Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
H E. von Normann för ofvanberörda mot Tryckfrihetsförordningens 2 § 4 mom. stridiga förhållande; — varande af Rektor Svedbom bifogad i bevittnad afskrift en till Herr General-Fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet ställd, den 18 April 1857 daterad anhållan att, sedan Kongl.
Lnndtförsvars-Departementets Expeditioner förvägrat
Rektorn att få del af det Memorial, som från Herr General-Fältygmästaren blifvit afgifvet med förslag till succession efter till Öfverstlöjtnant vid Svea Artilleriregemente utnämnde Majoren Friherre dAhlbedyhll, Rektorn måtte från GeneralFälttygmästare-expeditionen få meddelade handlingarna rörande denna sak, d. v. s. att enligt grundlagens tydliga föreskrift genast och ofördröjligen få antingen på stället sjelf låta utskrifva eller mot lösen erhålla dels afskrift af ofvannämnda memorial, dels ock utdrag af Expeditionens
Diarium för den 2 nyssnämnde April månad; å hvilken skrift fanns tecknadt följande intyg: »att ett med detta lika lydande memorial blifvit till General-Fälttygmästare-expeditionen inlemnadt samt att utlemnandet af de begärda handlingarne, med undantag af diariibeviset, blifvit af Herr t. f. General-Fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet förvägradt; intygas. H. E. v.
Normann Expeditionshafvande.»
Sedan nu omfömälda klagoskrift med bilaga blifvit meddelad så väl Herr General-Fälttygmästaren och Kommendören m. m.
Friherre Wrede som Expeditionshafvanden, Kaptenen m. m. von Normann, hade utlåtanden från dem till Justitie-Ombudsmans-Expeditionen inkommit, deruti blifvit i hufvudsak andraget: af Herr General-Fälttygmästaren:
Det ifrågavarande Memorialet, som Kaptenen von Normann, enligt Herr GeneralFälttygmästarens föreskrift, vägrat utlemna, innefattade Herr General-Fälttygmästarens un - 133 derdåniga utlåtande öfver det af Chefen för Kongl. Svea Artilleri-Regemente afgifna underdåniga förslag till successionen efter Majoren vid samma Regemente numera Öfverstelöjtnanten Friherre dAhlbedyhll, och hade jemte nyssnämnda förslag blifvit af Herr General-Fälttygmästaren, jemlikt Kongl. Brefvet af den % Februari 1833, till Landtförsvars-Departementets Kommando-Expedition insändt för att derifrån, efter skedd granskning af förslaget, till Kongl. Maj:t i Landtförsvar-Departementets Kansli-Expedition aflemnas.
Formen för dylika utlåtanden vore i allmänhet olika efter särskilda sig företeende omständigheter.
Understundom tecknades de å Regementschefens underdåniga förslag; understundom upptogos de, såsom denna gång skedt, uti särskildt Memorial.
Efter det förslagshandlingarna till Kommando-Expeditionen inkommit, blefvo desamma derstädes granskade och, i händelse något misstag i ett eller annat hänseende, såsom i afseende å namn eller data m. m, dervid skulle anmärkas, af Expeditionschefen återsände för att rättas, utan att förut hafva varit lill Kansli-Expeditionen ingifna och, för så vida omskrifning eller ändring af förslagshandlingarna erfordrades, utan att någonsin till Kongl. Majit framkomma.
Underdåniga Memorial af förenämnde beskaffenhet kunde följaktligen icke tilläggas egenskap af offentliga handlingar förr än desamma till Kongl. Majit i Dess Landtförsvars-Deparlements-Kansli inkommit, — en omständighet, som, enligt Herr General-Fälttygmästarens åsigt, vid bedömandet af förevarande fråga vore af afgörande vigt.
