Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Besvärs- ack Ekon.-Ilsk. Betänkande, i\T:o 36. kunna snart förväntas, samt att ansvaret för åverkan och ohägn synes icke vara nog afskräcka nde; Götheborgs oell Bohus län: att skogshushållningen är ytterligt vanvårdad; att skogarne äro betydligt medtagna, i synnerhet till byggnader vid salteriverk i skärgården och till bränsle vid trankokning och vid ångfarten samt genom afverkning för trädvaru-utförseln, och alt byggnadstimmer och bränsle numera ej finnes, motsvarande länets behof; Hallands län: att skogslillgångarne märkbart förminskats; alt hela slrandbvgden är nästan skoglös och att allmogens skogar vittna om ohejdad förstöring och bristande omtanka för framtiden ; Malmöhus och Christanstads län: att skogarne inom dessa län äro i märkbart aftagande och för närvarande knappt tillräcklige lill bränsle, än mindre till byggnadstimmer för länens behof; att i följd deraf priset å trädvaror är högt tippdrifvet, samt att på flere ställen stenkol mäste arn ändas lill bränsle i stället för ved; Blekinge län: att skogshushållningen i allmänhet vanvårdas; att dock några egare aff större gods börjat införa ett mera rationelt hushållssätt; att i skogstrakterne skogen betydligen medtages genom svedjande, men att någon besparing af skog i sednare åren vunnits genom användande af stenmurar i stället för hägnad af gärdsel, samt, sedan lorfmossar nyligen blifvit upptäckte, genom begagnande af torf lill bränsle; Gefleborgs län: att i länet finnas betydliga skogar, hvilka dock hårdt anlitas, till följd af en stark trädvaruhandel, och att ordnad skogshushållning saknas; Westernorrlands län: att skogarne anlitas utöfver hvad, sorn är förenligt med deras framtida bestånd; att mycken åverkan å krono-skogarne föröfvas; att krono-beljeningen är för låtalig för att kunna åt desamma egna tillräcklig eftersyn, samt att derföre serskild skogs- och jägeri-betjening i länet är af nöden; Jemtlands län: att skötseln af enskildes skogar är i hög grad vanvårdad; att den del af skogen å kronans öfverloppsmarker, som är upplåten till åtskillige sågverk mot stubböreafgift, är betydligt medtagen och i sitt närvarande skick icke med beräkning på framtida bestånd tillåter den ärliga afverkning, som vid upplåtelsen varit beräknad, samt att kronobetjeningen är för fåtalig att kunna utöfva tillsyn öfver kronans skogar, på hvilka derföre betydliga åverkningar ske; Lag- samt Allm.
Besvärs- och Elon.-Utsk. Betänkande, N:o 30. 15 Westerbottens län: att i kustlandet skogen är så inedtagen, att många byar sakna ej allenast byggnadstimmer, utan äfven nödigt bränsle, hvilket förhållande måste till största delen tillskrifvas vanvård och misshushållning; att de längre uppåt landet belägna byar ännu hafva sa tillräcklig skog, att de, med användande af ändamålsenlig hushållning, kunna utan våda för skogens bestånd afyttra skogs-effektei*; att å kronans skogar, hvilka äro upplåtna, dels till nybyggen och dels för stockfångst åt sågverken, betydliga åverkningar ske, samt att krono-betjeningen är för fåtalig att kunna utöfva tilli äcklig tillsyn öfver dessa skogar; Norrbottens län: att de enskildes skogar äro ytterligt medtagna; att å kronans skogar mycken åverkan föröfvas och att derföre, till dessas'skyddande, jägeri-betjening är behöflig.
