Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dess bilder bära för alla tider stämpeln af det genuinaste Genie, af en Gudomlig inspiration.
De äro ej bubblor, hvarmed en fåfäng inbillningskraft leker, eller som en het känsla drifver i vädret.
De äro inga glänsande vattendroppar, utan verkliga ädel-stenar, som fångat ljuset i sitt sköte, lysa af egen glans, och derigenom äga värde för alla tider.
– I det stället fick man ofta från Predikstolen höra städade, prunkande predikningar, som hunnit sjelfva det odrägliga idealet af vidrighet – den plattaste platthet i tanka, den svullstigaste svullst i uttryck.
– Jag känner att det är tid att sluta.
Ty jag har nu kommit till det, som stundom varit samtida med mina egna öron.
Det är likväl ännu ett phenomen i hela denna bildning, som ej måste undgå uppmärksamheten.
Till menniskan hörer ej blott förstånd, utan äfven känsla och inbillningskraft.
Om hon förhärdar sig i en ensidig, falsk och ovetenskaplig förståndskultur, så hämnas inbillningskraften och känslan sitt förtryck derigenom, att de bryta ut i moraliska sjukdomar, i svärmeri och fanatism.
Det var således alldeles i sin ordning, att upplysningens tidehvarf skulle få kännas vid åtskilliga symptomer af dessa sjukdomar, och de uteblefvo ej heller.
Äfven om någon sann religiös idé föll i bättre hufvuden, så följde, emedan all philosophi och hela förståndsbildningen var i uppenbar opposition dermed, att den der skulle innästla sig egenteligen i trotts af deras eget förnuft.
Uppretade deraf gåfvo de detta förnuft helt och hållet på båten, och ideen, ehuru till sitt väsende sann, verkade då blott som en feber-kraft på deras känsla och inbillning och brast ut i visioner och känsleri.
Sådant var fallet med Svedenborg: Zinzendorf var ej fri derför; och naturligtvis borde det gälla ännu mer om de svagare, som i dem vördade sina mästare.
Den nya devotionen i Frankrike, som man kan lära känna i Chateaubriand’s skrifter, är af samma karakter, men har alsingen egen kraft och utmärker sig snarare genom en förunderlig melankolisk vanmägtighet.
Vi begynte med att bestämma den nödvändiga motsatsen emellan begreppen:
Tro och Insigt, Sens commun och Vetenskap, Religion och Philosophi, som i sjelfva sunda förnuftet finnes.
Deraf drogo vi den slutsats, att om genom någon revolution i tankans verld en sådan odling uppstode, att det allmänna begreppet ville borttaga denna motsats, följden af ett sådant gränsornas nedbrytande skulle blifva, att sedermera egenteligen hvarken Tro eller Vetenskap, hvarken Philosophi eller Religion skulle finnas.
Vi anmärkte tillika, att den enda principen för en sådan odling, kunde blott vara ett Sens commun, som ville upphäfva sig sjelf till Philosophi.
Vi hafve nu ur denna sin princip utvecklat den odling, som deraf nödvändigt skulle blifva en följd, och detta i synnerhet med afseende på Religionen.
Vi äge medvetande af att härvid hafva gått ärligt till väga, och att i vår karakters-målning mindre hafva haft afseende på Historiska likheter, än på föreställningens konsequents ur sin princip.
Finner man färgorna för starka, så må man komma ihog, att de egenteligen måla det förvända och orimliga idealet af ett sådant Tidehvarf.
Men att detta i sin verklighet ändå altid är en bild af urbilden, det kan ej hjelpas, och det hafve vi aldeles ej döljt.
Svenska dramat intill slutet af sjuttonde århundradet
Det arbete, vi härmed öfverlemna åt allmänheten, behandlar svenska dramat från dess älsta tider till den franskt-klassiska smakens införande på vår skådebana, en del af vår vitterhet, som hittills icke varit föremål för en i enskiltheter genomförd granskning.
Hammarsköld omnämner visserligen de flesta af våra äldre dramer, men några af dem hade han icke lyckats att få se, andra hade han endast flygtigt genombläddrat.
Deraf det otillfredsställande i hans omdömen.
Det är dock hos honom ganska ursäktligt; han hade att bryta väg och kunde derföre icke uppehålla sig vid det, som var af underordnadt värde; forskningarne öfver Europas medeltidsdramatik voro dessutom på hans tid knappast började, och han saknade derföre tillfälle att intaga den rätta ståndpunkten för dessa skådespels bedömande.
