Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Säterier samt Frälse- och Skatte-egendomar, och att de många serskilda underafdelningarne försvunno.
I närmaste sammanhang med frågan om förenkling al nuvarande 6 §•
Om skatskiijaktigheter emellan hemmans naturer, förekommer den af Eders Kongl. uenndae,u'
Maj:ts Befallningshafvande i Jemtlands Län gjorda, till Comiterades uppiäme krohandläggning i Nåder öfverlemnade underdåniga framställning om förlä- n0|0‘ nande af skattemannarätt, utan lösen, åt innehafvarne af de för närvarande under åborätt upplåtne kronohemman.
I afseende härå är af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande hufvudsakligen anfördt: att, då vid innehafvares afgång åborätten, i den ordning gällande Författningar stadga, öfvergår till någon af hans arfvingar samt jemväl, i händelse klander af förmånsrätt egande icke mellankommer, får till annan person öfverlåtas, kunna ifrågavarande egendomar sällan eller aldrig blifva föremål för Statens fria disposition, i händelse de för annat ändamål skulle finnas erforderlige, hvadan, och då räntan icke är högre, än om de egde skattenatur, Staten af sin jordegande rätt icke har annan fördel, än den obetydliga lösen, som vid skatteköp bör erläggas och hvilken vanligen inbringat 5 å 6000 R:dr årligen lör hela Riket; alt deremot Staten förlorar åtskilliga inkomster, som af dylika egendomar skulle föranledas, i händelse de egde skattenatur, såsom Chartor å köpe- och faste-bref vid försäljningar, i stället att åbobref å de kronohemman, som icke äro till rusthåll indelte, då sådane erfordras, endast charteras till hälften emot köpebref; samt chartor dels å inteckningar, hvilka nu icke ifrågakomma, dels å dylika egendomars bouppteckningsvärde, som ej kan beräknas, då de icke utgöra någon till— 3* 20 gång i boet; äfvensom det vore att förmoda, att, om dessa egendomar innehades under egande rätt, deras värde skulle förbättras och följaktligen bevillningsafgifterne deraf förökas; att, om det än antoges, att berörde nu saknade inkomster icke skulle motsvara den vanligen inllytande skattelösen, det likväl för Staten vore en väsendtlig fördel, om de många göromål, som nu i och för kronohemmanen uppkomma, ej mindre genom syners anställande hvarje tredje år, än pröfning af alla frågor om åboombyten och skatteköp samt deraf föranledda tvister, kunde iörsvinna; samt slutligen att det jemväl syntes förtjena afseende, att den talrika samhällsklass, som nu innehar kronojord, genom vunnen egande rätt dertill, försattes i en bättre ställning samt blefve, mera än förut, i tillfälle alt väl sköta denna jord, som derefter utgjorde hvarje familjs gemensamma tillhörighet, i stället att nu i allmänhet endast äldste sonen eller annars närmaste arfvingen deraf njuter fördel.
Varande uti det af Eders Kongl. Maj:ts och Rikets KammarCollegium häröfver afgifna underdåniga utlåtande hufvudsakligen anfördt, alt, då kroriohemmans åboer för närvarande ega till fälle att, emot lindrig afgift, förvärfva skattemannarätt, det icke syntes vara skäl att utan sådan ersättning afstå den jordegande rätt Staten eger, helst ovisst vore, om och i hvad mån denna uppoffring blefve ersatt af de andra inkomster, som förmenats genom skatterätten uppkomma, hvarjemte blifvit anmärkt, att, då, enligt Författningarne, kronohemman, der ägornas beskaffenhet det medgifver, kunna delas, desamma vid åbos död icke uteslutande tillfalla äldste sonen; på grund af hvilket allt Collegii pluralitet i underdånighet afstyrkt den gjorda framställningen.
Den kronojord, som enskilde under ständig besittningsrätt innehafva, förekommer under 4 olika cathegorier, nemligen: l:o.
