Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
M:t för närvarande och intill dess sig visat i hvad män mera omfattande stadganden kunna erfordras, ansett de föreskrifter, som redan finnas gillia för fremmande religions-förvandter, kunna och böra tjena till efterrättelse; dock hade E. K.
M:t härvid funnit några få tillägg nödiga, deribland det väsendtligaste afsåge de barn, hvilkas föräldrar först efter barnens födelse till annan trosbekännelse öfvergå.
Ständer hafva i sorgfälligt öfvervägande tagit såväl hvad E. K.
M:t sålunda i nåder yttrat och föreslagit, som hvad i delta vigtiga ämne blifvit inom RiksStånden framstäldt; men då i afseende å det nådiga förslaget förekommit, att affall från Evangelisk (-Luthersk a bekännelsen der ej blifvit uppfaltadt på ett sätt, som synes förenligt med den ställning, kyrkan i vårt samhälle innehar; att, i följd af denna uppfattning, i förslaget saknas nödig garanti emot förhastade affall, som lernnats utan påföljd, samt all det nådiga förslaget ej synes innefatta lilllyllestgörande stadganden för ordnandet af dissenters förhållanden och rättigheter, — så hafva Rikets Ständer icke funnit sig böra detsamma antaga.
Beträffande åter frågan om upphäfvaode af 1726 års konventikel-plakat eller om friheten för svenska kyrkans medlemmar att lill gemensamma andaktsöfningar sammankomma, så inse Rikets Ständer visserligen olämpligheten af berörda plakat, såvidt det [lili. till H. St.
Fröt. 1856—1858. 10 Sinni. 1 Afd. 2 Bond. Supp!. 23 178 Expcdiliom-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 236. innefattar förbud emot dylika sammankomster, men anse tillika, alt kontroller ej böra saknas öfver den lärare-verksamhet, som, oansedt det i nämnda författning stadgade förbud, redan ulöfvas af lekmän, serdeles kringresande kolportörer af andliga skrifter, och sorn, derest förbudet undanrödjes, otvifvelaktig! skulle i betydlig mån tilltaga.
Ständer hafva derföre funnit sig böra laga i betraktande, i hvad mån omlörmälda lärare-verksamhet må inskränkas, eller om del ieke må vara tillräckligt, alt, på sätt E. K. M:t föreslagit, polismyndighet berättigas alt upplösa sammankomst, i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, och följaktligen om någon lekman vid religions-sammankomst förkunnar villfarande lära eller sådant, som emot sedlighet och ordning är stridande.
Erfarenheten har dock visat denna polismyndighetens magt vara otillräcklig, ehuru den synes böra medgifvas, såsom nödvändig, derest det förhållande skulle inträffa, som i det nådiga förslaget förutsattes.
Behofvet af något band å omförmälda lärare-verksamhet ådagalägges emellertid deraf, alt lekmän, äfven utan att bestämdt förkunna villfarande läror, mången gång uppträda med missledande satser och dymedelst ej sällan väcka kyrklig söndring inom församlingen samt förakt för den allmänna gudstjenslen, äfvensom den okunnighet, de ofta röja, lätt föranleder till undergräfvande af religionens helgd.
Då Rikets Ständer, med afseende härå, sökt utfinna ett lämpligt sätt alt förekomma den verksamhet, som kan leda till nyssberörda följder, hafva Rikets Ständer trott en sådan utväg förete sig, om åt församlingarnes Kyrko-råd öfverlemnades att hvart inom sin krets vaka deröfver, att den lekmanna-verksamhet, som vid förefallande konventiklar utöfva.', ej varder skadlig.
Kyrkoråds-förfallningen ålägger redan Kyrko-rådet en skyldighet ali vårda sig om religionens helgd; men den inrymmer åt denna myndighet ej någon magt öfver andra, än församlingens medlemmar, och på dessa kan Kyrko-rådet blott verka medelst varning.
