Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
aj; p å fiEfdCaSS 6ufa nua * attoatagtåe uate Sitt t i d a Aom n u fiaSSat gicd at * å dj-etfa, tomt oed atmt.
fadatn meS fotfianS o c d l&gt;e » ticd.
» Madam Blind ».
^ u n g t tt-ucdet anSEo * tuAfnaS j Ett m i n n e, u p p t e c k n a d t af F. M.
C. fif !off Så.
o c d Så Seti odat, ouataSt a f duaEfuen * genl !j.uS; en oåtaS » d (!ago » dti.
Srv timme- ten BEoft p å Set •motSanSe * dotfef o c d te ' n ftå-n - Battieten l&gt;iann.
Sen SoenSe » fafeoang ued Eadedonaten » man (* Denna mästerliga målning, belönad i Paris med stora guldmedaljen, en af de värdefullaste utmärkel- ser på konstens område, har i alla tidningar så ut- förligt beskrifvits, att väl de flesta af Iduns läsa- rinnor torde känna den sammas innehåll alldeles tillräckligt för att kunna förstå föreliggande stäm- ningsfulla poem.
f ust i skogsbrynet låg en liten grå koja, hvars usla förfallna utseende man knapt märkte för de tvenne lummiga rönnar, hvilka så vänligt utsträckte sina smidiga grenar skyddande öfver det gamla torftaket.
Bakom henne reste sig den höga skogen såsom en mur mot de starka nordanvindarne, och framför henne låg den lilla täppan med sitt potatisland och sina små sängar för mo- rötter, ärter, bönor m. m. och midt för gafvel- fönstret prunkade en list af ringblommor, tusenskönor, åbrodd och salvia.
Smal var stigen, som från det böljande sädes- gärdet ledde in till täppan och som fortsattes lika smal, grön och anspråkslös ända fram till kojans låga dörr.
Det var till denna koja jag och mina syst- rar såsom barn så ofta styrde kosan, väntande,
För hvarje 6-tal abon- nenter, som samlas, och för hvilka afglften Insändes till Redaktionen af oss en riktigt glad dag.
Der skulle nämligen en hel sagoverld utbreda sig för våra skåde- lystna blickar.
V i skulle få leka tillsammans med prinsar och prinsessor eller skulle vi gråta en stund med en stackars skön och god flicka, som förtrycktes af en elak styfmor och en stygg och ful styfsyster, för att sedan så mycket mer glädjas med henne, då befrielsen kom i skep- nad af en ung och ädel riddare; sköna feer utbredde der för oss sina lysande håfvor och ledsagade oss genom salar strålande af guld och ädelstenar; bergakungar och skogsnymfer, tomtar, elfvor och andra underbara väseu skulle vi i den gamla hyddan få göra bekantskap med.
Intet under således, att vi gingo dit glada och förhoppningsfulla i hågen.
Det var kojans herskarinna, den gamla, blinda madam Lind — af oss kallad madam Blind — som, sedan vi satt oss i en ring omkring henne, med ett betydelsefullt: — » Det var en gång » — • öppnade dörren till den underbara sago verlden.
I djupaste fattigdom bodde den gamla här med sin dotter, båda i kyrkboken upptagna såsom » fattighjon ».
D. v. s. församlingen gaf dem ett årligt underhåll af vissa kappar säd och några riksdaler till jul och midsommar.
Dessutom bodde de hyresfritt och fingo skörda, hvad den lilla täppan kunde afkasta.
Men med detta hade ej de båda qvinnorna kunnat lifnära sig, hade de ej tillika arbetat dag ut och dag in.
Med otrolig flit klippte den blinda trasor, hvilka Fia sedan ordnade och i sin väfstol slog samman till de grannaste mattor.
När då en bundt var färdig, lades den på en kälke eller en bondes vagn och fördes till staden, hvarifrån Fia i stället hemförde det oumbärliga kaffet och sockret samt andra små förnödenheter.
