Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Genast tog han sin örne-hamn, och flög efter dem.
Men när gäddan hörde dönet af örnens ving-slag, dök hon djupt ned i vattnet, hvarvid konunga-dottern blef rädd, så att hon skrek högt till.
Då var Elfve-konungens makt till intet, och jätten grep de begge flyktingarne i sina klor.
När han så kommit åter till gården, lät han kasta vallaren i en mörk håla, väl femton famnar under jord; men prinsessan sattes i sin jungfru-bur, och vaktades noga att hon icke skulle undkomma.
Svennen låg nu i fånga-tornet, och var illa till mods, att han icke kunnat frälsa konunga-dottern, och att han tillika förspillt sitt eget lif.
Då rann honom i hugen hvad Elfve-gubben hade sagt:
»om du tredje gången kommer i stor farlighet, bryt då sönder den lilla pipan, och jag vill hjelpa dig.»
Såsom vallaren nu väl visste, att han aldrig mera skulle se dagsens ljus, tog han fram den lilla ben-pipan, och bröt henne i stycken. »God qväll!» hördes i detsamma en röst bakom honom. »God qväll igen»? helsade vallaren, och såg sig om.
Då stod den lille gubben framför honom, och sporde: »hvad vill du, eftersom du kallar mig?»
Vallaren svarade:
’jag vill frälsa prinsessan, och föra henne hem till sin fader.’
Nu tog gubben honom med sig, och de gingo genom lykta dörrar, och genom många präktiga rum.
Slutligen kommo de uti en stor sal, som var uppfylld med allehanda vapen, svärd, spjut och yxor, af hvilka somliga lyste såsom blankt stål, och somliga såsom skärt guld.
Gubben gjorde upp eld i eldstaden, och sade: »kläd af dig!»
Vallaren gjorde så; och den lille brände upp hans gamla kläder.
Derefter gick gubben bort till en stor jern-kista, och tog fram en dyrbar rustning, som blänkte af det klaraste guld.
»Kläd på dig!» sade han; vallaren gjorde så.
När nu svennen var klädd i full rustning ifrån hufvud till fot, band gubben ett skarpt svärd vid hans sida, och mälte: »det är förelagdt, att jätten faller för detta svärd, och på denna rustning biter intet stål.»
Men vallare-mannen kände sig väl till mods i den gyllene rustningen, och rörde sig höfviskt, såsom hade han varit den yppersta konunga-son.
Derefter vände de åter till den mörka fånga-hålan; vallaren tackade för Elfve-konungens goda hjelp, och så skiljdes de ifrån hvarandra.
Fram på dagen blef mycket buller och bång uti hela gården; ty jätten firade sitt bröllopp med den fagra konunga-dottern, och hade bjudit sina fränder på gästabud.
Prinsessan blef nu klädd på det aldra präktigaste, med guldkrona, röda ringar, och andra kostliga smycken, hvilka jättens mor sjelf hade burit.
Derefter dracks brölloppet med lust och allsköns gamman, och der fattades icke god välplägnad, både mat och dryck.
Men bruden grät utan återvändo, och hennes tårar voro så heta, att de brände som en eld på kinden.
När det nu led åt natten, och jätten skulle föra sin brud till brud-kammaren, skickade han sina små-drängar, att hemta vallaren som låg uti fånga-hålan.
Men när de kommo ned i tornet var fången borta, och i hans ställe stod der en båld kämpe med svärd, brynja och fulla vapen.
Vid denna syn blefvo svennerna förfärade, och flydde; men vallaren följde efter, och kom så upp på borg-gården, hvarest brud-skaran var samlad för att skåda hans ändalykt.
När nu jätten fick se den raske kämpen, blef han förgrymmad, och sade: »Tvy vare dig, ditt arga Troll!» Vid han talade, voro hans ögon så bistra, att han såg midt igenom rustningen.
Men svennen räddes intet, utan mälte: »här skall du strida med mig om din fagra brud.»
