Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
- 1846 vid nbgra och 40 i r s Alder kvarstod Bnnu hoppet om forbr ring ens mojlighet, om ocksd studiet af so- cidistiska forfattare och af Tocquevilles, La dkmocratie en Amkriquew gjort heme allt mera kritisk mot sociala utopier.
Nbgra bland dessa,.
sdsom Fouriers teori om arbetmekolonier, tyckes hon i ~Syskonlif~ ha ~skrifvit ifrfin sigr~.
Rasten forsvann i Amerika, i synnerhet.
under besoket i en falanstSir i New Jersey.
~ H e l l r e ville jag lefva i en backstuga p&amp; Sveriges kalaste gristensberg ensam med mig sjiilf pB vatten och brod (och potatis, som jag sjdf skulle koka)
an i en falarrstiix i fetaste jordmBn och midt ibland medborgare och medborgminnor afven s % hyggliga som dessa h5ir9, utbrister Fredrika Brelner fortviflad.
Aldrig f&amp;r man dock storre aktning for hennes sunda for- stAnd $in vid anblicken af hennes stallning till slaf-frBgan, som vid denna tid borjade bli sow mest brannande.
Efter den jamforelsevis IAngvariga vistelsen i sydstaterna och pB Cuba, underskrifver hon visserligen de skildringar af slafveriet, som forekomma i Onkel Toms stuga, men kritiserar skarpt bokens ofverdrifna forhoppingar om negerrasens fraintid.
Hon anser, att negrerna alltid skola forblifva underlagsna i afseende p&amp; intellektuell formBga, och att emancipation fore uppfostran skulle vara en sager ruin for bade den hvita och den, svarta befolkningen i sydstaterna.
Och visst ar, att hennes hanforelse fijr sydstaternas tropiska skonhet och poetiska lif, i trots af 9 slaf veriets f orbannelse B, skulle varit omojlig for en frBn pietism och dogmatisk trhgsinthet mindre frigjord natur.
Att hon dock alltid arligt och oforskrackk uttalade sin forkastelsedom ofver slaf- systemet behofver va1,har icke pipekas.
Det var emellertid forst vistelsen i England 1851, som skaf- fade Fredrika Bremer en sjalfstandig.
Bsikt i den sociala frtigan.
Detta skedde under studiet p&amp; ort och stalle af Manchesters och Bir- mingham~ arbetareassociationer, dem hon betraktade sBsom monster for problemets lijsning och sBsom en borgen for Englands fredliga utveckling, helst rorelsen hiix till stor del omhandertagits af de hogre klasserna och ofta framtradde i den kristliga socialismens form.
Det enda nya som tiden tyckes henne ha att bjuda pB, iir just)) dessanya ' ffireningar af de gamla bildningselementena, d. v. s. associations- rorelsen, som satter arbetame i s t h d ntt hjalpa sig sjalfva.
Hen i s m m a mAn som den sociala frAgan numera framtrader pA dagordningen i stallet for den politiska, som var 1700-talets mest brannande, i samma mAn mAste ocksti kvinnornas insats i kultur- arbetet f&amp; en betydelse, vidn ofverstigande den, som de hade under forra Arhundradet, dB deras politislra verksamhet, inskrankt till en liten krets af de hogsta klassernas Icvinnor, ofta framtGadde s&amp;som en vrAngbild nf mannens.
Och for att h n n a komma i f r h detta sidoinflytande, denna ~kjortelvag)), som alltid utgjort mannens harm, mAste kvinnornas inflytande utofvas smed Guds nAde)), rued den offentliga, obestridliga auktoritet, som gifves af en grundlig bildning, en djupare individuell utveckling, sddan vi annu tyvarr icke hafva ctllt for godt om. '
Tidigt har Fredrika Breiner ocksi bii j a t fatta kvinnans bety- delse i den sociala frigan.
Redan p i 1840-talet fraruhiiller hon sfi- soin en lifsfr&amp;.ga vikten af natt vacka det moderliga i samhlillet till ntt klart fatta sig sjalf och sin kallelse i dess ridstracktaste mening~, ~ a t t f l moraliskt och intellehelt starkare iniidrars.
