Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
I den stora skolsalen stodo tre höga gran- träd med ljus och konfekt.
Däromkring dansade vi alla och sjöngo alla slags gamla jul visor, som vi hade lärt oss i skolan.
Där- efter fördes vi till de långa skolborden, som nu voro betäckta med hvita dukar och strå- lade af ljus.
H ä r lågo julgåfvorna: tre, fyra saker i hvar hög, med en lapp som angaf namnet på den, åt hvilken de voro ämnade.
Med en ofattlig ömhet och omtänksamhet hade vår lärarinna tagit hänsyn till hvart af barnens smak och fallenhet.
Man skulle kunnat tro, att hon gissat våra innersta tan- kar.
Där fanns naturligtvis inga dyrbarhe- ter, men en förvånande omvexling och en ri- kedom i uppfinningsförmågan af alla de olika småsaker, hvarmed vi lyckliggjordes.
N ä r hvar och en hade funnit sina gåfvor, började lekarne, — Susette höll mycket på gamla traditioner, och hennes kunskap om alla slags glada och uppfriskande jullekar var outtömlig.
Också tyckte hon mycket om, ifall något af barnen kände och föreslog en ny lek.
Utklädningar och öfverraskningar af alla slag utgjorde också en del af glädjen, och jag minns särskildt en jul, då jag själf och en annan liten flicka blefvo fångade i trappan af Susette, måste kläda af oss våra kläder och klädas ut till två små tomtar msd grå blusar och dito underkläder, röda toppmössor och lyktor i händerna.
Den an- dra flickan, som skulle föreställa den äldsta tomten, fick dessutom ett långt skägg af lin, som jag minns att jag var glad att slippa.
Dessa julfester voro så innehållsrika, att de starkt täflade med den riktiga julaftonen hemma.
Den enda lärarinna, som var när- varande, var Susette själf.
Icke ens skolans rektor, » professorn », som vi endast kallade | 1890 honom, som då och då gjorde ett inspektions- besök i skolan, fick lof att visa sig vid dessa glada tillfallen.
A l l a andras närvaro skulle ha lagt ett band på vår glädje och frihet, hvaremot vi alltid blefvo i vårt allra bästa lekhumör, när Susette stod i spetsen.
Ibland bjöd hon en klass i sänder hem till sig i den lilla våning, där hon bodde med sin gamla mor.
Hufvudnöjet bestod då i att » laga mat », som småflickor j u ofta svärma för vid en viss ålder.
V i fingo ingen annan kvällsmat, än den vi själfva lagade, och där rådde en mycket munter brådska med att breda på smörgåsar, grädda pannkakor, röra till tekaka och koka te.
V i dukade själfva bordet och måste göra det så nätt som möj- ligt, och sedan blef det en måltid, som sma- kade oss bättre än något, som andra kunde ha tillagat åt oss, och det herskade en stäm- ning med tal och hurrarop, som säkert kom grannarne att undra, hvad som försiggick i den lilla, annars så tysta våningen.
(Forts.) U n d e r t e c k n a d är nu rast återkommen onsdagar Stockholm och träffas och torsdagar den 7 juli Frithiof å byrån m.
Hellberg Red.
och utgifvare af t säk- kl. 10 — 11 f. Idun.
Småbarn på resor.
et är inte så alldeles lätt att ha småbarn med sig på långa resor, o c h det torde därför kanske ej vara öfverflödigt att här säga några ord till råd för många mödrar.
En moder med en sådan liten planta på ett eller två år skall, o m hon är någorlunda öm o c h omtänksam, kanske i ofvan- nämnda fall stå villrådig, o m hvad hon skall ge den lilla att äta, hälst om hon t. ex. skall resa långt på järnväg.
En sådan liten mage är ej betjänt med att få till lifs det första bästa, som kan bjudas under vägen, och varar resan ett helt dygn eller flere, är saken vansklig nog.
