Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Utskottet har derföre ansett den nuvarande inrättningen af Allmänna Besvärs- och Oeconomie-Utskottet, intill dess någon bättre till Allmänna Hushålls-inåls beredning kan uppfinnas, hvarigenom dessa angelägenheter hos Konungen kunna anmälas, med lika mycken säkerhet och lika mycket lugn kunna bibehållas.
I afseende på Herr Grefvens anmärkningar rörande afskaffande af Justitias-Ombudsmans-Embetet ansåg Utskottet, att, då frågan om detta Embetes tillvarelse längesedan inom Riks-Stånden är väckt och hvilar till Riksens Ständers Expedition N:o 8. 593 afgörande, lärer något vidare yttrande derom för det närvarande icke vara af nöden.
Till Herr Grefvens förslag till afskaffande af 103 § Regerings-Formen och den deri påbudna Nämnd till omröstning öfver Högsta Domstolen kunde Utskottet icke gifva sitt tillstyrkande.
Det ansåg nödigt, att höge Embetsman, hvilka icke en gång af Statens Högsta Magt kunna från sina innehafvande Embeten skiljas, så mycket mer böra stå under Allmänna Opinionens dom.
Deremot erhöll Utskottet af Herr Grefvens anmärkningar anledning till en rättelse i proceduren vid Nämndens omröstningssätt, hvilket Utskottet, i dess svar i anledning af Konungens Nådiga Proposition, till Riksens Ständer anmält.
Då Herr Grefvens förslag till ändring i Riksens Ständers omröstningssätt endast yrkade ändring i Riddarhus-Ordningen, och RiddarhusOrdningen icke är någon Grundlag, som hörer under Constitutions-Utskottets åtgärd, kunde det ej af Constitutions-Utskottet till pröfning upptagas; men då meningen synts vara att ibland Riksens Ständer i allmänhet afskaffa votering med slutna sedlar och införa en öppen, ansåg sig Utskottet böra förklara, att det med afseende på Representationens sammansättning funne nog många betänkligheter emot en sådan förändring.
Vid pröfningen af Herr Grefvens förslagtill inrättande af Ministrar för Arendernes förvaltning* har Utskottet insett vigten och i allmänhet rigtigheten af Herr Grefvens förslag och, då sedermera derom Nådig Proposition ifrån Kongl. Maj:t ankommit till Riksens Ständer, deröfver afgifvit sitt tillstyrkande utlåtande.
594 Riksdagen 1812.
Sluteligen oell i afseende på Herr Grefvens anmärkning rörande 81 § Regerings-Formen, hvilken förbjuder att företaga ändring i Grundlag å samma Riksdag en sådan ändring blifvit föreslagen, hvilken Herr Grefven såsom sådan förklarat illusorisk, irrationel och skadlig, har Utskottet varit af en alldeles stridig mening.
Det har funnit anmärkningsvärdt, att den i denna Regerings-Lag i en viss laglig ordning medgifna möjliga förändring af Grundlagen blifvit mera klandrad än det stadgande i alla föregående Regerings-Former, som påböd deras eviga oföränderlighet.
Den coercitiva kraften saknas lika mycket i båda dessa fall, men synes i det förra icke mera umbärlig än många andra stadganden, hvilka angå den Lagstiftande och den verkställande Magtens inbördes förhållanden.
Stånden äro under sina öfverläggnmgar och beslut bundne vid vissa formaliteter och inskränkningar.
Om de ej iakttaga dem, kunna väl föreställningar deremot göras, men någon egentelig coercitiv kraft, som kan tvinga till formens återställande, torde åtminstone ej alltid vara att finna.
Annu mindre kan den gifvas i de fall, då alla de Corpser, som föreställa Samhällsmagten, förena sig om ett och samma beslut; ännu har ingen StatsFörfattning kunnat uppvisa en sådan kraft, och förmodligen lärer den ej kunna tillskapas.