I borjan holl hon dock strangt p l teorien om en allt omfattunde dualism mellan kiinen - hade t. o. m. svHrt att gb in p i Kristi liira, om det jor- d i s h och ovasentliga i denna skillnad - och fruktade, att kvin- n m s r6strlltt skulle gora mannen for heme till hrad den garnla tanten hos Washington Irving ksllade sthe opposite sex,.
Det iir ett stort steg mellan denna litet iingsliga stindpnnkt, s o n hon intog 1838, och hennes isikter pb 1850-talet, d i tron p i kvinnans uppgift slsom mecl borgarinna, ansrarjg inf iir sam- hiillet, lag till grund for hennes arbete i sb miinga foreningar och imiittningar, dem 4 1 - saintid glomt att siitta i farbindelse med Fredrika Bremers namn, - en stilla viilsignelserik rerksamhet, som alltfor snart f0rbisd.g~ under det alhanna anskriot ofver Hertha.
Och dock ligger ingen frarligare princip till grund for dennes hok, an den, som uttalas i Boklins ord: raK~innan behofver ndgot fastare an hittills skett inlenmas i samhallsordningen.
- - Just detta, att ett formynderskap ofrer heme fortfarande anses nodigt och nyttigt, vittnar om, aft samhiillet icke inser sin egentliga be- stiimmelse och kristendomens id&amp; a t t af hvarje sin lem skapa en yersonlig ande, ett myndigt barn i huset.
Krinnasn iir icke under- tryckt, men hon ar undantriingd~.
Slidant var i sjalfva verket hela Fredrika Bremers program i kvinnofrhgan.
Intet pocksnde pB rattigheter, som genom mannen sknlle hafva blifrit kvinnan berofvade; - dartill hade hon stltt be- gifvade man allt for nara.
Hennes forniimsta drifkraft var helt enkelt insikten om, att samhiillet under nuvarande forhAllanden icke har den nytta af kvinnan, som det horde ha.
Karmast gallde hen- nes strafvanden, s&amp;dana de framtrada i Hertha, de hBgre klassernas kvinnor.
M.ed oforvillad blick hall hon sig till det omrlde, d i r hon sjiilf Far bast hemmastadd och hvarifrh ocksi reformerna i krinno- friigan bora utgi, for sB vidt de indste ha kapitsl och hildning ha.kom sig slsom stod i kampen fiir hiijaudet af arbetare-kvinnornas villkor Hvad Hertha betraffar, - detta unpdomligt oppositionella arbete.
af en femtiofyrabring - sb har Fredrika Bremer sjiilf kallab det ~fiirsts grijdan af Nya varldens anda, follniild lned srenska fiirh8llanden~.
ijfrer- allt finner man ocksi spir af Amerika-resen; hoken iir flerstiides r i k t i e
15 w modern)) och lasbar i. sin faktiska, konkreta, sakliga ton.
Bvilket na- tiwligtvis oclrsB gor, att de sentimentala bitarna taga sig sB mycket i~nderligme ut.
Huru sorn helst ar Hertha ett duktigt arbete, ur knlturhistorisk synpunkt mest lasvard af alla Fredrika Bremers romaner och i Hsikter betydligt foxe sin tid.
V&amp;r tids ungdom har skal att vara forf.
taclrsam, f6r att hon genom denna modiga ' bok uppofiade sin popularitet for begaret att siiga sin samtid en bitter sanning. '
Huru olikartade de bddn senare slredena af ~ r e d r i k a Bremers lefnad an m&amp; vara sinsemellan - genom dem begge g&amp;r dock som en understrorn hennes vmma religiositet och hennes vanskap for Bo&amp;, hvilka momenter for ofrigt st&amp; i nara sa~nband med hvar- andr a.
Hvad hennes)) teologiska system, a n g h, sB vilja vi h a ej iigna nBgon pundligare anders6kning dsirBt.
Men man maste h8lla h e m e ~ %lrning for hennes varrna karlek till protestantismen, hennes framsynta uppfattning af liiran om Gnds rike sdsom den centralaste nf alla dogmer och hennes lutherskt fria stiillning till bibeln.
De teologislia teoriema ha dock p i det hala taget i i k e sB stor betydelse for Fredrika Bremers religiosa lif, som man skulle kunna tro pB gmnd af den stora roll de spela i brefvaslingen med Boklin.
