Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kungörelsen den 7 Mars 1835, till gäldenärs förnödenhet bör bestås, skall den senare genast lösgifvas och lör samma skuld ej vidare bysättas.
En gäldenär kan, om viss tid ej föreskrifves, under hela sin lifstid förblifva bysatt, och således är det, efter min öfvertygelse, nödvändigt, att bysättningstiden inskränkes till de af mig föreslagne tolf månader.
— Man har sagt mig, att allmänna cre - 14 Lag-Utskottets Betänkande7V\o ll3. diten lider af dylika inskränkningar, som af mig föreslagits — det må vara — men den, som lånar ut penningar eller utI)orgor varor, må se sig före, att länet gifves och varorne utborga s till säkre och välkände personer. 2:o af Herr Grefve Mörner: ”Emot 4:de punkten i Utskottets förslag får jag reservera mig af följande skäl: l:o att medelst stadgandet, det bysättning ej må ega rum för en fordran , sorn blifvit i conen rs bevakad, eller för hvilken gäldenär en gång förut varit bysatt, en, enligt min tanka, obillig skillnad göres emellan en gäldenärs serskilda skulder till förmon för senare tillkomne fordringsägare, oagtadt gäldenären, efter allmänt gällande rättsgrundsatser, mäste anses stå i lika stor ansvarighet för hvarje skuld, som han sig åsamkat, men icke gitta t betala; 2:o att förrberörde stadgande ofta i handel och vandel kan vålla, om ej förluster för fordringsegare, åtminstone trassel oell osäkerhet, emedan, i fall förslaget antagcs, det hädanefter ej blifver tillräckligt att hafva i sin ego gäldenärs ovillkorliga, tili betalning förfallna och oguldna, förskrifning, för att kunna emot honom, i brist af godvillig betalning, göra alla de tvångsmedel gällande, som i lag äro mcdgifna, utan man först mäste göra sig underrättad om alla öden, skuldsedeln kan hafva genomgått, innan den kommit i sisla innehaTvärens hand; 3:o att föreskriften derom, att man skall visa skälig anledning, att gäldenär har gods, som han sticker undan, icke allenast i sig sjelf är högst obestämd, utan äfven innefattar ett åliggande för en fordringsägare, hvilket i de liesia fall blifver overkställbar!; och slutligen 4:o att den tillökning i antalet af edgångar — härstädes redan förut alltför talrika — hvilken skulle blifva en följd af ifrågavarande förslag, synes mig så mycket mera olämplig, som rättigheten att döma till edgång skulle i detta fall ej tillkomma domaren, utan den execiitiva myndigheten.
I stället för föreskriften i 4 de punkten af förslaget, får jag föreslå ett stadgande af det innehåll, att den, som för en fordran, hvilken blifvit i oäldenärs concurs bevakad eller hvarföre gäldenär en nåntj undernatt by <> ^ (1 t> <» »< sättning, sökte by sättning- a gäldenären, skulle vara pligtig till gäldenären utgifva ett förhöjd t underhållsbelopp, beräknadt fördagen, t. ex. till hälften af hvad lili Markegångstaxan bestämdes och att, i fall bysätlning ändå llere gånger påyrkades, betalningen ytterligare skulle höjas, hvarefter den, som för samma skuld setat bysatt i sammanräknade tre år, borde från nämnde skuld vara fri.” 3:o af Ilen* Halling: ”Ifrån Utskottets tanka skiljer jag mig i så måtto, att jag anser både mensklighet och billighet fordra, att en gräns Lag-Utskotlets Betänkande, N.-o 113.
15 1 sättes för borgenärs rätt att beröfva sin gäldenär dess personliga frihet.
För min del finner jag 3;nc år bora vara den längsta tid, någon gäldenär för en oell samma fordran må kunna bållås bysatt, oell tillika att en kortare tid eller ett år bör bestämmas för den händelse, fordringen ej uppgår till 100 R:dr.
Bysättning innefattar i sig sjelf en art af bestraffning.
