Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Detta sätt att, med kringgående af de för den sjöväga kommunikationen emellan de förenade rikena gifna föreskrifter, sjöledes utan tull inpraktisera Norska produkter till Sverige, lärer egentligen först för tre år sedan tagit sin början; men af härhos bilagda utdrag af Strömstads tulljournal erfar man att efter denna tid införseln på denna väg i ganska stor skala tilltagit.
Af fisk, förnämligast saltad sill, infördes öfver Mossviken, år 1861.: 500 centner, år 1862: 3,175 centner 30 skålpund, år 1863: 2,960 centner 86 skålpund och år 1864: 4,114 kubikfot.
Af bensvärta, år 1861: intet, år 1862: 493 centner 83 skålpund och år 1863: 826 centner 92 skålpund.
Af hudar och skinn, år 1861: 16,824 skålpund, år 1862: 110,937 skålpund och år 1863: 168,476 skålpund, hvaraf voro beredda, år 1861: hela den uppgifna qvantiteten 16,824 skålpund, år 1862: 109,479 och år 1863: 166,482 skålpund.
År 1864 infördes icke mindre än 308,439 skålpund beredt läder.
Af jern, år 1861: 663 centner 70 skålpund (kakelugnar), år 1862: 961 centner 9 skålpund (kakelugnar och spik), år 1863: 932 centner 10 skålpund (kakelugnar, spik och annat manufaktursmide) och år 1864: 1,506 centner och 33 skålpund.
Dessutom infördes år 1861: tran 14 centner 14 skålpund, år 1863: formar af ler och jernbleck 24,000 skålpund, krut 312 skålpund, paraffinolja 200 skålpund, kritpipor 12,530 skålpund, tvål 355 skålpund och vin af vinbär 1,550 skålpund, samt år 1864: parafiuolja 5,810 skålpund, tran 26,720 skålpund, tobaksstjelk 99,474 skålpund och kritpipor 10,870 skålpund.
Hela den landväga införseln öfver Idefjorden år 1864 samt, intill den 21 Oktober år 1865, finnes uti bilagda officiela uppgifter upptagen.
Att Svenska statskassan, på sätt närlagda uträkningar utvisa, härigenom under året 1862 undandragits en tullinkomst af 13,924 och under år 1863 af 24,162 Riksdaler torde i och för sig förtjena att tagas i betraktande, men är dock af jemförelsevis - Motioner i T! or g are-Ståndet 1865.
409 vis underordnad vigt, ehuru det bör ihågkommas att detta sätt att eludera mellanrikslagen ännu är i sin början; det betänkligaste ligger, såsom mig synes, deruti, att en Kongl. Författning kan och får begagnas till täckmantel för ett oförtäckt lurendrejeri, samt att Norrmännen, som, när fråga är om införseln till deras land, högljudt beklaga sig öfver den tull-lindring mellanrikslagen medgifver, och, i öfverensstämmelse med denna åsigt, lägga alla möjliga hinder i vägen för samma införsel, tillåtas undandraga sig all tull å de varor, sorn af dem på nämnda sätt till Sverige införas.
Yi tro icke att någon Svensk varuegare försökt begagna en lika utväg, som den från Norska sidan anlitade, att undgå tullens erläggande, likasom vi betvifla att om ett sådant försök gjordes, det skulle lyckas, emedan de Norska myndigheterna vanligen aro vaksamma, då det angår deras egna intressen; hvad vi veta är, att, då stadgandet uti 5 § af 1825 års Kongl. Förordning, att ”i Sverige eller Norge alstrade eller tillverkade varor skola, vid införseln landvågen från ena till andra riket, vara från tullafgifter fria”, i Sverige respekteras och efterlefves, göres detsamma i Norge fullkomligt kraft- och betydelselöst genom en af dervarande Tulldepartement till tullkamrarne utfärdad föreskrift, att ”varer maae ikke uden tolds erleggelse föres sövserts i Norge (herfra stang-, bolt- og bandjern samt af bräkstenger, liaer, spader, söm og spiger, 3 tommer och derover, undtagne)”; hvarvid dock uti instruktionen för tullkammaren i Fredrikshall det tillägg blifvit gjordt, att det ”ikke betragtes som sövsertsförsel, om varerne her i riget bringes över fjorde, hvor disse afbryde den almindelige landevei, som for ex fra Moss till Horten.”
Det lärer vara från 1838, som det första förbud härleder sig för landvågen införda Svenska varors vidare fortskaffning utan tull.
