Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Till utredande häraf syntes rätta utvägen vara, att på grund af Rådstufvurättens förnekelse ställa till ansvar den person, hvilken enligt fånglistan införpassat fången till häktet, då denne person, stadsfiskalen på stället, så vida han ville freda sig sjelf från laglig påföljd, mäste låta sig angeläget vara att styrka, det harr om häktandet lemnat behörig underrättelse.
För att bereda tillfälle till en behandling, hvarigenom sålunda utreddes, hos hvem skulden läge till den förelupna olagligheten, som vållat en häktad persons qvarhållande i häkte utan ransakning under 16 dagars tid utöfver det rådrum, som för hans lagförande i stad är lagligen medgifvet, vågade jag i underdånighet föreslå, det Kongl. Majit måtte till Hofrätten återförvisa det förevarande åtalet, med nådig föreskrift, att detsamma, utan hinder af nu ågångna utslag, måtte kunna å nyo företagas, i händelse, efter utfördt lagligt åtal emot den som häktat, Rådstufvurättens uppgift om bristande anmälan af häktandet skulle kunna af honom visas vara ogrundad, och han sålunda från ansvar frikännas.
Uppå dessa underdåniga besvär har nu mera följt Kongl. Maj:ts nådiga Utslag af den 1 sistl.
April, hvilket här nedan är antecknadt.
Af Vestra Göinge Häradsrätt hade under den 19
December 1851 blifvit utfärdadt ett utslag, hvarigenom bestraffningarna för första resan stöld och första resan inbrott voro sammanlagda på det sätt, att hvar för sig beräknades till det belopp af fängelse vid vatten och bröd, som mot densamma svarade, och båda derefter sammanräknades, hvarigenom uppkommit ett belopp af sjutton i stället för fjorton dagar, som utgjorde det enligt 11 punkten uti 1807 års Kongl.
Förklaring rätteligen belöpande straffet; och sedan åtal för detta felaktiga domslut blifvit emot tillförordnade
Domhafvanden anstäldt inför Kongl. Hofrätten öfver
Skåne och Blekinge, så har denna Hofrätt uti målet meddelat utslag den 12 Mars 1855 af innehåll, att emedan tillförordnade
Domhafvanden erkänt anmärkta felaktigheten i Häradsrättens utslag, derför han såsom Ordförande vore ansvarig; ty pröfvade Kongl.
Hofrätten, i förmågo af 1 kapitlet 12 § Rättegångsbalken, rättvist döma samma Ordförande att för sin såmedelst ådagalagda vårdslöshet i domareembetets utöfning böta Atta Riksdaler 16 sk. banko, hvarförutan han förpligtades ersätta Kongl. Majit och Kronan kostnaden för fångens utspisning med vatten och bröd under tre dagar med tolf skillingar samma mynt; hvilket utslag vunnit laga kraft.
Krigshofrätten har jag låtit tilltala Ledamöterna af en i Carlskrona hållen Amiralitetskrigsrätt för en lagtillämpning, hvarigenom rymning och förskingrande af murideringspersedlar blifvit med stöld sammanlagde till gemensam bestraffning af fängelse vid vatten och bröd; och har Kongl.
Krigshofrätten genom utslag den 1 Mars 1855 sig häröfver utlåtit, att alldenstund, enligt 2 § i Kongl. Circuläret den 26 November 1812, straffet för första resan rymning och första resan munderingspersedlars förskingring vore prygel, svarande emot de uti 10 kapitlet 20 och 26 §§ Kongl. Krigsartiklarna för hvardera af nämnda brott utsatta straff af tre hvarf gatulopp, och således för begge brotten tillhopa prygel motsvarande sex hvarf gatulopp, i följd hvaraf den i förstnämnda § tillika meddelade föreskrift att spö, »som i Krigsartiklarna å vissa brott stadgas», skulle bibehållas för de fall, att allmänna lagen utsatte sådan bestraffning för det begångna brottet, eller då ärans förlust, uppenbar kyrkoplikt eller fängelse å fästning följa borde, ej vore å nyssberörde förbrytelser tillämplig, samt den omständighet, att den sakfällde, en marinsoldat, för annat brott, stöld, gjort sig förfallen till uppenbar kyrkoplikt, icke bordt föranleda till utsättande för rymnings- och förskiogringsbrotten af annan straffart än den derför bestämda; fördenskull och då — vid det förhållande, att den sakfällde, jemte det han, på sätt nämndt är, för rymnings- och förskingringsbrotten gjort sig skyldig lill bestraffning af prygel, svarande emot sex hvarf gatulopp, ansetts för första resan stöld till belopp af Tretton Riksdaler 16 sk. banko, på grund af åberopade lagrum, förfallen till böter, motsvarande det stulnas tredubbla värde, och uppenbar kyrkoplikt — jemlikt 11 punkten i Kongl. Förklaringen den 23 Mars 1807, hvaruti den af Krigsrättens Ordförande och Ledamöter åberopade Kongl.
