Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För att deremot söka förekomma den möjliga olägenheten att, genom bestämmande af ett för lågt maximum, egare til! större egendom kornme alt göras beroende af kommunens öfriga röstegande medlemmar, har Utskottet ansett det vid sistlidne riksdag föreslagna maximibelopp af Vso-del böra fördubblas och således bestämmas till 7io:del af kommunens röstetal, hvarigenom och då, enligt den föreslagna bestämmelsen i 58 §, fyrkens värde kommer att betydligt höjas, farhågor äfven i nu anförda hänseende torde kunna i de aldra flesta fall vara undanröjda.
Med anledning af hvad sålunda blifvit aufördt, hemställer Utskottet alt § 12 måtte erhålla följande lydelse:
Röstvärdet skall beräknas efter del en hvar röstegande åsätta fyrktal.
Dock må ej någon utöfva rösträtt för större antal röster, än som svarar em t en tiondedel af kommunens hela röstetal efter röstlängden.
En i den ordning § 59 stadgar, af Kommunal-nämnden upprättad och i kommunalstämman granskad röstlängd skall alltid vara tillgänglig i det rum, der stämman hålles.
I följd af de sålunda föreslagna förändringarne torde de vid författningen fogade formulär till fy r k tals— m. 11. längder samt till debetsedel böra ändras, på sätt bilagorna Litt.
A, R och C utvisar.
Alt i dessa formulärer skiljes emellan »i mantal satt jorda och »annan jordbruksfastighet», så att hvardera får sin särskilda ko lumn, är nödvändigt, dels emedan en del kommunalutskylder drabba den förra men icke den sednare, dels emedan med ulöfvandet af rösträtt i vissa fall förhåller sig på enahanda sätt, dels ock emedan — till följd af bestämmelsen i § 9 att Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Ulskottels Betänkande M 116. 11 rösträtt för i mantal satt jord icke är beroende af det i samma § fastställda minimum af fyrktal — fyrktalslängden, den der tillika är röstlängd, bör tydligt utvisa, om och i hvad mån berörda § är på någon skattskyldig tillämplig.
— I an ledning ej mindre af sistnämnda paragrafs innehåll, än af Utskottets förslag om bestämmande af ett visst röstinaximum, synes det till vinnande af redighet lämpligt, att en särskild kolumn i fyrktalslängden upptager det fyrktal, för hvilket rösträtt af en hvar verkligen får utöfvas.
— Öfriga af Utskottet vidtagna förändringar i berörda formulär förklaras af sig sjelfva.
Med åberopande af hvad sålunda är vordet af Utskottet anfördt och föreslaget, tillstyrker Utskottet vördsamt, att Rikets Ständer måtte i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t anhålla, att här ofvan uppräknade i Kongl. Förordningen den 21 Mars 1862 om kommunalstyrelse på landel måtte erhålla den förändrade ordalydelse, som i hvarje särskildt fall af Utskottet föreslagits, och de vid den Kongl.
Förordningen fogade formulär derefter rättas.
Reservationer: Af Friherre af Schmidt, C. J. G.: »1862 års kommunalförfattning har ännu knappt blifvit tillämpad och således föga erfarenhet kunnat vinnas jorn dess brister; man bör vara varsam att föreslå ändringar uti densamma innan man förvissat sig om behofvet deraf.
Detta behof har dock så oafvisligen visat sig i afseende på § 68, angående fyrksällningen, att ingen inom
Utskottet tvekat lemna sin röst till ändring af densamma.
Men så är icke fallet med § 12, der man vill införa ett stadgande, som både Kommunal-komitéen icke ansett lämpligt föreslå och Rikets Ständer vid sist Ii d ne riksdag förkastade, ett stadgande, som rubbar ett likstäldt förhållande emellan skyldigheter och rättigheter, ett stadgande, hvarigenom den som erlägger de största skatterna till kommunen kan blifva öfverröstad och tvungen till dessa utgifter af ett fåtal andra personer, hvilka tillsammans blott erlägga hälften, fjerde— delen, ja till och med blott tiondedelen af hvad denne ensam betalar. 12 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 116.
Rösträtten i sockenstämman på landet har icke varit inskränkt; rösträtten i kommunalstämman bör icke heller blifva det; jag reserverar mig således emot Utskottets beslut i denna punkt och föreslår att § 12 uti Kongl. Förordningen af den 21 Mars 1862 om kommunalstyrelse på landet måtte bibehållas oförändrad.»
