Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Saknar den böt fällde tillgång till böterne, skola desamma förvandlas till fängelse vid vatten och bröd. motsvarande en tredjedel af ådömda beloppet. § 37. Denna Författning skall lända till efterrättelse från och med nästkommande års början, efter hvilken tid alla vitén och andra ansvarsbestämmelser för ofred af kreatur å annans egor, som kunna finnas stadgade genom särskilda af Konungen meddelade beslut eller af domstol eller annan embetsmyndighet utfärdade vitesförbud, upphört att vara gällande.
Derjemte har Utskottet erhållit del af Stats-rådets och Högsta Domstolens i ämnet hållna protokoll, och har Utskottet äfven emottagit, dels de vid remissen af den Nådiga Propositionen hos Ridderskapet och Adeln samt Bonde-ståndet afgifne yttranden, dels ock i ämnet, på sätt här nedan redovisas, afgifne enskilde motioner, med de yttranden, som desamma vid remisserna föranledt; och får Utskottet, efter pröfning af frågan, deröfver afgifva sitt utlåtande.
Af den redogörelse för stängsel-frågans utveckling, Utskottet här ofvan i korthet lemnat. visar det sig, att under en föga framskriden odling, då kreaturen en stor del af året underhöllos genom bete å skogar och ödemarker, var deraf en följd, att ett sådant bete skulle lemnäs i möjligaste måtto öppet för kreatursegaren och att lagstiftningen följaktligen skulle syfta derhän, att den som ville skydda sin jord mot hans betesfrihet, måste göra det genom jordens afstängning; men i samma mån som odlingen fortgår, som åkerbruket intager sitt rätta rum af hufvudnäring och som en i förening dermed ordnad ladugårds-skötsel använder andra medel till kreaturens underhållande, än deras lössläppande å vidsträckta betesmarker; i samma mån måste Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottcts Betänkande JYi 38. 21 ock anspråken på obehindradt bete för kreaturen vika för åkerbrukarens anspråk på fred å sina egor utan deras instängning; och lagstiftningen måste således taga en annan riktning, genom att ålägga-kreatursegaren att taga vård om sina kreatur eller ansvara för den skada de å andras egor göra.
Sådan har landtbrukets gång varit i andra länder och sådan har den redan börjat visa sig i Sveriges bördigaste landsort, Skåne, der stängsel, utan lagstiftningens mellankomst, i de mest odlade trakterna allt mer och mer försvunnit.
De tre Riks-ståndens beslut vid förra riksdagen stodo också hufvudsakligast i öfverensstämmelse härmed.
Det häftiga motstånd, som den af Rikets Ständer sålunda hyllade mening rönt ej mindre inom det företrädesvis jordbrukande Ståndet, än äfven inom de fleste läns hushållnings-sällskaper, ådagalägger likväl svårigheten att på ett för alla orter och alla intressen tillfredsställande sätt lösa frågan.
En efter Utskottets åsigt särdeles lycklig utväg dertill erbjuder likväl den Nådiga Propositionen, hvarigenom, på ett ändamålsenligt sätt, förenas de i ämnet uttalade olika meningarne.
Den föreslagna egofrids-lagen ålägger väl hvarje kreatursegare att så vårda sina kreatur, att de icke olofligen inkomma på annans egor, men bibehåller tillika den jordegare, hvilken såsom medel för denna skyldighets fullgörande vill begagna stängsel., vid rättigheten att dertill fordra deltagande af den, som med egor möter.
Utskottet anser sig, till motiverande af detta förslag, endast behöfva åberopa en del af Herr Justitie-Statsministerns till Statsråds-protokollet afgifna yttrande i ämnet: »Då, enligt nu gällande lag, stängseln betraktas såsom en åt den odlade jordens egare anvisad utväg till sjelfförsvar, har häraf blifvit en naturlig följd, att kreatursegaren icke kunnat göras ansvarig för timad skada, om inträngandet skett genom en bristfällig hägnad, som ej ålegat honom sjelf att underhålla; och den som lidit skadan har härigenom ofta gått miste om all ersättning, eller åtminstone icke kunnat vinna den utan vidlyftig rättegång, för att få utredt genom hvilkens förvållande skadan skett.