Dessa Fias stadsresor voro för oss också glädjedagar — d. v. s. då det var vår tur att under hennes bortavaro hafva modern hos oss.
Det var nämligen en gång för alla be- stämdt, att madam Lind skulle i ordning och tur vistas hos några familjer i socknen de dagar Fia var borta.
Vi barn kunde således icke vakna vid någon gladare underrättelse än den, att madam Lind var kommen.
Port gick det att få kläderna på, att tvättade och kammade gå in och helsa och derpå komma fram med den sedvanliga frågan: » Har madam Blind någon ny saga i dag? » Och en sådan hade hon också alltid i be- redskap lika visst som att vår mor måste åt henne alltid ha i beredskap en strumpstick- ning.
Sysslolös kunde den gamla aldrig vara.
Men det var icke allenast som sagoförtäljer- ska hon fängslade oss.
Hon hade äfven ett outtömligt förråd af rörande ballader om stolta riddare och sköna jungfrur samt gamla folk- visor, hvilket allt hon sjöng med visserligen något darrande, men dock rätt behaglig röst; hvarjemte hon äfven uppträdde som skaldinna, gåt- och charadförfattarinna.
När jag nu tänker till baka på den gamla, som ur sin beständiga natt framkallade denna rikedom af bilder, hela denna liffulla verld, der ondskan, lögnen och falskheten bekämpades och alltid besegrades af det goda, sanna och sköna, inser jag väl, att dertill fordras den rikaste fantasi, ett förvånande minne, mycken erfarenhet samt först och sist ett aldrig trött- nande begär att leda och böja barnasinnet in på det godas och sannas väg.
— Då reflek- terade jag icke deröfver, utan lyssnade blott med aldrig slocknadt intresse.
I n I U I I Kl U 11 Idun, ernållaz c£t gratlsexemplar för hela den tid, under hvllken aoonne- mentet räcker.
Äro de samlade abonnenterna färre än 5, torde prenumera- Men huru hade dä denna begåfvade qvinna kunnat blifva ett fattighjon?
Det är just hennes historia jag här vill uppteckna såsom jag sjelf hörde den en Sophia- dag, då vi efter vanligheten kommit att gratu- lera den gamla.
Varm och strålande blickade vårsolen ned från den klarblå himmelen, foglarne sjöngo, skogen doftade och hela naturen strålade och log i ungdomens första fägring.
Den grå kojan hade till och med under de nyss löfvade rön- narna fått en ungdomlig anstrykning.
Det ojemna torftaket prunkade i frodig grönska och så väl derifrån som ifrån täppans gräsmatta lyfte maskrosorna högt sina lysande blomkorgar, lik- som ville de bjuda sitt guld åt dagens fattiga hjeltinna.
Dörren stod öppen — tysta ' inträdde vi den ena efter den andra, till dess vi samlats kring den blinda, i hvars knä vi under högljudda gratulationer nedlade de medhafda håfvorna af kaffe, socker, färskt bröd m. m.
Kojans inre, såsom det då tedde sig, står ännu lifligt för mitt minne: Spisen upptog nära en fjerdedel af rummet och på den sidan deraf, som ej hade eldstad, stodo uppresta nyss utslagna björkqvistar, på det grofva, ojemna golfvet låg friskt doftande elggräs och på de af ålder och rök svärtade takbjelkarne sutto i allsköns lugn tvänne filosoferande hönor.
Midt emot dörren var gafvelfönstret beläget med sina små blyinfattade glasqvadrater, skimrande i alla regnbågens färger; dessutom pryddes det af en ren och hvit gardinbit och ett par blommande balsaminer.
Framför fönstret stod namnsdags- bordet, en grof, men ren handduk var bredd deröfver och derpå prunkade i en stenkruka en väldig qvast af blåsippor, hvitsippor och häggblommor, hvilka tillsammans förlänade något ungdomsfriskt och behagligt åt den åldriga stugan.
På en hög hvitmålad » dragkista » stod husets porslinsförråd exponeradt.
