Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Domstolen underlåtit pröfva brottets beskaffenhet, omständigheterna dervid icke borde i betraktande komma-, kunde det dock ej godkännas, att Domstolen, som, genom dess beslut, anlydt, att omständigheter ägt inflytelse till förhöjning i ansvaret, icke uppgifvit eller sedermera velat desamma förklara: att det för öfrigt vore obestridligt, att serskilda mildrande eller försvårande omständigheter kunde och borde inverka på den brottsliges straffbarhet i de fall, der valet emellan serskilda straffärter eller grader är Domaren anförtrodt, äfvensom att Lagstiftaren icke velat eller kunnat på förhand uppställa positiva reglor för utöfningen af Domarens pröfningsfrihet i detta hänseende, hvartill orsaken tvifvelsutan borde sökas deruti, att omständigheterna nästan uti hvarje brottmål i oändlighet variera, och att det följaktligen vore omöjligt, ofta skadligt, att genom dylika reglor lägga band på Domarens fria bedömande, men att om än omständigheterna voro för Lagstiftaren okända, eller såsom i förklaringen säges, tillfälliga och obestämda, så måste de för
Domaren, hvars behandling gerningen in concreto tillhörde, framställa sig tydliga och bestämda, emedan i fall begreppen om hvad som skall inverka på Domslutet icke voro hos Domaren klara och bestämda, det berodde af slumpen om slutet blir riktigt eller ej., enär man ej af obestämda premisser kunde, utan fara att fela, draga be - 102 R.
Emb.-Ber.
Hen 14 Jan. 1X40. stämda slutsatser: att det till och med vore svårt att inse, huru enstämmighet i beslut hos en Domstol, bestående af flera ledamöter, kunnat tillvägabringas, örn domskälen icke kunnat vid öfverläggningen med tydlighet uppställas, likasom man hvarken borde tro, att det med fullt allvar i förklaringen sades, att Domaren skulle äga, ”att inom vissa gränsor arbitrera vid straffgradens utmätande”, det vill efter vanligt språkbruk säga, döma efter godtycke, eller misstänka, att Domstolen ansett sig sakna bestämda skäl för sitt ifrågavarande Utslag, för så vidt detta berodde på ”Domarens urskiljning allena”, men alt, om sådana bestämda skäl voro förhanden, redogörelsen derför icke måtte vara ”overkställbar” att gifva eller ”orimlig att fordra”, helst det som kunde tänkas, äfven måste kunna utsägas: att mig visserligen icke vore obekant, det de af omständigheterna beroende domskäl stundom af Domstolarne uteslutas ur Utslaget, hvilket likväl icke lagligen kan ske, så framt icke skälen ligga tydliga och klara uti handlingarne, i hvilket fall domen i sjelfva verket ”är fästad på skäl och Lag, och ej på godtycko”, samt någon anmärkning dervid skäligen ej kan göras: att det deremot bör vara ingen, åtminstone äldre, Domare obekant, att händelser gifvits, då uraktlåtenhet i berörde afseende blifvit med fog öfverklagad, och att den eller de, som blottställt sig för en sådan klagan, vare sig af enskild part eller af allmän åklagare, merendels med tillfredsställelse ansett och begagnat tillfället att afhjelpa denna tilläfventyrs obetänkta uraktlåtenhet och ådagalägga grunderna för det klandrade beslutet, ofta på ett sätt, som undanröjdt alla tvifvelsmål om dess laglighet: att en sådan af Domaren sjelf gifven ledning för omdömet emedlertid ännu saknas, hvad angår HofRättens ifrågavarande Utslag, och att man svårligen kunde af den tryckta skriften, i hvad den åtalad blifvit, eller af handlingarne i öfrigt upptäcka de skäl och omständigheter, som vägledt Domstolen vid sakens pröfning och afdömande på sätt som skett; uti hvilket sakens skick och enär
Domstolen, som med dess åsigt om brottets svårare art, jemlikt 24 Kåp. 3 §.