Exempel lära ej heller saknas på sådan följd af kreatursegarnes nyssnämnda ansvarighet, att den ene grannen med afsigt försätter den andres hägnad i sådant skick, att han saklöst kan bereda sina kreatur ett bättre bete inom grannens egor, hvarigenom denne, om han vill vara fredad, nödgas att öfver alla omgifvande hägnader hålla en ständig och besvärlig tillsyn, som dock ofta måste blifva otillräcklig, så länge den angränsande kreatursegaren kan af hägnadens förstörande hafva ett omedelbart intresse.
Betraktar lagen deremot stängseln endast som ett medel för kreatursegaren att qvarhålla kreaturen inom egen egogräns, så måste rollerna blifva ombytta.
Det blifver då hans sak att, innan han utsläpper sina kreatur, tillse att hägnaden uppfyller detta sitt ändamål, likasom af ett sådant åliggande vidare följer, att vid inträffad skada ersättningsskyldigheten bör drabba honom, oberoende af hägnadens beskaffenhet, så framt ej den hägnadsskyldige grannen, oaktadt erhållen till - 22 Sammans.
Lag- samt Allm. liesv.- och Ekon.-Utskoltets Betänkande M 38. sagelse, visat tredska uti iståndsättandet af sin hägnadslott och sålunda sjelf varit vållande till den skada han lidit.
Hvad nu ifrågavarande lagförslag, i hufvudsaklig likhet med Lag-beredningens, härom innehåller i de delar, som handla om ansvarigheten för timad skada af kreatur och om utvägarne att derför njuta ersättning, hvilar på en sådan åsigt af jordegarens och kreatursegarens ömsesidiga skyldigheter; och det torde icke vara tvifvel underkastadt, att endast genom så beskaffade stadganden egofriden, med ett fortfarande system af hägnadsskyldighet, kan upprätthållas i öfverensstämmelse med hvad sakens natur och rättvisan fordrar, helst båda de i hägnaden deltagande grannarne derförutan svårligen skola kunna förenas till ett gemensamt intresse för hägnadens vidmagthållande i fredgildt stånd.»
Den grund, hvarefter stängselskyldigheten, enligt det Nådiga förslaget, bör emellan angränsande jordegare fördelas, är den så kallade hälften-principen.
Denna princip var upptagen i landskaps-Jagarne och gällde till dess den motsätta åsigten:
Gärde den meer. sorn för mera ligger, och then minna som för minna ligger gjorde sig gällande först i Magnus Ericssons lag och derefter i allmänna landslagen, derifrån den inflöt i 1734 års lag och 1802 års stängsel-författning.
Men att denna nu gällande grund för stängselskyldighetens fullgörande visat sig medföra verkliga orättvisor både för den större och för den mindre egendomen, torde vara tillräckligen ådagalagdt af hvad Utskottet härom redan anfört Sedan Utskottet till alla delar godkänt den åsigt, att, med stangselvitsords bibehållande, kreatursegaren skall vara skyldig att ansvara för den skada, hans kreatur gör å annans egor, så blifver afven deraf en nödvändig följd att det större eller mindre ego-området, som ligger på hvardera sidan om rågången, ej längre kan blifva någon lämplig måttstock för hägnadsskyldighetens fördelning, och det stöd för den hittills gällande delningen, som man vanligen velat hemta från påståendet om den större jordrymdens förmenta större nytta af stängseln, förlorar under sådana förhållanden all vidare kraft.
Snarare skulle kreaturens antal synas böra läggas till grund för hägnadsskyldighetens fördelning, derest man annars skulle kunna, utan att råka på oöfvervinnerliga svårigheter, bygga en lag på en så tillfällig och varierande grund.
Men då stängsels uppförande alltid måste komma att bero af ett derom framstäldt yrkande å den sidan, som anser sig af hägnaden mest i behof, inses lätt, att någon annan mera naturlig och rättvis grund för hägnadsskyldighetens fördelning, än den till hälften, icke står att utfinna.
Den jordegare, som, för att slippa på annat sätt taga vård om sina kreatur, under det de uro på bete utsläppte, vill begagna sitt i lagen medgifna stängselvitsord, kan icke skäligen begära, att hans granne skall i kostnaden härför till mer än hälften deltaga, och om de mindre jordbrukarne, hvilka i brist på utvägar att kunna valla sina kreatur, väl företrädesvis blifva de, som fortfarande komma att begagna stängselvitsordet emot de större jordegarne, i enskilda fall få vidkännas en större andel i hägnadsbesväret, än de hittills under högst ofullkomliga egofridslagar haft; så får man icke förbise, dels att äfven enligt 1802 års stängsel-författning Sammans.