Uppfödes den lilla med flaska, är komjölk, tillblandad på vanligt vis, det bästa näringsmed- let.
Men isynnerhet under den varmare årstiden låter det sig ej göra att taga med någon större kvantitet däraf, emedan den alltför lätt blir sur.
Att köpa mjölk under vägen är visserligen en ut- väg, men den är ej säker, då man ej har någon garanti, för att den är ren och oförfalskad.
Den lilla magen tål ej att få en dryck, som den ej är van vid, o c h ett sådant experiment slutar en- dast alltför lätt med oro för modern, skrik, sjuk- dom o c h olyckliga följder.
Ett riktigt sätt är att under resan medtaga en liten spritapparat; på hvarje station där tåget håller minst tio minuter skall man i så fall kunna bereda en dryck, som har den för barnet mest passande värmegraden, liksom man genom kokningen kan tillintetgöra de smittsamma partiklar, som kunna finnas i mjöl- ken.
Emellertid är det nalurligtvts omöjligt att göra mjölk, som löpnat under vägen, normal och sund igen.
Af dessa skäl är riktigt att tillråda mödrar, som med sina småttingar måste göra långa järnvägs- resor, att såväl under vintern som sommaren icke taga med sig vanlig komjölk o c h ej häller köpa sådan under vägen, utan anskaffa mjölkpreparat — kondenserad mjölk — i bleckdosor eller fla- skor.
Denna mjölk skall väl tillsluten hålla sig längre, o c h då man kan blanda den med varmt vatten, skall man alltid ha en sund dryck åt de små.
Socker tager man äfven med sig, och o m man, som sagdt, vid hållstationerna skalfar kokt vatten, kunna de små passagerarne få sin föda lika god och regelbunden som hemma.
Vattnet kan hållas länge varmt, o m man lindar in flaskan i ylle eller lägger den i en med filt fodrad pappask.
Dr. G.
Goda gåfvor.
an gifver ofta bort gåfvor, utan att först hafva gjort klart för sig deras verkliga värde.
Synnerligen är detta för- hållandet, då man gifver något åt barn.
M å n g e n g å n g få dessa emottaga rätt dyr- bara saker, hvilka blifva dem mera till skada än gagn.
V i vilja härmed påpeka ett slag af gåfvor, som aldrig gärna kunna blifva till annat än nytta och glädje.
Vi mena lifräntor.
E h u r u lifränteanstalter länge funnits i vårt land, är det dock ännu jämförelsevis fa, som anlita dem.
Detta beror kanske mycket därpå, att man i allmänhet endast känner dem till namnet.
D e t skulle blifva för långt, att här lämna en utförlig redo- görelse för desamma, men v i vilja ändock genom några rader framhålla deras värde- fulla verksamhet, i h o p p om att därigenom kunna gifva en fingervisning åt dem, som vilja skänka de små nyttiga och varaktiga gåfvor.
— Lifränteanstalterna hafva till ändamål att på grund af gjorda insatser, som förkofrats genom ränte- och arfsvinst, bereda delegarne 1:0 den högsta möjliga lifränta — årlig utdelning, — - 2: 0 det största möjliga kapital, att vid bestämdt år lyftas.
D e n årliga utdelningen kan börja vid hvil- ken ålder som hälst.
D o c k måste denna liksom ock den tid, då kapitalbildning får lyftas, på förhand bestämmas, och får med- len dessförinnan icke uppsägas.
Aflider den försäkrade före tiden för penningarnes utfående, återgå de insatta medlen till den dödes arftagare m e d undantag af räntan, som tillfaller de i anstalten kvarstående.
E n och annan anstalt låter dessa äfven dela den dödes insatta kapital.
H ä r i g e n o m v ä x a de kvarlefvandes medel i otrolig grad.
N å g r a exempel må här anföras: E n faddergåfva af 1 0 0 kr.
att lyftas vid 4 5 års ålder bör hinna växa till 1, 1 6 4 kr., men finge beloppet stå orubbadt till 55:te året hunne det till 2, 3 1 6 kr.
