Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
HULTIYIANS Cacao E h u r u sommaren, under hvilken våra läsarin- nor i stor mängd äro frånvarande från sina h e m och umgängeskretsarne spridda, ställer sig ganska ogynnsam för åstadkommande af en dylik mass- adress, och e h u r u dessutom tiden för densamma varit mycket k n a p p, h a r den af oss anordnade lyckönskningsadressen från svenska kvinnor till kronprinsessan Lovisa på hennes silfverbröllops- dag omfattats m e d e t t allmänt och lifligt in- tresse, scon bäst bevisar de djupa sympatier furstinnan äger rundt om i Sveriges bygder.
Mellan tretton och fjorton tusen egenhändiga namnunderskrifter hafva inkommit, bland hvil- ka återfinnas representanter för skilda stånd och åldrar, från våra högsta kretsar och mängden af mera kända släkter och familjer till de breda lagren i blygsammare ställning, hvilkas delta- gande i den enkla hyllningen ej torde vara den minst hjärtliga.
Många namn, hvilka gjort sig ett rykte inom det offentliga lifvet, vare sig på konstens, literaturens eller andra områden, möta vi ock, liksom från flere håll kvinnliga korporationer af olika a r t i samlad trupp del- tagit.
Mänga landsmaninnor, som i främmande land vistas fjärran från hembygden, ha likaså begagnat detta tillfälle a t t sända sin vördnads- fulla hälsning.
Samtliga de insända listorna hafva saminan- bundits till e t t digert band, hvilket inledes af den lyckönskningsadress, hvars ordalydelse redan i I d u n meddelats.
B a n d e t i rödt skinn, enkelt, men gediget, förskrifver sig från bok- bindaren Gustaf H e d b e r g och b ä r å fram- pärruen i guld följande inskrift: Till H.
Kronprinsessan Lovisa af Danmark * Från Svenska Kvinnor * Genom Redaktionen af Idun *.
Snittet ä r likaledes förgyldt.
Våra illustrationer.
Visserligen bör kunna sägas, att illustratio- nerna i detta n u m m e r tala för sig själfva.
D e t är också blott några få ord, vi h ä r anse oss ytterligare behöfva tillägga.
Det stora helsidesporträttet af silfverbruden är i xylografi utfördt af I d u n s skicklige trä- snidare h r Gunnar Forssell efter e t t nytt, char- m a n t kabinettskort, som kronprinsessan Lovisa haft godheten själf utvälja för vår räkning.
Den intressanta gruppen af samtliga tärnor och marskalkar på bröllopet för tjugufem år sedan med brudparets bild i midten är af h r J.
Ceder- quist i fototypi utförd efter kronprinsessans eget minnesalbum, hvilket hon under sitt besök i Stockholm i våras ynnestfullt ställde till vårt förfogande.
Ungdomsporträtten äro naturligtvis framställda efter samtida bilder; särdeles r a r och intressant är bilden af prinsessan Lovisa j ä m t e hennes lille tidigt hädangångne broder.
Originalet tecknades år 1854 af P.
Odberg, men vid tryckningen sprang den litografiska stenen, så a t t endast trenne afdrag hunno tagas.
Efter e t t af dessa — i kungl.
bibliotekets ägo — är vår reproduktion utförd.
Denna och ännu ett p a r af illustrationerna förskrifva sig från W.
Silfversparres grafiska atelier.
H r G.
Forssell h a r vidare hedern af den vackra reproduktionen af J o h n Kindborgs trip- tyk, som kändt de kvarlefvande tärnornas och marskalkarnes silfverbröllopsgåfva, hvilken I d u n ensam förvärfvat r ä t t a t t återgifva.
Gruppen af kronprinsessans familj, interiören från hennes arbetsrum på Amalienborgs slott och vyerna af Amalienborg och Charlottenlund äro tagna efter fotografier af hoffotografen Mary Steen i K ö p e n h a m n.
