Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Den andra sade: »jag önskar, att der skall rinna fram en guld-ring på hennes finger, hvarje gång hon nyser».
»Och jag», tillade den tredje, »önskar, att hvarannan gång hon nyser skall der, komma en guld-kedja tre hvarf omkring hennes hals».
Så taladt, drogo jungfrurna sina färde.
Man-dottern följde nu sin styfmoder till badstugan, och biträdde henne vid badet.
Rätt som det var, nös flickan, och i detsamma föll en guld-ring ned på golfvet, så att det klang dervid.
»Hvad var det?» sporde käringen, och tog hastigt upp ringen, »den har du visst tagit ifrån mig».
Flickan sade ingenting, och styfmodern behöll smycket.
När de så hade återkommit i stugan, nös flickan om igen, och med detsamma rann en röd guldkedja tre hvarf omkring hennes hals.
»Hvad var det?» sporde käringen åter, »den har du visst tagit ifrån mig».
Styfmodern ryckte nu hastigt till sig den fagra kedjan, och behöll den; men man-dottern kunde väl förstå, att smyckena voro en gåfva ifrån de tre små jungfrurna.
Käringen lade nu råd, huru hennes egen dotter skulle blifva lika fager, som styfdottern var.
Till den ändan lät hon åter tillaga ett bad, och skickade sin dotter att efterse om allt var redo i badstugan.
När nu käring-dottern kom fram, mötte henne tre små jungfrur, och de bådo så innerligen vackert, att hon skulle bada dem.
Men den elaka flickan bannade jungfrurna, och visade dem bort med hårda ord.
Då öfverlade de tre små med hvarandra, huru de skulle löna den stygga flickan för hennes afvoghet och ondska.
Den ena sade: »jag önskar, att hon må blifva tre gånger styggare än hon redan är».
Den andra sade: »jag önskar, att hvarje gång hon nyser skall der komma fram en ful groda».
»Och jag», tillade den tredje, »önskar, att hvar annan gång hon nyser skall en orm rinna tre hvarf omkring hennes hals».
Så samtaladt, försvunno de tre mörna, och ingen menniska har sett dem sedan.
Käringen och hennes dotter vandrade nu till badstugan.
Rätt som det var, nös flickan, och i detsamma for en ful groda ned på golfvet.
»Hu! hvad var de?» sporde trollkvinnan.
När de så hade återkommit i stugan, nös flickan om igen, och med detsamma rann en is-kall orm tre hvarf omkring hennes hals.
»Huh! hvad var det?» sporde käringen, och ryckte förfärad bort ormen.
Då förtäljde flickan allt hvad som hade tilldragit sig, emellan henne och de tre små jungfrurna.
Men ifrån den dagen blefvo trollqvinnan och hennes dotter ännu mycket elakare emot gubbens dotter, och skickade henne bort i skogen att valla fä, på det ingen måtte se eller förnimma om hennes fägring.
Det hände sig en dag, att några ungersvenner voro stadda på jagt uti skogen.
När de nu fingo se den unga vallpigan, der hon betade sitt fä, blefvo de mycket betagna af hennes fägring, och sade att hon skulle följa dem till kungsgården med godo eller med ondo.
Då blef mön förfärad, och lofvade gifva dem både guld och gods, om de ville lemna henne i fred.
Svennerna satte icke mycken lit till detta tal; men vallpigan gick bort till en grop, som hon hade gräft i sanden, tog derutur både ringar och guldkedjor, samt gaf åt jägarena.
När svennerna sågo all denna rikedom, undrade de ännu mera; och han som var deras höfding fattade en sådan kärlek för den fagra mön, att han tyckte sig icke kunde lefva utan henne.
Jägarena bådo nu ytterligare att vallpigan skulle följa dem till kungsgården, och lofvade att ingen kränkning eller oära skulle henne vederfaras.
Då jakade flickan till deras begäran, och gick med dem utur skogen.
Men när de kommo fram, var det den unge konungen sjelf, som hade tagit henne med sig.
Och konungen friade till den fagra vallpigan, samt gjorde henne till sin drottning; och han aktade henne kärare än allt annat i verlden.