Både såsom sådan och äfven då den begagnas för att tillfredsställa borgenärs hämnd mot deri, som ej vill eller kan honom förnöja för en leornad försträckning, synes den böra skäligen begränsas.
Likaså har jag ej kunnat dela Utskottets förslag, att den, som för gäld bysatt är, skall på fri fot ställas, då iian afträder sin egendom till borgenärerne, Sällan, os» någonsin, saknar gäldenär rådrum att till undgående af bysättning sin egendom afträda, och han bör ej uppmuntras att dermed dröja, sedan han om sitt obestånd kunnig är.
Det föreslagna stadgandet frugtar jag således skulle i oträngdt mål framkalla en mängd concursmål och åstadkomma alla dermed förenade besvär ock olägenheter utan motsvarande nytta.” 4:o af Herr Hegardt: ”Ehuru jag länge byst den tanka, den önskan, att bysättningstvång^ måtte från vår lagstiftning utgå, mäste jag, för det närvarande, låta denna min tanka vika för de betänkligheter dervid, hvilka förmått
Utskottet att i denna vigtiga fråga meddela förevarande utlåtande.
Förslagen i delta anser jag dock såsom ett tjenlig! öfvergångsrnedel till en framtida ytterligare förändring, till slutligt afskaffande af detta, tili sin upprinnelse — efter min åsigt — rättsvidrig^ sätt att förmå en gäldenär att göra rätt för sig.
Jag finner mig alltså nu föranlåten ali endast i så måtto reservera mig mot Utlåtandet, som jag ej kan instämma i det af Utskottet i dess praemisser yttrade förklarande, att, jemte det Utskottet anser bysättning såsom ett medel att tvinga gäldenär att förnöja sina borgenärer med alla de tillgångar, han eger — ett medel, hvilket äfven jag, under närvarande förhållanden, måste anse såsom ett nödvändigt ondt, — Utskottet tillika betragtar bysättning såsos» ett nödvändigt villkor för befästande af förtroendet enskilde emelian och för befrämjande och bibehållande af allmänna credilen m. m.
— Om ock, såsom redan nämnd t är, by sättning måste såsom ett nödvändigt ondt, ännu bibehållas, kan jag dock ej obetingadt ingå på den sals, att anse denna tvångsåtgärd vara af den vigt för det allmänna, som, efter hvad det af Utskottet förenämnda raisonnement vill synas, skulle den icke ens i en framtid kunna och böra borttagas och surrogeras af andra för ändamålet mera lämplige och rattsenliga lagstadganden, deraf vi, för någon del efter min Öfvertygelse, redan ega tillgång.
Jag hade således önskat, hvad jag ock påyrkat, att, bland moti - 16 Lag-Vlskollcts Betänkandej N.o 114. veu i Ulla Ion det, blifvit uttryckt en sådan mening-, i afseende pa grunden för bysättningstvång^ oell möjligbeten för dess alsi;aflande i en framlid, som den jag här ofvan antydt.” 5:o af Fr. v. Zweigbergk: ”1 2 § böra orden: ”af lagsökningen erhållen del” utbytas mot orden: ”af bysällningsutslaget erhållen del,” ty i annor händelse skulle bysättningstvång^, synnerligen på landet, blifva vida strängare mot borgesman än gäldenär, helst bekant är, att Konungens Befallningshafvande vanligen vid en lagsökning förelägger 14 dagars förklaringstid.
— Om orden ”af lagsökningen erhållen del vore tillämplige i Stockholm, bör den af mig förcslagne redactionsförändringen bestämmas för landet.
— Vid 3 § nödgas jag göra följande anmärkning-:
Antages det, alt bysatt gäldenär bör utsläppas, enär han sin cessionsansökning till Domaren ingifvit och bouppteckningen besvurit, så bör på samma grunder en gäldenär från bysättningshäkte frigifvas, när han till borgenär uppgifver full tillgång, vare sig i lös eller fäst egendom, med rättighet för borgenär att det i sin vård taga eller i vanlig ordning låta försälja.
