Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att hvad i 1844 års åberopade författning stadgas, i afseende å jord eller hus samt fast egendom, således äfven äger tillämplighet i fråga om vattenverk, anser Utskottet vara utom allt tvifvel; och den lagförklaring, som motionären i motsatt syfte påyrkat, vore sålunda en lagförändring, scm stöde i strid med de i vår lagstiftning i öfrigt stadgade grunder och hvilken förändring
Utskottet derföre icke kan tillstyrka.
Den andra af motionären vidrörda fråga, eller huruvida omförmälda förordning jemväl alser lör everldliga tider gjorda upplåtelser af nyttjande-rätt till fast egendom å landet, kan, med afseende å förordningens innehåll, möjligen synas mer tvifvelaktig, ehuruväl författningens öfverskrift talar om all afhandling om nyttjanderätt lill sådan egendom.
Dylika upplåtelser, hvilka betecknas med namnet realservituter, kunna vara af llerehanda slag, hvaribland, förutom de af motionären omförmälda, icke sällan förekomma mänga andra, t. ex. rätt för egare af vattenverk Lag-Ulskoltets Betänkande M 28. att hälla vättnet i en ofvan liggande sjö uppdämdt till viss höjd m. m.
All var lag, i fråga om sältet att betrygga dessa servitu ts- rättigheter, är ofullständig, må medgifvas.
1734 års lagstiftare anvisade derför hufvudsakligen blott eli enda medel, nemligen urminnes häfd, hvarom stadgas i 13 kap. Jorda-balken.
Under tidernas lopp hafva dock real-serviluterna erhållit en större betydelse, än de fordom egde, — och att, i följd deraf, en bestämdare lagstiftning i ämnet kan vara nödig, vill Utskottet icke förneka.
Men Utskottet eger för närvarande icke någon grundlagsenlig anledning att förelägga Rikets Ständer ett fullständigt lagförslag della ämne.
Motionären har endast vidrört frågan om ett visst slag af servituler, belastande ett visst slag al fastigheter, nemligen målnings- och sågningsrätt vid qvarnar och sågverk.
Men att stifta en särskild lag för endast dessa läll, vore olämpligt och förvillande.
Om vattenverk måste nemligen i ifrågavarande hänseende gälla detsamma, som om all annan fast egendom, — och i dessa förhållanden anser sig Utskottet ega lillfyHest görande skäl för sin vördsamma hemställan, alt ifrågavarande motion icke md lill någon lagsliftnings-ålgärd föranleda.
Slockholm den 14 Maj 1860.
Ank. lill Exp.-Utsk. den 22 Maj 1860. kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om dels upphäfvande, dels ock inskränkning af rättigheten all horda jord ä landet.
Dessa motioner äro väckta inom Höglofliga Ridderskapet och Adeln af Herr Dalman, W. samt inom Hedervärda Bonde-Ståndet af Riksdags-fullmäglige Anders Jonsson från Wermland och Paul Andersson från Jemtland.
Samtlige motionärerna äro dock i siria yrkanden från hvarandra skiljaktiga.
Dalman har nemligen föreslagit, »att med ändring af hvad 6 kap.
Jorda-balken innehåller i afseende på dem, som rätt till börd ega, måtte stadgas, att bördemän endast äro säljarnes barn och bröstarfvingar.» Riksdags-fullmägtigen Anders Jonsson åter liar 4 Lag-Utskottets Betänkande JM 28. endast hemställt, att »bördsrätten till jord å landet mätte inskränkas till säljarens föräldrar, syskon och bröstarfvingar i rätt nedstigande led samt att sido-arfvingar mätte uteslutas från densamma.»