D e n, som bör- jar vid 2 0 år att insätta 1 0 kronor årligen, kan därigenom från det 55:te lefnadsåret bereda sig en pension af 1 0 0 kr.
Vore insatsen 5 0 kr.
blefve pensionen 5 0 0 kr.
O m ett 3 års barn får ärfva 1 0 0 0 kr.
och dessa af förmyndaren insattes p å lif- ränteanstalt, har barnet vid 2 5 års ålder att lyfta 3, 5 3 5 kr.
O m någon från ett barns födelse börjat insätta 1 2 kr.
och detta sedan själft fort- sätter m e d insättningarna till det 5 5 året, så vinnes därigenom en summa af 4, 0 0 0 kr.
eller en pension af 4 0 0.
Samma re- sultat kan nås genom insats en gång för alla vid födelseåret af 1 9 2 kr.
D e s s a och många andra exempel, som framgå ur d e olika ränteanstalternas prospekter, tala till- räckligt.
M å n g e n torde n o g finnas, som bland de unga har vänner, åt hvilka han v i d l ä m p - liga tillfällen såsom namns- och födelsedagar brukar gifva några gåfvor.
V i l l e man då gifva en lifräntebok m e d en måttlig insats, kunde man ej k o m m a m e d något bättre.
T y det vore icke någonting, som bragte glädje endast för stunden, utan den bure välsignelse m e d sig till en aflägsen framtid.
Ofta händer, att den första insatsen i lif- ränteanstalten år efter år efterföljes af andra.
D ä r i g e n o m kan den bli en grundsten för ålderdomens ekonomiska oberoende.
Lifränteanstalter finnas n u i hvarje län.
1390 I Lifräntor beredas ock af de flesta lifförsäk- ringsbolag i vårt land.
Ofta ser man deras annonser i tidningarna.
Ä f v e n i Idun kunna våra läsarinnor finna tillkännagifvanden här- om.
D e ytterligare upplysningar, som man behöfver, erhållas genom prospekten, hvilka från anstalterna tillställas en hvar, som där- om anhåller.
Deras agenter, som äro spridda öfver allt i landet, kunna ock muntligen lämna önskade upplysningar om denna be- hj^rtansvärda sak, som allt mera tilldrager sig icke endast de enskildas intresse, utan äfven blifvit uppmärksammad af de olika ländernas regeringar.
m Iduns månadsrevy.
f uni månads viktigaste politiska tilldragelse är den öfverraskande transaktion, hvarigenom Tyskland för tillfället afstått från största delen af sitt nyupprättade östafrikanska kolonialvälde samt tydligen också från därmed förknippade vidare anspråk o c h planer, för att i utbyte erhålla den lilla ön Helgoland.
Man kan därvid knappt undgå att erinra sig den bibliska liknelsen om köpman- nen som gaf allt hvad han egde för att komma i besittning af en liten perla.
Tysklands kolonialvälde i Afrika är af helt färskt datum; det blef nämligen den sista skapel- sen af Bismarcks djärfva, vidtfamnande försvars- politik.
Först öppnade denna politik åt sig ett rätt vidsträckt operationsfält på Afrikas sydvestra kust.
I april 188-4 togs under tyskt beskydd ett hamnområde i Angra-Pequena helt nära gränsen af det engelska kolonialområdet i Sydafrika.
Den bekante forskningsresanden Nachtigall, hvilken af- sändes dit som kommissarie, afslöt skyddsfördrag med åtskilliga höfdingar samt hissade den tyska flaggan vid Kamerunmynningen samt i närheten af den engelska guldkusten; kort därefter prokla- merades tyska rikets öfverhöghet öfver nästan hela kuststräckan från Oranjefloden till Cap Frio.
Tyskland tog sig ett ord med i laget äfven i fråga o m Kongostaten, hvars blifvande ställning afgjor- des (1885) på en konferens i Berlin under Bis- marcks presidium.
