Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ordförande för gode män skall, med ledning af erhållna utdrag ur förmynderskapslängden och anteckning ur husförhörsboken, årligen upprätta förteckning öfver de i staden eller häradet befintlige förmynderskap samt deruti anteckna, när förmyndareräkning aflemnats och huruvida densamma föranledt anmärkning eller ej. 7. Gode män gemensamt åligger, att granska inkomna förmyndareräkningar med dertill hörande bevis och, om de finna att förmyndaren bör ställa säkerhet för innehafvande penningar eller, äfven om han sådant fullgjort, icke är skicklig eller vederhäftig, att omhänderhafva den omyndiges egendom, eller att han densamma ej rätteligen förestått eller eljest brustit i hvad honom enligt lag ålegat, sådant hos Rätten i stad eller domaren å landet skyndsamligen anmäla.
Underlåter förmyndare att behörigen aflemna räkning, vare ock det anmäldt. 8.
Omyndiges fränder ege att hos gode män taga del af förmyndareräkning; och ege de i afseende derå samma rätt, som i 7:de § omförmäles.
Ar omyndig till de år kommen, att han sjelf finna kan, det förmyndaren ej väl hans egendom förvaltar; stånde ock honom fritt att det hos Rätten eller domaren angifva. 9.
Till gode män varde, såsom arfvode, af förmyndare inbetalt ett för hundra af den omyndiges räntor eller inkomster.
Häraf åtnjuter ordföranden hälften och de öfrige den andra hälften. 10.
Sker sådan anmälan, som i § 7 sagd är, pröfve Rätten af omständigheterne, huruvida annan förmyndare genast må förordnas.
Tål saken uppskof och har förmyndare underlåtit att afgifva räkning, ullbälle honom Rätten, vid lämpligt vite. att fullgöra sin skyldighet
Innefattar den skedda anmälan annan anmärkning mot förmyndareförvaltning, förelägge rätten förmyndaren, derest hans hörande finnes af nöden, vid vite eller att ärendet ändock pröfvas, viss rättegångsdag till förklarings afgifvande; och bifoge förmyndaren, derest säkerhet för innehafvande penningar fordras, vid sin förklaring styrkt afskrift af säkerhetshandlingar, vid äfventyr att han anses hafva vägrat att säkerhet ställa.
4 La g-Ut skot tets Betänkande M 32. §11- Protokoll, hvarigenom förklaring infordras, skall, genom exekutors försorg, förmyndare delgifvas minst alta dagar förut, der han bor inom staden eller häratlet, fjorton dagnr, der han bor aflägsnare, men inom länet, hvarvid Stockholms stad anses belägen inom Stockholms län, samt tre veckor, der han bor längre bort.
Är förmyndare utom riket, håfve tre månaders tid. § 12.
Kostnad för Rättens protokoll, hvilka skola förmyndare delgifvas, äfvensom för sådant delgifvande, förskjutes af den omyndiges medel, men ersättes af den tredskande eller eljest felakt;ge förmyndaren Finner Rätten gode männens anmälan af beskaffenhet att ej föranleda åtgärd, bör väl anteckning i protokollet derom ske, men gode männen vare ej skyldige att detsamma utlösa, såvida de ej vilja klaga i högre Rätt; och må i intet fall ersättningsskyldighet dem ådömas, utan så är, att de, efter klagan i högre Rätt, finnas dertill skyldige och omständigheterna ej föranleda dertill, att ersättnin gen bör af den omyndiges medel gäldas. §13- 1 afseende å de förmynderskap, som äro under Hofrätts vårdnad, galle för Hofrätt hvad i § 3 angående förmynderskapslängd blifvit för Rätt i stod och domare å landet stadgadt.
Men tillsynen å dessa förmynderskap utöfvas af de enligt § 2 valde gode män i den stad eller det härad, der omyndig är i husförhörsbok antecknad.
Finnes rörande dessa förmynderskap fog till anmälan enligt § 7, ege gode männen att inlemna densamma, ställd till Hofrätten, hos Rätten i stad eller domaren å landet, att befordras till Hofrätten, som vidare förfar enligt hvad i §§ 10 och 11 är förordnadt. § 14.
Der Förmyndare-kammare finnes, lände hvad derom särskildt stadgadt är till efterrättelse.»
