Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
m i n bror var ensam — nu, » låg, v ä l l j u d a n d e röst.
» Han var öfveransträngd höfver hon sig henne i I efter examen, och han be- H o n s å g m e d e n b l i c k a f af-
— 4 — v ä g e n o c h s å g m o r g o n r o d n a d e n l y s a b a k o m träd- topparna honom på Djurgårdshöjderna.
dit ut.
Och då han Det lockade kände nattdag- g e n s svalka i n n e i s k o g e n o c h d e n stora tyst- naden lullat hans sinne glad, lifsvarm känsla rationen i dag honom, börja a r b e t a.
den n y a skapelsen heta: som vaknar gande o c h ser f r a m f ö r blick.
Ruth Han Falks Redan » Morgonen » en u n g kvinna, sig m e d en skulle ännu erkännande en o c h inspi- b ö r j a d e åter pulsera s o m förr.
ville han skulle till r o, v a k n a d e inom frå- en gång vinna — - kanske åter bli » hennes konstnär ».
Han stängde s i g i n n e i s i n atelier, ö p p n a d e i c k e f ö r n å g o n o c h a r b e t a d e r a s t l ö s t från m o r - gon till man kväll.
om, kommit visa att på gjorde ens stod » Morgonen » Leende visa den hennes ansikte nes p å b o r d e t m e d dess batteri af flaskor o c h kullstjälpta Det var halffyllda Algots syster Ruth, hvilken G e r h a r d i c k e sett, s e d a n h o n v a r femton års mot skolflicka.
henne, » Det Euth, na, Han raglade s t o l s k a r m för att är och tog några fattade tag en steg uti en d å sant, herr Helling! » sågo blef hörde henne Algots uttala han trott, visste, att sitt n a m n.
en kamrater hade och fullkomligt nykter, ursäkt, följt att familjen hans det gjorde, att han bror var han Stammande för hennes då och hem, bortrest.
ord icke förbättrade hans att han förlorade sin » Kanske där ni vill vara männen, » g o d o c h aflägsna kommer äldrar hem och Han drog i säng.
i tillade: föreställde Hon om dessa som sin förbi och kände, hur ut i alla d e v e r k, Orden hand dess v ä r m e meddelade » O c h vill ni n å g o n g å n g låta m i g se er? » » J a g h a r v u x i t ifrån d e d ä r b a r n s l i g h e t e r n a, » s a d e h o n o c h v a r å t e r s i g själf.
» I n t e längre ' er konstnär '.
veten En » N i är.
» J a g är fullt m e d - o m m i n förnedring.
Ni gör rätt förakta stund mig.
senare uti G o d natt, fröken F a l k l » stod han » D e t är t i d, Jag i sin.
morgon, » böjde på » V i l l n i r ä c k a m i g er h a n d, stannade fröken skulle det.
ställde sin b ö n, m e n tryckt urdruckna nere på Strand- Och henne.
» God natt, herr så obevekligt stränga. » Han Han ett och räckte hagfull in i här rörelse.
natt? » honom handen » Kan ni frågade en » Jag arbetar inte mer! » i hennes makt Nu, sitta då arbetet inne skorna, en var rörande, b i l d af sig själf » Ni måste ha den unga flickan, i d e n fula varit ett de sin sådan med Hvad s o m ser plantan. » barn, då den ut- ställdes. » » J a g v a r s e x t o n år, när!
' » det Hon o c h ni var ' min konst- smålog, o c h Gerhard s p e l a n d e lif, s o m k o m ö f v e r allvarliga ansiktet.
» Ni vet, beundrade det nyss mycket så unga Dagniar intet hade att se endast ut- att G e r h a r d k ä n d e sätt att underrätta besök i hen- en narr, s o m inbillat sig, att under sådana omständig- f ö r r a k u n d e l e d a till n å g o n - att rädda Eriksén.
SKINN ARB Ö L i SALONGEN.
var längre, längtade » N i förstår n u hvar- » J a g m i n n s er f ö r s t a s t a t y — T i s t e l n.
syster att det stått honom.
Med en suck lade han bort modellerpinnen o c h steg u p p.
för.