Om Kyrko-rådet i förevarande hänseende skall kunna verka, är det således nödigt, att dess myndighet, sä i ena som andra fallet, utvidgas.
Det måste ega rätt att hindra och förbjuda den lekmanna-verksamhet, som det finnér skadlig.
Derigenom sättes ock Kyrko-rådet i tillfälle att i vidsträcktare mån än för närvarande uppfylla sin bestämmelse i kommunen, och såväl den ställning detsamma der innebar, som dess sammansättning, svnes böra utgöra en borgen derför, att den nu ifrågaställa utvidgning af dess myndighet icke varder obehörigt begagnad.
Rikets Ständer hafva jemväl ansett nödigt, att stadgande om presterskaps rätt alt öfvervara konventiklar och förbud mot deras hållande under det allmän gudstjenst i församlingen förrättas, blifva meddelade i sammanhang med konventikel-frihelens medgifvande, på säll E. K. M:t jemväl föreslagit; och hafva Rikets Ständer alltså, för sin del, beslutat följande författning:
"Med upphäfvande af Kongl. Plakatet emot serskilda religions-sammankomsler den 12 Januari 1726 samt hvad för öfrigt i detta ämne finnes stadgadt, förordnas som följer.
Medlemmar af den Evangeliskl-Lutherska kyrkan vare ej förment att sammankomma (ill gemensamma andakts-ölhingar, utan vederbörande Presterskapets omedelbara ledning dock må sådan sammankomst ej, utan serskildt tillstånd, ega rum å tid, då allmän gudstjenst i församlingen förrättas.
Ej eller må vid religions-öfning, som ej är att hänföra (ill enskild hus-andakt, tillträde vägras församlingens Presterskap medlem af dess Kyrko-råd, eller den offentliga myndigheten i orten, hvilken sistnämnda myndighet i händelse af inträffad olaglighet eller oordning, eger alt, der så nödigt anses, sammankomsten upplösa.
Uppträder någon, som ej är prest eller enligt kyrkolagen berättigad all offentligen predika, vid dylik sammankomst såsom lärare med andliga föredrag, som anses leda lill söndring i kyrkligt hänseende eller förakt för den allmänna Expeditions- Utskottets Fiirs/ag till underd.
Skrifvelse N:o 236.
179 gudsljensten eller eljest till undergräfvande af religionens helgd, ankomme på Kyrkorådet att honom förbjuda att i berörde egenskap inom församlingen vidare uppträda.
Hvar som föranstaltar så beskaffad sammankomst, hvarom nu sagdt är, å tid, då den ej hållas må, eller å sådan tid dertill upplåter hus eller underlåter att ställa sig till efterrättelse
Kyrko-råds förbud mot utöfvande af lärare-verksamhet, höte fiån och med Femtio till och med Tre hundra R:dr Runt, till tväskifles emellan åklagaren och församlingens fattige.
Saknar den bölfällde tillgång till bölerne, skola de förvandlas till fängelse eller samma grunder, som gälla för förvandling af höler eldigt CJtsökningsBalken.
” Såsom bidragande till att lugna de rörelser, hvilka inom den Svenska kyrkan företett sig. har blifvit yrkadt, det mätte prest berättigas att döpa barn och meddela nattvarden åt personer, som tillhöra annan församling, än den i hvilken han tjenstgör.
Genom 1686 års kyrkolag är nemligen i afseende på dop uti 3 kap. 4 § stadgadt, alt döpelsen skall ”förrättas af de ordinarie presterne i församlingen, der barnen födda äro, helst af Kyrkoherden sjelf, om han är vid handen och oförhindrad,” församlingens ledamöter likväl obetaget ”att bruka Kapellanen härutinnan, om de vilja;" samt beträffande nattvarden, uti 11 kap. 11 § att "ingen skall vara tilläteligt alt gå från den församling, uti hvilken han bor och till hvilken han hörer, och låta skrifta sig samt »namma Herrans Nattvard uti en annan och af hvad prest han helst vill, utan det skall ske af församlingens ordinarie Kyrkoherde eller Kapellan,” dock skulle det i nödfall slå hvar och en fritt att söka den prest han vill och honom är närmast.