Samtidigt började den tyska politiken operera äfven på Afrikas östra kust, der man ockuperade en till sultanatet Zansibars område hörande landsträcka.
England, som få- fängt sökt hindra tyskarne från att fatta fast fot i Angra-Pequena och därifrån vidare utsträcka sin inflytelsesfer, verkade i Zansibar, där ännu dyr- barare intressen stodo på spel, mer energiskt i samma syfte, men ändå fåfängt.
Sultanen för- måddes, tydligen på engelsk inrådan, att afgifva protest mot ockupationen och hotade angripa det inkräktade området.
Men då afsändes till Zansi- bar en tysk pansareskader, och sultanen tvangs sålunda att befalla afträdelsen samt med Tyskland ingå ett vänskaps- o c h handelsfördrag (1886).
Här liksom vid vestra kusten hafva tyskarne sedan tagit det förvärfvade landområdet till basis för eröfringsföretag i ffere riktningar.
Men de hafva här mött starkare motstånd, eröfringsföre- tagen hafva kostat både blod och penningar, och den tyska kolonialpolitiken har vid ett o c h annat tillfälle visat, huru » grön » den är i jämförelse med den engelska.
Med deltagandet för Emin pascha förband sig erinringen, att den berömde doktorn o c h guvernö- ren var född tysk, o c h i förväntan, att han helt visst var utsedd att åt sina landsmän bereda fast fot äfven i det inre af Afrika.
Tyskland hade sina förhoppningar, England sina farhågor i den riktningen, såsom äfven de följande händelserna utvisat.
Stanley, förkämpen för det engelska in- flytandet, företog sin sagolikt äfventyrliga färd inåt det inre Afrika, fram till stränderna af Nyanza- sjöarne, i uppgifvet ändamål att undsätta och » be- fria » Emin; men det egentliga syftet synes hafva varit att bortföra honom från ett område där hans närvaro e j var ur engelsk synpunkt synnerligen önsklig.
Åtminstone förklarade sig Emin ej be- höfva någon undsättning, och det var ej just af fri vilja, utan snarare af tvång, som han följde Stanley till Zanzibar.
Sedermera har han skildrat Stanleys förhållande till honom s o m allt annat än sympatiskt, och i Tyskland har hans skildring gjort den verkan, att en expedition under major Wissman utrustats för att återföra Emin.
Denna o D U 329 N expedition har nu företagits.
Anländ till L o n d o n varnade Stanley samtidigt för Emins nya af Tysk- land uppenbart understödda expedition, hvilken kunde göra de britiska intressena stor skada, samt uppmanade engelska folket att i Afrika icke låta uttränga sig af tyskarne.
Det vore, antydde han, nu fråga o m, huruvida det inre Afrika skali sättas under tyskt eller engelskt inflytande.
Man hade sålunda vant sig vid den tanken, att Tyskland mäktigt rustade sig till en konkurrens- kamp med England om besittningen af Afrik Då underrättar oss plötsligt Reichsanzeiger i ett extranummer af den 17 juni, att Tyskland afslu- tit ett fördrag, enligt hvilket England öfvertager protektoratet icke blott öfver Witu och Somale- landet, utan äfven öfver själfva sultanatet Zanzi- bar, med undantag af den åt tysk-östafrikanska sällskapet upplåtna kuststräckan, men däremot i utbyte, med förbehåll af parlamentets bifall (hvil- ket är att vänta), afträder Helgoland till Tyskland.
Hvad har Tyskland eftergifvit, och hvad har det fått i utbyte?
Genom att åt England medgifva protektoratet öfver Zanzibar har blifvit en följd, att mot sulta- nen ej längre kan brukas det lörfaringssätt, hvar- igenom de tyska landvinningarna hittills vunnits; det tyska maktområdet är nu här inskränkt till blygsamma dimensioner, hvilka ej, synes det, kunna öfverskridas utan brytning med England.