Hennes varma, prsktislra f r o d e t och den trofasta viinskapen mellan dem biida draga snart nppmarksamheten fr&amp;n de for en modern laszlre ofta ratt ofruktbara kvasi-teologiska resonnemangernn.
Man mBste rent af lagga band pB sig for att icke brista ut i sin&amp; hymner vid en djupnre inblick i denna vanskapsforbindelse, sB helt mansklig i sina tidigare, onndvilrliga ansatser till erotik och sB mBttful1 i sin s6nare glada, innerliga fortrolighet.
%n idyll iir det, detta forhH1- lnnde mellan, den isolerade landtprasten, som endast genom sina bocker och sin viininna st&amp; i forbindelse rued den stora, vida viirl- dens brusande lif D, och henne, den varldsberyktade, vidtberesta, icke sR.
litet aristokratiskt anlagds f arf attarinnan.
Och det markligaste iir, att man alls iclre kanner sig besviken darfor, att icke denna, ljlrsom andra prastgArdsidyller, slutar med giftem %l,.
M m f&amp;r tvart- om det intrycket, att de bBda just under for handen varande omsttin- dikheter kunde vara hvarandra soin mest gagneliga.
E t t sallsynt viinpar voro de visserligen.
E n oforfalskad barn- n ' atur, som Fredrilca Bremer till sitt hjiirtelif alltjiimt forblef, full af humoi och entusiasm, frihetslangtan och optimism, foreter hennes.
lefnad en standig variation p i det enkla temat:,) glad och god skzlll miinniskan vara, rnedan hon vantar dodens.
Och hvilken nobless bodde ej i Per Boklins stilla, inbtvanda natur med sitt itjupa veten- skaplign intresse och sin friska, manliga uppfattning af d i e E ' reiheit eines Christermenschen !~ Nan kiinner sig stiirkt af ntt ha fbtt bliclra.
in i detta forhiillande af skHr poesi och innerlig fromhct, och det blir hadanefter omojligt att betrakta Fredrika Bremer a m a t: f i ljuset f r h detta hennes allra heligaste.
Dock - bilden haltar: det.
allra heligaste i Israels tempel var ett morkt rum, och siikert strdlar ~Herrens hiirlighets Harare friin ett miinniskolif, sgdant sonl hennes, iignadt it hans tjiimt, an fordom frHn fiirbundsarken, som den gam- mal-judiska tron betraktade som Jehovas boning!
Och icke blir totalintrycket mindre ljust, nar man betrdctar hennes sjiilslif mot den morkn bakgrunden af D dodsshwggans dal B af sjalfmordstankens afgrund, d %r hon redan i sin tidigare umg- dom blickat in, n&amp;a fortrogen med lidandets hemligheter.
Det ar en valsignelse for den svenska kvinnosaken iitt kmna r&amp;na sina anor friin en person, hvars karakter st % hiller profret vid den skarpaste grranskning, och soul i hela sift lif s&amp; forverkligat den kristna humanismens i d h.
JIera, &amp; I en George Sands ~geniali- ska erotik~ eller en Stuart Mills adla agnosticism skulle hafva kun- nat gora, bar Fredrika Bremer utriittat for oss genom sitt outtrott- liga intresse, sitt okufliga mod och sin viljas renhet.
Darfijr hokes det kvinnorna af en yngre generation att, med tack fiir dot fiirflntna och med hoppfullhet for framtiden, fortsiittia hennes verk i den fosterlandska kulturens tjanst och, slsom hon, soka P blifvit nftgon- ting for Sverigeo.
Lgdia Wak1strB)) t.
Sedan flera %r tillbaka i n h n e r hon sig regelbundet hvarjc lordag i v&amp;rt hem.
Hon h w s t i d i g t sett likadan ut, liten och bojd, hvarken gamma1 eller ung, ansiktet mera fult iin vackert med sin uppnasa, sin grgdaskiga hy och sin breda, tandlosa mun.
H h e t i
sticker fram.
under bon$ssjdetten, ogonen sml, gr&amp;bl&amp; och lungsiktigt klara.
Ron ar alltid Madd i detsamma - en rutig bom- ullskjol och diirofver ett stort, hvitt stad-forklade af oblekt do- mestik, samt en brun, luggsliten kofta.