Uti ofvannämnde underdåniga berättelse har Ofver-direktören vid landtmäteriet förmält, att så stor misshushållning eger rum med skogarne i de noira länen, att desse skogars bestånd derigenom äfventyras; oell har Ofver-direktören i sådant afseende anfört, bland annat, att i norra dejen af Dalarne, i Helsingland och i Jemtland mycken skog förödes genom så kallad barkning eller alskalning af den gulbruna barken å tallträd, hvilken hark torkas och males till mjöl, som användes dels till bröd och dels till utfodring af fäkreatur; att denna barkning, hvartill fällas företrädesvis unga tallträd, är serdeles skogsödande, enär till en fjerding dylikt mjöl fordras 15 till 20, tio till femton alnar höga tallträd; att på några ställen, der folket sysselsätter sig med förfärdigande af laggkärl, dertill fällas de största och vackraste träd, af hvilka dock endast nedersta ändan till en längd af 4, till 6 alnar begagnas, och alt såväl återstoden af dessa träd, som de till barkning fällda, lemnäs att ruttna i skogen och icke användas ens till vedbrand; att, isynnerhet i de trakter, der nybyggen äro anlagda, vidsträckta skogssträckor ödeläggas genom skogseldar; att den unga skogen äfven sköflas för anskaffande af så kallad takved, hvartill användas de vackraste 20 u 30 år gamla oklyfda träd, d< raf tolf stycken åtgå till betäckning af en alns vidd å båda sidor af ett tak; att den något äldre skogen förödes, utom för barkens eller näfverns skull, äfven för beredande af betydliga qvantiteter sparrar lill utskeppning, samt att den mogna skogen öfver höf.van anlitas för fyllande af de inhemska behofven af byggnadsvirke eller en export af den utsträckning, att, för dess beredande, somliga år all tillgänglig arbetskraft sättes i rörelse, men att emedlertid icke något görts för befordrande af skogens återväxt, hvilken i dessa orter erfordrar lång tid. t IG Lag- saint Allm.
Besvärs- och Ekon.-Vt&k. Betänkande, A:o 36.
Utskotten sålunda korteligen anförda upplysningar innehålla liar varit tillräckligt för att hos Utskotten stadga det omdöme, att skogarne på de flesta orter i riket, till följd af misshushållning eller uppenbar vanvård, befinna sig i det medtagna skick, att, om icke kraftiga åtgärder, till förekommande af deras ytterligare förödande, och till införande af ett lämpligare hushållningssätt snart varda vidtagne, det är att befara, att i en icke aflägsen framtid allmän skogsbrist skall inträffa.
Innan Utskotten tillstyrka vidtagande af åtgärder, för att i allmänhet i riket införa ett mera lämpligt och med skogarnes framtida bestånd förenligt hushållningssätt, än sorn nu eger rum, anse Utskotten sig böra taga i betiaktande, huruvida lagstiftningen må ega befogenhet att meddela föreskrifter, hvilka inskränka den enskilde jordegarens dispositionsrätt öfver den å hans egor växande skog.
1 sådant afseende förekommer, att, på sätt Herr Kontraktsprosten Söderberg uti sin motion anmärkt, 1734 års lag uti 10 kap. 8 § Bvggninga-batken innehåller bestämmelse derom, att skattebonde skall nyttja sin enskilda skog så sparsamt, att skogen ej utödes och hemmanet förderfvas; hvarjemte såväl föreskrifter angående sättet för skogens användande, som stadgande om böter för missbruk deri finnas i samma § meddelade.
Genom 2 § i Kongl. Förordningen den 21 Februari 1789 erhöllo väl skattemännen öfver sina skattehemman lika fri dispositionsrätt, som frälsemännen öfver frälsehemman, derifrån endast undantagne de för kronans behof tjenlige eke- och masteträd; men denna fria dispositionsrätt inskränktes dock åter genom Kongl. Förordningarne om skogarne i riket den 10 December 1793 och den 1 Augusti 1805, uti hvilka Förordningar 18:de § innehåller förbud för såväl krono- som frälseskath-hemmansegare att sin rätt till skogens begagnande så missbruka, att fara för hemmanets bestånd och förmåga att skatten utgöra deraf kunde uppkomma.
Betänkande, Åo 36.
\*f tät icke helt och hållet eftergifvit rättigheten att i afseende å desammas förvaltning meddela sådana föreskrifter, som å statens sida kunna pröfvas erforderiige; och då det således dndast skulle vara frälse-jordegare såsom privilegium förunnadt att obehindradt föröda sin skog, tveka Utskotten icke att tillstyrka upphäfvandet af ett för samhället så vådligt privilegium.