Den yttersta controllen i hvarje Samhälle antingen gifves ingenstädes eller finnes allenast i allmänna tänkesättet, som verkar och ger rigtning åt dem som äro kallade att handla i allmänhetens namn, och som genom allas aktning för Lagen gör den till en kraft, mägtigare än allt motstånd af ögonblickliga intryck eller interessen.
Men derföre, att all annan tydlig coercitiv kraft måste saknas, Expedition N:o 8.
595 är det icke oklokt, icke obilligt, att föreskrifva former för Lagförändringar, att emellan sättet af Grundlagars och andra Författningars omskapning uppföra en skillnad och att således åt de förras bestånd söka förvara en större säkerhet och bereda ett mognare och visare beslut genom en långsammare och från ögonblickets intryck afskild pröfning.
Större delen af menskliga Författningar kunna illuderas, men derföre bör man ej underlåta att genom Författningar söka förekomma det.
Herr Grefven har ansett irrationelt att uppskjuta Grundlagens förändring till en tid af 5 år, emedan föregående Ständers vishet icke har något skäligt anspråk att anses öfverträffa de efterföljandes, emedan en förbindelse med sig sjelf, likasom en ed man gjort åt sig sjelf, icke är bindande.
Det finnes dock inenniskor, som gjort åt sig sjelfve löften, hvilka de obrottsligt iakttagit, och på en sådan aktning för löften hvilar hela Samhälls-Ordningens helgd.
Utöfningen af medborgerliga pligter beror på känslan af förbindelsen att anse dem heliga.
Der den upphört, brister Samhällsbandet, och beräknar man ej detta motiv att sammanhålla Samfundet, äro dertill inga andra Lagar mägtiga än styrkans, hvilka i sig sjelf äro inga eller åtminstone ambulatoriske.
Det har icke varit i afseende på förra Ständers högre vishet, utan i afseende på Lagens en gång vundna tillvarelse och Samhällets behof af dess stadga och varaktighet, som man antagit, att täta förändringar i Samhällets Grundförfattningar böra undvikas och försvåras, och ett uppskof, som befriar GrundLagen ifrån att blifva en följd af ögonblickets hugskott, som söker att genom tiden och eftertankan bereda en mognad öfvertygelse, kan väl 596 Riksdagen 1812. ej anses skadligt.
Sedan Samhällsbandet en gång är knutet, anser Utskottet ligga en större våda i ett hastigt förändrande af vilkoren för dess Medlemmars förening än i ett tåligt fördragande af en felaktig föreskrifts följder, som efter en stadgad ordning kunna ändras.
Af dessa skäl, af behofvet af Lagens varaktighet för dess kraft och af Samhällets fördel, har Utskottet afstyrkt Herr Grefvens förslag rörande ändring i 81 § af Regerings-Formen.
Och skulle allt detta genom Utdrag af Protocollet Herr Grefve Löwenhjelm meddelas. Härmed följa 4 bilagor (A—D).
Bilaga A till Expcd. N:o 8.
Ständers Uonstitutions- Utskott den 1 Augusti 1812.
Herr Envoyén Baron Adlerberg anmälte, att Herr Öfversten m. m.
Grefve Gustaf Löwenhjelm till honom öfverlemnat ett Memorial, rörande åtskilliga föreslagna förändringar i Grundlagarne, i afsigt att få detsamma nti Utskottet pröfvadt.
Memorial upplästes, så lydande:
Med den mig i Constitutionen lemnade rättighet öfverlemnar jag härmedelst till Högloft.
ConstitutionsUtskottet följande anmärkningar vid Grundlagen, för att vid nästa Riksdag upptagas och pröfvas.
N:o 8. 597 l:o.
Månne icke den nuvarande, ända till de lägsta detailler gående utsträckning af Riksens
Ständers befattning är i flere afseenden skadelig?
Månne icke det vördade anseende, som borde tillhöra en så Majestätelig inrättning, som den af NationalRepresentation, månne detta anseende, säger jag, icke betydeligen måste i mängdens ögon skadas, då Representanterne nödgas sträcka sin handläggning till mål, vida under hvad emellan Riksdagarne förekommer uti Landthushållnings-Committéer, Politie-Rätter och Sockenstämmor?
