Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
EN HISTORIA FÖR KAMRATERNA AF HUGO FALK.
Att dess bemödanden i denna väg år från å r krönts med allt påtag ' igare framgång, h a r Kamraten ock haft den stora glädjen att se erkändt såväl från föräldrars och målsmäns som de unga läsarnes egen sida.
Ett vittnesbörd bland annat härom är den svensk-norsk-fmska Bland de författare, som för närvarande skrifva för de unga i vårt land, torde ingen åtnjuta en större och mera berättigad popu- laritet än löjtnant Hugo Falk, och endast denna äkta svenska, lifliga och underhållande ungdomsberättelse, försedd med talrika utmärkta originalillustrationer, ä r väl värd hela prenumerationsbeloppet.
» Kamraten », som fortfarande utgifves under redaktion af Frithiof Hellberg och Johan Nordling, begynner den 1 januari sin åttonde år- gång och kostar för helt å r endast 3 kronor.
I, alla föräldrar och ungdomsvänner, glömmen nu ej » Kamraten » i julklappskorgen!
ungdomskorrespondens, som genom Kamraten ordnats mellan jämnåriga i de nordiska lan- den, som redan burit så lofvande frukter i riktning af en ädel skandi- navism, och som för närvarande räknar ej mindre än aderton hundra deltagare.
! &amp; i * ' r * C ^ ^ ^ ^ ^ " V ^ ^ ^ ^ ^ - v.- - v- - v: " - «.• " - v- S _ee " Det n y a seklets hemlighet! "
Under denna rubrik anordnar tidningen I D U N i början af nästa år en synnerligen intressant pristäfling, i hvilken alla Iduns prenumeranter för år 1900, hel- och halfårs-, äga att deltaga.
I denna pristäfling, som kommer att anordnas så, att hvem som helst med lätthet kan vara med och ha utsikt att förvärfva till och med det högsta priset, komma ej mindre än Ett tusen femhundra (1,500) kronor att utdelas i pris.
Första priset utgöres af: Fri resa till världsutställningen i Paris fram och åter j ä m t e uppehåll därstädes under en v e c k a för t v å personer eller ock E t t tusen (1,000) kronor kontant.
Andra priset: Två hundra kronor.
Tredje priset: Ett hundra kronor o. s. v. Alla närmare detaljer komma att meddelas i Idun på nyåret.
RÅN SAMHÄL- LETS HÖJDER NÅGRA A N T E C K N I N G A R OM SVE- RIGES ADEL SLUTSLIF, OCH PÅ J O R D A G O D S, I OCH DESS SEKEL- STOCKHOLMSHEM I B A L S A L OCH I SALONG, PÅ IDROTTSPLAN OCH PÅ R Y T T A R S T R Å T.
UNDER MEDVER- KAN A F F R Ö K E N MARIKA STJERNSTEDT, FRU HELENA N Y B L O M, G R E F V E ADAM L E W E N H A U P T OCH FRIHERRE SVEN HERMELIN UTGIFNA AF IDUNS REDAKTION.
TILL VARA LÄSARE!
Redan en hastig blick på detta IDUNS JULNUMMER torde säga våra läsare, att det rätt väsentligt afviker frän den traditionella typ, hvilken såväl Iduns julnummer som de många öfriga årligen utkommande julpublikationerna hit- tills fasthållit.
Det kan svårligen förnekas, att den samling af tämligen planlöst hopfördt likt och olikt — smånoveller, skisser, poem m. m.
— som sedan länge bildat det uteslutande innehållet i våra s. k.
" julnummer ", i längden måste före- falla skäligen enformigt, matt och tröttande.
Det har också länge nog föresväfvat oss som ett önskemål att söka åstadkomma någon reform i detta afseende, att af årets stora högtidsnummer åvägabringa något mera planmässigt och enhetligt helt.
Detta, så tänkte vi oss, borde kunna ske genom att för numret ifråga välja ett visst — naturligtvis för hvarje år växlande — ämne eller tema, som sedan från olika synpunkter och af skilda författare och konstnärer bearbetades.
Detta nu förelig- gande nummer utgör ett första försök i denna riktning, och hafva vi till ämne för året valt, hvad som på omstående titelsida uttryckes med hufvudrubriken: " FRÅN SAMHÄLLETS HÖJDER ".