Rättegångsbalken, bordt angifva de hufvudskål, hvarå Utslaget sig grundat, sådant underlåtit och än vidare sig undandragit, jag, med fortsatt anmärkning emot denna underlåtenhet, och enligt derom förut gjordt förbehåll, i underdånighet framställt den ytterligare, på de å min sida nu anförda skäl och omständigheter grundade anmärkning, att Domstolen , som, efter det Nämnden förklarat åtalade skriften brottslig och anvisat de Lagrum, hvarefter brottet borde bedömas, ägt bestämma det straff, hvartill Assessoren Crusenstolpe, såsom skriftens författare, gjort sig skyldig, härvid i så måtto sig misstagit, som Domstolen, med åsidosättande af behörig R.
Just. Ombudm.
Emb.-Bcr. den 14 ^an.
1840. io3 uppmärksamhet ej mindre å brottets beskaffenhet, än å den i allmän Lag och Grundlag erkända grundsats, att i tvifvelaktiga fall heldre fria än fälla, dömt Crusenstolpe att straffas med tre års fängelse å fästning, istället för den lägre bestraffning af två års fängelse, hvartill han, för den af ho-v noin begångna, enligt Nämndens beslut, såsom Majestätsbrott karakteriserade handling, kunnat och bordt anses förfallen; hvilken anmärkning likaledes till Kongl. Maj:t underdånigst hemsläldes, med anhållan, att Kongl. Maj:t, efter granskning och öfvervägande af hvad handlingarne upplysa, i Nåder täcktes taga densamma under pröfning och Dess Nådiga utlåtande deröfver meddela; hvarjemte jag slutligen i afseende å den påföljd, som för vederbörande kunde ifrågakomma, yttrat: att orri härvid å ena sidan afsåges beskaffenheten af vederbörandes förfarande i ofvananmärkta delar af detta mål, kunde likväl icke, å andra sidan, utan uppmärksamhet lemnäs, att af den anklagade och dömde personen sjelf berott, att, derest han för sig aktat nödigt, söka den ändring och rättelse i målets behandling, hvartill Lag och sakens beskaffenhet kunnat föranleda, hvilket han, oaktadt förmåga att inse och värja sin rätt, likväl icke iakltagit; vid betraktande hvaraf och då den af mig förda Embetstalan, som, enligt den för allmänna åklagaremaklen utstakade gräns och behörighet, icke bordt anställas förr, än Domarens handläggning af målet slutat och sig visat, huruvida ändring i Domen söktes, hufvudsakligen åsyftade, att de för tryckfriheten i allmänhet vigtiga frågor, hvilka i detta mål förekommit och utgjorde ämnen för mina anmärkningar, blefvo Högsta
Domaremaktens pröfning understälda; jag fann mig föranlåten, å Embetets vägnar, underdånigst yrka, det Kongl. Maj:t i Nåder täcktes pröfva och förklara, att de Ledamöter af Kongl. HofRätten, hvilka bidragit till ofvanomförmälda dels i rättegången och dels i sjelfva saken fattade beslut, i sina berörde domareåtgärder orätt förfarit; och hemställde jag fördenskull derjemte i underdånighet, hvad ansvar för dessa HofRättens Ledamöter, en hvar i mån af dess deltagande antingen i bägge åtalade åtgärderna, eller blott uti endera af dem, borde, i anledning af 1 Kap. ia §.
Rättegångsbalken och med afseende å hvardera frågans beskaffenhet, lagligen äga rum.
Svaranderne, hörde öfver dessa slutpåståenden, hafva uti ytterligare förklaring i underdånighet ingifven den 9 April sistlidna år, beträffande första anmärkningspunkten, under åberopande af hvad förut blifvit åderas sida anfördt, hufvudsakligen tillagt: dels alt de, som i fråga om rätta förståndet af 1777 års Kongl.
