Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då således tre Riks-Stånd äro ense derom, att, när sakegare egenhändigt undertecknat besvärsskrift och ansökning, som till Kongl. Maj:t samt Collegier och Embetsman ingifvas, fullmakt för ingifvandet ej erfordras, samt att ett förtydligande af hvad Kongl. Kungörelsen den 1 Oetober 1812 i denna del innehåller är af nöden; så lärer, efter det Rikets Ständer alltså fattat sitt beslut 1 berörde hänseende, Utskottet icke be - 23 Lag-Utskottets Betänkande , N:o 64. hufva afgifva något yttrande i anledning af de hos Ridderskapet och Adeln gjorde anmärkningar emot
Utskottets i motsatt syftning framställda förslag, såsom af Rikets Ständer förkastadt; — men då de Riks-Stånd, som beslutat utfärdande af omförmälda förklaring, i afseende på förklaringens ordalag äro i någon mån från hvarannan skiljaktige, får Utskottet, för tillvägabringande af öfverensstämmelse jemväl i denna del, hemställa, om icke den af Rikets Ständer beslutade förklaring må erhålla följande lydelse:
Med afseende ä yppade skiljaktiga meningar om råtta tydningen af Kongl.
Kungörelsen den i October 1812, rörande ett noga iakttagande af hvad lag och författningar påbjuda vid besvårsskrifters och ansökningars inlemnande, varder förklarad t, att om sakegaren egenhändigt undertecknat besvärsskrift eller ansökning, som till Kongl. Maj.t samt vederbörande Collegier eller Embetsman ingifves, utgör den omständighet, att fullmakt för ingifvanclet icke blifvit bifogad, icke hinder för skriftens eller ansökningens upptagande till pröfning.
Och inbjudes vördsamt Höglofl.
Ridderskapet och Adeln att i denna fråga med öfrige Riks-Stånden sig förena.
Stockholm den 3o December 1844* STOCKHOLM, tryckt hos P, G. Berg, 1845. Lag-Utsho(tets Utlåtandej N;0 6$.
j N:o 65.
Ank. till Exp. Utsk. den 11 Jan. kl. i 2 e. m Utlåtande , i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande N:o 14, öfver dels Kongl. Maj:ts Nådiga Proposition angående förändrad lydelse af 1 § i z3 Cap. Ärfda-Balken och tillägg till 7 § i 20 Cap. samma Balk, dels ock väckt motion om inrättande af förmyndarekamrar.
Presle-Ståndet samt Vällofl.
Borgare-Slåndet hafva till Lag-Utskoltet återremitterat ofvanberörde Betänkande, på grund af åtskillige dervid gjorda anmärkningar, hos Ridderskapet och Adeln: af Herr Dankwardt C., Heir Frihetre Gyllenhäal L. H., Herr Grefve Sparre E., Herr Friherre Cederström A , Herr Cederschjöld R.
Th. , och Herr Grefve Löwenhjelm C.; hos Preste-Ståndeb: af Herr Prosten Hele’n, Herr Doctor Norström, Herr Prosten Odelberg, Ilerr Prosten Almqvist, Herr Prosten Ekstrand, Herr Doctor Björkman, Herr Prosten Österman, Herr Biskop Holmström, Herr Biskop Hallström och Herr Doctor Hallbäck; och hos Borgare-Ståndet: af Herrar Lagergren, Malmqvist, Thorn, Billström, Hörnstein, Petre' och de Mare.
Omföruaälde anmärkningar sönderfalla i tvänne delar, af hvilka den ena rörer formen för Utskottets behandling af ärendet och den andra sjelfva saken.
I förra hänseendet har Herr Dankwardt anmärkt, att
Utskottet öfverskridit sin grundlagsenliga rättighet, då det, afstyrkande bifall till Kongl. Maj:ts ifrågavarande Nådiga Proposition, från densamma hemtat anledning att föreslå en ny lag i samma syftning, som den Kongl. Maj:t underställt Rikets Ständers bedömande.