Man kan ej motsäga den sanning, att bysättning iir stadgad för att förekomma, det en oredlig borgenär ej må undandölja sin egendom, och bör sålunda ingalunda tillämpas mot den redlige, som bade vill och kan betala, ehuru han genom ett eller annat förhållande möjligen för tillfället saknar penningar.
— Förändringen, sådan den nu förekommer, gynnar bedrägeriet och bereder en mängd concurser, då efter min tanka hvad jag föreslagit, bör stärka ercdilen.
Hvad bysättningstiden angar, förenar jag mig med Herr Halling.
Anti. till Exp. Ulsk.
Jen 51 Ang , kl. 1 e. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om ändring af före skrifternc i 0 Caj).
Ilandels-Balken, angående ränta af försträckta penningar eller varor.
I sammanhang med väckt fråga om bysältningstvångels upphörande, hafva Herr af Grabbens, N. TV. och Herr Bobsahm, C. A., uti motioner, som Högloft.
Ridderskapet och Adeln till Lag-Utskottet remitterat, fram - Lag-Utskottets Betänkande> N\o 114. 17 framstiillt det yrkande, att förbudet i 9:de Cap. 6 § Handels-Balken, att taga högre ränta än sex för hundrade om året, matte uppliäfvas, med tillägg utaf Herr af Robsahm, att fem procent borde såsom laga ränta bestämmas, genom hvilket allt motionärerne förmenat, att procenteriet skulle minskas, den allmänna räntefoten nedtvingas, samt en hvar efter sin verkliga förmögenhet taxeras, emedan då skulle ej mindre capitalisterne blifva kände och ej behöfva, såsom nu tillgår, att i peninge-afhandlingar begagna föga samvetsgranne mäklare, som af försträckningstagare låta betala sig vida mera i ränta, än capitalisterne sjelfva fordra och åtnjuta; än ock flere capital komma i omlopp.
Utskottet delar ej dessa motionärers föreställning, att borttagandet ur lagen af en viss gräns, hvaröfver ränta ej må tagas eller förskrifvas, skulle hinda till sänkning af den allmänna räntefoten eller minska anledningarne lill det ockrande, man ofta hörer öfverklagas.
Tvertom förmenar Utskottet, att, då de verkliga eller inhillade behofven af skuldsättning icke destomindre förblefvo desamma som förut, ockraren eller hans synlige syssloman derigenom endast skulle vinna en ökad lätthet att drifva en så beskaffad penningerörelse, enär det hälsosamma, om än någon gång vanmägtiga band, som nu pålägges honom genom farhågan att i concurs- eller i tvistemål, då till ed dömes, nödgas besvärja rigtiglieten af sin fordran så till capital som ränta, i sådant fall skulle upphöra att, i afseende på oskälig ränta, ega någon kraft och verkan.
Utskottet har ej eller kunnat undgå fästa uppmärksamhet dervid, att, då, genom förslagets antagande, den allmänna grunden för räntans beräknande till fem eller sex för hundrade skulle bortfalla, tvister och oenighet sannolikt skulle yppas, i afseende på den förvaltning af andras penningar, som är åt förmyndare, cassa-föreståndare eller enskildes ombudsmän anförtrodd.
Af dessa skäl tillstyrker Utskottet vördsamt, att ifrågavarande motioner ej måtte bifallas.
Reservation af Herr Ekholm: ”Emot Höglofl.
Utskottets beslut att bibehålla lagbuden för viss ränteberäkning, nödgas jag reservera mig af följande skäl.
Med penningar förhåller sig, såsom med andra varor eller bytesmedel; tillgång sänker, men brist förhöjer deras relativa värde.
Allt måste gälla, hvad det kan.
Konstlade medel lill skapande af ett annat förhållande åstadkomma Bih. till R.
Prot. 184.0, 7 Sami, 1 Afd, 30 Haft, 3 18 Lag-Utskottets Betänkande, N\o ll4> endast väsendtliga olägenheter inom det industriela lifvet.