En fullständig revision af 1861 års omförmälda författning är jemväl yrkad af Riksdagsfullmägtigen Rundbäck, hvilken såsom ledning derför dels åberopat de af Rikets Ständers Justitie-ombudsman i dess embetsberättelse emot samma författning framställda anmärkningar, dels ock sjelf anmärkt: att stadgandet i Förordningens 4- § att förmyndare skulle för hvart år afsluta räkning öfver allt det han har om händer, vore för förmyndaren ganska svårt och ofta overkställbart, enär han med bästa vilja icke alltid kunde indrifva myndlingens räntor och inkomster på bestämd dag; att det dessutom syntes bårdt, det förmyndaren skulle kunna tvingas att låta sin egendom till myndlingens säkerhet intecknas, hvaremot myndlingen fått vidkännas förökade utgifter, ehuru säkerheten icke blifvit större; att socknenämnden lämpligen syntes kunna öfvertaga hela förmyndareförvaltningen; samt att vissa domare ansågo sig berättigade icke allenast att, utan förmyndarens begäran, emot lösen utfärda bevis öfver det summariska utdrag, som förmyndaren skall till Rättens ordförande inlemna, utan äfven att deröfver emot lösen lemna protokollsutdrag.
Riksdagsfullmägtigen Sven Nilsson åter har ansett den genom 1861 års Förordning åsyftade, högst nödiga kontroll öfver förmyndareförvaltning kunna både Lag-Utskottets Betänkande M 32. förbättras och förenklas genom några få tillägg och ändringar i samma författning, så att skyldigheten att till Rätten eller domaren inlemna utdrag af förmyndareräkningen öfverflyttades från förmyndaren på gode män och socknenämnd, medskyldighet för dem att föra enahanda förteckning som domaren, samt alt lemna honom del af förteckningen; i anseende hvartill motionären för nedannämnde §§ i 1861 års åberopade författning föreslagit följande förändrade lydelse: »§ 2.
Rätten i stad och domaren å landet hålle öfver förmynderskap särskild förteckning, utvisande tiden då förordnande utfärdades, förmyndarens namn och hemvist, de omyndiges födelseår och namn samt deras behållning i fast och löst. § 4- Förmyndare skall för hvart år afsluta räkning öfver allt det han har om händer, med uppgift af den säkerhet, hvaremot den omyndigas reda penningar äro utsatte, och ingifve, vid början af följande år, den räkning, jemte ett utdrag derur, innehållande summarisk uppgift på den omyndigas behållning så i fast som lös egendom, lill gode männen eller socknenämnden.
Det utdrag, hvarom nu sagdt är, skall, försedt med gode männens eller socknenämndens intyg, att förmyndareräkning jemväl blifvit aflemnad, till förmyndaren återlemnas.
Öfver inkomna fönmyndareräkningar hålle gode män eller socknenämnd sådan förteckning, som i 2 § föreskrifven är, och lemne af denna förteckning del, i stad till Rättens ordförande eller den, som å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, före den 1 September och å landet till domhafvanden före eller sednast å första rättegångsdagen af sista tinget året näst efter det, då räkningen bort afslutas, eller, der allenast ett ting om året hålles, före slutet af samma ting.
Sker det ej, eller har förmyndare icke lemnat räkning, förelägge Rätten god man, socknenämnd eller förmyndare, vid lämpligt vite, att sin omförmälda skyldighet fullgöra; och förfare i öfrigt efter omständigheterna. 8 5.
Öfver hvad sålunda förekommit, skall anmärkning göras uti den förteckning, hvarom ofvan i § 2 är stadgadt.» Äfven Riksdagsfullmägtigen Hörnfeldt har erkänt fördelarna af den tillsyn å förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, som genom oftanämnda förordning blifvit föreskrifven, men har ansett denna tillsyn kunna ske på ett för den omyndiga mindre kostsamt sätt; hvadan motionären, som bland öfverflödiga kostnader 6 Lay-Utslwttets Betänkande JV? 32.
Jemväl räknat uppgörandet af årliga förmyndare-redovisningar, framställt det förslag, att Förordningens i § måtte erhålla ungefär följande lydelse: »Förmyndare skall för hvart tredje år afsluta räkning öfver allt det han har om händer, och, derest sådant af gode män, socknenämnd eller närmaste fränder äskas, uppgifva den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatte äro, och ingifve sist fjorton dager derefter den räkning jemte en duplett deraf till gode männen eller socknenämnden.