Jätten ville icke bida, utan vek undan; men vallaren drog sitt svärd, och det flammade såsom en elds-låga.
När nu jätten igenkände svärdet för hvilket han skulle falla, vardt han förfärad, och bleknade till jord; men vallaren gick dristigt fram, svingade sitt svärd, och gjorde ett väldigt hugg, så att jättens hufvud skiljdes ifrån kroppen.
Detta blef resens bane.
Då bröllopps-gästerna sågo denna färd, betogos de af räddhåga, och foro hvar åt sitt håll; men konunga-dottern lopp fram, och tackade den raske vallare-mannen, att han frälst hennes lif.
De gingo derefter ned till sjö-stranden, lossade jättens förtrollade skepp, och rodde bort ifrån ön.
När de så kommo hem till kungsgården, vardt en stor glädje och fröjd det konungen hade återfått sin enda dotter, som han sörjt så länge.
Derefter tillreddes ett präktigt bröllopp, och vallare-mannen fick den fagra konunga-dottern.
De lefde nu lyckliga och förnöjda i många, många år, och sågo både barn och blomma.
Men pinglan och den sönderbrutna ben-pipan förvaras till en hugkomst på kungs-gården, ja, ännu i denna dag.
Prinsessan, som gick upp ur hafwet.
Denna Sago-dikt är vida kringspridd öfver Europa.
Följande utländska uppteckningar äro oss bekanta:
Jfr. dersammast.
Anmärkn. s. 126.
Se Bröderna GRIMM, ~Kinder- und Haus-Märchen~, Th. I, N:o II, ss. 65-73, »Brüderchen und Schwesterchen» [öfvers. på Svenska i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1837, ss. 81-89, »Broder och Syster»].
Jfr. s. bok, Th. III, ss. 21, 22. -- B.
Th. I, N:o 13, ss.
79-86, »Die drei Männlein im Walde» [öfvers. på Svenska i REUTERDAHLS ~Julläsning för Barn~, Lund 1838, ss. 96-103, »De tre små männerna i skogen», -- samt serskildt såsom skillings-saga, »De tre små männerna i Skogen, eller den elaka Styfmodern», Stockholm 1824, o. fl.] -- C.
Se anf. bok Th. II, N:o 135, ss. 273-278, »Die weisse und schwarze Braut» (jfr.
Th. III, ss. 227, 228).
II, N:o 5, »Die goldene Ente».
Stuttgart 1837, ss. 209-213, »Die Gaben».
D’AULNOY, ~Contes des fées~, Sagan »La Rosette» [öfvers. på Svenska i ~Lek-kamraten för~ 1842, ss. 96-115, »Prinsessan Rosetta»].
Den fagra Wall-pigan.
Ifrån N. Småland.
Det var en gång en konung, som hade en enda dotter.
Hon var vän och blid, så att hon älskades af alla som sågo henne.
Konungens gemål, drottningen, egde likaledes en enda dotter; men denna var stygg till utseende och elak till sinnesart, så att hon af ingen var väl omtalad.
Häröfver bar drottningen en stor harm i sitt sinne, och unnade konunga-dottern intet godt.
När nu konungen var död, blef drottningen mycket elak emot sin styfdotter, och satte henne till allehanda ringa sysslor.
Men den stackars flickan klagade aldrig, utan var städse tålig och undergifven.
Det hände sig en dag, att drottningen skickade sin styfdotter upp på loftet, för att vakta säd.
Medan hon nu satt och vaktade, kommo himmelens små foglar, och foro qvittrande omkring sädes-högen, såsom hade de velat begära några korn.
Då gjordes det konunga-dottern ondt om de små djuren, och hon kastade till dem säd utur bingen.
»stackare mina små foglar!
J ären så hungriga.
Här hafven J korn, plocken snällt, och äten eder mätta».
När nu sparfvarne hade ätit, flögo de bort, satte sig på taket, och lade råd huru de skulle löna jungfrun för hennes goda hjerta.
Då mälte den ena fogeln: »jag gifver henne, att hvarje gång hon trådar på marken skall der vexa röda rosor».
