Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Har finnes visserligen en och annan, som synes tillhöra den burgnare s. k. medelklassen, men äfven dessa iiro tunnsådda nog; för öfrigt är anditoriet rekryteradt ur handt-
verkarnes och arbetarnes djupa led.
Ingen 2, kristlig 1; onst D liar * smyckat detta ansprkkslösa tempel; endast en orgel och eu rikgra trappsteg öfver golfvet beliigen estrad med ett bord för talaren eller predikanten äro har nödvändiga.
Här - p % denna estrad - ar det vi omsider aterfinna r å r vandrare.
Bibeh ligger uppslagen franiför honom, inen han ser icke däri; blicken bar riktats iiiot höjden med ett extatiskt uttryck, inedan lian för föramlingeii tolkar cn af uppen- barelsebokens syner.
-, Se, jag koiiiiiier snart, och inin lön nied mig.
- - ' - Salige äro de, som tvii siiia kliider, att de ink fii tillträde till lifseiis trad och genom portarna inpit i staden. » - Han talar om %staden », liraroiii 118s as fraga, om det nya; Tern- salein, som nedkommer f r h hiinmeleii, fdlfardigt i den sksiid, iivais.
ined den hiinnielske byg.giii#staren siiiyck; ct detsaniim; om tiess griiiict- valar af jaspis, safirer och ametister, om dess parlleporta~,, (less gator af guld.
Han dröjer vid skildringen af detta underbara lifsens triid, liaars frukter skola rara de saliga t.ill föda, och hrars Iöfverk skall t.jäna till folkens läkedom.
, Natt skall icke vara iner, inen icke heller de ljus, hvarmed naturen och vetenskapen försett miiniiiskorna.
Her- ren Gud iir deras sol.
Frkn honom utstrilar det evigheteris lilara ljus, som omsluter och genomtränger allt.
JIen diis ska11 icke Iieller finnas nhgot, som skall vilja eller behöfva göinnta sig undan för det Ijiiset, ty i Guds stad skola inga andra inkomina %n de, soiii tvagit sina kläder hvita i lammets blod % - Och plötsligt, SH plötsligt att åhörarna spritta till, vänder talaren ' blicken frin takat, l i r a r i f r h lim med troris visionära klarsynthet tyckts lef rnndegöra denna iif vrrsinnliga.
verklighet för siq och sina åhörare, liter ögoneu falla 112 mäiigileu framför sig och utbrister:, har dzc tragit (lina kläder i det blodet, min vän? % - Det uppsth en pinsam tystnad, niistan som skulle iiiaii vänta att ifrkn åhösarkretsen möta nigot kngeatfullt nej.
%Har du icke det, min van, o, s&amp; skynda dk!
Skynd: ~ dit i denna dag att tv % dina kläder!
Du ret icke, om du far iiagon mor- gondag.
Kanske skall du d&amp; vara i erSglieten.
0, tiiilk att- r a r a i evigheten med otvagna lilader, med oföslåtna synder!
Q), min vaii, liar du tänkt riktigt pk den saken ?^ - Den snabba, skarpsynta blic- ken, så van att behärska en människohop, glider utefter raderna, lika- som på ett särskildt sätt träffande lirarje enskild, och talaren ntstrac- Irer vädjande begge armarna: » Kom, o kom, du själ, som iiiinu icke har fått dina synder aftvagna; kom!
Jesu blod rantar dig.
Jesus frälsar dig från alla dina synder; han gör dein snöhvita i sitt blod.
Kom nu, ack kom!
Jesus frälsar j z ~ t il?!!
Och medan, han så talar, kommer det, honom omedvetet, i blick och ton ' fall nigot af den rastlösa, j aktande nervositeten f r h den gång- na dagens arbete.
Händerna utsträckas med en oroligt vädjande, nas- tan pådrifvande rörelse.
Det ligger häri en omedveten, men gripan- de tragisk analogi med den iridustriela hetsjakt, som också räknar honom bland sina offer, i denna feberaktiga ifver att produktionssuniinan af frälsta själar denna afton måtte uppbringas till största möjliga läses afslutningsbönen, och församlingen sjunger: Guds stad med gator af idel gull Skall vara, Dess grund af ädlaste stenar full, Sk klara.
