Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det väcker vår största uppmärksamhet, att antalet af studerande år efter år vexer vid alla landets läroverk, men att prestbristen vexer i samma proportion.
Många kunna väl orsakerna vara till denna olägenhet för kyrkan, men jag vill här framlägga blott en ibland dem, som flera gånger tillförene blifvit uttalad på detta rum.
När den unge mannen afslutat sin kurs vid akademien och inträder på andra tjenstemannabanor, är lian ansedd såsom man, och samhället hyser för honom det förtroende, att det öfverlemnar åt honom sjelf, att med sitt lif' och sin verksamhet, inför sina förmäns ögon, ådagalägga sin bildning och skicklighet, för att deri finna grunden för sin befordran.
Väljer samma unge man prestvägen, så måste han med alla andra försakelser underkasta sig den, som för det fria sinnet kännes tyngst, att icke vara ansedd såsom man, att genast vid inträdet på embetsvågen mötas af sina förmäns misstroende för tillförlitligheten af den bildning till prest, som han vid akademien fått, och hvarom hans betyg om kunskaper, praktiska skicklighet och uppförande vittna.
Han måste underkasta sig en Konsistorii revidering af hans hjerna, sedan denna kanske blott 8 dagar förut blifvit tillräckligt pressad i den akademiska examen.
Tilläfventyrs helt unga Lektorer måste kontrollera ärligheten i gamla professorers vitsord om den sökanden.
Tore det härmed slut med skärselden så vore det för den unge presten drägligt.
Men långt derifrån, det är blott en början.
Han måste fortfarande stå under den obe - 136 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 10. vekliga lexans lag, såsom en skolgosse.
Han blir ej myndig förklarad, för att kunna blifva befordrad, förr än ban ännu en gång, sedan han inför skolpojkarne disputerat med sina lärde förmän öfver några thescr, låtit sin bjerna åter revideras i fråga om påfve- och kättarelängderna m. m.
Det har funnits en tid, då allt detta var nödvändigt.
Det var den tid då Konsistorierna inexaminerade prestämnen, som togos direkt från gymnasium, utan att ens hafva sett en akademi.
Det var då nödvändigt att låta desse grofhuggare stå under lexans fortfarande lag, för att i någon mån upprätthålla den relativa lärdomen.
Men lefva väl vi. ännu under samma tidsförhållanden ?
Hvad som förr kunnat vara behöfligt i mycket, väcker nu vår förvåning, vårt löje eller vår medömkan, om det står qvar i uppenbar strid med hvad som utvecklat sig i tiden.
Det väcker således nu den tänkande mannens medömkan, att den vid akademien bildade presten, som kanske genast får sig anförtrodt. att på eget ansvar förvalta pastorsembetet, förmenas att absolvera den examen, som har skenet af att göra honom kompetent till den förvaltningen, endast derföre att han ej är nog gammal, så att han ej nog hunnit inse och känna det förödmjukande i att sätta sig åter på skolbänken i den lärda stiftsstaden.
Det väcker den tänkande mannens förargelse, blandad med löje, att den prest, som kanske i 20 år med största heder förestått det största pastorat, ej är värdig att få söka förslag till det minsta pastorat, utan såvida han ånyo låter sig examineras af dem, som tilläfventyrs varit hans disciplar, och som, hvad skötandet af ett pastorat angår, måhända ännu behöfde vara det.
Det väcker den tänkande mannens förvåning, att sådant är möjligt i en tid, som med heder kreerar Biskopar, utan att ens akademisk dimissions-examen af dem blifvit affordrad.
Det ser ju således ut, som vore detta examensväsende till, icke för att förmena det s. k. “lägre" presterskapet att sköta det s. k. “högre" presterskapets tjenster, utan för att utestänga en stor del ibland de förre från täflan om kyrkans bättre brödstycken, såsom ock ofta skett; ty mången intelligent prest stadnade på sin komministratur för det motbjudande i att underkasta sig den s. k. pastoralexamen med disputationskäbblet inför skolpojkarne.
Och kan väl någon tro, att detta ok på den tjenstgörande prestens hals är utan allt inflytande på vår tids ungdom, vid valet af lefnadsbana?
Hvar finnes något liknande på någon annan väg?