Före denna tid, lika som före den politiska föreningens tillkomst, kunde Svenska, öfver land förda varor i Norge passera fritt hvar som helst, och i mer än 20 år efter unionens ingående fortgick denna praxis.
Men sedan Norska Regeringen gifvit ofvannämnda tolkning af mellanrikslagens stadgande om tullfrihet, har afsättningen af Svenska varor i hög grad försvårats i Norge, jemte det icke så litet obehag och trassel uppstått för trafiken äfven med rent Norska varor, hvilkas ursprung icke alltid kan styrkas.
Detta erkännes inom Norge sjelft.
Då, för snart 20 år sedan, de Norske Tedamöterne af den då nedsatta unionela tullkomitéen till Trondhiems och Christianiabörskomitéer, Trondhiems Stiftsamtmanskap och flera andra myndigheter afläto en förfrågan, om landvågen införda Svenska varor borde, äfven när de sjöledes försändes, åtnjuta tullfrihet, blef denna fråga jakande besvarad, och man ansåg, att då afsigten med förbudet icke kunde vara annan än den, att fördyra Svenska varor och derigenom förhindra afsättningen deraf borde man heldre öppet infordra tullen vid varans första införsel i riket.
Någon ändring i de förfoganden, som sålunda blifvit i Norge vidtagna till den Svenska varuafsättningens inskränkande, har emellertid icke deraf följt; och det är ett Bih. till R.
Prot. 1865 fy 1866. 11 Sami. 3 Afd. 52 410 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 169 faktum, som visserligen icke kan frånsägas allt sammanhang med den Svensk-Norska tull-lagstiftningens närvarande beskaffenhet och tillämpning, att Norge icke blott bibehåller den betydliga öfvervigt i den inbördes trafikens handelsvärde, som detta land allt sedan mellanrikslagens tillkomst innehaft, utan att, medan Sveriges utförsel till Norge årligen aftager, införseln från detta land, och följaktligen äfven förenämnda Norges öfvervigt, deremot tilltager på ett sätt, att värdet af de sjövägen från Norge införda varor numera med öfver 3 '/2 millioner Riksdaler öfverstiger Sveriges utförsel samma väg till Norge.
År 1860 öfversteg införseln från Norge med föga mer än 1 million Sveriges utförsel till samma land; ty den förra utgjorde endast 5,554,000 Riksdaler, då den sednare uppgick till 4,485,000 Riksdaler; men sedermera tillvexte den förra, år 1861 till 5,641,000, och 1862 till 5,784,000 Riksdaler, då Sveriges utförsel (allt sjöledes) deremot förminskades, år 1861 till 3,097,000 och 1862 till 2,253,000 Riksdaler.
Ännu mera anmärkningsvärdt, och af närmare gemenskap med den fråga, som mera omedelbart utgör föremål för denna motion, är att samma förhållande, som, efter hvad här blifvit visadt, eger rum i afseende på den sjöväga handelstrafiken, äfven i de sednaste åren inträdt på den landväga rörelsens område, der en betydlig öfvervigt förut städse förefanns på Sveriges sida.
Af Kommers-kollegii tryckta berättelser om rikets utrikes handel visar sig nemligen att, då år 1837 införseln nämnda väg från Norge till Sverige endast innehade ett värde af 70,500 Riksdaler Riksmynt, hvaremot det sednare landets utförsel till det förra uppgick till värde af 436,000 Riksdaler; och sedan tio år derefter, eller 1847, förstnämnda införsel endast stegrats till 825,000j Riksdaler, då utförseln deremot höjt sig till 633,000 Riksdaler, så visar sig åter förhållandet i sednare åren sålunda:
Införsel, Utförsel, År. från Norge till Sverige. från Sverige till Norge.
R:dr R:mt. 1855 210,000. 196,500. 1860 180,000. 267,000. 1861 226,000. 247,000. 1862 505,000. 208,000.
Likasom vid den sjöväga varutrafiken har således under de sednaste trenne år, införseln från Norge tilltagit — hvad landväga trafiken angår till och med nära tredubblats — under det att utförseln till Norge deremot aftagit.
Man må om värdet af den handelsbalans, som ännu alltjemt i alla civiliserade länder uppgöres, hysa hvilka åsigter som helst; säkert är likväl att en stadigvarande och tilltagande undervigt i handelsgemenskapen med ett särskildt land påkallar undersökning om grunderna dertill.