Häri instämde Friherre Alströmer, C. J. O., Grefve Posse, K, Herr af Klint, E. M., Herr Törnebladh, C. O , Grefve Mörner, C. R. S., Herr Nordenfalk, E., Doktor Thyselius, Kontraktsprosten Palmlund, Kyrkoberdarne Otterström och Ternström samt Prosten Bergvall.
Af Grefve von Rosen, Fr. och Herr Ros, A. E , hvilka anse, att, i konseqvens med den grundsats, som föranledt Utskottet att från bestämmelsen om ett röstminimum göra undantag för egare af i mantal satt jord, Utskottet jemväl i fråga om det till 12 § föreslagna tillägg om ett maximum för röstvärde, bort till styrka undantag för innehafvare af sådan jord.
Af Herr Nordenfelt, L. M.: »Oaktadt jag i fråga om personliga förhållanden icke anser rösträtt böra beräknas eller skatt, finner jag dock vid bestämmandet af utskyIder ovilkorligen rättvist, alt hvar och en eger rösträtt i den mån han till dessa utskyIder skall bidraga, utan inskränkning till någon viss största del af kommunens bela röstetal.
Såsom exempel på hvilka orättvisor kunna uppkomma genom bestämmande af en sådan inskränkning i röstetalet, då icke på samma gång utskylderna rättas efter rösträtten, får jag anföra följande:
I en kommun har en person 800 fyrk, en annan 100 och flere tillsammans 100 fyrk, kommunens hela röstetal är 1,000 fyrk.
Den, som skattar för 800 fyrk eller betalar 4/5 af hela kommunens ulskylder, skulle då hafva precist lika rösträtt, som den, hvilken endast skattar för 100 fyrk eller betalar endast
Vi0 af bela kommunens ulskylder.
Man fruktar röstöfvervigt af en eller få personer, så väl som att de, som hafva litel antal röster, skola förlora intresse för kommunens angelägenheter, om en eller få personers röster uppväga mångas, men man synes mig dervid förbise, dels att hvar och en får betala utsky
Idor i förhållande till sitt röstetal, dels att de många med mindre röstetal, borde vara så mycket mera uppmärksamma och intresserade för sammanhållighet för att kunna verka på kommunal stämmans beslut.
Röstöfvervigt af ett fåtal visar att kommunerna äro för små, hvilket utan orättvisa på annat sätt torde kunna afhjelpas.
Om man nödvändigt vill hafva ett maximum för röstetalet, kunde man heldre öfverlåta till öfrige röstegande inom kommunen alt bestämma huruvida inskränkning af högre röstetal må ega rum, men med rättighet för den, som på sådan grund Allmänna Besvärs- och Ekonomi-lUskottels Betänkande JVi 116.
15 fått sitt röstetal nedsatt, att betala utskylder till kommunen endast i förhållande till sin rösträtt.
På grund af hvad jag ofvan anfört, får jag vördsamt yrka att Rikets Ständer ville afsiå den af Utskottet föreslagna förändringen af § 12 i Kongl. Maj:ts nådiga Förordning af den 12 Mars 1862 om kommunalstyrelse på landet.
Instämmande med Utskottet deruti, att bevillning efter 2:dra artikeln, och icke hemmantalet, bör läggas till grund vid fyrksätlning för jordbruksfastighet, måste jag dock reservera mig emot det förhållande af 6 till 10, hvaruti Utskottet vid fyrksättningen låtit bevillning för jordbruksfastighet ingå vid jemförelse med bevillning för andra beskattningsföremål.
Jag anser nemligen, att egare af jordbruksfastigheter i allmänhet dels hafva större och för framtiden mera fortfarande intressen, att inom kommunen bevaka, dels ock i högre grad hafva nytta af de flesta utgifLer, som af kommunalstämma kunna beviljas, än de som rösta för andra beskattningsföremål.
Inkomster af fabriker, handel och näringar vexla med konjunkturerna och kunna tidtals vara rikliga, andra tider åter små eller alldeles felslående, löntagare och kapitalister flytta från en kommen till en annan, men jordbruksfastigheten är qvar, hvarföre stundom utgifter beslutade och företag påbörjade, under påtryckning eller röstöfvervigt för andra beskattningsföremål, hvilka efter en tids förlopp icke mera finnas inom kommunen, kunna komma att mycket hårdt betunga jordbruksfastigheterna.
Stundom ock egare af sådana andra beskattningsföremål, till följd af det mindre intresse de i allmänhet hafva för kommunens angelägenheter, kunna motverka kommunala förbättringar.
