Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Uppå tillstyrkande af Stats-Rådets öfrige ledamöter, behagade Kongl. Maj:t, med bifall till Herr Justitie-statsministerns hemställan, i nåder förordna, att i det afseende 87 § Regeringsformen förmäler, Högste
Domstolens underdåniga utlåtande öfver ofvanberörda förslag skulle genom Note ur protokollet infordras.
Ex protocollo G. JV. IVestberg.
5 Utdrag af Protokollet öfver Justitie-Ärenden, hållet uti Kongl. Maj:ts Högsta Domstol Onsdagen den 22 Mars 1865.
Andra rummet.
Närvarande: Justitie-Råden: Hoffstedt, Iggeström, Södergren, Carleson, IP vetman, Naumann, von Hofsten.
Tillförordnade Byrå-chefen, Revisions-sekreteraren Strandberg föredrog i underdånighet:
Note ur protokollet öfver Justilie-departements-ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Stnts-Rådet den il Oktober 1864, hvarigenom, i det afseende 87 § Regeringsformen förmäler, Högste
Domstolens underdåniga utlåtande blifvit infordradt öfver ett inom Justilie-departementet upprätladt nytt förslag tili förordning angående arfsrätt för oäkta barn, hvilket förslag var af följande lydelse:
Förordning angående arfsrätt för oäkta harn.
Med ändring of hvad i 8 Kap. 7 § Ärfda-Balken finnes stadgadt derom, att barn, som äro aliade i lönskaläge utan äklenskapslofven, eller i hordom, eller i lorbudna leder, ej må taga annat ari' än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, alt oäkta barn, hvars moder, i följd af behörig anteckning i kyrkoboken, är känd, må, lika med äkta barn, laga arf efter sin moder i den egendom, som ej utgör bröslarfvinges laglott.
Justitie-rådet von Hofsten lemnade ifrågavarande förslag utan anmärkning.
Naumann yttrade:
Våra nuvarande samhällsförhållanden lägga intet hinder i vägen för återupptagande i vår lagstiftning af grundsatsen om oäkta barns arlsrält, hvilken från äldsta lider hos oss var erkänd, om än i en mindre utsträckning, till dess 1754 års lagbok hyllade en motsatt princip, under påtryckning af ett utifrån hemtadt missförstådt nit, hvilket ansåg sig kunna upprätthålla och befrämja sedligheten genom att låta föräldrarnes förseelse drabba de oskyldiga barnen ända derhän, att dessa funno de lh sta ärliga försörjningsvägar för sig stängda och betraktades snart sagdt som rättslösa; — hvilket nit alltså lät ändamålet helga medlen.
6 Kongl. Maj-.ts Nåd.
Redan för flera årtionden tillbaka hafva, sorn bekant är, menniskovänner upplrädl mot denna missrigtning, och det ena civiliserade landet efter det andra reformerat sin lagstiftning i detta ämne, oberoende deraf huruvida i deras särskilda arfslagar hyllades den germaniska grunden för arfsrätt, nemligen familje-enheten, eller ock den romerska rättens i flera fall ohållbara presumtion af den ärfdes ej tillkännagifna yttersta vilja.
De allvarliga yrkanden, som mera än en gång låtit sig förnimma äfven hos Sveriges lagstiftande församling i afseende [>å en sådan reform (fastän man någon gång utan skäl gjort sig skyldig till den inkonseqvens all undantaga vissa slag af oäkta harn, då grundsatsen skolat tillämpas} blifva så mycket mera oafvisliga, som de äro härledda från rena och upphöjda begrepp om humanitetens fordringar.
Genom det remitterade förslaget har visserligen ett steg blifvit taget i denna syftning, men så ringa, alt den allmänna rättskänslans nyss påpekade kraf dymedelst icke kan anses tillliedsstäldt, helst rigtigheten af den förut vid flera tdlfällen gjorda anmärkning icke torde jäfvas, alt ett förslag, sådant som det förevarande, lemnar just de oäkta harn utan hjelp, som bäst behöfva den, nemligen sådana, hos hvilkas moder blygseln varit mägtigare än moderskänslan, och hvilkas födsel derföre blifvit förhemligad.