Bref, på andragne grunder yttrat sig icke kunna inse vigten och bevisningskraften, hvarken af Tryckfrihets-förordningen den R.
Emu.-Ber. den 14 Jan. 1S40. 26 April 1774 eller Kongl.
Kungörelsen den 7 December 1787, rörande min uppgift om nämnde Kongl. Brefs tillämpning i tryckfrihetsmål, angående Majestätsbrott, under tiden från dess utfärdande till >809, oaktadt anställde forskningar i tillgänglige handlingar, icke funnit, att i tryckfrihetsmål 1777 års Kongl.
Bref någonsin varit af domstol tillämpadt och i följd af sakens beskaffenhet betvifiade, att jag kunde äga kännedom om alla tryckfrihetsmål af ofvannämnde art, sorn i Sverige möjligen varit anhängige under nämnde tidrymd samt huru de blifvit behandlade, deremot Förklaranderne, i anledning af min historiska framställning om tillkomsten af 1777 års Kongl. Bref, ingalunda ville bestrida uppgiften, att detsamma borde tillskrifvas Statskonsten, helst
Förklaranderne jemväl för sin del, fastän på andra skäl, funno, alt samma Kongl. Bref, i den ordning och mening det tillkommit och vunnit efterlefnad, hufvudsakligen vore af polistisk egenskap och betydelse, innefattande ett af omständigheterne föranledt polisstadgande, men icke någon lagstiftningsåtgärd, hvilket ock bekräftades deraf, att enligt det inför Kongl. Maj:t hållna Protokoll öfver beslutet om föreskriften i det Kongl.
Brefvet, hvilket i bestyrkt afskrift förklaringen bifogades, berörde föreskrift icke blifvit i vanlig form af allmän lag eller kungörelse utfärdad, utan dels expedierad i skrifvelse lill HofRätterne, jemte protokollsutdrag till JustitieRevisionen, och dels i CirkulärBref meddelad Öfverståthållaren och Landshöfdingarne, men att häraf icke följde den af mig framställda slutsats, att meranämnde Kongl. Bref, då det sålunda meddelades, skolat utan undantag häfva gällt i afseende på alla lasteliga yttranden om Konungens höga person och gerningar; och dels att, oberoende af allt sorn blifvit anfördt angående ursprungliga betydelsen och omfånget af 1777 års Kongl.
Bref och huru med tryckfrihetsmålen förfarits före år 1812, Förklaranderne förblefvo vid den öfvertygelse, att all tillämpning af samma Kongl. Bref i tryckfrihetsmål voro utestängd genom Grundlagen angående dylika mål den 16 Juli 1812; lill ytterligare stöd för hvilken sats blifvit, bland annat, yttradt: att då föreskriften i 1777 års Kongl. Bref vore tydlig och ovilkorlig deruti, att underdånig anmälan angående angifvelse för Majestätsbrott skulle ske genast och utan minsta tidsutdrägt, efter det brottet blifvit angifvet och således utan föregånget uppehåll, medelst parternes hörande elier andra rättegångsförhandlingar, förutsatte föremålet för berörde anmälan, den der ofta al Öfverståthållaren och Landshöfdingar, före målets öfverlemnande till Domstol, ägt rum, ej eller någon börjad ransakning, utan inskränkte sig till en uppgilt., angående R.