Olägenheterna af en bestämd räntefot hafva i vårt land ibland annat uppenbarat sig sålunda, alt räntan i det hela förblifvit oföränderlig och drygare, än uti flera andra länder, till stor mehn för all industriel förkofran.
Detta onaturliga band på penningerörelsen, alla näringars häfstång, har i sin mon hindrat tillflödet af capital, så att man föredragit att hålla dem stående, ehuru liflighet i handel och näringar ovillkorligen fordrar rörlighet i penninge-circulationen.
Vidare hafva dessa bestämmelser varit vanmägtiga att, livad man åsyftat, hindra det förhatliga ockrandet.
Dagligen ertappar man bedröfliga bevis på tillvaron af denna handtering.
Den till och med frodas i trots af lagens bokstäfver, hvilket bekräftar den erfarenhet, man redan eger, om olämpligheten och skadan af orimliga lagbestämmelser.
En penningeförsträckning är icke annat än ett frivilligt contract, tvänne parter emellan, hvaraf fördelen å ena eller andra sidan beror af tillfälliga omständigheter, hvadan ock friheten att tillgodose eget bästa icke synes mera i detta än andra fall böra inskränkas af den positiva lagen.
Man har ju lemnat friheten oinskränkt att vid utborgning af varor betinga hvad pris man behagar.
Begagnas icke denna utväg dagligen till oskälig vinning på en osäker gäldenär, eller att bedraga den obetänksamma enfalden?
Ja — man saknar icke flerfaldigt exempel derpå, att ocker, oåtkomligt inför lagen, bedrifves sålunda, att t. ex. långifvaren förvandlar låne-aftalet i ett penningeförsträck på framtida leverering af varor, hvilka låntagaren utfäster sig att lemna till så lågt pris, att vinsten härigenom blifver långt större, än om verklig långifning emot hög ränta egt rum.
Man saknar icke eller många exempel derpå, att vid låne-operationer en större del af capitalet på förhand afdrages utan afskrifning pä det reverserade beloppet.
Man skyr likväl hvarken skam eller mened att eröfra den nesliga vinsten.
För min del anser jag, att det allmänna omdömet i alla fall kommer att stämpla den med namnet och skammen af ockrare, hvilken utöfver den vanliga räntefoten begagnar sig af en medinenniskas ögonblickliga förlägenhet lill oskälig vinst eller bedrager den värnlösa enfalden, och härigenom beredcs all erforderlig controll på procenteriet.
Sådana operationer lära i alla fall utöfvas lika hemligt, som förut, och blifva hvarken mer eller mindre åtkomliga inför lagen.
Derföre återstå i min tanke inga giltiga betänkligheter emot att frigöra räntan och låta densamma regleras af dess naturliga bestämmare.
Sedan myntvärdet blifvit stadgadt, är faran i detta afseendet så mycket mindre.
Vi hafva flere andra länders lyckliga erfarenhet att härutinnan åberopa.
Följden skall säkert blifva den, att capitalen icke vidare skola Lag-Utskottets Betänkande.j N',o n5. 19 sky att Itömma i dagen och omlopp; att räntefoten, sedan dessa blifvit framlockade, småningom torde sjunka, derest låntagarne Lafva ansedd credit; att, på det viset, större företag och speculationer skola komma till stånd, hvilket visserligen icke någonsin kommer att ske, så länge manenvist fordrar och gifver 6 för hundradel, och näringsidkaren, äfven den säkraste, esomoftast måste beqväma sig dertill, att igenom mäklares bemedling betala 8 för hundradel.
På grund af dessa skäl hade jag trott, att Lag-Utskottet bordt egna de i ämnet väckte motionerne en gynnsammare uppmärksamhet, och anser att Resp. Lag-Comiténs Förslag i detta afseende (3 Cap. 21 §. sequu.
Handels-Balken) innehåller lämpliga Lagbestämmelser i erforderlige afseenden, hvilket således i min tanke bordt antagas.”
