Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Man får derigenom utseende af en med grepar försedd kruka, af en trätlysten qvinna, eller en skrytsam tölp, som på söndagen visar sig för folk, utstyrd i en ny jacka.
Händernas ständiga gnidning.
Det ges menniskor, som icke veta, hvar de skola göra af sina händer, och derföre råka på det infall att alltjemnt gnida dem emot hvarandra.
Detta röjer nog liten hyfsning, och att man föga umgåtts med personer af stånd, utan blott med sina likar.
Äfven den skadelystne, den hämndgirige och spelaren, när han vunnit, gnider händerna; ett par ytterligare skäl att förvara sig mot denna osed.
Rakt nedhängande armar.
Man ser ofta personer stå temligen länge i sällskaper, hvilka icke veta att flytta sina händer, särdeles när förnäma personer tala med dem.
De låta begge armarne hänga, liksom drogos de ned af tunga vigter.
Hela menniskan får derigenom något stelt och tafatt; kroppen förlorar all värdig hållning.
Man närmar sig derigenom apan, hvars armar räcka ända till knäna.
Det ligger något vidrigt i denna ställning; människogestaltens skönhet går dervid alldeles förlorad.
Tuggning på naglarne.
Vi torde blott behöfva nämna denna ovana, äfvensom några andra dermed beslägtade sorter, nemligen:
Vrickning med fingrarne.
Tummandet eller snurrandet med dem.
Fäktning i luften med händerna &c. -- för att visa oanständigheten af dem alla.
Snarlik med de nyssnämnda är ovanan att slita och rycka, i bästa fallet att trefva och känna på kringstående personer.
Herr N. N. berättar oss en händelse för dagen; men knappt är början gjord, så har han bläckhornet i handen, utan att veta det, och spiller en dryg portion derur.
Nu tar han sin näsduk, slår knutar derpå, och fortfar dermed i sin berättelse, utan att låta störa sig.
Nu rycker han mig i urkedjan, får tag i min rockknapp, och vrider knappen så länge omkring, tills han slutligen lossnar.
Nu lagar han sig till, att bereda en annan knapp samma öde, och jag, så framt jag icke vill se min rock blottad på sina knappar, måste draga mig tillbaka och gör den sällsamme upptågsmakaren derigenom en stor fägnad.
Men han vet genast råd: han griper efter en dame; hans hand invecklas oförmärkt i hennes hufvudbonad, och snart får man se lockarne, som pryda den sköna pannan, upplösta mellan hans fingrar och liksom utbjudna till salu.
Ovanan, att alltför sorgfälligt dölja händerna i klädesplaggen.
Flera löjliga sätt att hålla händerna och röra dem.
Hit hörer en öfverdrifven gestikulation.
Man inbillar sig kanske en, i den hyfsade verlden likväl okänd, grundsats, att hos en lefvande varelse måste allting vara lif, och bemödar sig derföre, att med hvarje ord tillika göra en åtbörd med händerna, som skall närmare uttrycka tanken.
Men kanske är det också en qvarlefva från charlataneriets tider, då man satte stort värde på, att med händer och fötter gifva eftertryck åt det man sade, emedan det i sig sjelf hvarken egde kraft eller lif.
Föredraget i sällskapslifvet fordrar alldeles ingen aktion, ty här är icke fråga om att väcka sinnesrörelse eller passioner hos de närvarande.
Om aktionen här nånsin är nödig, så bör hon användas sparsamt och på ett passande sätt; men blir annars löjlig.
Så skratta vi med skäl åt den, hvars händer oupphörligt måste blifva tolkar af hans ord; åt den, som, när han talar om hufvudet, om förståndet, om själen, genast far med handen åt hufvudet; som ej kan nämna orden kärlek, vänskap &c., utan att göra en rörelse åt bröstet, och vilja hemta sina uttryck liksom ur refbenen.
Man vet icke rätt, hvad man skall tänka, när någon icke vet att säga något artigt, annorlunda än så, att han sticker högra handen bakom vestryggen, med venstra handen nappar i halsduken och svingar omkring med ena benet; eller, om han vill berätta något, dervid ständigt leker med urkedjan.
Jag skulle aldrig sluta, om jag ville granska alla de fel, som så ofta begås med händerna.
Af det anförda skönjes, att det verkligen är en konst, att härutinnan uppföra sig med värdighet.
Men man inhemtar denna konst väl endast i den fina verlden och småningom.
Här måste man vara helt och hållet öga, och man skall varseblifva mången hållning af handen, som kläder förträffligt.
Saknas tillfälle härtill, så tage man denna undervisning på theatern af goda skådespelare.
Hufvudregeln för all hållning af händerna är, att den bör vara fullt naturlig, osökt och ostuderad samt ingalunda får med flit väcka uppmärksamhet.
Om rörelser och vändningar, med måtta och behag använde, skola blifva oss naturliga, så måste vi ofta öfva oss deruti, för att blifva fullt förtroliga med deras rätta och obehindrade bruk, så att ingen märker den möda, de oss tillskyndat.
Det är ganska rådligt, att vid sådana öfningar framträda för spegeln, om man är ensam, eller företaga dem under en bildad väns ögon.
Man betrakte honom såsom en fremmande, för hvilken man vill synas med bifall.
Man tale till honom, berätte något för honom, och göre dervid de åsyftade rörelserna.
Hans kritik skall snart säga oss, om ännu något brister, och hvilka förbättringar våra vändningar ännu behöfva.
Uppläsandet af goda pjeser, dem vi sett på theatern, förenadt med någon aktion, är ett förträffligt medel att blifva mästare öfver sina händer.
Gången kan också göra oss älskvärda, men äfven löjliga.
Den bildades gång måste öfverhufvud hafva följande egenskaper:
Den är hvarken för hastig, eller för långsam.
Den är icke vaggande eller ojemn, utan stadig.
Den är likformig och utan buller.
Den är så beskaffad, att han ger kroppen en viss värdighet, ett visst anseende.
Den har således ingenting dansande eller hoppande, ingenting tvunget och tillgjordt.
Den måste vara naturlig, samt hvarken vanprydas genom rörelser med hufvudet eller med händerna.
Man måste under gåendet hålla hufvudet rakt; man måste tänka derpå, att armar och händer icke behöfvas till gåendet.
Dessa måste följa kroppen i naturlig ställning, och derjemte fullt öfverensstämma med kroppens gång och hållning.
I dansskolan borde åt ståendets och gångens vård minst egnas så mycken tid, som åt sjelfva dansen.
STADGA.
Den första frukt af menniskans inre och yttre kultur är ett stadgadt uppförande.
Man menar vanligen, att stadga endast klär den mognare åldern, och att den egentligen blott är en prydnad för mankönet.
Den är dock rätteligen en egenskap, som länder hvarje ålder och kön till heder och beröm.
Man älskar ett stadgadt väsende hos ynglingen och jungfrun; det behagar tillochmed redan hos gossen och flickan, om det framgår ur deras personlighet, och ej är följden af pedantiskt förtryck å föräldrars sida.
Man har ej att befara, det ungdomen skall antaga det slags stadga, som fordras af en mognare ålder.
Häremot arbetar naturen hos ungdomen sjelf.
Det stadgade skick, som behagar hos ungdomen, och älskas af denna, är blott den gräns, inom hvilken ungdomens liflighet och eld skall röra sig.
Man har vanligen dels villande, dels obestämda begrepp om stadga.
Man tänker sig derunder något stelt i rörelserna, ett trumpet allvar i blickarne, en löjlig betänksamhet i allt, en brist på deltagande för den yngre verldens nöjen och dylikt.
Men detta allt förstår jag icke under ordet stadga.
Jag betecknar dermed ett uppförande, hvarmed man genom hela sitt yttre, genom blick, min och rörelse tillkännager, att man icke försummat förståndets och hjertats odling; ett sådant uppförande, att lättsinne, flärd, obetänksamhet och brist på karakter, aldrig kunna oss tillskrifvas, och hvarvid man är försäkrad, att uppmärksamhet och aktning aldrig kunna oss betagas.
En person med denna stadga visar sig ega känsla af sitt eget värde, utan att dervid göra sig skyldig till oblyghet.
Då man ser honom hysa aktning för sig sjelf, så kan man ej heller annat, än bevisa honom aktning tillbaka.
Men den, som icke aktar sig sjelf, den, som låter drifva gäck med sig och kryper för andra, skördar snart liknöjdhet och smälek.
En följd af och ett kännetecken till stadga är, att man i ord och gerningar icke förfelar medelvägen; att man aldrig gör sig skyldig till öfverdrift eller ytterligheter.
Det vanliga lifvet ger tusentals anledningar till häftiga sinnesrörelser.
Än har man orsak att glädjas, än att sörja, än att vredgas; man fruktar, hoppas, älskar och hatar.
En efter älskvärdhet sträfvande menniska aktar sig, att i denna sinnesförfattning gå för långt.
Hon iakttager måtta i allt, och bevisar sig derigenom ega konsten att beherrska sig sjelf.
Hon låter sig hvarken hänföras af glädjen eller af sorgen.
Hennes vrede blir endast rättmätig ovilja, hennes hat endast billigt förakt.
Hon älskar; men hennes kärlek förnärmar icke anständighetens gränsor.
Hennes hopp blir ej ett luftslott, utan en efter sannolikhetens lagar grundad väntan.
Den stadga, hvarom här är fråga, sämjes aldraminst med öfverdrifven känslosamhet.
Den vet, att tillbörligt bestämma graden af sitt deltagande, och är derföre en afsvuren fiende till all otidig känsloförhäfning.
Den håller känslan oupphörligt i tygeln, och lemnar henne blott föga spelrum.
I stadgans karakter får man icke sakna sanningskärlek.
Denna måste öfverallt framlysa; känsla, tanke och handling måste verkligen tillhöra en stadgad menniska.
Man skall derföre aldrig finna henne saker till öfverilade, ensidiga eller skefva omdömen; hon skall ej förfalla i begäret efter klyftighet, och man skall aldrig kunna märka, att pratsjuka, barnsliga yttranden, eller sådana samtal, de der häckla en medmenniskas brister, ega för henne något intresse.
Det gifves småsaker, hvaröfver vissa menniskor förvånas, och med hvilka deras själ oupphörligt sysselsättes.
De berömma alltid med hänryckning tillochmed sådana ting, hvilka knappt förtjena en blick; allt är för dem skönt, herrligt, makalöst, gudomligt.
Spetsen af en fruntimmerssko bringar dem i förtjusning, och öfver en hattfjäder råka de ur fattning.
Ett narrspel beundra de i samma uttryck, hvarmed de tala om en klassisk skalds verk.
Helt annorlunda visar sig här den stadgade menniskan.
Hon begapar intet med häpnad; hon är sparsam med sin beundran.
Men hennes uppsyn röjer uppmärksamhet, hon ger akt på allt, som sker och talas.
Hon motsäger sällan, och äfven vid afhörandet af ett lappri bevisar hon skonsamhet.
Hon ler, när den obildade ger till ett gapskratt.
Äfven den stadgade menniskans ton har en egen, behaglig prägel.
Den är icke för högljudd, eller skrikande, utan lagom stark och icke lågmäldt; den är mild och angenäm.
Hvarken släpande, eller stapplande, hvarken sjungande eller sträf, är den fast och eftertrycklig, alltid afpassad efter omständigheterna, efter känslan; således hvarken enformig eller sömnig; den stiger och faller, alltsom ämne, känsla och förhållanden kräfva.
Känslorna äro hos en stadgad menniska aldrig häftiga, eller svallande; man känner på deras måtta, att det lugna förnuftet vakar öfver dem: de ega värma, men aldrig låga.
Hon har endast måttliga sinnesrörelser och affekter; hon omfattar och fullföljer ett syfte icke med häftighet: hon vet att sansa sig, om hennes önskningar blifva ouppfyllda.
Den stadgade menniskan är icke hvar mans vän.
Med vår vänskap är hon ej fal.
Hon pröfvar den man, som framgent skall bo i dess hjerta.
Men har hon en gång valt, då är hon orubblig i sin vänskap, den hon bevisar mera i handlingar, än i ord.
Hon är aldrig pratsam, hon talar hvarken för mycket eller för litet, men yttrar allt med öfverläggning.
Sina löften håller hon, och dess ord är bergfast.
I intet fall vill hon lysa; hon åsyftar derföre aldrig att vilja fördunkla andra; tvertom söker hon att uppmuntra andras talanger, skicklighet och goda egenskaper samt att förskaffa dem tillfällen att verka.
Hon skonar och undviker sorgfälligt all anledning att bringa någon i förlägenhet.
Hon trugar sig ej på någon, och fiker icke att hafva sin hand öfverallt med i spelet.
Hvad andra söka att dölja, låtsar hon icke märka, och är långt ifrån att vilja beskyllas för nyfikenhet.
Vid otillständiga tvetydigheter ler hennes mun icke bifall; vågar hon icke bestraffa med en allvarlig min, så kastar hon blicken till jorden, och synes icke höra på sällskapet.
Motsatsen till stadga är vekhet.
Många unga personer tro sig blifva omtyckta, om de ställa sig ömma och smäktande.
Detta är redan ett fel hos könet; huru mycket mera då hos mannen, af hvilken åstundas, att han skall handla med fasthet, och att hans uppförande icke må lemna oss i tvifvel, det hans väsende eger denna fasthet i lynnet.
Lika tadelvärdt, som denna vekhet, är också karlarnes bemödande att förskona sitt ansigte.
Anblicken af en sådan gäst är för hvarje stadgad person en verklig förargelse.
Ynglingar och män förundra och ådraga sig i den tänkandes ögon förakt, om de måla sina ögonbryn eller sitt skägg, dofta af luktvatten, och ständigt lägga munnen i tillgjorda veck.
Hvad skall man tänka om en sådan tvekönad varelse?
Kan man väl tilltro honom förstånd, insigter och duglighet?
En sådan menniska är en docka utan hjerna; en varelse, hos hvilken naturen måste hafva förgätit sig.
En stadgad person är väl mån om sina anletsdrags regelbundenhet, men bekymrar sig föga, om naturen gifvit honom ett ljust eller ett mörkt skägg.
Sitt ansigtes uttryck sätter han i värdighet och själs-uttryck, i en förståndig min.
Han är stolt öfver en sund, oförklemad kropp och kan berömma sig, att ej nödgas göra afseende på hvarje årstid och väderskifte.
Jag talar dock ej här om en styrka och härdning, som är följden af tungt och groft arbete; jag talar blott om den fasthet, som vinnes genom måttligt bruk af kroppskrafterna.
Det är den, som ger mannen ett verkligt behagligt utseende.
En nervig, muskulös och fast kropp, ur hvilken helsa och kraft stråla, kasta en ganska ofördelaktig skugga på den fina och klemiga sprätten, som vill bortsmälta i solen, och om vintern behöfver sin värma i öfverplagg.
Vi läsa med bifall i forntidens skrifter, huru angelägen man var, att från ungdomen uppfostra manliga barn till styrka och härdning.
Man vet om Grekerne, att de lade synnerlig vigt på kroppsöfningar, på lekar i fria luften, på brottning, kapplöpning och dylikt; att de ansett gymnastik som en väsendtlig del af uppfostran.
Men man vet äfven att bland dessa samma Greker voro just de skönaste män, och att Romarne, sedan de följt Grekernas exempel, vunno i skönhet.
Med innerlig fägnad se vi de bildstoder och byster, som återstå från forntiden; vi känne vid deras anblick, att mannens fägring består i en stark och vig kropp, som derjemte röjer värdighet och behag.
BELEFVENHET OCH ARTIGHET.
Så väsendtliga förenämnde egenskaper äro till älskvärdhet, skulle vi dock med dem ensamt ej kunna taga oss ut i det finare umgänget, utan med dem bör jemväl höflighet och artighet förbindas.
Höfligheten eller Belefvenheten är det synbara bemödandet, att så uppföra sig i ord och handling, att en hvar tror om oss, det vi derigenom vilja bevisa honom vår aktning.
Den högsta graden af höflighet är artighet.
Denna skattbara egenskap i umgänget yttrar sig genom blickar, miner, ord; genom ställningar, tjenstbevisningar och handlingar, de der omisskänneligt visa, att vi vilja förekomma andras önskan.
Höflighetens blickar och miner måste fullt öfverensstämma med våra känslor och tankar, med mine och handlingar.
Man måste kunna läsa i vårt ansigte, att vi verkligen känna hvad vi göra eller säga, för att vara andra behaglige.
Man bör kunna se på oss, att vi gifve akt på det, som kan föregå i andras själ, och hyse den önskan, att de må vara fullt öfvertygade om vårt deltagande.
Vi måste bevisa deltagande, med känsla, rörelse, när anledning dertill gifves; äfven i sällskap med gäckar och dårar måste vår mine vara vänlig och glad.
Vår blick, vårt löje får icke vara stickande; de få icke säga, att vi igenkänna och skatta dårskaperna efter deras rätta halt; vi få icke vilja synas visare, än vårt sällskap; nog, om vi ej dela dess dårskaper.
Om ej kall eller bestämd förpligtelse uppfordra oss till tvifvel i fråga om det, som påstås eller berättas, så lemne man en hvar i sin mening, och undvike äfven skenet af att hysa en annan.
Ingenting strider till den grad mot höflighetens reglor, som att vilja upphäfva sig till domare och synas veta något bättre än andra.
Låt gerna osmakligheterna, fåvettet och osannolikheterna passera; vår motsägelse, vårt tvifvel skulle här, långt ifrån att gagna, endast skada oss; man skulle tillvita oss oartighet, kanske tillochmed grofhet.
Men derföre är icke nödigt, att rentaf gifva bifall deråt och styrka gäckar och dårar i deras villor.
Det gifves hundrade svar, vi kunna gifva dem, utan att hålla med eller motsäga dem, och utan att hos förnuftigt folk ådraga oss skenet af att gilla och dela deras fåkunnighet.
Fall gifvas, då man vid plattheter måste visa den mest spända uppmärksamhet, då man ingalunda får tvifla på sanningen af det som yttras, och då bifall rent af erfordras.
Nå väl! man kan i slikt fall gerna tillstå sig undra, att man hittills ännu icke gifvit tillbörlig akt på en så vigtig sak.
Detta offer är man andras svaghet och omständigheter skyldig.
Höfligheten ålägger oss vidare, att ej sätta någon bland sällskapet i förlägenhet.
Det gifves ämnen, som ej få vidröras i sällskaper, der man ej noga känner hvarann.
Hit höra trosbekännelser, religionsbruk, stundom tillochmed politiska åsigter, kroppslyten, vissa älsklingstycken, och dylikt.
Så gifves det äfven menniskor, som i sällskaper vilja hafva sina ögon öfverallt, kasta spejande blickar åt alla håll, vilja se allt, ja äfven begå den oklokheten att underrätta sin granne, det ingenting undfallit dem.
De bemärka just det, som andra icke vilja ha märkt, t. ex. hemligt samspråk, oordningar i rummet, fel i klädseln, förseelser emot modet, fel mot etiketten och ceremonielet m. m.
Detta allt är starka förbrytelser mot höfligheten och en belefvad ton; ty den belefvade låtsar som om han ej såge allt dylikt och söker, om möjligt är, att icke se det.
Men väl bemärker han allt, hvad man vill hafva bemärkt, om det ej strider mot dygd och sedlighet.
Han vet, att på skickligt sätt låta sällskapet förstå, det han har sinne för de personers företräden och lofvärda egenskaper, i hvilkas omgifning han befinner sig.
-- Han aktar sig noga för hvarje blick, som kunde blifva en förebråelse.
Hans blickar uttrycka med ett ord aldrig bestraffning, tadel, förakt, högmod, hån, misstroende eller lömskhet; -- dessa blickar såra starkare, än ord och handlingar.
Höflighetens språk är förbindligt.
Man säger intet, som kunde vara någon oangenämt; man talar i en behaglig, mild och anständig ton, aldrig om egna, men väl om andras företräden, bland hvilka man vistas.
Dock är uttrycket här aldrig öfverdrifvet, aldrig smickrets språk, utan sanningens; det grundar sig mer på erkännande, än på beröm; det synes komma från hjertat och får ej förnärma den tänkandes öra.
Dess språk är alltid lämpadt efter personer och omständigheter.
Den höflige talar aldrig om ting, som han vet icke intressera oss, eller icke höra till vår sfer, eller som kränka vår grannlagenhet och våra förhållanden: således aldrig om saker, som kunna väcka missbehag hos någon i sällskapet.
Han undviker all satir, allt sqvaller, alla oblida omdömen om andra personer, om hela stånd och nationer, alla lärda bevisningar, alla religiösa, politiska och moraliserande anmärkningar.
När han berömmer, gör han det med klok måtta och så, att hvarje närvarande gerna gillar det.
Den ställning, höfligheten ålägger, uttrycker alltid aktning.
Den är hvarken smickrets, eller den enfaldiga ödmjukhetens.
Den är sådan, att man tydligen deri röjer bemödandet att vara höflig.
Äfven när den höflige har en förtrogen framför sig, när han umgås med ringare personer, än han sjelf, tillåter han sig ingen frihet eller vårdslöshet: kortligen han beter sig alltid så, att vi icke tvifla, det han verkligen vill gifva oss bevis på sin aktning.
Yppas tillfälle att visa någon i sällskapet en uppmärksamhet, så dröjer han icke att göra det, eller tills han derom anmodas; han läser önskningen i våra ögon, och, innan vi tänka derpå, har han redan gifvit oss bevis på sin tjenstaktighet.
Men han sjelf är dock tystlåten dermed; han vill icke, att vi skole märka det, och ger samtalet straxt en annan vändning, när fråga blir om hans tjenstfärdighet, eller vi vilja tacka honom derför. -- För den höflige är hvarje småsak hos oss vigtig; han förstår konsten att gifva värde deråt; han vet att göra den ena menniskan behaglig för den andra.
Af det ofvannämnda skönjes, att hyckleri, att krypande väsen, smicker och dylikt ej kunna räknas till höflighet.
De ådraga sig tvertom förakt; de vittna om en småsinnad, inbilsk och nedrig själ.
Äfven i umgänget med de förnämaste personer får höfligheten dock aldrig förfalla till småaktighet och rädsla.
Här måste uppsyn och ton väl röja blygsamhet, men icke fruktan. -- Ögonens ständiga nedslående, sjelfförsakelse, lågmäldhet och fruktan att fela mot goda tonen, gör mången menniska fadd och förlägen, så snart hon kommer i stort sällskap. -- I umgänget med de förnäma herrske i vår höflighet mer allvar; den bör hafva en mer högtidlig anstrykning, och tillåta oss mindre frihet, än vanligt.
Då vi annorstädes i vårt görande och låtande blott uttrycka aktning, så vare det här vördnad; men att nedfalla till låg och slafvisk underdånighet, är oädelt och skymfligt, och väcker blott den förnämes billiga förakt.
Deremot kan äfven den högt uppsatte, -- när han ser för sig en person med sann höflighet och som, i det han visar den förre skyldig vördnad, icke förgäter sitt eget menniskovärde -- icke annat än skänka honom sin aktning, och tillerkänna honom uppfostran och bildning.
Han blir med nöje artig, fryntlig och nedlåtande emot oss.
Det smickrar honom att aktas af en bildad man.
Han höjer oss upp till sig, och blir allt mer benägen att vara vår gynnare och tillfredsställa våra önskningar.
Vi äro honom i hufvudsaken lika; han blyges derföre icke att öfverse med något, som blott i det yttre skiljer oss från honom.
DET BILDADE SPRÅKET OCH DEN BILDADE TONEN.
I afseende på det förra synes mig följande reglor vigtiga:
Man tale grammatikaliskt rätt!
Språkriktigheten försummas tyvärr alltför ofta.
Vi stå i detta afseende icke sällan tillbaka för våra bildade grannar.
I fråga om utländska språk, t. ex.
Franskan, Tyskan och Engelskan, aktar man sig noga att begå fel mot nämnde språks grammatik, men anser icke för otillbörligt att vara okunnig i sitt eget språks reglor och derföre utan tvekan begå misstag och fel deremot.
Ofta har detta utseende, liksom ansåge man för en skam att tala sitt modersmål rent och rigtigt.
Man nyttje inga utländska ord, om man fullkomligt väl kan uttrycka sig på modersmålet!
Alla dagar kan man göra den anmärkning, att många fremmande ord nyttjas alldeles utan behof.
Vårt eget språk är rikt och bildsamt nog att erbjuda uttryck för allt, som kan förekomma i begreppens sfer, och för ting, som förekomma i vanliga lifvet, behöfvas inga fremmande uttryck.
Man undvike alla nygjorda ord, om de äro otydliga eller sällsamma, äfvensom blott poetiska och svulstiga uttryck!
Man faller som yngling lätt i det fel, att antingen bruka vetenskapliga uttryck i sällskap, der de dels låta löjligt, dels äro obegripliga, enär man tror sig böra visa, att man lärt något i skolan, eller emedan man gerna vill bringa sällskapet att blygas genom dess egen bekännelse om okunnighet.
Här bryter man således i ett andedrag mot flera reglor för ett godt lefnadsvett.
Det är en löjlig tillgjordhet att vilja väcka uppseende genom uttryck; sådant skall alltid uttydas såsom fåfänga och ogillas.
Endast den i själsodling långt framskridne mannen kan det tillåtas, att i afseende på ord och uttryck följa sin egen smak.
I fråga om uttalet och den egentliga tonen meddelar jag läsaren följande reglor:
Man bör tillse, att talet ej låter vidrigt, icke är hväsande, stammande eller läspande.
Man får icke uttänja orden, icke tala genom näsan, icke mumla mellan tänderna, icke tala sjungande, skrikande eller galande, men ej heller doft, ihåligt och liksom ur en tunna.
Man akte sig att uttala vanliga ord med en viss vigtighet.
Talet bör utan möda kunna förstås af andra.
Sällan kan man undskylla sig med ofullkomlighet i talorganerna, ty en sådan kan genom god vilja och öfning nästan alltid förbättras.
Tonen bör vara möjligast ren, d. v. s. vara klar och skär.
Man läse om morgonen, innan man förtärt någon föda, ofta högt.
Detta kan, om nödigt är, ske vid ett starkt buller, t. ex. vid ett vattenfall, vid en qvarn, vid dånet af trummor, vid slamret af vagnar på gatan.