Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag tror dock att man i fråga om denna förmåga af psykologisk analys varit böjd att vara ej så litet orättvis mot de älskvärda re- presentanterna för det täcka könet inom kon- sten och litteraturen.
Man torde måhända komma sanningen närmare, om man, i stället för att förneka befintligheten hos dem af den- na analytiska förmåga, nöjer sig med att er- känna, att den har sina gränser, utom hvilka man ej bör söka den.
Inom dessa gränser finns den däremot så mycket starkare och fi- nare.
Det är med " kvinnorna äfven på detta fält alldeles som med männen, de ha sin be- gränsning, och när man vill föra dem ut öf- ver den, och när man sedan ondgör sig öfver att ej ha lyckats, begår man en orättvisa.
När kvinnorna vare sig i litteraturen eller ELISARETH 12:TE ÅRG.
EN HÄDAN- KONSTNÄRINNA.
D EN ART A F M Å L A R K O N S T som, när den fullt motsvarar de kraf, man kan och bör ställa på densamma, är den högsta, torde utan gensägelse få sägas vara porträttmåleriet.
Det gäller j u där icke blott att träffa det yttre och tillfälliga vid afbildningen af människan, skapelsens krona, att, så att det liknar på samma sätt som en korrekt utförd fotografi måste göra det, återgifva ansiktsdragen, det gäller därjämte och framför allt, om nota bene porträttmålaren skall vara för mer än en skick- lig fotograf, att tränga till det inre af den af- bildades väsen, att träffa och återgifva den karaktär, som afspeglar sig i dragen.
E L - 6 1 4 7.
eller kvinnliga egenskaper, då ha de en slag- ruta, som männen på det området vanligen sakna, och då lyckas de med sitt värf ej blott fullt ut, utan därjämte ofta bättie än hvad i samma uppgift de flesta män skulle göra.
Exempel inom litteraturen på denna kvin- nans förmåga att på ett sannare och konst- närligare sätt än mannen skildra kvinnan är, för att endast nämna ett namn, George Eger- ton.
Inom den bildande konstens gebiet ha vi här i vårt eget land haft ett annat exempel i den allt för tidigt från en redan mer än löftesrik verksamhet bortryckta unga konst- närinna, under hvars namn dödskorset nu ristats.
I förmågan att psykologiskt tolka kvinnan och hennes själsfrände barnet ha vi här i vår nord näppeligen haft någon, som kunnat.
mäta sig med Elisabeth Keyser, särskildt na- turligtvis — det är en vanlig mänsklig be- gränsning — kvinnan och barnet af den krets, hon själf tillhörde, den moderna, förfinade, af bildning både i inre och yttre afseende präg- lade kvinnan och barnet inom den värld, där barnen äro väluppfostrade och, om än litet bortkelade, så dock i sina maner korrekta och i sitt yttre näpna och eleganta, alldeles som de dockor de ha till lekkamrater.
Det vore inom parentes sagdt ett misstag att på grund af det nu sagda kalla dem för själlösa, barn som själf va intet annat äro än just dockor.
De kunna, dessa fina prydliga barn, liksom de kvinnor, till hvilka de, om de tillhöra vårt släktes bättre hälft, utbildas, ha själ och karaktär, lika väl de som de mera vildvuxna: skillnaden är endast, att karaktären hos dem har en annan måhända mindre pittoresk typ än hos de andra.
Karaktären behöfver emel- lertid alldeles icke saknas, därför att den icke yttrar sig i ett mer eller mindre regellöst bizarreri.
Dessa två, den bildade damen af värld och de eleganta barnen ur samhällets lyckligt lottade klasser, dem har Elisabeth Keyser i sina porträtt fattat och skildrat på ett sätt som verkligen beredt henne en plats icke en- dast- bland målarkonstens fotografer, utan bland konstnärerna inom den svåra och kräf- vande konstart, som var hennes.