Förordning af den 10 Juni 1841, enligt hvad densamma tydligen innehåller, ej verkat någon ändring, de den sakfällde ådömde prygel- och bötesstraff bordt förvandlas till det svåraste af dem, nemligen prygel; ty ansåge Kongl. Krigshofrätten, att Krigsrätten orätt förfarit, ej mindre derigenom att Krigsrätten förklarat den sakfällde, för första resan rymning och förskingring af munderingspersedlar, förfallen till spöstraff, än ock dymedelst att Krigsrätten bestämt arten af det straff, hvarmed den sakfällde skulle i en bot umgälla samtliga sina förbrytelser, till vatten och bröd; men med fästadt afseende derå, att frågan, huruvida i mål af beskaffenhet sorn det ifrågavarande — der någon pröfvats saker till ansvar för särskilda brott, hvaraf det ena vöre belagdt med penningeböter, — 77 — som vid bristande tillgång skulle förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, men å ett annat borde tillämpas prygel — vid de olika straffens förvandling till ett, den brottslige borde ådömas fängelse vid vatten och bröd eller prygel, sedan densamma blifvit af Kongl. Krigshofrätten uti skrifvelse den 16 Mars 1851 till Kongl.
Maj:ts nådiga afgörande i underdånighet hänskjuten, för närvarande vore på Kongl.
Maj:ts nådiga pröfning beroende, funne Kongl. Krigshofrätten Krigsrättens ofvanomförmälta förfarande icke böra till någon ansvarspåföljd för Krigsrättens Ordförande och Ledamöter föranleda.
Uti detta utslag har jag icke funnit mig föranlåten att söka ändring.
Min sista embetsberättelse upptager det åtal, jag funnit mig böra anställa emot Consistorium Academicum i Lund för dess utslag af den 22 Dec. 1852, hvarigenom en studerande, Philosophiae Magistern Nils Rudolph Munck af Rosenschöld blifvit från Universitetet för alltid relegerad.
Sedan detta åtal blifvit inför Kongl. Hofrätten öfver Skåne och Blekinge utfördt, samt derefter det hinder undanröjdt, hvaraf Hofrätten låtit målets afgörande uppehållas, och hvilket uti min sista berättelse omförmäles; så har nu mera Hofrättens utslag i denna sak utfallit den 30 April 1855, hvaraf inhämtas att, efter det Munck af Rosenschölds besvärstalan öfver Consistorii åtalade beslut blifvit fullföljd genom underdånig klagan öfver Akademiekantslersembetets i ämnet gifna utslag, och Kongl. Maj:t i anledning af denna klagan den 25 Januari 1855 sig i Nåder utlåtit, att Kongl. Majit ej funne skäl att återgifva Munck af Rosenschöld den honom genom det i underdånighet öfverklagade beslutet frånkända akademiska medborgarerält, Kongl.
Hofrätten, beträffande först den af Professor Naumann gjorda hemställan, huruvida åtalet emot honom borde af Kongl.