Båda dessa stadganden innefatta således inskränkningar med hänseende till såväl Presterskapets befogenhet uti berörde hänseenden, som enskildes frihet; men i afseende å dopet är dock inskränkningen mindre uttrycklig än i fråga om nattvardens anammande, hvilken skiljaktighet ock haft ett väsendtligt inflytande på seden.
Enligt denna har man ej ansett någon vara förhindrad att till förrättande af dop vända sig till den prest, hvars biträde han helst önskar; och då erfarenheten ej visat någon inskränkning i delta fall vara behöflig, synes lagen böra bringas till öfverensstämmelse med seden samt således bekräfta en frihet, som i följd af förhållandena öfvergått till sedvänja.
Hvad åter Nattvarden beträffar, så förefinnes, på sätt här ofvan är omförmäldt, eli uttryckligt förbud emot dess anammande i annan församling än den man tillhör, och af andia än denna församlings prester: och delta förbud, hvilket jemväl i allmänhet blifvit iakttaget, har hos mången gifvit anledning till bekymmer och oro.
På mången måste det göra ett andakten störande intryck att emottaga nådemedlen af den, som ej ingifvit honom fullt förtroende om ett fromt och kristligt sinnelag eller i religiöst hänseende öfverensslämmer med hans äsigter, och han afhåller sig derföre heldre från den religiösa handlingen, än att dervid sakna den inre frid, som tillfället kräfver.
Men de andliga behofven lida ej tvång, och man har alltså i ömförmälda förhållande trott sig finna en bland orsakerna dertill, att nådemedlen under sednare tider blifvit utdelade af andre än preslerskapet, och således till ett vådligt afsteg från de grundsatser, hvilka vår kyrka bekänner.
Hvad som följaktligen synes böra undersökas, är huruvida nämnda Förbud må vara nödvändigt för upprätthållande af dessa grundsatser.
1 Svenska kyrkans ftinda - 180 iExpedittons-Utskottets Förslag till underd.
Skrifvelse, N:o 236. roental-forfattning eller Augsburgiska bekännelsen loide ståtligen kunna upptäckas något stadgande, hvaraf ett sådant förbud ovilkorligen mäste föranledas.
Den bjuder val i 14 § att
Sakramenternes administrerande tillhör del behörigen ordinerade presterskapet; men den inskränker hvarken rättigheter eller skyldigheter härutinnan inom vissa kretsar.
Man har emellertid invändt, att förbudet i denna del slår i så innerligt samband med själavården, att denna i sjelfva verket skulle upphöra, derest förbudet upphäfdes: men det synes dock som skulle sådant komma att innefatta en väckelse till församlingens presterskap alt, genom lära och lefverne, tillvinna sig deras förtroende, hvilkas andliga lif det liar att vårda, och dymedelst minska anledningarne till den oro inom kyrkan, sorn hotar hennes bestånd.
1 kyrkans lagstiftning har ock oftanämnda förbud blifvit betraktadt endast såsom en ordnings-regel.
Hemladt från den Canoniska rätten har det sluteligen öfvergått till vår kyrkolag; men den stränga formalism, som utmärkte en förgången tid, later sig ej förena med den närvarandes åsigter.
Dessa fordra frihet, så vidt den kan stå tillsammans med de grundsatser, genom hvilka kyrka och stat hafva sitt lif; och denna fordran bör ej lemnäs otillfredsställd.
Också har ej heller Kyrkoiags-kommiltén funnit hinder böra läggas för friheten att begå Herrans Nattvard i annan församling, än den man tillhör, och Rikets Ständer anse äfven för sin del en sådan frihet böra medgifvas.