Först tronade då en ståtlig och grannt utsirad tillbringare, hvilken från sin upphöjda plats vände en förnäm, fast något spräckt profil åt den inträdande.
Den och några storblommiga kaffekoppar, hvilka gjorde sig all möda att dölja förlusten af öron, hade tydligen sett » bättre dagar ».
Några spräckta hvita tallrikar, en karott, en sockerskål och tvänne glas syntes tillhöra en yngre anspråks- lösare generation.
På väggarna hängde några af rök svärtade taflor, bland andra en före- ställande » Lidner i sitt hem », hvilket i för- bigående sagdt såg så torftigt och trassligt ut, att madam Linds i jemförelse dermed kunde kallas elegant.
Vid fönstret på långsidan stod Fias väfstol, i hvilken en lärftsbit för tillfallet var uppsatt.
Detta fönster skymdes hvarken af gardin eller blommor.
Fia behöfde det sparsamma ljus, som insläpptes genom de små rutorna.
På fönsterposten hängde endast almanaeken och en liten spegel.
En säng och ett par klumpiga karmstolar fullständigade stugans möblering.
I en af de sistnämda satt nu dagens åldriga hjeltinna med knäet fullt af paket ' och med händerna välsignande utsträckta öfver våra hufvud.
Fia gjorde upp eld för att koka kaffe och madam Lind föreslog, att vi skulle fira dagen ute under rönnarna.
» Jag ser visserligen ej Guds härliga natur, » sade hon, » men jag känner doften från Hans örtagård och hör fog- lames lofsånger. » » Söta, snälla madam Lind, berätta en saga för oss! » ljöd den vanliga bönen — denna gång från den yngsta — sedan vi på bästa sätt placerat oss under rönnarna.
» Barn, » svarade då den gamla med allvarlig och sorgsen röst, » viljen I först lofva mig en sak?
— Kalla mig aldrig madam Lind!
Detta namn, som utgjort mitt lifs olycka, vill jag ej höra uttaladt från edra läppar.
Kallen mig såsom I mången gång förr i er barnslighet brukat: madam Blind.
Lofven I det? » Ehuru helt häpna öfver hennes begäran sva- rade vi dock » ja. » Gumman återtog: » I hafven bedt om en saga.
Denna gång vill jag för er omtala mitt lifs sorgliga saga.
Men, märken det, barn, endast för att visa er, huru menniskan under ett helt långt lif kan fä lida för och begråta sina obe- tänksamma och lättsinniga handlingar i ung- domen.
Äfven jag hade ännu ett godt hem och en kärleksfull fader, men en moders kärleksfulla skydd och ledande hand voro likväl jag och min ett par år äldre syster ty värr i saknad af; hon lemnade oss för alltid, då jag endast var tre år gammal.
Min far var bruksinspektör och åtnjöt allmän aktning och vårt hus var kändt såsom angenämt och gästfritt.
Vi erhöllo en efter den tidens fordringar god uppfostran, hade en guvernant, som ansågs ovanligt skicklig och bildad och som äfven lärde oss allt utom det enda nödvändiga.
Visser- ligen hade vi också kristendomstimmar, men jag tror, att hon var lika glad som vi, när vi ändtligen rabblat upp de långa katekes- och psalmlexorna.
Hvad vi läst och om vi förstått det, frågades det aldrig efter.
Hon lärde oss i stället älska en annan läs- ning, hvilken för ett ungt sinne kan blifva högst förderflig, då den företages utan omdöme och urskilning — nämligen romanläsning.
Och i min ungdom öfverflödade det af gudlösa, slipp- riga och fantasiuppjagande romaner; just sådana var det vår guvernant sjelf läste och äfven satte i händerna på oss — och som jag i syn- nerhet riktigt slukade med passion.
Jag blef konfirmerad, hade uttalat de dyraste löften under djup rörelse och många tårar, hade fattat så många goda och allvarliga före- satser; hade fått som jag trodde ett intryck för lifvet.
