Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Att vid hvarje sådant upprepa alla dessa särskilda omständigheter och bestämma verkningarne deraf, det skulle icke allenast leda till onödig och besvärlig vidlyftighet, utan äfven försvåra ämnets behöriga utredning och tydliga framställning.
Häraf har man, under kriminal-lagstiftningens utbildning, blifvit ledd till insigt om nödvändigheten, att, på sätt redan Lag-kommittéen föreslagit och uti all nyare kriminal-lagstiftning blifvit vedertaget, särskilja strafflagen i två afdelningar, af hvilka den ena innefattar, blund annat, allmänna bestämmelser oell reglor för bedömandet af förenämde omständigheters inflytelse vid tillämpning af straff i hvarje förekommande läll, men den andia deremot, med utmärkande af karakteren hos hvarje brott för sig, upptager de särskilda straffbestämmelserna.
Denna ändamålsenliga anordning, hvaraf saknaden i nu gällande lag oupphörligen crläres och beklagas, kan deremot icke afses, ulan mäste gifvas till spillo, så snart lagstiftnings—åtgärder nu för hvarje gång inskränkas till ett visst eiler några vissa slag af brott.
Och bemödandet att i de sålunda tillkomna särskilda förlättningarue inrymma föreskrifter, som skulle kunna ersätta omförmälda allmänna struffreglor, måste alltid, såsom ock erfarenheten visat, mer eller mindre misslyckas, likasom dessa föreskrifter, gifna lör enstaka läll och underkastade olika uppfattningar, tvifvelsutan skola, i jemnbredd med gällande strafflags enahanda bestämmelser, som icke kunna upphälvas, föranleda ständiga missförstånd och oriktigheter vid tillämpningen.
Vid öfvervägande af såväl det anförda, som hvad under behundlingen af de sednaste förlättningarue angående tjufnad*- och förfalskningsbrott lörekommit och erfarenheten under dessas tillämpning gifvit vid handen, stadgar sig den öfvertvgeisen, att dylika under nämnda förhållanden tillvägabragtu strafflugsstycken icke kunna, när kodifiering af de spridda dalarne slutligen ifrågasattes, i deras befintliga skick sammandragas till ett helt.
För att åt dem bereda egenskaperna af en god lag tarfva* oemotsägligen en väsendtligare omarbetning.
Efter lång tids Kongl. Majtts Nåd.
Proposition M 59. väntan och mycken spilld möda blir dä enda utvägen att å nyo börja lagstiftningsarbetet frän grunden.
Det blefve tvifvelsutan i mänga hänseenden en stor vinning, att ju förr desto hellre gripa detta verket an.
Tiden härtill borde väl ock vara inne.
Fördomarna emot latitud-systemet hafva hunnit att skingras.
De rent affliktiva straffen äro afskaffade och benådningsrätten undanrödjer vanligen all verkan af skamstraff som ädömas.
Mänga hinder, som emot strafflags-reformen i dess helhet blifvit uppställda af anledningar främmande för ämnet, hafva genom tidens utjernnande af dessa anledningar undanfallit.
Af ännu icke godkända hufvudgrunder för det strafflags-förslag, hvilket tvä gånger varit lill Rikets Ständers antagande framlagdt, sedan det förut undergått all den granskning, som deråt kunnat här i landet beredas, äro väl endast fä, som skulle kunna hos den lugne och oväldige pröfvaren väcka farhågor och framkalla tvistigheter.
Med kännedom härom och under förutsättning, alt lagstiftningen förfar med klokhet och icke, utan behof, kastar sig öfver detaljer, hvilkas ändamålsenliga anordnande icke lärer kunna nöjaktigt verkställas af andra, än lagfarne män med bepröfvade insigter, mångårig erfarenhet och vana, mä den mening vara tillåtlig, att för genomförandet af strafflags-reformen i hela dess vidd icke borde möta större motstånd, men väl mindre svårigheter, än dem, som emot det nu ifrågavarande förslaget sig förete.
Efter dessa betraktelser, framkallade af ämnets vigt och pligtens bud, blir det mitt åliggande, att deltaga i granskningen af det framlagda lagförslagets sär skildheter, under antagande att delta åliggande icke binder till ansvarighet för brister och verkningar, som iiro oundvikliga följder af sjelfva lagstiftnings-methoden.
I afseende å den föreslagna lagens uppställning anser jag mig böra göra följande erinran, såsom motiverande en del anmärkningar, sorn vid särskilda §§ förekomma.