Hon hade också i sin egen personlighet och uppfostran samt den milieu, i hvilken hon växt upp, alla förutsättningar för att lyc- kas härmed.
Barn af ett hem, där bildning rådde och andlig och yttre förfining trifdes hand i hand, hade hon därtill lyckan att redan tidigt komma under handledning af förträff- liga lärare i det fack hon valt, men äfven att få den uppfostran och utbildning i öfrigt, den » dannelse » m e d ett ord — för att an-
— vända ett betecknande danskt uttryck, för hvilket vi icke ha något lika godt motsva- rande svenskt — som utmärker en verklig dam.
och icke hvad jag är.
Du ser, jag vida farit, af dräkten, som jag bär.
Den blekts i ökensanden, den fläckats ned af blod, den tvagits ren vid stranden af Jordans helga flod.
Den strålat i palatsen, med gyllne kedjor prydd, den har på Den skylt en världsstads fasor af hunger, brott o c h skam, men också ur dess trasor steg stundom hjälten J det knackade på min dörr — - jag såg i nästa minuten, hvad aldrig jag sett förr.
En gubbe, böjd af åren, med blicken nästan skum, vid handen ledde våren in i mitt arbetsrum.
Jag tog ett steg tillbaka och sporde, hvem han var.
Han sågs sitt hufvud skaka, knappt hörbart kom hans svar: fram.
Spörj icke gubbens yrke, så konstigt sammansatt.
Men henne här du dyrke — och nu farväl — — — godnatt! » - Jag hörde klockor sjunga med psalmens vigda röst — min blick föll på den unga med rosor vid sitt bröst.
Hon var så vän att skåda, så ljus var hennes blick, ur hennes händer båda jag tvänne rosor fick.
En var så svart som sorgen, den andra var så röd, som när ur himmelsborgen går morgonsol i glöd.
När döden efter endast en kort sjukdom bortryckte den ej mer än 47-åriga konstnärin- .ian, stod hon i begrepp att åter företaga en resa till Petersburg för att fortsätta sin under fjolåret så lyckligt började verksamhet där.
För visso skulle hon, om hon fått fullborda denna plan, till de lagrar, hon i den ryska hufvud- staden skurit, ha kommit att lägga ytterligare andra o c h än mer, än hon under sin förra vistelse medhann, där gjort vår svenska konst hedrad och skattad.
AG SATT i tankar sluten, afrättsplatsen till svepning blifvit sydd.
Jämte det porträtt af sin mor, som hon fullbordade i Paris under sina studieår för Bonnat och för hvilket hon vid världsutställ- ning 1889 erhöll medalj, samt en bild af prin- sessan Eugenie af Oldenburg torde de utgöra hennes förnämsta arbeten.
Dock inskränker sig antalet af de goda konstverk, som hon, särskildt sedan hon 1889, efter en mer än tioårig studievistelse i Paris, återkommit till fäderneslandet, producerat, för visso icke till några få.
Det är en lång och lysande rad bilder hon utfört, framför allt kvinno- och barnporträtt, men dock äfven några herrpor- trätt, som äfven de vunnit rättvist erkännan- de, om man också får medgifva, att de ej i fråga o m inträngande i och förmåga att återge karaktären stå på jämnhöjd med kvinnopor- trätten.
N Y Å R S D R Ö M.
— » Spörj icke, hvem jag varit, Däraf kom ej blott hennes lätthet att framställa damer af värld med riktig uppfatt- ning af det för dem egendomliga, utan ock den ledighet o c h förmåga att röra sig i deras krets, hvilken gjorde henne till en gärna sedd gäst, där hon under umgänget hade bättre tillfälle att studera sina modeller och lära känna det för deras personlighet karaktäristi- ska än en artist kan få, som endast mottager och utför en beställning och icke träffar sin modell annat än under sittningarna.