När den unge konungen hade varit gift en tid bortåt, utbrast ett stort örlig, så att han måste draga bort i leding.
Men drottningen var hafvande.
Då skickade konungen bud öfver hela riket, för att spörja efter en jorde-gumma, som bäst kunde vårda hans gemål under hennes sjukdom.
Vid dessa tidningar gaf styfmodern sig på väg till kungsgården, och blef väl emottagen.
Men när drottningen föll i barnsäng, passade trollpackan lägligt tillfälle, kastade sin styfdotter i sjön, och lade sin egen dotter att vara drottning i hennes ställe.
När nu örliget var till ända, och konungen kom hem, kunde han väl märka det hans gemål var sig mycket olik; men den falska qvinnan fann på råd och sade att det kom sig af sjukdomen, det skulle väl framdeles blifva bättre.
Den fagra styfdottern, som kastades i hafvet, blef »sjö-tagen», och kom till Hafs-frun.
När hon varit der någon tid, bad hon sjö-trollet om orlof, att gå upp på den gröna jorden och helsa på sin lilla son.
Hafs-frun samtyckte härtill.
Drottningen gick så upp ur sjön, och kom sent om natten i konungens sof-stuga.
Här lutade hon sig bedröfvad öfver barnets vagga, och qvad:
»Gud signe dig, lill’ prinsen min! men kungen han sofver på trollpackans arm.
Två gånger till, men aldrig mer, får jag se dig.»
»Hvem var det som talade?» sporde konungen, och for upp ur sömnen.
’Jag hörde ingenting’, genmälte käring-dottern, som skulle låtsa vara drottning.
Konungen gaf nu befallning till väktarena, att om de märkte någon, som nattetid gick in i slottet, skulle de taga den fast.
Det led så en tid.
Men när Thorsdagen kom, steg den sjö-tagna drottningen åter upp ur hafvet, och gick vid midnatts-tid in i konungens sof-stuga.
Här lutade hon sig sorgsen ned öfver barnets vagga, och qvad:
En gång till, men aldrig mer, får jag se dig.»
’Icke hörde jag någonting’, genmälte falska tärnan, som skulle låtsa vara drottning.
Men väktarena lupo hastigt fram, för att taga fast den sjö-tagna drottningen, och då försvann hon i hafvet.
Tredje Thorsdags-natten ställde sig konungen sjelf på vakt, och med honom voro många prester, klerker och andra lärda män.
När nu drottningen skulle vända tillbaka ifrån den lille prinsens sof-kammare, blefvo alla varse huru hon var fängslad om foten med en tung jern-kedja.
Då tog en af klerkerna sin Bibel och kastade emot kedjan; men när den heliga boken vidrörde länkarne, häfdes förtrollningen, och kedjan brast och for ned i sjön med stort gny och brakande
Drottningen blef sålunda frälsad utur hafvet; och kan hvar man väl veta hvad fröjd konungen kände att hafva återvunnit henne.
Dagen derefter gjorde konungen ett stort gästabud, och der samlades många ätt-stora och förnäma män ifrån hela riket.
När nu gästerna sutto till bords och voro glada, förtäljde konungen allt som hade vederfarits hans drottning; men ingen visste om hvilken han talade.
Konungen vände sig derefter till den gamla troll-qvinnan, och sporde:
»hvad straff är väl den värd, som velat förråda ett så menlöst lif?»
Käringen genmälte:
’han vore väl värd att kokas i sjudande tjära’.
»nu har du fällt domen öfver dig sjelf».
Han lät så koka trollpackan i tjära; och hennes dotter fick fara samma färd.
Men konungen återtog sin rätta drottning, och nu voro de lyckliga så länge de lefde.
2. Kransen.
-- Ifrån ~S.
Småland~.
Det var en gång en man, som hade två döttrar, en egen dotter och en styf-dotter.
Mannens dotter var godhjertad och vänlig; men käring-dottern var stygg och ogin, och hennes moder halp henne derutinnan.
En dag gick bonden med sin dotter till skogen, för att hugga ved; men vädret var kulet och det regnade hårdt.