Då vi skredo till genomförandet af vår plan att gifva en serie bilder från vår aristokratiska societets nutida lif, hade vi den stora förmånen att i fröken MARIKA STJERNSTEDT (" MARK STERN ") finna en biträdande redaktris, som, på grund lika mycket af sin personliga ställning som sin kända litterära talang, bättre än de flesta var i stånd att sammanbringa och ordna det ingalunda lätt tillgängliga materialet.
I den mån alltså vi för detta nummer och dess innehåll lyckas vinna våra läsares intresse och erkännande, bedja vi få uttrycka vår stora tacksamhets- skuld såväl till fröken Stjernstedt som till de öfriga framstående och med ämnet så väl förtrogna pennor, som välvilligt ägnat oss sitt bistånd.
Till sist önska vi nämna, att Iduns ordinarie läsare dock ej alldeles skola be- höfva undvara den häfdvunna " julkosten ", om ock detta nummer af setts för ett fri- stående ämne.
Det nummer af Idun, som i själfva julveckan kommer våra prenu- meranter till hända, skall söka lämna ersättning för hvad möjligen en och annan i det föreliggande anser sig sakna.
Stockholm i december 1899.
SVERIGES ADEL af h e l e n a n y b l o m.
af Europas länder, där så ofta en ruinerad adelsman söker upphjälpa sina affärer genom ett rikt gifte inom den borgerliga klassen.
I Sverige åstadkommas sådana förbindelser - - mesallianser kallades de förr i världen — på grund däraf, att de olika klasserna verkligen känna hvarandra.
Denna närmare bekantskap mellan olika stånd börjar redan i skolan, i statens fria läroverk, där adelns söner sitta sida vid sida med borgare-, präst- och bondesöner och med dem dela studier och lekar hela gossåldern igenom.
Man gör den anmärkningen mot dessa statens skolor, alt det är en farlig och lockande sak för många obemedlade att åt sina söner kunna bereda en högre elementarbildning mot jämförelsevis obetydlig afgift.
Det skulle i de flesta fall, säger man, vara bättre, om bond- gossar och söner till borgare och arbetare toge i arf sina fäders handtering i stället för att sträfva efter högre boklig lärdom.
Det finnes intet godt, som icke innebär möjlighet af missbruk; men — utom de goda krafter, som därmed ofta tillförts staten — en af de fördelar, som dessa fria skolor åstadkommit, är just detta närmande mellan olika klassers barn.
Jag har sett en högättad adelsmans son under sin skoltid vara » bäste vän » med en mycket faltig och larflig borgareson och på dennes vägnar vara så ömlålig, att han på det bestämdaste nekade att gå in till bordet vid en middagsbjudning, där man icke beredl plats åt den anspråkslöse — och blyge — kamraten.
Och jag h a r längre fram i tiden sett, huru dessa skolminnen haft ett afgörande inflytande på den unge ädlingens lif, ett inflytande, som kommit hans många underhafvande till godo.
Denna humanitet, denna respekt för medmänniskors personlighe- ter och rätt synes mig vara det vackraste draget hos den svenska adeln — där den finnes.
Jag h a r sett en rik och förnäm egendoms- herre på en pingstdag själf spänna för hästarne och åka ut med sina gäster, för alt kusken skulle kunna ha sin frihet på en högtidsdag.
Det är sådana drag, som så himmelsvid!
skilja den svenska adeln från tysk &gt; Junkerthum », hvaraf ju äfven Danmark h a r haft en god del.
Vid sidan af sådana representanter för ridderlighet, hvaraf Sveriges adel h a r så ovanligt många, finnes ju också en helt annan typ, som här, likasom i många andra länder, visar, huru adelsmän icke böra vara.
Hvem känner icke dessa strama och dock pösande kavaljerer, som till den grad lefva i ett fortfarande salighetsrus öfver förfädrens bedrifter, att man nästan skulle tro, att det är de själfva och icke deras förfäder, som fallit vid Liitzen eller Narva?
De lyckas hysa den meningen, att berömda fäder gjort nog för hela släktens ära, och nu nöja de sig med den dyra plikten alt utföra påkostande bedrifter på restaurationerna och iklädda eleganta uniformer se djupt ned på den arma ofrälse mänskligheten.
Men icke bör man dömma ett stånd efter karrikatyrerna, utan tvärtom efter det bästa det åstadkommit, och Sveriges adel h a r haft och h a r ännu mångfaldiga utmärkta person- ligheter att uppvisa.
DET STÄND, som representerar ett lands ur- sprungligajordägare, torde vara sig tämligen likt i alla länder.