Jag finner mig alltså föranlåten hemställa, huruvida icke tiden vore inne alt, med godkännande af de grundsatser, som hos Rikets sist församlade Ständer, såväl som vid föregående riksmöten, blifvit i ämnet allmännast uttalade, framlägga ett fullständigt förslag till lag om oäkta barns arfsrätt, hvarutinnan jemväl kommo alt inflyta nödiga stadganden angående paternitels- och maternitets-bevisningen, sättet för oäkta harns erkännande af fadren eller modren, målsmans förordnande för dylika harn, der så erfordras, preskriptionstid för väckande af arfsanspråk å deras vägnar, samt flera bestämmelser, som med hufvudfrågan slå i samband; och torde, bland andra legislationer, Wurtembergska Lagen af den 5 September 1859, angående de privaträttsliga följderna af brott m. m., i sin mån kunna lemna materialier för detta ändamål.
Skulle det åter för närvarande anses göra tillfyllest alt få grundsatsen om oäkta barns arfsrätt erkänd i den mån sådant sker genom det stadgande, remitterade förslaget innehåller, så torde blifva nödigt, att, på det ej genast efter en dylik lags utfärdande villrådighet måtte uppstå om densammas tillämpning, tydligen uttrycka: huruvida den arfslott, som Lagen sålunda komme att tillförsäkra oäkta barn efter dess moder, kunde af henne i lifstiden lagligen bortteslainenteras, och det oäkta barnet sålunda göras arflös!, eller huruvida denna arfslott skulle ega den likhet med äkta descendents laglott, att den icke finge genom testamente hortgifvas eller derom annorledes förordnas; likasom närmare bestämmelser torde blifva behöfliga angående anteckningen i kyrkoboken och kontrollen deröfver.
Juslitie-rådet
(Vretman utlät sig:
Då oäkta barns rätt att taga arf efter moder, enligt min åsigt, öfverensstämmer med såväl rättvisa och billighet, som nu rådande allmänna tänkesättet i landet, anser jag hvarje steg för närmande till detta mål vara att föredraga framför i ämnet nu gällande lag; i följd hvaraf och då några Kongl. Maj-.ts Nåd.
Proposition N:o 35. 7 anmärkningsvärda omständigheter, sorn skulle försvåra tillämpningen af nu ifrågavarande lagförslag, ej loide förefinnas, jag för min del tillstyrker delsammas aflåtande till Rikets Ständer.
Justitie-rådet Carleson anförde:
Då så väl Kongl. Maj:t som Rikets Ständer funnit en utsträckning af den för närvarande till descendenten inskränkta arfsrälten för oäkta barn vara nödig, lärer någon annan invändning mot förslaget ej komma att tagas i betraktande än en sådan som afser tillämpningen af den grundsats, hvilken skulle derigenom göras gällande.
Ehuru efter all sannolikhet ett nytt steg på vägen till utplånandet af skilnaden emellan de lofliga och olofliga könsförhindelserna, torde likväl den i förslaget åsyftade lagföråndringen vara en nödvändig eftergift åt tidsandan och dess uppfattning af billighetens kraf.
Annan rättsgrund har den emellertid ännu icke, hvarom ej mindre det remitterade än de från Rikets Ständer utgångna förslag lill lag om oäkta harns arfsrätt, likasom främmande länders lagar i samma ämne, synas vittna; och hvarje af omständigheterna betingad modifikation af den sålunda framträdande rättsnormen innebär derföre i sig sill berättigande.
Mot de inskränkningar, hvarunder arfsrätt efter moder skulle, enligt förslaget, medgifvas hennes harn utom äktenskapet, har jag icke heller för min del någonting att i underdånighet påminna, utan tror att fastmer förefinnes anledning till anmärkning i motsatt syftning, särdeles derutinnan att från slik arfsrätt icke blifvit uteslutna harn aliade i hordom eller blodskam.
Både lag och sed påkalla, efter mitt omdöme, en sådan inskränkning; lagen i det den såsom brott och dertill såsom grott brott stämplar så väl hor som blodskam, men anser qvinnans förseelse genom lönskaläge icke ens höra under Statens straffrätt; — seden i det alt allmänna föreställningssättet, som har stort undseende med qvinnans strafflösa öfverträdelse af morallagen, visar mot hennes öfverträdelse af kriminallagen lika mycken stränghet och bestraffar brottet icke blott på den felande qvinnan, ulan ock på hennes oskyldiga anhöriga.
Modrens erkännande af ett i hordom eller blodskam alhult harn mäste alltid komma ali innefatta erkännandet af eli brott, som, der det vore förhemligadt under hennes lifstid, skulle drabba endast hennes elterlefvande man eller harn eller andra anhöriga.
För det harn, hvars arfsanspåk skulle stödjas på en dylik grund, borde arfsrälten vara värd, örn möjligt, mindre än intet.