Största delen af de utskylder, som vid kommunalstämma beviljas, lära väl gå till skolor och fattigvård, och behofvet af och kostnaden för dessa anstalter står i allmänhet i direkt förhållande till folkmängden, som åter slår i det närmaste sam band med värdet af inom kommunen befintlig jordbruksfastighet.
Enligt gällande förordning angående fattigvården i riket, hafva dessutom egare af andra beskattningsföremål i afseende å fattigvård, vidsträcktare åliggande, än egare af jordbruksfastighet och större fabriker finna allmänt med sin pligt och fördel öfverensstämmande, att inrätta särskilda skolor för sina arbetares barn.
Man torde icke heller böra förbise, att före den nya kommunal-lagens utfärdande största delen af kommunalutskylderna uteslutande ålegat egarne af jordbruksfastighet.
Mig synes lämpligt att 3 gånger så stor bevillning för andra beskattningsföremål må fordras för en fyrk, som för jordbruksfastighet.
Jag föreslår fördenskull vördsamt, att § 38, punkten A, enligt Utskottets förslag till förändring uti Kongl. Förordningen af den 21 Mars 1862 om kommunalstyrelse på landet, mätte få följande förändrade lydelse: 14 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 116.
För jordbruksfastighet, ehvad den är i mantal satt eller ej, påföres en fyrk för bevillning till belopp af 1 till och med 5 öre, två fyrk för bevillning utöfver 5 till och med 10 öre, och så vidare; och punkten B:
För annan fastighet, frälseränta och hvarje annat beskatt ningstöremål påföres en fyrk för bevillning lill belopp af 1 till och med 15 öre, två fyrk för bevillning utöfver 15 till och med 30 öre, och så vidare.
Jag bifogar en tabell (Litt.
D), som utvisar huru mitt förslag, vid jemförelse med Utskottets, skulle utfalla vid fyrksältning för åtskilliga beskattningsföremål.» af Doktor Runsten: »Den fyrksättningsförändring, som, på sätt Utskottet föreslagit, helt enkelt borde verkställas efter ett visst i allo enahanda förhållande af 6 till 10, hvilar på den visserligen falska förutsättning, att alla de i förevarande afseende öfverklagade, mycket mångfaldiga missförhållanden olika medborgareklasser emellan likväl vore blott enahanda eller alla med hvarandra alldeles analoga.
Utskottet fördelar nemligen samtlige hvarje kommuns bevillningsskyldige öfverhufvud i blott 2:ne klasser, innefattande den ena alla slags fastighetsegare, och den andra egarne af alla andra beskattningsföremål, och afhugger dermed den gordiska knuten, men löser den icke.
Alltså skäras i den ena klassen, under namn af jordbruksfastigheter, dessa alla, vare sig i mantal satta eller icke, öfver en karn, och så förgöres liksom obesedt den skilnad dem emellan, som likväl i kommunalstadgan under dess 58 § rätteligen medelst särskilda mornenter för hvardera vidhålles.
Då nemligen, i jemförelse med de i mantal satta, de, som icke äro det, redan i följd af en högre slatsbevillning å 5- emot de förras å endast 3-hundradedels procent af taxeringsvärdet, sålunda förut bära den högre fyrksältning, som nu dock lika för dem båda föreslås, så blefve detta emot dem så mycket orättmätigare, som i allt fall de i mantal satta på så sätt icke komme att, utöfver deras statsbe vi Ilning, erhålla jemväl efter deras öfriga vida högre kronoskatt en fyrktalsförhöjning till någon jemförlighet med fyrksättningen å alla andra beskattningsföremål.
Och hvad de sistnämnda eller Utskottets andra hufvudklass angår, så finnas under den rubriken bevillningsskyldige, som, jemförda med en mängd andra, vare sig till första eller andra klassen hörande, och deribland fastighetsegare och kapitalister, befinna sig i fvrksättningsväg ställda till dem i missförhållanden så stora och så olika, att för deras rättvisa utjemnande skulle lordras i den föreslagna skilnaden emellan beviilningens divisorer en förhöjning att den blefve för somliga, i stället för 6 såsom 5 eller 4 till 10, för andra såsom 1 lill 5, ja väl äfven för några såsom 1 till 20 o s. v.
Och här hade således klasserna åtminstone icke bort göras lärre, än Kevillnings-förordningens, såsom dock Utskottet föreslagit.