Man märker ock dessa hennes konsts bästa egen- skaper framför allt i porträtt af de medlem- mar dels af vår svenska aristokrati, af hvilka vi meddela en afbildning, det med den mest delikata pensel målade och af finaste uppfatt- ning präglade porträttet af friherrinnan Ellen Gyllenstierna, född Stjernstedt, på Krapperup, dels på de bilder från Eysslands förnäma värld, med hvilka hon under det sista året var sysselsatt.
Ett prof på dem är det lilla porträtt af den unga prinsessan af Leuchten- burg, som våra läsarinnor äfven finna som en illustration till denna artikel.
RING.
2 Jag darrande dem förde till mina läppar då — i blåa rymden hörde jag nyårsklockan slå.
KONVENANS.
M ED » K O N V E N A N S » betecknas j u i dag- ligt tal de former i fråga o m skick och belefvenhet i umgängestonen, som bland oss ci- viliserade människor småningom utbildats till praxis.
Former, sedvanor och bruk, hvaribland många visserligen kunna förefalla ytliga och småaktiga samt förestafvade blott af flärden, men hvaraf det stora flertalet dock torde vara dikterade af klokhet, takt och fin känsla.
Bland unga liberaler har det så godt som i alla tider hört till jargonen att ondgöra sig öfver konvenansen samt en » bornerad hvar- dagsmorals småsinta skrankor ».
Och så låter det naturligtvis äfven i våra dagar, ehuru den » bohémerörelse », som väckts till lif af senare årtiondes starkt sensualistiska o c h individualis- tiska strömningar dock med nästan enastående hastighet nedbrutit den ena efter den andra af en äldre tids åsikter och skrankor, och detta utan att några nya konventionella former ersatt de gamla.
Upplösningen af äldre tiders före- ställningar är verkligen så genomgripande, att man m e d Ejnar i » Brand » vore färdig att utropa: » Slukk ikke Stikken, skj0nt den oser, for Lygten viser Vejens Spor; stryg ikke Sprogets gamle Gloser, f0r du hav skapt de nye Ord. » T y i fråga o m det passande, såväl som i fråga o m så mycket annat, hafva vi behof af någon norm, hvilken vi kunna följa.
Att upp- föra sig så, som ingifvelse och känsla bjuda, och icke efter några uppställda regler, låter visserligen godt och väl; men, efter hvad man i alla tider kunnat iakttaga, tyckes det dock städse hafva funnits en hel del godt folk, hvars känsla på ett betänkligt sätt missvisat.
Och jag vet ej, o m man med något fog skulle våga påstå, att känslan, denna inre kompass, i våra dagar visar säkrare än fordomdags.
Kanske snarare en falsk individualism å dennas vismål åstadkommit en rätt betänklig deviation.
T y det förefaller ofta, som o m detta, » att upp- föra sig så, som natur och känsla bjuda och icke efter några pedantiskt uppställda mer och mindre bornerade regler » — såsom det enligt den moderna fraseologien heter — af många anses liktydigt med att allt hvad nyck och egensinne ingifva är passande.
Behofvet af en bestämd norm att gå efter kommer också i alla tider att efter brytnings- perioder, liknande t. ex. våra egna dagars bohémerörelse, skapa en ny konvenans, och om vi än kunna hoppas, att denna må utvecklas i en allt mera hofsam och frisinnad riktning, så kommer den n o g städse att upptaga och åter upptaga många gamla goda föreställningar och seder, som väl för en tid kunna komma i misskredit och kallas petiga och föråldrade, men som i själfva verket aldrig skola blifva föråldrade.
Lika visst skall det antagligen i alla tider finnas personer, som af en eller annan bevekelsegrund skaka i det konventionella galler- verket.
Och måhända gör sig ett slags kultu- rens offerväsen kännbart äfven på det kon- ventionella området, men i de allra flesta fall torde det dock vara en synnerlig beskedlig martyrdom, som drabbar dess offer.
Konvenansens seder och bruk inrymma nog mycken ytlighet och mycket snobberi och läm- na därigenom åtskilliga svaga punkter för an- grepp, löje och satir.