De allmänna,under åborätt upplåtne kronohemmanen,i afseende å hvilka,genom Kongl. Brefvet den 5 Februari 1808 och KammarCollegii derpå grundade kungörelse af den 29 i samma månad, hufvudsakligen finnes stadgadt: att den Bonde,som beflilar sigatt väl häfda det kronohemman, hvarå han till åbo blifvit antagen, skall för sig samt sina barn och efterkommande njuta den säkerhet, att han och de allt framgent vid hemmanet varda bibehållne och orubbade, samt åboens äldste son hafva företrädesrätt att vara värd på hemmanet, dock att enka eger att vid hemmanet bibehållas, så länge hon ogift sitter; att, om vid krono-åbos afgång icke linnas enka eller barn och ej eller andra bröstarfvingar i rätt nedstigande led, den inträffade åboledigheten bör kungöras, då förre åboens närmaste arfvinge efter lag är till åboskapet företrädesvis berättigad; samt att, om krono-åbo genom afhandling öfverlåter hemmanet till någon annan, än den som dertill är närmast berättigad, en sålunda tillkommen åbo icke af Landshöfdingen får antagas annorlunda, än vilkorligen och tilldess sig visar, 21 om, inom viss tid, någon mera berättigad sig anmäler.
Varande det för de fall, alt ett ledigt hemman finnes tåla klyfning, föreskrifvet, att sådan må beviljas.
I afseende å Krono Lotshemman eger dock det undantag ifrån berörde allmänna stadganden rum, att arfsrätten till dem ej sträcker sig till fjermare slägtingar än i rätt nedstigande led, utan bör, när hvarken enka eller sådane arfvingar finnas, hemmanet anses såsom åboledigt samt åt annan Lots upplåtas. 2:o. Rusthåll, för hvilka jemlikt Kongl. Förordningen den 22 Februari 1749 loreskrifterne äro i så måtto afvikande ifrån hvad om andra kronohemman är stadgadt, att Rusthållarne samt deras barn och arfvingar äro försäkrade att gemensamt njuta oqvald besittning af dessa egendomar; att, om något kronorusthåll afinnehafvaren varder borttransporteradt, Rusthållarens barn och arfvingar, till och med syskonbarn eller de som i lika led med dem äro, ega rätt alt, inom viss lid, lösa hemmanet för hvad vid transporten blifvit bestämdt; samt att, om de icke deraf sig begagna, enahanda lösningsrätt, äfven inom viss tid derefter, tillkommer den, som förut i Rusthållet eger del. 3:o. Säterier, hvilka utgöras af fordna FrälseSäterier, som blifvit till Kronan indragna, men återgifna med bibehållande af Säteriförmånerne, under skyldighet att antingen, och i de flesta fall, vidkännas rustning eller erlägga hemmanens ränta samt qvarstå vid den genom indragningen erhållna krononatur; gällande i afseende å de berustade Säterierne hvad om rusthåll finnes stadgadt. 4:o.
Rergsmanshemman.
Besittningsrätten till dessa kan innehafvaren, efter godtfinnande, till annan person öfverlåta, dock att det sker med Landshöfdingens vetskap och minne.
Och är genom Kongl. Förordningen den 4 Juli 1739 stadgadt, att, enär någon utom dem, som efter arflalet hafva närmaste rätt lill besittningen, genom köp eller annat laga fång, såsom åbo något Krono Bergsmanshemman tillträder, bör han sådant vid nästa HäradsTing i orten anmäla och derpå taga 3:ne uppbud, hvarefter, och om klander ej mellankommer, HäradsRätten, vid det Ting då 3:dje uppbudet erhållits1, i stället för fasta, derom meddelar bevis, som sedermera inom 3 månader bör hos Konungens Befallningshafvande uppvisas.
Comiterade hade önskat att, till upplysning vid frågans behandling, jemväl i underdånighet aflemna en noggrann uppgift å hemmantalet af de för närvarande inom hvardera cathegorien befintlige egendomar; men, enär sådant skulle erfordrat en speciel utredning lör hvarje hemman, medtagande mera tid och arbete än deråt kunnat egnas, hafva Comiterade måst inskränka sig dertill att efter de upplysningar, som derförutan stått att vinna, låta upprätta den beräkning, som under Litt.
B. underdånigst bifogas och enligt hvilken ifrågavarande hemman skulle år 1844 hafva utgjort 660 mantal Rusthåll, 86 mantal Säterier, 230 mantal Bergsmanshemman och 1200 22 mantal vanliga Kronohemman af den beskaffenhet, att åboer af Eders Kongl. Majit* Befallningshafvande antagas.
Sedan Staten, tid efter annan, åt kronojordens innehafvare medgifvit utvidgade rättigheter, är förhållandet numera sådant, att, enligt livad här ofvan blifvit upplyst, innehafvarne af Rusthåll, Berustade Säterier och Bergsmanshemman redan hafva så fri dispositionsrätt, att de äro i det närmaste jemförlige med skattehemman, allenast att de icke få köpas och säljas på fullt lika sätt som de sednare, samt att i afseende å öfrige kronohemmanen hufvudsakligen annan skiljaktighet icke eger rum, än att besittningsrätten vid åboledighet öfvergår till äldste sonen eller den arfvinge, som annars efter vissa stadgade grunder är dertill närmast berättigad och hvilken äfven, om åboen till annan person afstår åborätten, eger att hemmanet, utan lösen, tillträda, hvarigenom dylika hemman utgöra en art fideicommisser.