Uti denna reservation hafva Herr Friherre Cederström och J. A. Zetterberg instämt.
Ank. till Exp. Utsk. den 21 Äng., kl. 1 e. ra.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om stadgande af skyldighet för gäldenär att, i brist af annan tillgäng, med arbete aftjena sin skuld.
Ilöglon.
Borgare-Ståndet och Hedervärda Bonde-Ståndet hafva till Lag-Utskottets handläggning öfverlemna! följande i detta ämne väckte motioner: l:o af Herr Friherre Ridderstolpe, Fredrik, som anfört, att, till lindring för dem af arbetsclassen, hvilka blifva bysätta för skulder till mindre belopp, stadgas borde, det gäldenär eger att afbetala den summa, för hvilken han är bysatt, genom arbete, hvarför betalning, beräknad efter markegångspris, skulle utgå på det sätt, att ena hälften tillfölle borgenären och afräknades på skulden, hvaremot den andra hälften skulle tillkomma gäldenären, med skyldighet för honom att lemna Kronan ersättning för ved och husrum vid Länshäktet; 2:o af Herr E. J. Westman, hvilken förmält, att, sedan, i anledning af Kongl. Brefvet den 16
December 1820, Domstolarne upphört döma den, som saknade tillgång till gäldande af sin skuld, att densamma med arbete aftjena, så hade deraf uppkommit den följd, att hjelpsamlieten 20 Lag-Utskottets Betänkandej N'.o 1l5. emot personer utan synbar förmögenhet minskats; hvarföre motionären trodde, att nämnde bruk borde genom lag återställas, med föreskrift för Konungens Befallningshafvande, att dels efter gäldenärens arbetsförmåga, anlag och förut idkade sysselsättning, bestämma det arbete, som borde förrättas, dels tillse, att gäldenären under arbetstiden behandlades med mildhet och rättvisa, dels ock förordna ej mindre om beloppet af den dagspenning, som gäldenären, i förhållande till större eller mindre arbetsförmåga, egde att åtnjuta, än äfven om hvad, som, efter afdrag af underhållskostnaden, skulle på gälden afräknas; 3:o af Anders Andersson från Östergöthland, hvilken likaledes yrkat, att fordringsegare må vara öppet lemnadt att uti arbete begagna den gäldenär, som ej kan göra rätt för sig; dock att arbetet borde lämpas efter gäldenärens bildningsgrad och krafter, samt aldrig fortfara längre än två år; 4:o af Henrik Hansson från Elfsborgs Län; och 5:o af Liars Bengtsson från Malmöhus Län, de der, med afseende å det förhållande, att gäldenärer ofta af vårdslöshet lomme på obestånd, jemväl föreslagit, att arbetsdomar för fordringar mätte få meddelas.
Efter öfvervägande häraf, och, jemte tillkännagifvande, att Domares och Konungens Befallningshafvandes tillförne vidtagna åtgärd alf för fordringar i allmänhet utfärda arbetsdomar, grundat sig icke på uttrycklig lag, utan på ett vedertaget bruk, som genom högstberörde Nådiga Bref blifvit förbjudet, får Utskottet vördsamt anföra:
Ehuru det understundom kunde för både fordringsegare och gäldenär vara nyttigt, att föreskrift funnes om åliggande för den senare att med arbete afbörda skuld, hvartill annan tillgång saknas; skulle dock lika ofta inträffa fall, då gäldenärens ålder, kön eller lefnadsvanor gjorde ett sådant allmänt gällande lagbud i högsta måtto otjenligt eller till och med overkställbart.
Några lagstadganden i detta afseende, hvilka blefvo på alla medhorgare-classer tillämplige, skulle således omöjligen kunna meddelas; och att åt Domare eller Konungens Befallningshafvande öfverlemna att, vid hvarje serskild händelse, bestämma, om och på hvad sätt arbete borde till skulds aftjenande ega rum, vore att tillstädja en pröfning, som ofta blefve godtycklig och orättvis.