Det förefaller blott obe- gripligt, att dessa angrepp så gärna blifva af starkt demonstrativ eller rent af bitter karaktär.
Den ifver att sätta sig öfver konvenansens lagar, den möda mången gör sig för att trotsa » fördomar » o c h undvika att iakttaga en » tom etikett », men framför allt den harm, som riktas mot vår beskedliga konvenans, synes röja en viss inskränkthet eller åtminstone en stor brist på godmodighet och historisk blick.
T y det är dock i allmänhet ej ur tomma intet be- greppen om det passande uppkommit.
Och när en konventionell uppfattning blir föråldrad, så faller den bort — o m det ock måste tillstås, att det sällan sker med iltågsfart.
Och om än » det passandes » föreskrifter ofta iakttagas blott för skenets skull, så hvad mer?
Skenets uppehållande kan lägga en rätt hälso- sam kapson på hänsynslösheten eller råheten; och underkastelsen under en, låt vara blott fingerad, hänsyn innebär dock ett slags hyll- ningsgärd åt det tillbörliga.
De flesta af konvenansen uppställda lagar sakna icke sitt stora berättigande — om än bemängda af öfverdrifter.
Och att döma af det myckna själf svald, de otaliga sedliga förlöpningar och oregelbnndenheter, som möta oss, om vi blicka oss omkring, synas de konventionella skrankorna i våra dagar så lätt öf verhoppade, att man vore färdig att beklaga att de blifvit så låga.
T y det är sorgligt, men sant, att människonaturen ofta är sådan, att där icke en sedlig känsla hos individen utgör ett till- räckligt skydd för denne, där skulle det dock — särskildt i fråga om u n g d o m — ganska ofta
— kunnat hända, att en sträng norm för d et pas sande eller en utpräglad allmän mening skulle understödt moralens bud eller rent af skyddat det mot kränkning.
Det finnes något, som heter lagbunden frihet; en inskränkning, som i en ofullkomlig värld, där friheten, så väl som många andra goda och välsignade ting, lätt missbrukas och urartar till själfsvåld och öfvergrepp, visar sig mycket välgörande för det allmänna bästa, o m den än lägger vissa band på individen.
Och för den mänskliga sammanlefnaden är det till stor fromma, när denna lagbundna frihet finner tillämpning i det enskilda såväl som i det offentliga, i det lilla, som i det stora.
Och, om än en medfödd värdighet och en naturlig takt aldrig kunna ersättas genom former, så är och förblir dock » konvenansen » till stor fördel, nytta och behag vid umgänget män- niskor emellan.
» VANDRAREN ».
E EN FANTASI.
N Ä N D L Ö S, öde slätt, hvaröfver himlen spände sitt stjärnströdda hvalf och snön bredde sitt mjuka täcke.
Endast tystnad, omät- lig tystnad rådde där.
Öfver denna slätt k o m i den snöklara natten en ensam vandrare gående med snabba, men ljudlösa steg på en obanad, knappast skönjbar stig.
Han kom ifrån mörkret långt bortifrån, och hans väg ledde åter ut i det ogenomträng- liga dunklet vid synranden.
Det var en gam- mal man med en något lutande gestalt.
Midt på slätten stod ett gammalt vindvridet pilträd, det enda som kunde skönjas så långt ögat nådde.
Där stannade han, och i det han stödde ryggen mot dess stam, vände han det starkt fårade ansiktet uppåt mot de tallösa tindrande världarna däruppe.
Och tallösa som de voro ock hans tankar.
Det var hela det förflutna, som i nattens stillhet kom stormande in på honom.
Han lefde lifvet o m igen, ända från gossårens sorg- fria dagar och ungdomens rika, förhoppnings- fulla tid till mandomen, med dess oaflåtliga allvarliga kamp, dess oupphörliga herkuliska ansatser och lika talrika felsteg, missräkningar och mörka stunder — och så återigen nya ansträngningar och nya motgångar i oafbruten kretsgång Här och där en ljusglimt, en skenbar framgång, och dock — på det hela — hvad hade han hunnit m e d?
hvad hade han väl nu i behåll?