Under sådana omständigheter måste det höra lill sälsvnta undantag, om ett dylikt hemman återfaller till Statens fria disposition, serdeles vid sådan period då behof af dess användande för Statens räkning möjligen kunde inträffa, emedan i annat fall detsamma bör med ny åbo förses.
Vid öfvervägande af allt detta är det uppenbart, att Statens så kallade jordegande rätt till ifrågavarande kronohemman är en benämning, som numera saknar all egentlig betydelse, samt att, då krononaturen icke medför någon högre skattskyldighet, än om sådant hemman vore skatte, Staten af nämnde rätt icke eger annan fördel än att åtnjuta lösen, derest åbo vill förvärfva skattemannarätt.
Då innehafvarne af kronojorden svårligen kunna åläggas att lösa densamma till skatte, utan sådant mäste vara till deras fria vilja öfverlemnadt, kan skattelösen, hädanefter som hittills, endast efter hand komma att inflyta och således blott beräknas såsom en årlig inkomst.
Denna inkomst har, enligt hvad underdånigst bifogade utdrag af Räkenskaperne för sistförflutna 10 år, Litt. C., utvisar, i medeltal icke uppgått till mera än 5843 R:dr 24 sk. 3 rist, hvaruti likväl tillika inbegripes lösen för de under denna tid till skatte försålde andelar af recognitionsskogar och kronoallmänningar, så att skattelösen för äldre kronohemman, hvarom nu är fråga, vida understiger nämnde belopp, hvarjemte bör erinras, att denna inkomst förminskas och slutligen upphör i den mån nuvarande kronohemman blifva till skatte lösta.
Om endast sakens ekonomiska sida betraktas, förekommer i sådant afseende, att, derest kronohemmanen nu genast erhöllo skattenatur, skulle Staten, under den tid berörde skattelösen annars bordt inflyta, deremot kunna påräkna åtskillige nu saknade inkomster af charta sigiIlata, enär afhandlingar om öfverlåtelse af åborätt endast charteras till hälften emot köpebref samt fastebref och inteckningar icke för kronohemman ifrågakomma, likasom deras värde ej kan i bouppteckningar beräknas, 23 hvarigenom deremot svarande chartering icke blifver af nöden.
Och, ehuru någon beräkning öfver den sålunda, genom förändring i hemmanens natur uppkommande tillökning i Chartee Sigillatae inkomsterne icke är verkställbar, synes dock skäligen kunna antagas, att den i det närmaste, och måhända till fullo, skulle motsvara den förlorade skattelösen, samt att således, om än skatterätten medgåfves utan dylik lösen, någon egentlig penningeförlust för Staten derigenom icke uppkomme.
Deremot medförer bibehållandet af Statens jordegande rätt till kronohemmanen liera, ganska väsendtliga olägenheter och äfven uppoffringar å Statens sida, i hvilket afseende må anmärkas: att kronobetjeningen nödgas icke blott hvarje tredje år utan äfven vid hvarje åboombyte anställa syn å dessa hemman, i förra fallet utan all ersättning, hvilket för nämnde i allmänhet illa lönade Tjenstemän utgör ett betungande onus; att vid tvister, som röra dylik egendom, serskilda kronoombud måste förordnas, hvilket ej sällan orsakar utgifter för Staten; samt att alla frågor om åboombyten skola af Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande handläggas och ofta vidare dragas under KammarCollegii och Kongl. Maj:ts pröfning.
Det vore emedlertid, efter Comiterades åsigt, en icke ringa fördel, om alla dessa bestyr och den betydliga mängd göromål, som, utan något gagn för det allmänna, derigenom tillskyndas Tjenstemän och Autoriteter, kunde upphöra, och, då fråga är om tillvägabringande af möjligaste enkelhet i förvaltningen, skulle denna förändring dertill mycket bidraga, hvadan dess vidtagande, ensamt ur denna synpunkt, har stora skäl för sig, äfven om sådant vore med någon uppoffring förenadt.
Men ännu återstår frågans betraktande från en annan synpunkt, som efter Comiterades öfvertygelse är af större vigt.