Om det vid en sådan undersökning skulle visa sig, att det anmärkta förhållandet föranledes af en naturlig öfvervigt i produktionen af sådana varor, som äro föremål för den ena nationens förbrukning, äfven som uti värdet af Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
411 denna produktion, jemförd med den, som lämpar sig till afsättning i det andra landet; och om intet är att anmärka hvarken i afseende på reciprociteten uti de handelsfördrag, som emellan de båda nationerna äro afslutade, eller beträffande tillämpningen af dessa fördrag, då har en sådan underbalans intet att betyda, och den nation, på hvars sida densamma faller, har endast att tillse, det hon genom en fördelaktigare handelsverksamhet i förhållande till andra nationer, bereder sig medel till betäckande af den brist, som i de kommersiela transaktionerna med det särskilda landet uppkommer.
Men om åter det skulle visa sig att det land, å hvars sida ifrågavarande undervigt i den inbördes handelsrörelsen framträdt, företer en stark produktion af just sådana varor, som det andra landet i största myckenhet från andra stater hemförer; men att dessa produkter äro i sistnämnda land belagda med umgälder, hvarifrån dettas alster äro i det förra befriade; att vidare inskränkningar, som fördragen icke godkänna, i det land, som redan i följd af de för handen varande bestämmelserna befinner sig i en fördelaktigare ställning, blifvit egenmägtigt pålagda det andra landets produkter, och slutligen att en till underlättande af den inbördes trafiken gifven författning icke blott, genom vidtagna förfoganden, länder endast ena kontrahenten till anmärkningsvärd fördel, utan äfven af denne missbrukas till undgående af de umgälder, som i fördragen finnas dess alster åsätta, då torde icke någon, som anser sig böra vårda sitt lands intressen, kunna hysa något tvifvel om sin pligt och befogenhet att i sådana förhållanden söka rättelse.
Då de Norska myndigheterne nu beröfva Svenske trafikanter såväl den tullfrihet för landvågen införda varor, som de enligt 1825 års Förordning skulle ,ega, som den förmån af passagen öfver Idefjorden, hvilken uti 1843 års Kungörelse varit afsedd, enär den Svenske varuegaren nu endast kan till konsumenter i Fredrikshall och dess närmaste område afyttra sina produkter, men Norrmännen deremot kunna öfver hela Sveriges rike, utan alla dylika vexationer. försända sina landvågen införda varor, jemte det att de numera så begagna passagen öfver Idefjorden, att de undgå förtullning af äfven sjövägen införda varor; så lärer icke knnna bestridas att den rättvisans vågskål, hvaruti Sveriges och Norges ömsesidiga intressen skulle afvägas, faller temligen ojemnt.
Det är gifvet, att om någon främmande stat, såsom Belgien, Preussen eller Nederländerna, med hvilken vi ingått någon handelstraktat, skulle tillåta sig att, i trots af sina deruti åtagna förbindelser, uti den inre trafiken pålägga Svenska varor tullsatser, hvarifrån de uti traktaten blifvit befriade; så skulle Sveriges Regering anse sig lika pligtig som berättigad att äska rättelse uti sådant förfogande eller traktatens upphäfvande; och vi betvifla, att densamma skulle i mera än 20 år åtnöjt sig med en sådan godtycklighet.
Icke mindre oundgänglig, blott vida lättare, torde en sådan rättelse få anses, då Sveriges Konung äfven är Norges; och det är derför med den fullkomligaste tillförsigt att all rättvisa ofördröjligen skall vårt land i detta fall veder - 412 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 170. faras, som jag vågar hemställa att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla att Kongl. Maj:t måtte i nåder vidtaga de förfoganden, som kunna erfordras för att göra mellanrikslagens stadgande i afseende på den landväga införseln gällande i Norge.
Hvad beträffar den varuinförsel från Fredrikshall, som nu bedrifves vid Idefjorden och som påtagligen grundar sig på en förtydning af 1843 års Kongl.
Kungörelse, kan, enligt mitt förmenande, densamma på flera sätt förekommas.
Men sättet för upphäfvande af detta missbruk torde med förtroende kunna lemnäs till Kongl. Maj:ts nådiga bedömande, enär jag gör mig förvissad att, så snart Kongl.
Maj:ts höga uppmärksamhet blifvit fästad på denna angelägenhet, och Dess nådiga vilja blifvit känd, utvägar ingalunda skola saknas att uti ifrågavarande hänseende åstadkomma full och skyndsam rättelse, en rättelse, som utan tvifvel kraftigare än mången annan åtgärd torde hos Norrmännen väcka intresset för en fullkomlig frigörelse af handeln emellan Sverige och Norge.