Lag- samt Allm, Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38.
23 den mindre jordegaren kan under vissa förhållanden drabbas af en öfver höfvan stor och obillig stängselskyldighet, dels ock att det egentligen är till de mindre jordegarnes förmån, som, vid den nu ifrågakomne förbättrade lagstiftningen, sjelfva stängselvitsordet blifvit lemnadt orubbadt.
Bland de företräden i öfrigt som hälften-principen i flera hänseenden erbjuder framför delningen efter hemmantal eller egorymd, anser Utskottet sig nu endast böra nämna: att den alltid lemnar tillfälle till hägnadsskyldighetens fullgörande i egen egogräns och sålunda gör all rågångs-stängsel till en angelägenhet blott emellan de tvenne jordegare, som i rågången hvarandra möta, hvarigenom den ock, mera än någon annan fördelningsgrund, underlättar öfverenskommelser om stängselns borttagande, der sådan till ömsesidig fördel kunnat ske.
Hvarje genom laga kraftvunnet skifte utbruten lägenhet blifver i afseende å hägnadsskyldigheten lika oberoende af öfriga delegare i den fordna samfälligheten, som han i andra hänseenden genom skiftet blifvit, och han får i fråga om stängsel ej att skaffa med andra än sina närmast omgifvande grannar, hvadan han ock är oförhindrad att med en eller flere bland dessa öfverenskomma om stängsels borttagande, allt efter som de sins emellan kunna derom sig förena.
För att detta vigtiga ändamål på ett fullt tillfredsställande sätt skall kunna med den nya lagen ernås, fordras dock. att den icke åt någon hägnadsdelning gifver gällande kraft för längre tid än det förhållande med jordens fördelning, hvarunder hägnadsdeiningen tillkommit, fortfar att ega rum.
De härom nödiga föreskrifter finnas i det Nådiga förslagets 1 i § Ehuru, i följd af den vid det Nådiga förslagets utarbetande följda grundsats, att, då lagstiftningen ej har anledning att befordra stängsels användande såsom medel för egofrid, utan bör inskränka sig till att medgifva dess begagnande, så vidt det finnes icke kunna undvaras, någon utsträckning af stängselvitsordet icke bordt ifrågakomma, utan endast en reglering deraf inom förut befintliga gränser tillvägabringas genom mera fullständiga och efter förslagets öfriga grunder afpassade föreskrifter, har en sådan utsträckning likväl skett i förslagets i §, der stängselvitsord tillerkännes skog emot åker, men icke tvärtom.
Med hänseende till landets mångfaldigt olika lokalförhållanden inträffar ej sällan, att odlad jord stöter till en skogsmark, som antingen till följd af sin vidsträckthet eller af annan orsak alls icke begagnas för betning, och att under sådane förhållanden ålägga skogens egare att deltaga i en hägnad, hvaraf endast motsidan skulle hafva nytta, strider allt för mycket emot den nya lagens hela grund, för att kunna medgifvas.
Den odlade jordens egare är vida mindre än skogsegaren i behof af något stängselvitsord, sedan lagen derförutan gifvit honom skydd för sin jord.
Han kan, när han vill, borttaga den stängsel, han hittills varit skyldig att ensam hålla, utan äfventyr för sina skördar, och om han efter dessas inbergande vill begagna marken för egna kreatur, så har han lättare att om den utan stängsel taga vård, än egaren af den intillstötande skogsmarken, hvil ken, såsom af stängseln mest i behof, såvida han vill för betning nyttja sin mark, 24 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande Jtä 38. icke lärer underlåta att i sådant fall sjelf begagna sitt stängselvitord.
Genom ett åt skogsegaren ensamt gifvet vitsord kommer man i allmänhet och i de flesta fall till samma mål, som med ett ömsesidigt; men man har derutöfver den fördel, att lagen icke genom meddelande af ett stängselvitsord, som hittills ej funnits och för framtiden ej heller vore synnerligen nödigt, föranleder till hägnader, som möjligen kunnat undvaras och utan detta vitsord måhända uteblifvit.