Den duplett, hvarom nu sagat är, skall, försedd med gode männens eller socknenämndens intyg att förmyndareräkningen aflemnad och granskad blifvit, till förmyndaren återställas och af honom ingifvas i stad till Rättens ordförande eller den, sorn å Rättens vägnar handlingar emottaga bör, sist inom fjortonde dagen efter det räkningen från gode männen vederbörligen påtecknad återfåtts, och å landet till Häradsrätten sist å det Ting, sorn infaller näst efter det, då räkningen, på sätt förut föreskrifvits, från gode männen eller socknenämnden återfåtts.
Sker det ej, förelägge Rätten förmyndare vid lämpligt vite, att sin omförmälda skyldighet fullgöra.
Öfver hvad sålunda förekommit, skall anmärkning göras i den förteckning, hvarom ofvan är stadgadt.
Tillägg:
A de till Rätten inkomna redovisningar teckne ordföranden bevis om af Rätten verkställd granskning, men må icke särskildt protokoll deröfver utskrifvas.
Saknar omyndig tillgång, meddelas sa väl Rättens bevis, som gode männens eller socknenämndens granskning gratis.» Riksdagsfullmägtigen Jöns Andersson åter har inskränkt sig till alt föreslå »ett sådant tillägg till ifrågavarande författning, att protokollsutdrag öfver de inlemnade summariska uppgifterna hvarken må utfärdas eller lösas, derest förmyndare sådant icke begär eller sjelf bekostar», — ett tillägg, som motionären ansett behöfligt, enär det skulle visat sig att till och med protokollsutdrag öfver hvarje till Rätten inlemnadt summariskt utdrag måst lösas.
Deremot har Riksdagsfullmägtigen Johan Johansson icke allenast vidrört frågan om kontroller å förmyndareförvaltningen, utan äfven i sin motion uppkastat spörsmål om förändrade reglor för sjelfva denna förvaltning.
Motionären har nemligen yrkat, att Rikets Ständer måtte i ifrågavarande ämnen besluta en förändrad lagstiftning i öfverensstämmelse med följande, af motionären uppgifna grunder: nemligen : » i:o
Förmyndare skall författa rigtig räkning öfver det han om händer häfver, med uppgift på den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatta äro, så att förmyndare vid hvart års slut för den omyndiges nästa frände eller för dem, till granskning af förmyndareförvaltning satte äro, må kunna redogöra, om så fordras.
Förmyndare vare Ock pligtig, att sådan räkning, omfattande redogö - Lag-Utskottets Betänkande M 32. 7 reise för de tre näst förut förflutna årens förvaltning, I början af följande året aflemna till gode männen eller kommunalnämnden; bifoge ej mindre ett utdrag derur, innehållande summarisk uppgift om den. omyndiges behållning så i löst som fast, än ock alla de handlingar, som styrka de i räkningen uppförda poster. 2:o.
Rätten vare skyldig att i början af hvarje år tillställa gode männen eller kommunalnämnden förteckning öfver de personer, som blifvit inom distriktet till förmyndare utsedde, och må lösen för en sådan förteckning beräknas såsom för Rättens protokoll i tvistemål i expeditionsstadgan upptages. 3:o.
Förmyndare vare i allmänhet skyldig att hvart tredje år lägga den behållna räntan till kapitalet. 4:o.
Förmyndare njute skäligt arfvode, sorn dock högst må beräknas till i-del af influtna räntor, men A-del af arrendemedel af omyndigs fasta egendom.» Herr Lallerstedt åter har, under erinran om fördelarna af ett inhemskt fondsystem och med anmärkning, att det vid förvaltningen af omyndiges medel vore af större vigt att kapitalet mot skälig ränta säkert och utan äfventyr bibehölles, än att något högre ränta tillfälligtvis vunnes, föreslagit, «att Rikets Ständer för sin del måtte besluta, att omyndiges medel, der de icke voro nedlagda i fastighet, skulle göras fruktbärande genom säkra inteckningars belånande eller inköp af Statsverkets eller andra med Kongl. Maj:ts fastställelse försedda inrättningars obligationer, som å inköpspriset lemnade minst 4j procent årlig afkastning, men att, derest beloppet vore så ringa att det icke lämpligen kunde på ena eller andra sättet placeras, det måtte insättas i någon af Kongl. Majit sanktionerad sparbank.» Riksdagsfullmägtigen Jonas Christopherson framställning afser -bestämmande af en viss arfvodesprocent för förmyndareförvaltningen; i hvilket hänseende motionären, med anmärkning om den olika praxis, som till och med inom en och samma ort följdes, hemställt, »att förmyndare må ega rätt att, för förvaltningen af myndlings medel, beräkna sig till godo sjettedelen af hans årliga räntor och inkomster.»