Men det ar ocks&amp; p&amp; nl- got annat man alltid kanner igen h e m e - denna skrallande: torra hosta, son1 hors redan n&amp;r hon kornmer i trappan klockan Atta; pH morgonen, som genljuder i rummen eller koket hela dagen, och som ger elro i forstugan; nar hon klockan &amp; tta p&amp; lrvallen lamar.
oss efter sitt dagsarbete, for ntt .nasta dag.fortsatta p l samma satt hos n&amp;gon annan ' och s&amp; alltjamt i en kretsghg.
Hennes gorom&amp;l aro att hjiilpa till vid %storstadningarw, dessa.
revolutionsda&amp;r, dB hela hemmet ar i upylosningstillstlnd, och husets herre och &amp; Ma man funderar pB slrilsmassa, frAn sin kiira halft, men resignertir sig med att g&amp; och ata middng p&amp; kdlaren, och d l hu- sets ofriga m e d l e m a r p&amp; ett eller annat siitt rymma faltet eller stiinga in sig i n&amp;gon vrfi,.
dit forstorelse-andan ej annu hunnit intranga. "
Hjiilphustruns gorom&amp;l iiro i fra~nsta rummet att sopa mattor,.
piska mobler, tvatta fonster, skura kok, skafferi och forstugan - allt s&amp;dant s o n man iir for radd om sina egna jungfrurs halsa och krafter for att 1&amp;ta dem gora.
Men midt igenom piskandet, skurandot eller det lifsfarliga balan- serandet pi % ett halfrostigt fonsterbratte hors densnm~na skrdlande, sonderslitande hostan, soln en standigt Aterkommande refrgng om den fattigas tunga arbetsok.
Hon klagar i allrnanhet iclm, och dar lases ingen fortviflan i hennes ansiktsuttryck, endast s m m a oforiinderliga tunga, reflelrtions-.
losa undergifvenhet for en lott, som ej kan tankas annorlunda.
Emel-.
Ian&amp;t hAller hon handen under det viirkande brostet, riitar sin rygg och drar ett par djnpcz snckar, men sB borjar hon Ater p&amp; igen, liksbm ett uppdraget u n e r k, som mAste gH och g&amp; till dess det full- gjo1.t sin 1 2 t i m a r s arbetsdag.
Och hvarfor mHste hon striifva s&amp;,.
hvarfor Iran hon ingen dag f H hvila ja, t. o. m, iingslas, om hon en och ' annan dag ar utan arbete?
Naturligtvis diirfor att hon iir.
olyckligt gift med en man som super och som lange g&amp;tt utan arbete ..
Hon slrall forsorja dem alla, man, barn, en gamind Inor och s i g sjalf - det &amp; I: diirfor urverket mAste g&amp;, gB - till dess det en dag- stannar for alltid.
En dag, medan hon satt och sorplede i sig den fjarde eller femte kaaekoppen - w de fattigas enda trijst w, saga mina jungfrur - slog- jag ~ n i g i samspr&amp;lr med henne.
Hon hade hostat s&amp; forfarligt den ' ' I '
dagen och jag bade lofvat laga en dekokt At henne, som hon skulle taga med sig hem och dricka.
~ S o f i skulle g i till en doktor, och bli riktigt!
skott och hvila en tidy % sade jag.
Hennes mun drog sig till ett snedt leende ofver det enfaldiga i mitt forslag.
~ H u r kan frijken tro nigot s h t -- into kau jag g; i till nkn doktor, i inte skulle det hjiilpa, niir jag jiiiut rnliste vara i drag och kyla.
w %Men k m Sofis man db inte hjiilpn henne - han ~nitte val kunna f&amp; n&amp;got arbete?, Hon ryckte p&amp; d a m e och stoppade en bit sockor i muunen i det hon hallde kaffet pa fatet och h a c k en klumk.
~Hcllz)), svaxade hon dbefter med en ton af djuipt fijrakt,:; ban fortjiinar inte sii mycke som ett ore, utom h %ndelsevis n l n gdng extra, h e j, s&amp; har jag det inte stiilldt for mej.))
, Men s&amp; gor sig d i a£ med karlen) utbrast jag indignerad, ss8 has hon Btminstone inte honom att dragas med.