Som synes af familje- gruppen, ä r o tvänne af de furstliga barnen ej med å hufvudbilden.
P r i n s Karl deltog, då denna togs, i en sjöexpedition, och lilla prin- sessan Dagmar var väl då ännu ej presentabel för fotografen.
N:r 47 (257) Prenumerationspris pr år: Idun med Modetidning oeh kolorerade planscher _ _ kr 8: — I d u n m.
• 6: 50 Idun ensam &gt; i: — Fredagen den 18 november 1892.
Byrå: Klara v. Kyrkogata (Aftonbladets n y a 7, 2 t r, hus.)
s k e r i landsorten ä. post- a n s t a l t, i Stockholm h o s r e d a k t i o n.
Sophie ' erv- och sinnessjuk- * ijk \ domarnes fruktans- Vi^ värda tillväxt in- om hela det moderna sam- hället har under de se- naste årtiondena framkal- lat stora ansträngningar för deras kraftiga bekäm- pande.
Läkarekonsten har sträfvat att uppinna det lämpligaste behandlings- sättet af de mångfaldiga slagen af nervösa lidan- den, som påträffas i vår tid, och staten offrar sto- ra summor för ordnan- det och förbättrandet af sinnessj ' ukvården.
Här i Sverige utgår numera ej mindre än en million kronor årligen till underhållet af statens anstalter för sinnessjuke, de så kallade hospitalen och asylerna, de förra af- sedda för de sjukes ku- rativa behandling, de se- nare för de obotlige.
Den vård, som där ägnas de olycklige, är också syn- nerligen god.
Förbätt- rade lokaler, förbättrad kost, tillfälle till arbe- te af mångfaldiga slag, lämpadt efter den sjukes vanor och behof — nägot, som visat sig särdeles verksamt för återskänkan- det af sinneslugn åt de oroliga patienterna — ja, till och med förströelser har man förskaffat de sjuke.
Tvångsmedel an- R e d a k t ö r och utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
Träffas ä b y r å n kl. 12 — 1.
Utgifningstid: hvarje helgfri fredag L ö s n u m m e r a p r i s 15 ö r a.
Qtrnandts Boktr.-Jktleb.
Aimoiispris: 35 öre pr n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » Platssökande » o. » Lediga platser- 25 öre för h v a r j e påbörjadt tiotal stafv.
U t l a n d s k a a n n o n s.
Hermanssson.
vändas numera ytterst sällan och endast efter omsorgsfull pröfning samt under sträng kontroll.
Delade på skilda klasser efter deras olika sam- hällsställning, uppfostran och lefnadsvanor, omgif- vas de sjuke af läkare och vårdare, som behandla dem med välvilja och sympati liksom med för- stånd och intresse.
Att trots dessa upp- offringar från det allmän- nas sida och de vackra resultat, hvartill de ledt, ännu mången betraktar våra hospital med fruk- tan och misstro, är emel- lertid ett faktum.
Den gamla föreställningen att » dårhusen », som man än- nu understundom envisas att kalla våra hospital, äro fängelser, där man inspärrar olycklige, blott för att befria samhället från det vidriga i deras åsyn eller från följderna af deras skadebegär, fän- gelser, hvarifrän ingen återvänder till de siöa — denna uppfattning, som möjligen hade nägon verk- lighetsgrund för ett sekel tillbaka, är ännu så djupt rotad bland vårt folk, att flere årtionden väl skola erfordras, innan en riktigare åsikt blifvit all- män.
Huru ofta mötes ej läkarens bestämda före-
Den, som icke kan skämta, är olycklig; men ännu olyckligare är den, som endast kan skämta.
skrift att för en sinnessjuk så fort som möj- ligt söka inträde vid ett af våra hospital med ett lika bestämdt: » Skicka min arma hustru, mitt harn, min mor till dårhuset — omöjligt!
Förr vill jag då underkasta mig alla svårigheterna vid den käras vård här hemma. » Och under detta motstånd mot lä- karens ordination förloras en dyrbar tid, sjuk- domen får utvecklas och är efter ett eller par år obotlig.