När de nu kommit hem om qvällen, hade bonden glömt sin yxa i marken.
Då sade han till sin hustru: »kära du! låt din dotter gå efter yxan; min dotter är både trött och våt, hon har hela dagen varit ute i regnet».
Men den elaka qvinnan svarade: »åh! det är inte värre väder än att din dotter gerna kan gå.
Om hon redan är våt, så tål hon desto bättre vid en regnskur eller två».
Den stackars styfdottern måste så gifva sig ut i ur och skur, för att leta efter sin faders yxa.
När hon nu kom till stället hvarest yxan låg, sutto tre små dufvor på yxe-skaftet, och sågo mycket purkna ut.
Då gjordes det flickan ondt om de små foglarne, och hon tilltalade dem vänligt.
»stackars mina små dufvor! flygen hem till ert lilla bo, så slippen J vara ute i regnet och bli våta.
Jag måste gå hem med min faders yxa, annars får jag bannor af min styfmor.
Flygen nu eder väg, små dufvor!»
Vid dessa ord tog mön bröd af sin qvälls-vard, smulade det i handen, och gaf foglarne att äta; derefter grep hon yxan, och gaf sig på hemvägen.
Men dufvorna flögo högt upp i toppen af ett träd, och öfverlade, hvad lön de skulle gifva den vänliga flickan för hennes godhjertenhet.
»jag gifver henne en krans».
Den andra sade: »jag gifver foglar deruti».
»Och jag», tillade den tredje, »gifver, att ingen kan laga kransen utan att den vissnar».
Så ordadt, försvunno de små dufvorna; men när flickan kom hem, bar hon på hufvudet en krans af de fagraste blommor, och ibland rosorna sutto små foglar, hvilka sjöngo så ljufligt att ingen man hört dess like.
Styfmodern och hennes dotter kunde illa lida, att man-dottern egde en sådan kostbarhet.
De togo derföre kransen ifrån henne, och satte den på käring-dottern; men i samma stund tystnade foglarne, och blommorna fällde sina blad.
Då skickade gumman sin egen dotter ut i skogen, att äfven hon skulle erhålla en krans, såsom hennes half-syster.
Men när flickan fick se de tre dufvorna hvilka sutto på yx-skaftet, kunde hon icke dölja sitt onda sinne, utan skrek: »edra otäckingar! hvem har lofvat eder sitta här och smutsa ned fars yxa?
Undan! eller jag vill hjelpa eder».
Käring-dottern tog derefter yxan, och gick hem; men dufvorna flögo högt upp i ett träd, och öfverlade hvad lön de skulle gifva flickan för hennes hårda ord.
De samråddes nu, att käring-dottern aldrig skulle kunna säga annat än »edra otäckingar!»
Men ifrån den stunden kunde käringen och hennes dotter aldrig lida den stackars styfdottern, utan gjorde henne all den harm och förtret, som de förmådde.
Det hände sig en gång, att konungens son färdades genom skogen, och fick se flickan med den fagra kransen och de sjungande foglarne.
Då blef han mycket betagen, förde henne med sig till kungsgården, och firade sitt bröllopp med henne.
Men den falska styfmodern aktade på tillfälle, skuffade sin styfdotter i hafvet och lade sin egen dotter i hennes ställe.
När så konungen kom hem, var kransen borta, och drottningen kunde icke säga annat än: »edra otäckingar!»
Detta tycktes alla vara underligt, och prinsen bar en stor sorg deröfver.
Den »sjö-tagna» drottningen steg tre gånger upp ur hafvet, och samtalade med sin hund.
Första natten gick hon upp på stranden, och qvad:
»Liten min hund! sofver du än?
Ligger den falska tärnan på min herres arm? -- Bättre var mig ärnadt.»
Andra natten hände sig på samma sätt.
-- Men den tredje natten var konungen sjelf på vakt, och grep sin gemål, vid det hon skulle återvända i hafvet.
Då förvandlade hon sin hamn, och blef till mångahanda djur, både fiskar och foglar; men den unge konungen höll väl fast.