Vid betraktande af beskaffenheten utaf de ämnen, som af så väl General-Fälttygmästaren som andra Militärchefer handläggas och understundom omfatta sådana Rikets försvar rörande frågor, i afseende hvarå hemlighet bör iakttagas; vid betraktande deraf att organisationen af Arméens expeditioner helt och hållet beror af Kongl. Majit, såsom innehafvare af högsta befälet öfver krigsmakten; och vid betraktande vidare deraf, att Tryckfrihetsförordningen, som i 2 § 4 mom. särdeles omständligt uppräknar de embetsmyndigheter, hvilka äro skyldige att hålla innehafvande handlingar allmänheten tillhanda, omsorgsfullt undvikit att dervid nämna någon enda af Arméens under Konungen lydande Chefer och slutligen från offentligheten undantagit, bland annat, protokoll hållna hos Konungen i kommandomål, skulle väl med skäl kunna ifrågasättas, huruvida offentliggörandet af de uti Arméens särskilda expeditioner förvarade handlingar någonsin kunde af den enskilde såsom rättighet påfordras.
Lagligheten af den nu ifrågasatta åtgärden berodde likväl icke ensamt af Tryckfrihetsförordningens tydning, utan äfven deraf, att det omöjligen kunde vara en embetsmans skyldighet att tillhandahålla allmänheten andra handlingar än dem, hvilka å embetets vägnar ålåge honom innehafva och förvara, och hvartill konceptet till nu ifrågavarande Memorial icke kunde vara hänförligt låka med koncepterna till andra från General-Fälttygmästaren utgångne
Expeditioner hade väl äfven detta blifvit förvaradt, men endast för General-Fälttygmästarens enskilda efterrättelse.
Uppsättandet och förvarandet af detta koncept vore dock lika litet någon skyldighet för General-Fälttygmästaren, som det varit eller vore hans åliggande att låta uppsätta och förvara koncept till så - 434 dana utlåtanden, som åtecknades sjelfva Förslags-Memorialen.
Förfarandet härutinnan vore lemnadt åt hans eget omdöme.
De uti Kongl. Maj:ts år 1819 utfärdade nådiga Tjenstgöringsreglemente för Dess Armée intagna föreskrifter om expeditionssöttet i Arméens lägre expeditioner kunde så mycket mindre tillämpas på General-Fälttygmästare-expeditionen, som 89 § i samma nådiga Reglemente uttryckligen stadgar, att i anseende till Brigad-Generalers och Inspektörers expeditioner, hvarmed, jemlikt Kongl.
Brefvet den \ 8 Mars '184 7, General-Fälttygmästarens är jemförlig, skola »iakttagas de Instruktioner och Generalordres, som Kongl. Majit låtit genom Dess General-Adjutant för arméen i nåder' derom utfärda;» och hvarken genom Instruktion eller Generalordres hade blifvit General-Fältygmästaren gifven någon föreskrift, som ens antydde, att han skulle vara pligtig att såsom officiel handling förvara antingen konceptet till hvarje från honom utgången expedition eller ock en afskrift deraf.
Stället, hvarest koncepthandlingar af nyssnämnde beskaffenhet blefvo efter General-Fältvgraästarens godtfinnande och beqvämlighet förvarade, kunde naturligtvis icke gifva dem en eljest saknad egenskap af offentliga handlingar, till hvilka en hvar skulle äga tillgång.
Handlingar i ett befordringsmål voro emellertid, efter General-Fälttygmästarens tanka, icke af beskaffenhet att böra offentligheten undanhållas, hvadan den omständigheten att utgifvaren af Aftonbladet Herr Svedbom saknat den rättighet, han förmenat sig äga, att låta afskrifva och lösa afskrift af konceptet till oftanämnda Memorial ingalunda varit enda grunden för öfverklagade afslaget; utan hade detta berott deraf, att Herr Svedboms framställning ägt rum förr än Memorialet, Herr Generai-Fälttygmästaren veterligen, blifvit från Kommando-expeditionen till Kansli-expeditionen öfverlemnadt.