Slutligen anser sig Utskottet böra här återgifva det lagstiftningsförslag, som, enligt hvad ofvan blifvit anmärkt, Rikets Ständers Justitieombudsman i sin embetsberättelse framställt.
Anmärkande att 9 § af 1861 års författning varit föremål för olika tolkning, i ty att man frågat, om
Förmyndarekammare skulle utöfva enahanda granskning af förmyndareräkningar sorn den, hvilken Förordningen ålade gode män eller sockne-nämnd, och om, i sådant fall, Förmyndarekammare finge sig tillgodoberäkna det granskningsarfvode, Förordningens 7 § bestämde, har Justitieombudsmannen förklarat sig anse nödigt, att till 9 § gjordes ett tillägg, lydande ungefär sålunda: »I afseende på tiden och ordningen för redogörelses ingifvande till Förmyndarekammare, galle för förmyndare hvad om dylik redogörelses inlemnande till gode män eller socknenämnd här ofvan är stadgadt.» 8 Lag-Utskottets Betänkande JV2 32.
Öfver samtliga dessa framställningar åligger det Lag-Utskottet, i följd af erhållne remisser, att meddela yttrande.
Såsom af den nu lemnade redogörelsen för de väckta förslagen synes, afse desamma förändringar dels i kontrollen öfver förmyndares förvaltning af omyndigs egendom, dels ock i reglorna för sjelfva förmyndareförvaltningen samt beräkningen af förmyndares arfvode.
Utskottet anser sig till en början böra till besvarande upptaga framställningarna i förstnämnda hänseende.
Det är ock emot lagstiftningen derutinnan, som de flesta anmärkningarna blifvit rigtade.
Svårigheten af denna lagstiftning — tillförene insedd — har äfven nu framstått för Utskottet, vid de i ämnet hållna öfverläggningar, — och denna svårighet vitsordas äfven af de lagstifningsförsök, som under en följd af år blifvit gjorda eller ifrågasatta.
I äldre tider var vården af omyndiges rätt uteslutande en slägtens omsorg, och denna grundsats blef hufvudsakligen bibehållen i 1734 års lag.
Enligt 23 Kap. 1 § Ärfda-Balken, sådan den ursprungligen lydde, var granskningsrätt i afseende å förmyndareräkning förbehållen den omyndiges nästa fränder allena, och först i händelse fränden ej funnos eller de vägrade att sådan granskning sig åtaga, egde Domaren förordna någon annan i deras ställe.
Domarens administrativa befattning med förmyndarevården inskränkte sig i öfrigt till öfvervakande af förmyndares tillsättande för dem, som deraf voro i behof.
Ytterligare föreskrift härom meddelades genom Kongl. Förordningen den 31 Maj 1793, deri det ålades Häradshöfdingarne att hafva noga och tillbörlig vårdnad derå, att omyndige blefvo med förmyndare försedde, samt presterskapet att för sådant ändamål till hvarje lagtima Ting lemna uppgift på de inom församlingen timade dödsfall.
Förmyndarekammare inrättades i Stockholm redan år 4 667, och sådana institutioners myndighet i förmyndaremål blef ock, hvad städerna beträffade, i 6 Kap.
Rättegångs-Balken erkänd, ehuru institutionen sedermera icke vunnit något allmännare insteg.
Sedan erfarenheten tillräckligt ådagalagt vådan för de omyndige af att ej från det allmänna åtnjuta mer omfattande skydd, började man åter egna lifligare deltagande ät detta ämne.
Dervid utgick man dock från tvänne olika synpunkter, i det en del förfäktade den mening, att det åsyftade ändamålet blott kunde ernås genom inrättandet af Förmyndarekamrar, andra åter understödde den åsigt att det vore tillfyllestgörande att ställa den enskilda förmyndareutöfningen under inseende och kontroll från det allmännas sida.
Den förra utvägen erkändes redan af de vid 4 834 års riksmöte församlade
Ständer vara den lämpligaste; men den komité, åt hvilken Kongl. Majit, på samma Ständers begäran, uppdrog att utarbeta förslag angående Förmyndarekammares organisation och åligganden, sökte i underdånigt utlåtande visa, att inrättandet af sådana kamrar icke vore af behofvet påkalladt eller kunde verkställas, utan att medföra olägenheter.
Proposition i ämnet Lag-Utskottets Betänkande M 32. 9 ämnet uteblef ock vid 1840 års riksdag, och först vid Ständernas nästpåföljande sammanträde, år 1844, bragtes saken af båda statsmagterna ånyo till lif.