Det kan nemligen icke bestridas, att den, som har full egande och fri dispositions rätt till innehafvande jord, har både större håg och förmåga att på ändamålsenligaste sätt sköta och förbättra densamma, enär dess stigande värde utgör en förkofran i hans och familjens ekonomiska ställning, hvarigenom det ock blir möjligt att med fördel dertill använda capitaltillgångar, som han antingen eger eller, emot sådan säkerhet, lätt kan bereda sig.
Häraf följer ock påtagligen, alt kronohemmans äboens ställning, äfven med den honom och hans efterkommande försäkrade ständiga besittningsrätt, måste blifva väsendtligen olika, emot hvad den vore, i händelse han innehade egande rätt till sin jord och således jemväl befrielse ifrån den inskränkning i afseende å dispositionsrätten, som nu i viss män eger rum, hvarjemte i sistnämnde fall försvunno de kostnader och olägenheter, som svneförrättningarne för åboerne medföra.
Successionen till besittningsrätten å de vanliga kronohemmanen kan ock, med undantag af ett eller annat fall då klyfning tilläfventyrs är möjlig, lagligen blott tillgo - 24 dokomma ett af äboens barn, om han har flera, och, utom det obilliga deruti, att icke alla fä njuta frugten af föräldrarnes mödor och ansträngningar, hvaruti de äfven gemensamt mäst deltaga, leder sådant derhän, att barnens håg att biträda sina föräldrar förminskas, samt den enighet och gemensamhet i sträfvanden, som inom hvarje familj är af vigt, motarbetas, i stället att den bör uppmuntras.
Det kan visserligen härvid anmärkas, att det oftast inträffar, att kronohemmans åboer söka att afhjelpa olägenheterne af författningarnes stadgande, angående succession till åborätten, på det sätt, att de antingen, emot lösen, afstå den till annan person eller så bereda, att det af barnen, som erhåller densamma, förbinder sig att derföre till syskonen gifva lösen; men sådant beror dock altid af den arfsberättigades medgifvande, hvarföre ock, i förstnämnde fall, tvister ofta förekomma, hvarvid personer, som på god tro tillhandlat sig besittningsrätt till kronohemman, nödgas utan ersättning afträda densamma till den, som har förmånsrätt till värdskapet.
För öfrigt bevisar just nyssnämnde bruk, att allmogen insett obilligheten af Författningarnes stadgande och derföre söker att, genom frivilliga öfverenskommelser, afböja det hårda uti deras tillämpning, och detta synes derföre vara ett skäl mera för Lagstiftaren alt söka bringa Författningarne i öfverensstämmelse med den tillämpning, som folkets egen rättskänsla redan gjort gällande.
Det slutliga upphäfvandet af de återstående inskränkningarne uti kronoåboernes rättigheter till den jord de besitta, skulle således otvifvelaktigt försätta denna ganska talrika samhällsclass uti en vida förmånligare belägenhet, än för närvarande, och mångenstädes bringa ifrågavarande jordegendomar i bättre skick samt höja deras värde.
Och då hvarje förbättring i samhällets medlemmars ställning ofelbart länder det allmänna till båtnad, skulle derföre berörde åtgärd i detta hänseende vara af ganska stor vigt.
Det må ock slutligen anmärkas, att, ehuru skattelösen är så billig, att innehaf'varne af kronojord borde finna med sin fördel instämmande att till dess erläggande söka bereda sig tillgång, blifva dock kostnaderne ej obetydligt tillökade genom andra utgifter, som med skatteköpen äro förenade, serdeles för dem, hvilka i detta afseende nödgas anlita andras biträde; och synes det äfven kunna antagas, att de af allmogen, som hittills icke begagnat sig af berörde lösningsrätt, till det mesta äro sådane, som hafva svårt att dertill förskaffa sig utväg och således väl kunde behöfva den förbättring i deras belägenhet, som skatterättens förunnande åt dem skulle medföra.
Vid öfvervägande af alla här förut omförmälde omständigheter och då genom förunnandet af skatterätt åt de egendomar af krono natur, som enskilde under ständig besittnings- och åbo-rätt innehafva, jemväl undanröjdes åtskillige af de skiljaktigheter, som i afseende å jordnaturerne nu förefinnas, så att derefter under krono - 25 titel icke förekommo andra egendomar, än som voro för allmänna behof afsedde eller hvaröfver Staten och Allmänna Inrättningar hade dispositionsrätt, anse Comiterade sig ega lulli giltiga skäl att i underdånighet hemställa, att Eders Kongl. Maj:t, genom proposition till Rikets Ständer, måtte i Nåder föreslå: att KronoRusthåll, Säterier och Bergsmanshemman samt andra sådana under åborätt upplåtne Krono hemman och lägenheter, hvilkas åboer af Eders Kongl.