Med en missmodig suck och ett halfhögt utrop, som gaf eko i tystnaden, affärdade han såsom värdelöst hela sitt föregående.
att få börja på nytt! » » H v a d så? » k o m en allvarlig röst ur det aflagsnaste dunklet.
» H v a d?
Ä c k, jag skulle då lefva ett bättre lif.
Med riktad erfarenhet, med full känne- dom o m de väntande svårigheterna skulle jag från första början taga en kraftigare ansats.
Jag skulle icke drömma bort ungdomsåren, jag skulle sätta skuldran till genast från det rätta hållet och stämma emot af alla lifskrafter på en enda gifven punkt — och så skulle jag väl lyckas. » » Hvad så? » sporde rösten ur dunklet.
» Hvad!
Om jag kunde blicka tillbaka på ett harmoniskt lifslopp m e d framgång på framgång i stället för på en bana af grusade förhoppningar, felslagna beräkningar och van- mäktig begränsning — • då vore j u min sträf- van ej förgäfves, då skulle jag j u äga lyckan! » » Hvad så? » ljöd åter den hemlighetsfulla rösten.
» Hvem spörjer!
— Ä g d e jag lyckan, så vore 3 — IDUN - jag j u vid målet, min längtans mål!
Mitt hela lif har jag satt in på att jaå fullkomligheten, men det ville icke lyckas.
För att nå den, skulle jag vilja börja på nytt, icke en men många gånger — • — — allt ville jag gifva för att få börja på nytt. » » Det vare dig beviljadt! » sade m e d högtid- ligt allvar samma röst ur dunklet.
» D u skall få börja på nytt.
Tro dock icke, att du når målet på en gång!
Därför skall du ock få börja på nytt i hundra — i tusen år — o m och om igen, till dess du kommer och tigger som om en nåd: låt mig nu få dö — låt mig nu få hvila. » I samma stund ljusnade natten och i stället för den gamle mannen stod ett litet barn och blickade mot soluppgången med leende läppar ...
Hvarje år står samme gamle man i vinter- natten på samma öde plats och spejar ut i rymden.
Då spörjer rösten åter: » Har det gått dig bättre n u?
» » Nej, » svarar mannen fast.
» Har du fått n o g?
» » Nej, låt mig försöka än en gång! » » Det vare dig beviljadt! » lyder svaret.
Då går ett stjärnskott genom rymden, och åter står det leende barnet där, belyst af morgonrodnaden.
Årtusen efter årtusen upprepas detta, men det förefaller, som blefve mannens anlete mer och mer förgrämdt, hans tal mindre käckt.
Och barnets leende blir gradvis blekare, min- dre hoppfullt, ja, understundom synes en tår glänsa i dess öga — — — Men omsider kommer en natt, då den gamle, bräckligare än någonsin, infinner sig på mötes- platsen, mödosamt stödd mot sin staf.
Och på Eöstens sedvanliga fråga: » Har du lyckats än? » kommer hans svar som en halfkväfd snyftning: » Nej ... » » Har du nu fått n o g?
» » Ja » — — det lyder som ett ångestrop, och den gamle mannens skälfvande gestalt sjunker tillsammans — » låt mig nu få hvila — hvila!
» » Rätt så, » svarade Rösten, » du har hunnit målet, o T i d!
— icke insett, att din lycka i all din fruktlösa sträfvan just varit, att du aldrig upphörde att åtrå det ouppnådda, att du alltjämt hade kraft och m o d att börja på nytt?
Och nu — se här, lyckan håller jag i min hand.
Kom! » I ett nu rullas mörkrets täckelse samman, och i den intensiva klarhet, som omstrålar honom, förintas den gamle.
I den stunden brytas alla bojor, sprängas alla band, utjäm- nas allt — och jord och himmel mötas ST.
VALET.