Långa Riksdagar ha alltid hållits skadeliga.
Så har Nationens röst alltid och enhälligt ansett dem.
De äro det ock verkeligen: dels inträffa de oftast i sådane omständigheter af crisis, då snara beslut äro af nöden; dels kan man med sanning tillägga dem en i allmänhet skadande verkning: den att under den tid, den lagstiftande magten är församlad, måste den verkställande alltid förlora af sin drift och verkningskraft.
Detta ligger i sakerues natur.
Månne ej den långa osäkerhet, som i enskildte förhållanden under långvariga Riksmöten uppkommer, också är som en menlig följd däraf att anse?
Låtom oss rådfråga dem af våra medbroder, som under Riksdagar besökt hemorten, och af dem inhämta, huru en del af våra arbeten till sitt värde bedömmas, och hvad verkan våra däraf följande långa sammanvarelser åstadkommer.
Så nyttigt det är för Konungar att erfara, hvad folket säger, så hälsosamt vore det till äfventyrs för oss lagstiftare att erfara, huru vi under väre magtägande perioder bedömmas.
För min del, långt ifrån att undra öfver Riksdagars längd, undrar jag på, att vi, vid nuvarande arbetssätt och verkningsområde, ej alltid förblifvit längre tillsammans.
Månne ej denna heterogena blandning af höga och triviala mål äfven skadar vår förmögenhet att dessa mål tillbörligen handlägga?
Utan tvifvel är det vid hvarje intellectuel förrättning nödvändigt att stämma sitt sinne till harmoni med ämnets värde.
Men då nu i ett och samma Plenum de Majestätiska föremålen, tankans yttranderätt.
, Begentskapets förvaltande och Conscriptionen, kunna interfolieras med öfverläggning om Ca - 598 Riksdagen 18 2. potters värderande och om Zigenares fördrifvande utur socknarne, månne det ej blifver svårt att efter dessa ämnens olika värde ömsom spänna, ömsom nedstämma tankan och känslan?
Månne det icke är att befara, att ett högt värf blir behandladt efter den trånga skala, inom hvilken man nyss nödgats inskränka sin tankefiygt till begrundande af snöskottnings- och gärdselstängnings-frågor?
Nationens rättighet att låta representera sig; genom Representationen rätten att göra sine lagar och beskatta sig, se där friheten, se där den dyrbara skatt, vi äro satte att förvalta.
Evig förbannelse hvile öfver den, som lättsinnigt eller svekfullt behandlar desse helige ting.
Men månne National-Representationen ej inom desse stora föremål borde inskränka sin åtgärd?
Månne ej handläggningen vid Rikets ekonomiska interessen aldrabäst åstadkommes, då Regeringen till sitt biträde häri kallar Economie-Committéer för hvar Provins, med betydeligare attributioner utrustade, än de hittills kände Landthushållnings-sällskaperne, och om petitions-rättigheten för Nationen utvidgas och bestämmes?
Nu dömma alla om det som få förstå.
Hvad angår flygsanden Norrlands-boerne?
Hvad förstå Skån ingar no i strömrensnings-frågor?
Engelska Parlamentet, säger man, ingår också i sådane detailler; ja, men Engelska Parlamentet är en både lagstiftande och administrerande Corps, och Engelska Parlamentet är, ehuru det årligen prorogeras, såsom permanent ansedt och påräknadt, oell häri ligger den väsendteliga skillnaden.
Jemte de åtgärder, jag här ofvan föreslagit, föreslår jag: l:o att uti 53 § af Regerings-Formen uteslutes allmänna Besvärs- och Economie-Utskottet; 2:o att då motioner, som till intet af de öfriga Utskotten höra, i något Stånd väckes, skall det ankomma på alla Ståndens samfälta tillstyrkande, om den väckta motionen må vid Riksdagen upptagas, i hvilket fall den till ett sådant särskildt Utskott, som 36 § i Riksdags-Ordningen omförmäler, remitteras, men afslår ett
Stånd motionens upptagande, lörfaller den; 3:o att 89 § af RegeringsFormen utgår. 2:o.