Ty — och detta kan ej nog ofta upprepas — för utsikten till förbättring är särskildt vid dessa sjukdomar af allra stör- sta vikt, att den sjuke genast kommer under den sakkunniga behandling och vård, som al- drig under de gamla förhållandena i hemmet kan beredas honom.
* * * Det erbjuder sig emellertid för det ömtåliga sinne, som ej kan öfvervinna sin motvilja mot den offentliga hospitalsvården, en annan ut- väg att bereda en älskad sjukling den vård han kräfver.
Vårt land har nämligen äfven några enskilda värdanstalter för sinnessjuka.
Där är de sjukes antal vida mindre, hvilket medgifver en mer individuel vård, de utgöras till största delen endast af personer ur en mer bildad samhällsklass och hvilkas sjukdom är af lindrigare art.
Men vården, som de er- hålla, är lika sakkunnig och lika kontrollerad som på ett af rikets allmänna hospital.
Sådana privata vårdanstalter för sinnessjuke få, enligt nu gällande lagstiftning, om de vilja mottaga mer än fem patienter, ej öppnas utan kongl.
m:ts tillstånd, hvilket åter förutsätter, att alla anordningar vid anstalten af sakkunnig myn- dighet undersökts och befunnits tillfredsstäl- lande, att föreståndaren eller föreståndarinnan är sin ansvarsfulla uppgift vuxen samt att slutligen läkare på platsen öfvervakar och le- der de sjukes behandling.
Vi äga af sådana anstalter för närvarande tre och bland dessa mottaga två endast kvinnliga patienter.
* sätt.
Hon började sin bana vid knappt fyllda tjugufem års ålder, då hon af dåvarande öfver- läkaren vid Malmö hospital, den människo- älskande och för sitt kall entusiastiske doktor Salomon, kallades att öfvertaga föreståndarinne- platsen vid hospitalets kvinnoafdelning.
Dok- tor Salomon skref till henne: » Jag har hört omtalas, att Ni har intresse för sinnessjukes vård.
Har Ni också mod, kraft och sinnes- styrka nog för detta arbete, så kom och hjälp oss, kom ju förr desto hellre, i öfvermorgon, i morgon! » Den unga kvinnan hade snart fattat sitt beslut, och den 15 oktober 1861 — en dag, som aldrig, har hon sagt, skall gå ur hennes minne — gjorde hon sitt inträde vid Mal- mö hospital och i den offentliga sinnessjukvår- dens tjänst.
Redan efter fjorton dagaro prof- tid befanns hon så lämplig för den lediga före- ståndarinneplatsen, att hon, trots sin ungdom, därtill utnämndes.
Hon fick nu närmaste ansvaret för bortåt hundra sinnessjukas vård och tillsyn, hon erhöll ett tiotal sjukvakterskor under sig oeh därtill en mängd ekonomiska be- styr med patienternas arbeten och dylikt.
Hu- ru han skött det allvarliga och ansvarsfulla värf- vet, därom vittnar, bland annat, den skrifvelse till kongl.
m:t, hvaruti direktionen för hospi- talet rekommenderade fröken Hermansson till någon offentlig utmärkelse, då hon, efter det Malmö hospital blifvit genom ett kongl.
be- slut förvandladt till asyl, skulle under år 1879 lämna detta hospital for att öfvertaga enahanda befattning vid det stora, nyanlagda hospitalet vid Lund.
Det heter i denna skrifvelse om fröken Hermansson: » Till förstånd och hjärta rikt begåfvad, har hon under fullt klar upp- fattning af pliktens bud, med sannt kristlig kärlek oeh fördragaamhet verkat i sitt kall samt genom sina huldrika omsorger lämnat åt läkaren det mest verksamma biträde i hans hemödanden att äterväcka till lif det domnade förnuftet hos de olycklige, hvilka måst anför- tros åt hans omvårdnad. » Medicinalstyrelsen, hvars yttrande såsom öfverstyrelse för rikets hospital kongl.
m:t infordrade, vitsordade detta direktionens omdöme, och fröken Hermansson erhöll af kongl.
m:t den medalj » för nit oeh redlighet i rikets tjänst », som på porträttet pryder hennes bröst.