Öfver deras skogar, i stället att befordra en mera omsorgsfull skogshushållning, föranledt ett hushållningssätt, som ger anledning att befara skogarnes fullkomliga utödande, staten är befogad att vidtaga sådana åtgärder, som äro nödige för att förhindra nämnde hushållningssätt och de för staten vådliga följder, detsamma kan medföra; ty ehuru eganderätteri i allmänhet antages innefatta oinskränkt rätt för egaren att disponera hvad han eger, måste likväl, enligt Utskottens åsigt, staten, som skyddar den enskildes eganderätt, vara, med afseende å den staten åliggande omsorg om det helas bestånd och det allmänt nyttiga, fullt berättigad och äfven pligtig att för egande1 ättens utöfning stadga sådana vilkor, som förhindra den enskilde att vidtaga sådana åtgärder, som icke äro förenliga med det allmännas väl.
Hiidervisningsanstalter inrättas för spridande af en allmännare kunskap uti samt kännedom om nyttan af en bättre skogshushållning, än äfven genom en ändamålsenligare lagstiftning angående skogarne i riket, få Utskotten vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer, med tillkännagifvande, att de med be kymmer emotse de för samhället vådliga följder, som äro alt befara, derest det bland enskilde nog allmänt rådande bruk att nedhugga deras skogar utan allt afseende å dessas framBia. till II.
Prat. 1850 $ 1851. 7 Sami. 2 Afd. 11 Käft. $ <8 Lag- sanet Allm.
Betänkande, N:o 30. tida återväxt, skulle ohejdadt fortfara, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, all Kongl. Maj:t täcktes låta undersöka, hvilka åtgärder må kunna, dels genom inrättande af undervisningsanstalter och spridande af allmännare kännedom i skogshushållningen, dels och genom en mera ändamålsenlig lagstiftning i ämnet, vidtagas för införande af en lämpligare och för samhället mera tryggande skogshushållning, hvarigenom med de enskildes bibehållande vid rättigheten all nyttja sina skogar, de befarade vådorna af denna rättighets missbrukande kunna afvärjas; och all Kongl.
Maj. t malte uti nådig proposition förslag till stadganden i dessa ämnen lill Rikets näst sammanträdande Ständer öfverlemna.
Reservationer: *f Herr Prosten Arrhenius: “Jag reserverar mig i afseende på det beslut, till hvilket de sammansatta Utsketten i denna vigtiga fråga kommit, så vida, att jag anser, att den föreslagna underdåniga skrifvelsen äfven borde innehålla en Rikets Ständers anhållan derem, att Kongl. Maj:t täcktes, utan att afvakta utgången af den begärda undersökningen, låta vidtaga de åtgärder, som kunna pröfvas nödiga, i afseende på en bättre vård af och bas-. re hushållning med Kronans skogar, i synnerhet boställsskogarne.
En föreskrift i det hänseendet är visserligen gifven i afseende på militieboställenas skogar (i huru vidsträckt mån denna föreskrift kommit till verkställighet, känner jag icke); men angående de eklesiastika boställenas skogar är i detta hänseende ännu ingenting stadgadt.6 *[
H:r Prosten Lagergren, sorn instämt uti H:r Prosten Arrhenii reservation. af Herr Lektor- D. Söderberg: “Jag instämmer så tillvida i Prosten Arrhenii reservation, sorn jag anser, att dg fö)estriftjfr för skogafnes vård vid militieboställen, som förefinna* i Lag- sami Allmänna Besvärs- och Ekon.-Utsk.
Maj:ts förnyade nådiga Militie-Boställs-Ordning af den 23 Januari 1836, mål te, så fort sig göra låter, äfven i nåder blifva anbefallda till efterrättelse för ecklesiastike boställen.’’ af Riksdagsfnllmäktigen Ola Persson från Blekinge län: “Emot det beslut, Utskotten fattat, (år jag härmed reservera mig, såvidt den ifrågavarande undersökningen icke uteslutande har afseende på inrättande af undervisningsanstalter för såväl skogsplantering, som skogarnes ändamålsenliga skötsel och vård.
Men såvida jordegarens rätt att efter eget godtfinnande disponera och använda sina skogar i den minsta mohn förringas eller inskränkes, måste jag på det högsta protestera deremot.
Rubbas nu denna rätt, hvar skall man då finna förtroende till våra lagar?
det Ur således påtagligt, att hvarje inskränkning i denna rättighet är, juridiskt betraktad, orättvis och ingalunda k3ii försvaras.