Justitice-Ombudsmannens
Embete är en heterogen del i en Monarkisk Stats-Författning; Justitise-Ombuds - Bilaga A till Exped.
599 mannen är en slags Tribunus Plebis, och under en Kungastyrelse kan detta Embete aldrig blifva nödvändigt eller gagneligt.
Är ändamålet att granska Embetsmäns göromål och befordra lag och rätt medborgare emellan?
Därtill ha vi Justitite-Canzelleren.
Hinner han ej med detta?
Tillsättom 2:ne.
Är ändamålet att skydda folkets frihet emot Konungamagtens ingrepp?
Vi ha ännu aldrig i någon Stats annaler sett, att en Embetsman förmått åstadkomma ett sådant skydd, då Konungar haft vilja och magt till inkräktning å friheten, och då de icke haft denna vilja eller denna magt, har friheten blifvit bevarad ändå.
Men ej nog att detta Embete således är onödigt, det kan blifva skadeligt.
Det kan missbruka sin magt.
Att förutsätta en sådan möjelighet måste vara tillåtet, då det vid all öfverläggning om
Grundlag varit tillåtet att som möjelighet framställa framtida missbruk af Konungens och Dess Embetsmäns myndighet.
Missbrukar nu Justitias-Ombudsmannen sin magt, huru lätt blifver icke för honom att öfver hvarje åtgärd, hvarje Embetsman, kasta de tvifvelsmål, hvilka i grund förstöra det lugna förtroende, som utgör grundvalen för Statens styrka?
Skulle man ej kunna gå längre och upptänka tillfälligheter, där åtgärder, som af Rikets trängande nöd högljudt varit åkallade, af Justi ti;e-Ombudsmannen efter Grundlagen bordt åtalas, tillfälligheter, där han å ena sidan genom tystnad handlat emot Embets-föreskrift, men ådagalagt en upplyst och Patriotisk urskilning, och å den andra genom åtal väl hade uppfyllt sin Embetspligt, men åstadkommit en skadelig dallring i opinionen ?
Hvad är då ett Embete, där man genom tjenste-föreskriftens uppenbara öfverträdelse kan förvärfva grundadt anspråk på loford och tacksamhet?
Jag föreslår att 96, 97, 98, 99 och 100 §§ af Regerings-Formen utgå, och att allestädes, där Justitieombudsmannen är nämnd, de häraf följande ändringar verkställas. 3:o.
Likaså är Opinions-Nämnden en heterogen beståndsdel af en för vår tid utgifven Lag.
Liksom theorien om Justitise-Ombudsmanna-Embetet, är theorien om Opinions-Nämnden en af de vackrare, som kan förföra ett Patriotiskt sinne.
Förföra sade jag, ty inrättningen 600 Riksdagen 1812. håller icke det enda säkra profvet: det af användandet.
År 1810 förklarade en minoritet af 19 röster bland 47, att Nationens Högsta
Domstol förlorat dess förtroende.
En Balance af 5 röster betog detta yttrande all kraft i anseende till det åsyftade ändamålet; hvad blef således resultatet af denna anstalt?
En högst oroande underrättelse, ungefär af samma natur och resultat som andra kringlöpande rykten, men styrkt af 19 meningar ibland de 47 personers, som, utkorade af folkets redan utkorade Fullmägtige, borde anses som spiritus rectificatissimus af National-Representationen, och utan tvifvel alla voterade efter sin öfvertygelse.
Gagn kunde detta omdöme i anseende till sin minoritet ej medföra, och skadan, den väsenteliga skadan, blef den som alltid skall uppkomma, då förtroendet till Regeringen och dess organer rubbas, utan att det uppkastade tvifvelsmålet upplöses i visshet om den anklagades brottslighet eller oskuld och åtföljes af dess offenteliga bestraffning eller rebabilitation.