SKISS F Ö R IDUN A F MARK Tyngre hvilade Agnetas händer på tangen- terna och enstaka toner ljödo, utan samman- hang.
Men hon aktade ej därpå, flyttade blott händerna ned i skötet, medan det veka, drömmande leendet blef fastare, men också mer sorgset.
» Så, » tänkte hon, » äro de lyckliga stun- derna de, som ingen kontur äga, de som stått upp ur en skymnings tystnad likt doft af en enda blomma.
Kunde blott allt i lifvet vara lika enkelt, vackert. » Hon lyfte händerna upp, som till b ö n; hon hade hvita händer med mjuka, stillsamma rörelser.
Men hon sänkte dem strax igen och böjde hufvudet, som om det hon tänkt på med ens blifvit för stort och för tungt att kunna bäras.
Uttrycket öfver hennes drag vardt varmare och ömmare, längtansfullt.
På de öfversta diskanttangenterna, som gifva de spröda, lätt bristande tonerna, hade hon lagt ett bref.
H o n tog det nu, när solen sjönk och rummet blef skummare, och vid det sista af dagern från fönstret läste hon om det.
När hon tog i de tunna papperen, var det likt en smekning, och medan hennes blick sökte orden därpå, höll hon dem i sina händer, såsom man håller i dens hand, som man har kär.
Så läste hon.
» Hur söt var du icke i går, Agneta, där du satt bredvid mig, så vek, så lugn.
Jag fruktar, att jag tråkade ut dig först m e d mitt myckna tal o m mig själf, men medan jag talade, tyckte jag mig dock känna smekningen af din vänlighet och af din förståelse emot mig; du lät mig lägga ord till ord, och din blick hvilade allvarlig, undrande, så g o d dock, i min.
Det gjorde mig godt; jag var sjuk — hvar?
A h, sjukare än du kan förstå, lilla barn, sjuk i själen, sjuk i hjärtat, sliten ut — inte vet du hvad det vill säga.
» Hur lycklig måste icke den vara, som ännu ej gifvit sig själf, sin själ, sina tankar till en hvar, öfverallt, i hopp att få igen någon- ting, slösande där intet gafs tillbaka och fatti- gare sedan, dubbelt fattig med besvikenhets bitterhet i hjärtat. '
Förstår du hvad det är att icke kunna finna lycka i lifvet annat än i gåfvan af sin kärlek, och att alltid, alltid söka l y c k a n?
Jag älskar hundrade och jag vill älska dem alla, enhvär för sig, förblifva dem alla trogen.
Är det möjligt, är det omöjligt?
Agneta, barn lilla, förlåter du mig att jag skrifver detta?
Medvetandet om din vänskap ligger som en sval, hvit hand — din svala, hvita hand — på min värkande panna.
Jag skulle vilja älska en, en enda, dig — och jag tviflar.
Jag kunde blifva lycklig.
men så djupt olycklig ock.
Och jag är rädd.
Jag är aldrig den- samme, jag är olika i dag och i morgon, hur skall jag våga tro på en enda kärlek?
När jag var yngre trodde jag — men jag bedrog mig, alltför ofta.
Agneta, lilla barn, det är orätt att jag skrifver så till dig.
Jag ber dig själf, att du skall lägga undan mitt bref och glömma det — och mig.
Nej, inte mig, tänk vänligt på mig, men icke mera.
Agneta, icke mer, det blefve blott till sorg för ditt hjärta.
M I D T FÖR FÖNSTRET stod flygeln, upp- slagen.
Aftonsolens purpur bröt in i en bred stråle mellan gardinens bleka veck, för- gyllde rummet, förgyllde tangenterna, på hvilka Agnetas hvita händer ännu hvilade ..
Hon satt lutad framåt, såg bländad in i glansen, som fyllde hennes blick, drömde in i den; det var som om den tagit hennes tankar, förgyllt dem och värmt dem i purpur, så att ej en af dem fick förblifva grå eller ängslig eller fick söka bort från detta enda, som nu tog allt — solens röda härlighet.