Utskottet hade nemligen, enligt talarens åsigt, ingen annan pligt, i fråga om Kongl. Maj:ts Propositioner, än den, att yttra sig öfver desammas antaglighet eller icke-antaglighet; hvaremot det, i afseende på de af enskilde väckta motioner, tillhörde Utskottet att, med ledning af angifna grunder, utarbeta de förslag, som voro ändamålsenliga; och skulle denna åsigt hafva gjort sig gällande inom Utskottet, vid de Riksmöten, då talaren, såsom ledamot, deltagit i Utskottets arbeten.
Prot. 1845. 7 Samt.
1 Afd, 19 Haft. t 2 Lag-U tskotlets Utlåtande , JV.-o 65.
Hvad sjelf va saken angår, så hafva de fleste, som sig deri yttrat, ansett Kongl. Maj:ts Nådiga förslag till ändring af 23 Cap. 1 § Ärfda-Balken vara mera tillfredsställande, än det af Utskottet framlagda, emot hvilket hufvudsakligen blifvit anmärkt: att de serskildda föreskrifter, i afseende på beskaffenheten af förmyndares redogörelse, som meddelas i Utskottets förslag, voro dels öfverflödiga, emedan bestämmelsen i det Nådiga förslaget, att räkningen borde vara sådan, att deraf skönjas må, huru förmyndaren den omyndiges egendom förvaltat, innefattade allt, hvad Utskottet åsyftat, dels ock obilliga, enär det icke borde begäras, alt en förmyndare skulle lemna ifrån sig de bevis och verificationer, lian innehade för bestyrkande af sin redogörelse, och såmedelst afhända sig de enda vapen, hvarmed han kunde försvara sig emot möjligen skeende anmärkningar, isynnerhet som det vore fränder eller gode män obelaget att få se och granska omförmälde bevis, derom Rätten, i händelse förmyndaren tredskades, egde makt att förordna; —• att, ehuru af Utskottets motiver synts, som om meningen vore att gode männen skola ega lika granskningsrält, som fränder, föreslagna lagbudet dock uttryckligen inskränkte denna rätt till endast det fall, att fränder icke finnas, hvaremot Kongl.
Maj;ts förslag med tydliga ord tilläde gode män samma graoskuingsrätt, som fränder, fastän Utskottet trott sig finna en olikhet i denna del sf Nådiga förslaget; — att stadgandet derom, att gode män borde väljas, på sätt för hvarje ort pröfvas lämpligt, vore olämpligt, enär någon bestämmelse i berörde hänseende ej borde inflyta uti ett lagbud af förevarande art, serdeles då man ieke med en enda bokstaf närmare bestämde valsättet;—■ att den controll, Utskottet åsyftat med föreskriften, att förmyndaren borde till Rätten ingifva bevis derom, att han hvart tredje år lenmat redogörelse till fränder eller gode män, ingalunda vunnes genom denna föreskrift, alldenstund Rätten icke vore i tillfälle controliera förmyndarna i denna del, samt Rättens controll i allt fall vore slut, sedan beviset blifvit ingifvet, enär Rätten icke kunde tillse, att granskningsrätten utöfvades; —• att Utskottet, till stöd för sin åtgärd att utbyta det i Nådiga förslaget innefattade stadgande, att Rätten egde, derest något vore att anmärka emot förmyndarens räkning, efter omständigheterne pröfva, om annan förmyndare förordnas må, emot föreskriften, att Rätten bör tillse, att den omjndige rätt sker, väl kunde åberopa, alt denna föreskrift är vorden hemtad ur gällande lag; men då någon pröfning af förmyndareförvältning icke kunde komma i fråga, förr än befattningen blifvit afträdd, eller den omyndige uppnått myndiga år eller ny förmyndare är vorden tillsatt; då, blott uppå en anmälan 3 Lag-Ulskoltets Utlåtandej 2V-o 65. någon pröfning icke kunde följa, hvadan sistberörde sladgande hittills icke Varit tillämpadt; och då Rätten preliminariter icke hade annat att vidtaga, än alt, i händelse förmyndaren icke frivilligt ville göra de rättelser, hvartill anmärkningarne föranledde, förordna annan förmyndare i hans ställe, så syntes
Utskottet ej hafva haft giltigt skäl alt afvika från det Nådiga förslaget i förevarande hänseende; — samt att Utskottet i allmänhet sökt påbörda domare en controli, som af dem omöjligen kunde ulöfvas, illa n borde tillhöra de föreslagne gode männen och fränderne.