Genom protektoratet öfver Somalelandet har Eng- land vunnit en ställning, som säkrare tryggar dess inflytande både vid Nyanzasjöarnes stränder och i Abyssinien.
Emin synes sålunda ej vidare blifva någon anledning till farhåga för de britiska intressena.
Det ser sålunda ut, som om Tysk- land kapitulerat för England i täflingsstriden om det öfvervägande inflytandet i östra och mellersta Afrika.
I vederlag därför har endast erhållits den lilla klippön Helgoland i Nordsjön.
Detta vederlag kan synas löjligt ringa, men vid närmare efter- sinnande torde man nog finna, att de affärskloka tyskarne äfven denna gång vetat se sig väl till godo.
Både natur och konst hafva förenat sig att göra den lilla ön till en örlogshamn, där en rätt betydlig flotteskader kan stationeras o c h finna skydd, helst om befästningarna förstärkas.
Ön är belägen på samma, ej synnerligt långa afstånd från Eiders, Elbes, Wesers och Juhdes mynningar och har fordom visat sig kunna med till hands varande sjömakt beherska dem allesammans.
Under den napoleonska kontinentalspärrningen var Hel- goland en engelsk smyghandelsstation, mot hvil- ken den franska tullbevakningen stod vanmäktig, och under det påföljande befrielsekriget förde en- gelsmännen 2 gånger landstigningstrupper därifrån.
Under kriget mellan Tyskland och Frankrike 1870 höll den franska flottan, stationerad vid Helgoland, de fyra nämnda flodmynningarna och mellanlig- gande kuststräcka i blockad.
Ända till öns afträ- dande skulle en engelsk sjömakt i krigstid kunnat ockupera Eiderkanalen, betvinga Hamburg och Bremen, j a äfven hålla i schack den i Wilhelms- hafen vid Juhde stationerade tyska örlogsflottan.
Från Helgoland kunde England med sin sjömakt imponera på de nordiska rikena; man kommer härifrån lätt både till Öresund och till Göteborg.
I själfva verket kan England sägas hafva afträdt Nordsjön, på samma gång det afträdde Helgolands sjöfästning o c h flottstation.
I ett blifvande sjö- krig, vare sig mot England eller mot Frankrike, är Hamburg skyddadt mot öfverrumpling, och en blockad af tyska kusten nästan omöjliggjord, helst som man redan antydt den tillämnade anlägg- ningen af fästningsverk, hvilka bebådas som rätt kostsamma.
Om än, såsom det berättas, Tysk- land i någon hemlig fördragsartikel lofvat att ej i större omfattning befästa Helgoland, lär väl ej denna artikel, helst i krigstid, komma att tagas så synnerligen strängt efter orden.
Man har tänkt sig, att uppgifvandet af Tysklands östafrikanska herradöme skett i något hemligt syfte att utplåna spåren af Bismarcks politik, men detta är knappast troligt.
Redan under den gamle rikskanslerens tid yttrades i tyska riksdagen en gång, att det för Tyskland vore önskligare att för- värfva Helgoland än att jäkta efter besittningar i Afrika, och han lät då i någon form förstå, att det senare kunde blifva medlet för det förra.
Bismarck synes dock ej riktigt belåten med för- draget o c h vill helst undvika att därom yttra sig.
Förmodligen menar han, att, om han fått afsluta det, Tyskfand skulle hafva vunnit samma resul- tat med vida mindre uppoffringar, men helt visst är han allraminst den, som ser med missnöje, att Helgoland kommit i tyska händer, i en tid då Englands vänskap för Tyskland betyder ganska mycket, har för öfrigt detta fördrag varit synner- ligen väl egnadt att befästa detsamma och af- lägsna de tvisteämnen, som hittills medfört miss- stämning.
Det utgör då ett iyckadt schackdrag 1 Caprivis fredspolitik.
Är det för öfrigt så säkert, att Tyskland för alltid uppgifvit sina stora landvinningsplaner i östra Afrika?