Den andre sade: »jag gifver, att hon skall bli fagrare och fagrare för hvarje dag hon lefver».
»Och jag», tillade den tredje, »vill gifva henne, att hvar gång hon ler skall en röd guld-ring komma ur hennes munn».
Så taladt, flögo de sin kos; men allt gick i fullbordan såsom foglarne hade sagt, och ifrån den dagen var konunga-dottern ännu älskligare än tillförene, så att vänare vif icke stod att finna, sökte man ock i sju konunga-riken.
När drottningen förnam allt detta, blef hon ännu mera afundsam än tillförene, och öfverlade med sig sjelf huru hennes dotter skulle blifva lika fager som sin syster.
I sådan afsigt sände hon prinsessan att likaledes vakta säd uppe i loftet.
Flickan gick, ehuru hon bar stor harm, att man gifvit henne så ringa göromål.
När hon nu vaktade som bäst, kommo himmelens foglar, och foro qvittrande omkring sädes-högen, såsom hade de velat begära några korn.
Då rann sinnet till hos den elaka jungfrun; hon fattade sop-qvasten, jagade bort de små foglarne, och sade med vredesmod:
»hvad viljen J här, J stygga foglar! icke kunnen J tänka, att en förnäm jungfru, såsom jag, skulle smutsa sina händer att gifva eder mat?»
Sparfvarne flögo nu sin kos, satte sig på taket, och lade råd huru de skulle löna den elaka prinsessan för hennes hårda ord.
Då sade den ena: »jag gifver henne, att hvarje gång hon trådar på marken skall der vexa tistel och törne.»
Den andra sade: »jag gifver, att hon skall blifva ledare och ledare för hvarje dag hon lefver».
»Och jag», tillade den tredje, »vill gifva henne, att hvarje gång hon skrattar skola tåssor och grodor hoppa ur hennes munn».
Så ordadt, flögo de sin kos; men allt gick i fullbordan såsom sparfvarne hade sagt, och ifrån den dagen blef drottningens dotter ännu mycket ledare till åsyn, och styggare till sinnes-art, än hon tillförene hade varit.
Styfmodern och hennes elaka dotter kunde nu icke längre lida, att se den fagra konunga-dottern för sina ögon, utan satte henne att valla fä i skogen.
Den stackars jungfrun fick så vanka omkring i marken, såsom andra vallpigor, och det tycktes henne ofta att hon led stor nöd och oförrätt.
Men den elaka prinsessan stadnade hos sin mor på kungs-gården, och gladdes i sitt falska hjerta, att ingen fick se den väna konunga-dottern, eller förnimma om hennes skönhet.
Det hände sig en dag, att den fagra vallpigan, satt i skogen och stickade på en vante, medan hennes fä gick i bet.
Då kommo några unger-svenner farande förbi.
När de fingo se den väna mön, der hon satt och sömmade så trägen, blefvo de mycket betagna af hennes fägring, gingo fram, helsade höfviskt, och sporde:
»hvi sitter sköna jungfrun här och stickar så fliteligen?»
Konunga-dottren qvad:
»Napp, Napp, i vant’, jag tänker få kungens son af Danemark.»
Vid detta tal blefvo svennerna förundrade, och bådo mön följa med till kungs-gården.
Men jungfrun ville icke lyssna till deras tal, utan gaf dem röda guld-ringar, att de skulle lemna henne i frid.
Svennerna drogo derefter sina färde, och kommo hem.
Men de kunde icke tröttna att förtälja om den fagra vallpigan, som mött dem i skogen, och så blef mycket taladt öfver hela kungsgården om hennes vänlek och rikedom.
När allt detta kom för den unga konunga-sonen, fick han en häftig åtrå att se den fagra jungfrun, och förnimma om allt var sanning, såsom svennerna hade förtäljt.
Han drog nu på jagt med sina hökar och hundar, och kom långt bort i skogen, till stället hvarest konunga-dottern satt och stickade på sin vante.