Denna skada är i mitt sinne ganska stor; jag yrkar det ofta, ty denna tanka är en ibland hufvudgrunderne till mina meningar i samhällsläran.
Aldrig kan jag öfvertygas om nyttan af misstankars utspridande utan möjeligbet till deras grunders undersökning — aldrig om nyttan af underhållandet af en viss oro, såsom en nyttig väktare för friheten.
Om ock denna taktik kunnat vara nyttig i små Republiker, där alla kände alla, där allt kunde offenteligen inom en trång gräns af tid och rum utforskas och förklaras, bevisar detta intet emot dess förderfvande egenskap i Stater, som våra moderna, där alla förhållanden äro olika.
Låtom oss nu också något afseende göra på den belägenhet, i hvilken vi försätta väre högste domare.
Sedan emellan 2 Riksdagar förvaltningen af våra dyrbaraste rättigheter dem varit anförtrodd, sammanträda vi och sluta vårt möte med en operation, vid hvilken de på den osäkraste grund löpa fara om heder och ära.
Ja, mine Herrar, osäker är denna grund.
Ha vi ej hyst något för god tanka om slägtet och om tidehvarfvet, då vi tillagt oss en så beskaffad domsrätt?
Vare långt ifrån mig den förnedrande tanken, att någon funnits ibland oss, eller nånsin där skall finnas, som med uppsåt missbrukar en under så heliga förbindelser lemnad rösträt - Bilaga A till Exped.
N:o 8. 601 tighet, ty kunde ett enda ögonblick sådant tänkas, vore våra högste domare såsom i förväg betecknade och okjelpelige offer vid hvarje instundande Riksdag att anse och beklaga.
Men huru många Riksdagsmän ha lagkunskap, tid och tillgång till egen undersökning af ämnet?
Med huru få undantag är det ej på andras opinion, som Nämnden grundar sitt omdöme?
Uttryckes ej detta af sjelfva namnet Opinions-Nämnd?
Huru mycket omöjligare är icke då en fullständig undersökning af grunderna för denna opinion ?
Huru många tappande parter gå ifrån domstolen med rättvis känsla för domaren och rättvisa uttryck om hans åtgärd?
Till hvad grad kunna vi vara säkre på, att vi ej af tillgifvenhet för en genom ett domslut ruinerad vän, af medlidande för en till armod dömd / famille, låta oss förleda att glömma, det domaren ej ansvarar för domens följder, ej en gång för dess billighet (märkom skillnaden emellan cequum och justum), utan blott för dess rättvisa efter lag?
Hvem af oss är säker på, att han ej i längden kan blifva förledd till fordom emot en domare, om händelsen ofta velat, att slägtingar, vänner, grannar inom den cirkel, i hvilken han lefver, genom denne domares åtgärd råkat i fattigdom, om han dageligen till deras lidande är vittne och hans öron rlageligen varit uppfyllde af beklagansvärda, men rätt dömda parters verop öfver sin domare?
Innan vi nu gå att hedömma embetsmän, som genom utöfningen af sin pligt dageligen såra menniskans ömtåligaste passioner, ha vi pröfvat, huruvida vi sjelfve äro emot all otillbörlig inflytelse så bemannade, att känslan i intet fall hos oss får tala, då, såsom i detta fall inträffar, förnuftet ensamt strängt och kallt bör dömma?
Att vi sjelfve, ledde af ett otillbörligt medlidande, ej gå att med den mest smärtande skymf tillfredsställa vår fördom emot en domare, som till äfventyrs genom falsk beskyllning för just ett sådant medlidande blifvit ett mål för denna fördom?
Att vårt omdöme med ett ord är stålsatt mot åverkan af alla våra passioner ?
Likväl har jag nu endast tält om de ädlaste — om vänskap och medlidande — ej om den egoismen alstrar; blott om förhastande och illa öfvertänkt värme i deltagandets utsträckning, ej om öfverlagd ensidighet, med hvilkens möjlighet jag ej bör såra edra öron eller smutsa min penna.