Deremot har Riksdags-fullmägtigen Paul Andersson framställt det yrkande, att »alla i nu gällande lag och särskilda författningar gjorda bestämmelser och stadganden om rätt till börd på landet måtte helt och hållet upphöra att vara gällande.n
Såsom stöd för de väckta förslagen hafva samtliga motionärerna åberopat de missbruk, som ega rum af bördsrätten, — i hvilket afseende blifvit anmärkt, att den numera sällan begagnades af annat än egennyttiga beräkningar och såsom ett medel till prejeri, samt att den sålunda verkade demoraliserande och dessutom medförde en osäkerhet i egendoms-besittning, som på jordbruks-näringen utöfvade ett högst skadligt inflytande.
Paul Andersson har derjemte erinrat, att samma skäl, som kunde anföras för bördsrättens bibehållande i afseende å arfvejord, jemväl talade för dess utsträckning till aflingejord, enär ett barn borde till och med högre värdera samt med större tacksamhet emottaga den torfva, som föräldrarna med svett och arbete förvärfvat, än den jord, som dem i arf tillfallit.
Deremot hafva Herr Dalman och Anders Jonsson fästat uppmärksamhet å den inkonseqvens, som skulle uppstått i lagstiftningen derigenom, att ehuru, enligt den af Rikets sednast församlade Ständer beslutade och af Konungen sanktionerade förändring i stadgandena om testamente och gåfva af fast egendom, skilnaden emellan arfvejord och aflingejord i dessa hänseenden bortfallit, en sådan skilnad likväl ännu qvarstode i fråga om börd.
»Då sålunda», säger Herr Dalman, »en hvar, som icke eger barn eller bröst-arfvingar, enligt nu gällande lag har rättighet att, utan klander af sina skyldemän, genom testamente eller gåfva afhända sig all sin egendom, ehvad den är ärfd eller förvärfd, så synes väl deraf ovilkorligen följa, att han jemväl bör hafva frihet att sälja samma egendom, utan att sådant skall kunna blifva föremål för klander af andra skyldemän, än barn och bröst-arfvingar.»
Samtliga dessa motioner hafva blifvit till Lag-Utskottets behandling öfverlem nade; och har Utskottet derjemte erhållit del af den diskussion, som egt rum inom Hedervärda Bonde-Ståndet vid remissen af Paul Anderssons motion.
Det är icke första gången, som förslag i omförmälda syftning utgjort föremål för representationens pröfning.
Mångfaldiga gånger förut väckta, hafva de dock alltid rönt motstånd och förfallit, — ett bevis, huru djupt rotfästad bördsrätten städse varit i det allmänna tänkesättet.
Yäl hvilar icke denna rätt nu mera på samma grund som i fordna tider.
Den var då ett nödvändigt vilkor för den all männa odalrätt, som åter var oskiljaktig från sjelfva samhällsskicket.
Staten var då en förening mera af slägter, än af medborgare, — och jorden ansågs tillhöra slägten: att beröfva den jorden, var att beröfva den dess vigt och betydelse i samhället.
Statsskicket förändrades dock småningom; hvarje spår af den fordna odal— rätten försvann slutligen alldeles, men bördsrätten qvarstod ändock.
Den kärlek Lag~Ulskollets Betänkande M 28.
S för fäders jord, hvaråt odalrätten gifvit styrka och näring, qvarlefde ännu, och pä den grundades den nyare bördsrätten, sådan den infördes i 1734 års lag.
Kunde nu antagas, alt denna kärlek vore hos folket förkolnad, ,borde bördsrätten visserligen icke längre bibehållas; men Utskottet har icke funnit skäl till ett sådant antagande.
Tvertom har Utskottet af redan omförmälda diskussion inom Hedervärda Bonde-Ståndet funnit, hurusom ett betydligt antal representanter af detta Stånd kraftigt uttalat sig emot rubbning af ifrågakomna institution, — och till denna åsigt, uttalad just inom det Stånd, som i representationen företrädesvis måste betraktas såsom representerande jordbruks-näringen, har Utskottet icke kunnat undgå att lyssna.
Det må medgifvas att bördsrätten kan missbrukas, på sätt motionärerna anmärkt; men denna brist eger den gemensam med alla menskliga institutioner.