Den storartade plan, som Wieselgren uppgjorde för sitt arbete öfver Sveriges sköna litteratur, hindrade honom att underkasta enskiltheterna nödig pröfning, och en rik fantasis ingifvelser få derföre stundom tjena som ersättning för historisk trohet; så är äfven öfverhufvudtaget förhållandet med de uppgifter, hvilka han meddelar om vår äldre dramatik, der dessa icke äro hämtade från Hammarsköld.
Det enda arbete på modersmålet, som sprider något ljus öfver vårt ämne, är J. E.
Rydquists förträffliga afhandling i ”Skandia” öfver ”Nordens äldsta Skådespel.”
Men denna mer arkeologiska än egentligen litteraturhistoriska afhandling förer icke granskningen längre fram än till Gustaf I:s tid eller till tiden för vårt första tryckta skådespel, ehuru visserligen på spridda ställen påträffas omdömen öfver flera af de mera betydande stycken från den följande tiden.
För den svenska medeltiden har man dock i denna afhandling en grundlig och sakrik utredning af de dramatiska förhållandena och allt hvad med dem står i samband.
Vi erkänna tacksamt den stora nytta vi haft af denna afhandling.
I en liknande tacksamhetsskuld stå vi till bibliotekarien G. E.
Klemming, hvilken dels genom den rika samling af svensk dramatisk litteratur, som förnämligast genom hans försorg blifvit vid kgl. biblioteket i Stockholm bildad, dels genom sin Bibliografi öfver ”Sveriges dramatiska litteratur” i så betydlig mån underlättat vårt arbete.
Denna bibliografi upptager nemligen icke blott boktitlar, tryckningsår m. m., utan meddelar mångengång synnerligen värderika upplysningar om de särskilta styckena.
En blick på våra noter visar, huru mycket vi af honom lånat.
Om vi till dessa arbeten lägga L.
Dietrichsons uppsats ”Det svenske Drame og det svenske Theater for og nu” i ”Nordisk Tidskrift” och G. E.
Ingelii monografi öfver Chronander, hafva vi nämnt allt hvad litteraturen har rörande vår äldre dramatik att uppvisa.
Det förstnämnda arbetet är skrifvet med väl mycken raskhet och utan tillräckligt grundliga förstudier; Ingelii monografi innehåller jemte utdrag ur Chronanders ena skådespel alla de underrättelser, man om honom lyckats inhämta, hvartill som inledning kommer en redig och synnerligen läsvärd öfversigt af medeltidsskådespelets utveckling.
Endast för att visa att det icke är oss obekant, nämna vi Mankells ”Medeltidens Skådespel,” ty detta arbete, ehuru det framträder med icke så ringa anspråk på sjelfständighet, är dock ingenting annat än en sammandragen öfversättning af de första kapitlen ur Devrients ”Geschichte der deutschen Schauspielkunst” med tillägg af några inflickade bitar, hämtade från andra författare.
Vår framställnings utförlighet torde tarfva om icke en ursäkt, så en förklaring.
Rydquist yttrar:
”Utan att ur kulturhistorisk synpunkt betraktas, kan Sveriges äldsta dramatik, liksom i allmänhet dess äldsta konst, icke blifva ämne för vettgirighet, än mindre för ett lifligare deltagande.”
Vi hafva ock uppfattat historien om vårt gamla drama som en icke ovigtig del af svenska bildningens historia och hafva derföre efter förmåga sökt uppvisa den dramatiska litteraturens sammanhang med samtida kulturförhållanden i Sverige företrädesvis med svenska undervisningsväsendet, emedan under denna tid de dramatiska öfningarne ansågos utgöra en del af detta.
Som inledning till skildringen af dramat under medeltiden och reformationstiden hafva vi derföre lemnat en kort redogörelse för allmänbildningen under dessa tider.
En dylik teckning finner läsaren äfven vid behandlingen af skådespelen under Gustaf Adolfs tid, men enär dramat då antog en mera nationel prägel, måste vi för denna tid företrädesvis söka att i det nationela lifvet påvisa orsaken till detta förhållande.
Efter trettioårakrigets slut delade sig vårt drama i tvenne rigtningar: hofdramat, som slöt sig till nyare utländska mönster, och skoldramat, som hållande fast vid medeltidsdramats form slutligen blef stående långt bakom den framåtskridande kulturen; för denna tid hafva vi derföre sökt gifva en bild af den omhvälfning uti seder och tänkesätt, som med Christinas regering vidtog.
