ock möta enskilde motionärers förslag af ifrågavarande beskaffenhet, nemligen att Rikets Ständer böra afbida Regeringens framställning i ämnet.
Men om Regeringen å sin sida afbidar löntagarens framställning och denne åter, hvilken åtminstone såsom Landshöfding alltid har så mycket och så tvingande att begära för sitt län, heldre lider än för egen del tillika anmäler behof, så kan lätt inträffa, hvad redan här inträffat, att en alltför sentidig rättvisa utöfvas 152 Motioner hos Ridder skalet och Adeln 1865.
N'.o 75.
Då jag icke längre kan hafva något personligt intresse i frågan, men deremot eger fullkomlig visshet om otillräckligheten af den nu varande landshöfdinge-lönen i Jemtlands län, samt ingen anledning förefinnes att icke samma förhållande eger rum i afseende å den lika reglerade lönen för Landshöfdingen i rikets nordligaste och vidsträcktaste län, tillåter jag mig vördsamt föreslå, att dessa bägge löner mätte förhöjas till 12,000 R:dr, såsom det minsta belopp, hvilket, efter min under fem år vunna erfarenhet, erfordras för ett enkelt lefnadssätt, sådant Landshöfdmgens ställning samt folkets billiga anspråk på uppbärandet af samma ställning kräfver.
I sammanhang härmed och på de angående lefnadskostnaden i Jemtland här ofvan antydda skäl tillåter jag mig jemväl vördsamt hemställa, att den i omvändt förhållande till samma kostnad undantagsvis för Landskamereraren i Jemtland bestämda lägre lön måtte förhöjas till samma belopp, som för Landskamrerarne i allmänhet utgår.
Den antagna skiljaktigheten i göromålens mängd, som man må hafva afsett att genom nedsättningen under normal-Iönen utverka, torde icke, åtminstone hvad det sportel-lösa arbetet vidkommer, vara af någon nämnvärd betydelse, och följden af mindre sportelgifvande arbete är i och för sig nog kännbar för denne embetsman, som dock måste på en dyr ort egna hela sin duglighet och sin tid åt det vigtiga embete han bekläder.
Om remiss härå till Höglofliga Stats-Utskottet anhålles.
Af Friherre Cederström, Claes Henrik, om anvisande af eli årligt anslag å 30,000 ll.dr lill understöd åt mindre undervisningsanstalter för döfstumma barn.
För hvar och en, som lifligt känner värdet af uppfostran och bildning, kan det icke annat än vara särdeles glädjande att se, med hvilken frikostighet Rikets Ständer, synnerligast under de sednaste riksdagarne, ihågkommit icke blott universiteten och elementarläroverken, utan äfven folkskolorna och de för mera speciela studier afsedda tekniska och landtbruksskolorna.
Med varmt intresse omfattas också öfver hela riket dessa nya utvägar till kunskapers inhemtande, och yärdet af upplysning och bildning har mer och mer bland •
Sveriges Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 75. 153 Sverges befolkning gjort sig gällande.
Den sålunda numera allmänt erkända angelägenheten af alla samhällsmedlemmars bildande till, hvar på sin plats, gagnande medborgare, ingifver mig den tillförsigt, att det förslag, jag nu vågar underställa Rikets Ständers prölning till förmån för en icke liten del af fäderneslandets barn, hvilka äro i den olyckliga belägenheten att icke kunna begagna de vanliga undervisningsanstalter, som med så välvillig hand öppnas för alla deras mera lyckligt lottade jemnåriga, utan behöfva en helt annan ledning vid danandet till för fäderneslandet och sig sjelfva nyttiga medborgare, — icke skall lemnäs utan all uppmärksamhet.
Enligt officiela uppgifter funnos vid 4 860 års slut inom Sverige icke mindre än 690 barn under 4 5 år, som voro döfstumma, samt 34 barn, som på en gång voro döfstumma och blinda.
Huru stort antalet af dessa olyckliga nu är, kan väl icke med full visshet uppgifvas, men sannolikt har förhållandet mellan dessa och hela folkmängden i öfrigt icke under tiden i väsendtlig mån förändrats.
Antages detta sednare, skulle för närvarande antalet af döfstumma här i Sverige under 15 år utgöra till det minsta 750.