Det må jemväl medgifvas, att, såsom ock blifvit erinradt, samma skäl, som tala för dess utöfning i fråga om arfvejord, äfven i viss mån kunde gälla för dess utsträckning till aflingejord; men då gällande lagstadgande i detta fall är en inskränkning i bördsrätten, lärer denna inkonseqvens icke böra klandras af dem, som önska hela institutionens upphäfvande.
Vid upptagandet deraf i vår gällande lag var det för öfrigt icke fråga om att utbilda ett rationelt rättsbegrepp: det var en uråldrig, med folkets föreställningssätt sammanväxt, tradition, som man ej ansåg sig kunna bryta, men väl något inskränka.
Och om än bördsrätten nu icke skulle kunna försvaras såsom en nyhet, så är det dock något helt annat, att ur lagen utmönstra en sekelsgammal institution, som ännu synes uppbäras af en känsla och ett föreställningssätt hos folket, som förtjena lagstiftarens synnerliga aktning.
Med bördsrätten i stad var åter ett annat förhållande.
Den slödde sig icke på någon sådan grund som bördsrätten på landet, och den föll derföre, — föll, utan att knappt en enda röst höjdes deremot.
Men, jemte det
Utskottet sålunda anser betänkligt att tillstyrka bifall till Riksdags-fullmägtigen Paul Anderssons framställning, har Utskottet funnit än mindre skäl att förorda de af Herr Dalman och Anders Jonsson väckta förslag.
Ty utom det att dessa icke innebära den ringaste garanti för upphörande af de utaf motionärerna sjelfva anmärkta missbruk vid bördsrättens utöfvande, förekommer jemväl, att dessa förslag icke hvila på någon rationelt riktig princip, — och en sådan borde väl följas, om, med bördsrättens bibehållande, någon förändring i stadgandena derom borde ske.
Det låter sig nemligen icke försvaras, hvarföre t. ex. ett syskonbarn till en säljare af arfvejord skulle presumeras ega mindre kärlek till den sålda jorden än säljarens son, i händelse jorden nyss förut, såsom genom lottning vid arfskifte, tillfallit säljaren efter hans och syskonbarnets gemensamma farfader.
Syskonbarnet stöde tili och med i sådant fall, så att säga, ett led närmare den försålda arfvejorden än säljarens egen sou.
Den sammanställning, som dessa motionärer för öfrigt gjort af ifrågavarande lagstiftning med lagen om gåfva och testamente af fast egendom, är mindre riktig.
Ty, såsom Lag-kommittéen rätte - <» Lag-Utskottets Betänkande M 28. ligen anmärkt, har sammanhanget emellan arfvejords-systemet och bördsrätten varit brutet alltifrån den stund, de ej mera utgingo från den fordna, för dem båda gemensamma, principen, nemligen odalrätten.
Å ena sidan var det billighets— grundsatsen, att man ej fick bortskänka hvad man ej sjelf förvärfvat, men å den andra åter den presumerade kärleken till slägt jord, som dikterade de särskilda lagstiftningarna, — skiljaktiga från hvarandra jemväl i fråga om de till klander berättigade slägtled, äfvensom i afseende å den klander underkastade jorden, dervid i fråga om rätt att tillvinna sig bortgifven jord ingen skilnad gjordes, ifrån hvad stam den än kommit, hvaremot, beträffande börd, det hette och fortfarande heter: »ej må säljarens fädernefränder börda säljarens mödernejord» etc.
Vidkommande Herr Dalmans i öfrigt, såsom ofvanberördt är, gjorda anmärkning om inkonseqvens i dessa delar af lagen, får Utskottet endast erinra, att, enligt 8 § i Kongl Förordningen den 21 December 1837, all jord å landet, som, derest den blifvit såld, varit börd underkastad, äfven må, om den genom gäfva eller testamente bortgifven är, i börd lösas.