Och likväl vill väl ingen på allvar påstå, att bildning och skicklighet gått mera framåt inom Presterskapet, än inom andra tjenstemannaklasser 1
Må man derföre hysa för presten det förtroende, som man hyser för andra tjenstemän, att han, efter en gång vid Akademien aflagd embetsexamen, må, utan hinder af en föreliggande oafslutad lexa, få öfverlemna sig åt fritt studium af bibelord, vetenskap, natur, konst m. m., att han med sitt lif och sin embetsverksamhet, med eller utan andra specimina, som han fritt må få aflägga vid Akademien eller i stiftsstaden, genom skrifters utgifvande eller annat offentligt framträdande under förmännens ögon, må kunna pröfvas värdig till befordran i det kall, åt hvilket han invigt sitt hela lif.
Må man göra allt för prestbildningen vid Akademien, må man skärpa fordringarne så mycket som låter sig göra; men må man möta den unge mannen, då han anmäler sig till inträde i prestembetet, utan misstroende till ärligheten af de examensbetyg, som han från theologiska fakulteten medför, och må han med den akademiska examen, som omfattar både det teoretiska och det praktiska elementet i hans bildning, vara befriad från allt vidare examens-feån^r, åt honom Motioner i Preste-Ståndet 1862.
No 11. 137 sjelf fritt medgifvet att aflägga hvilka nya lärdomsprof han än behagar.
Finnes för den tjenstgörande prestens högre studier ingen annan eggelse, än den att bli räknad bland de lärde, för att derpå grunda hoppet om en snar befordran till indrägtig plats, då har åtminstone kyrkan föga gagn af en sådan lärdom; ty lärdomen i allmänhet ådrager sig i våra dagar aktning endast i den mån den för innehafvaren är ett medel för välsignelserikare verksamhet.
Yår tid är kapitalets tid; men man inser nu mera än förr, att det andliga så väl som det materiella kapitalet, såsom dödt, är utan värde för mensklighcten.
På dessa grunder får jag vördsamt föreslå att prestens såväl theoretiska som praktiska embetsexamen må anses afslutad med examen inför akademiska fakulteten; att prestexamen och pastoralexamen med dithörande disputationsspecimen inför Konsistorium må såsom obligatorisk afskaffas; men att det må stå tjenstgörande prest och andra, som räkna prestår, fritt att inför akademisk fakultet eller Stifts-konsistorium aflägga de lärdomsprof, som de kunna önska, och deröfver erhålla betyg, utan att vara bundne vid andra än af dem sjelfve uppgifne vetenskapsämnen, samt att Rikets Ständer må i underdånig skrifvelse hos Kongl. Maj:t anhålla om utfärdande af nådig Författning härom.
Af Doktor J. B.
Om ändring af 2 och 6 §§ i nu gäl lande Bevillnings-förordning, m. m.
Hvarje fri Svensk man bör skatta till både kommunen och Kronan, — embetsmannen ej mindre än privatmannen, och prestmannen väl mer, än någon annan.
Men sättet är dock icke enahanda, fastän gemenligen blott det för verkligt skattebidrag anses, som med prestationer in natura utgöres eller löses med penningetributer.
Sådant är ock för Staten högeligen af nöden, enär dessförutan, andra allmänna behof oberäknade, icke heller de embets- och tjenstemän kunde aflönas, som för både allmän samhällsordning och enskild familjefrid äro behöflige.
Men äfven den verksamhet, som för sådant ändamål Statens tjenare åligger, och de arbeten och mödor, dem de låtit sig i det allmännas tjenst underkastas — äfven sådant borde väl få gälla såsom skattemannabidrag för allmänt väl, fast det icke utgår i form af penningemedel.
För allmänt väl verkar väl äfven den enskilde Bih. till B.
Prot. 1862 f 1863. 11 Sami. 2 Åfd. 18 138 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 11. medborgsmannen, der han arbetar i verkstaden eller i handelsboden eller på åkern.
Men för honom kommer dock arbetet för eget och familjens sjelfbestånd i främsta rummet, ochj Staten först i det andra; och sjelf herre inom den enskilda verkningskretsen, ordnar han både arbetets tider och hvilans och vederqvickelsens fristunder, såsom det honom sjelf bäst behagar.
Deremot — “tjensten går framför allt“ — det är den offentlige mannens lösen, och med åsidosättande af det enskilda lifvets bestyr och stundom äfven af familjelifvets pligter, har han att egna åt arbete och tjenst dagens bästa arbetstimmar, om han ej mången gång äfven vid nattlampan öfver arbetsbordet måste neka sig sömnens hvila.