Men häremot hafva andre talare åter förmenat, att hvarken Kongl.
Maj:ts eller Utskottets omförmälda förslag uppfyllde dermed åsyftade ändamål, emedan någon tillförlitlig controli å förmyndare i afseende på så väl redovisning, som säkerhet, derigenom icke vunnes.
Härutinnan har en del gifvit företräde åt de principer, som blifvit lagde till grund för Herrar Giinthers och Lagergrens i deras reservationer mot Utskottets Betänkande framställda förslag, hvilkas närmare granskning af sådan anledning påyrkats; hvaremot en del anselt syftemålet endast kunna vinnas medelst förmyndarekamrars inrättande, i hvilket hänseende blifvit föreslaget, dels att så kallade conserverande förmyndarekamrar målte stiftas, som borde förvara de omyndigas fordringsbevis eller dyrbarheter och utöfva controli öfver förmyndares förvaltning, såvida det icke vore lämpligare, att, på sätt flere fremmande lagstiftningar påbjöde, Domaren tillsatte en medförmyndare eller curator, hvars åliggande blott skulle vara att bevaka myndlingens intressen i de händelser, då de korum o i strid med förmyndarens; dels ock att, likasom i andra länder, serdeles i Tyskland, egde rum, provincialpupillkamrar kunde inrättas, som ej eller borde hafva annat åliggande, än att vaka deröfver, att tillförordnade förmyndarne fullgjorde sina skyldigheter och att bestämma angående försäljning af omyndiges egendom; hvarjemte blifvit af tvänne serskilde talare anmärkt, att Utskottet fästat för liten uppmärksamhet vid Herr Prosten Helens uti ifrågaställde hänseende framställde förslag, dervid dock den erinran blifvit gjord, att den föreslagna inrättningen borde till vägabringas, icke för hvarje pastorat, utan helst länsvis.
Slutligen bar Utskottet, genom Protocolls-uldrag för den 30 sisllidne October erhållit del af ett hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln, efter ärendets förehafvande derstädes, utaf Herr Berg von Linde J.} afgifvet anförande, deri han, under erkännande af svårigheten att åt Communal-Styrelser uppdraga direct befattning med förvaltningen af omyndiges gods, deremot förmält, alt, enligt hans åsigt, skulle åt dylika myndigheter kunna öfverlå - £ Lig-Utskoltels Utlåtandej 2V.-0 65. tas controllen å de förvaltande förmyndarne, hvilka myndigheter borde blifva allmänna och permanenta, samt hemställt, om^ icke åt dem kunde uppdragas att a) ”tillse, det icke någon omyndig må sakna lagligen tillförordnad förmyndare, samt, i händelse så inträffar, derom hos
Domstolen göra anmälan och uppgifva förslag å tjenlig och vederhäftig person att till förmyndare förordna; b) afgifva yttrande, som af Domstolen kan infordras, angående till förmyndare föreslagne eller dertill, enligt lag, berättigade personers skicklighet och vederhäftighet att ett slikt sysslande bestrida; c) då behofvet så påkallar, föranstalta om laglig säkerhets vinnande och bibehållande i förmyndarens fasta egendom för myndlings arfvemedel; och med sin uppmärksamhet följa förmyndares förvaltning af myndlings gods, äfvensom hans hushållssätt i allmänhet, för att i händelse skäliga anledningar skulle förekomma om vanvård af myndlingen och hvad honom tillhörer, eller ock om sådan försämring af förmyndarens egen ekonomiska ställning, att osäkerhet för mymdlingens gods kan vara att befara, då hos Domstolen göra anmälan derom och om behofvet af annan förmyndares tillförordnande. ’* Och skulle omförmälda åligganden lämpligen kunna uppdragas åt de nyligen inrättade och valde Sockne-Nämnderne, och för dem vara lätt utförbara, för hvilket ändamål dock erfordrades, ”dels att till dem aflemnades ett exemplar af de bouppteckningar och arfskiflen, som efter aflidne personer upprättades, jemte de förmyndareförordnanden, som komrno att utfärdas, uti hvilka, så vidt ske kunde, beloppet af myndlingens arfscapital borde utsättas, dels ock att Nämnden skulle ega hvart tredje år emottaga och, i fall behofvet så påkallade, dessemellan från förmyndare infordra sådan redo och räkning för förmyuderskapet, som honom, enligt 23 Cap 1 §.