Af dessa äro endast 300 i tillfälle att kunna erhålla undervisning vid nu befintliga allmänna och enskildta anstalter för detta ändamål.
Ofver halfva antalet af dessa våra så vanlottade likar äro således utan möjlighet att kunna förvärfva den ringaste bildning, lemnade i ett nära djuriskt tillstånd, en börda för sig sjelfva och det samhälle de tillhöra.
Staten — ty endast genom dess mellankomst kan detta missförhållande på ett någorlunda tillfredsställande sätt rättas — har sålunda ännu stora pligter ouppfyllda mot dessa sina olycksbarn.
Rikets Ständer hafva också icke tillslutit ögonen för denna mörka tafla, utan vid flere föregående riksdagar erkänt Statens förbindelser härutinnan, och vid sednaste riksmöte till Kongl. Majit aflålit underdånig skrifvelse med anhållan, »att Kongl. Majit täcktes, efter vederbörandes hörande, aflåta nådig Proposition om inrättandet af ytterligare ett institut för döfstumma och blinda».
Uti Kongl. Majits nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof, har Kongl. Majit i så måtto bifallit Rikets Ständers ofvannämnda önskan, att Kongl. Majit, på grund af Direktionens öfver Allmänna Institutet för döfstumma och blinda hemställan, dels föreslagit ett högre anslag till utvidgning af det redan befintliga Institutet vid Manilla, hvarigenom för de blindas undervisning ansåges /ullkomligl sörjdt. dels ansett ett tillräckligt utrymme kunna beredas de döfstumma genom att af allmänna medel understödja de i landsorten redan befintliga anstalterna för detta ändamål; tillfölje hvaraf Kongl. Majit i sistnämnda afseende äskat ett årligt anslag af 4 5,000 Ridr.
Direktionen öfver Allmänna Institutet för döfstumma och blinda har emedlertid i sitt utlåtande anfört, att antalet döfstumma inom undervisnings-åldern minst kunde antagas uppgå till 400; att, under förutsättning af bifall till den gjorda begäran om höjdt anslag till Institutets vid Manilla utvidgning, iOO döfstumma der skulle kunna Bih. till R.
Prot. 1865 åt 1866. 11 Sami. 1 Afd. 20 i 154 Motioner hos Bidderskapet och Adeln 1865.
N:o 76- undervisas; att vid de öfriga anstalterna för detta ändamål i riket för närvarande 135 döfstumma njöto undervisning och vård; samt att direktionen, för platsers beredande åt de 65, som sålunda för närvarande voro utan möjlighet att erhålla någon bildning, ansåge ett ärligt belopp af 30,000 R:dr vara erforderligt.
Härutinnan är jag af direktionens mening; ty tager man i betraktande att flere af dessa undervisningsanstalter i landsorten (såsom t. ex. skolorna i Carlskrona och Hjorthed) uppehållas helt och hållet af enskildas välgörenhet, hvarigenom en fortfarande verksamhet vid desamma, utan Statens mellankomst, icke i samma skala, som hittills, gerna kan förutsättas, samt derjemte ihågkommer, att det beräknade antalet döfstumma barn i undervisningsåldern är, enligt all sannolikhet, alltför lågt tilltaget, enär beräkningen är gjord efter 1855 års officiela uppgifter, torde ett årligt anslag af 30,000 R.dr vara det minsta, som, för vinnande af ett något så när tillfredsstäl lande resultat, erfordras.
På grund af hvad jag sålunda anfört, och stödjande mig på nämnda direktions motivering i öfrigt, får jag vördsamt föreslå: att Rikets Ständer ville anvisa ett ärligt anslag af 30,000 R:dr att, efter Kongl. Maj:ts nådiga pröfning, användas till understöd för sådana mindre anstalter, i hvilka medellösa döfstumma barn till vård och undervisning blifva intagna.
Stockholm den 14- November 1865.
Clas Henrik Cederström.
Af Herr Boy, Adolf Fredrik, om utfärdande af ny Skogslag, m. m. 1 underdånig skrifvelse af den 5 December 1854 anhöllo Rikets Ständer om
Regeringens åtgärd för påbjudande af ett på vetenskapliga grunder bygdt skogshushållningssätt, till införande icke allenast å de under Kronans omedelbara disposition ännu varande skogar, utan äfven å alia till civil- och militär- samt ecklesiastikstaten hörande boställens skogar.