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. io5 angående hvaruti brottet bestode, och hvem det angifvit, hvilka omständigheter samfäldt borde förstås med det uti expeditionen af det Kongl, beslutet tillagde, i sjelfva protokollet ej förekommande, uttrycket: att inberätta målet, hvarefter, såsom ytterligare föremål för den ifrågavarande åtgärden, endast återstod att inhämta Kongl. Maj:ts Nådiga förklarande, huruvida saken, nemligen angifvelsen (åtalet) finge nedläggas eller med ransakningen fortfaras, hvilket ville säga, huruvida målet borde till laga ransakning och dom förvisas: att alla dessa omständigheter, sorn omfattade hela hemställningsåtgärden, emedlertid, såsom föregående ali rättegång, icke hörde till densamma och följaktligen icke motsvarade begreppet rättegångsförmån, så framt icke denna benämnings grammatikaliska och juridiska betydelse skulle egenmäktigt tolkas, vid hvilket förhållande den å minsida åberopade omständigheten, att i målet mot Assessoren Crusenstolpe parterne redan varit hörde och rättegång börjad, då fråga uppstod om målets hemställande, ej bevisade mera, än att en sådan fråga, likasom andra, måste upptagas och pröfvas när den väcktes, men ingalunda, att de tillfällige omständigheterne i berörde mål skulle innefatta något slags regel till efterföljd i alla mål rörande Majestätsbrott; och motsade Förklaranderne bestämdt riktigheten af min uppgift, att vid alla tillfällen skulle i berörde hänseende hafva iakttagits enahanda förfarande; äfvensom de ville erinra, dels alt så vida hemställnings-åtgärdens egenskap, att vara en förmån eller icke, i hvarje särskildt fall bordt bedömas efter den anklagades egen härom tillkännagifna öfvertygelse, hvilken ock lemnade en ledning för frågans besvarande i allmänhet, det i förevarande mål visade sig, att den anklagade, som icke saknat förmåga att inse och värja sin rätt, icke vid rättegångens början eller under dess fortgång; äskat tillämpning af 1777 “rs Kongl. Bref, och del6 alt, i afseende på ändamålet med en sådan underdånig hemställan i tryckfrihetsmål, det syntes vara ej mindre orimligt i sak, än olämpligt till formen, att, sedan JustitieKansleren, på HofKanslerens reqvisition af åtal emot författaren till en brottslig ansedd skrift, förordnat anställande af sådant åtal, Domaren skulle vid ansvar åligga att, innan företagande af den rättegång, Justitie-Kansleren sålunda äskat, till Justi t ie-Re visionen, det ville säga till JustitieKansleren,
inberätta detta hans eget förfarande samt afvakta att genom JustitieKansleren varda upplyst, huruvida det af honom förordnade åtalet finge äga rum, eller med andra ord, huruvida han vid samma förordnande rätteligen förfarit och ej åsidosatt något, som dessförinnan bordt af honom iakttagas.
Med stöd af hvilket allt Förklaranderne Bih. till R.
Prat. 1840. 2 Sami. 14 io6 R.
St. just.
Ombudsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. anhöllo, att min emot dem för deras förfarande i denna del af målet anställde talan måtte, såsom i alla afseenden obefogad, helt och hållit ogillas; hvarjemte och då jag hade ställt
Förklaranderne under tilltal endast för det vid ett beslut, deruti skiljaktige meningar yppats, de fleste ledamöternes åsigter, för hvilka dock skäl blifvit uppgifna, varit olika med den mening, jag hyllade, och jag dervid offentligen stämplat beslutet såsom uppenbart stridande emot lag, samt i slulpåslåendet, utan afseende på hvad Förklaranderne anfört till deras försvar, icke dragit i betänkande att ytterligare göra dem nyssberörde tillvitelse och jemväl hemstält om ansvar derföre, Förklaranderne icke kunde undgå att utbedja sig Kongl.