Då emellertid rättigheten att blifva delaktig af nådemedlen är beroende af vissa personliga förhållanden, som ej kunna vara kända för presterskapet i andra församlingar än den, till hvilken man hörer, måste den, som vill i annan församling anamma Nattvarden, visa sig vara härtill oförhindrad, och föreskrift härom hör således meddelas.
Rikets Ständer hafva alltså, för sin del, beslutat en författning, hvarigenom dels förklaras, att det i 3 kap. 4 § Kyrkolagen förekommande stadgande, att barns döpelse skall förrätta» af prest i den församling, der barnet föd t är, icke utgör hinder för prest i annan församling att döpelsen verkställa, då hail derom anlitas; dels ock, med ändring af 11 kap. 11 § samma lag, stadgas, att om någon åslundar alt, äfven vid annat tillfälle, än då nödfall inträffat, låta sig skriftas och anamma Herrans Nattvard i annan församling, än den, till hvilken han hörer, eller alt för ändamålet söka annan prest, än den^som i denna församling är anställd, sådant må vara honom tillåtet, der han med sin själasörjares bevis styrker, att han till Sakramentets begående är, efter gällande lag, oförhindrad.
Sluteligen har Rikets
Ständers uppmärksamhet jemväl blifvit fästad deruppå, att de andliga rörelsei'. hvilka här i landet gifvit sig tillkänna, på flera ställen lill väsendtlig del härrört af missnöje med den år 1811 antagna kyrko-handboken; i afseende hvarå i betraktande kommit, huruledes likhet i ritual och i de former, i hvilka vltringarne af den €brh»tna kyrkan» religiösa lif framträdt, ej under någon lid af dess tillvaro ansetts såsom något väsendtligt, hvarföre gällande kyrkolag ock i 1 kap. 7 § utt ryck idige n förklarar, att de Christiina kyrkobruken i »ig sjelfva liro ”vilkorligt och intet görande till saligheten•* och det väsendtfiga inom den Evangeliska kyrkan är blott, att liturgiens föreskrifter stå i öfverenstämmelse med den Heliga skrift och bekännelsen — en öfverensstämme?se, som ej heller saknas i den äldre handboken.
Exfjedit/ons-Ulsko tinis Förslag till lindert!.
Skrifvelse, JS:o 257. 181
Vid bedömandet af ifrågavarande ämne måste man emellertid skilja emellan den liturgiska ordningen vid dea gemensamma gudst jonsten, deri en hel församling tager del, och de förrättningar som äro af mera enskild natur.
Att det i (orra fallet ej later sig göra att bruka olika religionsböcker, ligger i sjelfva sakförhållandet, som fordrar, att likformigheten här blifver en oeftergiflig ordningsregel.
Hvad åter angår den äldre handbokens begagnande vid dop, skriftermål och nattvardsgång, så synes hinder deremot ej böra möta.
Det. är ock just vid dessa tillfällen, sorn man hufvudsakligen lagt vigt uppå att fä begagna denna hök, hvilket af mången betraktats såsom en sådan samvetssak, att man heldre än att derifrån alstå, varit färdig att skilja sig från kyrkan.
Men ju mern sinnet i andliga ämnen är ömtåligt, desto mera bjuder ock varsamheten, att önskningarne härutinnan uppfyllas; och (å Rikets Stander alltså i underdånighet anhålla, alt E. K.
M:t läcktes i nåder förordna, det må 1693 års kyrkohandbok begagnas vid barndop, om barnets målsman sådant begär, samt, derest så önskas, Skriftermål förrättas och Herrans Nattvard utdelas jemväl i enlighet med samma handbok.
Stockholm den 26 Februari 1858 Uppläst och godkändt tios Ridd. och Adeln den 24 1'ebr. 1858.
Presle-ståndel den 24 — — Borgare-st andel den 25 — — Bonde-ståndet den 25 — — Rikets Stunders underdåniga Skrifvelse, angående förändring af Do mk a p it/en s o i 'g an is tilion.