Hofrätten omedelbarligen upptagas, förklarat, att enär 34 § af Kongl. Majits nådiga Statuter för Universiteterna i Upsala och Lund af den 2 April 1852 innehölle, att åtal emot Ledamot af Consistorium, för det han fällt orätt dom, skall omedelbarligen af vederbörande Hofrätt upptagas, blefve berörde hemställan af Kongl. Hofrätten lemnad utan vidare afseende; likasom Kongl. Hofrätten funne Munck af Rosenschölds begäran om vittnesförhör och åläggande för Consistorium att till Kongl. Hofrätten inlemna de hos de studerande Nationerna i ämnet förda protokoller icke förtjena uppmärksamhet; och emedan, hvad anginge sjelfva saken, Consistorii Academici beslut den 22 December 1852, så vidt derigenom Munck af Rosenschöld på anförda skäl blifvit för alltid från Universitetet i Lund relegerad, oaktadt Munck af Rosenschöld i behörig ordning emot samma beslut fullföljt talan, icke blifvit hvarken af Hans Kongl. Höghet Kronprinsen, i egenskap af Universitetets Kantsler, eller af Kongl. Maj:t ändradt; ty pröfvade Kongl. Hofrätten rättvist det af mig väckta åtal emot ej mindre de Ledamöter af Consistorium Academicum, hvilka till klandrade beslutet bidragit, än äfven dem, som varit af särskilda meningar, att ogilla; äfvensom Kongl. Hofrätten funne hvad Munck af Rosenschöld särskildt, utan biträde af mig, påstått och yrkat emot åtskilliga Ledamöter af Consistorium för deras förfarande i fråga om verkställighet af ofta omförmälta beslut, icke föranleda till någon Kongl. Hofrättens vidare åtgärd; aktande Kongl. Hofrätten slutligen skäligt att, jemlikt 14 kap. 5 och 7 §§ Rättegångsbalken, döma Munck af Rosenschöld, hvilken uti det af honom afgifna skriftliga yttrande inblandat hvad till saken ej rätteligen hört, och jemväl missfirmat sina vederdelomän, att derför böta tillsammans Tio Riksdaler banko.
De underdåniga besvär, som jag häröfver anfört, hafva således inskränkt sig till den preliminärfråga, hvarmed hufvudsaken blifvit afskuren, frågan nemligen, huruvida en embetsmyndighets åtgärd skall vara fritagen från ansvar derigenom, att den blifvit af högre myndighet fastställd.
Hofrättens mening härom hade yppat sig genom förfrågningarna om utgången af de besvär, som Munck af Rosenschöld anfört först hos Akademiekantslersembe tet öfver Consistorii relegationsbeslut och sedan bos Kongl. Maj:t genom Ecklesiastikdepartementet öfver den af Kantslersembetet gifna fastställelse å samma beslut.
Så vida nemligen häruti röjde sig Hofrättens föresats att icke förr till afgörande företaga saken, än nämnde — 78 — besvärsmål vöre afgjordt, visade sig uti detta förfärande äfven beskaffenheten af den utgång, sorn hos Hofrätten var att förvänta.
Intet lagstadgande föreskrefve, att Hofrätten borde dröja med sitt beslut, tilldess besvärsmälet vore afgjordt, och intet annat skäl till ett sådant dröjsmål kunde finnas, än ett godtyckligt antagande, att frågan om ansvar för Consistorium Academicum borde blifva beroende deraf, huruvida -Consistorii beslut faststäldes eller ogillades af de högre myndigheter, under hvilka dess pröfning hörde.
Vore ett sådant antagande grundadt; utan tvifvel mäste då äfven ett stadgande finnas, hvarigenom lades hinder för upptagande af ansvarstalan mot en åtgärd, som berodde af annan högre myndighets pröfning, äri den domstols, till hvilken ansvarstalan hörer.
1 brist af ett sådant stadgande, kunde det icke vara Hofrätten tillständigt att låta på en annan myndighet, under hvars förmanskap
Hofrätten icke lydde, ankomma att på behaglig tid återhålla Hofrättens verksamhet; och det hade varit tillräckligt att eftersinna, hvad följd spm skulle uppstått, i händelse den myndighet, hos hvilken besvärsmålet skulle afgö,irfL3,,och spm.
Jika litet stöde under Hofrättens förmanskap, äfvenledes fattat '.den föresatsen,: att låta-sin pröfning hvila, till dess aktionsmålet vore afgjordt.
Redan genom den häruti uppppbara omöjligheten att annorlunda bringa någondera saken i gång, än att den behandlades al hvardera myndigheten för sig. utah afbidandé af den andras åtgärd, ådagalades nödvändigheten för de särskilta myndigheterna att oberoende af hvarannan vidtaga de dem tillkommapde åtgärder.
Den motsatta mening/som Hofrätten antagit, och sorn i sjelfva verket innebure frånträdande af Hofrättens domsrätt i ansvarsfrågan samt ansvarighetens tillintetgörande, i händelse det åtalade beslutet fastställdes af högre myndighet, kunde väl icke hvila på annan grund, än förutsättningen, att denna ansvarighet genom samma fastställelse öfvergått från den, ti|ltalade myndigheten till den högre, af hvilken åtgärden vore fastställd.