Och en sådan, hela året igenom fortfarande, verksamhet för hvad mera är än den enskildes, för hela samhällets sjelfbestånd, kunde väl, äfven den, böra få beräknas bland statsmedel såsom en tillgång, en skärf af ej mindre värde, än å uppbördsdagen privatmannens skattepenning, hvilken ock merändels icke öfverstiger kostnaden för en enda middags- eller qvällsbjudning, den han stundom i hemmet anställer för sina enskilda vänner.
Ur sådan synpunkt skulle Statens tjenare, och så äfven Kyrkans, icke behöfva erlägga annan skattebevillning, än den verksamhet och flit, hvarmed de i det allmännas tjenst offra lif och krafter under allehanda mödor och försakelser; och Staten, som derför lönar dem, skulle då ej heller behöfva taga med den ena handen igen, hvad den gifver med den andra.
Men att dock yrka något sådant, vore väl fåfäng möda i en tid, som, utan sinne och måttstock för annan storhet, än penningens, snart nog ingen skilnad vill märka mellan arbetaren i rådskammaren och arbetaren i verkstaden, eller — emellan arbetaren vid domarebordet och arbetaren vid källardisken ingen skilnad, så vida ej den förre är förmögnare och skattar mera, än den sednare.
Likaledes vet icke, eller förstår icke heller den nya Bevillnings-förordningen någon skilnad emellan arbetsinkomsten af en mjöl- eller sågqvarn och arbetsinkomsten af vetenskapsmannens verksamhet inom den offentliga lärosalen.
Der skäres i Förordningens 6 § öfver en kamm arbetsinkomsten af ett bränvinsbränneri och arbetsinkomsten af allmän tjenstebefattning.
Men likväl, utan att stöta en sådan i hela Bevillnings-förordningen såsom grundsats rådande konfusionstheori för mycket för hufvudet, bör väl ändå åtminstone någon skilnad göras eller få föreslås emellan bruttobeloppet af tjenstemannens lön på stat, och nettobeloppet af privatmannens arbetsvinst för egen räkning.
Affärsmannen eller industri-idkaren uppgifver dock icke såsom beskattningsföremål sjelfva förlagskapitalet, det han för bedrifvandet af sin rörelse behöfver, utan endast den arbetsinkomst eller vinst, han dermed åt sig inbringar.
Men tjenstemannens lön är just endast det förlagskapital, han för skötandet af sin tjenst behöfver, och någon penningvinst har han deraf ej att påräkna.
Också upptager visst den förre icke såsom arbetsinkomst hvad som vid rörelsens bedrifvande, medelst f rak tumgäl der, betjeningslöner m. m., derifrån afgått, utan skattar blott för den verkliga behållningen, sådan den af hans enskilda lefnadskostnad kan beräknas.
Och så borde väl äfven vid tjenstemannalönens taxering ej hela bruttobeloppet upptagas, utan derifrån afråknas, ej blott hvad till biträdens aflöning åtgår, utan äfyen allt hvad af lönen kan anses för tjenstemannens egen person vara i och för tjenstens bestridande behöfligt, så att äfven han blefve blott taxerad för den återstod af lönen, den han, efter afdrag af alla i och för tjenstens bestridande oundgängliga utgifter, kunde anses hafva i behåll, att för hans enskilda högre eller lägre lefnadskostnad användas — såsom ej heller den enskilde husbonden afräknar å tjenarens lön något af hvad denne i klädslitningsarfvode och dylikt har sig Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 71. 139 i lönekontrakt betingadt.
Men blefve alltså från summan eller bruttobeloppet af lönen allt sådant från bevillning fritaget, som af lönen i ock för tjenstens bestridande kunde beräknas åtgå, så torde väl med säkerhet kunna antagas, att efter det bos oss på hvarje tjenste- och lönegrad nog vidhållna jemnförhållandet emellan tjcnstelön och tjenstekostnad, i allmänhet minst hälften af hvad allmän tjenstelön, som helst medtages i och för tjenstens bestridande, och att således allra högst halfva boloppet återstår för bestridande af löntagarens enskilda lefnadskostnad, samt att alltså lönebeloppen endast till hälften af deras bruttosummor borde till bevillning beräknas, helst ock desamma mer än någonsin någon privatinkomst kunna så noggrannt kontrolleras.
Dock än tydligare framstår behofvet af en sådan bevillnings-uppskattningens nedsättning för löntagaren, om man betänker den förutsättning, hvarifrån den i Bevillnings-förordningen stadgade taxeringen utgår och de följder, hvartill sådant leder.