Rättigheten att sälja jord är således icke på ringaste sätt mer inskränkt än rättigheten att genom gåfva eller testamente deröfver förfoga.
De af Utskottet sålunda uttalade åsigter föranleda till den vördsamma hemställan, att ifrågavarande motion mätte lemnäs utan afseende.
Reservationer: af Herr Grefve Sparre, E., med hvilken Herr Olivecrona. K., sig förenat: »På de skäl, som blifvit vid Lag-Utskottets under senaste riksmöte i ämnet af gifna Utlåtande M 32 anförda, får jag vördsamt föreslå: att, med ändring af 1 § och 1 morn. 3 § af 6 kapitlet Jorda Balken och upphäfvande af Kongl.
Resolutionen den 15 September 1756, berörda lagrum skola erhålla följande förändrade lydelse: § *•
Iifirdeman äro säljarens barn och bröst-arfvingar, sä länge de till äro: sedan föräldrar, så ock syskon.
Den, som med säljaren d Lag-Utskottets Belänkande M 28. 7 fäderne skyld är, må dock ej börda hans mödernejord, ej eller den, som å möderne skyld är, hans fädernejord; och vare börd ej eller tillåten, der jord säljes till bördeman. § 3 mom. i.
Ar jord lill annan än bördeman såld och tvista män om företräde lill börd deraf; vare den närmare att lösa i börd, som närmare, är alt laga arf, allt efter som i 2 och 3 kapitlen Arfda-Balken sagdt är.» af Herr Friherre Armfelt, M., med hvilken Herr Lagerbjelke, C. O., instämt: »Med min röst har jag icke kunnat biträda Utskottets ifrågavarande hemställan, enär jag hell och hållet delar den i Riksdags-fullmägtigen Paul Anderssons motion uttryckta åsigt att bördsrätten jemväl till arfvejord å landet nu borde upphöra; och anser jag mig, hellre än att försöka i andra ord utveckla grunderna för denna min åsigt, böra anföra de skäl, hvarpå Lag-beredningen stödt sin i denna del från Lag-kommittéens skiljaktiga mening, och hvilka skäl återfinnas i motiverna till 12 kapitlet af Beredningens förslag till Jorda-balk, så lydande: »När bördsrätten 1826 bibehölls och, med åtskilliga inskränkningar, upptogs i 11 kapitlet af Lagförslaget, skedde det derföre, att Lag-kommittéens pluralitet ansåg denna qvarlefva från vårt äldsta samhällsskick, ehuru den ej mera, såsom fordom, egde sitt rotfäste i sjelfva statsförfattningen, utan troddes hemta sin grund från en nyare princip, kärleken till förfäders jord, likväl vara genom denna princip så införlifvad med Svenska jordbrukarens sympathier och så beslägtad med fosterlandskänslan i allmänhet, att lagstiftningen, för att foga sig efter folkets lynne, borde låta den, utan afseende å de allmänt kända och erkända olägenheterna af denna föråldrade institution, ännu längre fortfara.
Redan 1827, då Hof-rätten öfver Skåne och Blekinge afgaf sina anmärkningar vid lagförslaget, hade denna Ofver-rätt gjort den erfarenhet, att bördsrättens utöfning under en sednare tid, om den någon gång haft sitt upphof i kärleken till förfädrens jord, dock oftare härledt sig från den oiidlare bevekelsegrunden af egennyttiga beräkningar; och Beredningen är öfvertygad, att en sådan erfarenhet, i de sällsyntare fall der bördsrätten numera begagnas, blifvit under de sist förflutna tjugu åren besannad af de liesta högre och lägre domstolar i riket.
Det ligger ock i sakens natur, att i samma mån jordbruket framgår och utbildas såsom hufvudnäring för en vexande folkmängd, i samma mån skola dess idkare mer efterfråga hvad jorden för närvarande duger till och hvad högre värde arbetet deråt kan gifva, än af hvilka ättfäder den under en föregången tid varit trampad och bebodd; och man må ej föreställa sig, alt den sanna fosterlandskänslan har ett starkare stöd i forntidens minnen, än i framtidens förhoppningar.