SHtt honom p: i Grubbens garde.
w Hon lat handen med det rykande katfefatet sjunbu och gaf mig en forebr&amp;ende blick.
.Till Grubbens garde?
Bnej, inte sii liinge jag leher, &amp; kmr arbeta, s&amp; kornmer inte min man dit, sH usel han an ii - men so- dan f&amp;r han v&amp;l se - niir jag inte fins ..:, %NB sB 1Bt skilja sig vid Bonom lagligt och ordentligt - s5 behofver hon inte forsorja honom.
8 k t e r sjonk hnnden med M e t, som just skulle faras till munnen, och &amp; ter fick jag en forebrfiende blick.
BH det tror fraken, att vi vill ha sHnt trassel i askamdal.?
Anej, illa a det, men.
nog hbller vi ihop, ii en bit mat kan jag vU alltic!
skaff a stackarn.
w Ron tog b n u en bit socker och drnck en klunk.
sD % hfiller val Sofi gndi af sin man, efter hon inte ill skiljas vid honom pH nAgot s a t t ~, fortfor jag, intresserad af att taga reda pi, om diir 3fig n&amp;got outgrundligt kanslodjup i denna kvinnas natur, - som trots mannens superi, ja hugg och slag, iindock ej rille l h m a honom %t ham ode.
Sofi s t g allrarligt betanksam ut.
aNeej, inte h&amp;ller jag fif en, i n t e ~ svarade, hon lbngsamt, ahvad a det for en uselhet att hHlla Af - han som drackit opp hela v&amp;rt.
bo, s t nar son1.
p % nQgra trasor, t som ibland s t oregerlig, att neqi, vet froJI: en, det.
vore barna Q jag mliste IQna hus hos grannas all * for mycket begiirdt.))
, Men ahvarfor i himlens namn.
nthardar hon d t med allt detta?,.
i~tbrast jag otQligt,)) hvarfor kor hon inte ut honom ?w ~Neej, for si bland oss salnre folk hkller en ju and&amp; ut, nar ban il nykter, ban glad i bssna, &amp; glad i mej med ki: resten, t han ii ju and&amp; min man, Q han li, inte samre an mQngn mdra.
Men om v h Herre ville ta honoin - si, det vore en annan sak - dB sknlle ett stort bekymmer lgttas for m i g.
~ Jag mliste erkiinna - for mig sjiilf, att jag stod infor i n af klir- lekens dller pliktens psykologiska gttor, som jag ej maktade losa.
Mina blickar folle pQ de tvB, tjoclra slata ringar, .som Sofi ' bar pQ venstra handens ringfinger.
rAro de d&amp;r r i n g m e g n l d?
~ frQgade jag.
rDe h i i r?
~ Hon strickte fram sin lznotiga, roda hand med ringnrne pS.
sNeej - di har ii bara skrap, men nlir vi gifte oss, hade jag t v t ringar af akta guld - 18 karat.
a Ron sade s18] carats med en visa stolthet.
.sNt, hvart togo de vggen dA?))
fortsatte jag mitt interviewmde.
)) Di gick, forstbs!))
sGick - hvart gick cle ?~ ~ r t ~ a jag d e och spiirrade upp ogonen a.f f ijrdning.
BPI panten, forstQs,)) svarade Sofi, med en ton.
af medlidsainhet, ofver min okunnighet i pant-teminologien.
)) Det var ' det forstn, (let som var lgttast at+ nndvma, sen kom d l t annat - for vi hade ett vackert bo, fast en del var p&amp; afbetalning.))
DNA, men n&amp; ni gifte er, var Sofi riktigt kiir i Anderson:?))
Ett svagt skimmer flog ofver hennes ansikte och glindrade till i hennes figon.
Rennes blick moth iclre miu, iian den s&amp;g liingre bort, liksom u t ofver rlnn och tic1 till en ljm htigring frBn ett lange sedan forflutet.
, Ja, frijken,)) sade hon stilla,,) det nekar jag inte for, eljes hade jag vii1 inte liimnat min goda plats hos mitt snalla hiirskap., Hon satte ifr&amp;n sig lmffelropp o.ch fat, reste sig, neg, tackade for kaffet, torkade ' sig om rnunnen med handens afvigsida och tog diir- efter fatt p t sopkvasten for att fortsatta med stiidningen.