Maj:ts uppmärksamhet å det sätt, hvarpå jag gått tillväga, hvilket skulle utmärka, att jag ej mindre öfverskrida den hofsamhet, som med ulöfningen af min högre åklagaremakt borde vara förenad, än äfven åsidosatt föreskriften i 7 §. af den för Justitie Ombudsmannen gällande Instruction.” ”Beträffande åter min senare anmärkningspunkt, åberopades jemväl af svaranderne deras förra förklaring, med tillägg, dels att jag skulle förblandat de tvänne alldeles olika och från hvarannan skiljda frågorna, desi enaj huruvida Domaren, vid pröfningen af ett brottmål, der straffet berodde af omständigheterna och brottets beskaffenhet, vore förbunden att öfverväga omständigbeterne och derefter rätta domslutet, och den andraj huruvida det kunde åligga Domaren, att i domslutet bestämdt uppgifva, å hvilka omständigheter, han dervid baft afseende, af hvilka frågor den förra borde bejakas, men den senare, på grund af sakens beskaffenhet och allt behörigt domstols-bruk, med Nej besvaras; dels ock att då jag roedgifvit, att de af omständigbeterne beroende domskälen icke ovilkorligen borde i utslaget uppgifvas, utan kunna uteslutas derifrån, dock blott i fall skälen läge klara och tydliga i handlingarna, bade någon laglig grund lika litet af mig blifvit anförd, som någon sådan kunde finnas, för fastställande af ett sådant vilkor, helst om äfven samma vilkor antoges, såsom i allmänhet giltigt, det icke gåfves någon möjlighet för
Domstolen, att vid tillämpningen iakttaga den vilkorliga gränsen, för att icke blottställas för obehöriga anmärkningar från den, som ej ville anse handlingarne tillräckligt upplysande; Och hyste Förklaranderne alltså, med anledning af de åderas sida anförda skäl, den förhoppning, att Kongl. Maj:t måtte i Nåder förklara, det HofRättens i saken gifna XJLslag både till form och uppställning vore med lag enligt, och att för thy mina i denna del framställda anmärkningar och ansvarspåståenden, äfvensom yttrandet, att IlofRätten sig misstagit, likaledes saknat allt sken af lag.” R.
Ombuctsm. Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840.
Emot denna förklaring, som äfven i Nåder till mig remitterades, afgaf jag den 6
Maj underdåniga påminnelser, dem Svaranderne, uti den 12 derpåföljde September inlemnadt utlåtande, bemött; Varande i dessa skrifter af Parterne hufvudsakligen åberopadt och vidare utveckladt, hvad de förut, hvar å sin sida, anfört.
Efter målets föredragning i Konungens Högsta Domstol, blef detsamma derstädes den 2g November till afgörande företaget, hvarvid, såsom protokollet utvisar, skiljaktiga meningar sig yppade och de flesta närvarande Ledamöter, Herrar Justitie Raden Isberg _, von Lindecreutz, Grefve Snoilsky och Grefve Sparre voro ense om följande beslut: ”JustitieOmhudsmannens första anmärkning innefattar, alt de ibland svaranderne, hvilka deltagit uti HofRättens den 21 Maj 1838 fattade beslut, alt sådan anmälan, som föreskrifves i Kongl. Brefvet den a5 Sept. 1777, icke erfordrades i afseende på det åtal, som hos HofRätten var anstäldt emot Assessoren Crusenstolpe, derigenom skulle hafva felaktigt sig förhållit.
Emot denna anmärkning är å svarande sidan erinradt, dels att nyssnämnde Kongl. Bref endast afsåge tal eller muntliga yttranden och således icke någonsin bordt tillämpas vid åtal af lasteliga omdömen, som blifvit framställda i tryckt skrift, dels, att örn äfven 1777 års Kongl.
Bref ursprungligen skulle ägt tillämpning å sistnämnde slag af brott, sådan tillämpninglikväl nu mera icke kunde äga rum, då den icke vore påbjuden i nu gällande tryckfrihetslag, hvilken deremot föreskrifver andra allmänt gällande rättegangsstadganden, dermed en dylik anmälan icke vore förenlig.
Vid granskning af detta ämne förekommer till en början, att då ej mindre allmänna lagen i 5 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken utsätter straff folden, som lasteliga talar eller skrifver något emot Konungen, än äfven förordningen, angående skrif- och tryckfriheten, den 26 April 1774 stadgar, uti 3 §, att den, som i utgifna skrifter djerfdes bruka lastande och förklenliga tillmålen om Konungen, borde efter allmän lag dömas, samt uti 4 §, att det icke allenast tillhörde JustitieKansleren samt vederbörande ombudsmän och fiskaler, att hafva noga inseende, det förbrytelser emot denna förordning blefvo beifrade samt den brottslige till laga näpst befordrad, utan ock en hvar ägde rättighet i sak, som rörde brott emot samma förordning, föra talan; och derefter uti Kongl. Brefvet den a5 Sept.