Men min guvernants ord, att jag sedan jag nu blifvit stor dam, nog sjelf snart skulle få spela rollen af hjeltinna i någon in- tressant roman, gjorde dock det djupaste och var- aktigaste intrycket.
Och som jag såg bra ut, var liflig och glad, blef jag ock inom vår säll- skapskrets firad, eftersökt och smickrad, så att de allvarliga föresatserna allt mer trängdes i bakgrunden af egenkärleken och fåfängan.
Någon för mig passande hjelte fann jag dock ej; de unga män, som gjorde mig sin kur, voro för alldagliga att komma mitt romaneska hjerta att klappa.
Mitt glada sorgfria lif tog dock snart slut.
Då jag knapt var 20 år, dog min far och som han ej lemnade något efter sig, måste min syster och jag för alltid lemna vårt glada lyckliga barndomshem.
Jag kom till L — s prestgård — presten der var en slägting — och der hade jag det nog godt och bra, men mitt lifliga sinne tröttnade dock snart vid det tysta, enformiga lifvet hos det gamla, barnlösa paret.
Mina romantiska griller hade ock så till vida förändrat sig, att jag nu icke längre undrade, hvarifrån jag skulle få mig en hjelte, utan huru jag skulle kunna få ett eget hem och en egen verkningskrets.
(Forts.) Sen till, ärade läsarinnor, att Idun finnes hos alla edra bekanta!
i r-v i i K I | |_J U IN tion ske å närmaste postanstalt.
— Bidrag frän alla omi råden för qvlnllg verksamhet mottagas med tacksamhet.
Endast en sida L af papperet bör användas och marginal lemnas.
Lilla Folke.
jtÉpiwi vilja nämna några tillförlitliga medel, |£#g2 hvilka obetingadt kunna användas: Mot flottig hy: koncentreradt alkaliskt tvätt- vatten, efter detta tvättpulver och D:r Ktihnes hyförbättringsmedel (Se Ktihnes Kosmetik).
Mot solbränna: best.rykning msd söt grädde.
Mot brun hy: alpblompasta.
Mot hettblemmor: viol toalettättika.
Mot hudskörhet: gold-eream och tvättpulver.
Mot hudfjällning: heta bad.
Mot blekhet: blyfri pasta i rosa eller rödt.
Lika sorgfällig vård, som man egnar hu- den, bör man egna tänderna och munnen, ty mycket beror derpå.
Alla tandpulver, som innehålla mjölksocker, lindkol, alun, borax, cremor tartari eller salicylsyra, äro skadliga för tänderna.
Munvattenessenser, i synnerhet desinficierande, motarbeta genom sina anti- septiska beståndsdelar svamp- och vinstens- bildningar.
Tandtvåler innehålla vanligen mycket natrium-hydrat, som gör tänderna lösa, och tandpasta — odontin — har ofta bland sina beståndsdelar alun, honung eller sockersirup, hvarför man bör vara försigtig i användandet deraf.
En liten mjuk, hvit, välformad hand höjer mycket den personliga skönheten.
Derför bör man vårda äfven handens skönhet.
Röda, spruckna händer och korta oformliga naglar anses beteckna bristande skönhetssinne.
Händerna bli sammetslikt mjuka och glatta, om man på ' aftonen efter tvättningen ingnider dem med white gold cream och påtager ett par tvättskinnshandskar, hvilka man behåller på under natten.
Naglarnes vård afser att gifva dem glans och genomskinlighet samt att aflägsna oregelbundenheter.
Man har då nagel-polerpulver, poudre pour les ongles och nail-poiodtr, hvilka dock böra användas med försigtighet, enär de hämma naglarnes växt.
Håret bör man ock vårda omsorgsfullt, ty den af eget hår framstälda frisyren är dock vackrast.
Vill man konservera sitt hår, bör man hålla hufvudsvålen ren, hålla håret vid den naturliga fettgraden och genom lösande vatten befria det från mjäll och dam.