Viskullo således återföias till det elände, som rådde i förra och till och med i början af detta århundrade.
Vid alla Härads-rätter förvaras nog bittra minnen af denna tid, i såväl protokollerna som saköreslängderna; ja lill och med straffjurnalerne.
Den förespeglade ekonomiska vinsten af tvångslagar i detta fall reducerar sig till förlust.
Traditionen har också åtskilligt att förmäla ifrån den liden, då trädet tillhörd» SO Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekon.-Ulsk.
Betänkande) N:o 36. kronan, ehuru den vextgifvande jorden tillhörde den enskildte mannen; icke derom hur det planterades och vårdades, utan derom, hur den späda plantan uppryckfes och förstördes, utan annat ändamål, än att der icke måtte varda träd af den, till förfång för jordegaren och frestelse till lagbrott hos efterkommande.
Den jord, sorn är bördig nog för frambringande af säd och tjenlig för odling, får naturligtvis ej längre endast bära skog.
Jag anser hvarje jordbrukare böra hafva sin rättighet oqvald att i dessa ämnen förfoga effers itt bästa förstånd.” af Riksdagsfullmäkiigen Ola Månsson från Christianstads län: ’’Jag instämmer i denna reservation till alla delar, och såsom följd deraf föreslår, att den underdåniga skrifvelsen må erhålla följande förändrade lydelse: att Rikets Ständer, som med bekymmer emotse de för samhället vådeliga följderna af skogarnas totala nedhuggning, hos Kongl. Maj:t i underdånighet anhålla, alt Kongl. Maj:t läcktes låta undersöka, hvilka åtgärder etc. och så vidare i enlighet med Utskottens förslag.” af Johan Bergström från Stora Kopparbergs län, Olof Johansson och Josef Bolm från Stockholms län samt Efraim Larsson från Elfsborgs län, hvilka instämt uti Ola 1'erssons reservation. STOCKHOLM. Östluhd &
Beumkg, 1851.
Lag- samt Allm. lie sv.- och Ekon.-Utskollens Betänkande, M 37.
\ M 37.
Betänkande, i anledning af vackt motion, att utländsk man icke må tillåtas alt här i Riket besitta eller bruka fast egendom, eller utöfva annan näring, utan att vara Svensk medborgare, Uti en af Vällofl.
Borgare-Ståndet lill Lag-Utskottet remitterad motion har Herr L.
Billström, jemte det han anmärkt såsom en brist i vår lagstiftning, att den ej innehölle något tydligt och bestämdt stadgande om hvad utländsk man vid inflyttning och bosättning här i landet bör iakttaga, erinrat, att ehuru Kongl. Kungörelsen den 3 Oktober 1829 innehåller, att utländsk undersåte, som icke erhållit Svensk medborgarerätt, icke kan anses berättigad att i riket fast egendom förvärfva och besitta, utan att han dertill undfått Kongl. Maj:ts nådiga tillstånd; i följd hvaraf uppbud och fasta derå för sådan utländsk man icke må beviljas; det likväl förefunnes den ofullständighet i hittills gifna föreskrifter, att ej enahanda allmänna skyldigheter, sorn Svenska medborgare måste vidkännas, jemväl åligga utländingar, hvilka här i Riket bygga och bo, samt ej mindre till person än egendom njuta med de förra lika skydd.
De utländingar, hvilka, utan att vara Svenske medborgare, erhålla tillstånd att härstädes bosätta sig, att förvärfva, besitta eller bruka fastighet, kunde således undandraga sig att för sig eller medhafde tjenare deltaga uti några personliga prestationer, vare sig till Staten eller till den kommun, inom hvilken de vistas, och i vissa fall undgå att för sin egendom erlägga allmänna ptskylder, hvilka under andra förhållanden ovilkorligen skolat dem drabba.
Prot. 1850 & 1851. 7 Sami., 2 Afd., 12 Haft. i 2 Lag- samt Allm Bcsv.- och Ekon.-Ulskoltcns Betänkande, M 37. gar, sora inköpt och sjelfve bruka eller på (lera års arrende innehafva fast egendom i landet.
Utskotten motionärens i berörde afseende gjorda framställning icke böra till någon åtgärd föranleda.
Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Ulskoltens Betänkande, M 58. 3 M 38.