Ännu ett.
En minoritet emot Högsta Domstolen 26 602 Riksdagen 1812.
N:o 8. 603 yppas i Nämnden.
De skyldige (jag irrar), de åsyftade I domarne bli aldrig kände, men öfver hela domstolen I hvilar den ovilkorliga och tungt tryckande beskyllning
I att ha förverkat Nationens förtroende.
Eller inträffar
I majoritet; andra frågans besvarande bestämmer den eller I de ledamöter, emot hvilka allmänna opinionen anses I riktad, och de anklagade skiljas ifrån Embetet.
I båda I fallen våldföres Svenskmanna-rätt att aldrig dömmas ohör- I dan, och det är dem, vi ombetrott att i Rikets Högsta
I Domstol vårda denna dyra rättighet, vi neka dess åt- I njutande, då fråga är om ära, rykte och välfärd.
Vår Stats-Författning hvilar hufvudsakeligen på grund- I satsen af Domare-Embetets oberoende.
Denna grundsats
I lefver snart sagdt i hvarje Grundlagens §.
Men vår Högsta
I Domstol öfverlemna vi försvarslös till allt hvad harmen
I öfver förment oförrätt eller ren hämndelystnad förmår
I under och emellan Riksdagarne på allmänna opinionen I åverka.
Finnes då ej mera ibland oss det onda, som I heter förtal?
Gifves då ingen ibland oss, som af dess röst
I kan någongång låta sig förleda?
Efter vi på detta sätt I behandla Embetsman, som i den mån de äga de vörd- I nadsvärda egenskaper, deras höga kall fordrar, i samma
I mån måste vara känslige för oförrätt af detta slag, ty, I mine Herrar, så visst det är, att egenkärleken står i om- I vändt förhållande till rättmätigheten af dess anspråk, så I visst är, att sjelfkänsla och sann förtjenst alltid stå i I positivt förhållande till hvarannan och aldrig kunna I träffas åtskiljda.
En af forntidens minsta Republiker ägde en sådan lag.
De nesligaste sidor i dess annaler, förlusten af I dess dygdigaste, dess störste män — se där frukten af Ostracismen; och ändå voro Athenienserne till seder och sinnen kanske något mognare än vi för Republikanska inrättningar.
Det friaste bland alla folk, det som uppå sin ö , I ännu trotsar snart sagdt hela Continenten, Engelsmännen, förstå åtminstone så väl som vi att bedömma och njuta frihet.
Sannerligen, om jag i England skulle föreslå en Opinions-Nämnd, skulle icke detta folk, ehuru vant det är vid det ovanliga och driftiga, med förvånsamhet afhöra ett sådant förslag — och med förtrytsamhet förkasta det.
Engelsmannen hatar våld och tyranni, an - tingen det ofvanifrån eller nedanifrån hotar.
Jag föreslår, att 103 § i Regerings-Formen utgår.
Vi votera med slutna sedlar.
Däraf har handt, att motioner, som 2 eller 3 röster hörts understödja, ha funnit sig äga vida talrikare anhängare i voterings-lådan.
Votera med sluten sedel för den mening, man vid meningarnes pröfvande med Ja och Nej icke understödt!
Detta är icke Göthiskt!
Ej en gång Svenskt, Vanan därutaf skulle skada National-Caracteren.
Låtom oss undanrödja en stötesten för menskliga svagheten.
Låtom oss införa det Engelska voterings-sättet, där hvar ledamot går öfver på den sidan där hans mening yrkas.
Sålunda slutas inom 10 minuter den votering, som nu borttager en half dag.
Jag föreslår häraf följande ändring uti Riddarehus-Ordningens 43, 44, 45 och 46 §§. 5:o. Med Stats-Secreteraré-inrättningen kan Rikets administration, efter min tanke, aldrig vinna den kraftiga, skyndsamma, sammanhängande och systematiska gång, Statens väl erfordrar.