Fastän man äfven då ansåg, alt den största säkerhet skulle beredås de omyndiga genom införande af Förmyndarekamrar, dock endast i egenskap af kommunalanstalter, trodde man likväl tiden derför ej vara inne, och följden af de öfverläggningar, som i ämnet höllos, blef antagande af Kongl, Maj ts förslag, i enlighet hvarmed Kongl Förordningen den 19
Maj 1845 utfärdades och gaf förändrad lydelse åt så väl 20 Kap. 7 §, som 23 Kap 1 § Arfda-Balken.
Genom nämnde Förordning stadgades, att stad, socken och härad skulle eget utse gode män, en eller flera, att hafva tillsyn öfver förvaltningen af dithörande omyndigas egendom och utöfva enahanda granskningsrätt, som vore närmaste fränder tillagd; —• och dermed var steget sålunda taget alt ål kommunerna inrymma rättighet lill ingripande i förmyndarevården.
Men redan vid den riksdag, som börjades år 1850, hade det hunnit visa sig, att verkligheten ej motsvarat den nytta, man af berörda åtgärd väntat sig, enär kommunerna underlåtit, att, i enlighet med förutnämnde lagstadgande, utse gode män
Flera röster höjde sig derföre med yrkande om ytterligare revision af ifrågavarande lagstiftning, ooh dåvarande Lag-Utskott framställde jemväl ett förslag i ämnet, hvilket dock icke vann framgång hos representationen Emellertid och då vid sistförflutna riksmöte förslag väcktes om upphäfvande af den 1 tysta förmånsrätt, som i visst fall tillkom barnaarf framför inteckning i förmyn dares fasta gods, kunde det ej fela, att uppmärksamheten skulle rigtas jemväl på beskaffenheten af de garantier i öfrigt, som för bevarande af omyndiges rätt voro i lag uppställda.
Man var ense derom, att dessa garantier ingalunda voro tillfredsställande; och utan någon synnerlig meningssplittring beslöto
Rikets då för samlade Ständer en författning i ämnet, som Kongl. Majit, efter Högste
Domstolens hörande, sedermera sanktionerat och hvilken blifvit promulgerad såsom lag genom den ofvannämnde Kongl Förordningen af den 24 September 1861.
Denna författning utgår från den redan i 1845 års omförmälda Förordning antydda grundsats, att uppdraga tillsynen öfver förmyndarevården åt kommunerna; men denna tillsyn, som, enligt sistnämnda författning, var för kommunerna en rättighet. har genom den nya lagen blifvit förvandlad lill en pligt, och äfven omfånget för kommunernas verksamhet är vorden utvidgad
Men på det den institution, sorn sålunda infördes, måtte kunna fritt och sjelfständigt utvecklas, allt efter som olika förhållanden kräfde, och icke intvingas i former, som kunde qväfva dess verksamhet och förslappa kommunernas möjligen vaknande intresse derför, ansåg lagstiftaren endast de yttre konturerna af denna institution, eller dess yttersta gränslinier, böra i lagen uppdragas och smärre reglementariska föreskrifter, så vidt möjligt var, undvikas.
Sålunda äro hufvuddragen af denna lagstiftning, att Rätten i stad och Domaren å landet skall öfver förmynderskap hålla särskilt förteckning, utvisande de omynBih. lill IL St.
Prat. 1862 & 1863. 7 Sami. 1 Afd. 10 Haft. 2 10 Lag-Utskottets Betänkande JYs 32. diges födelseår samt förmyndares namn och hemvist; att stad skall välja gode män, men att, om det ej sker, tillsynen hörer socknenämnd till; att förmyngare skall för hvart ar afsluta räkning med uppgift af den säkerhet, hvaremot den omyndiges reda penningar utsatta äro, samt ingifva räkningen till gode männen samt ett utdrag derur, försedt med gode männens påskrift, till Rätten eller Domaren, som derom gör anmärkning i omförmälda förteckning; att om gode män anse nödigt att förmyndaren lemnar inteckning eller annan säkerhet för de medel, som hos honom innestå, Rätten eger derom förordna såsom nödigt och skäligt pröfvas, hvarjemte Rätten, i följd af gede männens anmärkningar, kan förordna annan förmyndare; samt att till gode männen skall såsom arfvode af förmyndaren inbetalas ett för hundrade af den omyndiges räntor och inkomster.