Prinsen gick fram, helsade höfviskt, och sporde:
»hvi sitten J här sköna jungfru, och sömmen så fliteligen?»
Mön qvad:
När konunga-sonen hörde detta, blef han underlig till mods, och frågade om icke vallpigan ville följa honom hem till hans gård.
Då log prinsessan; i detsamma föll en röd guldring ut ur hennes munn, och vid hon reste sig för att gå, se, då runno röda rosor upp i hennes fot-spår.
Nu vändes konunga-sonens hug till henne, så att han bekände hvem han var, och sporde om icke den unga mön ville blifva hans drottning.
Prinsessan jakade härtill, och lät honom tillika förstå, att hon icke var ringare än han till ätt och härkomst.
Derefter drogo de samman till kungs-gården, och konunga-dottern blef prinsens gemål.
Men alla unnade henne godt, och konunga-sonen höll henne kär framför allt annat i verlden.
Vid dessa tidningar blef den elaka styfmodern ännu mera afundsam i sitt hjerta, och tänkte icke så mycket på någonting, som huru hon skulle kunna vålla sin styfdotters ofärd, och göra sin egen dotter till drottning i hennes ställe.
Då hände sig att der blef ett stort krig, så att konunga-sonen måste fara bort; men drottningen var hafvande, och skulle falla i barn-säng.
Nu passade styfmodern tillfälle, drog hän till kungs-gården, och visade sig mycket vänlig emot alla.
Men när den unga drottningen blef sjuk, och ingen var hos henne, for styfmodern med svek, lade sin egen dotter i hennes ställe, och förbytte den rätta drottningen till en liten and, som låg och samm i elfven utanför kungs-gården.
Någon tid derefter var örliget till ända, och den unga konungen drog hem, full af längtan att återse sin fagra brud.
När han nu kom i sof-stugan, och fann den leda styf-systern på bädden, blef han mycket sorgsen, och sporde hvi hans gemål blifvit så förändrad till utseende.
Den svekfulla styfmodern var genast redo, och svarade:
’det kommer sig af hennes sjukdom, och går väl öfver’.
»fordom runno gull-ringar fram hvarje gång min drottning log, nu rinna tåssor och grodor; fordom växte röda rosor i hennes spår, nu växa tistel och törne: hvad månde vara orsak till allt detta?
Men den elaka drottningen lade snällt sina ord, och svarade: ’sådan hon är, blifver hon, och icke annorlunda, intill dess att konungen kan taga blod af en liten and, som simmar omkring i elfven’.
Konungen sporde:
»huru skall jag kunna få blod af den anden?»
Styfmodern sade: ’jo, det skall tagas emellan ny och nedan’.
Konungen gaf nu befallning, att man skulle fånga den lilla anden; men fogeln undkom alla snaror, huru de ock månde läggas.
Om Thorsdags-natten, medan alla lågo i sin sömn, märkte väktarena huru en hvit hamn, som i allo liknade drottningen, steg upp ur elfven och gick in i köket.
Prinsessan hade egt en liten hund, som hon mycket älskade.
Han kallades Nappe.
När hon nu kom in i steger-huset, qvad hon:
»Nappe lille! min hund, har nu någon mat att ge mig i qväll?»
’Nej men, har jag inte så, min fru!’ svarade hunden.
Konunga-dottern qvad:
»Troll-packan sofver väl hos min lille unge prins, på högan loft?»
’Ja men, gör hon så, min fru!’ sade hunden.
Konunga-dottern sade åter:
»Nu kommer jag här ännu två Thorsdags-qvällar, och sedan aldrig mer.»
Derefter suckade hon tungt, gick ned till elfven, och förbyttes i en liten and, såsom tillförene.
Nästa Thorsdags-natt aflopp allt på samma sätt.
Sedan folket gått till hvila, märkte väktarena en hvit skepnad, som steg upp ur elfven och gick in i köket.
Såsom nu alla höllo den unga drottningen kär, undrade de mycket häröfver, och gingo hemligen att lyssna hvad hon skulle säga och göra.