De särskilda slags brott, för hvilka straff uti broltmålslagen bestämmas, utgöra, hvarje slag för sig, olika och skiljda föremål för lagstiftningen.
För tankerigtigt ordnande af dennas innehåll, ej mindre än för dess lättare och redigare uppfattning, erfordras således att hvartdera af dessa ämnen till alla sina delar på en gäng behandlas och genomföres.
Elter denna regel är Lag-beredningens Strafflags-förslag nppställdt.
Den synes ock vara i främmande lagstiftningar mera allmänt iakttagen.
Enligt öfverskrifva handlar den nu föreslagna författningen om mord, dråp och annan misshandel.
Deraf borde förväntas, att, förr än de gerningar, hvarmed dylik misshandel föröfvas, upptagits till behandling i författningen, deruti blifvit meddelade fullständiga föreskrifter angående de uti rubriken omförmälda brotten emot annans lif.
Det svåraste af sistnämnde brott är mord, hvars alla känne tecken äfven igenfinnas i förgiftning, som, i uppsåt att döda, fulländas.
Dernäst kommer dräp, ehvad det föröfvas A oskyld eiler skyld man.
Vidare följer barnamord med de flera förbrytelser, som dermed ega sammanhang.
Och till straff - Kongl. Maj:ls Nåd.
Proposition M 59. bestämmelserna angående uppsåtliga brott emot annans lif sluta sig närmast de stadganden, som i afseende å vållande till annans död må erfordras.
Från denna välgrundade indelning, som af lagens eget innehåll otvunget anvisas, afviker förevarande förslag i liera delar, utan att dessa afvikeiser synas vara af beholvet påkallade.
Att, sä vidt ske kan, bibehålla Lag-beredningens plan för uppställningen, synes mig vara desto angelägnare, som, vid förestående kodifiering af de särskilda strafflags-författningarna, revisionen deraf komme att betydligen underlättas.» Justitie—rådet Södergren utlät sig: »Jag delar den af Justitie-rådet Iggeström delade åsigt om betänkligheten emot dei! nu ifrågaställa fortsättning af methöden att fragmentariskt omarbeta strafflagen.
Så giltiga skäl hitintills varit gällande för denna methods användande för att bereda säkrare framgång åt bemödandet till nödig förbättring i flera vigtig a r e delar af strafflagen, synes mig dock, att någon gräns måste finnas, utöfver hvilken detta lagförbättringssätt icke kan, utan alltför stor uppoffring af konseqvens, reda och ordning, vidare sträckas; och många af de åttatioen paragrafer, som utgöra det nu till granskning föredragna lagförslag, synas genom deras innehåll, betraktadt i sammanställning såväl med de i oförändrudt skick qvarstående delarne af Missgernings-baiken, som ock med de författningar, hvilka i sednare tid styckevis ändrat samma lag, utvisa att nämnde gräns redan är hunnen.
Men dä lagfor batt rinigeri i de ämnen, sorn utgöra föremål för detta förslag, är af behofvet i synnerlig män påkallad, bör jag icke på den anförda grunden afstyrka förslaget i dess helhet.
Jemväl instämmer jag i Justitie-Kådet Iggeströms anmärkning mot planen för förslagets uppställning.» i öfrigt gjordes i afseende på förslaget följande anmärkningar, nemligen vid § 1.
Enär tili det i förslaget antagna begrepp om mord hörer uppsåt att döda, men detta uppsåt icke nog otvetydigt uttryckes genom ordet »uppsåtligen», hvilket likaväl kan lämpas å uppsåt att endast skada, tillstyrkte Högste Domstolen, att.
1 § måtte ändras tili likhet med Lag-Beredningens förslag i 17 Kap. 1 § Straffbalken, och erhålla följande lydelse:
Den, som, i uppsåt att döda, med berådt mod beröfva)' någon lif vet, miste, för mord, lif sitt.
Magris Nåd.
Proposition JYH 3.9. 2.3 % 2 Högsta Domstolens fleste ledamöter yttrade, att, med afseende 8 svårigheten att. annorlunda än i sammanhang med en allmännare omarbetning af strafflagen, nöjaktigt behandla det här förekommande ämne, (dier frågan om bestraffning af försök till brott, och olämpligheten deraf, att i en nu tillämnad lag om mord, dråp och annan misshandel, endast bestraffa försök till mord, samt då i öfrigt förslaget, jemväl utan förevarande paragraf, lemuar utvägar till bestraffning af försök till mord i åtskilliga fall, bemälde ledamöter funno sig ega anledning tillstyrka att samma § finge utgå. Justitie-Rådet Iggeström anförde: »Läran om försök till brott är i 1754 års lag högst outvecklad.