1777 meddelas den föreskrift, att, när någon vid domstol angafs för förklenliga tillmälen och hårda omdömen om Konungen och Regeringssättet, Domaren ålåge till Justitierevision inberätta målet, för att inhämta Kongl. Maj:ts io8 R.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. nådiga föreskrift, huruvida saken borde nedläggas eller med ransakningen fortfaras; så skulle af ofvanupptagne förhållande och de uti brefvet anförda grunder, ehvad de må härledas ifrån rättsläran eller slatskonslen, kunna utan betänklighet dragas den följd, alt den gifna föreskriften bordt iakttagas i alla frågor rörande angifvelse om brott af omförmälde beskaffenhet.
Det stöd för föreställningen, alt detta Kongl. Bref haft afseende endast å mundtliga yttranden, hvilket velat hemtas derifrån, att samtelige HofRälternes utfärdade cirkulärer lill underlydande
Domare, rubricera brefvet såsom rörande angifvelse för lasteligt tal, förfaller, då uppmärksamhet fästes å förut åberopade 5 Kap. Missgerningsbalken, som, enligt öfverskriften, handlar om ”den som lasteliga talar å Konungen,” och straxl i 1 §. säger: ”hvar som lasteliga talar eller skrifver;” deraf det synes, alt i lagens språk, tal betecknar ej blott muntliga, utan ock skriftliga framställningar; och må här tillika erinras, alt 1774 och äldre årens förordningar under enahanda bestämmelser innefatta skrif- och tryckfriheten.
I händelse någon tvekan i ofvanberörde afseende dock kunnat äga rum, har man dessutom att jemföra Kongl. Maj:ts kungörelse och varning den 7 Dec. 1787, hvilken, ehuru nu mera, enligt Kongl.
Maj:ts nådiga kungörelse den 7 Januari i83o, till sin kraft och verkan upphäfven, dock icke bör lemnäs utan uppmärksamhet, när fråga yppas om rätta förståndet och tydningen af andra under samma regering utfärdade, dermed sammanhang ägande, stadganden.
Uti 1787 års kungörelse anföres, huruledes, efter utfärdande af 1777 års bref, Kongl.
Majit med nöje erfarit, att straffbara yttranden rörande Konungen och Regeringssättet till ringa antal förekommit och till största delen härrört af den brottsliges svaga begrepp och iråkade sinnes förstörande, men tillika med misshag måst förnimma, att händelser blifvit anmälde, hvarvid en eller annan, till det straffbara afseende att tadla och hos andra åstadkomma falska begrepp, dels på ett konstladt och ogrundadt sätt sökt kasta skugga på Kongl. Majits till Rikets fördel i flera ämnen vidtagne författningar, dels till obehörig pröfning upptagit sådane frågor, som icke dem utan lagstiftande makten kunnat tillkomma; genom hvilket förhållande den vördnad i märklig måtto uppsåtligen spildes, som Konungen hade rätt att fordra af laglydiga undersåter, samt det lugn stördes, som af en rättskaffens undersåtelig vördnad uppkomma bör, och lagen i 5 Kap. 1 §.
Missgerningsbalken utsatt och åsyftat, så kärt det vore en hvar, att undgå det i nämnde lagens rum stadgade svåra straff; i anseende hvartill Kongl. Majit, till förekommande af undersåtares ofärd, lemnade den varning, att, så vida de ville undvika det i lagen utsatta straff, noga taga sig till vara, R.
109 det de hvarken skrift- eller mundteligen, eller genom tryck, fälla obehöriga och vrånga omdömen öfver de författningar, Kongl. Maj:t till Rikets nytta och fördel vidtagit eller framdeles vore föranlåten vidtaga.