Om remiss till Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet anhålles vördsamt.
Af Herr Staaff, Pehr, om anslag till omläggning af allmänna landsvägen {stora kustvägen) inom Gefleborgs län.
Sedan vid sisthållna riksdag Rikets Höglofliga Ständer hos Kongl. Maj:t anhållit om föranstaltande af undersökning rörande allmänna landsvägens (stora kustvägen) omläggning och förbättring på erforderliga ställen inom Gefleborgs och Wester-Norrlands län och sådan undersökning nu af Väg- och Vattenbyggnads-styrelsen ombesörjts, så har instrumentet inkommit och utvisar en kostnad för Gefleborgs län af 295,000 Riksdaler Riksmynt.
> Af samma skäl, som låg till grund för Rikets Ständers beslut om undersökningen, eller att Norrland, som på länge ej torde erhålla någon direkt nytta af jern - \
N:o 171. 413 vägen, men likväl finge i det öfriga rikets delar dertill bidraga med kännbara uppoffringar, hade skäliga anspråk på erhållande af lättnad i de redan befintliga kommunikationerna, vågar jag vördsamt föreslå, det behagade Rikets Höglofliga Ständer såsom bidrag till utförande af omförmälda vägomläggning inom Gefleborgs län, anslå trefjerdedelar af den beräknade kostnaden, eller 221,250 Riksdaler Riksmynt.
Remiss begäres till Stats-Utskottet, dit handlingarne, jemte general-förslaget, af Väg- och Vattenbyggnads-styrelsen öfverlemnas.
Af Herr Blomberg, Allg.
Vid 1862—1863 års riksdag väcktes inom trenne
Stånd motioner om borttagande af det lagstadgande, som ålägger prest att från predikstolen uppläsa författningar och kungörelser, i hvilka motioner ådagalades, att detta stadgande är obehöfligt, opassande och ändamålslöst.
Dessa motioner föranledde likväl icke någon åtgärd från Rikets Ständers sida, sannolikt af den orsak, att Utskottet, som behandlade frågan, icke kunde finna något annat lämpligt sätt att promulgera utkommande författningar.
Samma svårighet förefinnes väl ännu, men då stadgandet är omöjligt att efterlefva och derföre är skadligt, enär det tvingar presten att blifva lagbrytare, kan och bör detsamma ej längre tolereras.
Att det är omöjligt medhinna uppläsandet af t. ex. Tulltaxan, den på latin skrifna Medicinaltaxan med flera längre författningar, äfven om presten hvarje helgdagseftermiddag, sedan åhörarne aflägsnat sig, under flera timmar fortsätter uppläsningen för kyrkovaktaren, ligger i klar dag; och att, såsom nu flerestädes sker, uppläsa en del af författningen, men lemna fortsättningen åt en uppsåtlig eller ouppsåtlig glömska, är ptt tjenstefel, för hvilket presten kan lagforas. 414 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Derföre, och då mau icke af någon bör begära det orimliga och omöjliga, tager jag mig friheten föreslå, det Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t hemställa, det ifrågavarande lagstadgande måtte sålunda förändras, att prosten endast blir skyldig uppläsa rubriken till utkommande längre författningar, och att hänvisa församlingen att derom taga detaljerad kännedom på lämpligt ställe inom socknen, t. ex. i sockenstugan; och då det blefve nödigt att för sådant ändamål mer än ett exemplar af utkommande författningar funnes att tillgå och inom de flesta församlingar nu finnas sockenbiblioteker, får jag ytterligare föreslå, att 1 å 2 ex. af Svensk Författningssamling måtte kostnadsfritt tillhandahållas nu varande sockenbiblioteker, äfvensom blifvande sådana, i den mån de dertill kunna anmäla sig.
Af Herr Waldenström, A., angående dels förändrade betåmmelser i fråga om användandet af Kronans marker i Norrbottens län, dels ock förbud mot utförsel från samma län af vissa slag trävaror. o Återkallad.
N:o 178. 415 N:o 173.
Af Herr Bergman, c. J., angående dels sammanförande i en enda Landtmäteri-förordning, dels ock vissa förändringar af de gällande föreskrifter, som innehållas i Skiftesstadgan , och andra dermed gemenskap egande författningar.