(Lag-ljlsk:s Belide N:o 66.) S. A. K. Hos Rikets Ständer liar blifvit anförd!, hurusom
Dom kapitlens nuvarande organisation icke lemnade erforderlig säkerhet, att dessa kyrkliga myndigheter alltid ut - 182 Expeditions- Utskottets Förslag till nildord.
N:o !237. göras af män, hos hvilka håg och skicklighet för förvaltande af kyrkliga angelägenheter kunna förutsättas.
Sä länge lärare-platserne vid Elementar-läroverken, genom beskaffenheten af dermed förenade löne-vilkor, kunde anses såsom expectance-platser, derifrån öfvergång motsåges kunna ske till mera omedelbart kyrkliga befattningar, grundade sig ock deruppå den förhoppning, att de, hvilka sökte anställning vid stiftens högre läroverk, från början hade de kyrkliga förhållandena i sigle och således vid inträdet i Domkapitlet medförde intresse för kyrkan samt någon insigt i hennes angelägenheter; men annorlunda måste förhållandet blifva, sedan staten börjat ställa läro-verkens lönings-stat i sådant skick, alt män, danade för tjenstgöring i skolorna, kunna från början vara försörjde och lör framtiden ega utsigt lill anständig utkomst, utan alt behöfva öfvergifva den verksamhet, hvaråt de sig egnat och för hvilken de till äfventyrs hade största fallenhet; — och då härtill kom, bland annat, att vissa vid Elementar-läroverken i riket anställde lärare jemväl med benämning af Lektorer icke komme alt halva säte och stämma i Domkapitlet, ehuru deras läroämnen icke voro mera aflägsnade från den theologiska kunskapskretsen, än de Lektorers, hvilka borde vara ledamöter i kapitlet och såsom sådane öfver de förra utöfva uppsigt, syntes behofvet af en förändrad organisation af Domkapitlen vara uppenbart.
I följd häraf, och enär de auktoriteter, åt hvilka kyrkans styrelse är uppdragen, måste, så vid t ske kunde, på ett organiskt sätt utgå från kyrkan sjelf, är tili Rikets Ständer framstäldt det förslag, att Domkapitlet må beslå al Biskop och fem af stiftets Presterskap valda ledamöter, att lör viss tid och i jemväl antydd ordning utses, hvarigenom ock, i den mån förslaget kunde godkännas, förändringar i Kongl. Förordningen den 11 Februari 1687 om rättegången i Domkapitlen blefve nödiga.
Med en al denna anledning påkallad uppmärksamhet å Domkapitlets nuvarande organisation, hafva Rikets Ständer funnit, alt i afseende härå, genom 1 § i nyssnämnda nådiga förordning, är vordet stadgadt: att i Upsala Domkapitel praesidetar Erke-Biskopen, och hans Assessores äro Professorns Theologiae, alt sammaledes på andra orter, der Akademier äro, praesiderar Biskopen och Professorns Theologiae äro hans Assessores; att uti andra Biskopsdöme!! praesiderar Biskopen och hans ordinarie Assessores äro Kyrkoherden uti domkyrkan och Lectores; att Biskoparne kunna, när nödtorften Inöfver, kalla flere skicklige män sig lill råd och hjelp; att dervid mäste aktas, att Lektorerne eller Rectores Scholae icke hindras de stunder, som de böra läsa och undervisa ungdomen; alt uti Kongl. Maj:ts Hof-Consistorio är Kongl.
Maj:ts Öfver-Hof-Predikant praeses och har till bisittare Kongl. Majlis Hof- och Lifgardies samt Artilleriets predikanter; och att uti Stockholms Stads-Consistorio praesiderar Erke-Biskopen, när han är tillstädes, men eljest Kyrkoherden uti Stora kyrkan, som är ordinarius praeses, hvilkens Assessores äro alla Pastores uti hufvudkyrkorna i staden och på malmarne; varande genom Kongl. Brefvet den 13 Juli 1799 dessutom förordnad!, ali Lectores både clerici och laici skola såväl uti ecclesiastique som scholae-ärenden ega säte och stämma uti Consislorio; hvarjemte, enligt serskilda stadgar, Pastorerne vid Tyska och Christinae församling i Götheborg och Skeppsholms församling i Stockholm ega rätt till säte och stämma, de förre i Domkapitlet i Götheborgs stift och de sednare uti Hof-Konsistorium.