» hon och hans s o m deras kallt: svarade han Algot H o n skulle aldrig få veta, hon skyggt.
hänsynslös uppriktighet.
hennes o c h frågat, heter m e d en be- efter färdigt ting.
sågo spörjande arbeta roa hade varit stelt.
Hennes ögon arbete sammanträffande » Förlåt m i g.
j a g ville inte såra e r!
» s a d e Ruth i n e s h e m, o c h i c k e heller v å g a d e han att skrifva.
Hon tog hålla k u n d e i c k e g ö r a ett Helling. » hatt o c h b u g a d e sig och fanns » J a g t r o d d e inte, att ni g o d a k v i n n o r k u n d e vara skulle läsa dagar sedan hade han det Falk? » och hon svarade uppmuntran Han d å h o n s å g b o r t till h o - buteljerna, Han sin f ö r v å n i n g öfver, åter dröjde hennes blick vid bordet m e d Ruth.
Men den unge mannen r ö r d e s af d e n ö d m j u k a t o n, h v a r m e d h a n f r a m - nom, för om det sakta: obeslutsam i dörren.
ut Nu, g l a d tillfredsställelse, h ö r a hen- För några nytt för- och då hon åt s i d a n, s a d e h a n värld, dit h o n k o m m i t.
han ett hon såg på klockan hufvudet, sin hade att väntar våra på såg hon m ö t t A l g o t o c h i f ö r b i g å e n d e omtalat, att kommo höll h e n n e s b l o d, satte hans pulsar i snabbare er, t a l a m e d färdig och undrande Ruth.
skapa.
tro på m i g?
» Han människa honom hon skådade år k u n n a t tanken.
åt h a n s såg Jag vänliga hand » i dag. » dörrförhänget Ruth Jag före- sade hon m e d en skygg blick de sofvande ynglingarne.
Algot de som under rörelse.
att säkerhet.
på sig artister.
er s o m p å i n g e n a n n a n » Vill ni ä n n u sak, vanliga er världen ... » hastigt de Han på rymden, i åter framställde i om öfverdrifna er, l e f v a n d e u t e s l u t a n d e f ö r e r k o n s t.
trodde utropade på h o n o m sorgs- förebrående.
Han mig han stödja sig.
och hennes ögon g ö r a sig alla m ö j l i g a ställningar glas.
naturligtvis flickor h o n o m, o c h så g l ö m d e honom.
n å g o n a n n a n sett b i l d s t o d e n, ville Ger- hard sky talade verkligen och i den främmande innan Han nu kunde icke sig Instig öfver Slutligen bekanta Helling Man beklagade, klandrade alldeles bort ställning.
hans dekadans.
sig ute.
man Bland Gerhard färdigt, han efter kunde ville ut han bland den stimulus, icke männi- s o m 1ig-
— 5 — ger i mrmtert glasets En att samspråk, IDUN 1899. festlig s t ä m n i n g o c h innehåll.
sakta knackning på s p r i t t a till.
Han dörren k o m h o n o m s m å l o g åt sin nervositet och ropade: » Stig i n!
» » D e t är n o g m y c k e t d j ä r f t a f m i g a t t k o m m a så här e n s a m, » sade Euth m e d en hastig blick på Gerhard, och mamma.
» för » Morgonen », växlande » men och intrycken ansikte: h a r r e s t till Gerhard såg, afspeglade förvåning, glädje, tillfredsställelse.
honom, Algot sig hur i beundran de hennes o c h stolt S l u t l i g e n v ä n d e h o n s i g till och hennes ögon hade tryck, han Upsala H o n blef stående stum fram- så ofta l ä n g t a t det ö m m a efter att ut- se h o s en kvinna.
» D e t är n i, s o m h a r i n s p i r e r a t m i g till d e t t a arbete.
D e t har med tanken tal?
Nåväl, j a g konstnär '.
rättelse, låga utförts p å er!
har För arbeta f r å n b ö r j a n till s l u t Minns ni vårt försökt ei skull på att sista sam- åter bli ' er vill j a g söka u p p - nytt.
Klafbinda mina böjelser! » Hon d r o g sig u n d a n i hans hans h o n o m, r ä d d för elden blick o c h det passionerade uttrycket röst.