Vidare hafva vi nödgats fästa uppmärksamhet vid den utländska vitterhet, som på våra skådespel inverkat, ty i fråga om dramat står vår bildning på fullkomligt ”ofri grund.”
Derföre hafva vi skildrat medeltidsdramat, den allmänna grundvalen för all dramatisk konst under denna tid, det tyska dramat under reformationstiden, närmaste förebilden för våra skådespelsförfattare, och förberedelserna för det franskt klassiska dramats utbildning, en öfvergångsform, som äfven i vår litteratur framträder.
Slutligen har det varit nödvändigt att utförligt redogöra för skådespelens innehåll och ur dem meddela utdrag; de flesta finnas nemligen endast till i handskrift eller, om de äro tryckta, i högst få och för den läsande allmänheten svårtillgängliga exemplar.
Att blott framlägga våra omdömen om dessa gamla stycken, vore visserligen för oss beqvämast, men för läsaren föga gagnade.
Vi hafva derföre, äfven med fara att blifva beskyllda för alltför stor vidlyftighet, fogat handlingarna till domen, på det läsaren må blifva satt i tillfälle att sjelf pröfva dess giltighet.
Att i dessa utdrag originalets stafning alltid fullt troget blifvit följd, våga vi icke taga på vårt ansvar, enär vi vid korrekturläsningen endast haft att tillgå de på härvarande bibliotek befintliga skådespelen, och dessas antal är ganska ringa.
Men hvarje inkonseqvens i stafning är icke derföre ett fel i våra afskrifter ur Stockholmssamlingen.
Föga bekymrade man sig i de gamla handskrifterna om noggrann stafning, samma ord kan stundom på samma sida vara stafvadt på tre olika sätt; så är ofta förhållandet med ordet ”jag.”
Må derföre de gamla författarne sjelfva bära ansvaret för sina inkonseqvenser; vi hafva för egen del tillräckligt deraf att hos läsaren afbedja.
Det är långtifrån, att de stora poetiska konstverken utgöra de enda värdiga föremål för litteraturhistorien.
Såsom en verklig historia om litteraturen måste denna vetenskap egna en omsorgsfull uppmärksamhet åt ganska mycket, som den esthetiska kritiken kan med förnämt förakt gå förbi.
Och väl vetande, att de epokbildande snilleverk, hvilka utgöra en nationallitteraturs stolthet, ingalunda hafva framträdt genom blotta svängningen af en trollstaf, gör icke litteraturhistorien uteslutande till sin uppgift att påpeka dessas värde och uppvisa huru i dem skönhetsidén kommer till lefvande åskådlighet, utan hon söker fasthellre historiskt begripa dem, fatta dem på deras bestämda plats i den allmänna utvecklingens förlopp, fatta dem som de punkter, på hvilka de, under långa tiderymder utan samband arbetande krafterna samlats och bragts till full mognad, men ock såsom de, hvilka endast i detta bestämda sammanhang, endast som länkar i kedjan, finna sin förklaring och sin rätta uppskattning.
Ty sammanhanget uti och utvecklingen af det hela är mer än det enskilta litteraturalstret denna vetenskaps föremål.
Deraf kommer sig, att litteraturhistorikern så mången gång väljer forskningsområden, å hvilka mängdens ögon icke varseblifva annat än vissna strån, och att han dock der kan göra upptäckter, som sprida ett märkligt ljus öfver de dunkla stigar, dem den litterära utvecklingen följt på sin gång genom seklerna.
De älsta perioderna äfvensom de s. k. öfvergångs-perioderna äro ur denna synpunkt af synnerlig vigt för kännedomen om ett lands litteratur, och de hafva äfven derföre hos de europeiska kulturfolken på sednare tider blifvit mer än förut underkastade en noggrann och trägen granskning.
Särskilt hafva den dramatiska litteraturens älsta öden och utveckling utgjort ett under de sista decennierna i Tyskland, Frankrike och England med lifligt intresse behandladt ämne.
Historien om Sveriges dramatiska litteratur är ännu oskrifven.
Kanske menar mången, att den gerna må så förblifva; ty ofta har man hört upprepas — och det äfven af män, till hvilkas ord man med skäl må sätta lit — att svenskarna aldrig hafva haft någon sjelfständig dramatisk litteratur, ja, till och med att de aldrig kunna få en sådan.
Att Sverige icke som Italien, Spanien, England, Frankrike, Tyskland och Danmark eger ett nationelt drama, detta är obestridligt.