Utskottet anser derföre ofvanberorde motioner icke böra bifallas.
Stockholm den 20 Augusti 1840. Lag-Utskottets Betänkande2V:ris 116, 117. 21 N: o 116.
Ani? till Exp. Utsk den 21 Augusti, kl. 1 c. m.
Betänkande, i anledning af väckte motioner om nedsättning i underhållet för bysatt gäldenär.
Uti motioner, som Hedervärda Bonde-Ståndet till Lag-Utskottet remitterat, Lafva Gustaf Bernhard Appelqvist från Blekinge Län samt Lars Bengtsson från Malmöhus Län anfört, att det uti Kongl. Kungörelsen den 7 Mars 1835 bestämda underhåll för hysatte personer vore så högt, att det. tillintetgjorde all verkan af bysättningen ; hvarföre motionärerne yrkat, att detsamma malte nedsättas till det i Kongl.
Förordningen den 1 Fehr. 1810 stadgade belopp.
Utskottet får, i anledning häraf, tillkännagifva, att det underhåll, som bysatt gäldenär, hvilken ej förmår sig sjelf föda, enligt omförmälde Kongl.
Kungörelse, är berättigad åtnjuta, utgör endast hvad Kronan åt fångar i allmänhet består, nemligen 11 mark mjukt bröd och 3 skillingar om dagen, med förhöjning af hälften derutöfver; och då, på sätt Rikets Ständer, uti deras å förra Riksdagen i detta ämne allåtne underdåniga skrifvelse, yttrat, billigt är, att den bysalte, hvilken möjligtvis icke genom något tadelvärd! handlingssätt vållat sin oförmåga att göra borgenärerne rätt, erhåller något bättre villkor, än den, som genom brott förverkat sin frihet; samt underhållet för öfrigt ej är af den betydenhet, att det rimligen synes kunna hos gäldenär föranleda liknöjdhet för bysättningstvångets fortfarande och såmedelst motverka det med samma tvång åsyftade ändamål; hemställer Utskottet vördsamt, att omförmälde motioner mätte lemnäs utan afseende.
Anti. till Exp. Utsi:, d. 25 Aug., lil, t 3 e. n».
Betänkande, i anledning af väckt motion, angående villkorliga Utmätning s-resolutioner.
Uti underdånig skrifvelse den 17 November 1834, androgo Rikets Ständer, hurusom Konungens Befallningshafvande plägade, utan gäldenärs 22 Lag-TJ Iskottets Betänkande, N\o 117. hörande, utfärda villkorliga resolutioner till utmätning för skulder, sorn grundade sig på auctions-inrop och dylikt, saint att dessa resolutioner, hvilka tecknades uppå lagsöknings-inlagan, innehöllo, det Kronobetjent förständigades att, i händelse den uppgifne gäldenären ej bestridde rigtigbeten af krafvet, eller deremot något invände, uttaga beloppet, jemte af Konungens Befallningshafvande bestämd kostnadsersättning, och sökanden detta tillhandahålla; men att, i annat fall, ansökningen communieerades gäldenären, som bade att inom viss förelagd tid deröfver sig förklara; och då'detta, endast i afseende på ringa fordringsanspråk vedertagna bruk, ehuru hittills i lagen ej uttryckligen medgifvet, dock icke syntes hafva oskäl med sig, utan tvertom vore fördelagtigt, så väl för borgenären, genom den ökade skyndsamheten, som äfven för gäldenären, i anseende till minskade utsöknings-umgälder, hvilka eljest, då utslag gåfves, åtminstone ökades med utslags-lösen samt de kostnader, coinmunicationen förorsakat; så ansågo Rikets Ständer sig destomindre hafva orsak alt ogilla omförmälde behandlingssätt, som detsamma hittills, efter hvad erfarenheten visat, högst sällan gifvit anledning till klagan; men för att likväl ytterligare afvärja all sådan, i afseende på ovisshet, huruvida gäldenären verkligen lemnat krafvet utan invändning, föreslogo Rikets Ständer i underdånighet det stadgande: ”att, innan utmätning, jemnlikt af Konungens Befallningshafvande meddelad resolution af ifrågavarande beskaffenhet, må verkställas, det åligger utmätnings-förrättaren att taga skriftligt bevis, det gäldenären emot krafvet icke gör invändning, antingen af gäldenären sjelf, eller, derest han ej är skrifkunnig, eller ej vill beviset meddela, af två ojäfvige män; och att omförmälde behandlingssätt icke i något fall och således ej eller i den händelse, att gäldenär emot krafvet gör invändning och målet förthy kommer att fortgå, på sätt eljest är i allmänhet föreskrifvet, må för gäldenären medföra någon ökad kostnad utöfver den, som skolat uppstå, derest ofvanberörde utmätnings-resolution icke varit gifven.”
