Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hon skall föra skogens friska lufter med sig in i dessa unkna salar!
Hon älskar mig då oaktadt alla mina fel!
tenskapskontraktet.
Ers herrlighet behagade först skrifva under äkPER.
läsa!
Alltid skrifva!
Nå denna gång behöfver jag inte (Skrifver under.)
en handling i mitt lif, som icke var ett brott!
(Veziren och rikshistoriegrafen gå.)
Nu, historiegraf, kan du åtminstone uppteckna
gen går genast ut; svag musik utanför scenen.
BRUDEN ledes in beslöjad på österländskt sätt; uppvaktninPER (springer emot bruden).
när det mulnar, alltid som en vän i mörka stunder!
Jag heter icke Lisa!
BRUDEN (slår upp slöjan).
Alltid kommer du som en solstråle
är ni då?
Icke Lisa?
Förräderi!
Hvem BRUDEN. PER.
BRUDEN (kallt).
Er gemål!
Min gemål!
val föll på mig, derför att min far hotade er med en tulltraktat!
Regeringen hade tre kandidater åt er; vezirens
det betyda.
Regeringens kandidat, tulltraktater!
Hvad skall BRUDEN.
personliga hänsyn för folkens välfärd!
Politiken fordrar, att furstarne skola offra sina
några furstar?
Politiken fordrar!
Fordrar då folkens välfärd BRUDEN.
Och nu är ni min gemål.
Var så god och var lycklig nu, annars blir ni olycklig...
Är ni lycklig?
Jag är ingenting!
Älskar ni mig!
Jag vet inte!...
Men det är nu en gång så!
BRUDEN.
BRUDEN. PER.
Nej visst inte! -- Och ni mig?
Nej! Ni älskar er Lisa?
Och ni er...
Ali! O jemmer och elände!
man kommer in och lyckönskar oss!
Bröllopståget sida!
Lugna er ett ögonblick! -- Ett ögonblick, medan
väntar der ute!
Tåget nalkas!
Ställ er vid min PER.
Skall jag åter igen ut och hyckla!
skall jag säga er min plan!
Se lycklig ut, min gemål, eljest säger man, att jag gjort er olycklig!
Lyd mig, jag är en klok qvinna!
När de gått
Svart är svart och blir aldrig hvitt!
O gamle, gamle far!
Huru rätt hade du icke!
(Per och bruden sälta sig i divanen och se ömma ut.)
HERALDIKERN. RIKS-HISTORIEGRAFEN. VEZIREN.
Sälla de unga tu, SÅNGERSKORNA (sjunga).
SÅNGERSKOR.
DANSERSKOR.
RIKS-
Som fått hvarandra nu.
Sjungen rosor, och näktergalar!
Glädjen råder i höga salar.
I kalifernas hof!
Sjungen de sällas lof
PER OCH BRUDEN (dölja sin rörelse).
tronens fot, kalif, gläder sig då, det ser glädjen stråla som en sol ur dina ögon och lysa på den hvita ros, som länge sökt den höga ekens stam att stödja sig
Ett lyckligt folk, som du ser samladt här vid
emot; ett lyckligt folk, unga furstinna, glädjer sig åt ningar med nya rosenknoppar, som en gång skola och rike!
eder lycka, och hoppas, att eder stam må skjuta telsprida lyckan och glädjen som ett vårregn öfver land PER (springer upp och drar sitt svärd,
vizir! -- Äro ni mitt folk, utklädda äfventyrare, äro dessa hyrda tärnor med sina fala later mitt folk, som drar skatter åt oss för att vi skola säga nej
Förbannelse och helvetets glöd!
Du lögnens stor-
bruden söker forgäfves lugna honom).
till deras billigaste begäran!
Jag har aldrig sett mitt folk!
Är denna unga qvinna, som ni satt vid en qviga, som ni släppt in i mitt stall, hon är en min sida, min gemål, som älskar mig?
Hon är ymp, som skall skjuta telningar på stamtaflan, hon är en regeringskandidat, som lyckliggör sin make vi måste vara det!
Men vi äro djupt olyckliga; ty vi stå vid randen af ett brott, som vi dock aldrig skola fullfölja. med en tulltraktat!