Utjordar och urfjellar hafva i allmänhet hittills måst stänga omkring sig sjelfve; men de vinna genom befrielsen från allt tvång härtill en så betydlig fördel, att de, då de tillika i anseende till en inskränktare egorymd häfva lättare än grannarne att utan stängsel vårda sina kreatur, kunna utan särdeles olägenhet afbida den tid, då deras grannar se sig föranlåtna att begagna det åt dem gifna stängselvitsordet.
Hvad i 8 § om dessa lägenheter förekommer, hvilar hufvudsakligen på samma grunder, som gälla i afseende å odlad jord i förhållande till skog eder annan utmark.
I 9 § förekomma särskilda stadganden om afsöndrade lägenheter.
En sådan lägenhet kan i förhållande till den egendom, hvarifrån afsöndring skett, ej betraktas annorlunda än som ett osjelfständigt torp, utan andra rättigheter än dem innehafvaren sig . betingat, hvadan han ock, i saknad af aftal rörande hägnadsskyidigheten, måste anses hafva iklädt sig förbindelsen att sjelf bekosta den stängsel, som för lägenhetens afskiijande från den egendomen erfordras.
Häraf följer ock, att stängselvitsord icke i lagen kunnat tillerkännas sådan afsöndrad lägenhet, der icke lägenheten sträcker sig utmed rågången af annan egendom, då lägenheten, för sin sträckning, har samma stängselvitsord som hufvudegendomen.
Det i 7 § förekommande undantag i afseende å stängselvitsord för de fall, att någon med egor möter kronopark, eller annan skog eller mark, som står under Kronans omedelbara vård, afser endast sådan Kronans skog och mark, som den för egen räkning förbehållit sig, men icke sådan, som till nyttjande åt enskilde eller menigheter blifvit upplåten.
Detta undantag motiveras deraf, att Kronan aldrig för betning begagnar sina skogar eller annan sådan mark, som här är i fråga, och är således ej heller i behof af stängsel för det ändamål, som dermed i allmänhet skulle komma att afses.
Kronans befrielse från deltagande i stängseln eger emellertid, enligt förslaget, blott rum så länge Kronan icke sjelf fordrar stängsel; men i samma mån Kronan egnar mera omsorg åt skötseln af sina skogar, skall den äfven blifva mera angelägen att genom begagnande af sitt eget stängselvitsord befria sig från de angränsandes betesrätt, och tungan af hägnadsskyidigheten skall härigenom i de flesta fall blifva lika å ömse sidor.
Tillägget till §:n om allmänning, som till delegarnes begagnande är öfverlåten, förekommer all misstydning i afseende på förhållandet med härads-allmänningarne, hvilka, ehuru till delegarne upplåtne, fortfarande stå under allmän uppsigt, men om hvilkas ställande för framtiden under ytterligare vård från Sammans.
Lag- samt Allm. Bvsv.- och Ekon.-Utskottels Betänkande M SS. 25 det allmännas sida fråga i sammanhang med förslag till förbättrad skogshushållning jemväl blifvit väckt.
Flere bland hushållssällskapen och länsstyrelserna hade i de från dem infordrade öfvanomförmälda utlåtanden förenat sig i den åsigt, att skyldigheten att hålla hägnad borde inskränkas till hägnad af sådan beskaffenhet, som fredar mot större kreatur; hvadan denna fråga vid förslagets utarbetande jemväl kommit under öfvervägande.
Olägenheterna af en ovilkorlig föreskrift i sådan syftning äro likväl onekligen öfvervägande.
Man skulle nemligen icke i samma stängselsträcka eller omkring stimma egor kunna hålla annat än samma slags hägnad, enär en tätare stängsel på ena stället blefve onyttig, om, till följd af stängselns glesare beskaffenhet på ett annat, man i allt fall nödgades taga särskild vård om de mindre kreaturen, och den besparing i skog, som med det ifrågasatta stängselsättet hufvudsakligen afses, skulle sannolikt gå förlorad genom det hinder det skulle lägga för begagnande med någon fördel af de flere särskilda slag af hägnad, såsom stenmurar, jordvallar och lefvande häckar, hvilka lagen hittills icke allenast medgifvit utan äfven sökt uppmuntra.