Men när konunga-dottern kommit in i steger-huset, qvad hon:
»Nappe lille! min hund, har du någon mat att ge mig i qväll?»
Konunga-dottern sporde åter:
Drottningen fortfor: »nu kommer jag här ännu en Thorsdags-qväll, och sedan aldrig mer».
Derefter begynte hon bitterligen gråta, och återvände till elfven, hvarest hon förbyttes till en liten and, som lekte om uti vattnet.
Men när männen förnummo allt detta, kom det dem underligt före, så att de gingo lönligen till sin herre, och förtäljde honom hvad de hade hört och sett.
Då föll konungen i djupa tankar, och tillsade väktarena att sända honom bud, när skepnaden skulle visa sig för tredje gången.
Tredje Thorsdags-natten, sedan alla gått till hvila, steg konunga-dottern åter upp ur vattnet, och gick fram till kungsgården.
När hon kommit in i steger-huset, såsom hennes sed var, talade hon till sin hund, och qvad:
’Ja men, gör hon så, min fru!’ svarade hunden.
Då suckade drottningen tungt, och sade: »nu kommer jag här aldrig mer.»
Derefter begynte hon bitterligen gråta, och gick ut för att vända tillbaka ned i elfven.
Men konungen hade stått bakom dörren, och lyssnat till deras samtal.
Vid nu skepnaden skulle gå sina färde, tog han sin silf-bodda knif och sårade hennes venstra lill-finger, så att der kom fram tre droppar blod.
Då häfdes förtrollningen, drottningen vaknade såsom ur en svår dröm, och sade: »hå! hå! stod du der?»
Derefter föll hon med glädje sin man om halsen, och han bar henne upp på högan loft till hennes jungfru-stuga.
Den unga konunga-dottern förtäljde nu sin gemål allt hvad henne hade vederfarits, och de gladde sig af hjertat att åter få ega hvarandra.
Konungen gick så in till styfmodern, der hon satt vid sin dotters säng; men den falska drottningen hade barnet på sin arm, och låtsade vara mycket svag efter sin sjukdom.
När nu konungen kom in, helsade han den gamla troll-qvinnan, och sporde:
»om någon ville förgöra min sjuka drottning, och kasta henne i elfven, -- säg mig, hvad vore han väl värd för lön?»
Den elaka styfmodern tänkte icke att hennes svek var förrådt, utan svarade genast: »jo, den vore väl värd att läggas i en spik-tunna, och rullas utföre berget.»
Då blef konungen vred, steg upp, och sade:
»så har du nu dömt din egen dom, och det skall gå dig såsom du sjelf har sagt.»
Trollpackan blef så lagd i en spik-tunna, och rullad utför berget, och hennes dotter, den falska drottningen, fick göra samma färd.
Men konungen tog sin rätta drottning, och lefde med henne i frid och lycka.
Lilla Rosa och Långa Leda.
Det var en gång en konung och en drottning, som hade en enda dotter.
Hon kallades Lilla Rosa, och var både vän och vettig, så att hon hölls kär af alla som sågo henne.
Men efter någon tid dog drottningen, och konungen fäste sig en annan gemål.
Den nya drottningen egde likaledes en enda dotter, men denna var högmodig till sinnes-art och stygg till utseende, så att hon fick heta Långa Leda.
De begge styf-systrarne växte nu upp tillsammans i konungens gård; men hvar man, som såg dem, märkte en stor åtskilnad dem emellan.
Drottningen och Långa Leda buro stor afund emot Lilla Rosa, och gjorde henne all den orätt de förmådde.
Men konunga-dottern var alltid mild och undergifven, samt förrättade villigt sina sysslor, huru tunga de måtte vara.
Häröfver förbittrades drottningen ännu mer, och så blef hon allt elakare och elakare, ju mer Lilla Rosa sökte vara henne till lags uti allting.
Det hände sig en dag, att drottningen och de begge prinsessorna gingo omkring och lustvandrade i trädgården, som låg invid konunga-salen.