Det ligger någonting i all makt, som förlänar en gemensam prägel af säkerhet, och ett beröra dt namn är utan tvifvel en makt.
Vare sig detta namn ännu knyter sig till jord- egendom och förmögenhet, eller det blott är återstoden af försvunnen glans, så har det dock alltid sin betydelse.
Låt folkligt sinnade adels- män tala aldrig så mycket om jämlikhet — det linnes dock icke en bland dem, icke en, som ej föredrager sitt adliga namn framför hvilket plebejiskt som helst.
Och hvad demokraterna själfva beträffar, så h a r äfven bland dem ett kändt adligt namn alltid en viss klang.
Låt vara, att det är en klang, som väcker motvilja och oppositionslust, så är det dock alltid en klang, som väcker ett slags uppmärksamhet, hvilken icke alls skulle komma ett obekant ple- bejiskt namn till del.
Saken är den, att fördelen af att bära ett adligt namn icke är någon inbillning, utan ett verkligt faktum.
Huruvida mänskligheten en gång skall komma därhän, att det yttre ej har något särskildt värde i människors ögon, — det är en fråga, om hvars besvarande man kan vara mycket tveksam.
Ännu finns intet, som tyder på, att mänsklig- heten som ett helt skall komma så långt.
Antingen ha människor makten, eller anstränga de sig för att få den.
För högst få är den likgiltig.
Adelns valspråk: » Noblesse oblige *, innehåller i sig själft, att adel- skapet är en fördel, som medför ett visst ansvar.
De bästa adelsmännen lefva efter denna devis; de mindre goda komma blott ihåg, att no- blessen obligerar andra att taga hänsyn till dem.
Den svenska adeln håller lika mycket som andra länders adel på sina traditioner, och det är icke att undra på.
Det ger en stor hori- sont åt tillvaron att kunna se tillbaka och i detta tillbakablickande varseblifva människor och handlingar och kunna skönja sitt eget sammanhang med dem.
Om det äfven ej sällan i en adlig släkts historia finnes fula, mörka fläckar, så finnes det dock gärna därbredvid goda och vackra saker att ihågkomma, och det är väl i grund och botten lika naturligt, att människor glädja sig öfver sina förfäders betydelse som öfver sina föräldrars.
Sådana ensamstående personer, hvilkas historia börjar med dem själfva, borde kunna förstå detta.
När man som ung omplanteras i ett annat land, händer det, att de olika karaktärsdragen hos den nation, man kommer att tillhöra, faller bjärtare i ögonen, än fallet är med landets egna barn.
A andra sidan finnes i hvarje nationalitet en mängd nyanser, som knappast någon annan lär kunna uppfatta än den, som är född i landet.
Det första intryck jag fick af den svenska adeln, då jag vid midten af sextiotalet kom till mitt nya fädernesland, var intrycket af humanitet, och detta intryck h a r endast blifvit stärkt med tiden.
I få länder torde adeln så genomgående som h ä r umgås med medlemmar af andra klasser.
Vänskapsförbindelser och giftermål mellan frälse och ofrälse väcka icke den minsta förvåning i Sverige, så afgjordt hör det till lifvets ordning.
Och giftermål mellan adlige och icke adlige är icke endast en spekulation, som i så många andra Man vistas icke länge i Sverige, förr än man får det intrycket, att just adeln under långa tidsskeden i Sveriges historia varit bildnin- gens banerförare.
Medan man i Danmark och Norge som oftast träffar de betydligaste personligheterna i den bildade medelklassen, har Sve- 3
IDUNS JULNUMMER riges adel ständigt haft en talrik skara af högt bildade och framstående medlemmar.
Och om en svensk adelsman har » trampat fädrens fjät » och verkligen tillägnat sig en omfattande bildning, då finns det sanner- ligen icke många, som bättre representera nobel humanitet än just en sådan.
Den adel, som hufvudsakligen lefver i Stockholm och deltager i hof- och societetslifvet, torde bevara färre karaktäristiska svenska drag än den, som lefver på landet.
Societetslifvet är ju numera tämligen lika i alla länder, och den lilla svaghet, som svensk adel alltid haft, att gärna tala franska och vilja göra detta språk till societetens, bidra- ger just icke till att gifva nationell prägel åt sällskapslifvet i de högre kretsarne.
De många skönheter, som alltid funnits och finnas inom Sveriges adel, kläda sig efter franskt mode, kläda sig ofta utmärkt väl och likna i sitt uppträdande eller vilja gärna likna utländska societe- tens damer.