Då nemligen en tjensteman, med exempelvis 3000 R:dr i lön, derföre efter en procent taxeras till 30 R:dr i bevillning, så skattar han lika mycket, som vore han en kapitalist med 60,000 R:dr i utlånta sjelfegande medel (då nemligen 60,000 med 5 procent gifva 3000 i ränta); och om embetsmannen har 6000 R:dr i lön med 60 R:dr i bevillning, så skattar han såsom en kapitalist med 120,000 R:dr i utlånta egna penningar.
Eller om löntagaren jemnföres med egaren af jordbruksfastighet, så skattar han för 3000 R:dr i lön och 30 i bevillning såsom vore han egare af en jordfastighet med 100,000 R:dr uppskattnings värde (hvaraf nemligen 3 procent gifva 3000 i ränta), och om han har 6000 i lön med 60 R:drs bevillning, skattar han såsom egare af en jordfastighet med 200,000 R:drs uppskattningsvärde.
Men hvilken skilnad likväl emellan å ena sidan kapitalistens och fastighetsegarens ponninge- och jordräntor, som äro dagligen vexande rena behållningar, och å den andra tjenstemännens löner, som ej annat äro, än dagligen i och för tjenstgöringen bortsmältande tärpenningar!
Och hvilken obillighet och orättvisa, att mäta med samma måttstock och lika beskatta så inkommensurabla inkomster!
Då kapitalisten med nämnda 30 eller 60 R:dr i bevillning skattar för 60- eller 120-tusen R:drs kapital, eller fastighetsegaren med enahanda bevillning skattar för 100- eller 200-tusen R:drs fastighetsvärde, så skatta de icke blott för deraf till 3000 eller 600O R:dr beräknade penninge- eller jordräntor, utan derföre att de verkligen ega de kapitaler och fastigheter, deraf räntorna såsom rena behållningar uppbäras.
Men när tjenstemannen för sin lön å lika belopp, som berörda räntor, erlägger i bevillning lika mycket, som berörde egare, såsom vore ock han egare och i hans hand den lön, han uppbär, hans inflytande ränta å ett deremot svarande honom tillhörigt kapital, så skattar han så mycket icke derföre, att sä verkligen är, utan tvärtom oaktadt så icke är, eller oaktadt förhållandet just är det motsatta.
Den rätte kapitalisten eller egaren är här Staten.
Eller Staten är den husbonde, i hvars tjenst embetsmannen uppbär af densamme sin lön: men huru obilligt, att tjenaren skulle med afdrag å sin förtjenta lön skatta till husbonden för hans kapital eller fastigheter, såsom vöre dessa tjenarens, och icke husbondens!
Och samma anmärkning kan nu ock tillämpas med afseende på tjenstemän, som äro innehafvare af åt dem på lön anslagna boställen.
Den nya Bevillningsförordningen i dess 2 § sätter boställsinnehafvaren i samma kategori med innehafvaren af ett kronohemman, som besittes med åborätt.
I följd deraf uppskattas nu boställen till fastighetsvärden efter samma måttstock, som vore de enskild mans sjelfegande hemman, och tjenstemannen, han må nu tillhöra civil-, militieeller ecklesiastik-staten, åsättes ett deremot svarande bevillningsbelopp, att af 140 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 71. honom till Staten eller den husbonde erläggas, i hvars tjenst han dock såsom tjenstelön fått sig, icke sjelfva boställsfastigheten, utan endast årsrevenyen deraf medelst fullmagt tillförsäkrad.
Efter beloppet af sådan årsreveny hafva ock tillförene prestborden, i bevillningsväg, endast upptagits till ett relativt ganska lågt taxeringsvärde, helst ock desamma för öfrigt äro från all kronoskatt frisagda.
Och man måste väl, äfven hvad andra boställen beträffar, en gång inse nödvändigheten af, att icke för bostället låta upptaxera innehafvaren såsom vore han äfven dess egare, så vida icke alla boställsinnehafvare skola för sådan boställsbevillning förlora äfven en stor del af den öfriga lönen, då väl hädanefter på Bevillnings-artikeln kommer att läggas den största skattetyngden.
Men nödvändigheten af berörda bevillningsnedsättning för tjenstemannakorpsen bör väl än klarare inses, om man nu också betänker följderna i kommunalt hänseende af stats-bevillningens berörda obilliga förhöjning.