Om ansatser till bildande af ett sådant kunna uppspåras, och i sådant fall, hvilka orsakerna varit, som lagt sig hindrande i vägen för dess bildande; derom kan endast den färdigskrifna historien om vår dramatiska litteratur lemna fullt tillförlitlig upplysning.
Frågan åter, om vårt fädernesland icke i en framtid kan erhålla en nationell dramatik, hörer, efter vår uppfattning, till dem, på hvilkas besvarande man gör klokast att icke inlåta sig; ty äfven den spådom, som stödjer sig vid noggranna iakttagelser af det förflutna och det närvarande, förlorar icke derföre sin egenskap af spådom.
Och hellre än att gifva oss in på vanskliga förutsägelser om hvad som komma skall, gå vi att med den lust och den kärlek, som hvarje fosterländskt ämne sjelfnödvändigt ingifver, undersöka hvad som varit.
En bekännelse måste vi dock på förhand göra dem, hvilka vilja följa oss på vår undersökning af det svenska, på medeltidsgrund uppvuxna dramat, — en del af vår vitterhet, hvilken för det nu lefvande slägtet är så godt som alldeles obekant: den bekännelsen, att vi här ingalunda lyckats upptäcka några stora konstskatter, icke påträffat arbeten af något högre esthetiskt värde, hvilka det skulle vara en vinst att få ånyo införlifvade med vår litteratur.
Tvertom, det mesta är ur strängt esthetisk synpunkt temligen underhaltigt.
Hela vår litteratur från denna tid är dessutom endast ett lån från utländningen.
Och dock förer detta ämne med sig ett egendomligt intresse.
Den lånade metallen ompräglades; det främmande gjorde man till sitt än på ett mera otympligt, än på ett behändigare sätt; det utifrån upptagna blef omdanadt till en bild af svenskt lynne och svenska seder.
Så besitter vårt älsta drama en viss grad af sjelfständighet.
Vida mer än man skulle förmoda, afspeglar den dramatiska litteraturen under 16:de och 17:de seklerna de då herrskande tidsrigtningarne, och ej blott litteraturhistorien, äfven vår kulturhistoria kan ur dessa gamla halfförmultnade luntor hämta mången värderik upplysning.
Det är klart, att vi i denna bok ofta komma att sysselsätta oss med litterära obetydligheter.
Ty kan man ock med allt skäl vid rikare litteraturperioder, som ega öfverflöd på material, förbigå alla sådana alster, hvilka, utan att lemna något bidrag till kunskapen om utvecklingens gång, blott i underhaltig form framställa hvad andra gifvit uti en bättre, och hvilka sålunda endast hafva betydelse såsom bevis på det litterära lifvets utbredning bland massan: så måste man deremot inom de äldre litteraturperioderna, der minnesmärkena äro få och källorna flyta sparsamt, icke förakta något, som i aldrig så ringa mån förmår att bringa någon klarhet öfver det andliga lifvets yttringar under dessa fjerran liggande tider.
Den mimiska efterhärmningsdriften, lusten att förkläda sig och föreställa en annan person, finner man hos alla folk på alla bildningsgrader.
Denna lust är menniskan medfödd.
Något mera utvecklad framträder den i bruket
att med sång, dans, min- och åtbörd-spel framställa en religiös myth eller en tilldragelse ur lifvet.
Sådana tillstymmelser till teatraliska föreställningar påträffar man öfverallt, hos Amerikas vildar, hos urinvånarne på Java, hos Sandwichsöboarna, hos Kamtschadalerna, i Bochan och Cochinchina, hos negrerna på Isle de France, hos vildarna i det innersta Afrika, hos de råa inbyggarna på Aleutiska öarna1.
Slöt sig talet till en sådan föreställning, tog det nödvändigt formen af dialog, det egentliga dramatiska uttryckssättet.
Dock vilja vi icke säga, att den mimiska efterhärmningslusten utgör det egentliga fröet till drama.
Detta frö ligger uti den skapande fantasiens egen organisation; och de pantomimiska dansarna och sångerna äro endast medvetslösa yttringar af den i menniskonaturen nedlagda särskilta form af fantasi, hvilken vi kalla den dramatiska, under det de på samma gång utbilda färdigheter, af hvilka denna fantasi, kommen till medvetande, drager fördel och hvilka den i sitt intresse begagnar.
Det fordrades ett rikt begåfvadt, fantasifullt kulturfolk för att ur denna enkla början skapa den dramatiska konstformen.