Vill man lära känna den svenska adeln närmare, skall man se den hemma hos sig själf, det vill säga å de gamla herresätena på landet.
Sverige är rikt på sådana gamla gårdar, som i de olika provinserna ha helt olika tycke.
Det finns gamla, stränga och allvar- liga, tornprydda slott från medeltiden och Vasatiden; det finns glada, hvita herrgårdshus med en våning, förslugukvist och flyglar; det finns stora träbyggningar med flere våningar, och små, hälft förfallna stenhus i underskörfa naturomgifningar, och det finns moderna, komfortabla och eleganta hus, påminnande om engelska landthem.
Det ligger herr- gårdar rundt om Sveriges stora sjöar, — herrgårdar, gömda långt inne i skogarne, — herrgårdar vid älfvarne, — herrgårdar på höjderna; öfverallt, där naturen är mycket intagande, h a r en herrgård skjutit upp för att se sig omkring.
Och alla dessa herrgårdar äro hem, där det lefves ett utveckladt och ordnadt familjelif och arbetslif, medan vi alla stackars stadsbor löpa omkring och leka » låna eld ».
Och för hvarje adelsfamilj, som knutit sina familjetraditioner till en sådan gård, är just den gården uttrycket för allt, som ä r rikast och bäst i lifvet, ett centrum, där dock till slut alla tankar mötas.
Huruvida fideikommiss-institutionen är något önskvärdt eller för- åldrad:, ser jag mig icke i stånd att bedömma; men så vida den har till uppgift att försäkra ett hem åt familjen och aldrig gå ur släkten, tyckes den hafva bort medföra något slags välsignelse.
Alla dessa trådar, som hålla personer af samma släkt tillhopa, som knyta sig långt tillbaka i forntiden, och som i generation efter generation ha väfts ihop till en stor sammanhängande väf, — alla dessa trådar löpa dock ut från en sådan gammal gård, som står där lik en fridlyst hel- gedom, hvilken främmande händer aldrig skulle kunna röra vid och förstöra.
Det lif, som lefves på landet af en god svensk adelsfamilj, är ju också ett det naturligaste och innehållsrikaste man kan tänka sig.
Om en adlig egendomsherre känner alla sina underhafvande och med allvar och intresse sörjer för deras timliga väl, så är en god svensk adelsfru deras goda ande och moderliga väninna. '
I lifvets alla svårigheter är det henne, man tyr till om hjälp och tröst; och hvad som särskildt synes mig betecknande för en sådan svensk adelsfru, det är sållet, hvarpå hon gifver.
Det är icke den förnäma damen, som nedlåter sig till de ringa, det är en kärleksfull moder, som sköter om sina barns bästa.
Som exempel på, huru en god svensk adelsfamilj sköter om sina underhafvande, må anföras följande.
En ung grefvinna, som förut bott i stad, skulle öfvertaga familjegodset och reste nu dit ut.
Hon hade medtagit en del af sina och sin mans aflagda kläder för att utdela till de behöfvande bland torparefamiljerna, men hon vardt ganska för- vånad öfver sin upptäckt, att på det stora godset icke fanns någon så fattig, att hon ansåg sig kunna erbjuda en sådan gåfva som gamla kläder.
Släkten hade, generation efter generation, sett gårdens folk så väl till godo, att hvar och en på det bästa nu kunde sköta sig själf.
En sak, som faller i ögonen på en främling, som första gången besöker en svensk herrgård, är den höflighet i det yttre, som husbon- den visar sina underhafvande.
I Tyskland och Danmark faller det af sig själft, att en bonde tar af sig hatten för en baron; men månne det öfverallt är vanligt, att baronen själf, såsom här i Sverige, lyfter på hatten för sin jordarbetare med samma vänliga artighet, som om han skulle hälsa på en af sina gelikar?
Mången anser ju sådant som yttre och obetydliga saker; men på den vänliga hälsning, en höflig husbonde får tillbaka, ser man dock återspeglingen af ett sinnelag, som är oändligt att föredraga framför det buttra, fiendtliga grymtande, hvarmed bonden besvarar den sträfva nicken, som bestås honom af en uppkomling, hos hvilken han arbetar.
På dessa gamla svenska herrgårdar i de gamla familjerna upp- växa unga adelsfröknar, som tyckas mig vara ideal för den svenska kvinnan.