» Men » För min skull? » konsten.
Idealen skänka » Ni kan är hennes henne.
» Utan den nog för er?
ju inspiration? » återföra fattade inte i sade h o n sakta.
mig bland idealen! » hand er Han och såg frågande på kommer jag snart att gå D a g m a r Eriksén.
SKINNARBÖL: PARKEN.
förlorad. » » Är det hvarje den inte frestelse, » sade stränga bruka, eller fegt uppsyn, att så lätt g e v i k a för h o n o c h försökte anta oerfarna kvinnor d å d e i o r d eller t a n k a r v i d r ö r a s y n d brott.
inge mig Euth såg mot henne.
vän, » j a g er för mod. » bort till som log » O m ni vill, så skall j a g bli er sade hon.
Han » N i v e t då, att ni gör m i g skakade på hufvndet.
» J a g b e g ä r allt L å t m i g h o p p a s, o c h j a g skall v i s a er, o m j a g är er v ä r d i g e l l e r e j.
» Ruth det fingrade nervöst på kaveletten.
hvad hon kalla, s m å s l u g a o c h se, o m h a n lät längta nom.
honom svarar inte! » tonfall efter ana, att i förnuftet r ö s t o c h u p p r e p a d e allt, m a n sagt henne o m Gerhard.
sorgsna Hon borde höll sin föresats, i n n a n hur kär sade rösten, han Gerhard som få trösta var henne.
med det k o m Ruth att och uppmuntra » K a n j a g aldrig h o p p a s p å att ho- kärlekens härskarebud, ningslös glädje » J a g har älskat tillbaka.
väntat » Det var sin hemlighet.
jag har minnas alltid trott p å d u skulle åter bli d i g din hand, sade m i g, hur skall föra Ruth d i g så l å n g t j a g k a n Och på, att o c h i jublande, besin- yppade älskade, s o m först vi- vilse j a g gått; mig dig, själf. » d e t är d e n, s o m framåt. » åter b l i er k o n s t n ä r?
» Hon ville ligheter, råda tat, För- nyktra, lät h ö r a sin v a r n a n d e » Ni » Morgonen », b e d r ö f v a d, o m ni återfaller i era g a m l a o v a n o r.
» eller intet!
nuftet, vänta » J a, j a g är f e g, d ä r f ö r b e h ö f v e r att alltid förklara för h o n o m det otåliga, längtande längre sina betänk- och förmana honom, men underordna sig hjärtat förnuftet, hjär- nekade det DRÖMMAR.
att lydde F ÖRNUMSTIGA f ö r s t å n d e t en läkare, Det talar kanske hugsvalar.
k l o k s k a p, m e n tänk h v a d b å t a r det, d å h j ä r t a t Mitt s t a c k a r s sin v i s d o m t a l a r — s o m intet m i g n u unga hjärta ej a f d e n n j u g g a t i d e n ej h ö r för döden skänka ligger, d e t l i n d r i n g tigger, t y i n g a s o m r a r alstra d e n ö r t, s o m dess g ö m m a ändå, därpå.
kan åter d e t l u g n, s o m s v a n n.
Det b ö r j a d e m e d feber, som brann i blodet, d å s p i r a d e d e t k ä c k a o c h djärfva u n g d o m s m o d e t.
Men k o m m e r frost o c h härjar kan knappast solen hjälpa ett t r ä d i b l o m, och all hennes läkedom.
B l o t t ett, b l o t t en k a n h e l a d e sår, s o m b l ö d a; mitt hjärta ä r f ö r u n g t f ö r att s a m l a s till de döda, d e t d r ö m d e a l l t f ö r v a c k e r t f ö r att sänkas i en graf, det d r ö m d e o m ditt skratt o c h o m d e n blick, du Det ljusa gaf.
d r ö m d e o m din kyss, o m din hand, som smeker, om din röst, s o m o r o n nu är till f r i d b e v e k e r.
det sjukt o c h sargadt det kan och döden blott hviska: D u är mig när ', kär.
JEREMIAS I TRÖSTLÖSA.