Efter noga öfvervägande häraf, och enär 8 Lag-Utskottets Betänkande M 28. bördsrätten icke, för det syfte af enskild vinning, hvari den nu, då den någon gång kommer i fråga, gemenligen utöfvas, synes förtjena att i lagen qvarstå, med den störande verkan på friheten i aftal, som derifrån är oskiljaktig, har Beredningen ansett sig böra tillstyrka, att denna tvångsrätt till åtkomst af fast egendom må helt och hållet upphöra.» af Herr Thollander: »Det torde knappt finnas någon skiljaktig mening der om, att bördsrätten ej mera har sin grund i vår statsförfattning, sedan denna undergått sådan förändring, att Staten icke, såsom fordom, utgör en förening af slägter, utan en förening af medborgare.
Sedan således bördsrättens ursprungliga grund bortfallit, har man påfunnit såsom skäl för bibehållandet, att denna rättighet skall hvila på eller åtminstone mägtigt främja en af de ädlaste känslor: kärleken till förfädrens jord, till fosterlandet.
Men huru är det tänkbart, att en lag, som alstrar missnöje hos minst lika många som den tillfredsställer, som vållar skada och förlust för flere än den tillskyndar båtnad, som vållar osäkerhet i eganderätten och ofta leder till missvårdande, åtminstone för en tid, af den jord, som omtvistas, och ofta till förstöring af skog, — huru är det tänkbart, att en sådan lag skall väcka eller bidraga till underhållande af fosterlandskärleken?
Bördsrättens utöfning under sednare tider, isynnerhet den sednast förflutna, då priset å fast egendom varit onaturligt uppstegradt, har möjligen någon gång undantagsvis haft sin grund i kärleken till förfäders jord, men oftast, om icke uteslutande, varit föranledd af egennyttiga beräkningar.
Redan år 1827 har cn af Rikets Hof-rätter, uti sitt utlåtande öfver Lag-kommittéens förslag, uttalat detta omdöme såsom af erfarenheten vitsordad t.
Att de sedermera förflutna 30 årens tilldragelser icke gifvit anledning att jäfva, utan tvertom att bekräfta detta omdöme, derom skall säkerligen en hvar, som befattat sig med domarevärf, vara med mig ense.
Till följd häraf har ock bördsrättens helgd mer och mer fallit i allmänna omdömet och jemväl de efter antagandet af 1734 års lag i frågan tillkomna sladganden synas mig otvetydigt förråda afsigt hos lagstiftaren att i möjligaste måtto försvåra anställandet af bördstalan.
Då en lag upphört att vara behöflig med hänsyn till öfriga stats-institutioner, då den icke uppbäres af allmänna omdömet, då den alstrar missnöje, förtrytelse och skada för flere än den tillfredsställer och i de allra flesta fall icke tillitas, utan såsom täckmantel för så låga lidelser som afund och egennytta, då är ock tiden inne att afskaffa denna lag.