Der- igenom öppnas porerna och stärkas hårrötterna.
Oljor af reseda, mandel och akasia samt po- mador af orangeblommor och hyacinther hafva visat sig värda att uppmärksammas.
För de s. k. orientaliska hårfärgningsmedlen kan ej nog varnas.
År ut, år in utgifvas otaliga tusenden för kosmetiska medel, hvilkas sammansättning in- gen känner.
D e hjelpa nog mest den, som bringar dem i handeln.
Ville man endast vänja sig att använda mycket vatten, frottera sig väl, hålla blodet i omlopp och afstå från snörlif, färgning och sminkning, så skulle nog efter hand klagan förstummas, att det qvin- liga slägtets kraft är i aftagande.
D e sun- daste qvinnorna äro nog de, hvilka ej känna de moderna qvacksalverierna.
D e bibehålla ännu vid mogna år något friskt och ungdom- ligt, under det de, som försökt alla toalett- konster, förefalla i förtid åldrade.
Derför, mina damer, böra vi följa de urgamla lagar, hvilka ej innehålla en enda af de naturvi- driga föreskrifter, som våra moderna qvinnor så gerna följa.
D:r J.
Teckning efter verkligheten.
an IHPi) ^ r e n ^ e n trind, välmående e§ » 5, pilt på två år.
Hans lilla runda an- sigte skiner af helsa och belåtenhet och när han ser på någon, är det alltid med ett gladt leende, som gör hans runda ansigte likt en skinande sol och drager ihop hans små ögon till ett par streck.
Lilla Folke är inte vac- ker; hans stygga moster påstår, att han lik- nar fru Jenny Nyströms små troll, tecknade någonstädes i en jultidning, men han är glad och snäll, och man måste se honom i barn- kammaren för att förstå, huru rar han är.
När han springer och leker, faller han ofta omkull och då rullar hans lilla trinda figur omkring som ett klot.
Frågar man då: » Stötte Folke sig? » — s å svarar han: » A h j a », i det han med ett gladt leende reser sig upp och fortsätter sin lek.
Händer honom » en förtret » och han i följd deraf behöfver göra ombyte af toalett, går han till sin skö- terska och säger: » Så ja, Tlara lilla. » Och om hans mamma sedan säger till honom: » Så får inte Folke göra! » — står han en stund och ser på henne, om hon är allvar- sam, springer så emot henne med utsträckta armar och säger smekande: » Lilla mamma, mamma lilla » och det med en min så in- nerligt glad och förnöjd, att ingen i verlden då kan vara ond på lilla Folke, allra minst hans mamma.
oc § ^&gt; Odygder hittar han på, nya för hvarje dag, och utför dem, så fort han får tillfälle dertill, men alltid så putslustigt och skälm- aktigt, att det blir till nöje både för honom och hans omgifning.
Så t. ex. tog han sig en morgon, då han lemnats utan tillsyn, en promenad direkt från sängen ut i köket.
Ingen fans heller der.
Dess mera ogenerad tyckte Folke, att han var.
Hans små spejande ögon upptäckte en honungskruka, stående så lågt på en stol, att Folke beqvämt kunde sticka sina händer uti den, hvilket han också gjorde.
Hans sköterska kom och fann ho- nom stå tyst och förtjust och ömsom doppa händerna i krukan, ömsom slicka dem och allt emellanåt torka dem på sin långa natt- skjorta.
När han såg sig störd uti sitt olof- liga förehafvande, sade han endast: » dodt, mera dodt, » och så skrattade han af hjertans lust.
Lilla Folke kan också bli förargad, om någon retar honom.
Han spottar då och säger: » pfu tej » lika kraftigt och ärligt me- nadt, som om han kunde säga ett rent » fy dej! » Många små historier kunde jag berätta om den lille odygdspåsen, men det blefve för vidlyftigt.