Den bild, Idun i dag lämnar sina läsare, visar dragen af grundläggarinnan till den första af våra nuvarande privata vårdanstalter för Vid Lunds nya hospital arbetade hon en- sinnessjuka.
Det är nu tio år sedan fröken dast två år.
Den högst ansträngande verk- Sophie Hermansson å villan Holmehus i Malmö samhet, som hennes plats kräfde under denna öppnade en enskild vårdanstalt för nerv- och första tid, då den stora anstalten, mer än dub- sinnessjuka fruntimmer, sålunda afsedd för belt så stor som Malmö hospital, skulle iord- kurativ behandling ej blott af sinnessjuka kvin- ningställas, orsakade henne en svår sjukdom, nor, utan äfven af sådana, hvilkas lidande än- och hon såg sig nödgad att begära afsked från nu blott består i höggradig nervositet.
statens och den offentliga sinnessjukvårdens Behofvet af en sådan anstalt var då stort, tjänst, där hon då verkat i tjugu långa år.
Efter ett hälft års hvila öppnade fröken Her- föregående försök i samma riktning hade ej utfallit rätt lyckligt, och platserna på hospita- mansson den privata värdanstalt för nerv- och len voro ytterst svåra att erhålla till följd af sinnessjuka fruntimmer, som hon ännu allt- det stora antalet sökande.
Särskildt funnos jämt förestår.
Hon hade under sitt arbete vid högst få platser för sjuka af en högre sam- hospitalen allt mer kommit till insikt om be- hällsklass, platser, som berättigade till eget hofvet af en sådan mindre anstalt, orduad mer rum, bättre kost m. m., de s. k. första-klass- som ett hem; och lifvad af sitt gamla intresse, platserna.
Beträffande kvinnor blef nu denna satte hon nu planen i verket.
Hon inköpte brist i någon mån afhjälpt genom Holmehus.
en på Malmö stads område belägen villa, om- Fröken Hermansson hade, då hon öppnade gifven af en liten park.
Här fick hon utan denna anstalt, redan samlat en rik erfarenhet svårighet kongl.
m:ts tillstånd att mottaga tio på sinnessjukvårdens område.
I tjugu år sinnessjuka kvinnor, och den 15 maj 1882 öpp- hade hon oafbrutet egnat sig åt denna verk- nades anstalten.
Platser där ha alltjämt varit samhet och det på ett i hög grad framstående mycket eftersökta och arbetet har krönts med ^.ICKERT.
stor framgång.
Patientantalet ökades 1885 till tolf.
Fröken Hermansson, som i dessa dagar fyllt femtiosex år, har nu i trettioett år ägnat sig helt och uteslutande åt vården af sinnes- och nervsjukdomar.
Den ledighet, hon under en och annan sommarmånad kunnat få, har hon begagnat till studier å hospital såväl i Norge, Danmark och England, som inom sitt eget land.
Man kan förstå, hvilken fond af erfarenhet hon sålunda skall hafva samlat, lifvad af det var- maste intresse, rikt begåfvad till hufvud och hjärta.
De många, som hafva hennes kloka och ömma omvårdnad att tacka för återvunnet sinneslugn, kunna bäst vitsorda, hvad hon är.
Må hon ännu många år kunna fortsätta sin ädla verksamhet för lidande medsystrar!
Vi hade önskat att ge en rikare och lifii- gare bild af fröken Hermanssons verksamhet och person.
Vi begärde för sådant ändamål af henne några materialier, men hennes an- språkslöshet har gjort, att vi, såsom synes, endast kunnat teckna de yttre dragen af detta innehållsrika lif.