Ni kallar oss lyckliga, derför att
tempel; ner i smutsen med dig, falska bördsbref!
Jag förbannar dig, palats, som invigts till lögnens (Stamtaflan faller ner från väggen och rullar ihop sig på golfvet.)
I spillror, krona och spira, våldets sinnebilder!
Ramla, tron, der orättfärdigheten har sitt säte.
(Åska och storm.)
(kronan och spiran falla ner.) (tronen brakar till samman.)
ställt er mellan herre och folk...
Skingrens som agnar, lyckjägare och hetärer, som (Hofvet skingrar sig.)
vill jag ut i naturen bland mitt folk och se om icke redlighet och ära ännu lefva! scenförändringen försiggått.)
(Bruden försvinner; Per blir stående med händerna för ansigtet tills
Du offerlam, var fri såsom jag sjelf!
Och nu
TILL BRUDEN.
Alla försvinna.
Förgrunden: strand med spillror af uppkastadt vrakgods; till venster PÅ HAFSSTRANDEN.
en uppdragen ökstock och fiskredskap; skrofvet af ett förlist fartyg.
Fonmed granskog; der nedanför en hydda.)
den: öppet haf, fiskmåsar segla öfver vågorna.
Till höger en klippstrand
Mitt bröst andas friare.
onda tankar fly!
Jag känner en doft som af gamla ken under mig är mjuk som en bädd!
Det är hafsstranden!
sagor.
Jag hör ett sus som fjerran strömmar, mar-
O hafvet!
Haf, du modren jordens moder!
Var helsad af ett gammalt torkadt hjerta
Som kommit att af dina våta vindar Bli sopadt rent och svalkadt; Som kommit att af dina salta vågor
Få helsans bad och läkedom för såren Blås, vind, och fyll med rena flägtar Sjung, våg, och låt mitt öra fröjdas Af dina rena toners samljud,
Dem verldens lögn och dårskap gifvit.
Mitt bröst, som andats giftbemängda dunster,
När jag står här bland spillrorna på stranden, Då skeppet krossades mot klippans kammar!
Var helsad haf, som friska tankar ammar Då hvarje vår din bölja bryter opp Och föder själen om uti en vissnad kropp, Och mås och tärna öfver vågen glammar (Får se hyddan.)
En spillra sjelf, som hafvet kastat upp på sanden
Att väcka åter lefnadslust och mod och hopp!
En menniskoboning!
Icke en gång EN RÖST.
här unnas mig en stunds hvila!
Förbannelse...
Banna icke!
följande, så att han tränges ner mot rampen.)
(Det mörknar och hafvet börjar gå; stiger upp mot honom under det
(Han vill fly i venster kuliss, men motas af elgar).
Vilda djur mota mig!
(Han vill fly till höger men motas af tjurar).
Äfven här!
Till baka!
(Djuren gå in på scenen och tränga honom).
De omringa mig!
Fins här ingen menniska!
Hjelp! vågorna.)
(Springer till hyddan och bultar.)
(Han vill kasta sig i hafvet, men ormar och drakar stiga upp ur Ha, natur; äfven du är ett vilddjur, som vill
sluka allt som du rår på!
Du, min sista vän, bedrog
mig också!...
Hvilka fasans syner!
Hafvet vill sluka fria mig!
Hvad är mitt lif mer värdt; kom, död, och be(Hafvet lägger sig småningom.)
DÖDEN. (Vilddjuren försvinna).
Här är jag, till er tjenst!
DÖDEN.
Jaså! -- Det var ingenting vidare angeläget.
Ni kallade mig!
PER (fasar, men hemtar sig).
talesätt, som vi bruka!
Jag vill er verkligen ingenting!
Gjorde jag verkligen det?
Ja, det var bara ett
så klipper jag till, det skall gå i ett huj!
Ja, men jag vill dig någonting!
Stå rak i benen (Lyfter på lien).
Nåd, nåd!
har några önskningar vidare!
Ah prat!
Hvad har lifvet att bjuda dig, som inte PER.
kanske...
Det vet man inte; om man får tänka efter, så DÖDEN.
Rak i ryggen nu, så att du stupar som en rigtig verldsföraktare!
Åh du har haft så god tid; nu är det för sent!
Nej, nej, för guds skull vänta lite...
Lef då, om du tycker att DÖDEN.
(Lyfter lien.)
det är någonting, och ångra dig inte se'n!
För nu kommer jag inte igen på länge!
Nej, nej, nej, lemna mig inte ensam...
Du har ju den sköna naturen!
Ja, den är nog bra, när det är vackert väder PER.
Fru Bark.
Berta ⎱
Lissi ⎰ deras döttrar.
Wilhelm, Lissis man.
Kamrer Lundberg.
Lovisa.
(Ett rum möbleradt till både matsal och hvardagsrum.
I fonden dörr till tamburen; till höger Bertas rum, till vänster moderns.
Midt på golfvet ett större matbord med salstolar omkring.
I bakgrunden en skänk.)
Fru Bark
(sitter i soffan vid lampan, som brinner på sybordet, reser sig och ropar åt rummet till höger).
Berta
(svarar inifrån sitt rum).
Ja, men kom ihog, att du sutit uppe till 2 och 3 de sista nätterna.
(visar sig i dörren).
Jag har aldrig haft en renskrifning, som gått så långsamt.
(går emot henne och smeker hennes kind).
Jag skall väcka dig tidigt.
Du ser så trött ut – och dina ögon äro röda.
Kom ihog, att vi kunna vänta Lissi hvad dag som hälst.
Det skall göra henne ondt, om du ser alt för affallen ut.
Det blir bra roligt få se Lissi. (Tankfull.)
Men, kära Berta, hur kan du sätta det i fråga.
Skulle han inte bli glad att träffa sin hustru!
Då skulle han väl själf föreslagit henne att komma, tycker jag.
– Jag önskar i alla fall, att hon inte haft den idén att vilja öfverraska honom.
Kommer hon olägligt, blir hon inte riktigt vänligt mottagen, det är säkert.
Åh, kära barn, du är trött i afton, därför ser du allting så mörkt.
Hur dags tror du pappa kommer hem i natt?
Ja – det vet du ju.
Nå – då går jag in och sätter mig och skrifver igen.
Nej, Berta, gör mig inte ledsen.
Du vet ju, att jag måste vänta på pappa.
Visste han, att alla sofve i huset, så vet ingen hur länge han skulle dröja ute – han blir alltid riktigt ond på mig, när han kommer hem och finner mig uppe – och hvarför skulle han bli det, om han inte ändå kände det som ett litet band.
Klockan var 3 när han kom hem i natt.
Jag trodde du sof.
När du är uppe, sofver jag som katten, när mor tjärnar, ser du – med ett öga öppet.
(smeker henne och runkar på hufvudet).
Går du?
Ja, som du vill då.
(Kysser henne; släcker lampan.
De gå åt hvar sitt håll, Berta till höger, frun till vänster; nicka åt hvarandra, då de komma till dörren, Berta kysser på fingret åt modern.
Scenen står tom och mörk ett ögonblick.)
(kommer in med ett ljus i handen, sätter det från sig, smyger till Bertas dörr och ser genom nyckelhålet.
I förebrående ton:) Berta!
(kommer springande emot henne och kastar armarna om hennes hals.
Härmar hennes ton).
(Springer tillbaka in i sitt rum och ropar.)
(visar sig åter i dörren, leende).
Ja, du kan vara öfvertygad om att jag är ärlig – jag eger inte fler.
(Räcker henne en tändstickslåda, kysser henne, går in till sig och stänger dörren.
Modern går åter in i sitt rum och tar ljuset med sig.
Scenen står ånyo tom och mörk en stund.)
(kommer i mörkret, smygande på tåspetsarna, klädd i peignoir; smyger till moderns dörr och ser genom dörrspringan.
Knackar på dörren).
(skriker till inifrån; öppnar dörren).
Det var inte mer än välförtjänt, när du ville narra mig.
Hvad vill det säga, att du tänder din lampa och tar fram ditt arbete?
(kommer ut med ljus).
Ack, min lilla flicka, om du lät mig göra som jag vill.
Jag har ingen ro att sofva, när pappa är ute.
Du hörde själf, hur jag skrek till, när du knackade – jag är så nervös och lyssnar till hvarje ljud – jag kan inte hjälpa det.
Ja, visst – du blir förstörd af detta ständiga nattvak.
Låt pappa hålla på och spela bäst han vill – det kan ju inte längre hjälpas.
Men att du skall gå och bli sjuk af grämelse och öfveransträngning – det är en mycket värre olycka.
Åh – har jag stått ut så länge, går det väl ännu några år.
Kärlek – han är inte längre värd någon kärlek.
Jag tror nog, att du i grund och botten håller af din far – det vore ju onaturligt annars – men du skall inte tala så där hårdt om honom – det gör mig så ondt.
Berta – han är ju din far!
Jag kan inte hålla af en person, bara därför att han är min far.
Jag har ingen tillgifvenhet för den, jag inte högaktar.
Det är därför, att du inte förstår själfva kärlekens väsen.
Hvad är det för svårt att hålla af dem vi kunna se upp till – men den förlåtande kärleken, Berta lilla – den behöfva vi alt lite hvar, ser du – och därför –
Åh – det är just denna förlåtande kärlek, som sätter mig i uppror!
Om den verkade upprättande – ja, det vore en annan sak – men när den demoraliserar i stället!
Tänk hur snäll – hur outtröttligt kärleksfull mamma alltid varit – och har pappa kanske blifvit det ringaste bättre för det?
Du vet att pappa, oaktadt sina fel, har många som hålla af honom.
Han har så mycken naturlig älskvärdhet – – –
Det är just denna älskvärdhet, som jag inte kan fördra.
När du vet hur god han verkligen är i botten.
God – ja, jag vet.
Man brukar kalla slappa karaktärer goda – jag får slutligen ett riktigt förakt för godhet.
Men – pappa har verkligen så goda föresatser.
Han har så ofta lofvat mig att söka öfvervinna sin olyckliga passion för spel.
Och jag tror nog, att till slut – –
Åh – dessa löften! dessa ständiga lögner!
Berta lilla – det är om din far du talar.
Det är ju bara för mammas skull, som jag är så bitter mot honom.
Att se hur han behandlar dig – och så se dig alltid lika öm och mild – att veta, hvad en sådan kärlek som din är värd, och så se den slitas i och trampas på som – som – ett ogräs, som man förgäfves söker utrota.
Pappa har aldrig behandlat mig illa.
Nej, han har inte slagit dig, tror jag – annars vet jag inte något brott, som han inte med den älskvärdaste min i verlden begått mot dig.
Åh – Berta!
Det är inte pappa, ty han har nyckel.
Hvem kan det vara så sent!
Något har händt pappa –
(Berta springer ut och öppnar; fru Bark lyssnar förskrämd)
(höres utanför).
Du skrämde oss vackert.
Mamma lilla, det är Wilhelm.
– Lissi? – barnen?
– (Springer andlös emot Wilhelm, som kommer in i frack och hvit halsduk, elegant, med knäppta handskar.)
Kors bevars – hade jag anat att jag skulle skrämma er så, skulle jag väl inte kommit.
Jag kommer från en middag, som ni ser – och då jag gick förbi här och såg att det lyste i förmaket, fick jag lust att titta upp.
Man vet aldrig riktigt, hvad man skall taga sig till så här efter en glad dag.
Man är för lifvad att gå i säng – och ändå är man litet olustig.
Det är så bekvämt här i huset, att bakporten alltid är öppen.
Jag skall hälsa från Lissi. Jag hade bref i går.
Då vet du kanske – –?
(Berta häjdar henne med en blick.)
Nej – ingenting – jag menar – att hon mår bra.
Hon tycks inte lida af någon annan åkomma än svartsjuka.
Hennes bref börja verkligen bli ledsamma.
Hvarför skrifver du så sällan? hvarför kommer du aldrig hem?
Hon känner inte det glada Stockholmslifvet, hon.
Men kunde inte Lissi komma och hälsa på dig här, när komitén räcker så länge?
Eller släpa dem med sig på en så lång ångbåtsresa vid denna årstid.
Nej, vet du hvad, Berta, gå för all del inte och sätt i henne några dumheter.
Vore jag som hon, skulle jag komma och öfverraska dig.
Om jag hade en man, som inte tålde öfverraskningar, så skulle jag bestämdt just därför – –
Men Lissi är lyckligtvis inte som du.
Dessutom – tror du hon har pengar att göra en så lång resa utan mitt tillstånd?
Hon får lyfta på kontoret en bestämd summa hvarje månad – men inte ett öre mer.
– Hör, Berta, du skall hjälpa mig att köpa en riktigt vacker klädning till Lissi att ha med mig hem – och du skall ställa om, att den blir sydd hos den förnämsta sömmerska i staden – den som syr åt aristokratien och hofvet –
Men Lissi hör ju inte till aristokratien.
Och har hon lust att betala ett par hundra kronor för en klädning –
Men hon skulle visst bli glad, om hon finge pengarna i stället och finge använda dem som hon själf vill.
Men det skulle inte jag bli glad åt, skall jag säga dig.
Jag vill se min hustru väl klädd – jag kan inte längre fördra de där småstadstoaletterna, då jag nu varit så länge i Stockholm.
Här ha damerna en chic – åh!
Jag vet ingen, som klär sig så smakfullt som Lissi.
Smakfullt – det kan väl hända – jag vill inte alltid säga, att det är så smakfullt, som de kläda sig här – men det är en stil – någonting pikant, raffineradt, exquis – till och med schweizerimamsellerna – hm!
Hör – svärmor skulle alt försöka hålla ögonen på honom litet.
Jag hörde just talas om honom vid middagen i dag – man sade att han en längre tid hvarje natt förslösat stora summor på spel.
Han har ju inte längre några pengar att spela bort.
Och se’n blir det svärmor, som får betala.
Det har man ju för resten länge kunnat förutse, att han inte skulle sluta förr än han spelat bort alt hvad han eger.
Han har för länge sedan spelat bort alt hvad han eger.
Nu är det mammas pengar, det är fråga om.
Nå – sak samma.
Svärmors har det ju varit altihop.
Men de pengar, mamma nu har kvar, äro gifna till henne med uttryckligt förbehåll att de skulle tillhöra henne ensam.
Hvad hjälpa sådana förbehåll, om han nu är i klämman.
Det är ju klart, att så länge det fins några pengar att ta af – – Dessutom – hvad vill du göra?
Svärmor kan visst säga nej – men hur länge?
Hon får i alla händelser ingen fred och ro, förr än hon gifvit ifrån sig det sista hon har.
Och därför har jag för länge sedan tänkt ut en plan att gripa till i nödfall.
Kamrer Lundberg i banken har rådt mig till det.
Honom kan man lita på.
Ja, det är sant, han har inte så godt om ord, som ni andra.
Men han kan handla i stället.
Så som han arbetar och försakar för sin mor och sina syskon – det är storartadt.
Storartadt! gubevars, gärna för mig.
Men inte kan du väl i alla fall gifta dig med en fattig karl, som redan förut har en stor familj att försörja.
Det är inte det minst storartade af honom – att han för alltid måst afsäga sig all tanke på att kunna gifta sig.
Och därför kan jag också så lugnt ha honom till vän och förtrogen, utan att missförstås – (lekfullt) så att den pilen flög förbi, min herre.
Du tänker naturligtvis också lefva och dö ogift.
(smekande modern).
– Men vill ni nu inte höra min plan.
Mamma skall inte afvakta att pappa kommer hem en vacker natt och fordrar, att du skall lemna ut till honom de där fattiga obligationerna, som äro oundgängligt nödvändiga för vår existens – du skall öfverlåta dem som gåfva med varm hand på mig, så skall jag förvalta dem och se till, att pappa inte får förstöra dem.
Nej, inte på Lissi (skämtande) ty hon har en man.
Nå men Berta –
Jag tackar – –
Du förstår nog, Wilhelm – om du skulle förvalta dessa pengar, blefve det ju som om mamma toge emot ett understöd af dig – och för att betrygga
Nej, verkligen.