Det oaktadt vore alldeles icke osannolikt att understundom den ekonomiska fördelen kunde, med förqväfvande af alla betänkligheter i andra afseenden, förmå någon all efter sin moder göra gällande en på hennes erkännande af begånget brott grundad arfsrätt; men det är föga troligt alt den allmänna rättskänslan tillfredsställdes af ett förfarande som sedlighetskänslan ej kunde undgå att ogilia.
Bättre vore för en sådan arfvinge alt hans hörd finge förblifva dold i eli mörker, som samhället än mindre har interesse alt skingra.
Den vanligen och jemväl af Lag-beredningen åberopade grunden för oäkta barns rätt alt taga ari' efter moder, eller orättvisan att låta del oskyldiga barnet lida för föräldrarnes förseelse, vore visserligen lika tillämplig för alla oäkta barn, äfven vid en större utsträckning af arfsrälten än den som nu är i fråga; men ohållbarbeten af denna grund visar sig redan i ohållbarheten af dess konseqvenser; och då Lag-beredningen föreslog 8 Kongl.
Proposition N:o 35. alt harn, hvars födsel kommit af lägersmål, som modren begått under äktenskap eller i så kalladt förbudet led, skulle utestängas från den, enligt Lag-beredningens förslag, oäkta barn eljest tillkommande rätt att laga ari' efter moder eller hennes skyldeman, aktade den icke nödigt att ens antyda sitt skäl dertill.
Blott en enda omständighet af verklig vigt torde kunna mot den anmärkta distinktionen anföras, den nemligen alt Rikets sednast församlade
Ständer ej iakttogo den i sitt förslag till lag om oäkta barns arfsrätt.
Anledningen dertill uppgafs likväl icke, ehuru
Ständerne i ett föregående förslag i ämnet vid 4 854 års riksdag gått till väga på motsatt sätt.
Möjligen har vid det sist afgifna förslagets affaltande något förbiseende egt rum; möj ligen också en förändrad åsigt, som fortfarande kari vara vexling underkastad, gjort sig gällande, och i hvilket läll som helst blir ett enstaka riksdagsbeslut en allt för vansklig grund för en ändring i arfsrälten, som eljest skulle synas innebära en uppenbar kränkning af allmänna rättsmedvetandet.
Men utom den erinran jag tillåtit mig att i berörda hänseende framställa, torde en anmärkning af väsendtligen praktisk vigt vara förtjent af någon uppmärksamhet.
Den alser bestämmelsen om sältet för oäkta barns legitimation.
Fastän utgånget från den enligt min föreställning fullkomligt rigliga åsigten, att arfsrätt efter modren ej bör tillkomma hennes oäkta barn, der del ej blifvit af henne offentligen erkändt, synes stadgandet att oäkta barn, hvars moder, i följd af behörig anteckning i kyrkoboken, vore känd, egde taga arf efter henne, kunna vid tillämpningen erhålla en belt annan betydelse än förslaget afser och derigenom blifva för rättssäkerheten allt för äfventyrlig!.
Naturligtvis måste med ”behörig anteckning i kyrkoboken”, vid saknad af särskild bestämning deraf, förslås en kyrkoboks-anleckning, som icke kan visas hafva obehörigen tillkommit.
Den måste gälla såsom behörig tills den visas vara motsatsen.
Men läll kan en origtig anteckning ske ulan all någon molbevisning, då den möjligen sent omsider befmnes vara af behofvet påkallad, slår ali förebringa.
Kontrollen å rigligbeten af kyrkoböckernas anteckningar angående enskilda personer är i det närmaste inskränkt lill de utdrag, som genom presthetygen komma till församlingsmedlemmarnes kännedom, och är alldeles ingen i afseende å anleckningarne om de barn, hvilka framfödas å en ort der modren är okänd och söker dölja sig.
Del är väl sannt att, då, enligt Kongl. Brefvet den 4 7 Oktober 4 778, qvinna som vill å okänd ort framföda sill harn, skall ”lemnäs ostörd utan någons åtal eller efterfrågan om hennes person eller tillstånd”, borde hon aldrig kunna vara ”enligt anteckning i kyrkoboken känd”, derest hon icke sjelf erkänt sitt barn, men icke förthy ger erfarenheten vid handen att, stundom al oförstånd, stundom af missförstånd, anteckning i kyrkoboken om oäkta barns moder skett ulan hennes vilja eller vetskap, och det är så mycket mindre antagligt, att sådant skulle efter den föreslagna lagförändringen inträffa mera sällan, som en enkel följddragning från skilnaden mellan betydelsen af förslagets ord: ”barn, hvars moder — — är känd” och t. ex. orden: ”barn, som af modren — — blifvit erkändt”, kunde göra ett missförstånd mera ursäktligt.