De utgöra verkligen exempel på, huru en god uppfostran h a r en afgörande betydelse, — detta faktum, som det h a r blifvit så mo- dernt att förneka.
En sådan ung fröken lär sig från barndomen att vara lydig och älskvärd mot sina föräldrar, att vänligt sköta om sina yngre syskon, att behandla tjänstfolket icke blott med höflighet, utan äfven med det slags vördnad, som familjen anser sig skyldig de gamla trotjänare, af hvilka ofta många lefva och dö i samma familj.
Vidare lär sig en sådan ung dam att deltaga i åtminstone några af husets sysslor och bära ansvar för arbetet.
I mindre bemedlade adelsfamiljer på landet händer det, att hvar och en af döttrarna h a r sitt eget område i hushållet att sköta.
En h a r hönsgården, en annan trädgård och frösortering, en tredje att öfverse syltning och bakning, en fjärde tvättens lagning o. s. v. Den punktlighet och renlighet, som äro så specifikt svenska, ser man sällan så väl representerade som i en adlig familj af den rätta sorten.
Också frapperar det en främling att se, huru dessa unga fröknar från tidigaste barndom ha lärt sig uppmärksamhet mot de gamla och mot besökande.
Det är, som om deras vänliga ögon följde med öfver- allt för att upptäcka, hvar deras vänliga händer skulle kunna hjälpa.
En stor enkelhet i klädedräkten utmärker också denna typ af unga svenska adelsdamer.
I de ljusa bomullsklädningar och enkla halm- hattar, de bära om sommaren, se de knappt elegantare ut än sina kammarjungfrur.
Det är på helt andra saker, man genast ser ras- skillnaden.
Må ingen komma och såga, att denna framställning af en svensk adelsfröken är en fantasi.
Den är snarare regeln, från hvilken det
IDUNS JULNUMMER i främmande händer, som icke hysa mera pietet för allt detta förflutna än för skogen, som de sköfla, och gamla ekar, som slås ned för att säljas som timmer.
Detta är de stora pröfningar, som ofta följa på lyckan att i många släktled ha ägt ett ärfdt hem.
Men huru svåra dessa pröfnin- gar kunna vara, så visa många af de adelsfamiljer, som träffas af dem, huru nobelt de kunna bära dem, och det finnes numera knappt någon art af verksamhet, hvari svenskt adelsfolk icke försökt sina krafter.
Så finnes det också dessa gamla adelsjunkrar, som ej besitta någon förmögenhet och ej kunna skaffa sig någon verksamhet, och dessa gamla adelsdamer, som blott äga en och annan möbel kvar från förgången storhet, och hvilkas konversation h a r sitt centrum i adels- kalendern och de olika släkternas inbördes förhållande sins emellan.
Men eftersom detta är allt, hvad de äga kvar af det förgångna, hvarför icke unna dem detta lilla?
Det är dock ett ganska oskyldigt nöje att sitta och slå i » boken ».
De, som studera och känna svenska adelns historia, kunna på- peka många namn, som icke blott gifvit glans åt det politiska lifvct och societeten, ulan också betecknat ädla män och kvinnor i ordels allra bästa betydelse.
Om man blott tänker på en sådan personlighet som Christina Gyllenstjerna, så förstår man, att innan en ras kan frambringa en sådan underbar och sublim varelse, måste den under generationer ha växt och utvecklat sig.
En sådan kvinna framkom blott såsom resultat af många släktleds andliga arbete, och hon tyc- kes mig vara den värdigaste representanten för den svenska adelns möjligheter.
» Det är så länge sedan hon dog, » torde man invända.
» Det är andra saker man nu fordrar hos kvinnorna, än all de skulle försvara Stockholms slott. » Må så vara!
Men i alla fall var hon och förr blifver hon det vackraste exemplet af en svensk adelsfru.
Hon kunde handla starkare och modigare än mången man, — och då hon såg, alt hon och hennes släkt icke mera behöfdes, förstod hon det svåraste af allt, att försvinna.
Något liknande har hela den svenska adeln visat sig mäktig att kunna göra.
Delta stånd, som af de fyra riksstånden i så många saker måhända var del mäktigaste och mest representativa, förstod i det rätta ögonblicket, att tiden var inne för en ny tingens ordning.
Det beslut, som den 7 december 1865 fatlades på Riddarhuset, då Rid- derskapel och Adeln frivilligt afsade sig sin urgamla rättighet att vara ett representativt riksstånd, hade utan tvifvel en större och mera af- görande betydelse för detta stånd än för något af de andra tre.