Slutligen förbyttes hon, såsom det tycktes, till en tjär-burk.
Då drog konunga-sonen sitt svärd, och högg midt igenom tjär-burken; men i detsamma löstes förtrollningen, och der stod framför prinsen en fager mö; hon bar på hufvudet en krans, och i kransen sjöngo små ljufliga foglar.
Nu blef stor glädje och fröjd i hela kungsgården, att den unga konungen hade återfunnit sin rätta drottning.
Dagen derefter lät konungen tillreda ett stort gästabud.
Midt under gästabuds-glädjen tillsporde han den gamla troll-käringen, hvad straff den vore värd, som velat förråda hans makas lif.
Styfmodern svarade: »den vore väl värd att läggas i en spik-tunna, och rullas utför berget».
Då sade konungen: »nu har du fällt din egen dom».
Käringen och hennes dotter blefvo derefter rullade till döds i en spik-tunna.
Men konungen lefde lycklig med sin gemål, både länge och väl.
Uti A. I.
ARWIDSSONS ~Läse- och Läro-bok för Ungdom~, Stockholm 1830, Del. I, s. 19-25, meddelas en uppteckning ifrån ~Östergötland~, hvilken förbinder denna saga med den bekanta, i och för sig sjelfständiga berättelsen om »Ask-ungen» (se framdeles Del. II.)
Nämnda uppteckning slutar som följer:
Sedan styfdottern (Ask-ungen) någon tid varit gift med den främmande prinsen, måste denne fara hem till sitt land igen; men hans gemål dröjde qvar hos sin elaka styfmoder, intill dess hon hade födt barn.
När nu styfdottern skulle fara bort, öfvertalades hon att taga käring-dottern med, såsom hof-tärna.
Men den falska tärnan borrade hål i skepps-bottnen, och förbytte sin half-syster till en sjö-orm.
När så ormen fick känna hafs-luft, trängde den hastigt ned genom hålet, samt emottogs af hafs-trollet, som varit käring-dotterns gudmoder.
Den falska tärnan iklädde sig derefter sin half-systers skepnad, och anlände till prinsen, som undfick henne med stor glädje.
Men styfdotterns lilla hund, Locke, var sedermera aldrig glad; det lilla barnet grät oafbrutet, och en tyngd låg öfver prinsens sinne.
Den falska tärnan var elak i rådslag, och blef hatad af alla.
Hunden Locke låg i ett rum, längst vid ändan af slottet, hos den gamla qvinnan som skötte prinsens barn.
En Thorsdags-natt hördes stort gny ifrån hafvet, och gumman förskräcktes vid bullret af kedjor, hvilka slamrade utanför dörren.
Kort derefter hörde hon sin fordna matmoder samtala med den lilla hunden.
Styf-dottren sade:
»Locke lilla min hund, lefver du ännu?»
Hunden svarade:
’Ja, gör jag så, min fru!’
Rösten fortfor:
»Locke, Locke, lät upp!»
Nu öppnades dörren, och den förtrollade prinsessan trädde in.
Hon sporde:
»Gråter mitt lilla barn ännu?»
Locke svarade:
’Ja, gör det så, min fru!’
Prinsessan fortfor:
»Sofver falska tärnan på min herres arm ännu?»
Locke gaf till svar:
’Ja, gör hon så, min fru!’
Prinsessan tillade:
»jag kommer hem två Thorsdags-qvällar till, och så aldrig mer». -- Nu drog sjö-trollet på kedjan, och styfdottern for tillbaka i hafvet.
Nästa Thorsdags-natt kom prinsen sjelf tillstädes och lyssnade till sin gemåls samtal med den lilla hunden.
När han nu märkte, att icke allt var såsom det borde vara, gick han till råds med en trollkunnig.
Denne lärde honom, att han skulle gå bort om en sabbats-qväll, och härda en yxa och ett par stål-handskar i lindekol och orma-etter.
Tillika skulle han ställa i rummet trenne kar, det ena fullt med vatten, det andra med vin, och det tredje med mjölk.
Konunga-sonen gjorde i allt, såsom man hade sagt honom.