Ärfda-Balken, åligger afgifva, på det Nämnden måtte kunna tillse,, att den omyndige rätt sker,’* Efter att sålunda hafva redovisat för de anmärkningar och förslag, som blifvit framställde i anledning af Utskottets ifrågavarande Betänkande, får Utskottet till en början,, såsom svar å Herr Dankvpardts anmärkning emot jor - 5 Li^-Ut skottets Utlåtandej N.o 65, men för Utskottets behandling af ärendeti, vördsamt anföra: att, enär LagUtskottets bestämmelse, enligt Regeringsformens 53 §., är att utarbeta de flan Rikets Ständer remitterade förslag till Civil-, Criminal- och Kyrkolagarnes förbättring, Utskottets pligt således icke lärer böra inskränkas till ett enkelt af- eller tillstyrkande af de till Utskottets behandling remitterade förslag, antingen de blifvit af Kongi.
Maj:t i Nåder eller af enskilde motionärer framställde.
Någon skillnad i denna del göres icke i Grundlagarne.
Riksdags-Ordningens 44 §. stadgar, i öfverenslätnmelse med 56 § Regeringsformen, att Konunngens Propositioner skola, likasom allmänna'] frågor, som kunna och hora komma under Rikets Ständers öfverläggning och profning, innan de i Rikets S ändeis 1 lena till omedelbarligt afgörande upptagas, Öfveilemnas till utredande af behöriga Utskott, hvilkas yttranden alltid måste föregå Rikets Ständers beslut; och 33 §.
Riksdags-Ordningen utmärker tydligen, att LagUtskottet bör till lika behandling upptaga Konungens Propositioner ocb°i Rikets Ständers Plena väckta frågor i de ämnen, som ligga inom Utskottets verkningskrets.
Det är på grund häraf, som Utskottet anser det vara e] allenast sin rättighet, utan ock sitt åliggande, alt i sina utlåtanden öfver de Lagförslag som till Utskottets behandling öfveilemnas, ehvad de blifvit af Kongi.
Maj:t i Nåder proponerade eller inom Riks-Slånden framställde, tillstyrka de* andungar och tillägg, Utskottet för sin del finner nödiga och lämpliga.
Endast derigenom tror Utskottet sig uppfylla sin bestämmelse —- endast såmedelst handla i förenlighet med Grundlagarne; och riktigheten af denna åsigt bekiäftas deiaf, att den samma allt jemt gjort sig gällande vid föregåen— ende Riksdagar, så vidt Utskottet af förhandlingarne dervid kunnat inhemta.
Vidkommande derefter sjelfva saken, så afse deri framställda anmärkl ningar allenast frågorne om förmyndarekamrars inrättande och förändring af 23 Cap. 1 § Ärfda-Balken.
Då Utskottet, efter att åter hafva tagit dessa frågor i öfvervägande, nu går att å nyo sig derom utlåta, får Utskottet anmäl ka, att bland dem, hvilka talat lör inrättning af förmyndarekamrar, meningarne likväl varit i så måtto skiljaklige, alt en del ansett, administrativay men andre åter conserverande> eller c&ntrollerande Kamrar böra inrättas; hvaremot alla synas ense derom, att dylika stiftelser ej kunna eller böra till väga bringas under annan form, än såsom munieipal-anstalter.