Endast på fä ställen återfinnas i ämnet spridda stad - gauden och dessa lemna icke någon redig framställning derom.
Uti 17 Kap. 5 § Missgernings-balken utsattes visserligen ansvar lör den, som tiliredt gift, att någon dermed förgöra, men angående försök till mord i allmänhet saknas bestämmelse.
Erfarenheten har nogsamt Ådagalagt behofvet ai mera fullständiga och bestämda stadganden angående försök lill brott.
Ej sällan har det inträffat, att handlingar, som uppsåtligen blifvit företagna för verkställighet af brott och på sådan grund bort, efter allmänna rättsoradömet, hemfalla under statens straffrätt, måst, sedan tillfälligheter förhindrat det åsyftade brottets fullbordan, lemnäs alldeles ostraffade eller beläggas med ett ansvar vida mindre, än det, som ansetts svara emot brottets grofhet, rättvisans fordringar och folkets begrepp om dess straffbarhet.
Detta behof kan likväl, af ofvan åberopade skäl, icke nfhjelpas med mindre i lagen meddelas sådana allmänna reglor, som i 5 Kap. af Lag-beredningens förslag blifvit uppställda angående försök till brott.
De svårigheter, som mola för dessa reglors inpassande i bestämmelser om de särskilda brotten, hafva blifvit i allmänhet påpekade och bestyrkas nogsamt af förevarande §:s innehåll.
Här talas om den, som »gjort försök tili mord», men hvad dermed menas, lemnäs åt en hvars uppfattning och mer eller mindre upplysta omdöme, utan annan ledning, än den, som må förefinnas i det från en uttolkning af Österrikiska strafflagen hemtade tillägget: »att brottets fullbordan endast blifvit förhindrad genom omständigheter, som voro af gerningsmannens vilja oberoende».
Men att denna enda bestämning icke är nog, för att bibringa säker och fullständig kunskap om hvad i begreppet om försök till brott ingår, derpå kunna öfvertvgande bevis hemtas utur såväl nämnde uttolkning, som de flera nyare lagstiftningar, i hvilka läran om försök vunnit vidsträcktare tillämpning.
Det är oemotsägligt, att ett brottsligt uppsåt icke får göras till föremål för borgerlig straffrätt förr, än det framträder i yttre handlingar, hvilka hafva det tänkta brottets verkställighet till syftemål.
Men en del handlingar, som ske i dylikt syfte - ‘Kongl.
Proposition M 31). mål, äro likväl af beskaffenhet, att ej mindre
Lag-beredningens förslag än äfven närande lagstiftningar funnit dem icke böra, utom i vissa fall, underkastas åtal och straff.
Innefattar handlingen en blott förberedande åtgärd till, men icke sjelfva verkställigheten af brottet, kan och bör den i de flesta händelser bedömas såsom icke samhällsvådlig.
Blotta förberedelser till brott blifva derföre i allmänhet undantagna från straffpåföljder.
I hvarje lagstiftning, som utförligare behandlar frågan om försök till brott, förekomma bestämmelser, som utmärka, alt dertill icke må räknas sådana åtgärder, som endast förbereda brottet.
Hvarken i gällande lag eller uti förevarande förslag är någon upplysning i detta hänseende att söka.
Det måste således med skäl befaras, att, vid tillämpningen af förslaget 2 g, blotta förberedelser mången gång kunde komma att förvexlas med försök till brottet.
Till egenskapen af ett dylikt försök hörer egentligen, alt den handling, som man i brottsligt uppsåt begär, är en sådan, hvarmed sjelfva verkställigheten af det åsvftade brottet mäste anses vara börjad.
Försöket är för handen sa snart man uppsåtligen börjat verkställa brottet, ehuru dess fullbordan efter de bestämmelser, som derför äro i lag gifna, uteblifvit af anledningar, som icke på gerningsmannens bestämmande ankommit.
Ilar denne gjort allt hvad å hans sida till det åsyftade brottet nödigt var, utan att dock den följd inträffat, som lill brottets fullbordan hörde, då är försöket fulländadt.
Är mindre af honom gjordt, anses det icke vara fulländadt.
Nämnde utmärkande egenskap hos »försöket till brott» framhålles icke i 2 § och den förbigår med tystnad skillnaden emellan fulländadt och icke fulländadt försök, fastän denna skillnad, såsom nedan skall sägas, utan gensägelse måste ega inflytande på straffmätningen.