På dessa skäl har jag ej kunnat instämma i Utskottets beslut och tillstyrker för min del bifall till Paul Anderssons motion.» af Herr Staaff, med hvilken Herr Kistner sig förenat: »Mot Lag-Utskottets beslut, hvarigenom Utskottet afstyrkt bifall till Riksdags-fullmägtigen Paul Anderssons - Lag-Utskollets Betänkande M 28. ä sons iriin Jerm lands län motion, angående upphälvande af bordsrätten till jord å landet. lår jag anmäla min reservation, emedan numera icke något det ringaste skäl förefinnes för börds—institutionen, som dessutom aldri;; varit stödd på någon verklig rättsgrund, emedan erfarenheten tydligen visat, att bördsrätten nu aldrig gagnas annat än lör tillfredsställande af egennvttiga beräkningar, emedan jordbrukets utveckling i betänklig män motarbetas af den ovisshet i egunderält, som alstras af bördsrätlens tillämpning, emedan, efter hvad jag i strid mot Utskottet vägar tro och påstå, den ifrågavarande lilivaron al eli sådant, af Utskottet antaget, stöd bevisas ingalunda af Bondeståndets diskussion vid motionens remitterande, om eljest ens eb sådan föregående diskussion kan anses medföra någon tillförlitlig kännedom 0111 Ståndets opinion, benna diskussion utvisar nemligen icke ringaste föreställning bos de värde talarne derom, att institutionen vore räti dis. men väl derom att d<jn vore gagnelig, enär enskilda personer genom densamma innehade medel, att i vissa fall tillskynda sig slem vinning och i och med detsamma bereda minskadt anlitande af fattigvården, — grunder, utur hvilka hvarje slags förvärf skulle kunna rättvisas.
För alt ett lolkets föreställningssätt skail kunna åberopas till stöd för lag, så bör detta föreställningssätt uppenbara si>; såsom rättskänsla, rhen icke såsom en tillfredsställelse öfver beredd möjlighet till vinning, eller, med andra ord, det allmänna föreställningssättet bör, lör att rättvisa egenskapen af lagstiltnings-grund, säga att den löreslagna lagen är rättvis och icke endast att den för individen kart vara nyttig.
För min del tillstyrker jag bifall till Paul Anderssons motion och att sålunda bördsrätten jemväl till arfvejord å landet måtte upphöra.» af Riksdags-lulimägtigen Baul Andersson från Jemtland: »Mot Lag-Utskot tets Betänkande, i anledning af väckta motioner om dels upphälvande, dels ock inskränkning af rättigheten att börda jord ä landet, finnér jag mig desto hellre pligtig alt afgifva min reservation, som de af Utskottet anförda skäl icke kunnat bringa mig uågou annan öfvertygelse, än den jag redan förut hyste, då jag såsom motionär i detta ämne yrkade, att all rätt till börd af jord å landet måtte helt och hållet upphöra att vara gallande.
Under statsförfattningens och samhällets fortgående utveckling har den hufvudgrund, hvarpå bördsrätten först bygdes, likasom de skäl, hvilka under en längre tid talade lör dess bibehållande, helt och hållet förfallit.
Sjelfva institutionen är följaktligen långt för detta att anse såsom ahtiqverad. och hvad som en gång fordomdags, under helt andra förhållanden, var en förmän, qvarstår numera Bih. till B.
Prot. 1859 & 1860. 7 Samt. 1 A/d. 13 Häft. 2 Lag-Utskottets Betänkande M 28 •endast såsom en samhällsfiendtlig utvext på vår lagstiftning —-
Utom det att nutidens rättsbegrepp fordra oantastlighet af ett, på god tro förvärfvadt och annans bättre rätt icke förnärmande laga fång, och bördsrätten således, om än aflag tolererad, likväl redan är af den allmänna rättskänslan utdömd, förekomma i öfrigt mot densamma så mångå och vigliga anmärkningar, att dess upphörande månsen riksdag före denna hade bort vara sjelfskrifven sak.
Jag nämner bland dessa anmärkningar särskildt den vid våra domstolar vunna erfarenhet, att bördsrätten i sednare tider aldrig eller åtminstone högst sällan begagnats annorledes än såsom ett p n P ~ medel för egennyttan och vinstbegäret, i sammanhang hvarmed mångfaldiga köp varit åtföljda af vinglerier å säljares och köpares sida, likasom i andra fall af prejerier å bördemannens.
— En annan olägenhet af bördsrättens bibehållande visar sig deri, att då ett börd underkastadt hemman genom köp öfvergått i annan egares hand. har denne, osäker om hemmanets besittning under hela den långa lagfartstiden, icke velat verkställa de odlingar oell öfriga förbättringar, om hvilka han icke visste huruvida han eller någon annan skulle få skörda vinsten.