Vi komma att stanna i de största förbindelser.
– Men inser du inte, att hela denna transaktion vore ett slags bedrägeri.
Mot – mot – svärfar, naturligtvis.
Pengarna äro mammas.
Hon har laglig rätt att göra med dem, hvad hon vill.
När nu ändtligen lagen gjort hvad den kunnat för att skydda hustruns rätt, så komma ni ändå och vilja göra om lagen och säga att hon ingen rätt har.
Det där – det är sådana paradoxer och hårklyfverier.
Jag ger mig inte in på sådant.
Men du kan väl begripa, att det vore att lura svärfars fordringsegare.
När de inläto sig i spel med honom, visste de mycket väl att han ingenting egde.
Ja, det är de där befängda, modärna idéerna, att hustrun skall ha rätt disponera öfver sin förmögenhet, oberoende af mannen.
Det är rent rasande galet – det leder till upplösning af familjelifvet.
Men det leder inte till upplösning af familjelifvet, om mannen förstör hustruns pengar på spel och ett lättsinnigt lefnadssätt?
Nej – det behöfver det als inte göra.
Det är hustrun, som sammanhåller familjen, och om bara hon aldrig glömmer sina pligter, så skall nog mannen till slut återkomma till den husliga härden – om han också varit lite lättsinnig en tid.
(sätter händerna för öronen).
Åhja – om jag också inte är så vig och hvass i tungan som min kära svägerska – –
Jag har aldrig i mitt lif haft en så flytande tunga, som du.
Tror du jag skulle kunna säga alla de där vackra fraserna om familjebanden och den husliga härden och alt det där.
Ja – att disputera med dig – det är då alldeles som att springa i kapp med kalfvarna.
Du missförstår henne väl inte, snälle Wilhelm.
Hon kämpar för mig – och hon menar så väl, fast hon tycker om att retas lite.
Jo – det vill jag lofva.
Jag är riktigt svettig.
– Hvarför skall du också bråka med mig om affärer.
Tag gärna altihop, det gör mig detsamma.
Hvad är det för tillgjordhet att begära råd af mig.
Bryr du dig kanske någonsin om, hvad jag säger.
Gör som du behagar – ju galnare, ju bättre – gärna för mig.
Nej, Wilhelm, du får inte vara orättvis mot Berta.
Du vet nog, hur hon arbetat och försakat under dessa sista år – hur hon nekat sig det minsta nöje, den obetydligaste utgift för egen del för att kunna lätta bekymren för mig.
(Berta vill afbryta henne).
Åh, du må tro, jag vet mer än du anar.
Jag vet hur du förr brukade oroa dig och sörja öfver, att dina inkomster inte skulle kunna räcka till att försörja oss alla, då pappa en gång gjort slut på det lilla, vi då ännu hade qvar.
Och jag mins hur glad, hur riktigt stormande, uppsluppet glad hon blef, då jag förra året fick det lilla testamentet med egen dispositionsrätt öfver en liten summa pengar.
Ja, det mins jag med.
Och jag mins hur jag då tänkte, att min kära svägerska alt var så där tämligen – hvad skall jag säga – tämligen om sig – –
Det var ett stort, stort bekymmer, som lättades för mig i den stunden.
Åh – så som jag hade grubblat på hur jag skulle kunna drifva upp mina inkomster bara med den lilla summan, som nu kom liksom regnande ned från himlen – det var just hvad vi behöfde för att kunna lefva.
Men att pappa nu i alla fall skulle få komma öfver dessa pengar och göra slut på dem – det är en outhärdlig tanke.
Nej, det skall han inte, min flicka, var inte orolig.
Din plan är kanske inte så dum ändå, min kära svägerska.
(gäspar).
(till modern).
Strax i morgon bittida går jag upp på banken och söker kamrer Lundberg och ber att han kommer hit och hjälper oss med gåfvobrefvet.
Är du bara säker, att vi inte göra något orätt, Berta?
Nej, lilla mamma, så var det förr, men så är det inte längre nu.