Allmänna Besvärs- och Elconomi-Vtsholtets Betänkande JVs 116. 13
Men ett annat ännu hufvudsakligare fel i Utskottets förslag bör väl det anses vara, att der med ens utdomes allt afseende på sjelfva hemmantalet, och dermed jemväl fråndömes skattemännen all den kommunala rösträtt, som, ursprungligen fästad vid hemmantalet, städse varit ett dem allena fö»behållet ståndsprivilegium.
Och väl har numera i sockenstämman blifvit inledd på den nya grunden af statsbeviIlning en ny rösträtt för en mängd i socknarna inkomna näringsidkare, handlande och sjelfförsörjare m. fl.; men lagstiftningens mening dermed var det dock aldrig, att derföre hemmansegarne sjelfve skulle helt och hållet förlora i stämman all sin fordna skattemannatalan — en talan, som både varit och blifver grundbetinget för det Hedervärda Bonde-Slåndets talan jemväl vid riksmötet, och dermed också grundbetinget för fortfarandet af det Ståndets borgerliga sjelf— myndighet.
Nu kan visst deremot invändas, att äfven skattemännens hemman, bland hvilka så många medelst inteckningar hos allehanda Banker och Hypotheksföreningar finnas skuldbelastade, ingalunda äro nuförtiden hvad de varit tillförene, utan numera tyckas urarta till ett nytt slags lösegendom eller lösa salugods, utan annat skaltevärde, än den löpande köpeskillingen för dagen.
Och gerna må det erkännas, hvad den egentliga bonden beträffar, att hans hemmansbruk, som väl bär sig bäst, när det skötes med hans egna händer, icke tål vid, än mindre vinner på en hemmansbelåning, men säkrast och för honom sjelf lyckligast förbättras och utvidgas med användning blott af hemmanets egna reala tillgångar, enär eljest jordförbättringen, då den skall brådskyndas med lånta medel och allt dyrlejdare daglönare, förvandlar så småningom den förre bonden till en halfherre, som för penningebestyren drages bort från plogen, tills han sjelf blir sitt hemmans arrendator eller sjelf till slut en bland dem, som få arbeta för bankbolagets räkning — och att sådan måste för allmogen blifva följden ej minst af amorteringslånen, kan nog förstås, ora man närmare beräknar, huruledes exempelvis en hypothiserad hemmans skuld å 20,000 R:dr, änskönt den emot en årlig ränta af 1,000 R:dr efter 40 år försvinner, likväl under samma 40-åriga tidrymd varder ej allenast i dubbel måtto med 40,000 R:dr återbetalad, utan jemväl, efter ränteberäkning på samma 40- åriga tusenden, flerdubbelt med 120 000 R:dr öfverliqviderad, eller med 6 gånger lånesumman.
Så sannas här äfven, att gifva bättre är än taga; och som alltså emot den enes alltjemt vexnnde ränteinkomster svarar den andres i lika mån vexande ränteutskylder, blir då ej underligt heller, om vid så många och så långa ränte- och låneliqvider lör ett ändå nog onereradt hemman, väl ej detta, men dess egare sjelf omsider står der utarmad och förslöad, då ock med de lätt erhållna lånen gemenligen följer mera lättsinne, flärd och ett vekligare lefnadssätt.
Men allt sådant oaktadt, och huru än intecknad i samma mån som förbättrad den Svenska jorden sålunda må hafva blifvit, samt huru än derigenom många dess odlare redan må befinnas afsigkomna, så är väl sådant ännu på långt när 16 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-V'(skottets Betänkande M 116. icke händelsen med dem alla, och så böra väl folkels målsmän ännu söka bevara åt den Svenska Bonden jemväl i deu nya kommunalstämman, såsom en oförytterlig arfvedel, hans i mantalet grundade urgamla sockenstämmotalan.
Han har dertill en förstfödslorätt af väl större värde, än att den för något pris eller något qvantum af mera matgryn åt den ändå dermed omätteliga fattigvården skulle böra till förmån för allehanda bevillningsfolk bortsäljas, huru än retande den röda rätten måtte förekomma; och så nödställd är han väl än icke, att sådant redan nu kunde behöfvas.
Han är dock ännu svensk; och då han i allt fall ännu för sitt hemman skattar till Kronan och Staten ej blott medelst vissa bevillningsören för det löpande årsvärdet af jordafkastningen, utan vida mera medelst grundräntor och kronotionde m. m. för det lasta jordvärdet af sjelfva hemmansegandet med dess alla förmånsrätter, så är väl allt skäl att honom måtte fortfarande tillförsäkras jemväl röstfyrkar emot hemmantalet, svarande med verkliga fyrkvärden, ej blott skenbara.