Ur de rader, hon emellertid tillskrifvit oss i ämnet, tillåta vi oss citera följande, hvilket synes oss bäst vittna om den anda, som lifvat denna kvinna under hennes långa och svåra arbete i människokärlekens tjänst.
Efter att ha omtalat sitt inträde vid så unga år i hospitalsvårdens tjänst, säger hon: » Till ett sådant arbete fordrades ungdomens mod och förtröstan, ty det var ingen vandring på rosor man bjöd mig på bland sinnessjuka och vilda dårar.
Min lifslycka har jag dock kännt spira upp ur mitt arbete, oeh aldrig har jag ångrat, att jag ägnat mig åt denna gren af sjukvårds- kallet.
Många, många af dessa kära, sorgsna vänner har jag fått se blifva friska och lyckliga, återskänkta till sin familj, att där tillbringa återstående lefnadsdagar.
Då jag kännt mig trött af arbetets vedermödor, har en liten ljusning i ett eller annat sinne bland mina sjuka blifvit ett så stort fröjdeämne för hjärtat, att jag åter med glädje tagit upp mina plikters utöfning såsom vårdare, såsom trö- stare. » Och hon slutar med följande ord: » Min lilla anstalt har nu lyckligen fortgått i tio år.
Jag vill bekänna inför Gud och män- niskor det nådefulla hägn vi, friska såväl som sjuka, åtnjutit under denna tid.
Vi ha varit bevarade för alla olyckor — de sjuka äro ju ej herre öfver sina handlingar — tillbud till sorg och bekymmer ha ej uteblifvit, men med Guds hjälp ha vi blifvit bevarade.
Med Guds hjälp!
Detta är mitt lösensord. » H.
Epigram.
För frestelsen hon först sig gifvit, Och därför kvinnans skuld är störst, Så sägs — men undras, hur det blifvit, Om ormen råkat Adam först!
J U L O C H JULKLAPPAR.
tt julen står för dörren och julklapps- köpandet skall begynna, det ser man, om ej af annat, så af de profkartor på lyxföremål, som utbjudas i alla butikfön- ster.
Hvem skall köpa allt detta utländska kram?
frågar sig enhvar, som med något all- var tänker på lifvets förhållanden.
» Kan allt detta gå åt? » frågar sig den med dylikt mera obekanta.
Men det går åt — det finnes köpare till detta och mera därtill.
De mycket omtalade » dåliga konjunkturerna » förmärkas ej, då det gäller prydnader och lyxföremål.
Penning- bristen försvinner alldeles inför de frestande, onekligen mycket vackra och smakfulla mode- sakerna.
Men så gäller det ju också att göra andra en glädje!
Gör man verkligen det?
J a, det är frågan — that is the question.
Först och främst, är det någon glädje för den, som ger?
Och sedan - - är det någon glädje för den, som får?
Likvisst hör man ju ofta, mycket ofta, både den ena och andra beklaga sig öfver svårigheten att » hitta på » någon lämplig jul- klapp.
Ä n är det så — och detta är nu- mera det vanligaste — att öfverallt lyxartik- lar äro hopade i den grad, att det gränsar till det omöjliga att finna något nytt eller något präktigare än det gamla.
Än åter är den, som skall begåfvas, kinkig, kritisk eller öfvermätt på allt, som står att köpa.
Och att gifva något enkelt eller nyttigt, om det aldrig så väl behöfdes, räknas i allmänhet för en förolämpning.
Och när år efter år julklappar skola gifvas af samma personer åt samma personer, så blir det till slut en tryc- kande pålaga, som man helst ville vara af med.
När härtill kommer, att julklapparna med hvarje år måste ökas i mängd och dyr- barhet, kan man ej undra på, om mer än en familjefader med bekymmer skulle motse ju- lens annalkande.
Hvad åter vidkommer dem, som få jul- klappar, är tillfredsställelsen ej heller alltid obetingad.