Derest vid det till Kommando-expeditionen insända förslaget någon anmärkning derstädes skett och förslagshandlingarna återsändts, skulle det hafva kunnat inträffa, att i följd af de rättelser, som Regementschefen möjligen funnit sitt underdåniga förslagsmemorial eller Generai-Fälttygmästaren sitt underdåniga utlåtande deröfver påkalla, dessa till Kongl. Majit ställda, ehuru till Kongl. Majit aldrig inlemnade förslugshandlingar bort förändras eller omskrifvas, och om en afskrift af konceptet till sådana handlingar blifvit med General-Fälttygmästarens begifvande offentliggjord, skulle, enligt General-Fäittygmästarens förmenande, detta tvifvelaktigt kunnat läggas honom till last med långt större skäl, än att han begagnat den rätt, han trott sig äga, att sådant förhindra. och af Herr Kaptenen v. Normann: att Kaptenen icke egde att med från Generai-Fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet utgående expeditioner vidtaga någon annan befattning än den, som honom för hvarje särskildt fall af bemälde Herr General-Fälttvgmöstare och Chef anbefalldes, hvarföre Kaptenen ej heller med afseende å Rektor Svedboms anhållan kunnat göra annat än att, på sätt som skett, ställa sig bemälde förmans gifna och bestämda föreskrift till efterrättelse.
Sedan dåvarande Justitie-Ombudsmannen uti skrifvelse den 13 November 4 857, under tiUkärmagifvande af jäfsbinder samt med åberopande uf 25 § uti den för Rikets 135 Ständers Justitie-Ombudsman gifna Instruction, till mig, såsom Justitie-Ombudsmannens Suppleant, för vidare åtgärd öfverlemnat ofvannämnda handlingar, så har jag uti skrifvelse den 29 December 1857 till Krigsfiskals-embetet, bemött den af Herr Generalmajoren m. ni Friherre Wrede afgifna förklaring, hvarvid jag hufvudsakligen anfört: att som det icke med giltigt skäl bolde kunna bestridas, att Herr General-Fäittygmästarens underdåniga Memorial öfver något af Chef för Artilleri-Regemente afgifvet underdånigt förslag, så snart det blifvit i behörig ordning samt å embetets vägnar underskrifvet och utfärdadt, vore en offentlig och officiel handling, redan innan detsamma inkommit till Landtförsvars-departementets Kansli-expedition, äfven om särskilda omständigheter skulle föranleda ändringar deri eller nytt Memorials afgifvande; som derjemte af allmänna föreskrifterna uti Kongl. Majås nådiga Tjenstgörings-reglemente för Dess Armée den 1 Mars 1819 vore uppenbart, att äfven General-Fälttygmästaren ägde förbindelse att förvara koncepterna till alla sina Memorialer, såsom jemväl skett med ifrågavarande handlingeller memorial, hvilket lärer upptagits i nummerföljd bland andra utfärdade embetshandlingar; och som 2:dra § 4:de mom.
Tryckfrihets-förordningen tydligen innehöll, »attdetskulle varahvaroch en tillåtet, att i allmänt tryck utgifva alla handlingar af hvad namn och beskaffenhet de vara må, vare sig hos Riksrätt etc. eller andra publika verk, utan åtskillnad på målens beskaffenhet af civila, criminella, ekonomiska, militära eller ecklesiastika; och vidare alla Instruktioner etc. tillika med alla ofvannämnde högre och lägre Rätters, Kollegiers, Embetsverks, publika Korporationers och alla embets- och tjenstemäns Relationer, Memorialer och embetsbref, med de undantag, som nedanföre i samma Tryckfrihetsförordning stadgas skulle;» samt »att till den ändan icke allenast alla sådana handlingar vid domstolar och andra ofvannämnde verk och embeten» eller »alla slags handlingar i hvad ämne som helst genast och utan tidsutdrägt borde emot lösen utlemnas åt hvem det äskar» etc. men bland de sedermera i samma § och mom. uppräknade undantagen icke förekomme något mål och ärende af sådan beskaffenhet som det nu förevarande; så kunde jag icke biträda den tolkning af Tryckfrihetsförordningen, hvilken Herr GeneralFäJttygmästaren för sin del deråt gifvit, utan funne General-Fäittygmästarens vägran att låta utlemna eller taga afskrift af det oftanämnda Memorialet hafva skett i strid mot denna Grundlags bud; i följd hvaraf och ehuru den här ifrågakomna angelägenheten i och för sig vore af jemförelsevis mindre vigt, jag likväl ansett mig pligtig hänskjuta saken, såsom rörande en principfråga, till domstols pröfning och derföre anmoda Krigsfiskalen att, å embetets vägnar, hos Kongl.