Då nemligen inom hvarje socken för alla dem, som der icke hafva jordfastighet, stats-bevillningen väl alltid måste läggas till grund för deras såväl utskylder, som rösträtt i kommunen, och för stats-bevillningens evalvering eller förmedling till hemmantal i allmänhet må antagas, att för hvarje tiotal ören i stats-bevillning kommer att påföras i kommunens röstlängd en fyrk eller hundradels mantal, så måste, enligt den nya kommunal författningen, om ej ändring mellankommer, hvarje tjensteman med 3000
R:dr i lön och 30 i bevillning, lå sig påräknade 300 fyrkar, och sålunda komma att i kommunalutskylder erlägga lika belopp, som vöre han i kommunen egare af 3 hola mantal jordfastighet, eller, med 60 fkdrs bevillning, egare af 6 hela mantal, eller att, då på hvarje mantal i det hela kan beräknas 4 besutna bönder, skatta i förra fallet lika med 12 sådana, och i sednare tallet lika med 24 — ett förhållande, som blefve än svårare, om han tillika är boställsinnehafvare, och väl svårast, om han är innehafvare af prestbord, enär han i thy fall, eftersom prestborden i nästan hvarje socken till hemmantal äro de relativt högst uppskattade, mångenstädes får på sin lott, att i kommunalutskylder ensam bekosta ända till fjerdelen, om ej någorstädes äfven närmare hälften emot hvad på hela socknen bolöper sig.
Och orimligheten deraf blir ej mindre dermed, att han också emot hela socknen blir ensam lika mycket gällande i rösträtt.
Äfven i sistnämnda afseende, och på ofvan anförda grunder, dristar jag föreslå i gällande Bevillning s-för or åning af den 17
Maj 1861 den förändring, att l:o), i dess 6 §, beträffande inkomst af arbete, lönebevillning för alla allmänna tjenstebefattniugar icke må beräknas efter lönebeloppen i deras helhet, utan på sin höjd efter hälften deraf, enär minst hälften måste beräknas åtgå i och för tjenstens bestridande; och att 2:o), i samma Förordnings 2 §, beträffande fastighets-bevillning, ingen embets- eller tjensteman må för innehafvande boställe till bevillning taxeras efter boställets möjliga uppskattningsvärde såsom vore det ett säljbart privathemman, utan endast efter hvad innehafvaren i löneförmån (med 1 procents bevillning) kan påräknas hafva deraf i ren behållning.
Men då sålunda äfven boställsbehållningen vore jemte nettobehållningen af den öfriga lönen i hvarje tjenstemans hela Stats-bevillning inberäknad, så bör nu deraf äfven följa, hvad jag äfvenledes dristar föreslå, att 3:o), med ändring eller upphäfvande af hvad i thy fall, rörande löntagare, som hafva boställen, finnes föreskrifvet i 58 § af gällande nådiga Förordning om kommunal-styrelse på landet, i allmänhet stadgas Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 72. 141 måtte, att alla embets- ocb tjenstemän, utan särskild fyrksättning för deras boställens hemmantal, endast böra få sig fyrk talen tillräknade efter hvars och ens Stats-bevillning, alldenstund boställsbehållningen är deri inberäknad.
Stockholm den 26 November 1862. ,/.
Runsten. Xio Af Doktor IV.
Om årlig pension åt framlidne Landshöfdingen G.
Montgomerys enka och ojörsörjda barn.
Hos Rikets Höglofl.
Ständer bar det städse varit en lika vacker, som värdig och uppmuntrande plägsed ej allenast att belöna synnerligen förtjente män under deras lifstid, utan äfven sträcka sin skyddande omvårdnad till deras efterlefvande enkor och barn.
Hvarje riksmöte lemnar flere bevis på detta ädla och betryggande hägn.
Sedan Ständernas sednaste sammanvaro har, jemte många, en i flere afseendeu förtjent och utmärkt man, f. d. Landshöfdingen öfver Westerbottens län, Kommendören af Kongl.
Nordstjerne-Orden m. m.
Gustaf Montgomery lemnat detta jordiska.
Hvad han under sin lefnad varit och verkat, torde för de fleste vara väl bekant och står dessutom för alla, som derom vilja hafva en närmare kännedom, att läsa i Biografiskt lexikon öfver namnkunniga Svenske män.
Här må endast såsom ett utmärkande drag på haus ovanliga förmåga och lika ovanliga lefnadsbana nämnas, att han från trumslagare småningom steg upp ända till Öfverste-värdigheten, samt att han slutligen såsom Landshöfding öfver Westerbottens län nitiskt och oafbrutet verkade, till dess han, vid uppnådde 66 år, sökte och vann befrielse från den innehafvande, magtpåliggande förtroendeposten.