Af flera förekomna fall vill det synas icke vara någonting särdeles ovanligt att namnet på ett oäkta barns moder införes i kyrkobok eller dop - Kongl. Mäj:ts Nåd.
Proposition N:o 35. 9 doplängd efter blotta uppgiften af den person, som befordrat barnet lill dopet.
Att dervid uppgiften skedde utan modrens vetskap eller kanske mot hennes önskan eller ock af en eller annan anledning vore origtig, låter lätt tänka sig och säkert är alt, om egennyltan lemnäs tillfälle att begagna sig deraf, skall bon ej underlåta att göra det.
Icke heller är all förbise det så väl kyrkoböckerne som sakförarne stiga till tusental och att fel eller misstag i anteekningarne kunna härflyta från de mest oklanderliga bevekelsegrunder.
Tillförlitligheten af kyrkoboks-anteckningarne om enskilda personer beror helt och hållet af antecknaren, som kan vara lika utmärkt i sin egenskap af prest, som olämplig i egenskapen af notarie.
För icke längesedan algjordes af Kongl Maj:l en arfstvist, deruti flera företedda utdrag ur en af Stockholms territoriela församlingars kyrkoböcker visade dessa handlingars origtighet genom samtliga de företedda anteckningarnes stridighet mot hvarandra.
Att hufvudstadens kyrkoböcker skulle vara mindre noggrannt och omsorgsfullt förda än dylika handlingar i andra delar af riket finnes icke den ringaste anledning att misstänka.
Men när så är förhållandet, måste det också vara såsom möjlighet alt förutse icke blott att modren till ett oäkta harn blir ulan hennes vilja eller vetskap i kyrkobok antecknadt, utan ock, hvad som kan leda till vida svårare följder, att modrens namn, till följd af falsk eller felaktig uppgift eller af annan orsak, blir origtigt infördt.
Svårigheten och i vissa fall omöjligheten att vid ett långt derefter framträdande arfsanspråk, som vore grundadt på en dylik anteckning, förebringa den nödiga motbevisningen, ligger i dagen; och skulle på enahanda grund arfsanspråk efter moder få framställas jemväl af personer, som föregåfvo sig vara födda i hordom eller blodskam, funnes neppeligen för något enda sterbhus efter en qvinna, som hunnit öfver barnaåren, minsta trygghet för att icke lälska arfsanspråk af den nedrigaste och oförskämdaste art icke allenast framställdes, utan ock i följd af bristande juridisk motbevisning gjordes gällande.
Efter min underdåniga förmening och om, såsom jag föreställer mig det vara i det remitterade förslaget afsedt, ett oäkta barns rätt att taga arf efter modren skall komma att bero deraf alt hon enligt anteckning i kyrkobok erkänt barnet, bör det fördenskull blifva nödigt att tillika meddela föreskrift om anteckningens ändamålsenliga verificerande, så framt icke hellre kunde stadgas alt den, för att i berörda hänseende blifva gällande, skall vara införd i kyrkoboken för den församling, der qvinnan är kyrkoskrifven.
Justitie-rådet Södergren yttrade, att, sedan Kongl. Majit den 13 September 1864, vid pröfning af Rikets Ständers förslag i ämnet, förklarat Sig icke antaga grundsatsen, att oäkta barn borde åtnjuta lika arfsrätt efter moder, som äkta barn tillkommer, och det sålunda blifvit slutligen afgjordt, att en lag om sådan vidsträckt arfsrätt för oäkta barn icke skall gifvas, ansåg Justitie-rådet sig icke nu hafva samma grundsats till föremål för sill yttrande, utan endast böra till bedömande upptaga den genom Kongl. Majlis nådiga remiss af förevarande lagförslag framställda frågan, om genom lag må tilläggas oäkta barn någon rätt efter moder i den egendom hon genom testamente lagligen kunnat barnet tilldela; och fann i detta afseende, vid öfverBih. till R.
Fröt. 1865 4- 1866. 1 Sami. 1 Afd. 16 Haft. 1 10 Kongl. Maf:ts Nåd.