Om också mera sällan förekom- mer, som en gammal historia förmäler, att en familj öfverraskas med fem sockerskålar, så händer det dock, att öfverraskningen, om ej egentligen oangenäm, måhända blir rätt besvärlig.
Man får saker, som ej behöfvas, som ej passa i den öfriga omgifningen, eller man får dem af personer, som man ej gärna vill stå i förbindelse hos, eller man får all- deles oförtjänta gåfvor.
Men äfven antaget, att både den som ger och som får erfar ett oblandadt nöje af gåf- van, så är det ändå starkt fråga om, huru- vida det är rätt att slösa en hel del pengar på inköp af lyxföremål och öfverflödiga sa- ker.
Synnerligast gäller detta det utländska kram af alla tänkbara och otänkbara slag, som i långa banor införes i landet, glittrar i oräkneliga butikfönster och förleder till an- vändandet af penningar, för hvilka kunde finnas vida bättre bruk.
När man ser ut- bredt inom väldiga spegelrutor dyrbarheter och grannlåter af alla tänkbara slag, afpas- sade för alla stånd och åldrar, och betänker, hvilka oerhörda summor allt detta represen- terar, hvaraf naturligtvis största delen måste gå tillbaka till produktionsorten, så blir man nästan förfärad.
Hvad har väl vårt fattiga land att i utbyte mot allt detta gifva dessa stora kulturländer, hvilkas lysande glitter or- dentligt öfversvämmar oss?
Denna fråga må- ste man göra sig, och man måste få ett gan- ska nedslående svar.
Ännu värre blir det, om vi fråga vidare: Hvad nytta har vårt folk af denna lyx?
Är den förädlande, bildande, gagnelig på ett eller annat sätt?
Svaret på denna fråga gifver sig själft, men det är icke angenämt att höra.
Skulle det ej kunna gå an att organisera en liten strejkrörelse i denna riktning?
Skulle icke förståndigt folk och folk, som vill anses förståndigt, kunna komma öfverens om, att i dessa tider, då så mycket nöd stirrar emot oss, då allt är tryckt och stillastående — inskränka antalet af de köpta julklapparne, framför allt af det utländska kram, som visserligen blänker och uppväcker ögonens begärelse, men hvars verkliga värde dock så föga motsvarar hvad man betalar därför, un- der det den skada, som däraf i det stora hela anstiftas, sannerligen är oberäknelig?
J a g tror bestämdt, att det går an, och att ingen förlorar därpå, utom importörerna, och de måste ju stå sitt kast och lära sig, att af skadan blir man vis.
Någon utropar nu kanhända: » Sist skref en knarrig misantrop mot julgranarna • — nu kommer en ännu värre och vill taga ifrån oss julklapparne!
Skola vi då förlora all vår julglädje! » Värdaste!
J a g vill ej taga bort julgåfvorna — jag vill blott inskränka dem inom rimliga gränser och rim- liga kostnader.
J a g vill ej heller taga bort julglädjen, den ljufliga, välsignade julglädjen, och ej heller de yttringar däraf, som omfatta julgåfvor — jag vill blott leda denna glädje i det rätta spåret, då den för mig oeh för mången synes vara kommen på villovägar.
J a g vill blott påminna om, att julgåfvor, som ursprungligen voro en yttring af glädjen öf- ver den bästa gåfvan i himmel och på jord, nu börjat få så mycket af det jordiska, att det är fara värdt, att julen blir blott en pen- ningens fest och icke, som den borde oeh skulle vara, en hjärtats och känslornas högtid.
Giftermålsagenter.
Hennes nåd.
den lilla stad, hvarest hon som frånskild hustru bodde i flere år, hade man nästan glömt hennes namn för den osmakliga titeln » hennes nåd », hvilken hon lagt sig till, då hon gifte sig med en adlig militär, samt lyc- kats få behålla, äfven sedan äktenskapet blif- vit upplöst.