Om också adeln icke med delta beslut bestämde sig för att » försvinna », så bestämde den sig dock för en representationsform, hvari dess egen betydelse blef långt mindre påfallande, och för en tillvaro, hvari det långt mera än förut beror på den enskilde adelsmannens personliga förtjänst, huruvida hans namn skall äga något särskildt värde.
naturligtvis kan finnas åtskilliga undanlag; men- vid bedömmande af en saks värde bör man ju alltid utgå från dé företeelser, som bäst företräda den.
I en del familjer på landet, särskildt i Skåne, h a r sporten och mest ridsporten fått allt större betydelse.
I de rikare familjerna där- städes finnes väl knappt en ung fröken, som icke kan rida lika bra, som hon kan gå, ja, måhända bättre — i alla händelser hellre.
Lawn- tennis, rodd och alla andra arter af sport, som egentligen håfva sin hemort i England, blifva allt mera ungdomens hufvudförlustelser, och så väl de unga svenska adelsmännen som deras damer utmärka sig i allmänhet för vackra och välväxta figurer, som lämpa sig väl för allehanda kroppsöfningar.
Denna tilltagande lust för all friluftssport är måhända anledningen till, att den senast uppväxta generationen nästan genomgående är högväxt, betydligt mera högväxt än den förra.
Hvad de unga svenska ädlingarne angår, igenkänner man dem nästan genast, när man ser dem utomlands, på en viss stram, nästan mili- tärisk hållning, olik andra nationers unga gentlemän, som ha ett mera mjukt och ledigt sätt.
Hvad alla svenska familjer ha som ett gemensamt tycke och hvari de adliga landtfamiljerna is3 ' nnerhet excellera, är deras stora gästfrihet.
Som man vet.
hålla svenskarne starkt på en första presentation.
Det faller ju knappt en svensk in att tilltala en obekant person i en järn- vägskupé eller på en ångbåt; och medan man i andra länder — utom England — kan resa flere dagar i den mest gemytliga samvaro med en person, om hvars namn och samhällsställning man icke vet det allra minsta, så säger en svensk ogärna ett tillmöteskommande ord till någon person, hvars namn är honom obekant.
Men så snart den lilla presentationsceremonien är öfverstökad, är också isen bruten, och kommer en främling med en aldrig så liten rekommendation för sig och sitt namn, då är det knappt någon gräns för den svenska gästfri- heten.
Hvad där vid lag en svensk adelsfamilj, som äger gård på landet, kan åstadkomma för vänner och fränder, väntade och oväntade gäster, är rent otroligt.
Man funderar i all stillhet på, huru outtömligt det linneskåp och det skafferi måste vara, som i veckor och månader kan reda så många sängar och servera så många och så rikliga mållider.
Det tager ju också ibland slut.
Och flere och flere blifva dessa adelsfamiljer, som få lof att sälja och lämna sina älskade hem på landet, emedan landlbruket icke inbringar något och fordringarna på familjens gästfrihet icke minskas.
Och att skiljas från ett sådant gammalt hem, där generation efter generation lefvat och dött, är nog knappast mindre sorgligt än att se sina närmaste dö.
Dessa gamla, som ha känt hvarje människa på godset, sett hvarje träd i skogen växa, och hvilkas minnen knyta sig till hvarje väg och stig där ute vid fädernas gård, de skola nu sitta i en hyrd våning i staden, må- hända många trappor upp, i saknad af alla, de lämnat, och saknande det förlorade paradiset.
De unga och barnen, som haft skog och park och friluftslif från morgon till kväll, spärras in som fångna fåglar i b u r.
Och framför allt är det minnena!
Minnena från fars och farfars tid!
Allt delta obeskrifliga och oförklarliga, och dock det verk- ligaste och bästa af allt — det är borta för alltid och öfverlämnadt Men det finnes ännu och skall nog ännu länge finnas svenska adelsmän, som i all tysthet hålla på adelns gamla rättigheter, och för hvilka dessa rättigheter hufvudsakligen beslå i alt säga till sig själfva: » Noblesse oblige ».
IDUNS JULNUMMER FRAN STOCKHOLMS " STORA VÄRLD u a f MARIKA STJERNSTEDT (MARK STERN).
GREFVINNAN ELISABETH WACHTMEISTER, FÖDD VON PLÅTEN.
FRU ANNA VON KRUS EN ST.) ER NA, FÖDD GREFVINNA POSSE.