Pt jlilaftons middag bruka barnen kommn och heluta hemei sedan hon hjdpt oss litet pB forfniddagen.
De Bro tre flickor och en gosse I$.
fern iir, den yngste.
De iiro l~ychet ' snyggt och bra -
kladda, det mesta ha de fAtt i hus, dar Sofi g i r i hjalp, och hon har en stor f o r d g a att stalla med kladerna, sii att det b k bra och trefligt.
SB kormno de ocksB denna sista julafton, nppstrackta och h a, for att hemta mor och nhgra smii gbfvor, som vi gjort i ordning fit dem.
Modersgladje och modersstolthet upplysa Sofis annars tunga drag, ehuru hon hela tiden deras besok varar, uppmuntrar dem med formaningar och rattelser i strang, snaf ton.
D S sii, ~ Amanda, vet du inte skiims, stig opp mar froken talar med dej - Tala sB att det hors och se folk i synen, Lovisa - HLU dej pA mattan, s % rtt du inte smutsar ner golfvet, Xarthe, o. s. T-.
Sofi r a r mycket stolt ofver sin ende son Sven, ehuru hon fiir- sokte att se likgiltig ut.
~ K o m haul och Bocka dej for froken, S v e n, ~ hon gaf honom en knuff i ryggen.
D S froken, ~ kladerna har han fitt i en skydds- forming och kangorna af sin sondagsskolefroken.~ Sven, en liten h u b b i g parfvel med ett trefligt utseende, pigga, lifliga ogon och leende mun, stallde sig f r d o r mig, bredbent och jovialisk och lat mig besk %da honom i all hans glans, soln till och med strackte sig anda till en hvit nasduk med rod bird, som stack upp a r en liten ficka pii karajen.
Sofis ogon tind~ade och lyste, men hon behiirskade sig for att inte se alltfiir stolt och glad ut.
Sven tog upp sin niisduk och dijk ner med nasen i den, i det, han frustade som en hast.
Men d l mr hans uppfostrande lnamlna ge- nast tillreds och ryclcte nisdnken frtin honom.
~Skiims du inte, pojke, att smutsa ner niisduken!
- brad tror du vilr Herre har gett dej fingrar till om inte ftir att begagna dom - gA bort i ' spisvrln.
D - Sven utforde manovern enligt kommando med s a m n kgcka och lifvade u p p s p och blef sedan torkad am nasan med mors d a w g a forkliide.
Sofi hade pii morgonen berattat, att mamen varit whygglig)) ml- der en he1 vecka och att de tillsalnman~ spnrat litet pangur, sii att de kunde bereda barnen en glad jnlafton.
Anderson skulle gH och skaffa dem en gran, och hos oss skulle de fb ljns och glitter utt satta i den.
Det skulle bli en julafton stidan s o n de inte haft p6 m h g a gr, med risgrynsgrot och Bpplen och smt girifvor.
DNA, hade pappa giitt efter granen, niir ni gick heuifrin ?&gt;, friigade jag.
Den Udsta flickan kastade en skygg blick p i modern men ingen svarade.
, WB, svara froken - hade pappa g i t t h?
~)) Pappa?
Nej, han ligger hemma dodfnll~, svarade en a£ flickorna i forargad .ton och s1et.i sin vante.
DB, s i g jag for forsta glngen Sofis troga resignation gifva vika - hon sjonlr ned pB, en st01 och brnst i vildsain grit.
g:;: * I dag &amp; r det &amp; ter)) storstiidnings.
Ute ar det bister vinter- kyla, men jag har stlngt in lnig i mitt rum langst in i vAningen,- diir en flalnmande brasa h&amp;ller inig varm.
J a g har p&amp; det bestam- daste tillkiinnngifvet, att jag icke sticker nasan ut i de nndra rum- men, forriin alla fonster och dorrar stangts och det eldats i alla knkelngnar.
J a g har ingen lust att utsatta mig for snufva, for att inte tala oil1 allvarligare.
forkylningar.
Plijtsligt sjunker boken ner i mitt knii, d&amp; jag ligger makligt tttstrackt pA chaiselon&amp;m.
Ifrin salen dilrute h6rs Sofis hosta, s&amp; ih3lande och skr&amp;llande och dessemellan med ett ljud, soin holle hon p i att lrviifvas.