I denna förutsättning, härledd från intet åberopadt eller befintligt lagstadgande, läge en rubbning af sjelfva grunden för laglig embetsansvarighet; och de tänkbara anledningarna härtill har jag icke bordt lemna utan undersökning.
Hade jag delat den i fråga varande föreställningen, eller alt Consistorium Academicum kunnat frikännas på den grund, att dess ansvarighet genom fastställelse!) af dess beslut förflyttat sig på den fastställande myndigheten; så hade jag icke bordt, anställa åtalet i annat fall, än om Consistorii beslut antingen vunnit laga kraft, eller ock blifvit upphäfvet af vederbörlig högre myndighet.
Deraf skulle den följd uppstått att, om det beslut, sorn skulle åtalas, varit faststäldt genom ett, till hvars åtalande jag saknat behörighet, äfven det förra varit derigenom frikalladt från åtal, och således vägen stängd för allmän domstols anlitande i ett ämne, der likväl laglig ansvarstalan enligt uttrycklig lag bör kunna förås.
De betänkligheter, från hvilka man härledt sådana hinder för den rättsenliga och stadgadp Iggskipningen har jag sökt utreda i min sista embetsberättelse; och hvad sorn der blifvit härom, anfördt samt derefter i de underdåniga besvären intaget, bör icke här upprepas.
Jag tilläde i de underdåniga besvären, hurusom följden af dessa rättsgrunders förgätande visade sjg i Hofrättens öfverklagade utslag.
Hade i stället positif lag kunnat åberopas; så syntes mig räsonerandet hafva varit förgäfves, och rättstillståndets värnlöshet då fast heldre mäst erkännas.
Men säkerligen vore det icke mindre med lag, än med förnuftsgrund oförenligt, att en domstol genom definitift utslag i rättegångsmål hvarken dömde, eller förklarade sig obehörig att döma *), Vöre det skäl giltigt, på hvilket Hofrätten ogillat min talan, nemligen att det åtalade beslutet ej blifvit af Akademiekantslersembetet eller af Kongl.
Maj:t ändradt, så blefye deraf den omedelbara följden, att Hofrätten öfver åtalet för detta beslut icke ägde domsrätt.
Och tvertom, ansåg jag det klart, att om domsrätt öfver åtalet Hofrätten tillkom, Hofrätten då borde öfver detta åtal verkligen döma, d. v. s. uttala sin mening om den åtalade, handlingens ostrafflighet eller straffbarhet.
Att deremot frikänna, utan att utlåta sig, huruvida denna åtgärd vore straffbar eller ej, trodde jag icke vara att öfver åtalet döma.
Fpreipålet för Kongl. Maj:ts nådiga pröfning vore således, huruvida Hofrätten, i enlighet med verkliga •*)
Hofrätten har i stället uttryckligen förklarat sig behörig, i anledning af Professor Naumanns invändning.
— 7,9 — innehållet af dess utslag, måtte förklaras icke vara rätter domstol i ett ämne, hvilket efter uttrycklig föreskrift i Akademiska Statuterna tillhörde Hofrätts pröfning, eller ock målet skulle till hufvudsaklig laglig handläggning hos denna domstol i Nåder återförvisas; hvilket jag underdånigst påyrkade.
Nådigt Utslag uppå dessa underdåniga besvär har ännu icke fallit.
Genom fånglistan hade kommit till min kunskap, att en person från den 18 Nov. till den 23 Deci- 1850 varit insatt i Skaraborgs länshäkte, utan att under tiden hafva blifvit till ransakning eller straff befordrad; och hade Konungens Befallningshafvande derstädes härom lemnat det utlåtande, att sedan Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län begärt handräckning, att hos samma person utbekomma böter, eller om tillgång dertill saknades, få honom befordrad till det å ett bifogadt saköreslängdsextrakt utsatta kroppsstraff, denne fånge, i sistberörde ändamål införpassad af vederbörande Länsman, den 18 Nov. till Skaraborgs länshäkte ankommit; men som Konungens Befallningshafvande der i länet förmodat, att det beslut, nämnda extrakt afsåga, varit af Kongl. Hofrätten faststäldt, eller åtminstone understäldt dess pröfning; så hade redan sistberörde dag Kongl.
Hofrättens utslag i målet blifvit från Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län reqvireradt, och, efter erhållen underrättelse, att något dylikt utslag ej kommit sistbemälte Konungens Befallningshafvande tillhanda, hade Advokatfiskalsembetet i Kongl. Göta Hofrätt blifvit anmodadt att utslaget anskaffa, hvaruppå samma embete under den 19 Dec. 1850 svarat, det Redevägs Häradsrätts utslag vid vintertinget 1849, hvarigenom ofvanberörde böter vore fången ådömde, redan lång tid förut varit af Kongl.
Hofrätten, elter skedd underställning, pröfvadt samt med målets återförvisande upphäfvet; att efter det Häradsrätten vid 1850 års Hösteting ånyo afdömt målet och underställt utslaget, Kongl.
Hofrätten för andra gången visat saken åter till Häradsrätten; samt att ransakningshandlingarne icke utmärkte, det fången för detta måls skull borde i häkte hållas; efter emottagande af hvilket svar Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län frigifvit den häktade.
I anledning häraf begärde jag af Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län underrättelse om orsaken dertill att, då af det uti skrifveJsen till Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län insända saköreslängdsextrakt tillfälle varit att inhämta, det fångens brott varit af den beskaffenhet, att underrätts derutinnan gifna utslag skolat Kongl.
Hofrättens pröfning underställas, Konungens Befallningshafvande icke desto mindre för verkställande af Häradsrättens utslag äskat vederbörandes handräckning.
Härå har jag erhållit det svar, att i fråga varande ärende, i likhet med alla andra handräckningsärenden för sakörens indrifvande, vore expedieradt å Landskontoret af den orsak, att dessa ärenden stöde i sammanhang med kontrollen öfver redovisningen för kronomedlen; att således åtgärden vid detta ärende, såsom kameralmål, inskränkt och bordt inskränka sig till den vanliga, nemligen att, såsom en följd af Konungens Befallningshafvandes allmänna åliggande att hafva högsta vården öfver Kronans uppbörd och intrader inom länet, deribland Kronans andel af vitén och böter, öfverlemna samma ärende till Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län, för att få medlen uttagna eller den bötfälide befordrad till förvandlingsstraff, allenast på grund af det utaf Kronofogden insända saköreslängdsutdraget; att någon granskning i öfrigt af nämnde utdrag således hvarken tillkommit Konungens Befallningshafvande eller ens uti frågor af dylik beskaffenhet vore möjlig att åstadkomma, enär, såsom der i länet inträffade, ofta femtio å hundrade dylika handräckningsärenden på en och samma postdag inkomme; att i öfrigt Konungens Befallningshafvande ansåge det icke åligga exsekutor, innan han verkställde ett domsbeslut, att sjelf skaffa sig visshet derom, att samma beslut vunnit laga kraft, emedan ett sådant åliggande dels skulle vara nära nog omöjligt att uppfylla, dels ock skulle strida emot föreskrifter i motsatt syftning lemnade, såsom till exempel hvad böter angår, uti Kongl.
Kammarcollegii Cirkulärbref den 4 October 1746 och den 18 Juni 1779, samt att, enär Konungens Befallningshafvandes befattning med i fråga varande ärende endast bestått och kunnat bestå uti att, på begäran af underexsekutor, lemna handräckning för medlens utbekommande eller redovisande på annat sätt, jag förmodades finna, det ingen anmärkning kunde läggas Konungens Befallningshafvande till last.
Långt ifrån att kunna antaga det häri yttrade begrepp om rätta fördelningen af göromål emellan Landskantsli och Landskontor, enär tvertom Kongl. Brefvet i detta ämne af den 23 April 1752 förordnar, att till Landssekreterarens föredragning höra utsökningsmål och laga kraft vunna domar i civil- och brottmål, har jag således tvertom funnit det böra läggas Konungens Befallningshafvande särskildt till last att genom en sådan ärendets oformliga behandling möjligen hafva föranledt dess anmärkningsvärda utgång.
I hufvudsaken åter hade, efter min tanka, det icke bordt af Konungens Befallningshafvande förbises, att verkställighet af Häradsrättens utslag uti det i fråga varande målet, såsom understäldt Kongl. Hofrättens pröfning, aldrig kunnat äga rum, med mindre utslaget varit af Kongl. Hofrätten faststäldt.
Vore Konungens Befallningshafvande befriad från tillsyn öfver efterlefnad af lagens föreskrift härom; så skulle deraf följt, att Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län saknat fog att begära del af Kongl. Hofrättens utslag i denna sak, och att fången bordt befordras till det, enligt saköreslängden honom ådömda straff, ehuru Häradsrättens utslag, hvarutur saköreslängden vore ett utdrag, redan blifvit af Kongl. Hofrätten till all kraft och verkan undanröjdt.
Och mängden af slika mål, hvaröfver Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län klagade, måste, i stället för att utgöra ett skäl för berörde tillsyns åsidosättande, snarare påkalla den skyndsammaste åtgärd att tillrättavisa en villfarande åsigt, sorn kunde medföra så olagliga följder.
Beträffande slutligen de af Konungens Befallningshafvande åberopade Kongl.
Kammarcollegii Cirkulärbref, så fann jag dem handla, såsom Konungens Befallningshafvande jemväl antydt, endast om det förhållande, att böter kunde uttagas, ehuru Underrätts utslag vore genom besvär dragna under högre
Kätt och på dess pröfning beroende, och således innehålla hvarken någon föreskrift om kroppsstraff^ tillämpning vid bristande tillgång till böter, ej heller om verkställighet af utslag i mål, som vore af underställningsegenskap; hvarföre dessa Cirkulärbref ej vore på förevarande fall tillämpliga.
Jag kunde alltså icke undgå att lägga Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län till last, att hafva vid detta ärendes behandling förbisett en i allmänna lagen uttryckligen gifven föreskrift, samt derigenom vållat, att en person utan laglig anledning blifvit i häkte inmanad och derstädes qvarhållen så lång tid, som ofvan förmäles, eller vid pass fem veckor; hvarföre jag lät inför Kongl. Hofrätten lagligen tilltala vederbörande Landshöfdinge och Landskamererare.
Efter utförande af detta åtal har jag erhållit Kongl. Hofrättens utslag den 14 Maj 1855 af innehåll, att Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län, efter det ett utdrag af Redevägs Häradsrätts saköreslängd i verkställighets afseende till Konungens Befallningshafvande ankommit, men upplysning vunnits, att den sakfällde vore boende inom Skaraborgs län, lagligen icke haft annat åliggande, än att, på sätt som skett, afsända berörda handling till Konungens Befallningshafvande i sistnämnda län, för att om verkställigheten i laga ordning vidare förfoga, samt det lidande, som derefter den sakfällde vederfarits, följaktligen icke kunde läggas Konungens Befallningshafvande i Elfsborgs län till last; hvarföre åtalet ogillades.
Uti underdåniga besvär öfver detta utslag har jag anmärkt, att om det af Hofrätten anförda skäl skulle gälla, och det dessutom vore klart, att Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län i saken ej begått något fel*); följden blefve, att fångens lidande genom 36 dagars olagligt häkte ej kunde läggas någon myndighet till last, hvilket säkerligen icke vore förenligt med den förfördelades lagliga anspråk på upprättelse och skadestånd för sitt lidande.
Nu hade det förekommit mig ostridigt, att den begäran om handräckning till verkställighet af ett utslag, som af Konungens Befallningshafvande i ett län till Konungens Befallningshafvande i ett annat län atlätes, lagligen kunde och borde af den senare betraktas såsom tillkommen ') Klart och ostridigt är, att om samma lära blifvit följd i Skaraborgs, som i Elfsborgs län, den sakfällde då skulle kommit att äfven undergå straffet, ehuru ban var af Hofrätten derifrån befriad. — 81 — efter behörig pröfning, huruvida samma verkställighet borde äga rum; hvaraf följde, att när sådan begäran skedde hos Konungens Befallningshafvande i Skaraborgs län, någon dylik pröfning icke der kunde anses behöflig, samt att alltså den handräckning, hvilken der omedelbarligen ägde rum, ej kunde såsom felaktig anses; och det hade endast varit genom Konungens Befallningshafvandes i Skaraborgs län omtanka, som det slutligen yppats, att utslaget icke vore verkställbar^
På denna grund och med åberopande af den i handlingarna befintliga närmare utredning af förhållandet, har jag i underdånighet fullföljt de påståenden, som i Hofrätten blifvit gjorda.
Maj:ts nådiga Utslag i målet har ännu icke fallit.