Krigs-Hofrätten anhängiggöra åtal emot ofvanbemälde Herr General-Fälttygmästare, samt att, så snart Kongl. Krigs-Hofrättens Utslag meddelats, detsamma till mig insända; hvaremot jag med afseende å Herr Kaptenen von Normanns afgifna förklaring och Herr General-Fäittygmästarens vitsordande af denna förklarings hufvudsakliga innehåll, funnit angifvelsen emot Herr Kaptenen von Normann icke föranleda någon vidare åtgärd å min sida.
Efter det Krigs-Fiskalen genom Memorial den 12 Januari 1858 hos Kongl.
Krigs-Hofrätten anhängiggjort åtal emot Herr General-Fälttygmästaren Friherre Wrede 136 och, med hufvudsakligt åberopande af min förrberörde skrifvelse, förklarat, att då Herr General-Fälttygmästaren obehörigen vägrat att låta mot lösen utlemna eller afskrifva ifrågavarande Memorial, Herr General-Fälttygmästaren derföre icke kunde undgå ansvar, som likväl, då det felaktiga förfarandet antagligen härrört af missförstånd om Tryckfrihetslagens mening och någon skada deraf icke bevisligen följt, ansågs böra, jemlikt 2 Kap 13 § Krigs-artiklarne, inskränkas (ill extra judiciel bestraffning, den Herr Stats-rådet och Chefen för Landtförsvars-Cepartementet ägde bestämma; samt Herr General-Fälttygmästaren uti infordrad förklaring med hänvisande till sitt förra utlåtande i saken dels tillagt, att om det varit någon enskild persons rätt att få del af ifrågavarande, endast till General-Fälttygmästarens enskilda efterrättelse förvarade koncept-memorial, det ännu mer måste vara hvarje persons rätt att erhålla afskrift af sådana handlingar, som det ålåge General-Fälttygmästaren att i tjenstens vägnar förvara, hvaraf åter följde, att rapporter, memorialer och betänkanden rörande försvarsverket, genom hvilkas offentliggörande
Statens väl kunde äfventyras. ej skulle få förhemligas; men att ett medgifvande deraf vöre uppenbar olag och borde så mycket mindre antagas vara fastställdt genom åberopade stadgandet i 2 § 4 mom.
Tryckfrihetsförordningen, som deruti ingen enda Armée-expedition finnes omnämnd samt det sedermera utfärdade Kongl.
Brefvet den 8 Mars 1820, hvarigenom såväl dåvarande General-Adjutanterne för Arméen och Flottan, som Presidenten i Krigs-kollegium och Chefen för Förvaltningen af Sjöärendena, med hvilka Embetsman General-Fälttygmästaren vore jemförlig, särdeles då äfven han innehade dylika handlingar, blifvit uttryckligen förbjudet att, utan Kongl. Maj:ts nådiga tillstånd, till någon, eko det vara mätte, utlemna handlingar rörande försvarsverket, som i deras vård borde finnas, icke kunde anses stå i strid mot Grundlagen; dels ock anmärkt, att Krigs-Fiskalens antagande, »det en bestraffning för General-Fälttygmästaren och Chefen för Artilleriet skulle bestämmas af Chefen för Landtförsvars-Departementet torde hafva sin grund i ett förbiseende;» så har Kongl.