IDUN — 6 — 1899. för dig, att h o n är m y c k e t svår att tillfredsställa; hon fordrar absolut rena skönhetslinier i porträttet af sitt manliga ideal. » » Doktorn, » ljöd Ainas förebrående röst, m e d a n fru Nelly log m e d hela sitt lilla fraicha ansikte, be- undrande vändt m o t mannen.
» Ja, inte sant, » fortsatte han obevekligt, » i fjol hade jag en g o d vän härute en tid, en riktigt vac- ker karl, det försäkrar jag, o c h han var också höge- ligen intresserad på ett visst håll, m e n, nej bevars — det behagade inte den unga damen.
H o n lät h o n o m tydligt förstå, att han inte var vacker n o g åt henne — h v a d t y c k s?
M e n se ' n den dagen har jag allt ett litet horn i sidan till h e n n e också, » o c h doktorn blinkade skälmaktigt åt Aina, s o m ej mer låtsades höra hvad han sade, utan m e d h ö j d färg och nedslagna ö g o n sysslade m e d att knäppa lille Gunnars kavaj.
Dagmar Kriksén.
DROTTNINGENS RIDHÄST NILS STANGE.
IDUN AF •&gt; RATTAN ».
BERÄTTELSE FÖR HELMY RINDERS.
FORTS. FRÅN NIR.
O DU F Ö L J E R allt med, m i n käre Stange, » ljöd doktorns stämma, &gt;vi tänka vara ute •i- til till sjös hela eftermiddagen, o c h det skall göra dig så rasande godt, skall du se.
Följ bara med, d u!
» » Men j a g förstör ju trefnaden f ö r er andra m e d min likbjudarfysionomi — » Ah, den lämna vi h e m m a, det är säkrast, » åt- gjorde doktorn muntert.
» Ja, k o m m e d o c h ta ' litet hand o m Gunnar, » afgjorde doktorinnan, » han är alltid så stilla o c h snäll, när han är m e d er — annars är j a g rädd för h o n o m på sjön.
» Arkitekten bugade sig " tyst o c h följde de öfriga ned till kosterbåten.
H a n genomskådade lilla fru Nellys list, m e n tackade h e n n e i sitt hjärta för alla de vänliga omsorger, h o n slösade på h o n o m.
Tack vare henne, erfor han en känsla af h e m o c h v ä r m e midt i sin isolering — Nere på bryggan stod A i n a o c h väntade m e d en stor matsäckskorg bredvid sig.
» Mamma tordes inte följa med, » svarade h o n på Nellys fråga.
» H o n har ondt i hufvudet i eftermid- dag o c h är rädd för glittret på sjön; hon hoppas få följa med en annan gång i stället. » » Ja, det kan bli snart n o g det, » genmälde dok- torn gladt, i det han langade den ena själen o m - b o r d efter den andra, » är det bra väder i m o r g o n, får jag lof ut m e d en annan sändning segelhung- riga, s o m så innerligt gärna ville vara med i dag.
Men jag sa ' » pass » o c h lofvade bättre lycka nästa gång.
V i få inte ha för många pladdrande mam- seller kring vår käre Stange, — då kan han h o p p a rakt i sjön för oss. » » Tack, bror doktor, för din hänsyn till mig, » inföll Nils Stange varmt, » ni äro alla m y c k e t för vänliga m o t mig — » » Tror du d e t?
» skrattade doktorn o c h h o p p a d e själf sist ned i båten, » jag tänker, att du vid det här laget har upptäckt, att vi trifvas så innerligen godt tillsammans, att det käns s o m ett h ä m m a n d e band, när någon utomstående k o m m e r in i vår lilla sfär.
Det är g o d t att vara i ett h o m o g e n t sällskap, d u — Jag för m i n del träffar alla d e andra beskedliga, snälla människorna för hvarenda dag, så j a g längtar inte så ohyggligt efter d e m.
M e n ser ni, fröken Aina, ni får n o g litet ledsamt m e d oss, gamla män- niskor, » här n ö p han sin hustru i hakan — » det är inte s o m i fjol, det, när vi hade löjtnant Sköld- berg till ständig skugga, eller hur, — har ni g l ö m t hans suckande hjärta? » o » Usoh, d o k t o r, hur kan hi tro, att j a g längtar efter h o n o m?