Fullföljas de, kan det i alla hän- delser ej ske utan en förr eller senare inträffande brytning med England.
Måhända har man i det tyska kabinettet redan tänkt sig möjligheten af en sådan brytning i en mer eller mindre affägsen framtid o c h just därför velat hafva Helgoland i sitt våld, innan ett krig med England — och kan- hända ett krig om öfverväldet i Afrika — kommer till stånd.
Köpmannen — för att återigen an- vända den bibliska liknelsen — skulle i sådant fall först vinna den äkta perlan och sedan vara betänkt på att återtaga, hvad han gifvit ut för att få den.
— — Från Bulgarien förmäles, att major Panitza den 2 juni arkebuserades i Sofia.
Det skottet torde få genljud i Petersburg och med sin verkan kän- nas i Bulgarien, för hvilket delinkventen i döds- stunden höjde ett säkerligen välbehöfligt: Lefve!
Otto Halfårs- o. Sjögren.
k v a r t a l s p r e n u m e r a n t e r påminnas att nu ofördröjligen förnya pre- numerationen, på det att intet afbrott i tidningens ordentliga expedition må be- liofva ega rum.
Sent ankommande pre- numeranter löpa risk att gä miste om ett eller annat af de första numren i det nya kvartalet, alldenstund upplagans storlek bestämmes efter antalet abonnen- ter, som tecknat sig vid utgången af näst föregående kvartal.
S k i z z af lii.
4| * j !ioler!
Det brukade vara hennes älsklings- ÉW * &lt; blommor förr.
Hon köpte några knippen af den trasiga lilla flickan, som bedjande stod vid hennes dörr.
Hon ställde dem i ett glas på sitt skrifbord och inandades begärligt deras fina vällukt.
Men om hvad påminde henne denna ljufva doft?
Hvilket vemodigt minne väckte dessa späda blomster?
En bild dök upp för henne, långsamt, i början oklar, sedan allt tydligare.
Hur en enda liten blomma, en doft, en röst, en melodi kan framtrolla för oss händelser från tider som flytt.
— det var den där dagen — • deu stoltaste dagen i hen- nes lif — då hon tagit sin examen och kom hem strålande och öfvermodig med sin student- mössa under armen, åtföljd af sina kamrater.
Och när hon öppnade dörren till sitt rum, strömmade det emot henne en berusande doft af blommor, och hon såg bordet öfverfyldt af rosor och dyrbara buketter, oeh nästan skyld af alla dessa skymtade där fram en liten knippa violer.
Deras fina doft smög sig fram till henne genom all denna blomsterprakt, och hon tog dem ömt och fäste dem vid sitt bröst och bar dem där hela den lyckliga aftonen, till dess de, vissna af ljuset och värmen, hängde sina små hufvud och miste sin vällukt.
— Hon hade dem bestämdt kvar än!
Ja, där låg den lilla torkade buketten bland öfriga minnen och småsaker från hennes skoltid.
Stackars små blommor!
En gång hade äfven de varit friska och sköna.
Nu voro de för- bleknade, utan färg, utan doft, och ingenting i verlden skulle kunna gifva dem tillbaka de- ras förlorade fägring — lika litet som hon själf kan återfå den kära, som gifvit henne dem.
Hennes ögon fylldes med tårar, och åter igen stod den så lefvande för henne, den sorg-
liga tid, som följde på den där dagen.
Hur glad och sorglös hon var, hur lifvet log emot henne, och hur de älskade hvarandra, hennes mor och hon — de voro alle för hvarandra.
Och n u?
Sjukdom och död hade nått hennes hem och tagit hennes älskling ifrån henne, och den hulda gifvarinnan af de små violerna slumrade nu därute på kyrkogården.
Det hade kommit så oväntadt och hastigt och lemnat henne så ensam och föga beredd att möta lif- vets hårda strid.
Å h, hvad hon var trött, och hvad lifvet var jäktande!