När nu Thorsdagen kom, och prinsessan infann sig för tredje gången, lopp prinsen fram, och afhögg kedjan som höll henne fängslad.
Härvid blef ett stort gny och dönande uti hafvet.
Men konunga-sonen grep sin gemål, och höll henne fast med jernhandskarne.
Då förbyttes hon till en hafs-orm, som bet omkring sig och ville slita sig lös; men prinsen släppte icke.
Han bar derefter ormen till karet som var fullt med vatten.
Der föll ett skinn af honom.
Sedan lyftade han ormen i karet som var fullt med vin.
Der föll det andra skinnet.
Slutligen flyttade han ormen i karet som var fullt med mjölk.
Då stod der upp en fager prinsessa, hvit såsom mjölk, och konunga-sonen igenkände sin gemål, som varit förtrollad.
Nu blef Locke åter glad, det lilla barnet upphörde att gråta, och tyngden föll bort ifrån prinsens sinne.
Men falska tärnan blef framhafd, och sattes qvicker i jord.
Enligt en annan öfverlemning ifrån ~Östergötland~, uppväckte den falska styfmodern, genom trolldom, en häftig storm, så att jungfrun omkom uti hafvet.
Trollpackan skickade derefter sin egen dotter på ett annat fartyg, och hon blef prinsens brud.
Men den rätta drottningen steg tre serskildta nätter upp ur vattnet, och suckade:
»Hu! hu! det är så kallt i hafsens djup.»
Tredje natten var konunga-sonen tillstädes, och samtalade med henne.
När det nu led emot ottemål, ville jungfrun återvända till hafvet.
Men konunga-sonen höll henne fast, oaktadt hennes många förvandlingar.
Då löstes trolldomen, hvarefter styfmodern och hennes dotter fingo till straff, att kokas i sjudande bly.
En märklig, ehuru ofullständig öfverlemning ifrån ~Vestmanland~ förmäler, att konungen lät sätta ungersvennen i en orma-gård.
Men hans syster, den sjö-tagna jungfrun, gick tre Thorsdags-nätter upp ur hafvet, och kom till kungsgården.
Här stadnade hon i rummet utanföre konungens sof-stuga, öppnade sitt guld-skrin, kammade sitt långa, fagra hår, och qvad:
»Jag kammar mitt hår och fäller mång tår: min broder ligger i orma-gård.»
Tredje natten var konungen sjelf på vakt, och afhögg länken, som höll jungfrun fängslad.
Då häfdes förtrollningen, hvarefter konungen tog mön till sin drottning.
I en öfverlemning ifrån ~Upland~ berättas, huru den fagra mön lade sitt hufvud på styfmoderns knä, och lät henne löska sig.
Men när jungfrun hade somnat, passade den falska qvinnan tillfälle, kastade sin styfdotter öfver bord, och satte sin egen dotter i hennes ställe.
Sagan tillägger, att när den sjö-tagna flickan om nätterna gick upp ur hafvet att samtala med sin hund, satte hon sig vid vind-ögat och kammade sitt långa hår, hvarvid de skönaste perlor föllo derifrån ned på marken.
Men perlorna hade fastnat i jungfruns lockar, medan hon var i hafvet.
En annan uppteckning ifrån ~Upland~ inleder sagan sålunda, att styfmodern skickade sina begge döttrar till källan efter vatten, hvarvid hennes egen dotter fick ett ämbar; men styfdottern erhöll ett såll.
-- Fortsättningen öfverensstämmer med den ofvan meddelade: »Jungfrun Svanhvita och Fröken Räfrumpa».
En öfverlemning, likaledes ifrån ~Upland~, låter den sjö-tagna jungfrun ytterst bli förvandlad till en orm, som af konungen hugges i tre stycken, och sedan blifver till en den fagraste prinsessa.
Sagan slutar dermed, att den falska styfmodern och hennes dotter brännas å båle.
Ännu en uppteckning af närvarande saga har blifvit tagen i ~Upland~, af den bekante tyske lärde H. R.
VON SCHRÖTER.