Proposition N:o 35. vägande af de i Statråds-protokollel nvssberörda dag utvecklade grunder, Justitie-rådel för sin del icke någon betänklighet mot den väsendtliga syftningen af detta förslag; roen Justitie-rådet mäste instämma i de af Justilie-råden Carleson och Naumann gjorda anmärkningar om behofvet af större fullständighet och tydlighet i förslagets innehåll och redaktion.
Justitie-råden Hoffstedt och Iggeström lemnade det ifrågavarande förslaget ulan erinringar.
Enligt protokollet E.
Adlerstråhle.
Utdrag aj Protokollet öfver Justitie-departements-Ärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen uti Stats-Rådet å Stockholms Slott den oi Oktober 1865. i närvaro af: Hans Excellens, Herr Justitie-Statsministern, Friherre De Geer, Hans Excellens, Herr Statsministern för Utrikes Ärendena, Grefve Manderström, Statsråden: Herr Friherre Gripenstedt, Grefve von Platen, Lagerstråle, Malmsten, Bredberg, Thulstrup, Reuterskiöld, Carlson.
Södergren, von Hofsten Sedan, jemlikt Kongl. Maj:ls den 41 Oktober 1864 meddelade nådiga befallning, Högsta
Domstolens utlåtande blifvit infordrad t öfver eli inom Justitie-departementet upprättadt förslag till förordning angående arfsrätt för oäkta barn; så föredrog nu Hans Excellens Herr Justitie-Statsministern de i Högsta Domstolen, enligt dess protokoll den 22 Mars innevarande är, uti delta mål afgifna yttranden; hvarefter Hans Excellens vidare anförde: Kongl. Maj:ts Nåd.
11 ”Med afseende å de i Högsta Domstolen emot det remitterade förslaget framställda anmärkningar, anhåller jag i underdånighet få erinra, att anledningen, hvarföre en vidsträcktare arfsrätt ej blifvit i förslaget oäkta barn mcdgifven, är den omvårdnad och det skydd, som böra egnas familjen såsom Statens rot, men ingalunda åsigten, att oäkta barns arfsrätt vore stridande mot de grundsatser, som af sedligheten förestalvas.
Till stöd för en sådan åsigt anföres vanligen, att en öfverträ delse af sedlighetens bud icke bör grundlägga någon rättighet.
Det oäkta barnet bar likväl icke genom sin födelse förbrutit sig, och kan således icke på denna grund uteslutas från någon rättighet; och ehuru föräldrarnes öfverträdelse visserligen icke bör grundlägga någon rättighet för dem, skulle den deremot kunna utgöra grund för en skyldighet.
Uteslutande från sedlighetens synpunkt betraktadt, vore måhända ingenting i lagstiftningen mera egnadt att främja otillåtna könsförbindelser, än ätt förklara föräldrar fria från alla skyldigheter emot sina oäkta barn.
Anmärkningen alt förslaget lemnur just de oäkta barn utan hjelp, som bäst behöfva den, nemligen de, hvilkas födsel blifvit af modren förhemligad, kan jag icke tillerkänna någon giltighet, enär arfsrättens grund icke lärer vara att söka i behofvel all ärfva, hvaraf skulle påkallas en helt annan fördelning af arfvén, än sorn nu eger runi.
Då förslaget hvilar på den förutsättningen, att mödrar, som under lifstiden offentligen erkänna sina oäkta barn, jemväl i allmänhet hysa den önskan, all dessa barn skola erhålla del i den qvarlåtenskap, hvaröfver mödrarne lagligen kunna förfoga, bör förslaget hvarken vara stridande emot någon rättsgrund, eller i tillämpningen kunna medföra väsendtlig olägenhet, äfven om det icke med säkerhet kan sägas vara hvarken för inskränkt eller vidsträckt, lör alt motsvara den allmänna uppfattningen.
I delta fall finnér nemligen en brist i förslaget sin rättelse i friheten för en hvar alt genom testamente göra sin vilja framför lagen gällande.
Vid ofvannämnda förhållanden finnér jag icke synnerlig vigt ligga deruppå, huruvida den arfsrätt, som medgifves oäkta barn i allmänhet, må utsträckas jemväl till dem, som aflats i hordom eller förbudna leder.
Men ehuru jag för dessa sist nämndas utestängande icke finner de af en ledamot i Högsta Domstolen anförda skäl tillfyllestgörande, anser jag mig i fråga om barn, som blifvit aliade under modrens äktenskap eller i förbudna led, böra biträda hans åsigt i denna punkt, med fäsladt afseende å den omständighet, att mödrars erkännande af dylika barn i de flesta fall lärer vara genom rättegång och bevisning framtvunget; hvaremot förslaget utgår från modrens frivilliga erkännande, såsom grunden för barnets arfsrätt.