Den 15 Juli 1859 utfärdade Kongl. Majit nådig Kungörelse, angående laga skiftens verkställande på Gotland, hvaruti förordnades, att Kongl. Stadgan om skiftes verket i riket af den 4 Maj 1827, med deruti skedda förändringar, skulle, dock med iakttagande tills vidare af vissa, i den nådiga Kungörelsen meddelade inskränkningar och föreskrifter, gälla till efterlefnad äfven för Gotland.
Oaktadt så har skett, har dock nu skiftesverket på Gotland, som börjades under de lifligaste förhoppningar om allmänt och enskilt gagn, nära nog afstadnat, och utgör föremål för svåra bekymmer hos en stor del af länets innevånare.
Anledningarne härtill äro flera, och synas hufvudsakligen vara: att jordegare, som söka skifte, erhålla förordnande för den landtmätare, som de begära, hvilket väl öfverensstämmer med 1 §:n i 2:dra Kapitlet Kongl. Skiftesstadgan, men är tvifvelsutan skadligt, emedan ofta, till följd deraf, icke de bästa och skickligaste landtmätare blifva förordnade; att jordegare på Gotland, hvilka tillsammans eller hvar för sig ega en åttondedel af skifteslagets jord, hafva vitsord att söka och erhålla laga skifte, hvartill dock minst borde erfordras en fjerdedel af skifteslaget, beräknad efter förmedladt hemmantal, hvilket sednare vitsord skulle utgöra ett sannare uttryck, än nu är möjligt, af jordegarnes i skifteslaget behof och önskningar; att gällande föreskrifter om behandlingen vid laga skifte af skog och bränntorfsmossar, oaktadt deras, särskildt för Gotland, med hänsyn till dess insulära natur, omätliga vigt och värde, visat sig vara otillräckliga, till följd hvaraf skogarne förstöras och bränntorfsmossarne icke med all erforderlig omsorg fördelas; samt att 1827 års Kongl. Skiftesstadga blifvit ändrad genom en så stor mängd Kongl.
Kungörelser och Bref, icke långt från tjugo stycken, att, helst dessa författningar numera till en del icke kunna få köpas och någon säker kodifikation af dem icke finnes, kan - 416 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 174. ske understundom mången vederbörande, men isynnerhet folket misstager sig om eller rent af icke känner till somliga, dock ännu gällande, föreskrifter om det för hela riket vigtiga skiftesverket.
Med stöd af allt detta, och då det ostridigt skulle innefatta en stor fördel för allmänheten, och omöjligen kunde vara skadligt för någon, om alla de föreskrifter, som nu finnas i såväl Kongl.
Skiftesstadgan med alla dertill hörande Kongl. Kungörelser och Bref, som ock Kongl.
Landtmäteri-instruktionen, utan hvilken Skiftesstadgan icke kan rätt förstås, sammanfördes i en enda Landtmäteri-förordning, får jag vördsamt hemställa, det Rikets Ständer behagade hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om skyndsamt utfärdande af en dylik Förordning, och att dervid de jemnkningar och förbättringar i gällande föreskrifter måtte vidtagas, som kunna finnas nödiga och nyttiga, deribland de, som jag här ofvan har antydt, beträffande sättet och vilkoren för skiftesvitsord å Gotland och landtmätares förordnande till verkställande af laga skiften, samt skogars och bränntorfsmossars delning på sådant sätt, att skogarnes förstöring förebygges och att bränntorfsmossarnes verkliga värde med all erforderlig omsorg iakttagas.
Af Herr HCDSChCIl, L. V., om statsbidrag till iständs ättande af segelleden vid Almarestäk och Erikssund.
I segelleden från Stockholm norr åt Upsala, har dels vid Almarestäk dels ock vid Erikssund anträffats sådana hinder, att fartyg, hvilkas kölar äro blott åtta fot under vattenytan, endast med svårighet kunnat framkomma.
Då denna segelled är för sjöfarten å Upsala högst vigtig, men denna stad eller dervarande ångfartygs-bolag ej ensamme böra segelledens förbättring och underhållande i Stockholms län, på ställen Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 175. 417 så aflägsna från Upsala, bekosta, helst seglande och ångfartyg från andra orter än Upsala, ja äfven sådana, som ej besöka denna stad, begagna nämnda segelled, tager jag, på särskild uppmaning, mig frihet föreslå, att Rikets Ständer behagade till nämnda segelleds förbättring och iståndsättande, en gång för alla, anslå hälften af hvad dertill åtgår, enligt handlingar, som jag skall till Stats-Utskottet inlemna.