Nämnde uppteckning omtalas af bröderna GRIMM (Se ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. III, ss.
406-7); men eger föga värde.
Enligt en öfverlemning ifrån ~Blekinge~, uppstiger den förtrollade jungfrun ur hafvet såsom en liten and, och kryper in i köket genom en glugg.
Men tredje natten är konungen tillreds och stoppar igen gluggen, så att fogeln icke kan komma ut.
Konungen griper derefter den lilla anden, och skär den i foten, att der komma fram tre blodsdroppar.
I samma stund blifver fogeln till en fager jungfru; men hennes broder tages oskadd utur lejonkulan, och styfmodern brännes, till straff för sin falskhet.
En mindre god och tillika ofullständig uppteckning, ifrån ~Norrland~, låter styf-dottern blifva förtrollad af sin elaka fostermoder, när de tillsammans fara öfver sjön.
Då sjunger en liten fogel:
»Se ej på den böljan blå!
Ty då blir du grå.»
Men jungfrun kan ej emotstå sin längtan, utan drages ned i vågorna, hvarest hon uppslukas af en stor fisk.
Dagen förr än konungen skall fira sitt bröllopp med den falska tärnan, fångas den stora fisken, och konungen återfår sin rätta brud.
En öfverlemning ifrån ~Småland~ förmäler, att konungadottern vid sitt skeppsbrott kastades till ett berg, hvarest hon blef tagen af berga-trollen.
Efter många böner fick hon deras orlof, att tre gånger gå fram till kungsgården och samtala med sin lilla hund.
När nu tredje Thorsdags-natten kom, hade konungen låtit noga tillstoppa alla sprickor och öppningar i rummet.
Derefter sökte han gripa den förtrollade jungfrun; men hon förvandlades till mångahanda djur, och blef sist till en liten sy-nål, som låg och glimmade på spisel-hällen.
Då tog konungen en tråd, och drog den hastigt igenom nåls-ögat; genast fick jungfrun sin rätta skepnad, och brölloppet firades med lust och gamman.
Det sköna Slottet östan om Solen och nordan om Jorden.
Beslägtade utländska sagor förekomma som följer:
II, N:o 92, ss. 39-46, »Der König vom goldenen Berg» (jfr.
Th. III, ss. 171-174). -- B.
Th. II, N:o 93, ss.
47-54, »Die Rabe» (jfr.
Th. III, ss. 174-175). -- C.
Se förra hälften af Sagan »Der Trommler», i samma bok, Th. II, N:o 193, ss. 489-501. -- D.
Jfr. sednare del. af Sagan »Das Wasser des Lebens», i nyss anf. bok, Th. III, s. 184.
41-53, »Die Hexe Corva und ihre Knechte».
En i grunden likartad, ehuru i behandlingen märkligt skiljagtig Saga, förekommer hos BROCKHAUS, ~Katha Sarit Sagara~.
SOMADEVA’S ~Märchensammlung~.
Leipzig 1843, Th. II, ss. 7-34, »Geschichte des Vidûshaka» [Denna öfvers. utkom först, tillika med den Sanskritska grund-texten, i Leipzig 1839]. -- B.
Se äfven »Geschichte des Saktivega, Königs der Vidyadharas» i anf. arb.
Th. II, ss. 118 o. f. -- C.
Jfr. förra hälften af en liknande Saga, uti 7:de fabeln (Bok. II) af ~Hitopadesa~.
Se MAX MÜLLER, ~Hitopadesa, eine alte Indische Fabelsammlung aus dem Sanskrit zum ersten
Mal in das Deutsche übersetzt~.
Leipzig 1844, ss. 86-88.
En liknande Saga, omarbetad till en pseudo-historisk förtäljning, förekommer hos WEIL, ~Tausend und eine Nacht.
Zum Erstenmale aus dem arabischen Urtext.~ Stuttgart 1838, Bd. I, ss. 783-880, »Geschichte des Prinzen Kamr essaman und der Prinzessin Bedur». -- B.
Se nyss anf. arb., Bd. II, Pforzheim 1842, ss. 311-401, »Geschichte des Hassan aus Bassora und der Prinzessinen von den Inseln Wak-Wak». -- C.