Då nu allmänna lagen lika anser den, som lasteligen talar eller skrifver om Konungen; 1774 års förordning om skrif- och tryckfriheten säger, att den, som i utgifna skrifter djerfves bruka lastande och förklenliga omdömen örn Konungen, borde dömas efter allmän lag; 1777 års bref påbjuder, att när någon angafs för förklenliga tillmålen och hårda omdömen om Konungen, anmälan derom borde göras; 1787 års kungörelse, som åberopar 1777 års bref, lemnar varning, att, till undvikande af det i allmänna lagen utsatta straff, hvarken munteligen eller skrifteligen eller genom tryck fälla obehöriga och vrånga omdömen; så synes, af alla dessa stadganden, i sammanhang betraktade, klart och ostridigt, att 1777 års bref, vid den tid då det utfärdades, haft afseende och tillämplighet å alla åtal, som vid domstol anställdes rörande förklenliga ullåtelser om Konungen och regeringssättet, ehvad sådana utlåtelser, muntligen eller i skrift eller i tryck förekommo; Och var tillämpningen i fråga om åtal i anledning af utgifna skrifter destomera nödvändig, som, enligt 4 §• i *774 års förordning, icke blott alla publika åklagare, utan derjemte hvarje enskild person ägde rättighet, att i dylik sak talan föra.
Efter denna utredning återstår att tillse, huruvida föreskriften i 1777 års Kongl.
Bref må vara på lika sätt gällande äfven sedan den lagstiftning, med hvilken det vid dess utfärdande stod i sammanhang, undergått förändring, eller om den anmälan, som det Kongl. Brefvet föreskrifver, jemväl bör iakttagas vid åtal, som behandlas enligt nu gällande tryckfrihetsförordning, den 16 Juli 1812.
I afseende derpå har Justitieombudsmannen påstått, att tryckfrihetsförordningen icke på något ställe upphäfver eller ändrar föreskriften i 1777 års Kongl. Bref; men deremot uti 5 §. 6 momentet, efter lemnade bestämmelser om rätter domstol för upptagande af åtal om tryckfrihetsbrott och om stämningstid samt om boktryckares och författares åliggande, då fråga om deras tilltalande eller hörande uppstår, alt personligen till svars stånda, tydligen bjuder, att de i öfrigt böra åtnjuta deras rättegångs-förmåner enligt allmän lag och särskilta författningar, ”uti allt hvad genom detta förordnande icke uttryckligen annorlunda stadgadt vore,” och att åtalets anmälande, som kunde föranleda nådig befallning om delsammas nedläggande , innefattade en vigtig rätlegångsförmån för den tilltalade, samt att för öfrigt åsidosättande af skyldigheten att göra anmälan om åtalet syntes förnärma 11 o
R- St.
Emb.-Ber. den 14 Jan. 1840. en Kongl. Maj:t sjelf förbehållen pröfningsrätt, huruvida åtalet borde nedläggas eller fortsättas.
Häremot är å svarande sidan erinradt, hufvudsakligen, att den ifrågasatta anmälan icke vore att betrakta såsom en rättegångsförmån och icke eller blifvit i sådan egenskap påyrkad af den tilltalade: att då, enligt 1812 års Tryckfrihetsförordning, ett nyLt alldeles eget rättegångssätt för tryckte skrifters åtalande i allmänhet vore infördt, så att 1 lofKansleren, hvilken det tillkom att vaka öfver skrifters allmängörande, bör, då han anser förbrytelse vara begången emot
Tryckfrihetsförordningen och åtal af allmän åklagare vid domstol äga rum, öfverlemna den skrift, emot hvilken anmärkning förekommit, till laga åtgärd af JustitieKansleren, hvilken, efter sådan anmälan, åligger att låta förbrytelsen åklaga genom tillförordnad aktor vid behörig domstol, sä vore en anmälan, sådan som 1777 års