Jag tror, att detta vigtiga föremål endast genom Ministrars tillsättande vinnes, nemligen en ovilkorligt och generelt ansvarig
Minister i spetsen för hvarje af Hufvud-Departementerne af Rikets styrelse, och under hvilken alla de verk lyda, som till dess Departement höra.
Detta innebär äfven, att Justitiae-Ministers-Embetet skulle ifrån sin nuvarande egenskap af Rikets första Domare-Embete förvandlas till en verkelig Justitiae Ministére och Justitise-Canzelleren till 2:dre mannen i detta Departement, (Jag anhåller om Högloft.
Utskottets tillstånd att till närmare utvecklande af mine tankar i denna punct få öfverlemna en i detta ämne författad, i 1810 års häfte af Krigs-Vetenskaps-Academiens handlingar tryckt och härhos bilagd afhandling.)
Jag föreslår i grund häraf ändring i 5 och 6 §§ af Regerings-Formen samt öfrige §§ däraf, där ändring blifver en följd. 6:o. 81 § af Regerings-Formen förbjuder att ändring i Grundlag företaga å den Riksdag, då samma ändring 604 Riksdagen 1812. föreslås.
Jag föreslår ändring af denna disposition, ty jag anser den l:o illusorisk, 2:o irrationell, 3:o skadelig.
Denna lag är illusorisk, ty den kan utan ringaste möda eller äfventyr brytas af dem, för hvilka han är gjord.
Ibland de integrerande beståndsdelarne af hvarje verldslig lag (märkom verldslig) gifves en, som heter den coercitiva, d. ä. den kraft, som förmår straffa lagens öfverträdelse och uttvinga dess fullgörande.
Där jag ej bredvid föreskriften ser denna kraft, där ser jag ingen lag.
Men hvar finnes nu den magt, som hindrar Konung och Ständer att 1812 ändra hvad Konung och Ständer 1809 gjort?
Det Konung och Ständer hvarje Riksdag förmå, det är att bjuda: »så och icke annorlunda skall Svea Rike handhafvas intill dess Konung och Ständer samfält annorlunda besluta».
De förmå detta, ty om verkställande magten emot den lagstiftandes röst, eller denna ohördan, företog sig ändring i Grundlagarne, blottstälde han sig för alla (till uppräknande här oskickeliga och öfverfiödiga) följderne af ett ingrepp i folkets rättigheter; om däremot Ständerne företogo sig sådan rubbning af lag utan Konungens sanction, ägde Konungen, både genom sin andel i den lagstiftande magten och genom sin uteslutande besittning af den verkställande, kraft att göra ett sådant tilltag om intet.
På detta sätt kan jag för mitt begrepp uppgöra en riktig lagmening af orden:
Grundlag kan ej annorlunda än genom Konung och Ständer samfält rubbas, och på detta sätt få orden kan cj en förnuftig mening för mitt sinne.
Men då Konung och Ständer sammanträffa, ex. gr. 1812 — utrustade med samma tillfyllestgörande magt, hvarmed de 1809 sammanträdde — då således alla de magter, som öfver Rikets handhafvande äga att besluta, åter äro förenade, nemligen den verkställande och den lagstiftande (som, ehvad man om dess sammansättning än må vara berättigad att dömma, man likväl till dato måste anse som folkets organ, så framt man ej ville påstå, att folket icke är representeradt, hvilket jag icke låter mig vidkomma), då dessa magter sammanträda, säger jag, ser jag ej hvad som hindrar dem att (alltid ex. gr.) 1812 öfver Svea Rike besluta med samma kraft och verkan sorn enahanda, Bilaga A till Exped.
N:o 8. 605 ehuru af andra individuer sammansatte, men ingalunda med högre Domsrätt utrustade, magter 1809 beslutit.
Jag förmår här icke, på sätt jag nyss kunde, för mitt sinne uppgöra verkligheten af något hinder och ser därför icke en fullständig lag i den föreskrift, som det förbjuder.