Se anf. bok, sam. band, ss. 572-582, »Geschichte des trägen Abu Muhammed».
III, ss. 19-23.
III, ss. 45-50, »Die gebrochenen Eide».
Det var en gång en man, som bodde i skogen.
Nära intill hans stuga låg en äng, hvarpå växte ett fagert gräs.
Mannen satte stort värde på den bördiga ängen, och aktade den högre än mycket annat gods.
Men om sommar-morgnarne, när sol rann upp, märktes ofta att det sköna gräset var nedtrampadt, och der syntes i daggen, såsom hade det blifvit trådt af mennisko-fötter.
Häröfver bar mannen en stor harm, och honom lysste gerna få utrönt, hvem det var som trampade hans gräs om nätterna.
Bonden lade nu råd, huru han skulle få veta hvad han ville, och sände så sin äldsta son att hålla vakt på ängen.
Svennen lofvade göra sitt bästa, och gick å stad.
Men huru det var, hade han icke vaktat länge, innan han kände sig mycket tung, och när det led emot midnatts-tid, låg han redan i en djup sömn.
Svennen sof nu i godan ro, och vaknade icke förr än sol stod på himmelen.
Han vände så åter emot hemmet med oförrättadt ärende; men gräset var nedtrampadt såsom tillförene.
Nästa qväll, skulle bondens andre son ut och hålla vakt på ängen.
Han lät icke fattas stora ord, och lofvade återkomma med godt besked.
Men huru det nu kunde vara, gick det honom såsom hans broder; ty han hade inte vaktat länge, förrän han kände sig tung och somnade, samt vaknade icke förr än ljusan dag.
Han fick så vända hem med oförrättadt ärende; men ängen var trampad alldeles såsom tillförene.
Bonden tyckte att allt detta hade aflupit emot förmodan, och slog så ur hågen att vidare forska derom.
Då gick hans yngste son inför sin fader, och beddes orlof att gå ned till ängen och hålla vakt.
Bonden svarade:
»icke lönar det mödan, att du gifver dig å stad, som är så liten.
Det är föga likt, att du skulle vakta bättre än dina bröder».
Men pojken sade att han ville fresta sin lycka, och så fick han råda.
Han begaf sig derefter till ängen, ehuru hans fader och bröder trodde sig väl kunna förutse huru hans färd skulle aflöpa.
Pojken låg nu och vaktade både länge och väl; men ingenting spordes till, förrän det led emot otte-mål, och solen skulle rinna upp.
Då hördes plötsligen ett ljud i luften, såsom af flygande foglar, och der kommo farande trenne dufvor, hvilka slogo ned på den gröna ängen.
Efter en stund lade dufvorna bort sina fjäder-hamnar, och blefvo så till trenne fagra jungfrur; men de tre jungfrurna begynte tråda en dans i gröngräset, och de dansade så fagert, att deras fötter knappast vidrörde marken.
Svennen kunde nu väl förstå hvem det var som trampade hans faders äng, och han visste icke rätt hvad han skulle tänka om de tre jungfrurna.
Men der var en ibland dem, som tycktes honom fager framför alla andra qvinnor, och det lekte honom i hugen, att han hellre ville ega henne än något annat i verlden.
När han så hade legat en stund och sett uppå dansen, steg han hastigt upp, och stal bort jungfrurnas trenne fjäder-hamnar.
Derefter lade han sig åter på lur, för att röna huru hans äfventyr månde aflöpa.
Arla om morgonen, innan sol gick upp, lyktade jungfrurna sin dans, och ville fara bort; men de kunde icke finna sina fjäder-hamnar.
Då blefvo de högeligen förskräckta, och lupo oroligt fram och åter öfver ängen, tills de kommo dit hvarest svennen låg.
Jungfrurna sporde om han hade tagit deras fjäder-hamnar, och gåfvo honom fagra ord, att han skulle lemna dem tillbaka.
Svennen genmälte: »ja, jag har tagit dem; men jag gifver dem icke åter, utom under två beting».