Väl känna vi icke med bestämdhet, på hvad sätt det allmänna dramatiska sinnet yttrat sig hos våra förfäder, de älsta inbyggarne i den skandinaviska norden; men märkligt synes dock, att våra tidigaste poetiska minnesmärken, de gamla Eddasångerna, med synnerlig förkärlek behandla den dialogiska formen.
Några af dessa sånger äro en slags monologer, i hvilka ej skalden sjelf framträder, utan blott den, i hvars mun orden äro lagda; i andra är åter skalden sjelf den berättande; men nära tredjedelen af sångerna i den äldre Eddan äro från början till slut rena dialoger; så Allvis sång, Lokes smädelser, Harbards sång, Skirnirs färd, Hyndlas sång, Groas besvärjning, Andra qvädet om Sigurd, Fafners sång, Sigurdrifvas sång, Brynhilds färd till Hel; andra, såsom Vafthrunders sång, Fjölsvinns sång, Hatinga skada, hafva blott en eller annan strof, som är i berättande stil, men hafva föröfrigt samtalsformen.
Ja, äfven de rent episkt anlagda sångerna röja en stark benägenhet att öfvergå i dialog, så t. ex.
Hammarhämtningen, Qvädet om Helge Hundingsbane m. fl. Då dialogen är första vilkoret för dramatisk form, enär genom den angifves, att författaren eller berättaren träder tillbaka och låter de i dikten förekommande personer i eget namn emot hvarandra uttala och försvara sina skilda intressen, hvilket just utgör en af de väsentliga egenskaper, hvarigenom dramat skiljer sig från de båda andra arterna af poesi: så synes oss Eddasångernas afgjorda förkärlek för dialog bevisa, att det dramatiska sinnet hos våra förfäder icke saknat liflighet.
Man har också uppställt den förmodan, att dessa sånger blifvit i någon teatralisk form utförda.
”Det hela eger ett så mimiskt skaplynne, är en så lefvande tafla af handling, att man ovilkorligen dermed vill förena begreppet om ett skådespel,” yttrar Rydquist2.
Det är icke omöjligt, att Eddans qväden blifvit afsjungna eller reciterade under min- och åtbörd-spel samt till och med äfven beledsagats af instrumentalmusik; men om utförandet skett af flera personer, hvilka tagit hvar sin roll och framställt denna, är svårt att afgöra.
Bevisande för ett sådant teatraliskt utförande har man funnit den omständigheten, att så väl uti de dialogiska sångerna som ock uti dem, hvarest dialogformen är den förherrskande, stundom förekomma berättande leder uti obunden stil, hvilka afbryta dialogen och merendels tillkännagifva hvad som tilldrager sig, innan en ny afdelning af samtalet börjar.
Ur ”Sången om Fafner” meddela vi som exempel sångens början.
Efter en prosaisk inledning, hvilken denna sång har liksom flertalet af Eddasångerna, heter det: ”Fafner qvad:
Sven, du ungersven!
af hvem är du buren?
hvilken hjeltes son? —
att du rödt i Fafners blod
färgat har din blanka klinga;
mig till hjertat trängde svärdet.”
Sigurd dolde sitt namn, ty det var deras tro i forntiden, att en döende mans ord förmådde mycket, när han förbannade sin ovän med namnet.
— Han qvad:
Högdjur nämnes jag
och gångit hafver jag,
den moderlösa sonen;
jag ej fader eger
som andra mensko-söner,
och jag vandrar ensam.”
När sedan under samtalets lopp Fafner märkt, att Regin förrådt honom, och han varnat
Sigurd för dennes falskhet samt derpå dött, heter det:
”Regin var bortviken, medan Sigurd slog Fafner, och kom då tillbaka, när Sigurd strök blodet af sitt svärd.
Regin qvad:
Hell dig Sigurd!” m. m.
Rydquist yttrar, att, ”om äfven på flera ställen tydligen märkes, att dessa tillägg uppkommit som fyllnader, i tradition redan för handen eller af samlaren författade, i ändamål att gifva fragmenterna sammanhang och helhet, så tycker man sig deremot på andra ställen se en exposition af hvad skaldestycket icke kunnat upptaga, men som vid afsjungandet eller reciterandet blifvit uttryckt genom mimik eller yttre medel”3.
— Det första af de ofvan anförda exemplen ur ”Sången om Fafner” är tydligen en tillsats af främmande hand; det andra åter är af samma art, som flertalet af dessa i sångerna förekommande prosaiska länkar, att nemligen förtälja det, som icke kan upptagas i samtalsformen.