Christian. » * Det hördes steg i rummet utanför, och " Agneta lät brefvet falla ner i knäet, ehuru dess stäm- ning dröjde kvar i hennes tankar, sörjande.
Den, som kom in, bar ett fång hvita syre- ner.
Han var en ung man med blå ögon, som lyste af skratt och ett godt leende öfver dragen.
Han lutade sig öfver flygeln och räckte Agneta blommorna med en blyg, varm rörelse, medan hans blick sökte hennes.
» Tack, Erik, » sade hon.
» Hvar har du fun- nit d e m?
— 4 — osammansatt, lyckligt.
Han tänkte icke på att jämföra henne med någonting annat eller på att likna sin känsla vid en annan känsla i världen.
Hel som hans egen unga natur var kärleken hel inom honom, hel som kärle- kens önskan att vinna hennes tillbaka.
Lyck- ligt syntes honom lif- vet, en enda väg i sol- ljus, en g o d väg, enkel att hitta — det var in- genting mera och det var dock allt.
Och plötsligt fylldes hans ögon af tårar i glädjen öfver, att hon blott fanns till, och att han var när henne nu.
» Gråter du, Erik? » » Nej, nej, Agneta.
Tänker du inte ibland » — han sökte efter ord, förlägen med ens — » tänker du inte, att dagen ibland är fol- kort för allt godt som finns? » H o n såg undrande på honom, ej van att han talade sådana ord.
Och med ens såg hon, som aldrig förut, hur god hans blick var, hur FRIHERRINNAN ELLEN GYLLENSTIKRNA, KODD STJERNSTEDT.
EFTER ETT PORTRÄTT T OLJA AF ELISARETH KEYSER.
enkelt varm, hur är- ligt hel, lik ett löfte, » Det är min hemlighet, » svarade han stolt.
som hon visste, att han skulle kunna hålla Hans röst var glad och klar.
» Det är de lifvet igenom, lik en trygghet att söka upp första syrenerna för i år, och dem ville j a g du och förlita sig till.
Och hon tänkte på Christians bref.
skulle ha.
Inte sant, de äro vackra? » Erik lutade sig fram.
» Så vackra, vackra.
» Hon böjde hufvu- » Agneta, » bad han, hviskande - hon såg det och dolde ansiktet i den doftande rike nu ej mer än hans blick, skymningen ' hade domen.
Han betraktade henne tigande, följde kommit och rummet låg i dunkel, utom plat- med blicken linierna i hennes gestalt, dröjde sen vid fönstret, där hon satt.
» Agneta, » sade vid hårets smeksamt mjuka skiftningar, guld- han lågt, » vill du.
säg mig.
jag har så bruna i dagern.
Ingen liknade henne, det länge tänkt fråga dig.
hvar dag har jag grep honom med ens som ofta förut, starkt, velat, har aldrig tänkt på annat den sista tiden här, på annat än d i g.
Vill du bli min hustru, Agneta? » hon lågt, ödmjukt: » Förlåt mig, Erik, jag kan det inte.
Jag skall säga dig hvarför, men inte nu.
I morgon. » » Säg mig blott, » bad han med en röst, som ljöd liksom bortifrån, » säg mig, om du håller af en annan. » » Ja, » svarade hon.
^ När han gått, stod hon ännu kvar vid fönstret och såg ut öfver den mörknande slätten.
Hen- nes blick var sorgsen som i aning och vetskap om tung sorg och ensamma dagar; men innerst i själen var dock jubel, en hög, stilla glädje öfver att ha valt lifvets starkaste lycka, lyckan att gifvä lifvet själft, genom sorgerna och trots dem, i striden för kärlekens stora fullhet.
Hon tänkte på brefvets o r d: » Jag skulle vilja älska en enda, dig — och jag tvinar.
Jag kunde blifva så lycklig.
men så olyck- lig ock.