I betraktande af dessa skäl och på det att de anmärkta missbruken måtte blifva så få som möjligt, föreslog sista riksdags Lag-Utskott en sådan förändring i 6 kap.
Jorda-balken. att inga andra skulle vara bördernän än säljarens barn och brösl-arfvingar, så ock föräldrar och syskon.
Detta förslag, om än icke tillfyllestgörande, innebar dock ett steg framåt; och detta steg, en gång taget, gifver åt Lag-Utskottets åtgörande vid denna riksdag karakteren af ett steg tillbaka.
Vän hvarken af ett stillastående, och ännu mindre af ett tillbakaskridande i åsigter. som angå frågor på hvilkas lyckliga lösning samhällets vidare utveckling och trefnad i väsendtlig mån bero, har jag icke kunnat dela pluralitetens inom Utskottet mening, och jemte det jag til!
Högvördiga Preste-Ståndets särskilda behj"rtande vågar hemställa huruvida icke, ju förr dess hellre, ett sådant lagstadgande må upphäfvas, hvaraf numera endast egennyttan, trätgirigheten och den slemma vinningen laga båtnad, får jag nu såsom reservant förnya det förslag, jag i della ämne motionsvis förut väckt, eller att alla i nu gällande lag och sär skilda författningar gjorda bestämmelser och stadganden om rätt till börd på landet mätte helt och hållet upphöra att nara gällande.» STOCKHOLM, THYCKT HOS J O H. BUCKMAN, H860. Lag-Utskottets Betänkande N:o 29.
I J¥:o 29.
Ank. till Exp.-Utsk. den 12 Juni 1860, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om en lagförklaring af innehåll, att föreskrifne uppbud af fast egendom å landet ovilkorligen skola meddelas å ting, som å råd följa hvarandra.
Hedervärda Bonde-Ståndet har infordrat Lag-Utskottets Utlåtande öfver denna af Riksdags-fullmägtigen Per Tjernlund från Wester-Norrlands län väckta motion, deri motionären anmärkt, hurusom, vid jemförelse af 1 och 2 §§ i 4 kap. JordaBalken, enligt hvilka fast egendom skulle uppbjudas å landet “på tre allmänna häradsting1' och i staden “å tre måndagar, fyra veckor emellan hvart uppbud,“ man ovilkorligen måste komma till den slutsats, att lagstiftarens mening varit, det uppbuden skulle ske vid tre ting å rad och att det alltså icke skulle få bero på köparen alt, sedan första uppbudet erhållits, fördröja vidare lagfart, så länge han behagade.
Förordningen om lagfart och börd af jord på landet den. 13 Juni 1800 hade ock, såsom i inledningen förklarades, till sitt ändamål att, så vidt möjligt var, undanrödja de olägenheter, hvilka den i afseende på fastigheter å landet långa lagfartstiden medförde, och det vore alltså orimligt att tillämpa densamma så, lith. till 11.
Brot. »859 $ 1800, 7 Sami. 1 Afd. 14 Iläft. 2 Lag-Uukottets Betänkande N-.o 29. att andan och meningen i de bestämmelser af 1734 ars lag, hvilka syntes åsyfta en regelbunden till viss tid begränsad lagfart, alldeles uppoffrades, ehuruväl ordalagen i nämnda Förordning, likasom förut lagtexten, ej voro så bestämda, att j« icke tillämpningen af desamma kunnat blifva sådan den i allmänhet vore, och hvilket haft till följd att, i anseende till försummelse att fullfölja lagfart, bördsanspråk kunnat framställas 20 å 30 år efter köpet.
Det ginge icke an att invända, det en köpare finge skylla sig sjelf, om han underläte att bereda sig säkerhet genom att fullända lagfarten; ty med en sådan åsigt hade lagstiftaren ej bort stadga en viss tid inom hvilken första uppbudet skulle tagas.