Om än omförmälda organisation, efter hvad Rikets Ständer inhemtat, hittills i allmänhet varit för ändamålet tillfyllestgörande, kan likväl sanningen af de deremot här ofvan framställda anmärkningar icke förnekas.
Dessa träffa dock i synnerhet förhållandet i de stift, der universitetet ej är, eller der domkapitlets ledamöter utgöras af domprost och lektorer.
Dessa sednare, med undanlag af theologie lektorn, tillsättas nemligen med afseende å belt andra kunskaper, än sorn fordras af en Kapitel-Ledamot; Expeditions-Ulskotteis Förslag till anderd.
Skrifvelse N:n 231.
183 och egenskapen af lärare vid en högre lärdotns-skola innebär icke någon borgen för skicklighet all i ett stifts styrelse deltaga.
Delta förhållande bar ej heller undfallit de för kyrkolagens öfverseende och omarbetning tillsatta Kommittéer; och i det sednast utarbetade samt år 1847 från trycket utgifna förslag till sådan lag lillstjrkes en organisation af domkapitlet, jorn i det närmaste öfverensstämma!' med den, hvilken nu blifvit ifrågaställd.
Sedan E. K. M:t den (5 Juli 1849 i nåder förordnat, att Gymnasium skulle med Lärdoms- och Apologist-skolan förenas till ett sammanhängande läroverk, syntes äfven en föländring i föreskriften rörande sammansättningen af Domkapitel i still, der universitet ej är, vara erforderlig, enär, om än lärarne vid det nya läroverket benämndes Lektorer, det likväl icke vore behöfligt eller lämpligt att åt alla inrymma säte och stämma i Kapitlet; och pä grund deraf täcktes E. K.
M:t göra nådig framställning i ämnet lill Rikets åren 1850—1851 församlade Ständer.
Denna framställning vann dock icke Rikets Ständers bifall; men skolans fortsatta utbildning eller omgestaltning har emellertid ökat bebofvet af en förändring uti förevarande hänseende, den der således både af inre och yttre förhållanden påkallas.
\;id besvarande af frågan om sättet för förändringen blifver det emellertid i första rummel nödigt alt afgöra om det antal ledamöter, som må halva säte och stämma i Domkapitlet 1 denna del, hvarom för närvarande all bestämmelse saknas, enär sådant i hvarje stift, der Gymnasium är, beror på Leklorernes antal, biträda Rikets Ständer den framställda åsigten, alt Domkapitlet bör utgöras af Biskop och fem ledamöter, men kunna åter icke instämma deri, alt alla dessa ledamöter skola genom val utses.
Ky rkolags-kommittéens i sistnämnda omständighet likartade förslag sammanhänger åter med andra i lagförslaget väckta frågor, serdeles hvad angår föremålen för
Domkapitlets verksamhet, hvarförutan Rikets
Ständer ej kunnat lemna utan uppmärksamhet de anmärkningar, som emot förslaget i denna del blifvit af Domkapitlen i Riket framställda.
Af dessa myndigheter äro likväl skiljaktiga meningar uttalade blott i fråga derom, huruvida ens någon ledamot bör utses genom val, hvaremot samtliga hafva instämt deri, ali åtminstone tvenne af ledamots-platserna böra, såsom hittills, vara förenade med vissa embeten, hvilken åsigt ej heller saknar skäl.
Det synes nemligen, sorn skulle endast på detta sätt nödig enhet och följdriktighet i Domkapitlets åtgärder med säkerhet kunna bibehållas, samt visshet vinnas att den special-kännedom och erfarenhet, som ej kan undvaras i eli verk, hvilket liar så olikartade åligganden, som Domkapitlet, ej komma att saknas.