En fyrksättning efter hemmantalet, såväl som efter be vi Ilningen, var väl äfven i kommunal-förordningen den egentliga meningen, fastän föreskriften derom under nämnda 88 § i momentet A finnes affattad i nog svårfattliga, om ej tvetydiga ordalag.
Då nemligen der säges, att vissa fyrkar höra hvarje hemman efter dess mantal påföras ulan hänseende till dess taxeringsvärde, men likväl samma fyrkar skola, enligt momentets slutord, beräknas efter förmedling, så menas väl dermed uti förra satsen fyrktalet, men i den sednare fyrkvärdel, och följer deraf, att vid hemmanens fyrksättning det endast blir samtliga kommunens hemmansbevillningar, som särskildt pä hvarje hemman fördelas, icke efter dess andel deri enligt debetsedel, utan efter hemmantalets blotta siffertal, i decimalform utfördt efter hundra fyrkar, d. v. s. hundra hundradelar pr mantal.
Men en sålunda emellan hemmantal och bevillning liksom halfverad fyrksättning, sorn dermed blir i intetdera af seeudet rigtig eller rättvis, torde dock icke vara den egentligen åsyftade; och bör jag fördenskull endast till ett förtydligande af hvad i citerade förra moment af meranämnda 88 § är eller bör vara dess rätta mening, vördsamt på här ofvan anförda grunder föreslå dervid den ändring, alt ordalydelsen blifver följande: A) Hvarje i mantal satt större eller mindre hemman påföres, utan hänseende till dess taxeringsvärde, det fyrktal, som deremot efter etthundra (100) fyrkar på mantal svarar, och derjemte det fyrktal, som motsvarar beloppet af dess stalsbevillning, skolande fyrkens medelvärde i hvarje kommun efter förhållandet emellan summorna af dess hemmantal och hemmansbevillningar bestämmas på sätt derom här nedan sägs.
Men att derutöfver vidtaga någon annan ändring i den ännu blott årsgamla förordningen, synes mig hvarken nödigt eller nyttigt, helst som redan dermed ali den af Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 116. 17 af Utskottet med dess mänga ändringsförslag äsvftade fyrktalsförhöjning för jordbruksfastigheter fullt ut vore vunnen på den gifna, fasta grunden af sjelfva hemmantalet, och icke behöfde efterletas uti något godtyckligen antagligt större eller mindre zifferförhållnnde.
Också, derest all fyrksätlning bordo efter enahanda måttstock på grund endast af bevillning verkställas, utan allt afseende på hemmantalet, skulle jemväl fyrkvärdet i alla kommuner blifva enahanda; och detta anser jag vara i Utskottsförslaget en tredje felaktighet, enär dermed äfven misskännes och förkastas just det, som i förordningen med Fyrk menas, nemligen det i olika fyrk— värden uttryckta varierande förhållande, som i olika kommuner eger rum emellan å ena sidan högre eller lägre skattläggning och, å den andra, högre eller lägre taxeringsvärde med deraf beroende statsbevillning; och det är i förordningen en synnerlig förtjenst, att fyrkvärdet måste ratta sig derefter.
Der nemligen hemmanen äro i jemförelse med deras upptaxerade verkliga värde lågt skalllagda och derföre deras bevillning relativt högre, der blir ock fyrk-värdet högre, men i stället fyrk-talet för alla andra bevillningsskyldige lägre, och tvärtom i följd af lägre fvrkvärde fyrk talet lör de öfrige större der hemmansskatten är hög — hvilket ock bör så vara, emedan der hemmanen äro högre skattlagda och redan derföre mera betungade, der böra de ock med dess flere fyrkar af de öfrige bevillningsskyldige understödjas, och tvärtom, der hemmanens kronoskatt och kommunaltunga år i jemförelse med hemmansvärdet lägre, der böra de öfrige betungas dess mindre, Dock, med allt hvad genom hvilka förändringar som helst i kommunalförordningen må kunna åstadkommas, är ändå ingen förändring vidtagen i hvad beträffar den egentliga hufvudorsaken till alla i berörda afseende öfverklagade missförhållanden.
Det är nemligen i sjelfva statsbevillningen, enligt nu gällande förordning derom, som den rätta ändringen måste företagas, alldenstund den kommunala fyrksättningen måste deraf blifva beroende.