Jag vill endast säga, att lille Folke eger en stor skatt, hvilken han kan ösa ut med fulla händer och derigenom vinna all den jordiska lycka och förnöjsamhet, som andra sträfva efter i hela sitt lif utan att nå: hans skatt består i ett godt hjerla och ett gladt lynne, och det har han, påstås det, fått i faddergåfva af moster Anna.
och femte häftet utkommit med gladt och lifvande innehåll och treflig utstyrsel.
V i rekommendera den muntra lektyren för de långa kulna förvintersqväl- larne.
Ett par föreläsningar A T ö m å S tafvellotteri, upptagande fiere präktiga målningar af den framstående konstnären, fästa vi allmänhetens synnerliga uppmärksamhet.
Dragningen kommer att försiggå detta år.
Lotter finnas ännu att tillgå hos hrr bokhandlare.
A f Glam, den kände och omtyckte författaren John Johnssons berättelsesamling, har tredje, fjerde f ö r d a m e r o c h herrar, unga o c h gamla, af J — n G — g.
min föregående artikel yttrade jag, att dansskolan äfven har en betydelse som en förskola för umgänget könen emellan.
Då ännu, ty värr, samskoleidén icke lyckats att hos oss mer än i några få enstaka fall tränga igenom, är det blott i dansskolan, som denna idé nödvändigtvis måste realiseras.
Men det sätt, hvarpå detta hittills skett, har, med undantag naturligtvis, hvarken varit till fromma för väckandet af föräldrarnes lust att sända sina barn i en offentlig dansskola, eller till fromma för samskoleidéns framgång i det större.
Ty, såsom man ofta ledt våra dansskolor, ha dessa nästan urartat till nöjelokaler, der ung- domen träffats för att drifva lek och nöje, eller beträffande de vuxna en smula — kurtis.
Läraren har ansett sig fylla allan rättfärdig- het, när han ledt ett dansnummer.
Pauserna ha eleverna fått utfylla, huru de behagat, och det är klart, att ungdomen begagnat sig häraf på det sätt, som bäst behagat den samma.
Pauserna mellan danserna ha derför blifvit till stunder för diverse — låt vara ganska oskyl- diga — » flirtations » som fortsatts efter lektio- nernas slut.
Men läraren har icke tillsett, att eleverna under dessa pauser fått lära, huru man kan umgås könen emellan utan denna bismak af kurtis och annat pladder.
I en dansskola af verkligt god ton får sådant aldrig passera.
När en dans slutat och hvilo- pausen inträder, får eleven lära sig att, innan han återvänder till sin plats, uppvakta sin moitié och föra henne till hennes plats på ett artigt och belefvadt sätt — allt under lärarens vakande öga.
Något stoj, spring, promenerande med hvar andra, o. d. under pauserna får icke tillåtas, då dessa äro afsedda för hvila.
Det får i en sådan skola — en dansskola sådan den bör vara — aldrig glömmas, att det är en skola, icke ett ställe för lek eller endast förströelse.
Då skall också gossen eller ynglingen af sig sjelf få en förnimmelse af det milda inflytande, det andra könet öfvar äfven i barndomen och ungdomen.
Han skall af sig sjelf lära sig att skicka sig på ett godt och behagligt sätt bland jemnåriga flickor, och å båda hållen skola den kantighet och de olater, som annars vidlåda um- gänget mellan gossar och flickor i skolåldern, så småningom försvinna.
* Konst och literatur.
A f Lars Lunell.
Boken innehåller ett flertal berättelser ur folklif- vet i Dalarne.
V i tro att förf-, sjelf en folkets son, på flere ställen lyckats ganska väl träffa folktonen, om han än visar benägenhet att låta sina hjeltar tala väl konstladt och jhögtrafvande.
* * Det är några önskemål beträffande våra dansskolor jag här i korthet velat framställa.
Ofantligt mycket vore att tillägga, men detta får vara nog.