Stockholm den 15 November 1865. L. V. Henschen.
Af Herr H6HSCheil, L. V.( angående sättet för verkställande af kommuners heslut om hundskatt.
Genom Kongl. Maj:ts den 12 Juli 1861 utfärdade nådiga Kungörelse om skatt för hundar, hafva kommunerna berättigats att besluta utgörande af en sådan skatt, och äro några bestämmelser, angående sättet för beslutens bringande till verkställighet lemnade, hvarefter i 8 § af Kungörelsen meddelats ett så lydande stadgande: ”Med iakttagande af hvad i det föregående är stadgadt, eger hvarje stad och å landet hvarje församling att träffa de öfverenskommelser och vidtaga de åtgärder, som kunna vidare erfordras, för att på ändamålsenligt sätt bringa denna Författning till verkställighet”.
Genom Kommunal-författningarne af den 21 Mars 1862 är ock bestämdt hvem som eger i detta afseende utöfva kommunernas beslutande rätt, utan att likväl med säkerhet kan afgöras, huruvida kommunerna ensamma, utan att deras beslut af Konungens Befallningshafvande godkännas, kunna meddela föreskrifter, som gälla i afseende å behandlingen af hundkreatur, som egas icke blott af kommunens egna medlemmari utan ock af angränsande kommuners medlemmar, hvilkas hundar kunna från en kommun, der skatt icke beslutits, lätt komma till den, der sådan skatt erlägges, samt derigenom försvåra eller omöjliggöra all kontroll derå, att skatt erlagts för alla hundar, -Ill/t. till 11.
Fröt. 1865 4 1866.
U Sami 3 Afd. 53 418 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 176. som tillhöra medlemmar af den kommun, der sådan skatt beslutits.
Dessutom torde vara svårt afgöra når och under hvilka omständigheter man får låta döda hundkreatur, hvilkas egare antingen icke äro kände, eller ock icke vilja eller kunna erlägga skatten.
Till förekommande af dels de tvifvel, som, rörande kommunernas och myndigheternas rättigheter i detta afseende, lätt uppkomma, dels ock de svårigheter, som vid beskattningsbeslutens verkställande inträffa, tager jag mig frihet föreslå, att kommunernas beslut i berörda afseenden alltid böra underställas Konungens Befallningshafvandes pröfning, och att, om de af Konungens Befallningshafvande godkännas, besluten få i afseende å de hundar, som egas af andra kommuners innevånare, tillämpas äfven om ordningsföreskrifterna (för verkställighet af besluten) innehålla, att hund, för hvilken skatt icke inom viss tid erlägges, får dödas.
Stockholm den 15 November 1865. L. V. Henschen. tf:o 176.
Af Herr M6HSCh6H, L. V., angående personers rätt att ombyta namn och kontroller dervid.
Då egaren till ett hemman önskar att det måtte erhålla annat namn, måste han afvakta Kammar-kollegii beslut derom, och, om hans önskan bifalles, låta beslutet antecknas i jordeböckerna uti nämnda Kollegium samt å vederbörande Lands- och Häradsskrifvare-kontor.
En god ordning kräfver alla dessa åtgärder, ehuru naturligtvis någon förvexling af fastigheter icke kunde, äfven om sådana åtgärder ej vidtoges, uppkomma, enär fastigheter ej gerna kunna förblandas med hvarandra.
Vida värre är, då personer, sorn länge haft. och äro kände under ett namn, taga ett annat, låta skrifva det i husförhörs- och mantalslängder, derefter taga ett tredje eller fjerde namn samt derjemte flytta från en ort till annan, och derunder fortsätta med namnets ombytande, detta må nu ske af. blott lättsinne eller af än sämre bevekelsegrunder.
Jag har erfarit, hurusom vid arfskiften och andra affärer, der rättigheter berott på slägtledningar, de Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
419 största svårigheter att utleta sanningen, uppkommit genom sådana namnombyten.
Menniskor, som varit alldeles oskyldiga till sina slägtingars lättsinniga ombytlighet i detta afseende, hafva derigenom antingen icke eller med största svårighet kunnat, oaktadt t kostnader och besvär, få rätta förhållandet utredt och bestyrkt.
Hurusom de, hvilka ofta tilltalas för stöld och andra brott, hvilkas iteration medför ökadt straff, bruka utbyta namn för att undgå högre ansvar, stundom ock för att kunna begagna andras eller förfalskade betyg och pass, torde vara så allmänt kändt, att derom ej behöfver här vidare ordas.