Hvad det plågade henne att höra barnens skratt oeh sorl.
Ah, att få hvila ut därborta i ro oeh lugn, långt från stojande barn och lexor och larm!
• — Hon förde den lilla vissna buketten ömt till sina läppar och lade den varsamt tillbaka i lådan i skrifbordet, där hon satt med en hög skrif böcker framför sig.
Sedan gick hon lång- samt i den ljumma sommaraftonen att smyckamed friska violer den kulle, uuder hvilken hon hvilade, som en gång prydt henne själf med dessa blyga blommor.
Det första missförståndet.
, ela deras, varit bekantskap historien hade o m en hittills blott växande lycka.
Bägges känsla hade varit en, de tu hade verk- ligen för en tid varit ett.
Han hade aldrig kommit att reflektera öf- ver, att hon också vore en personlighet med åtskilliga individuella förutsättningar, som ej vore hans.
Men så hade konflikten kommit; och de älskade hvarandra för innerligt för att kunna dröja med förklaringen.
Han hade fått henne med sig hit ut i bersåen.
I början hade han nästan kännt sig ängslig inför hennes främmande ton och skygga blick.
Sittande på hvar sin stol, hade de först reso- nerat likt tvä diplomater.
Deras replikskifte var den första drabbningen mellan två makter — två personligheter, som aldrig skulle kunna bli ett annat än i en union, grundad på ömse- sidigt erkännande af inbördes likaberättigande.
Men det var ej vintern, som hade öfverraskat deras hjärtan; det var blott en hagelskur, och den smälte snart för den sommarvarma marken.
Nu voro de komna till klarhet.
Hennes röst hade mist sin plötsliga hårdhet.
Och då hans forskande öga upptäckte en skymt af den gamla värmen i hennes blick, drog han en suck, djup och befriande liksom efter spänningen under ett hotande åskväder, som gått förbi, utan att ba gjort skada.
De reste sig, och då han tog hennes arm, kände han, att hans kärlek till henne under- gått en modifikation, fått en tillsats, nästan som af vördnad.
Ocb det var honom därvid, som om hans eget väsen hade blifvit förstoradt, fördjupadt.
Och dock insåg han, att han ej längre vore eröfraren: sådana konflikter skulle nog komma flere.
Men visste också, att allt kan försonas.
Kvinnorna borde förenas med män af be- släktad natur, och alla sysselsättningar, både i krig och i lifvet för öfrigt, borde tilldelas dem alla gemensamt med männen.
Platon.
U r ett k v i n n o l i f s h i s t o r i a Till den ändan hade han redan tidigt på mor- gonen sändt holellbudet till Schlusselburg med ett bref till Käthe Bentson, hvari han i inträn- gande ordalag bad henne förskaffa honom tillfälle att snarast träffa henne mellan fyra ögon för en synnerligen viktig angelägenhet.
f en unga damen tackade h o n o m hjärtligt, me- dan en skär rodnad af lätt förlägenhet för- höjde ansiktets fägring och de blåa ögonens milda eld gick den gamle kavaljeren direkt till hjärtat.
» När skall jag någonsin kunna gälda er för er vänlighet och er omtänksamhet!
Endast en enda sak vågar jag nu ytterligare bedja er o m; er ut- märkta artighet skall ej vägra min bön.
Lemna mig nu åt mig själf och besvära er ej mera med den obetydliga skogvandrerskan, vare sig i hand- ling eller ens i tankar o c h minne. » » Ni förvisar mig således. » » Förvisar!
Nej, hur kan ni säga så, » skrattade hon lätt; » men nu hjälper jag mig bäst ensam med flickan här, som ni så vänligt skaffat, att få de torra skodonen på; och ni, min herre, fortsätter ostördt er promenad, som mitt missöde aldrig bort af bry ta. » » Och jag får aldrig se er åter, känna ert namn; icke en liten glimt förhoppning för kommande dagar? » &gt;Förhoppning!