Ank. till Exp.-Utsk d. SI Aug. 1851, kl. 8 e. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om ändring af 10 mom. i Kongl.
Brefvetangående Storskiften m. m. i Stora Kopparbergs
Sedan Kongl. Majit uti ett den 9 Febr. 1802, i fråga om uppbjelpande af landtbruket och landthusbållningen i Dalarne, till Dess Befallningshafvande derstädes aflåtet nådigt
Sig anse den oinskränkta klyfning af jorden, som i Dalarne blifvit öflig, vara bland de största och mest verkande orsakerne till det nästan allmänna trångmål, hvari ortens allmoge sig då befunnit, samt att detta trångmål alltjemnt blefve hi liderligt mot alla kraftigare företag till landets bättre odling, med mindre denna gränslöst utöfvade jordstyckning blefve i så måtto inskränkt och hämmad, att den endast och allenast finge bero af en vederbörligen utrönd och utstakad besutenhet, hvarvid åboernes nödiga bergning borde vara första afsigten, och att i öfrigt hvarje samhällighet eller socken borde genom storskifte emellan jordegarne så fördelas, att de erhöllo sine egor på ett ställe; och Kongl. Majit, som i nåder bestämt besutenheten sålunda, att derå skulle kunna födas i Öfra Dale- laget och Säthers fögderi minst en häst, tre kor, sex getter och två eller tre får, samt i öfrige socknarne en häst, fyra kor, jemte förenämnde antal getter och får, derjemte nådigst tillåtit, att, då varande åboer, som efter besutenheternes utstakning kunde anses ofullsutne, icke emot deras vilja finge rubbas eller vräkas utur deras små jord-delar, utan desse vid skeende förändringar genom dödsfall, giften eller eljest småningom så sammanläggas, att deraf lagliga besittningar med tiden kunde uppkomma; så har genom 10 mom. i Kongl.
Brefvet den 17 Aug. 1804 blifvit stadgadt, bland annat, att, när storskifte blifvit verkstäldt, icke någon får försälja en obesutenhet till annan, än den, som eger jord i samma nummer, och att, i händelse annorlunda sker, delegarne i Hummern ega samma obesutenhet lösa; att såsom följd häraf bör iakttagas, att två eller flere uti en, ehuru obesuten, egares hand en gång sammankomne obesutne hemmansdelar icke få åtskiljas; att lagfart och fasta å sådane mindre jorddelar, som icke innefatta besutenhet, icke eller vidare få ega rum samt alt, om flere genom 4 Lag- samt Allm. Best.- och Ekon.-Utskollens Betänkande, M 30. arf, köp, giftermål eller annan laglig åtkomst tillfälligtvis sammanlagde obesutné delar icke sammansmält till en besutenhet inom en tid af högst tjugu år, räknad från den dag, storskiftet blifvit af landtmätare fulländadt, innehafvare af dylike obesutenheter, som vid storskiftet blifvit föreslagne att blifva en besutenhet, då böra lotta om besittningen af det hela, sedan likväl mätismän förut pröfvat hvad lösen den afträdande skall erhålla; dock att de, som under tiden, genom odlingar och jordförbättringar, af en obesutenbet beredt en full besutenhet, ega njuta denna till godo, äfvensom den besutne, hvilken när söm helst kan visa sig sålunda hafva af den besutenhet tillskapat två eller flere, jemväl eger rättighet att dela den dubbla i två eller flere besutenheter.
Af motionärerne har hufvudsakligen blifvit anfördt: att det väl icke kunde bestridas, att den tillförene i Dalarne öfliga och i de icke storskiftade socknarne till någon del ännu brukliga jordstyckningen motverkat provinsens uppkomst, och att sammandragningen af jordegarnes serskilde possessioner, äfvensom besutenhetsindelningen medfört stor nytta, men att, bland stadgandena uti ifrågavarande afseende förhuden, ej mindre mot försäljning af obesutenhet till annan, än den, som förut eger jord, eller, sedan storskifte blifvit verkstäldt, till annan, än den, som eger jord i samma nummer, än äfven mot meddelande af lagfart och fasta å köp af obesutne delar, betoge obesutenhets-egaren tillfället att genom nödige medels anskaffande uppodla sin mindre jordlott, äfvensom ali säkerhet i besittningen af egendomen.