Förslaget lemnar likaledes å sido andra omständigheter, som allmänligen ansetts böra i försöks-lagstiftningen uppmärksammas.
Dessa äro dels att gerniugsmannen nyttjat medel, hvarmed brottet ej kunnat verkställas eller nyttjat tjenligt medel, på sådant sätt, att den åsyftade verkan ej kunnat inträffa, dels ock att den, som gjorde försöket, af egen fri vilja derifrån afstått.
Äfven dessa förhållanden böra vid straffmätningen tagas i öfvervägande och leda, i vissa fall, till nedsättning af och i andra till befrielse från straffet.
Mig förekommer det uppenbart, att i de fall, der försök till brott göres, men detta icke kommer till fullbordan, den subjektiva slraffbarheten merendels öfverväger den objektiva och att följaktligen, vid försök till brott, straffet i allmänhet bör mätas och bestämmas mindre efter den större eller ringare skada, som deraf följt, än i förhållande till det mera eller mindre gerningsmannen åtgjort för att närma brottets verkställighet till fullbordan.
Denna sednare grund, efter hvilken Lag-beredningen bestämt straffen för försök till brott, är väl ock den allmännast antagna.
Af Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JYi 59. 25
Af den förra i 2 § tillämpade grundsatsen, att straffet skal! uteslutande mätas efter den större eller mindre kroppsskada, som gerningen förorsakat, kan uppkomma den följd, att ett ofulländudt och, säsom sädant, för sig sjelf mindre straffvärdt försök, hvilket tillfälligtvis föranledt svårare kroppsskada, varder bestraffadt hårdare, än ett vida straffbarare fulläridadt försök, deraf ringa eller ingen skada kommit.
Nu ehuru behofvet af närmare bestämmelser angående försök lill mord lika litet kan förnekas, som dess afhjelpande vore mycket önskligt, är det likväl, med afseende å de oundvikliga svårigheter, som i anmärkta hänseenden derför sig förete, icke efter mitt omdöme tillrådeligt att dervid något tillgöra med mindre lagstiftningen angående försök till brott i allmänhet varder behörigen öfversedd, fulländad och genomförd.
Mig synes som skulle 2 § kunna, i afbidan derå, utan menligare följder uteslutas. § 3.
Domstolens fleste ledamöter ansågo, i likhet med hvad vid 1 § är anmärkt, det äfven här förutsatta uppsåtet att döda lämpligare uttryckas på sätt som skett i Lag-Beredningens förslag 17 Kap. 4 §, äfvensom de funno skäl saknas att i öfrigt afvika från redaktionen i samma förslag, hvadan bemälde ledamöter hem ställde att, i hufvudsaklig öfverenstämmelse dermed, nu förevarande § må erhålla följande lydelse:
Hvar som, med uppsåt att döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvet, dömes, för dråp, till straffarbete på lifstid.
Var gerningsmannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synnerlig misshandel af den drapne till vrede retad; då må straffarbetet inskränkas till viss tid, från och med sex till och med tio år. Justitie-Rådet Iggeström yttrade: «Efter Lag-beredningens förslag utgör uppsåt att döda ett bland kännetecknen på dråp.
Att likväl under detta brott äfven böra föras vissa fall, i hvilka gerningsmannens vilja icke varit bestämdt och endast riktad på den andres död, har visserligen Lag-kommittéen erinrat i motiverna till kriminal-lagen.
Der uppgifvas två sådana fall, det ena: att gerningsmannen insåg att döden lika lätt som en blott kroppsskada kunde af gerningen uppkomma, och del för honom var likgiltigt, hvilkendera påföljden inträffade; det andra, att gerningsmannen, om han äfven egentligen åsyftade endast den mindre straffbara följden, likväl föreställde sig den svårare, såsom lika sannolik och, sådant oaktadt, företog gerningen.
Men då i begge fallen gerningen mäste anses vara begången under klart medvetande, att den andres död kunde derigenom tillskyndas, följer väl deraf, att, när döden inträffade, dess åstadkommande äfven bör antagas hafva legat uti ger Bih. till fl. St.
Prot. 1S59 <fc 1860. 1 Sami. 1 Afd. 15 Höft. 4 26 Kongl.
Proposition .Ms 39. ningsmannens uppsåt.
När, i dråpmål, uppsåtet att döda skall anses vara för handen, är en fråga, hvars utredning icke egentligen vidkommer lagstiftningen.