Jag tror, att man så småningom skall komma till insigt om det i många hänseenden upp-
fostrande inflytande en väl ledd dansskola har för ungdomen, och att — när det visar sig, att det finnes dansskolor, som söka uppfylla de anspråk, som här framstälts — föräldrarne icke heller skola undandraga dem den uppmuntran, de äro i behof af, för att kunna fortgå på den goda vägen.
I r- \ I I \ I Annonser mottagas endast mot kontant liqvld i förskott af 2 6 öre pr 4.
I VJ KJ I N spalt, petitrad (
Vidare gifves » Gringoire », hvars titelroll lär höra till hr Lindbergs tacksammaste uppgifter.
Vasateatern gifver fortfarande med god framgång » Tre fruar och en man » samt » Kolhandlarne ».
Ut- förandet i den förra pjesen har nu vunnit än mera i friskhet och lemnar intet öfrigt att önska, f » Kol- handlarne » firar fröken Anna Pettersson fortfarande triumfer, förträffligt sekunderad af hr Kloed.
gälla slag; strax derefter svarades från fjerran af Katarina som af ett svagt eko, och nedom bergen blandade » Tyskan », Storkyrkan och Rid- darholmskyrkan sina malmröster samman till en tretonig vesperringning.
Innan fem minuter ytterligare voro gångna, hade han den lilla frun vid sin sida; hon lade sin runda arm under hans och drog honom med sig ut kring trädgården att mönstra de nya nejlikorna och spenaten, som just börjat skjuta en späd, ljusgrön brodd likt färgstänk öfver den svarta jorden.
SSdra teatern öppnar sina portar på lördag med den gamla välkända operetten » Orpheus i underjor- den ».
Godt samspel, som man nu alltid är van att finna på denna scen, god nppsättning, lysande ut- Kungl.
Den tionde reprisen under inne- styrsel och präktiga balletter skola nog bidraga att varande säsong har gått af stapein.
» Romeo och Julia » göra detta stycke till en kassapjes för Södra teatern.
När allt var vederbörligen afsynadt och be- uppfördes sistlidne måndag med hr Strandberg och undradt, togo de plats vid hvar andras sida i fröken Klemming i titelrollerna.
Den senare har förut j - Ett dödsfall har i dessa dagar inträffat, som bersåen; qvällsvarden väntade der inne, sade uppträdt som Julia, hvars parti hon utför på det kommer att kännas djupt i vida kretsar.
Sistlidne förträffligaste.
Ny i sin roll var deremot hr Strand- måndags afton afled nämligen kormästaren vid k. hon, men pappa Rebolledo skulle först i ro berg, intresset för aftonen koncentrerade sig ock operan härstädes August lidgren efter någon tids sluta sin toddy, och som de sutto der, smög förnämligast kring honom.
Och trots minnet af före- sjuklighet.
Få personer torde hafva gjort sig så för- sig den ljumma aftonens behagliga tystnad öf- gångaren i denna roll lyckades hr Strandberg med tjenta om qvartett- och körsångens höjande i vårt ver dem, och de försjönko i egna funderingar, sin sång så fängsla åhörarne, att säkerligen mer än land som hr Edgren.
Edgrenska qvartetten har en glömde alla jemförelser och endast lyssnade till med den nu aflidne som anförare vunnit nästan medan minuterna gingo spårlöst förbi.
\ den välljudande stämma, som nu var utsedd att verldsrykte.
Sjelf har E. komponerat ganska många Till sist bröt emellertid hon tystnaden; i tolka Romeos sköna parti.
Ett mera klockrent och musi- synnerligen anslående qvartetter och körer.
Såsom kaliskt föredrag torde man ock sällan få höra.
Kunde ledare för flere framstående manskörer i hufvudsta- regel plägade nu mera äfven hon tilltala honom med det häfdvunna » pappa Rebolledo », som i den vackra stämman äfven vinna något i styrka!
den och under de senaste trenne åren som kor- H r S. lyckades med ett ord förträffligt lösa sin svåra mästare å k. operan har han utvecklat en verksam- hennes mun var ett smekord.