Han, s o m tröttade ut mig så grund- ligt m e d sina fadda artigheter o c h sina vridna mustascher — » &gt;Du hör, Stange, det är inte värdt, att du vri- der dina mustascher, det slår inte an på fröken Bei jer, &gt; retades doktorn, s o m nu var i sitt mest uppsluppna lynne.
» För öfrigt skall jag tala o m Nils Stange såg road ut o c h betraktade m e d ett nytt intresse det fina, nedböjda hufvudet.
Jaså — var h o n så svår att tillfredsställa —?
H a n log skälmskt.
Så mycket trodde han sig d o c k känna henne, att ej var det på d e yttre skönhetslmierna hon fäste mesta vikten.
N e j, då var det allt något annat h o n fordrade.
— Det lade sig ett varmt ut- tryck öfver ansiktet, i det han fattade det glas, dok- torinnan b j ö d h o n o m, o c b sade trohjärtadt, enkelt som han själf: » Skål, fröken Aina, det gläder mig, att ni har stora fordringar på skönhet, — det är den vi alla söka efter.
» Aina såg u p p m e d ett ljust, förstående leende.
H o n kunde ej längre vara o n d på d o k t o r n för hans retsamma prat, men h o n k u n d e ej heller förstå, hvad det var för en skalk, s o m lyste ur hans glitt- rande glada ö g o n.
Själf styrde han båten m e d sä- ker hand, m e n det oaktadt funno hans blickar tid att gladt flyga från den ena till den andra.
V i n d e n hade friskat i, m e n blåste jämnt o c h sta- digt utan byar.
Båten klöf vågorna snabbt o c h lugnt, skummet stänkte i fören till Gunnars stora förtjusning.
» Härligt, härligt », utbrast plötsligt Nils Stange, i det han svängde mössan s o m i forna dagar o c h lät.
vinden spela g e n o m det rika, m ö r k l o c k i g a håret.
» Å h, att det kan gripa en så, hafvet, — så härligt har jag aldrig funnit det förr — » Hans ö g o n strå- lade mörka, känslofulla — — — » Sjung en bit för oss, Nelly, » bad doktorn, då de vändt hemåt och vinden saktat af.
Omedelbart därefter ljödo tonerna klara o c h rena öfver vattnet: » Se, der var en gang en K o n g e, Mangen Skat han kaldte sin, Men den bedste af d e m alle Vidste hver, var Irmelin — Irmelin R o s e, Irmelin Sol, Irmelin alt, h v a d der er deiligt » — Hon sjöng varmt o c h ljufligt, o c h när h o n slu- tat, dallrade sången ännu kvar i åhörarnes hjärtan.
» Tack, liten, » o c h doktorn kysste ö m t den ro- siga kinden bredvid sig.
Nils Stange såg den lilla smekningen — o c h ännu under intrycket af » Irmelin » stego tårarna u p p i hans ögon.
Allt så vackert o c h härligt — allt så underbart härute på hafvet — kanske d o c k att lifvet blefve något annat, o m det — jämte kon- sten — bure i sina armar också kärleken.
Tiden hade flugit hän.
R e d a n började det lida m o t säsongens slut, o c h i afton skulle den stora festen — afslutningsfesten — gå af stapeln.
B å d e doktorinnan o c h A i n a hade haft m y c k e t att bestyra, och det var ej utan, att d e båda två flere gånger önskat alla fester så långt s o m vägen räckte.
Nu var d o c k allt lyckligt o c h väl afslutadt — Aina hade lagt sista handen v i d sin toalett, hade i spegeln sett sitt ansikte genomträngdt af ett nytt fint skimmer, s o m h o n ej fattade fullt hvarifrån det härledde sig — o c h gjorde sig just b e r e d d att gå ned till salongen, då Nelly H o l m ropade h e n n e bort till sin veranda.
» Snälla du, k o m o c h hjälp mig, » h ö r d e h o n på långt håll — » kan du tänka dig — trädgårdsmä- starn skickar hit alla b l o m m o r n a i h ö g — har ej bundit en enda kotiljongsbukett — hur ska ' v i h i n n a?
» H o n var idel eld o c h lågor, iförd en split- ter n y ljusblå dräkt — fin o c h fraiche s o m en liten älfva.