Krigs-Hofrätten genom Utslag den '10 Maj 1858 sig utlåtit och, alldenstund upplyst och af Herr General-Fälttygmästaren, General-majoren, Friherre Wrede medgifvet vore, att då Rektorn Svedbom uti ofvanberörda till GeneralFälttygmästare-expeditionen ingifna skrift begärt att få sjelf låta afskrifva eller lösa afskrift af det uti nämnde Expedition förvarade koncept till det af General-Fälttygmästaren afgifna underdåniga Memorial, innefattande Utlåtande i anledning af Chefens för Kongl. Svea Artilleri-regemente underdåniga förslag till succession efter till Öfverstelöjtnant vid bemälda Regemente befordrade Majoren, Friherre D’Albedyhll, denna begäran blifvit af Herr General-Majoren Friherre Wrede afslagen, men 2 § 4 mom.
Tryckfrihets-Förordningen — jemte det deruti uttryckligen stadgas, att det skall vara en hvar tillåtet att i allmänt tryck utgifva alla handlingar af hvad namn och beskaffenhet de vara må, vare sig hos
Riksrätt med flere uppräknade eller andra publika veik, utan åtskillnad på målens beskaffenhet af civila, kriminella, ekonomiska, militära eller m eller ecklesiastika, samt vidare, bland annat, alla Embets- och Tjenstemäns relationer, memorialer och embetsbref — tillika tydligen innehölle, att till den ändan icke allenast alla sådana handlingar vid domstolar och andra ofvannämnda verk och embeten genast och utan tidsutdrägt böra utlemnas åt hvem det äskar, utan ock i alla arkif hvar och en fri tillgång lemnäs att få på stället afskrifva eller afskrifva låta, eller i bevittnad afskrift, emot vederbörlig lösen, utbekomma alla slags handlingar i hvad ämne som helst, samt nu åberopade § af Tryckfrihets-Förordningen, ibland der uppräknade, noga bestämda undantag från den gifna tillåtelsen, icke upptoge så beskaffad handling som den ifrågavarande; fördenskull och enär å Herr General-majoren Friherre Wredes under skriftvexlingen i målet till stöd för öfverklagade åtgärden uttryckta åsigt, ätt General-Fälttygmästaren, i saknad af bestämd föreskrift, icke varit pligtig att den ifrågavarande handlingen i General-fälttygmästare-expeditionen förvara, afseende icke kunde fästas, helst ej mindre af Tryckfrihets-Förordningens stadgande, att offentliga handlingar, hvilka ej blifvit särskildt undantagna, skola åt hvem det äskar utlemnas, tydligen följde, att handlingarna måste finnas att tillgå, än ock Tjenstgörings-Reglementet. uti första delens 6 Kap. 76 §, hvilken § handlar om expeditionssättet i allmänhet inom Arméen och således hos alla i nästpåföljande 77 § uppräknade embetsmyndigheter, hvarest expedition föres, deribland funnes upptagne de, enligt Herr General-majoren Friherre Wredes eget förmenande, med General-fälttygmästaren jemförlige Brigad-Generaler och Inspektörer, tydligen föreskrefve, att expeditionssättet borde vara så fullständigt och redigt, att alla nödiga upplysningar och underrättelser derutaf med lätthet erhölles samt att riktigheten kunde kontrolleras, hvilket stadgande förutsatte, att koncepter till afgångne expeditioner måste förvaras samt i allt fall den nu ifrågavarande handlingen, enligt hvad Herr Friherren och General-majoren medgifvit, verkligen funnits i General-fälttygmästare-expeditionen; ty och enär, beträffande den af Herr Generalmajoren Friherre Wrede vidare gjorda invändning, att hans merberörde underdåniga Memorial, hvilket, då afskrift deraf utaf Rektor Svedbom begärdes, ingått endast lill Kongl.