Du har ju fått denna fattiga summa af din faster med särskildt förbehåll – hon skulle aldrig gifvit dig den, om hon trott, att den skulle gå samma väg som alt det andra – då hade hon hällre skänkt den till välgörenhetsinrättningar liksom sin öfriga förmögenhet.
Men nu gaf hon den åt dig enkom för att du inte skulle rent af komma att lida nöd, när pappa gjort af med alt hvad du egde.
Ja, faster Malla menade mig väl – men hon var ogift och förstod aldrig hvad ett äktenskap vill säga.
Hon förstod inte, att en hustru måste hjälpa sin man, så länge hon har något – inga lagar i verlden kunna ändra det.
Jag förstår mig inte på lagar och juridik och alt det där – men hvad som en gång varit rätt, det blir rätt, man må ändra lagarna hur man vill.
Precis tvärtom skulle jag vilja påstå.
Hvad som förr var rätt, det är nu en himmelsskriande orätt, åtminstone hvad kvinnan beträffar.
Nu är det inte längre kvinnans största dygd att likna hundarna.
Hundarna!
Ja, just hundarna.
Ju mer man slår dem, ju tillgifnare bli de.
Nu, när till och med lagen börjat vilja göra kvinnorna till människor, så kunna de ändå inte frigöra sig från traditionerna.
Din mor förtjänar inte annat än förakt.
Du, mamma!
Du är den bästa människa på jorden – så kärleksfull – så god!
Du sade ju nyss, att godhet ingenting annat är än svaghet.
Bry dig inte om alla mina dumma ord – jag blir så bitter ibland, när jag tänker på – men det är detsamma.
Nej, en sådan godhet som din, den är af helt annat slag.
Du har rättskänsla, du, och det tycker jag är mer än den vanliga så kallade godheten.
Och därför skall du också aldrig gå in på att lemna pappa dessa pengar – du skall inse, hur orätt det vore.
Jag arbetar ju så mycket jag förmår – det vet du – men jag kan inte ensam försörja oss alla tre.
Men pappa kommer att bestorma mig med böner och hotelser – det blir svårt.
Ja, det är ju just för att skona dig för detta, som jag vill att du skall öfverlåta papperen på mig.
Skulle pappa verkligen redan komma hem?
Gå då min flicka – gå, jag ber dig.
Jag skulle alt ha lust att säga honom ett ord – – –
Nej, för guds skull!
Han skulle bara bli ond – du vinner ingenting – –
Åh – den som bara en gång finge tala ut!
Berta – för min skull!
Jag får bara umgälla det sedan!
Ja – det är sant – god som han är – (Kysser moderns händer; och går ut till höger men lemnar dörren på glänt.)
(går vänligt emot honom).
(kastar sin hatt på en stol).
Ack, Pontus – om jag kunde lita på det.
Om du kunde lita på det – du har ju mitt ord på det – det är en föresats hos mig – –
Men det har du sagt många gånger förr, käre gubben – –
Du hör ju jag säger, att det är en föresats – tror du inte, att jag är en sådan karl, att jag håller mina föresatser!
Dessutom har jag nu mist lusten att spela – jag har haft den infamaste otur – –
Såå – du har förlorat?
Mycket?
Ja, som man tar det – med mina tillgångar så är det rätt betydligt – –
Nej – jag har inte kunnat betala – det är just saken.
Ack Pontus, det skulle du inte – –
Åh – goda, älskliga människor – de göra det så gärna.
Men nu ha de fördömda lymlarna gått och stält till så, att alla småskulderna blifvit samlade på en hand – och så kommer den där skojarn Borg i afton och presenterar mig en liten nätt räkning.
Borg – det är ju din gode vän?
Ja, visst är det det – en älsklig karl – den allra hederligaste människa i verlden – men hur kan jag kontrollera, att han inte lurar mig?
Säkert är, att jag inte hade en aning om, att min skuld kunde gå upp till sådana summor.
Det nedriga är bara, att jag måste betala i morgon.
Han har ju gjort af med alt hvad han haft!
Nå – om du nödvändigt skall veta det – en struntsumma på några futtiga tusen.
Ja, det är obehagligt – jag medger det.