•Knneberd-Sideti — endast äkta, när det införskrifves direkt från mina fabriker — A i n a kastade en hastig blick på klockan.
» G å du n e d o c h g ö r les honneurs — jag hinner n o g m e d det här på en timme, o c h s o m du vet, saknar j a g inte dansen.
Gif mig ett förkläde bara, skall det snart vara gjordt, » o c h A i n a tog resolut af sig handskarna, k n ö t o m sig förklädet o c h grep raskt verket an.
» Å h, Aina, d u är en krona, » o c h m e d en kyss försvann den luftiga uppenbarelsen.
Snart lågo där en hel rad af små vackra buket- ter.
Under det fingrarna flögo, gjorde tankarna så ock.
Ibland lyste ansiktet u p p af ett leende, och h o n hvilade händerna, m e d a n ö g o n e n sågo tankfulla ut i r y m d e n.
H u r m y c k e t friskare o c h gladare han nu såg ut, — hur solbränd o c h man- lig — hjärtat svällde i n o m h e n n e af fröjd — visst klagade han ännu öfver, att det fattades h o n o m stål o c h märg, m e n det var blott sällan numera.
De sista dagarna h a d e han d o c k varit o m b y t l i g till lynnet, ena stunden spelande glad, — den andra dyster o c h fåordig.
D e n här festen var han visst ej riktigt g o d på.
Aina log.
D e n hade tagit för m y c k e n tid i anspråk — — Plötsligt stod Nils Stange midt framför h e n n e ett m ö r k t v e c k öfver pannan.
A i n a spratt till.
» Ja, kunde jag inte tro det — » utbrast han o c h sjönk ned i hvilstolen, » in i sista minuten sitter ni här o c h fäktar för den där tillställningen.
Jag anade just något sådant, när jag inte såg er där- nere. » » Har ni varit därinne? » A i n a h ö j d e förvånad ögonbrynen.
H o n hade hört h o n o m upprepade gån- ger säga, att han ej ämnade sätta sin fot därinom för hettans o c h dansens skull.
» Tja, jag ville bara kasta en blick ditin — det kan j u ha sitt intresse, förstår ni — » Det låg något så dystert, retligt öfver h o n o m, att A i n a drog djupt efter andan.
H o n förstod ho- nom ej i denna stund.
Tankspridd ordnade h o n b l o m m o r n a, k n ö t mekaniskt af sig förklädet o c h sköt bort stolen.
» Det kan ha sitt intresse, » v i d t o g han efter en stunds tystnad, » för en dödskandidat att se på, h u r.
de lefvande roa sig. » Nu förstod h o n h o n o m o c h på s a m m a gång också h v a d det var som plågade h o n o m.
Det att hon skulle vara därinne, skämta o c h dansa, alla de andra likaså — han ensam utanför.
Det k o m något moderligt lugnande öfver h e n n e.
Hon såg ned på h o n o m s o m på ett barn, hvilket gråter bara för att få bli tröstadt: » Å h, inte är ni n å g o n dödskandidat, det är in- gen, s o m tror det, — inte ni själf en gång — » » Inte j a g själf?
Jo, den här sista tiden har jag känt, så tydligt, att jag är ler o c h aska o c h ingen- ting annat.
— En minut är jag hoppfull o c h stark, en annan sammankrympt, eländig, full af tvifvel o c h misstro.
H v a d skall det kallas, d e t?
» H a n började gå af o c h an öfver den långa ve- randan, m e d händerna på ryggen o c h blicken und- vikande Aina.
H a n kände ett oemotståndligt be- gär att göra sig sämre i hennes ö g o n, att skrämma h e n n e — kunde h o n då verkligen inte se, att han var olycklig, förtvinad, ensam i världen —?
» Å h — vet ni — det där att doktor H o l m tror på mig — det betyder i verkligheten ingenting — det är bara för att uppehålla m o d e t på mig.
N e j, det var en g o d vän till mig — han d o g h ä r o m året — o c h dagen innan sade d o k t o r n till h o n o m helt u p p m u n t r a n d e: » i m o r g o n ä ' ni u t o m all fara — », men väl ute i tamburen hviskade han till m i g.