Förordningen den 30 Juni 1747 innehöll, att hvad som blifvit stadgadt angående hemmansklyfning icke hindrade börds- och andre tvister i deras förra, vanliga, Lag och Förordningar likmätiga, gång; hvarföre, enär uppbud och fasta väl utestängde från börd, men icke hindrade, att en lägenhet, hvarå fasta meddelats, kunde lösas såsom obesutenhet, förbudet emot uppbud och fasta å sådane lägenheter lika litet medverkade till, som detsamma hindrade obesulenheters sammandragning till fulla besutenheter, hvilket ändamål kuude vinnas, äfven utan alt innehafvaren förhindrades att, på sätt honom bäst synes, använda sin egendom.
Uti de delar af riket, der skatt utginge efter hemmansindelning, funnes icke något hinder för erhållande af uppbud å huru litet brutet hemmantal sorn helst, och ehuru innehafvaren kunde förpligtas' att afträda hemmansdelen såsom obesutenhet, hade han likväl genom lagfarten den fördel att kunna, medelst intecknande af egendomen, bereda sig en utväg till anskaffande af medel lill hem - Lag- sami Allm. Bcsv.- och Ekon.-Utskottens Betänkande, M 58. 5 mansdelens uppodlande och utvidgande af sitt inskränkta jordbruk, men denna fördel vore obesulenhetsinnehafvaren i Dalarne betagen, i följd af 12 § i Kongl.
Härtill komme, att, om en inköpt obesutenhet i säljarens hand varit af arfvejords natur, så vore den, så länge obesutenheten fortfor, allt framgent underkastad börd, med skyldighet för innehafvaren att afträda den mot er lagd köpeskilling och godtgörelse för »all den nödiga kostnad,» han å egendomen användt; och, till följd deraf, kunde en ny delegare uti besutenheten inträda, äfven om han icke förut egde del deri, och således i strid mot Storskiftesförfattningens ändamål.
,den lösen, en delegare i samma nummer vill bjuda, eller ock, i strid mot författningen, sålja sin obesutenhet till annan person, hvilket sistnämnde förhållande ofta uppkomme, jemväl till följd af obesutne fastigheters utmätning.
På sålunda uppgifne grunder och enär undanrödjandet af förberörde inskränkning i egande- och nyttjanderätten till fast egendom i Dalarne icke skulle i någon mån rubba der tillvägabra_gte storskiften, utan fastmer påskynda vinnandet af storskiftesförfattningens syfte, derigenom att hvarje egare af obesutenhet mera, än förut, kunde vinnlägga sig om förbättringar derå, hafva motionärerne föreslagit upphäfvande af de i 10 mom. af Kongl. Brefvet den 17 Augusti 1804 förekommande stadgandena derom, dels att ingen får sälja obesutenhet till annan, än den, som eger jord och, sedan storskifte blifvit verkstäldt, till annan än den, som eger jord i samma nummer, och dels af lagfart och fasta u sädane smärre jorddelar, som icke innefatta besutenhet, icke få ega rum; varande i öfrigt hemstäldt, dels af Gezelius, det stadgas måtte, »att den, som, sedan besutenhetsreglering skedd är, köper obesuten hemmansdel i besutenhet, der han eller hans förfäder icke vid besutenhetsregleringen och oafbrutet derefter del egt, är skyldig, att, när annan delegare så yrkar, till honom, som förr del i besutenheten egt, afstå den inköpta obesutenheten mot den lösen, som af mätismän pröfvas skälig;» hvarjemte motionären, till vederbörligt Utskott ölvcrlemnat att föreslå de vidare förändringar, som of motionärens förslag kunde anses böra följa; dels af Lars Olsson, det föreskrift måtte varda meddelad derom, »att, då obesutenhet säljes till icke delegare uti samma hemmansnummer, köpet först bör hembjudas dem, som delegare deruti äro, innan slutlig lagfart kan meddelas, på sätt om frälse-skatte-hemman och frälseränta stadgadt är, utan alt likväl hcmbudet eller lagfarten sedermera hindrar obesutenhets inlösande af den, sonudertill kan vara berättigad.» s Lag- sami Allm. Besv.- och Ekon.-Vlskollens Betänkande, Jt? 58.