Ron har ocksi p$ morgonen sagt, att hon spottar blod och har en stickande sin&amp;ta i ryggen.
J a g satter fingrmna i mina oron, jag vill inte hora det, det pinar mig, forargar och angs- In]: mig - men genom dnbbla dorrar och ofverrostaple piskandet af] nobler och skurandet ' af golf triinger det dock in till mig, dar dnbbla fonster, tjocka mattor ocb tunga draperier skydda inig fr&amp;n minsta flakt af drag.
Och dar ljuder i mitt inre en rost pB salnma g i n g mildt forebriende och oinutligt fordrande:)) Dzc s k d iilskn din niista son % ' dig sjiilJ ' ~.
Helgsm&amp;lsklo~kan.
Skildring frin Norrlyd af Mathilda ' I ' venne delar.
- Det kan ntan tvifvel betraktas som en epok inom v i r svenska litteratur att tv&amp; sldana arbeten under hosten gifvits ut, som Molanders s En lyclroriddwe D och Mathilda l3oos ', s Helgsmilsklockan~), bida under romanens form agande ett lrulturhistoriskt innehill, bida vitt- nande om allvarliga forstudier och samvetsgrann utarbetning.
He3gsmiilskloclran iir en detaljerad beskrifning p&amp; en Norrlands- soclcen, sidan den var i borjan a£ detta &amp; rhundrade och sidan den, ty varr, i iningt och mycket annu iir, en beskrifning af s l gripande san- Roos.
ning hvad folklifvet och follrlynaet betriiffar, att Inan siillstn i bokel: traffar pH ett fall, d a ~ forfattarinnan lttit mut-a sig att infora niigot af sina egna Bskidningar eller en senare tids ntgot mildare nppfatt- ning, iifven db man skulle kunna tycka att sidant skulle fiir heme slsom estetiker varit mycket frestande.
Striingt konsekvent liter hon handelserna utveclda sig enligt allmogenaturens forutsiittningar.
aldrig tilEter hon ett modernt eller sentimentalt drag insuiyga sig i skildringen.
Nib- till exempel den unga vackra Narit sBg sin fiisc- man Jutta Olle ligga drucken och redlos p l golfvet efter en vild orgie, sB sprang hon visserligen ut i natten iit kyrkm till liksoui for att f i lnft, men d l t brad hon sade Tar: ~ T v i, tocke ' stigg tiglr och niigon protest mot farbindelsen kom icke i frtiga, kuappast nog i hennes tankar.
har med beundransvard trohet formgtt skildw det norrlandska folklynnets kiirfhet: eurisheten, ordkargheten ovir butterheten l ena sidan och H den mdra mojligheternn till en stark och trofast tillgifvenhet.
Hon har uppfattat hhur litet och ringa uzo- tivet kan vara till lifsllng osii.mja, som exempelvis i den ypperliga teckningen af ~honspojken~~, som ej forr iin pt!
dodsbiidden kunde ftir- Eta sin svigerslca,, att hon en g&amp;ng j hans ungdom icke gaf honox ~Bexells plister D.
Likaledes ' fortrafflig iir framstiillningen af Xarits ltingsamt skeende forvandling och hennes underhandlingar med saluvetet, iinda till dess brottets fullbordan blir liksonl en fis id8 bos heme.
HOE fHr ingen ro forr iin det ar gjordt, och (let Ar ett djnpt uppfattarlt psykOlogiskt drag, att nar en enda tauke komuer at.t bebiirska dessa osammansatta naturer, s&amp; tar den fdlkomligt herraviildet ijfver helr deras inre.
Sannt det ock, att det ar hon sonl blir ifrigast och rnodigast nar det g U e r utforandet, att det blir hon snm eggar ho- nom, d % han tvekar.
Vnckert har forf.
tecknat pastorns sista besok hos Erik i fin- gelset, .fore dennee omviindelse, niir han redan var diimd till doden.
Gripmde iiro hans ord: DDn har lidit skeppsbrott, Erik, och det finus for dig ingen jordisk riiddning mer.
Det iir barn en endn sak d~ numera duger till: ait 011: salig !~ Boken vimlar af fina jakttagelser af gsykologiskt slHende sali- ning.