Då hörde de huru örtagårds-mästaren talade till sin svenn, och bad honom hemta en yxa, som blifvit glömd ibland träden.
När drottningen förnam detta, sade hon att Lilla Rosa skulle gå efter yxan.
Örtagårds-mästaren lade sig deremot, och menade, att så ringa göromål illa höfdes en konunga-dotter; men drottningen stod fast vid sitt ord, och så fick hon råda.
När nu Lilla Rosa kom uti lunden, såsom drottningen hade befallt, fick hon se hvarest yxan låg; men tre hvita dufvor hade satt sig att hvila på yx-skaftet.
Då tog konunga-dottern bröd af sin dagvard, smulade det i handen, räckte åt de små dufvorna, och sade vänligt: »stackars mina små dufvor! nu fån J lof gå härifrån, för jag är tvungen att bära yxan till min styfmoder.» Dufvorna åto ur jungfruns hand, gingo villigt bort ifrån skaftet, och Lilla Rosa tog yxan, såsom henne var befaldt.
Men hon hade icke hunnit långt, förrän dufvorna begynte samtala med hvarandra, och öfverlade hvad lön de skulle gifva den unga mön, som varit så huld emot dem.
»jag gifver, att hon skall vara dubbelt så fager som hon redan är.»
Den andra sade: »jag gifver, att hennes hår skall blifva förvandladt i guld-hår».
»Och jag», tillade den tredje, »gifver, att hvarje gång hon ler skall en röd guld-ring komma ur hennes munn».
Så taladt, flögo dufvorna sin kos; men allt gick i fullbordan, såsom de hade sagt.
När nu Lilla Rosa återkom till sin styfmoder, blefvo alla förundrade öfver hennes oförlikneliga fägring, öfver hennes fager-gula hår, och öfver de röda guld-ringarne som kommo fram när hon log.
Men drottningen forskade noga huru allt hade tillgått, och ifrån den stunden bar hon ett ännu bittrare hat emot sin styf-dotter, än tillförene.
Den elaka styfmodern tänkte nu både dag och natt endast deruppå, huru hennes egen dotter skulle blifva lika fager, som Rosa Lilla var.
Till den ändan lät hon hemligen kalla örtagårds-mästaren, och tillsade honom huru han skulle göra.
Derefter gick hon med de begge prinsessorna att förlusta sig uti blomster-gården, såsom hennes sed var.
När de nu gingo förbi örtagårds-mästaren, yttrade denne, att han hade glömt sin yxa ibland träden, och bad svennen gå att hemta den.
Då sade drottningen, att Långa Leda skulle gå efter yxan.
Örtagårds-mästaren lade sig deremot, såsom billigt var, och menade, att så ringa göromål föga höfdes en förnäm jungfru; men drottningen stod fast vid sitt ord, och så fick hon råda.
När nu Långa Leda kom uti lunden, såsom drottningen hade befallt, fick hon se hvarest yxan låg; men tre fager-hvita dufvor hade satt sig att hvila på yxe-skaftet.
Då kunde den elaka jungfrun icke tillbakahålla sitt onda sinne, utan kastade stenar på foglarne, bannade dem, och sade: »undan, J stygga foglar!
Icke skolen J sitta här och smutsa yxe-skaftet, som jag skall fatta om med mina hvita händer?»
Vid detta tilltal flögo dufvorna sin kos, och Långa Leda tog yxan, såsom henne var befaldt.
Men hon hade icke kommit långt derifrån, så begynte dufvorna tala sins emellan, och öfverlägga hvad lön de skulle gifva den elaka jungfrun för hennes ondska.
Då sade den ena: »jag gifver henne, att hon skall vara dubbelt så led som hon redan är.»
Den andra mälte: »jag gifver, att hennes hår skall blifva såsom ett törne-ris».
»Och jag», tillade den tredje, »gifver, att en padda skall hoppa ur hennes munn hvarje gång hon skrattar».
Så taladt, flögo de tre dufvorna sin kos; men allt gick i fullbordan, såsom de hade sagt.