Detta lagstadgande blef likväl ej af Kongl. Majit 1 Nåder antaget, på den grund, att detsamma endast kunde blifva en följd af en föregående förändring i 2 Cap. 1 och 2 §§ Utsöknings-Balken, sådane de lyda i Kongl. Förordningen den 29 November 1823, derom något förslag ej blifvit af Rikets Ständer framstäldt; och har, vid denna Riksdag, Herr Hjerta, Lars, uti ett till Högloft.
Ridderskapet och Adeln ingifvet samt derifrån till Lag-Utskottet remitteradt memorial, yrkat, att Rikets Ständer malte å nyo fatta och till Kongl. Maj:t, med begäran 0111 Dess Nådiga Lag-Utskottets Betänkande, N\o 117, 23 stadfästelse, öfverlemna beslut uti ifrågavarande ämne, i likhet med hvad omförmälde underdåniga skrifvelse innehåller.
Utskottet, som tagit denna motion i öfvervägande, får deröfver afgifva följande utlåtande :
Ehuru ifrågavarande behandling af Utsöknings-ärender, på sätt här ofvan är anmärkt, synes medföra väsendtliga fördelar, skulle det likväl, efter Utskottets tanka, icke vara välbetänkt, att genom lag godkänna densamma för andra fordringar, än sådane, som äro ringa och till hvilkas bestyrkande handlingar företes, som äro af mera offentlig beskaffenhet och således ega anspråk på trovärdighet, emedan, då fråga är om fordringar, som uppgå till större belopp eller grunda sig på mera enskilda, ofta invecklade förhållanden, ej mindre gäldenärens än fordringsegarens säkerhet, kräfver iagttagandet af de i lagen föreskrifne försigtighetsmått emot förhastade åtgärder, hvartill den lägre kronobetjeningen, som vanligen begagnas vid utmätningar, skulle kunna göra sig skyldig$ och då till fordringar af förra slaget förnämligast kunna hänföras sådane, som härleda sig från auctions-inrop, hvilka ske offentligen, upptecknas uti dervid förda protocoll och, serdeles å landet, ofta äro så obetydliga, att värdet deraf ej ens motsvarar beloppet af de med en lagsökning förenade kostnader 5 samt uppmärksamhet jemväl bör fästas derpå, att villkorliga utmätnings-resolutioner hitintills vanligen endast varit i afseende på så beskaffade fordringar bruklige; anser Utskottet ett godkännande, å lagens sida, af berörde resolutioner böra till desse fordringar inskränkas 5 äfvensom ett stadgande af dylikt inskränkt omfång ej synes fordra ändring af ofvannämnde lagrum, utan kunna, såsom ett undantag från hvad i dem föreskrifves, erhålla rum i en serskildt Författning.
Utskottet finnér sig alltså böra på det sätt biträda Herr Hjertås framställning, att Utskottet vördsamt hemställer, det Rikets Ständer malte för deras del besluta utfärdandet af en Författning, hvarigenom, såsom ett undantag från Lagens föreskrifter i 2 Cap. 1 och 2 §§ Utsöknings-Balken, stadgas som föijer: