Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Lag-Utskottets Betänkande_, N:o 26. 7 Reservationer. 1:0 Herr Gunther, C.E.: ”Jag delar Utskottets åsigt örn olämpligheten af den uppenbara kyrkopliklen, betraktad såsom straff, och jag skulle derföre, som ett önskvärdt framsteg på bildningens bana hafva ansett 0111 man nu kunde helt och hållet borttaga såväl detta sorn öfrige skamstraffen.
Men innan jag, af det behagliga medvetandet 0111 denna min åsigts företräde framför fordna tiders, låtit hänföra mig, under ulöfningen af det lagstiftarekall, mig för närvarande åligger, att antaga åsigtens obetingade tillämpning, har jag funnit nödigt att i pracliskt hänseende söka göra mig redo för den generella satsens alla conseqvenser, och huruvida dess användande för en partiel lagförändring kan förenas med andra förut bestående, till rubbning icke föreslagne lagstadga uden, eller om den lill äfventyrs, i otid använd, befinnes antingen störa sambandet mellanlägens serskilda delar, eller strida mot allmänna tänkesättet, och följaktligen i begge fallen vara för tillfället olämplig.
Likasom jag förut, till följd af en dylik reflection, i fråga om borttagande, dels af alla qvalificerade dödsstraff och dels af spöstraffet för vissa qvalificerade stölder, emot Utskottets afgifne förslag yttrat betänkligheter, de der ensamt grundat sig på en, efter mitt förmenande, nödig omtanka för lagstiftningens conseqvens och farhågan att de omnämnde straffens borttagande skuile medföra en i förtid vidtagen, alltför djupt ingripande rubbning i lagsystemet, innan man hunnit blifva ense om insättande i stället af andra mera lämpliga, men tillika efter hvarje brotts olika art afpassade straff, hvilket, hvad spöstraffet serskildt angår, ingalunda sker, såsom Utskottet antagit, genom en enkel förvandling deraf till fängelse vid vatten och bröd, så länge böter i allmänhet till samma slraffarl förvandlas; — likaså anser jag ock upphäfvandet af den uppenbara kyrkoplikten i vissa fall åstadkomma en nog betydlig och vådlig lucka i lagen, som hvarken på ett tillräckligen verksamt sätt fy lies genom det i stället föreslagna enskildta skriftermålet, eller på annat sätt kan fyllas utan väsentlig förändring af en hel gren utaf nuvarande straffsystem, hvilken senare åtgärd af Utskottet icke blifvit salt i fråga.
Bland de brott, för hvilka uppenbar kyrkoplikt för närvarande eger rum, är nemligen stöld af hvad slag som helst, eller alla de fall, då någon blifvit dömd att stå tjufsrätt; och flere arter af dessa förbrytelser bestämmas ensamt genom kyrkoplikten att vara urbota brott.
Borttager man nu denna, ulan att ersätta den med annat än enskild skrift, som hittills aldrig, hvarken efter lagstiftarens mening elier opinionens deråt gillia be - 8 Lag-Utskottets Betänkande, IY:o 26. tydelse, varit såsom egentligt straff ansedt, och jemväl hädanefter svårligen, äfven med det kungörande af brottet och förbrytarens namn, som Utskottet föreslagit, lärer komma att innebära något serdeles verksamt straffmedel, helst utvägar sannolikt icke skola saknas alt i hvarje mera magtpåliggande fall hosén välvillig och fredälskande Pastor utverka, det kungörandet sker i så lindriga ordalag, som möjligt, så skulle man följagtligen nedsätta alla förenämnde arter af tjufnad till classen af sådana brott, som kunna med penningar försonas, och det är fara värdi att man derigenom inkom på en lagstiftningsbana, som hvarken öfverensstämmer med sanna rättsgrunder, eller med tidens behof och det allmänna tänkesättet.
Förgäfves invänder man häremot, att 1734 års
Lag icke upptager kyrkoplikt såsom straff för stöld, ty den har icke destomindre, på grund af serskilde författningar, oafbrutet egt rum i dylika mål allt sedan kort efter stiftandet af 1686 års Kyrkolag; och om man, å ena sidan, torde böra med Herr Justitiae-Ombudsmannen antaga, att detta uteslutande ur Lagboken af ett förut befintligt stadgande antyder en afsigt hos dåvarande Lagstiftare att helt och hållet borttaga det; så vittnar, å andra sidan, det af Herr Justitiae-Ombudsmannen omförmälde, på Rikets Ständers uttryckliga begäran den 20
December 1735 utfärdade Kongl. Brefvet, angående kjukopliktens fortfarande tillämpning, i enlighet med hvad förut varit stadgadt, om allmänna tänkesättets förmåga, såsom i dylika fall rätteligen vederbör, att göra sig gällande lill förhindrande af en sådan afsigt och tjufnadsbrottens bibehållande inom classen af de urbota.
Man bör dessutom icke förgäta, att stöld är ett brott, som tätare förekommer i samma nion samhällsförhållandena under deras fortgående utbildning blifva mera invecklade, beröringspunkterne samhällsmedlemmarne emellan flere och all egendom mera rörlig, hvarföre ock senare tiders lagstiftningar, långt ifrån att kunna betrakta dessa brott med större likgiltighet än tillförene, snarare måste använda all möjlig uppmärksamhet för att emot dem utfinna de mest verksamma straffmedel.
Sålunda fann man hos oss, på sätt jag redan anmärkt, mot slutet af 1 ,y:cle sedet, nödigt, att till den näst föregående lagstiftningens tredubbla böter för första och andra resan stöld i allmänhet, der tillgreppet icke öfversteg 60 daler silfvermynts värde, tillägga den uppenbara kyrkoplikten, icke blott såsom en försoningsakt med Gud och Församlingen, utan, i enlighet med den tidens förkärlek för skamstraffen, såsom en verklig tillökning i straffet, hvarpå flera bevis skulle kunna anföras, om icke deduclionen deraf här ledde Lag-Utskottets Betänkande, N:o 26. 9 ledde till en onödig vidlyftighet.
Så har man ock under loppet af i8:de seklet, då företrädet gafs åt de afilictive straffen, funnit sig föranlåten att, tid efter annan, jemte kyrkoplikten, stadga o vilkorligt kroppsstraff för åtskillige, såsom svårare ansedda, arter af stöld, emellan hvilka och enkel tjufnad de äldre Lagstiftningarne ej gjorde någon skillnad; och slutligen har man i det nu utarbetade nya Criminal-lagförslaget— en frukt af iq:de seklets lemnade preferens åt frihetsstraffen — väl borttagit både kyrkoplikt och spöstraff, men derföre ingalunda ansett tjufnadsbrotten lindrigare, än förut, utan snarare strängare, enär detta förslag belägger hvarje stöld första gången med straffarbete, som minst uppgår till 6 månader, men i mon al försvårande omständigheter eller brottets qvalification kan utsträckas ända till sex år.
Syftningen i alla dessa sinsemellan olika system är derutinnan enahanda, att de innebära ett öppet erkännande af den allt större vigt, tjufnadsbrotten fått i lagstiftningen; och att nu besluta en partiel förändring i alldeles motsatt rigtning, har derföre synts mig mindre välbetänkt.
Jag befarar ej eller att mycket misstaga mig, då jag tror, det allmänna tänkesättet skulle finna föga skydd för egendomsrätten uti en Lagstiftning, som lemnade den listige tjufven eller den sällan medellöse t.jufköparen, hvilket måhända vore ännu värre, tillfälle att ända till tredje gången (då den samlade erfarenheten försvårar upptäckten) drifva sitt yrke utan annan straffpåföljd, än äfventyret att böta tredubbla eller fyradubbla värdet af det stulna gods, han kan öfverbevisas hafva innehaft, under det dea undangömda delen erbjuder utsigt till en riklig ersättning.
På grund häraf, och då Utskottet icke tilltrott sig att 1111 på en gång borttaga alla de så kallade skamstraffen, för att utbyta dem emot de äfven, efter min åsigt, mera lämpliga frihetsstraffen, hvilket icke eller låter sig göra utan en allmännare granskning och förändring af nästan hela vår strafflag, anser jag mig för närvarande böra afstyrka upphäfvande af den uppenbara kyrkoplikten lör alla tjufnadsbrott, och tror mig destoheldrs kunna göra ett sådant undantag i afseende på dessa brott, som de i opinionen alltid äro förenade med infamie, samt det vanärande straffets bibehållande tills vidare der alltså bör utöfva det minst menliga inflytandet.
Deremot instämmer jag i Herr Justitiae-Ombudsmannens förslag om den offentliga kyrkopliktens borttagande, ej mindre i de tvänne, sällan eller aldrig numera förekommande läll, då den, enligt Kyrkolagen, kan ega rum, oberoende af allt verldsligt straff, än ock i alla öfriga, utom stöld, Bih. till R.
7 Sami. 1 Afd■ 7 Haft. 2 IO Lag-Utskottets Betänkande_, N:o 26. af Herr Justitire-Ombudsmannen uppräknade händelser, dä sadan kyrkoplikt i förening med borgerligt straff nu är påbjuden.
I alla dessa sistnämnda fallen finner jag nemligen, för min del, lagens straffbestämmelser i öfrigt så till räck I i ge, att jag anser kyrkoplikten , utan all olägenhet, kunna återföras till dess ursprungliga betydelse af en religieus försoriingsakt och följagtligen all med offentligheten förenad skymf derifrån böra aflägsnas.
Men då jag sålunda, med undantag af tjufnadsbrotten, lika med Herr Juslitice-Ombudsmannen, anser den offentliga kyrkoplikten i alla de fall, der den, i förening med annan straffpåföljd, hiLlills egt rum, böra mot enskild skrift utbytas, så länge denna sistnämnda institution i Lagen qvarstår, stannar jag ock härvid, utan alt kunna biträda Ulskollets föreslagne tillägg om kungörande från predikstolen af så väl brottet som förbrytarens namn, hvilket jag afstvrker såsom dels alldeles ändamåls vidrigt, då man från början utgått från synpunkten af alla skymfliga straffs otjenlighet, och dels ledande till förvillelse genom etablerandet af tvänne serskilda slag af enskildt skriftermål, de der, utan att någondera medföra någon väsendtlig nytta, lätteligen skulle kunna förblandas och föranleda till misstag eller oreda i lagtillämpningen.” 2:0 Af Herr Hegardt: ”Kyrkoplikten, sådan den från början varit föreskrifven och hittills tillämpad, måste, ehuru den offentliga blifvit i senare tider, i allmänna opinionen, betraktad sorn skamstraff, dock i sjelfva verket vara att anse såsom en försoning i religieus mening, ej såsom straff.
Enär man således utgår från denna jemväl af mig godkända åsigt, och föreskiifver, alt den uppenbara kyrkoplikten bör upphöra, och enskild sättas i stället, på det att borttagas må ej blott den för känslan sårande verkan, hvilken uppslår genom brottslingens offentliga utställande viii skampall i kyrkan, ulan ock det skymfliga, som dervid tillfogas honom inför den församling och i den kyrka, der han måhända för framtiden skulle såsom försonad medlem inträda,- så synes det mig icke vara sköl att bibehålla den del af uppenbar kyrkoplikt, som innebäres 1 kungörande från predikstolen af den redan genom borgerliga lagens tillämpning straffade förbrytarens namn och brott; — en åtgärd, påtagligen motverkande det goda, som afses genom den försoningsakt, hvilken beslår i enskild skrift, och aflösning, och hvilken synes tjenligast uppfylla det ändamål, att åt samhället återställa förbrytaren, försonad äfven med kyrkan, — och ej endast med den församling, inom hvars territorium han tillfälligt kommit alt begå eli brott.
Jag kan ej inse annat, än alt be - Lag-Utskottets Betänkande, N.o 2y. rörde försoiiingsact bör hufvudsakligen afse det nyss anlvdda ändamålet, oell ej det, alt gifva en varning åt någon viss församlings medlemmar; helst åstadkommandet af dessas afsky för brott och föresatser att afhålla sig derifrån, förnuftsenligt kan och bör sökas och vinnas på helt annan väg, än genom en negativ verkan, så beskaffad, sorn den der lillvagabringas genom kyrkoplikten och föijderne af dess offentliggörande.
Icke eller finner jag den uppmaning, som dervid åt församlingen skulle ega rum, i afseende på förböner m. in., vara af den vigt, att kungörandet derföre bör ske.
På dessa och i öfrigt de af Herr Jusliliae-Ombudsmannen så utförligt utvecklade grunder, föranlåtes jag att reservera mig mot det af llöglofl.
Utskottets pluralitet fattade beslut, att tillstyrka offentliggörande från predikstolen af den enskild skriftade och aflösle förbrytarens namn och brott, såsom både olämpligt, ändamålet motverkande och öbehöfligt; hvaremot jag anser det böra förblifva vid det förslag till offentliga kyrkopliktens afskaffande, och den enskildas sättande i stället — (således utan föreskrift om den sistnämndas offentliggörande) — som Herr JusliliaeOmbudsmannen föreslagit.” N:o 27.
Aak. lill Exp. Utsk. den i5 April, kl. 11 f. m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om skärpning i straffen för andra, tredje och fjerde resan stöld.
Hedervärda Bonde-Ståndet har till Lag-Utskollels handläggning remitterat två motioner af Riksdagsfullmäglige Anders Jonsson från Memmings Härad i Östergöthland och Erik Marmén från Upsala Län, hvilka förmenat, att de i nu gällande lag utsatta straff för förnyade tjufnadsbrott voro alltför lindrige, samt derföre yrkat: a) Anders Jonsson, att Kongl. Förordningen den 20 Januari 1779, så vidt den innefattar ändring i 4° Cap. 3 §.
Missgernings-Balken, måtte Lag-Utskottets Betänkande * N:o 28. upphäfvas och berörde §. erhålla dess ursprungliga lydelse; dervid motionären dock velat göra undantag för den händelse, att matvaror blifvit tillgripne, som icke öfverstigit den brottsliges tillfälliga behof att stilla hungern, i hvilket fall endast snatteribot borde ega rum; samt b) Erik Mannen_, att tjufnadsbrott borde bestraffas, andra gången med hvad lagen utsätter och brännmärkning på högra handen; tredje gången med högsta kroppsplikt och brännmärkning i pannan; samt fjerde resan med lifvets förlust.
Enär Utskottet, uti dess nyss afgifne betänkanden i fråga om spöstraffets afskaffande i vissa fäll samt upphörande af den offentliga kyrkoplikten, anfört hvad som, enligt Utskottets åsigt, talar emot användandet af vanärande och ytterst stränga bestraffningar 1 samt till dem måste hänföras de af motionärerne föreslagna straffarter, af hvilka den ena, eller brännmärkning, här icke varit förut känd, och den andra, eller dödsstraff för vissa i omförmälde lagrum uppräknade stölder, redan för mera än ett halft århundrade sedan blifvit, såsom olämplig befunnen, från lagen utesluten; torde flere skäl ej behöfva att af Utskottet andragas för det vördsamma tillstyrkande, att ifrågavarande motioner måtte lemnäs utan afseende.
Ant. till Exp, Utsk. den i5 April, kl. 11 f. ra.
Betänkande, i anledning af väckt fråga, om förändrade föreskrifter, i afseende pä Kungörelsers publicerande i kyrkor ne.
Högvördiga Preste-Ståndet har till Lag-Utskottet remitterat en af Herr Coutraclsprosten Tunelius väckt motion, hvarigenom, med afseende på det andaktstörande, som skall ligga i det nu föreskrifna sättet för uppläsandet i kyrkorne af Kongl, påbud, underordnade
Aucloritelers kungörelser eller enskildes tillkännagifvanden, en sådan förändring deruti föreslås, Lag-Utskottets Betänkande3 N:o a8. i3 ”alt alla kungörelser böra, under Gudstjensten, till sina rubriker, af den ”predikande presten från predikstolen angifvas samt efter Gudstjenstens ”slut uppläsas från predikstolen, der presten för sådant ändamål åter ”skulle uppträda.”
För bifall till detta förslag hafva åtskillige Ledamöter af det Högvördiga Ståndet sig yttrat, såsom Herr Contracts-Prosten P. G.
Svedelius_, Herr Pastor Priinarius, Doctor Hagberg 3 Herr Prosten Österman 3 Herr Prosten Lalin 3 Herr Professoren Grafström3 m. fl,, af hvilka dels den förstnämnde, för alt förekomma den tidsutdrägt, som det nu brukliga publicationssättet skulle medföra, och hvilken vore menlig för församlingsboer, som hade lång kyrkoväg, hemställt, att endast kungörelsernes summariska innehåll borde tillkännagifvas på hitintills vanligt sätt, samt en fullständig uppläsning deraf sedermera verkställas i Sockenstufvan, antingen vid inträffande Sockenstämma af presterskapet, eller af kronobetjeningen, klockaren, kyrko- eller sockenskrifvare!!, dels ock Herr Professoren Grafström trott, att vid hvarje kyrka borde uppsättas en svart tafla, hvarpå enskildes kungörelser och tilikännagifvanden kunde finna plats och offentlighet.
Herr Prosten Östberg har äfven underslödt nämnde förslag, men af så väl honom, som Herr Contracts-Prosten Sandberg är anmärkt, att en åhörare, som egde sann religiös känsla, deraf icke förlorade något, om han, näst efter det Guds bud blifvit honom förklaradt, erinrades om hvad honom, såsom medlem af borgerliga samhället, ålåge; äfvensom Herr Conlracts-Prosten Sandberg ansett kungörelsernes uppläsande efter Gudstjenstens slut, nästan lika mycket som publicerandet under Gudstjensten, verka till förlängning i tiden för församlingens vistande vid kyrkan, helst i större socknar, der förhör, sockenstämmor, nattvardsgång eller anteckning dertill, m. m., ofta förekommo.
Utskottet får vördsamt tillkännagifva, att frågan om ändring af det bud i 2 Gap. 5 §. af Kyrkolagen, alt Kongl. Majrts
Förordningar samt embels- och tjenslemäns kungörelser i åtskilliga vcrldsliga ämnen skola under Gudstjensten, efter predikans slut, från predikstolen afkunnas, blifvit väckt dels under 1818 års Riksdag, vid hvilken en, i hufvudsaklig öfverensstämmelse med förevarande förslag, gjord hemställan vunnit Rikets Ständers bifall, men deremot blifvit af Kongl.
Maj.-t i JNåder afslagen; dels ock vid de två sistförflutne Riksdagarne, utan att då till någon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Senare tiders sålunda yttrade benägenhet för Lag-Utskottets Betänkandej N:o 28. ändring uti omförmälte, på en urgammal plägsed grundade lagbud antyder väl, att de skäl, som för de nu framställde förslagen blifvit anförde, förtjena uppmärksamhet, men den omständighet, att någon ändring ej kunnat tillvägabringas, synes åter vittna derom, att öfvervägande betänkligheter emot plägsedens afskaffande linnas.
Ehuru det är obestridligt, att borgerliga lagars kungörande, betraktadt såsom en verldslig förrättning, icke egentligen eger sammanhang med förkunnandet af Guds ord, tror Utskottet dock, att den uppbyggelse, som det senares afhörande medfört, ingalunda förminskas deraf, att de förra omedelbart derefter varda allmäugjorda, samt att tillbörligt afseende måste fästas på vigten af borgerliga lagars efterlefnad och den ökade förpligtelse dertill, som deras meddelande, i förening med Guds ord, o t v i f v el a k L i g t åstadkommer.
Genom uppskof med kungörandet, tilldess Gudstjensten blifvit afslutad, skulle denna fördel i betydlig mon försvinna, och i stället den olägenhet troligen uppkomma, att en stor del af församlingen icke afbidade puhlicationernes uppläsande och således blefve i okunnighet om sina pligler, enligt Lag och Embetsmyndighelers beslut.
Hvad enskilde personers liilkännagifvanden eller pålysningar beträffar, så förekommer: att det i allmänhet är af mycken vigt, serdeles för allmogen, att om dem erhålla kunskap; att deras kungörande från predikstolen i vissa fall är genom lag, vid ansvar, föreskrifvet; samt att, om dylika pålysningar anslogos på en tafla, utan alt uppläsas, mindre skrifkunnige personer ofta skulle vara urståndsalte att urskilja deras innehåll; hvadan denna, af en motionär föreslagna utväg, efter Utskottets tanka, icke är användbar, och ej eller bör anses behöflig, helst det är Presterskapet obetaget att, derest, i anseende till ämnets beskaffenhet, något opassande skulle i ett sådant tillkännagifvande finnas, hänvisa församlingens Ledamöter att deraf enskildt taga kännedom.
På grund häraf anser Utskottet sig icke kunna tillstyrka någon förändring i föreskrifterne, angående kungörelsers publicerande i kyrkorne.
Stockholm den i3 April 1840.
Reservation af Herr Doctor Elmgren: ”Mot UlskoLtets beslut, att lemna motionä rens förslag ulan afseende, anser jag böra reservera mig.
Del är vår pligt, som Församlingens Lärare, att medverka till afskaffandet och un - Lag-Utskottets Betänkandes IV:o 28.
10 danrodjandet af allt det, sorn störer andakten vid den offentliga Gudsjensten, och det är onekhgt, att kungörelsers uppläsande midt under andaktsofningar skall hafva menligt inflytande på det sannt religieusa sinnet.
Man hade således hoppats, alt motionärens förslag, med någon jemkning.enligt nu gällande Kyrkolag, skulle hafva vunnit Höglofl.
Utskotlels bifall.
Dock — denna ofta väckta fråga skall, så bör man tro, alci iiamtrada, lills en nyttig och ändamålsenlig förändring åstadkommes.” TÖCKHOLM, Nordströmska Boktryckeriet, i Lag-Utskottets Betankande, N:o 2g. 1 N:o 29.
Ank. till Exp. Utsk. den 18 April, kl, 1 e. in.
Betänkande , i anledning af väckt motion derom, att egendom, sorn utaf egaren blifvit öfvergifven, må af dennes närmaste sk fideman i besittning tagas.
Herr Cederschjöld, Robert Theofron, har, uti en hos Högloflige Ridderskapet oell Adeln väckt samt till Lag-Utskottet remitterad motion, anfört, hurusom, uti i5 Gap. 5 §.
Ärfda-Balken, sådan den lyder i Kongl.
Förordningen den 3o Maj i<335, stadgades: att, dä död mans inländske arfvinge vore känd, men hans vistelseort obekant, domaren borde uti allmänna tidningarne tre gånger på föreskrifna tider kungöra, att arf fallit honom till; att det emedlertid tilläts fjermare arfving lyfta arfvet emot borgen, som af Rätten godkändes; samt alt, derest den frånvarande arfvingen icke komme inom tio år från den dag, då kungörelsen tredje gången i tidningarne infördes, han blefve från arfvet skiljd.
Detta lagstadgande bestämde således, huru förhållas borde med den egendom, som tillfaller en frånvarande person; men hvarken derigenom eller annorstädes i lagen funnes föreskrift meddelad, angående de åtgärder, som borde vidtagas med sådan egendom, som utrikes rest Svensk undersåte härstädes qvarlemnat.
På ena sidan fordrade väl rättvisan, att den frånvarande skulle vara tryggad emot möjligheten att blifva beröfvad sin lagliga tillhörighet, endast derföre, att han ej under ett eller annat år låtit sig afhöra; men, å den andra, kräfde billigheten, att den frånvarandes närmaste laglige arfvinge icke för alltid utestängdes från rättigheten att tillträda och råda öfver sin frändes egendom, af den enda orsak, att lagligt bevis icke kunde företes om dagen, när denne aflidit, äfven om tidslängden, hvarunder han varit borta, utgjorde det säkraste bevis derpå, att han, enligt naturens ordning, ej mera kunde vara i lifvet; och hem tade motionären häraf anledning att föreslå följande lagstadgande: ”r:o Öfvergifven någon sitt hemvist och lemnar löst eller fast ”gods qvar, då må hans närmaste arfvinge, sedan fem år förflutit från den ”dag, då senaste underrättelsen från den bortovarande bevisligen erhållits, ”begära Domarens åtgärd, för att komma i besittning af den frånvarandes Bih. till R.
Prot. 7840.
7 Sami. 1 Afd. 8,cle Häftet. 1 2 Lag-Utskottets Betänkande, 2V.0 2gr. ”qvarlemnade egendom.
Domaren läte då trenne gånger, minst en månad ”emellan hvarje gång, och lörsta gången sist 3 månader efter derom skedd ”begäran, i allmänna tidningarne sådant kungöras.
Kommer ej den frånvarande åter, eller ställer ombud för sig inom fem år från den dag, sista ”kungörelsen skedde, då må hans qvarlemnade egendom till dess närmaste ”arfvinge ullemnas, emot af Rätten godkänd borgen för den emottagne egendomen och dess afkomst, hvilken borgen lill den frånvarandes säkerhet ”under ytterligare tio år gälla skall; 2:0
Om, vid detta lagstadgandes pro”mulgerande, någon skulle hafva varit så länge borta från hemmet, att 20 ”år förflutit, sedan sista underrättelsen från honom erhållits, då må den ”frånvarandes närmaste arfvinge genast begära Domarens åtgärd, för att ”komma i besittning af dess frärides härstädes qvarlemnade egendom, hvil”ken ett år efter det Domaren sådant på förutnämnde sätt utiallmänna lid”ningarne kungjort, bör till arfvingen utlemnas, emot enahanda borgen, som ”förut sagdt är.”
Utskottet inser, lika med motionären, behofvet af ett hitintills saknadt lagstadgande för sådane händelser, sorn i motionen omförmälas och, efter hvad erfarenheten visat, någon gång inträffa.
Det måste, efter Utskottets tanka, förutsättas, att en person, som rest bort och qvarlemnat egendom, utan att under en längre lid efter afresa» om sig lemna underrättelse, antingen aflidit eller af andra orsaker blifvit urståndsatt att af egendomen sig begagna.
I förra fallet vore det obilligt, om hans arfvinge, endast för bristande giltig bevisning om dödsfallet, skulle för alltid helt och hållet utestängas från tillgodonjutande af sin lagliga rätt, och i det senare synes det lända till den frånvarandes eget gagn, då, genom lemnad rättighet åt närmaste skyldeman att, under vissa vilkor, taga egendomen i besittning, med denna så förfares, alt den icke går förlorad, utan kan till egaren återställas, sedan hindren upphört och han blifvit i tillfälle att å nyo tillträda egendomen, hvars återbekommande aldrig, med bibehållen aktning för egande-rättens helgd, bör vara honom förnekadt; dock har Utskottet, i betraktande af hvad Lagen i 11 Gap. 6 §. samt i3 Cap. 4, 5 och 6 §§.