Maj:ts Befallningshafvande antagas och som, enligt hittills gällande stadganden, emot till Staten ingående afgift, kunnat till skatte köpas, och hvarvid således icke afses de hemman, som af serskilda Verk och Inrättningar eller Fromma Stiftelser på ett eller annat sätt disponeras, skola, utan lösen, erhålla kronoskatte natur, under iakttagande, att denna skattemannarätt för hvarje egendom tillfaller den person, som vid förändringens vidtagande innehar lagligen befästad besittningsrätt eller pröfvas vara dertill berättigad.
Staten på detta sätt afstår sin jordegande rätt, synes likväl icke samma skäl förekomma att tillika eftergifva den afgift, som, i händelse af icke berustade kronohemmans skatteköp, bordt Wadstena Krigsmanshus
Cassa tillfalla och är till sex procent af skattelösen bestämd, helst i sådant fall Staten skulle blifva föranlåten att denna efterskänkta inkomst godtgöra, hvadan Comiterade underdånigst tillstyrka, att vid berörde medgifvande må fästas det vilkor, att nämnde afgift bör erläggas, beräknad efter den lösen, som för hvarje hemman efter 10 års räntor skolat utgå, derest skatteköp ägt rum.
Deremot anse Comiterade, att, derest skatlemannarätten genom ett dylikt allmänt stadgande förvärfvas, det icke bör ifrågasättas, att jordinnehafvarne skola belastas med utlösande af de vid skatteköp vanlige skattebref, utan att lämpligast kunde dervid tillgå på lika sätt, som för närvarande finnes stadgadt i afseende å sådane nybyggen i Norra Provinserne, som, efter fulländade odlingar och frihetsårens utgång, erhålla skattemannarätt, eller alt Eders Kongl. Maj:ts Befallningshafvande, efter behörig utredning angående innehafvarens besittningsrätt och sedan densamma finnes lagligen befästad, förordnar om hemmanens omföring i Jordeboken samt derom hos Eders Kongl.
Maj:ts och Rikets KammarCollegium gör anmälan, hvarefter Eders Kongl. Maj:ts Belällningshafvandes Resolution, som emot den för sådana vanliga lösen borde utfärdas, utgjorde den laga handling, hvarigenom jordinnehafvarens vunna skattemannarätt bestyrktes; dock synes med skäl kunna och böra stadgas, att dylika Resolutioner skola charteras likasom för skattebref nu är föreskrifvet.
(Bil, lill K. il. Nåd.
Prop. lill It.
SI. år j847.\ 4 26 2:o.
Angående förenkling af Grundräntorna och Tionden. a).
Ordinarie Räntan. 7. g. Utredning
Det är visserligen allmänt kändt, huruledes sättet för grundräntornas äng.
Ordinarie beräknande är höest skiljaktigt icke blott uti olika Provinser utan ock Kantan jemte . 5 i • -i j Undervisningar-inom samma Provins samt att dessa räntor innefatta en mängd serskilda Uka^Skattetit" ^lar och persedlar.
Men för att emedlertid närmare utreda förhållan— larne. det samt göra dess invecklade och vidlyftiga beskaffenhet mera åskåd lig, hafva Comilerade samlat och bifoga härhos underdånigst (Litt.
D.) de serskilda Undervisningarne, angående hemmansräntornas utgörande i olika delar af Riket.
Äfvensom Comiterade, för enahanda ändamål, låtit uppgöra och härjemte i underdånighet öfverlemna (Litt. E.) ett, på likaledes upprättade och bilagde Läns-Sammandrag grundadt General-Sammandrag öfver Ordinarie Räntan, utvisande alla de olika titlar, hvarunder densamma utgöres.
Deraf inhämtas, att JordeboksRäntan, ehuru de flere benämningar och serskilda kronovärden, hvarunder likartade räntor upptagas, blifvit sammanförda, förekommer under icke mindre än 295 titlar samt att MantalsRäntan utgöres efter 155 serskilda beräkningsgrunder, hvilka åter föranleda en mängd förvandlingar, dels till penningar, dels till persedlar, hvilka sednare derefter, uti de flesta fall, vid debiteringen skola enligt Markegång beräknas.
Och må, såsom några exempel på de mångfaldiga besynnerligheter och invecklade förhållanden, detta beskattningssätt föranleder, i underdånighet anföras: att persedlarne ofta förekomma i olika bråk och stycketal, så att summan af de i Jordeboksräntorna upptagne Oxar i Calmar
Län utgör det uti en räkenskap orimliga talet af st-; att bland räntorna i Hallands
Län upptagas Tyskt Öl och benämningen Teija, som utgöres af ett får, en gås och ett höns; att ensamt räntetiteln Årliga- och Kongs-hästar beräknas på icke mindre än 65 serskilda sätt och dels liqvideras i contant, med en mängd olika förhöjningar i beloppet af värdena, så att t. ex. 4g sk. liqvideras med 5 å 5| d:o, 3 d:o med 4 å 12 sk. o. s. v., dels ock utgöras i flerfaldiga persedlar, såsom ved, olika spanmålssorter och kohl; samt alt en åsatt räntepersedel utgöres med en annan, såsom
Ål med strömming m. m.
Om man granskar berörde förteckningar å räntepersedlarne, är det visserligen i afseende å många af dem icke möjligt att förklara deras tillkomst annorlunda, än att tillfälliga omständigheter dertill föranledt; men i allmänhet synas dock skattetitlarne hafva varit afpassade dels efter hvarje orts olika produkter och dels efter de ändamål, hvarför skattebidragen bestämdes.
Under de perioder då ifrågavarande skatter infördes och in natura utgjordes, var derföre säkerligen deras bestämmande i persedlar lika mycket ledande till beqvämlighet för de skattskyldige, 27 som svarande emot Statens behof.
Men det är ock påtagligt, att i den mån afsättningstillfällena ökades och större tillgång å penningar, såsom bytesmedel, uppstod, lörhållanderne måste väsendtligen förändra sig, samt olägenheterne af detta beskattningssätt blifva mer och mer märkbara.
Dessa olägenheter insågos ock ganska tidigt, ty redan den 16 Julii 8- §•
Angående 1712 anbefalde Konung Carl XII:te, genom bref från Bender, KammarCollegium att uppgöra förslag till förenkling och dervid taga i frägastaide åt öfvervägande, om icke nyttigast vore, alt räntorna sattes lill en viss mansräntorna”' summa penningar, i ett för allt. 1 anledning häraf infordrade Kam- förenklande. marCollegium yttranden från alla Gouverneurer och Landshöfdingar, och, sedan Konungen år 1715 påmint om denna Nådiga befallnings fullgörande, afgaf Collegium den 12 April 1716 underdånigt Utlåtande jemte förslag till nya Jordeböcker för vissa Län, hvarefter den 20 Juni och 30 Oktober 1716 enahanda förslag för åtskilliga andra Län jemväl ailemnades.
Dessa Jordeböcker voro grundade derpå, att räntepersedlarne förvandlats till penningar efter medium af 10 års markegång; dock att Militiaelndelningen förblef orubbad.
Inan Kongl. Maj:t af Collegii förstnämnda underdåniga Utlåtande erhållit del, anbefaldes, genom Nådigt Bref af den 11 Maj 1716, att räntorna för samma år borde efter dervid fogadt formulär uppbäras, och sedermera blefvo, under den 13 December 1717, de nya Jordeböckerne i Nåder gillade.
— Den sålunda faststälde methoden, som år 1718 af KummarCollegium vederbörande meddeltes och i anledning deraf vanligen blifvit benämnd 1718 års Jordeboks-Method, synes dock icke i alla Län hafva kommit till verkställighet.
Af 2 i Kongl.
Resolutionen på Allmogens besvär den 3 Juni 1719 inhemtas nemligen, att Allmogen sökt, att alla räntepersedlar måtte utsättas till penningeräuta, efter viss markegång i ond och god tid, samt att det i ämnet få år förut meddelte Nådiga Beslut blifvit förbisedt, enär Kongl. Majit, med åberopande deraf, att detta ärende redan år 1712 blifvit till KammarCollegium remitteradt, förklarat sig vilja detsamma till Collegium ånyo hänvisa, och uti 2 § af Resolutionen på Allmogens besvär den 25 Maj 1720 förklarades ytterligare, att Kongl.
Majit ville anbefalla KammarCollegium att inkomma med betänkande, angående räntepersedlarnes sammanslående till viss penningeränta, hvarom ock Nådigt Bref den 3 Juni samma år expedierades.