Hvad deremot angår den förmodan, att dessa berättande mellanleder blifvit vid sångens utförande uttryckta genom ”mimik eller yttre medel,” så bekänna vi, att vi icke derom äro fullt öfvertygade; endast de prosaiska delarne af ”Lokes smädelser,” till hvilka vi straxt skola återkomma, synas oss lämpliga för ett så beskaffadt utförande, ty dessa hafva verkligen någon likhet med scenanvisningarna i ett drama.
Oss synas de ifrågavarande mellanlederna mest märkliga ur den synpunkt, att de än ytterligare bestyrka de gamla skaldernas förkärlek för samtalsformen.
De förekomma vanligen endast i sånger med dialog.
Uti de rena dialogsångerna angifva de hvarföre samtalet i det följande tager en ny vändning, och högst sällan är ett sådant angifvande satt i versform, såsom uti 5 strofen af ”Vafthrunders sång.”
Tydligare framträder deras karakter i några af de sånger, hvilka börja i berättande stil och sedan öfvergå i dialog; ty så snart dialogen inträdt, kommer det ej mer i fråga att öfvergifva den, utan, om något behöfver förtäljas, så sker det ej på vers utan på prosa; och dessa prosaiska leder beteckna sålunda huruledes dialogen trängt den episka formen åt sidan och inskränkt denna till det allra nödtorftigaste.
Man jämföre t. ex. ”Völsungaqvädet.”
Beträffande sättet för sådana sångers utförande, föreställa vi oss, att de helt enkelt föredragits så, att en och samma person afsjungit eller i ett enkelt recitativ föredragit versarna, men berättelsevis framställt de prosaiska sammanbindningslederna, så att hvad som var handling har berättats, under det samtalet utgjort qvädet.
Annorlunda kan dock förhållandet hafva varit med Lokes smädelser, enär det bland alla mest närmar sig den dramatiska formen.
Rydquist, Wieselgren m. fl. hafva anmärkt det dramatiska tycket hos denna sång och Simrock kallar den ”ett litet drama”4.
Dikten börjar med en berättelse på prosa — ”Ægirs gästabud” —, hvaruti uppräknas gästerna hos Ægir och förtäljes, att Loke dödade Ægirs tjenare Fimefeng och derföre blef drifven till skogen.
Återvänd derifrån, frågar han Elder, hvad gudarna tala om i gästabudssalen, och dermed börjar den poetiska delen af dikten, ”Lokes smädelser.” Loke, inkommen i salen, hånar efter hvarandra alla gudar och gudinnor, till dess han slutligen blir bortkörd af den från Östervåg återkomne Thor.
Derefter berättas på prosa, huru Loke förvandlade sig till en lax och blef af Asarne fångad och straffad.
”Det är,” säger Wieselgren, ”en Eddisk Tartuffe, en bitter smädelse af Asaläran, utan det ringaste spår af Christendom, således utan tvifvel förskrifvande sig från den otro på Asagudarna, som synnerligen bland Götakämparna ej var ovanlig”5.
Någon likhet med Tartuffe kunna vi väl icke upptäcka; men troligt är, att sången härleder sig från en sednare tid, då föreställningen om Asarnas undergång, vållad af deras egen skuld, trädde mera i förgrunden inom det religiösa medvetandet, en föreställning, som dock, ej till förglömmandes, ganska tidigt ingick i nordbons känsla och redan i Völuspa uttalas samt sålunda sjelf utgjorde en väsentlig del af den religiösa tron.
Hvad formen angår, så gör denna dikt verkligen skäl för namnet af ett litet drama, eller, om man inberäknar inledningen och slutet, båda i obunden stil, kan den sägas vara en berättelse, i hvilken sjelfva hjertpunkten på grund af dess skarpt tillspetsade dramatiska natur liksom af sig sjelf antagit en sjelfständig dialogisk form.
Man kan äfven, om man så vill, betrakta inledningen och slutet som prolog och epilog.
Den versifierade delen innehåller i sträng dialogform en raskt och lifligt tecknad situation af äkta dramatisk art, och emellan versarna finnas korta anvisningar, hvilka onekligen hafva stor likhet med de för skådespelarnes räkning inlagda parentheserna i våra moderna skådespel; t. ex.: ”Då stod Vidar upp och skänkte i för Loke,” eller: ”Han såg på Sif; Loke fattade dryckeshornet, drack och qvad.”
Också har Wieselgren rätt, då han säger: ”utfördes denna sång af flera med några mimiska anlag, så uppkom ovedersägligen en art skådespel”6.