Landtförsvars-departementets Kommando-expedition, derifrån det kunde i följd af anmärkning återsändas för förändring eller omskrifning, icke borde betraktas såsom en officiel handling förr, än det till samma Departements Kansli-expedition öfverlemnats, uppenbart vore, att hvarje handling, sedan vederbörande myndighet densamma underskrifva och från sig aflåtit, vore att såsom officiel anse, funne Kongl. Krigs-Hofrätten Herr General-majoren Friherre Wrede hafva, i strid emot grundlagens bud, vägrat utlemnandet af den utaf Rektor Svedbom i ofvan uppgifna ändamål begärda handlingen, och således, jemlikt Tryckfrihets-Förordningens ofvanåberopade §, icke kunna undgå ansvar såsom för tjenstefel; men då ifrågavarande felaktiga förfarande måste anses hafva tillkommit af missförstånd om grundlagens stadgande samt icke visadt vöre, att någon skada af samma förfarande uppkommit, borde Herr General-majoren, för hvad honom, på sätt nämndt vöre, till last kommit, icke kunna kårare anses, än R.
St. 138 att han, jemlikt 2 Kap. 13 § af Kongl.
Krigsartiklarna, ålades att undergå extra judiciel bestraffning, den Herr Statsrådet och Chefen för Kongl. Landt försvars-Departementet agde bestämma Ofver detta Utslag har Herr Generalmajoren Friherre Wrede anfört underdåniga besvär deruti, bland annat, fullföljdes anmärkningen, att, då extra judiciel bestraffning icke kunde af annan än förman åläggas, men Chefen för Landtförsvars-Departementet ej innehade befäl öfver Arméen eller någon fördelning deraf, bemälde Chef ej vore behörig myndighet att den här i frågakomna extra judiciella best ra Ilningen bestämma, hvaruppå Kongl. Maj:t under den 17 Nov. 1858 meddelat nådigt Utslag af innehåll, att Kongl. Maj:t pröfvade rättvist på det sätt fastställa Krigshofrättens Utslag, att Generalmajoren Friherre Wrede för den emot honom åtalade förseelsen skulle undergå extra judiciel bestraffning, som, efter anmälan hos Chefen för Landtförsvars-Departementet, bestämdes.
Under den 11 Januari innevarande år utkom Kongl. iMajrts nådiga Cirkulär till samtlige Generalbefälhafvarne i Militär-distrikten med flere, hvaruti af förekommen anledning förklarades, att Chefen för Landtförsvars-departementet vore, närmast Kongl Maj:t, Befälhafvare för Arméen och att honom i sådan egenskap tillkomme att med Chefs makt och myndighet afgöra frågor, som röra disciplinen.
Efter hvad jag inhämtat, har Chefen för Landtförsvarsdepartementet sedermera bestämt den Generalmajoren m. m.
Friherre Wrede ådömda extra judiciella bestraffning till tjugufyra timmars arrest i eget rum, med rättighet att under tiden mottaga besök och sin tjenst förrätta.
Den 3 November 1857 inkom Torparen Johan Olofsson Sollén ifrån Ope Böhle i Brunflo socken af Jemtlands Län till Justitie-Ombudsmans-Embetet med anklagelse emot Landshöfdinge-embetet uti berörda
Län för det att, — sedan Sollén den 9 Sept. 1857 vid marknad i Östersund genom stöld förlorat ett fickur af nysilfver och samma ur, efter skedd anmälan om tillgreppet, blifvit anträffadt iios en förut för stöld straffad dräng vid namn Hans Ersson Fnusk, hvilken i följd deraf i häkte inmanats; men Fnusk vid hållet Kansliförhör uppgifvit sig hafva i vittnens närvaro för 10 Rdr 8 sk.