Den öfvertygelse, Utskottet redan uttalat i afseende på administrativa förmyndarekamrars stiftande, har emedlertid lika litet blifvit rubbad genom ett ämnets ytterligare begrundande, som något försök är vordet gjordt att vederlägga de skäl och grunder, hvarpå Utskottets berörde öfvertygelse hvilär; hva - 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 65.
O dan Utskottet således saknar anledning att frånträda sitt i denna del afgifna yttrande.
Hvad det andra slaget af omförmälde inrättningar angår, så synes visserligen, som skulle en stiftelse i sådan syftning med mindre svårighet kunna till vägabringas; men hos Utskottet hafva likväl åtskilliga betänkligheter härutinnan uppstått.
De förslag, som i förevarande hänseende blifvit fiamlagde, utgå emellertid alla från samma princip, som den, hvarpå Kongl.
Maj:ts Nådiga Proposition i afseende på deri föreslagne gode män är byggd.
Men samma skäl, som hindrat Kongl. Maj:t att åt principen gifva utveckling, hindra äfven Utskottet att antaga nämnde förslag.
Det kan väl icke förnekas, att få ämnen äro mera värda att blifva föremål för communernes omsorg, än vården om de omyndige; men i sådant hänseende finnes för närvarande i lagstiftningen ej ens någon rättighet tillerkänd communerne, än mindre några förbindelser dem ålagda.
Förmyndare vården, af ålder betraktad såsom en familje-angelägenhet, har alltjemt tillhört medlemmarne af slägten.
Det är endast i det fall, alt skyldeman ej funnits, hvilka egt fallenhet att dermed taga befattning, som den öfvergålt till en medboigerlig pligt; och den grundsats, som häri gjort sig gällande, synes vara af den vigt, att den fortfarande måste af lagstiftaren hyllas.
Men utan att öfverändakasta denna grundsats, utan att skilja familjen från en angelägenhet, som, i anseende till så väl grunden som beskaffenheten, närmast rörer densamma, anser dock Utskottet samhället kunna och böra utöfva en skyddande vaksamhet öfver de omyndige.
Nu ehuru
Utskottet följaktligen fmner en rättighet i denna del böra af lagstiftaren tillerkännas communei ne, betviflar likväl Utskottet, att denna rättighet för närvarande kan förknippas med bestämda åligganden i den syftning, som de serskilda förslagen anvisa.
De communala inrättningarne hvila nemligen ytterst på frihet — de kunna visserligen af lagstiftningen understödjas och upprätthallas, men svårligen lärer communerne emot deras vilja kunna aläggas befattningar, förenade med juridisk ansvarighet; och häri ligger skälet till Utskottets betänkligheter emot den åsyftade lagstiftningen, helst den lag, hvars efterlefnad ej ovilkorligen kan fordras, saknar hufvudvilkoret för all lag.
Lika med Kongl. Maj:t, hyser emedlertid Utskottet den önskan, att den tidpunkt skall inträffa, då det nu i sin första gryning varande communalväsendet blifvit så utveckladt, och då den allmänna andan hunnit derhän i utbildning, att en lagstiftning uti nu ifrågaställda hänseende kan utfärdas; men för närvarande tror Utskottet, det lagstiftaren ej kan gå längre, än att, på sätt Kongl. Maj:t i Nåder föreslagit, eu rättighet lemnas comrnu - 7 Lag-V(skottets Utlåtandej IV.o 65. nerne alt, genom utsedde gode män, hafva tillsyn öfver förvaltningen af omyndiges egendom, utan att desse gode män åläggas några serskild» förbindelser eller skyldigheter, utöfver hvad det Nådiga förslaget innehåller.
Då, enligt, hvad rätteligen anmärkt blifvit, gode männens tillsyn i berörde förslag ej inskränkes till någon del af förvaltningen, utan må, lika med fränders, sträckas till den hela, synes vara att förmoda, det denna oafbrut» na dubbla vaksamhet, som foVmyndaren såmedelst underkastas, skall verksamt bidraga till ändamålet — att nemligen förmyndaren fullgör sina åligganden.