» h o p p l ö s t », m e d en skakning på hufvudet.
» Nej, det betyder ingenting, det hör snart sagdt till deras yrke — » H a n stannade o c h såg m i s s m o d i g t utåt den stora fjärden.
Aina ö p p n a d e o c h slöt händerna mekaniskt.
Det arbetade i n o m henne, m e n h o n satt orörlig o c h blott lyssnade — — » Vet ni, h v a d s o m skulle kunna rädda m i g?
» H a n stod plötsligt tätt invid h e n n e o c h såg ned på henne m e d sin djupa, svårmodiga blick.
» Jo, o m det funnes någon, s o m verkligen trodde — s o m vågade något för sin tro — s o m sade m i g: ' du misströstar, m e n det är blott därför att d u står ensam, — se här, jag är färdig att dela ditt lif, j a g vågar det, därför att jag tror på dig o c h din fram- tid — ' — Då — men, » m e d en hastig öfvergång i svart, » hvad tjänar det till att tala o m det, s o m inte finns, s o m aldrig k o m m e r att finnas. » med s v a r t, h v l t t o c h k u l ö r t från 6 5 S r e till k r.
16: 4 5 pr meter — slät randig, rutig, fasonerad, damast m.
Siden-Damast fr 9 0 ö r e - 1 6, 4 5 Bal-Siden fr. 6 5 öre — 1 6,4£ Siden Basttyger pr robe » kr.
1 2,30 — 58,80 Siden-Grenadin ... » 9 0 öre — 8,6£ Siden-Foulard, tryckt, » 8 5 öre — 3,85 Siden-Bengalin ... » kr.
S i d e n - A r m u r e s, M o n o p o l s, C r i s t a l l i q u e s, M o i r e a n t i q u e, D u c h e s s e, P r i n c e s s e, M o s c o v l t e, M a r c e l l i n e s, siden till t ä c k e n o c l f l a g g o r m.
P o r t o - o c h t u l l f r i t t t i l l h e m m e t.
H o H e v e r a n t ö r.)
Z-iirich.
— Han vände tvärt o c h gick nedåt verandan.
Aina satt där ej längre orörlig.
Blek o c h darrande lutade h o n sig m o t räcket, och då han under sin häftiga vandring u p p o c h ned för andra gången närmade sig pelaren, rörde sig Ainas läppar till en hviskning, sakta, stilla: » Jag tror på er !&gt; H a n famlade efter hennes händer, tryckte d e m hårdt intill sig.
» Ni tror på m i g?
» upprepade han, sökande efter hennes mening.
» Ja, ja — &gt; » Af barmhärtighet?
A f medlidande? » » Nej, n e j, inte af medlidande, » h o n skakade ener- giskt på hufvudet — nu var den värsta ångesten öfver, n u såg h o n allt så lugnt o c h jämnadt fram- för sig.
Ett soligt leende drog öfver hennes läp- par; han uppfångade det i skymningens matta da- ger, det fyllde h o n o m m e d en intensiv känsla af lycka, m e n han upprepade blott, s o m vore han rädd att missförstå h e n n e: » Ni tror på mig —.
» » Ja, ja, m e n Ni vet sedan gammalt, att m e d tron följer också något annat, eller h u r?
» Nu talade hon som till ett barn, hvilket h o n ville visa rätta vägen — » Med tron hänga ju samman h o p p e t o c h kärleken — det lärde ni er väl s o m liten — » Han endast såg på henne, som ville han öfver- tyga sig o m, att det var verklighet, att han — Nils Stange — kunde väcka till lif all den ömhet, s o m strålade h o n o m till mötes ur de mörkblåa ö g o n e n tätt framför h o n o m.
» Ni förstår, » fortsatte hon, alltjämt i samma stilla, ö m m a hviskning, » jag tror på er, jag hoppas på er, och jag — jag — » » Ni ålskar mig! » jublade han till.
7 — IDUN 1899.
» Ja, ja, » upprepade h o n ånyo m e d samma ljusa öfvertygande leende.
H a n drog ett djupt, befriande andetag: » A h — så lefver jag då ändtligen, fullt o c h rikt s o m aldrig f ö r r!