Rgs köpt uret af annan namngifven person och denne, deröfver hörd, vitsordat ett slikt förhållande, under förmälan alt han åter tillbytt sig uret utaf annan för honom helt och hållet okänd person; — Landshöfdinge-embetet, genom beslut den 25 uti nyssnämnde September månad, på den grund att Fnusk, efter hvad upplyst blifvit, i god tro bekommit det från Johan Olofsson Sollén stulna uret, förklarat, att
Landshöfdinge-embetet ansåg sig ej kunna förvägra Fnusk att återbekomma uret, hvilket alltså till honom återlemnades.
<39
Uti det yttrande öfver anklagelseskriften, som i följd af densammas kommunikation af Landshöfdinge-embetet afgals, åberopades, att då Fnusk på god tro bekommit det ifrågavarande uret och följaktligen ej haft skyldighet att annorlunda än emot lösen detsamma till ägaren återställa, Landshöfdinge-embetet så mycket mindre ägt skäl förvägra urets återbekommande, som anledning ej förefanns att för tillgrepp eller obehörigt innehafvande deraf anställa åtal emot någon viss person, samt icke heller kändt var, huruvida Sollén ämnade begagna sig af den honom i lag medgifna lösningsrätt, vid hvilket förhållande
Landshöfdinge-embetet ansåg målsägarens anmälan ej böra förtjena vidare afseende.
Genom särskildt memorial, aflåtet den 31 December 1857 till Landshöfdinge-embetet, anmärkte Justitie-Ombudsmannen, hurusom af stadgandena i 49 Kap. 2 § Missgerningsbalken syntes vara uppenbart, att, sedan stulet gods återfunnits, det icke utan alla vederbörandes begifvande kunde tillkomma någon annan myndighet än domstol att pröfva, om och på hvad vilkor det samma finge återställas till rätta ägaren, eller till den, som befunnits detsamma innehafva.
Ett annat förfarande skulle, om ock ej förinta, likväl i hög grad försvåra en ransaknings utförande, då dess ändamålsenliga behandling knappt läte tänka sig lika väl genomförd, derest det stulna godset saknades vid undersökningen, som om det vid Domstolen funnes att tillgå.
Utan afseende derå, att Landshöfdinge-embetet såsom obestridligt antagit, att hvarje innehafvare af stulet gods, som på god tro bekommit detsamma, icke skulle vara skyldig att annorledes än emot lösen det återställa, hvilken fråga dock af domstolarne inom landet flerstädes varit efter motsatt åsigt bedömd, ansåg Justitie-Ombudsmannen emellertid, att, — enär Landshöfdinge-embetet i öfrigt enligt hans omdöme saknat behörighet att genom det stulna godsets återställande till innehafvare!], utan att ransakning om stölden varit påkallad, betaga målsägaren all den utsigt till tjufvens ertappande, som legat i möjligheten, att, när godset fanns att tillgå, påfordra hvarje innehafvares skyldighet ali styrka sitt fång, eller att, om gerningsmannen ändock icke kunde uppspåras, vinna tillämpning af 49 Kap. 1 § Missgerningsbalken, efter dess nuvarande lydelse i 18 § af Kongl, förordningen den 4 Maj 1855, emot den, som köpt af misstänkt eller okänd person, — äfven det menliga förhållandet att Sollén blifvit i mistning af sitt efter stölden återfunna fickur böra tillskrifvas den felaktiga behandlingen utaf ifrågavarande mål.
Emedan Justitie-Ombudsmannen fann det vara af väsendtlig vigt, att den förlust, som utan tillräcklig grund kommit att drabba Sollén, blefve honom godtgjord, förklarade Justitie-Ombudsmannen sina ytterligare tillgöranden beroende deraf, huruvida sådan godlgörelse komme att äga rum eller icke, och anmodade derföre Landshöfdinge-embetet, att, jemte yttrande öfver Justitie-Ombudsmannens framställning i öfrigt, derest de utvecklade åsigterna af Landshöfdinge-embetet biträddes, insända bevis, att Sollén vunnit den ersättning han äskat