Den examens-skyldighet, sorn tillhör kapitlet, gör det älven till en nödvändighet att der bevaras ett lärdt element; och derom skulle samtlige ledamöternes väljande ej innebära tillförlitlig garanti.
1 följd häraf hafva Rikets Ständer ansett det böra stadgas, att
Domprosten, der sådan finnes, samt theologie-leklorn vid läroverket i stiftsladen eller, om universitet der är, äldste theologie professorn skola vara sjelfskrilöa ledamöter i Domkapitlet, men öfrige ledamöter utses genom val bland Kyrkoherdar i stiftet samt rektor och lektorer vid läroverket i stiftstaden, i hvilket val dock alla ordinarie prester i stiftet samt lärarne vid stiftets elementar-läroverk skulle få deltaga.
De valberälligades krets komme således att blifva vidsträcktare än de valbares; men ehuru praktiska skäl fordra inskränkningen i sednare fallet, böra likväl, genom utsträckningen i det förra, alla de, hvilka saken förnämligast angår, sättas i tillfälle att derpå utöfva inflytande.
Att hvad sålunda skulle komma ali iakttagas rörande sammansättningen af Domkapitels personal ej kan hafva någon tillämpning på konsislorierne i hufvudstaden, eller 184 Expeditions-Utskottets Förslog till anderd.
Skrifvelse N:o 231.
Stads konsistorium och Hof-konsislorium, följer af dessa myndigheters nuvarande organisation och den omständighet att de ej, likasom öfrige konsistorier eller
Domkapitel i riket, hafva befattning med skolans angelägenheter.
Den antydda förändringen påkallar emellertid vissa andra jemkningar i öfriga om rättegången i Domkapitlen gillia föreskrifna, hvarvid i första rummet förekommer frågan om huru mänga höra i Domkapitel vara tillstädes för att kunna fatta beslut.
För närvarande är något maxiini-tal ej bestämdt, men genom Kongl. Brefvet den 15 Juli 1752, jemfördt med Kongl. Resolutionen den 18 Maj 1801), eger Domkapitel beslut fatta om fyra af dess ordinarie ledamöter äro tillstädes och angående slutet ense.
Skall omröstas, böra åter minst fem deri deltaga, men derest endast fyra äro närvarande, då skiljaktighet i meningar uppstå, samt adjunktion måste ske, höra så många tillkallas att antalet stiger lill sju.
Dessa stadganden ölVerensstämde lill en del med hvad som gällde för Hof-Rätt den tid samma stadgande!) meddelades.
Förordningen den 23 Augusti 1851 har likväl blifvit förklaradt, att i Hof-Rätt må fem ledamöter utgöra domfört antal, så ock fyra, om lie af dem äro om beslutet ense; och större fordringar i delta läll lära ej böra förekomma i Domkapitel än i Hof-Rätt.
Snarare synes en modifikation uti omförmälda hänseende kunna och höra ega ruin med hänsigt till den olika beskaffenheten af de ärenden, sorn tillhöra Domkapitels behandling.
Med afseende å den administration, som tillkommer denna myndighet, har nemligen densamma alt handlägga en mängd ärenden, hvilka äro lika litet invecklade, som vidlyftiga; hvarföre handläggningen deraf kan utan våda anförtros åt ett ringare antal ledamöter.
Ky rkolags kommittéen tillstyrkt, hafva Rikets Ständer alltså antagit såsom tillfylleslgörande, om tre ledamöter deltaga i handläggningen af dylika, s. k. kuranta ärenden, antingen de blifva ense eller ej.
Då fordrar rättssäkerheten att den grundsats, sorn för Hof-Rätt är gällande, varder tillämpad; och som vissa andra ärenden, hvilka del åligger kapitlet att behandla, kräfva serdeles omsorg samt en mogen och mångsidig pröfning, hafva Rikets