Derjemte innehåller författningens 'I § förut saknade föreskrifter om forum i förmyndaremål.
Sådan är, till sitt hufvudsakliga innehåll, gällande lagstiftning i ifrågavarande ämne.
Ser man på de anmärkningar, som deremot nu blifvit framställda, finnér man att de flesta af dem icke gälla den princip, hvarpå författningen hvilar, eller kontrollens uppdragande åt kommunerna eller af dem valde gode män, utan synes lämpligheten häraf fastheldre vara af flera motionärer erkänd.
Herr Carléns förslag gör dock härifrån ett undantag i så måtto, som, enligt hvad 2 § deraf utvisar, motionären ansett att å landet en vidsträcktare kommunalkrets än socknen, nemligen häradet, borde öfvertaga förmyndare-inseendet och att jemväl
Rätten borde i viss mån tillerkännas inflytande på valet af gode män, såväl på landet som i staden.
Då detta är den grundtanke, hvarpå hela nämnde förslag är byggdt, och ifrågasatta anordning skulle, om den bifölles, utöfva väsentligt inflytande på innehållet af ifrågavarande lagstiftning i öfrigt, anser sig Utskottet böra först till besvarande upptaga framställningen i denna del.
Såsom motiv derför har motionären anfört, »att de mindre kommunerna i vårt land redan så tillräckligt uppenbarat bristande nit och förmåga i tillsyn öfver förmynderskap, att man längesedan kommit i erfarenhet deraf, att på dem ingenting vöre att i det hänseendet bygga, och att det, såsom sporre på nitet, gode männen tillerkända arfvode, efterstäfvansvärdt i mån af kontrolleringskretsens storlek, skulle otvifvelaktigt endast i ganska sällsporda fall uppfylla ändamålet, så vida denna krets blefve mindre än hela domkretsen.» — Utskottet kan icke dela denna åsigt, utan anser ifrågasatta rubbning af bestående, nyss ordnade, förhållanden hvarken vara af omständigheterna oundgängligen påkallad, eller ens utan våda för de omyndiga för närvarande kunna vidtagas.
I motsats mot motionären anser nemligen Utskottet, det intresset för de omyndigas rätt bör påräknas vara lifligare inom en trängre krets än inom en vidsträcktare, och att, om detta intresse icke förefinnes inom socknen, det än mindre kan förutsättas annorstädes inom häradet.
Och det är just på detta intresse, — på en vaknande kommunalanda, hvartill lagstiftningen nyss gifvit en så kraftig impuls, — mera än på arfvodet, som ifrågavarande institution bör byggas. Lag-UIskottets Betänkande M 32. 11 Äfven fattigvården ordnas socknevis, — och en annan omständighet, som ej heller får förbises, är den större obekantskap med förmyndarne, och den minskade kännedomen om deras vederhäftighet, som genom det längre afståndet skulle uppkomma.
För öfrigt synes det föreslagna stadgandet att Rätten skulle välja en god man, hvilken tillika blefve ordförande, vara mindre egentligt och mer egnadt att qväfva, än lifva kommunalandan till förmån för dessa institutioner, hvarjemte en praktisk svårighet måhända stundom skulle möta för att, med afseende å det i förslagets 6 § åt ordföranden uppdragna bestyr, finna en dertill lämplig person, som ej af egna angelägenheter vore hindrad att åtaga sig ett sådant, allt efter kretsarnes storlek mer eller mindre tidsödande arbete.
På dessa skäl och ehuru
Utskottet icke vill bestrida den större enkelhet, som i vissa hänseenden skulle uppkomma, derest kontrolleringskretsen vore densamma som domkretsen, anser dock
Utskottet betänkligheterna emot förslaget vara öfvervägande, hvadan Utskottet funnit sig icke kunna understödja detsamma.
Vid pröfning åter af öfriga anmärkningar emot 1861 års ifrågakomne förordning, har Utskottet i första rummet fästat sin uppmärksamhet vid de af Herr Carlén framställda, rörande beskaffenheten af den i % § anbefallda förteckning samt domarens befattning med densamma; i afseende hvarå Herr Carlén anfört, bland annat, att en så beskaffad förteckning, löpande år efter år och upptagande jemväl en mängd förmynderskap, som upphört, utan att domaren derom erhållit kännedom, »slutligen skulle blifva så voluminös, att domarens tid omöjligt kunde räcka till alt i densamma uppsöka de befintliga förmyndarnes namn hvarje gång sådant för hvar och en särskildt påkallades.»