I bestämmelsen deraf ligger således för det närvarande ytterst den säkerhet, hvars beredande utgör föremål för ifrågaställda lagstiftning; och åtskillige förslag i denna del hafva jemväl kommit under Utskottets öfverläggning.
Vid bedömande af dessa förslag har dock Utskottet icke kunnat förbise, att om, å ena sidan, det är nödigt, att förmyndare ålägges sådan redovisnings-skyldighet, att deraf kan inhemtas, på hvad sätt omyndiges egendom förvaltas, och att dess vanvårdande förekommes, så måste, å den andra, lagstiftaren, så vidt möjligt är, undvika att lägga sådana band å förmyndare, eller med förmyndare vården förena sådana vilkor, som medföra alltför stora olägenheter för dem, som emottaga dessa befattningar.
Den svårighet, som redan mångenstädes förefinnes, att erhålla till samma befattningar fullt lämplige personer, kunde eljest i allt för hög grad ökas, och ändamålet dymedelst förfelas; och Utskottet vidhåller sin redan yttrade åsigt, att, derest de föreskrifter, som om fönayndarehestyr finnas meddelade, rätteligen hsndbafvas, sa bör någon synnerlig våda för de omyndige ej uppstå.
Den skärpta controll, som Kongl. Maj:t i Nåder i denna del åsyftat, medelst föreslagna förändringen af 23 Gap. 1 § Ärfda-Balken, har i allmänhet inom Riks-Stånden ansetts ändamålsenlig.
Att denna förändring innefattar en förbättring i gällande lagstiftning, synes jemväl Utskottet ostridigt; och då Utskottet, med afseende å de anmärkningar, som blifvit framställda emot dess till RikeLs Ständers pröfning öfverlemnade förslag till förändrad lydelse af berörde lagrum, ej anser sig böra fortfarande vidhålla detsamma, h vilket nära öfverensstäm-mer med det Nådiga förslaget, åt Ii vilket dock hos Riks-Stånden företrädet gifvits; och då ytterligare föreskrifter och conlroller lätteligen kunde leda till afvikelse från grundsatserne i gällande system för förmyndareväsendet, samt, enligt hvad Utskottet redan erinrat, afhålla de mest lämplige personer från öfvertagandet af befattningar, för hvilkas ordentliga handhafvande den moraliska känslan är den säkraste borgen; får Utskottet, under tillkännagifvande, att någon anmärkning g La°-Ut.kotle's Ullålande, N-o 65. ei bllfvit giord emot det i Nåder föreslagna tillägget till 7 § i 20 Cap. ofvanåberopade Balk, men att Hederv.
Bonde - Ståndet afslag.t Utskottets Betänkande, alltså, med frånträdande af samma Betänkande, vördsamligen tillsy i a,^ måtte Kongl.
Maj.ts ifrågavarande Nådiga Proposition, angående förändrad lydelse af 1 $ i s3 Cap.
Ärfda-Balken och tillägg till 7 $ i 20 Cap. samma Balk varda af Rikets Ständer antagen.
Herr Grefve Mörner, C. G, Herr Eklund, Herr Lagergren samt Riksdagsfullmägtige J. A. Zetterberg från Stockholms Län, Nils Nilsson från Wermiands v
Län och Carl Ersson från Westerås
Län hafva vant a skiljaktig mening och förenat sig om följande Reservation: ”Utskottets pluralitet har, med frånträdande af de anmärkningar, som i Betänkandet N:o 14 framställdes emot den af Kongl. Maj:t i iNåder proponerade nya redaction af 23 Cap. 1 § Ärfda-Balken, slutligen tillstyrkt Rikets Höglofl.
Ständer att samma redaction antaga.
I en sådan tillstyrkan hafva” vi ej kunnat deltaga.