En föreskrift, som medgåfve hvarje hägnadsskyldig rättighet att fullgöra sin skyldighet med en glesare hägnad, än som fredar mot alla slags hemdjur, skulle äfven i betydlig mån motverka möjligheten att vid fördelning af redan upprättad hägnad låta den ena stängselsträckan gå i utbyte mot en annan, hvilket dock i lagförslaget ingår såsom ett vigtigt moment.
På dessa jemväl af Utskottet såsom välgrundade ansedda skäl har cn så beskaffad föreskrift icke blifvit i lagförslaget intagen, helst den äfven synes lämpligast böra utgöra föremål för särskilda öfverenskommelser.
Sedan Utskottet sålunda redogjort för de till stöd för det nådiga lagförslaget angifne hufvudgrunder, hvilka vunnit Utskottets godkännande, har Utskottet till pröfning förehaft de särskilda lagparagraferna, som skola bereda dessa hufvudgrunders tillämpning; dervid Utskottet, som jemväl i öfvervägande tagit de af Friherre Raab vid remissen af den Kongl. Propositionen framställde anmärkningar emot åtskilliga af förslagets detalj-bestämmelser, icke funnit anledning till någon så beskaffad anmärkning, att den synts böra utgöra hinder för lagens antagande; hvadan, och då det nådiga förslaget, å ena sidan, går ett mera utveckladt åkerbruks billiga fordringar till mötes, men, å andra sidan, icke lemnat ur sigte, utan fasthellre, på ett, efter Utskottets omdöme, tillfredsställande sätt löst de svårigheter, som alltid förefinnas vid införandet af en ny lagstiftning, den der gör väsentliga förändringar i medborgares förut bestående ekonomiska förhållanden, Utskottet vördsamt tillstyrker, ali Rikets Ständer mätte bifalla Kongl. Maj:ls ifrågavarande Nådiga Proposition.
Vid det förhållande, att
Utskottet sålunda funnit sig böra tillstyrka den Kongl. Propositionens antagande såsom lag, lära de af enskilde motionärer i ämnet väckte Bih. till R.
Prot. 1856 åt 1857. 7 Sami. 2 Afd. 13 Haft. A 26 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande M 38. förslag icke till någon särskild åtgärd föranleda; inen Utskottet anser sig dock böra i korthet redovisa äfven för dessa förslag.
Herr Friherre Raab. Adam Christian, har föreslagit: »att Rikets Ständer ville för sin del besluta antagandet af följande grunder för stängselskyldigheten, nemligen: ■1:0.
Att hvarje kreatursegare skall hålla sådan vård om sina kreatur, att de ej inkomma på annans egor. 2:0.
Att stängselskyldigheten med vitsord för den, som stänga vill, äfven hädanefter måtte fortfara der granne eller menighet ej kunna om stängselns borttagande, åsämjas.
Till de föreskrifter, som torde böra inflyta i stängselförfattning, byggd på ofvannämnde grunder, tillåter jag mig framlägga följande utkast: 1:o. a) I fråga om stängas skall i rågång eller skiljolinie emellan tvänne en staka gårdar, ege den vitsord, som stänga vill. b) 1 fråga om stängas skall emellan enstaka jord, å ena. och oskiftad by, å andra sidan, gälla jemväl dens, vare sig egarens af den förra' eller flertalets i den sednare, mening, som stänga vill.
Flertalet i by är det, som utgöres af de fleste delegare, ehvad de ega större eller mindre innehaf i hvardera. c)
I sådan fråga emellan tvänne oskiftade byar, ege den by vitsord, som stänga vill.
I hvardera byn galle flertalets mening utan afseende på innehaf. 2:0
Der grannar öfverenskomma att antingen upphöra med all stängselskyldighet sig emellan, eller ock att uppföra stängseln af annan beskaffenhet, än här nedan derom föreskrifves, och sådan öfverenskommelse blifvit skriftligen affattad, underskrifven af delegarne och behörigen bevittnad, skall den, utan afseende på ombyte af egare, vara gällande för den tid aftalet innefattar, dock högst tio år, såvida ej dessförinnan alla delegarne blifva ense att samma öfverenskommelse upphäfva. 3:o.