Hon hade inga barn, men var däremot försedd med en hel skara fattiga brors- och systerbarn, som hon sysselsatte sig med att i placera » i rika familjer; flickorna såsom «sällskap », » lektricer » o. d. i hem, hvarest » där var tillgång på manligt umgänge, med utsikt till giftermål och försörjning »; de unge männen såsom » umgängesvänner » i de rikaste borgarfamiljerna.
P å detta sätt hade hennes nåd verkligen lyckats att få flere af sina skyddslingar bort- gifta, och det är föga troligt, att hon under denna tid drog någon ekonomisk vinst af dessa affärer, som hon sköte med en förvå- nande skicklighet.
Men bland de giftermålskandidater, som hon ännu hade på lager, fanns en aflägsnare släkting till henne, en landtjunkare med ett vackert, klingande familjenamn och en öfver- intecknad egendom, ett stort rykte för dum- het i förening med kärlek till glaset, och det var han, som kom hennes nåd på den tan- ken, att hon själf borde kunna förtjäna pen- ningar på de giftermålsaffärer, hon inledde.
H a n kom nämligen till henne, samma dag som han hämtat sig en korg hos en greflig kusin, och föreslog hennas nåd helt tvärt att mot en viss provision af den flickas förmö- genhet, som hon lyckades » snoka upp », skaffa honom en rik fru och det så fort som möj- ligt för att » förarga kusin Lovisa ».
Hennes nåd älskade penningar, tog därför saken i öfvervägande, och hennes tankar fast- nade genast vid en granne, den tjuguåriga änkan efter en såp- och tvålfabrikör.
» Men, min nådiga tant, mannens döds- annons stod ju i tidningarna under förra vec- kan, » utbrast landtjunkaren häpen.
» Just denna omständighet faller sig bra.
Den unga damen — ty hon är en dam med nobel hållning — står fullständigt ensam — alla hennes anförvandter ha emigrerat till Amerika — och det kommer icke att dröja en månad, innan hon är belägrad med friare: det gäller därför att komma först till kvarnen och få först målet.
H a r du någonsin sett den unga damen? » » Ja, på teatern ett par gånger — Mörkt, vågigt hår, bruna ögon — Vacker, icke sannt? » » Rika damer äro alltid vackra i skuldsatta herrars ögon.
— Men du har naturligtvis tuttat eld vid hennes första anblick, kämpat mot din vanvettiga kärlek och slutligen stått i fara att söka glömska i — drufvans safter.
Men nu, då din älskade är fri — » » Nej, ta mig — förlåt tant!
— om jag vågar mig på att berätta henne denna hi- storia! » » Det behöfver du icke heller, min gosse; du håller dig grannlaga i bakgrunden, tills guldfågeln är i garnet.
Ah, en titel, sådan som du kan bjuda för detta mamsell Nilsson, skall göra effekt i den tafla, som jag kommer att måla för henne, och det redan i morgon dag! » — — Hennes nåds beslut blef verkligen till hand- ling, men effekten däraf blef helt annorlunda, än hon föreställt sig, ty den unga eukans tacksamhet öfver » kondoleancevisiten » förbyttes till harm, så fort hon fick klart för sig hvad som egentligen åsyftades därmed, och gifter- målsagenten fann sig föranlåten att betydligt af korta sitt besök.
Hon skulle möjligen hafva förnyat både detta oeh » anbudet », om icke olyckligtvis en af änkans väninnor, som besökte henne, flytt in i matsalen vid hennes nåds ankomst och där lyssnat till hela samtalet samt sedermera • — retad af sin väninnas förtegenhet — be- rättat historien ute i staden.
Detta nederlag blef ännu förargligare genom giftermålskandidatens oförsiktighet att förtro en af sina närmare bekanta hela planen med alla dess detaljer, och detta redan innan den strandat, hvadan denna händelse, i förening med vissa andra förhållanden, gjorde, att hen- nes nåd flyttade från staden och bosatte sig i ett af våra grannland.
Hon var så godt som glömd i sin forna hembygd, då hennes namn åter dök upp, äfven nu i.
förening med en giftermålsaffär.