Bland hans många litterära produkter intager hans i tvänue delar utgifna Historia öfver sista Finska kriget ett förtjenstfull rum.
Hans Röst från fjellen ådalägger dernäst hans upphöjda åsigter, hans ljusa framtidsblick.
Många af de förbättringar, som han der yrkat, hafva dels längesedan gått, dels äro de nära att gå i fullbordan.
Sjelf icke mer bland de dödlige har han bland dem efterlemnat enka med sex barn, af hvilka 4 eller rättare 5 äro oförsörjda; ty den äldsta dottren är ej längesedan vorden en värnlös enka.
Genom sparsamhet och ett vist beräknadt lefnadssätt behöll han sig ständigt i ekonomiskt oberoende och samlade till och med förmögenhet, såsom bifogade 14*2 Motioner i Preste-Ståndet 1862.
N:o 73. transsumt af bouppteckningen utvisar.
Men fördelad mellan enka och barn blir dock den befintliga tillgången alltför knapp till deras försörjning; och fördristar jag mig fördenskull att hos Rikets Höglofl.
Ständer för Landshöfding Montgomery^ enka och barn begära, en årlig pension af 1000 R:dr Riksmynt.
N. Nordlander.
Nio 79.
Af Doktor N.
Om en ärlig pension ät framlidne Postinspektoren i Umea A. F.
Tinnerholms enka.
Efter anmodan tager jag mig friheten att fästa Rikets Höglofl.
Ständers synnerliga uppmärksamhet på följande särdeles ömma och behjertansvärda förhållande:
Postinspektoreu i Umeå Axel Fabian Tinnerholm hade i 42 år varit i Statens jemna och oafbrutna tjenst, då han, träffad af slag, nedlades på sjuksängen och efter någon tids lidande afsomnade den 4 April 1861.
Vid mannens frånfälle hade hans efterlemnade enka, Johanna Brigitta Tinnerholm, född Edlund, redan i tretton långa år, likaledes af slag, varit och fortfar ännu att vara bunden vid plågobädden, samt såsom sådan ett ständigt föremål för andras skötsel och omvårdnad.
Enligt bifogade utdrag ur bouppteckningen var boets behållning 331 R:dr 97 öre.
Mig synes, att enkan efter en man, som såsom Tinnerholm grånat i Statens tjenst, icke bör på ålderdomen och då all arbetsförmåga är henne betagen, lemnäs hjelplös åt nöden och eländet; och vågar jag alltså föreslå, att en årlig pension af 300 R:dr Riksmynt måtte af Rikets Höglofl.
Ständer åt nyssnämnda enka varda beviljad.
Handlingar, som bestyrka ofvan intagne uppgifter biläggas härhos; och anhåller jag att denna motion måtte till Höglofl.
Stats-Utskottet remitteras.
Stockholm den 26 November 1862. N. Nordlander.
N:o 74. 143 H:0 *4.
Om ytterligare låneunderstöd af allmänna medel till fullbordande af brobyggnaden öfver Umeå eif.
Vid utförandet af brobyggnaden öfver Umeå eif, till hvilket företag Rikets Höglofliga Ständer vid sista riksdagen beviljade dels lån och dels anslag, har, såsom ofta tillförene, inträffat, att kostnadsförslaget, ehuru af en mycket sakkunnig person uppgjord t, befunnits otillräckligt samt att till arbetets fullbordan ännu erfordras 32,288 R:dr Runt.
Denna brist har uppkommit dels deraf, att passande byggnadssten ej funnits på närmare håll än tre fjerdedels mil och varit dessutom mycket svårarbetad, dels ock deraf, att de till ofvanbyggnaden nödiga bjelkarne ej kunnat erhållas från de vid kusten belägna skogarne, utan tagits till största antalet från Lappmarken, hvarigenom priset å desamma stegrats med nära 100 procent, emot hvad vanligen flottade bjelkar pläga kosta.
Med anledning af detta förhållande, och då de byggnadsskyldige destomindre äro i stånd att anskaffa omförmälde opåräknade öfverskott i den för brons byggande beräknade kostnad, som Westerbottens län under innevarande år varit hemsökt af svår missvext; så, och på det hinder för skyndsamt fullbordande af merberörda, angelägna brobyggnads-företag icke af bristande medel må möta, samt nödig arbetsförtjenst icke betagas många kringboende, af missvexten betryckte arbetare, begäres hos Rikets Höglofliga Ständer vördsammast, att till ofvan omförmälde ändamål ett lån af 32,288 R:dr