Der genom öfverenskommelse, på sätt föregående § säger, hägnadsskyldighet grannar emellan upphört, skola dessa gemensamt bekosta underhållet af den stängsel, som eljest den till stängsellinie angränsande delegaren ensamt bort underhålla, hvar i förhållande till den besparing, han i stängsel mot grannar vunnit; dock skall närmast stängsellinie belägen delegare utgöra detta åliggande, emot åtnjutande af ersättning som, derest ej annorlunda åsämjes, Gode man eger att för 10 år bestämma. 4:o. 1 rågång eller skiljolinie emellan enstaka hemman, så ock emellan sådant hemman, å ena sidan och oskiftad by, å den andra, äfvensom oskiftade byar emellan, tage hvardera af den stängsel, som upprättas skall, utan afseende på hemmantal eller egobes affenhet.
Lag- samt Allm. Bese.- och Ekon.-Utskotlcts Betänkande M 38. 27 5:o.
Hvad i detta förslag linnés föreskrifvet för enstaka hemman, guller äfven för sådant hemman eller hemmansdel, som legat i by, hvilken undergått enskifte, laga skifte eller, genom laga kraft vunnet utslag, enligt 12 Kap. 12 § af 1827 års Kongl, skiftes-stadga, förklarats ej kunna i förmånligare skifte läggas. 6:o. Stängsel, ehvad den uppföres af sten eller träd, består af vall eller planterad häck eller annorledes inrättad är, skall vara så beskaffad, att den utestänger de större hemdjuren, nemligen hästar och boskap.
Ingen må åläggas att hålla stängsel så hög, tät eller fast, att den fredar för de smärre hemdjuren, såsom får, svin och fjäderfä, för såvidl ej sådant öfverenskommet är, på sätt 3 § 1 mom. medgifver. 7:o.
Der stängsel skall ega rum, vare det den stängselskyldiges åliggande att sednast den 15 Maj (den 1 Maj på Öland) årligen hafva försatt densamma, äfvensom grindar och led. i laga skick.
Om han det underlåter och granne med syn af 2 ojäfvige män sådant styrker, skall han kännas skyldig ersätta kostnaden för det eller de vallhjon, som erfordras att hålla vakt å det eller de bristfälliga ställena, allt ifrån det han härom bevisligen tillsagd blifvit och intilldess han sin stängsel rättat.
Skulle den stängselskyldige ej inom fjorton dagar efter tillsägelse hafva stängseln iståndsatt, vare grannen berättigad, att, på hans bokostnad, sådant verkställa låta, om han så vill. 8:o.
Den hvars kreatur olofligen inkommer på annans egor, bör icke blott ersätta den skada det gör, utan ock vara skyldig erlägga ett visst vite, ehvad skada skett eller ej.
Finner någon på sin ego annans kreatur olofligen inkommit, vare han berättigad att det intaga.
Har skada skett, för hvilken ersättning yrkas, skall den af 2 ojäfvige synas och värderas.
Åtnöjes part ej med synemännens värdering, afgöres frågan utan tidsutdrägt af Gode män.
Kreaturets egare vare skyldig att detsamma inom viss tid igenlösa med såväl vitesbeloppet och skadeståndet, som skälig ersättning för det intagna kreaturets underhåll, 9:o. De Gode män, som i detta förslag omnämnas, och deraf 3:ne för afgörande af hvarje särskild fråga böra sammanträda, skola i hvarje socken årligen å Walborgs-messo sockenstämma väljas till det antal med nödige suppleanter, som med afseende å socknens storlek eller vidd kan vara erforderligt.
Dessa Gode män böra vid hvarje förrättning njuta skäligt dagtraktamente och skjutsersättning. 10:o.
Fastställda vitén och skadestånd skola genast utgå, hvarför intaget kreatur bör gälla såsom pant och kunna försäljas.
Dock att den, som vite eller skadestånd uttagit, eger återvinningstalan vid laga domstol.
Såsom motiv för detta förslag åberopas innehållet af Kalmar läns hushållningssällskaps underdåniga utlåtande i stängselfrågan af den 21 Februari 1855, hvilket jag härhos har äran öfverlemna.» 28 Sammans.
Lag- samt Allm. Bese.- och Elcon.-Utskoltets Betänkande JW 38.
Varande härvid fogadt Kalmar läns hushållssällskaps den 21 Februari IS55 afgifna och af Herr Friherren åberopade underdåniga utlåtande.