N:o 76. 155 Sedan Regeringen med anledning af denna anhållan tillsatt under följande året en komité, med lemnad instruktion att afgifva utlåtande och förslag om och hvilka åtgärder, som från lagstiftande eller verkställande magtens sida mätte vara alt vidtaga för att förekomma den öfverklagade skogsförödelsen samt att i allmänhet befrämja en förbättrad , skogshushållning; afgafs under den 28 Juni 1856 från denna komité, såväl fullständiga upplysningar om den öfverhandtagande skogsförödelsen i riket och om skogarnes hotande undergång, som afven förslag till ny skogsförordning, med till-tyrkan af äfven de Norrländska skogarnes intagande under en regelbunden skogshushållning; hvarjemte kornitéen afgaf förslag för en derefter lämpad organisation af skogsstaten, jemte dertill hörande aflöningar.
Med öfverlemnande till
Ständerne af komitéens omförmälda utlåtande och förslag, förklarade Kongl. Maj:t uti meddelad skrifvelse af den 30
Maj 1857
Sig i nåder instämma uti de uttalade åsigterna om angelägenheten af en förbättrad skogshushållnings »snara» införande i riket; föreslog Ständerne de hufvudbestämmelser, som borde läggas till grund för nya skogslagstiftningen och begärde af Ständerne anslag för dess genomförande.
Uti skrifvelse den 16 Februari 1858 förklarade sig Rikets Ständer biträda Kongl. Maj:ts gjorda framställningar, att alla kronoskogar och planteringar jemte alla kungsgårds-, boställs- och äilmännings-hemmans skogar skulle ställas under vård och förvaltning ef en särskild styrelse och behandlas efter vetenskaplig hushållningsplan, att lägre skogsskolor skulle inrättas i landsorterna, samt att ett förökadt antal af förvaltande tjenstemän skulle tillsättas för det nya husbåiissättets införande, hvarjemte
Ständerne för dessa åtgärderö verkställighet beviljade ett reservations-anslag af 75,000 R:dr per år.
Oaktadt detta biträdande frän Ständernes sida för de beslutade förbättringarnes sättande i verket, har dock af Regering och Ständer erkända bristfälligbeter sedan dess fått fortfara samt den öfverklagade skogsförödelsen, i stället för att förminskas, fått taga en alltmera intensiv fart, genom starkt förökad timmerförbrukning samt underlättad utförsel af yngre virkes-sorter, företrädesvis och till oerhörda qvantiteter från de Norrländska skogarna, hvilka skogar dock äro mest i behof af en med skogens framtida bestånd förbunden hushållning, för att på detta enda sätt modifiera klimatets stränghet och derigenom befrämja ett lönande åkerbruk inom dessa orter.
Väl har en skogsstyrelse blifvit under år 1859 inrättad, men då denna, efter nära 7 års tillvaro, ännu icke eger någon bestämd instruktion för sin verksamhet, utan allt sedan dess tillkomst varit inskränkt till att blott öfvervaka den egentliga skogshushållningen, vid de odisponerade stats-skogarna samt att afge utlåtanden i skogsfrågor, har det med denna institution afsedda bidrag till det beslutade nya skogshushållningssättets införande vid boställs-skogarna och kronomarkerna verkats högst obetydligt-, helst dessa skogar till behandlingsätt och förvaltning hittills lemnats qvarstående under sina gamla styrelseverk.
Afven den förvaltande skogsstatens medverkan för en reglerad hushållnings inrättande å bibehållne öfverloppsmarker samt å boställs- och allmänna hemmanens skogar, har måst förblifva i sitt gamla passiva skick, dels genom brist af erforderliga 156 Motioner hos Ridderskapet och Adeln 1865.
N:o 76. föreskrifter från Statens sida, dels genom en alltför ringa personal.
Inom Norrländska kronomarkerna bedrifves sålunda den gamla utblädningen, utsyningarne och särskilda upplåtelser utur skogarna lika oregelbundet och obegränsadt som förr, samt utan tecken till någon märklig öfvergång till en reglerad behandling af skogen.