Behofvet af kraftigare lagstadganden i fråga om förmyndares redovisningsskyldighet är så allmänneligen erkändt, att°en i sistnämnde syftning vidtagen förändring af detta lagens rum sannolikt skulle blifvit från alla sidor påyrkad, äfven derest frågan om de tysta förmånsrätternes nedflyttning efter inteckning icke ånyo vant vid denna Riksdag väckt.
Sedan förslag till en förändrad ordning af de i 17 Cap. Handels-Balken utstakade förmånsrätter blifvit, både^ genom Nådig Proposition från Kongl. Maj:t och genom motioner inom Stånden till Lag-Utskoltets behandling öfveriemnade, har
Utskottet ansett en så mycket större omsorg böra användas på en ändamålsenlig förbättring af 23 Cap. 1 § ÄrfdaBafken, som det svårligen lärer kunna af någon förnekas, att den säkerhet, la»en sökt bereda omyndige, genom den dem tillagda förmånsrättens giltighet framför den uttryckliga förmånsrätt, inteckning medför, i ganska ö män - Lag-Utskottets Utlåtande, IV.o 65. g nafinga fall försvinner och i alla äfvenlyras, genom omflyttningen af de Lysta och uttryckliga förmånsräLterne, så vida icke lagen samtidigt dermed utvidgar och skärper förpligtelserne för förmyndare i afseende på den fortgående redovisningen för omyndiges dem anförtrodda gods.
Utgående ifrån denna synpunkt, ansåg Utskottet, då frågan förra gången inom Utskottet förebåd es, den i Kong).
Maj:ts Nådiga Proposition föreslagna lagtext icke va- \ ra tillfyllestgörande.
Emot de så ofta förekommande fallen, att förmyndare tredskas, eller att fränder sorglöst lemna omyndige anhöriges bästa utan all tillsyn, erbjöd berörde lagtext icke något botemedel, då Domstolens eller Gode Mans mellankomst icke sjelfmant och ovilkorligen kunde inträda, utan skulle blifva beroende *f förmyndares egen anmälan.
Det åliggande för förmyndare att för hvarje år afsluta och till fränder utlemna räkning öfver förmynderskapet, som genom de föreslagna ordalagen i paragrafens början kunde anses blifva bestämdt, skulle ofta finnas overkslälIbart och alltid onödigt betungande, i jemförelse med det nu gällande enklare stadgandet, att förmyndare väl skall hålla rigLig räkning öfver det han om händei häfver, men endast hvart tredje år upprätta och fränderne tillställa en sluten räkning med verificationer.
Att fränders anmälan om förment felaktig förvaltning af förmynderskapet endast skulle föranleda
Domstolen att pröfva om annan förmyndare borde förordnas, men ej att, äfven med förmyndarens bibehållande, tillse, ”alt den omyndige rätt sker’', syntes Utskottet betänkligt och icke öfverensstämmande med lagens grundsats, att i första rummet föräldrar, så skyldeman och sist oskylde böra till förmyndare förordnas. J Vidhållande dessa hufvudsakliga inkast emot det i Kongl. Majds Nådiga Proposition intagna redactionsförslag, hvilket, genom den afladda sedelns öppnande, lades till grund för Utskottets tillstyrkan i förestående Utlåtande, hafva vi enselt det af Herr Berg von Linde hos Höglofl.
Ridderskapet och Adeln framställda förslag att åt Socken-Nämnden eller nå«on anr ^3 hk communal -inrättning uppdraga den eventuella tillsynen om°oinyndigas bästa, vara förtjent af synnerlig uppmärksamhet.
De oöfvervinderliga hinder och svårigheter, som förete sig emot ett allmännare införanen af förmyndarekamrar, äro förut af Utskottet anförde.
Ett försök till sådane kamrars påbjudande skulle blifva utan påföljd; men äfven om någon framgång deraf kunde väntas, skulle inrättningen likväl i och för si" sjelf vara betänklig, i anseende till det ömtåliga, af samvetspligler lika mycket, som genom lagens bud, bestämda förhåliandet emellan förmyndaren och Bill. till R.