När nu Långa Leda återkom till sin moder, förundrade sig alla öfver hennes vederstyggliga utseende, öfver hennes hår, som liknade en törnebuske, och öfver paddan, som kom utur hennes munn hvarje gång hon log.
Men drottningen bar mycken sorg öfver denna stora olycka, och det säges, att hon och hennes dotter sällan logo efter den dagen.
Styfmodern kunde nu icke längre lida att se Lilla Rosa för sina ögon, utan traktade att förderfva och förgöra henne.
I sådan afsigt lät hon hemligen kalla en skeppare, som skulle fara till fjerran land, och lofvade honom mycket gods, om han ville taga konunga-dottern om bord, och sänka henne i hafsens djup.
Skepparen dårades af guldet, som eljest vållar så mycket ondt här i verlden, och bortförde lilla Rosa om natten, såsom hennes styfmoder hade begärt.
Men när fartyget lagt ut till sjös, och kommit långt bort på villande haf, uppvexte en häftig storm, så att skeppet förgicks med gods och folk, utom allenast Lilla Rosa.
Hon fördes af böljorna, intill dess hon kom på en grön ö, fjerran i hafvet.
Här dväljdes hon en rund tid bortåt, utan att höra eller se någon menniska; hennes föda bestod af vilda bär och rötter, som växte i skogen.
En dag, när Lilla Rosa vandrade omkring på sjö-stranden, hittade hon hufvudet och benen efter en hjort-kalf, som blifvit söndersliten af vilda djur.
Såsom nu köttet var friskt, tog konunga-dottern benranglet och satte det på en stång, att de små foglarne skulle bättre skönja det, och komma att få sig föda.
Derefter lade hon sig på marken, och sof en liten blund.
Men hon hade icke sofvit länge, förr än hon väcktes af en ljuflig sång, som var mycket skönare än någon man rätt kan fatta.
Lilla Rosa lyssnade till den fagra sången, och menade att hon drömde, ty någonting så ljufligt hade hon aldrig sport eller förnummit.
Vid hon nu såg sig omkring, märkte hon att benranglet, som blifvit uppsatt till föda åt himmelens små foglar, var förvandladt till en grönskande lind, och kalf-hufvudet hade blifvit till en liten näktergal, som satt öfverst i lindens krona.
Men hvart endaste litet linde-löf klingade på ett sällsamt vis, så att tonerna gåfvo ett underbart samljud; och den lilla näktergalen satt derinom och slog sina slag så skönt, att hvem som hört det, skulle förvisso tänkt, att han var i himmelen.
Efter den dagen, tycktes det konunga-dottern icke så tungt att dväljas ensam på den gröna ön; ty när hon blef sorgsen, behöfde hon allenast gå till den spelande linden, och hennes hjerta blef åter gladt.
Likväl kunde hon icke alldeles glömma sitt hem, utan satte sig ofta vid stranden, och blickade med stor längtan utåt hafvet, hvars böljor vandra fria land och land emellan.
En dag, när Lilla Rosa satt på sjö-stranden såsom hennes sed var, fick hon se en fager snäcka, som seglade fram öfver hafvet.
Uppå skeppet voro många raska svenner, och deras höfding var en båld konunga-son.
När nu fartyget kom under ön, och skepps-männen fingo höra den ljufliga sången som klingade öfver vattnet, tänkte de, att detta månde vara ett förtrolladt land, och ville genast lägga ut till sjös igen.
Men deras höfding sade, att de icke skulle fara bort, innan han fått veta hvadan den underbara sången kom, och så läto de honom råda.
När nu konunga-sonen kom i land, och fick höra lindens spel och näktergalens sång, blef han underlig till mods, och tycktes honom, att han aldrig hade förnummit någonting så skönt och ljufligt.
Men ännu sällsammare föreföll det honom när han kommit fram, ty under den grönskande linden satt en mö, hvars hår glänste såsom guld, och hvars anlete var ljust som den hvitaste snö.