Man betänke blott det missförhållande, som i nuvarande statsbevillning eger rum emellan exempelvis fastighetsegaren eller kapitalisten å ena sidan och, å den andra, tjenstemannen och arbetaren.
För enahanda taxeringsbelopp af t. ex. 2,000 R:dr, vare sig de uppbäras i lön eller egas i kapital eller i jordvärde, erlägges i bevillning, af tjenstemannen 20 R:dr, af kapitalisten 1 R:dr, men af Bonden 60 öre; och skattar således tjenstemannen 20 gånger så mycket som kapitalisten och mer än 33 gånger så mycket som Bonden, samt likaså arbetaren, — oaktadt ingendera i sådan egenskap har hvarken säljbar jord eller stående kapital eller något annat fast att skatta för, utan endast en lätt bruten arbetsförmåga, samt, i händelse af sjukdom, ofta ingen bättre tillflykt, än fattighuset.
Men samma relativa obillighet och orättvisa i statsbevillningen är nu ock den, som i kommunerna medelst fy rk— sättningarne gör sig så olyckligt gällande i hvad både rättigheter och skyldigheter, Bilt. till II.
Prat. 1862 & 1863. 8 Sami. 30 Höft. 18 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\° 116. både rösträtt och utskylder beträffar.
Och botemedlet deremot kan nu ej finnas annorlunda, än medelst en högst nödig ändring i Bevillnings-sladgan.
Förslaget till en ny sådan torde ock komma snart nog att i de respektive Stånden till pröfning företagas; och må jag fördenskull, äfven såsom motionär i det ämnet, vördsamt hemställa, huruvida icke denna fråga må böra först i sammanhang med hithörande punkter i förslaget till ny Bevillnings-förordning företagas till afgörande. af Prosten Bergwall: »Då stadsinnevånaren för egande fastighet betalar bevillning till Staten efter fem procents behållning och derjemte, för hvilken helst näring han idkar, en procent af inkomsten samt i proportion deraf bidrager till de kommunala utgifterna; så betalar fastighetsegaren på landet efter endast tre procents behållning af fastighet, men icke ett enda öre för inkomsten af sitt ar bete eller handtering.
I denna omständighet ligger, efter mitt förmenande, orsaken till den orättvisa, hvilken, i afseende på bidragen till de kommunala utgifterna, drabbar embetsmannen och näringsidkaren på landet och som framkallat ett allmänt och fullt befogadt missnöje öfver hela landet, hvarhelst kommunalförfattningen blifvit tillämpad.
Då hvarje annan medlem i samhället måste, i mån af hela sin, genom arbete (örvärfvade årliga inkomst, bidraga till de kommunala utgifterna, så bör väl icke heller fastighetsegaren på landet derifrån vara befriad.
Utskottet har väl sökt att afhjelpa orättvisan dermed att det föreslagit att på fastighetsfyrk skall räknas 6 öre och på all annan inkomst 10 d:o; men mig synes som olägenheten dermed i endast ringa mån afhjelpes.
Om en person eger ett kapital af -40,000 R:dr och utlånar det ä S procent, så har han, utan att behöfva lägga två strän i kors, en årlig inkomst af 2,000
R:dr, och har alltså samma skyldigheter till kommunen som en embetsman med samma summa i årlig lön; — skilnaden dem emellan är endast den, att den förre skattar för sin förmögenhet och den sednare för sin, genom arbete förvärfvade, årliga inkomst.
Häremot är ingenting att anmärka, och icke heller deremot att, om denne kapitalist antager kontorists eller inspektors befattning vid en landtegendom och erhåller i lön 2,000 R:dr årligen, honom för denna lön ålägges lika Jstor förbindelse till kornmunen sorn för den ränteinkomst ban har af sitt kapital, :äty hans arbete har inbringat honom en lika stor inkomst som detta.
Men antag att han köper en landtegendom i värde motsvarande hans kapital och möjligen samma egendom, vid hvilken han haft inspektorstjenst, — huru förändras ej då förhållandet?
Förut betalade harr 40 R:dr bevillning till Staten och i pro - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande JYs 116.
19 portion deraf till kommunen; — nu betalar han endast 12 till Staten, och till kommunen endast hälften af hvad han i förra fallet erlade, äfven om han sjelf fortfarande utöfvar inspektors-funktionen.
I förra fallet var hans arbete värdt 2,000