Deremot finner jag ingen anledning att från ifrågavarande arfsrätt jemväl utesluta sådana barn, som blifvit af ogift qvinna med gift man aliade.
Då del remitterade förslaget innehåller, att oäkta barn må lika med äkta harn taga arf efter sin moder i den egendom, som ej utgör bröstarfvinges laglott, lärer väl redan deraf otvetydigt följa, alt det oäkta barnet icke får bättre rätt till ifrågavarande tiel af modrens qvarlåtenskap; och som förslaget i öfrigt icke med 12 Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition N:o 35. något ord inskränker omfånget för den i lag stadgade teslamentsrätlen, kan jag icke anse något förtydligande i detta afseende behöfligt.
* I fråga åter oin den framställda anmärkningen, att närmare bestämmelser vore beböfliga angående anteckningen i kyrkoboken oell kontrollen deröfver, tror jag visserligen, alt nu gällande föreskrifter i ämnet böra vara tillräckliga för ifrågavarande förslags tillämpning.
Ty jemte det att Kongl.
Brefvet den 17 Oktober 1 7 78 stadgar, att qvinna, som å okänd ort vill framföda foster, må lemnäs ostörd utan någons åtal eller efterfrågan om bennes person eller tillstånd, samt Kongl. Reglementet för Barnmorskor den 28 November 1858 i § 22 meddelar föreskrifter, huru anmälan om barnets födelse skall bos preslerskapet ske, utan att modrens namn yppas, då bon önskar bålla del bendigt, innehåller Kongl.
Cirkuläret den 27 April 1880, dels i 9 mom. del allmänna stadgande, alt rätt anteckningsort för qvinnas nedkomst med barn är den församling, der qvinnan vid tillfället är kyrkoskrifven, och dels, i nästpåföljande 10, 11 och 12 inom., bestämmelser, som åsyfta att åt berörda stadgande bereda verkställighet.
Att i afseende å anteckningar i kyrkobok angående oäkta barn fordra andra kontroller än sorn anses beböfliga för kyrkobokens vitsord i fråga om äkta barn och andra ämnen, synes icke fullt lämpligt.
Men för att dels göra ilen ifrågasatta arfslagen för oäkta barn mera oberoende af reglementariska föreskrifter och dels fästa uppmärksamheten på vigten deraf, alt anteckningarne om oäkta barn noga kontrolleras, torde det vara nyttigt alt i sjelfva lagen utmärka så väl att ingen annan bevisning om modrens erkännande gäller, än anteckning i kyrkoboken för den församling, der modren var kyrkoskrifven, som ock att denna anteckning skall hafva tillkommit med modrens begifvande, hvaraf måste följa, att den icke gör tillfyllest, om det kon visas, alt anteckningen skett emot modrens önskan.
På grund af det nu anförda hemställer jag i underdånighet, att Eders Kongl. Majit täcktes godkänna och till Rikets Ständer aflåta Proposition om antagande af en Förordning af följande lydelse:
Med ändring af hvad 8 Kap. 7 § Arfda-Balken stadgar derom ali barn, som äro aflade i lönskaläge utan äktenskapslofven, eller i hordom, ej må taga annat arf än efter egna barn och bröstarfvingar, förordnas, att oäkta barn, som ej är afladt under modrens äktenskap eller i förbudna led, må, derest modren låtit såsom sitt harn anteckna det i kyrkoboken för den församling, i hvilken bon då var kyrkoskrifven, lika med äkta barn taga arf efter sin moder i den egendom, som ej utgör bröstarfvinges laglott.” Justitie-rådet Södergren utlät sig härefter: ”Då jag i mitt yttrande bos Högsta Domstolen den 22 Mars innevarande år öfver det remitterade förslaget i della ämne förklarade mig icke finna någon betänklighet mot den väsendtliga syftningen af förslaget, måste jag dock lägga synnerlig vigt på de af mig biträdda anmärkningarne om nödvändigheten af närmare och säkrare bestämningar i afseende på tillförlitligheten af de kyrkoboks-anteckniugar, som skulle gifva den för ifrågakomna lags tillämpning nödiga visshet derom, att oäkta barn verkligen blifvit af den föregifna modren erkändt.
Lika litet, som jag kunde önska, att lagstiftningen skulle bereda utrymme för de misstag, hvarigenom, på grund Kongl.