Dess besvarande beror fastmer pä
Domarens pröfning och af undervisningen.
Åt doktrinens behandling kan den anförtros med mindre äfventyr, än de flera svårigheter, som af 2 <§:s innehåll föranledas.
Då följaktligen skäl saknas, att frän begreppet af dråp utesluta uppsåtet att döda och detta uppsåt af enahanda grunder, sorn vid 1 § blifvit anförda,-jemväl bör här utmärkas på sätt, som skett i Lag-beredningens förslag 17 Kap. 4 §, samt samma §:s redaktion äfven i öfrigt eger onekligt företräde, hemställes, alt ifrågavarande 3 § må helt och hållet utbytas mot den nämnda, efter den jemkning, som i afseende å straffbestämmelserna är af nöden.
Paragrafen komme då att lyda, som följer : Hvar som, med uppsåt att döda, men af hastigt mod, beröfvar annan lifvel, dömes, för dråp till straffarbete på lifstid.
Var g er ning smannen, utan egen skuld, genom svår förolämpning eller synner lig misshandel, af den drapne till vrede retad; då må straffarbete inskränkas till en tid från och med sex till och med tio år.
Oanmärkt kan för öfrigt icke lemnäs det förhållande, att ehuru förslaget i 2 § meddelar bestämmelser om försök till mord, deri likväl icke förekommer någon föreskrift angående försök till dråp.
Skall detta innebära, att lagstiftningen fastställt oåterkalleligen den grundsats, att lagen icke må med särskildt ansvar belägga försök till dråp, nödgas jag fästa uppmärksamheten på oriktigheten och vådan af denna grundsats.
Förutsätt att någon varder förvunnen, att i uppsåt att döda, fastän af hastigt mod, hafva emot annan aflossat skott elier annorledes utöfvat våld, som, under vanliga förhållanden, kunnat och bort tillskynda döden, men af tillfälliga anledningar, emot gerningsmannens vilja, kommit att endast medföra ringa eller ingen skada.
Ingen lärer bestrida, det ju en sådan gerning är ett mera groft och vida straffbarare brott, än en, utan uppsåt att döda och af hastigt mod, föröfvad misshandel, äfven om lifsfarligt vapen blifvit dervid begagnadt.
Lika litet som det instämmer med rättsbegrepp, lika mycket skall rättskänslan uppröras deraf, att den förra, om grof brottslighet vittnande handlingen får försonas med samma straff, som an under tillfällig uppbrusning föröfvad misshandel eller det lifsfarliga vapnets blotta begagnande ådrager.
Bibehållandet af 2 § kräfver således, i min tanka, tillägget af en §, deruti ansvaret för försök till dråp bestämmes.
Ett stadgande härom kan hvarken föranleda tillämpning af det högre straffet å ringare våldsmål eller förorsaka invecklingar af rättegången, såvida lagskipningen, såsom sig bör, med förstånd och klokhet handhafves.
U7 § 4.
1 afseende ii 1 mom. hemställde Högste
Domstolen om en till närmare öfverensstämmelse med Lag-beredningens förslag, 17 Kap. 5 §, förändrad redaktion, sä lydande:
Ilar någon, genom uppsåtlig misshandel, dödat annan, den han ej dräpa ville, och skedde den misshandel med berådt mod; dömes dråparen lill straffarbete pä lifstid eller frän och med åtta till och med tio är.
Emot sednare mom. anmärktes åter af Högste
Domstolens fleste ledamöter, Justitie-råden Hoffstedt, Iggeström, Qvensel och Södergren, att den angifna grunden lör nedsättning af straffet för sådan med berådt mod ä annan föröfvad misshandel. som haft döden till följd, vore stridande mot begreppet af samma brott och att fördenskull berörde morn borde utgå.
Af Justitie-råden Alexanderson, Gyllenhammar och Cramér lemnades detta sednare mom. utan anmärkning. § ä
I öfverensstämmelse med dels den föreslagna redaktionsförändringen af föregående § mom.
I, dels den af Lag-beredningen begagnade ordalydelsen i 17 Kap. (> § sista mom. tillstyrktes följande redaktionsförändring: »Varder någon dräpen, såsom i 4 § sägs, och skedde misshandeln af hastigt mod; dömes dråparen till straffarbete från och med fyra till och med ätta dr.» »Var han, utan egen skuld lill vrede af den drapne retad, såsom i 3 § sägs, eller var misshandeln af den beskaffenhet, att döden såsom sannolik verkan deraf ej väntas kunde; dä ma. straffet nedsättas till straffarbete i två år.» % «• Såsom följd af hvad vid § 4 sednare mom. blifvit anmärkt, hemställdes af Högste Domstolens flesta ledamöter, Justitie raden Hoffstedt, Iggeström, Quensel och Södergren, att lydelsen af § (5 måtte ändras sålunda: »Begär lifstidsfånge dråp, som i 3 § sägs, ulan dc mildrande omständigheter, som der nämnde gär han dråp, som i 4 § sägs; miste lif vet.r> Af Justitie-råden Alexanderson, Gyllenhammar och Cramér blef § 6 i förslaget godkänd. § 7. Justitie-råden Iggeström och Södergren yttrade:
Hvad som vid Si ^ blifvit anfördi i fråga om försök, gäller äfven i sin mon angående vållande.
Det må väl antagas vara allmänneligen kändt, att i lagarne bestämmas straff icke allenast för uppsåtliga brott eller sådana gerningar, som man, med kännedom 2» Kongl.
Proposition M 39. om deras brottsliga egenskap, begår, utan äfven för vållande till en del brott.
Nu gällande lag har på åtskilliga ställen, der vållandet straffbelägges, sökt genom anförda exempel utmärka de särskilda fall, der vållande skall anses hafva inträffat.
Att uppräknandet af alla dessa fall lika litet kan göras fullständigt, som åskådliggörandet deraf åt förståndet bereda klar insigt om hvad begreppet vållande innebär, torde, vid närmare eftersinnande, icke af någon motsägas.
Lag-beredningen har derföre, i likhet med främmande lagstiftningar, sökt att i strafflagens förra afdelning, innefattande de allmänna straffreglorna, jemväl i afseende å vållande bestämma de allmänna grunder, efter hvilka domaren, vid tillämpningen skulle ega att för hvarje fall, der lagen sedermera stadgar ansvar för vållande, pröfva dess tillvaro och mäta dess straffbarhet.
Bristen af dessa allmänna straffreglor skall tvifvelsutan äfven i detta hänseende blifva menlig.
Till betecknande af begreppet om vållande äro visserligen från strafflagsförslaget upptagne orden »vårdslöshet, oförsigtighet eller försummelse».
Men då dessa mycket omfattande uttryck blifvit lösryckta ifrån och icke ställde i sammanhang med öfriga der förekommande kännetecken på vållandet och dess olika grader, såsom groft eller ringare, synes det vara att befara, det mångeu gång den mindre erfarne, i saknad tillika af den ledning för omdömet, som möjligen kunnat vinnas af dero undanröjda lagens exempel på vållande, skall vid lagens tillämpning stadna i villrådighet och iråka svårare misstag.
Då den föreslagna bestraffningen af fängelse i den här upptagna minsta tidsrymden i många fall blefve alltför lindrig i jemförelse med det förvandlingsstraff, som böter, der de ådömas, men icke kunna utgå, skola för den straffskyldige medföra, borde ansvaret i 1 mom. af denna § bestämmas till böter eller straffarbete.
Visserligen har i den af Rikets Ständer antagna >samt derefter af Kongl. Maj:t godkända och utfärdade lag om ansvar för förfalskning och bedrägeri fängelse blifvit i åtskilliga fall stadgadt såsom alternativt till straffarbete eller böter; men deraf uppstår icke någon nödvändighet att äfven här bestämmes fängelse såsom straff.
Då de spridda författningarne framdeles till en hel strafflag sammanföras, blir lagstiftarens omsorg att söka tillvägabringa den enhet i principer, som nu, i följd af det begagnade sättet att delvis ändra Kriminal-lagen, kommer att i åtskilliga hänseenden tills vidare saknas. §§ 9 och 10.
I afseende på uppsåtliga misshandlingar borde, efter Högste
Domstolens åsigt, den hufvudsakligen bestämmande straffgrunden sökas i det objektiva af gerningarne, och straffbestämmelserne kunna således ordnas utan annan olikhet, än den, som må föranledas af skiljaktigheten deruti, antingen att misshandeln blifvit för - Kongl. Maj:ts Nåd.
Proposition JY$ 39.
29 öfvad efter öfverläggning med berådt mod, eller att den skett af hastigt mod.
Huruvida gerningsmannen åsyftat mindre skada, än den, som inträffade, bör icke komma under betraktande annorlunda, än vid straffmätningen inom den latitud, som utstakas för hvartdera fallet af misshandel med berådt mod eller af hastigt mod.