Där eft.er striden, I djupa friden, Vid anglasångeii ej lång blir tiden För gläd j e.
Har du sett det inre af ett stort mekaniskt vafveri?
Icke.
Nå, s % kom.
d %!
Det står visserligen ' » förbjuden ingång » öfver dör- .ren, nien det bekymra vi oss icke om, vi stiga bara på.
den stora salen på nedm botten iir ännu tainligeii tomt och öde så har dags på morgonen.
Utmed ena långväggen stå ett par jättelika viifstolar, af Iivilka dock endast en för tillfallet &amp; r i g %iig.
E n lång karl ' med liingsotsfiirg, urgrafda tinningar och nhgot af dy- namitard i sina oroliga, dystra ögon står framför vafstolen och följer ined blicken den stålskodda skytteln, som dar rusar fkam och tillbaka från den ena ändan af väfbredden ii11 den andra, i hiijdlös, men dock så strangt beraknad brhdska.
flyktigt åt dig, ber dig akta dig för vattenpussarna p&amp; golfvet ocli htertager därpi sin bevakningstjiinst utan att spilla ett ord eller en tanke mer på den besökande.
Du tar hans råd i akt, sedan du med en bli.&amp; öfvertygat, dig om, att lian sj#lf står nästan till fotknölarna i vatten framför sin vafstol.
Han kunde ha sagt dig, att maskindelarna mhste spolas för att icke genom friktionen bli brännheta, men förmodligen ansag liaiz denna upplysning fullkomligt öf verfiödig.
- Längre bort i salen fin - nas fargkar, bommar, valsar, kranar och en mangd andra saker, med livilkas uppgift och bestSinimelse i lifvet du ar ganska litet på det klara, då du omsider stiger upp till nästa våning.
Har går arbetet med ' liögtryck, det k m du redan på afstånd höra af slamret, som, d % ilii inträder, inöter dig med bedöfvande styrka.
Dörren slutes till bakom dig, och helt beklämd känner du dig slungad in i en obekant värld, som visserligen iir fihl af hvarjeliandi iiitres aanta saker, inen dar en stackars nykomling liar svart att taga sig fram utan hjälp.
Det helvetiska slamret betagep dig möjligheten att tala eller uppfatta, hvad som talas omkri~ig dig.
Langs bhda lang- väggarna ser du nkgonting dallra frHn golf till tak.
G ~ L ej för nara!
Det &amp; r drifreinmaïna.
Förskriickt ryggar du tillbaka, och genom din hjiirna far minnet af lihesande tidningsiiotiser om arbetare, som fastnat med kläderna, dragits med reminarna och sedani plockats upp i srnabitar.
Dn vill veta, am &amp; dant ocksh hiinder has.
Åhja, nästan hvarje dag skadas nigon niänniska i niigon fabilk i staden, s %som du kan f&amp; höra, om du ~iinder dig till fiiltskaien.
Men så iiro ocksa arbetame sa gränslöst oförsiktiga.
Be nu pil den dar lille parfveln, soim slinker fram dar sk behändigt, endast ett par tuin från det farliga graiiliskapet!
Han har säkert sprungit där liundra ganger förut och skall kanske springa annu hundra gånger, innan det misslyckas.
Xen livad skall lian göra?
Han ' skulle ' icke hinna med tiondedelen af sitt arbete, om l i m skulle vara försiktig och taga langa omvagar.
Och nu hiires t411 ph kbpet eu röst påskyndande ropa: %Axel, tag hit stegen till n: r 19!
Raska p i &gt;!
Hvarifrån kom den rösten?
Det 1iit som friin höjden.
Dn blickar upp och varseblir högt öfver ditt h u h d en nitinlig gestalt, som rider grensle ofvanpg trastominen till en af de höga mashinern ?a.
Med ena handen undersöker han det inre af en kompakt iiiassa snö- ren, som lianger ned från toppen af niaskinen, den andra liniiden Iiar lian emellertid ledig till en artig lialsninq.
Här iterfinner dn - predikanten fr %n i gir?
-- uej, iioiioiii återfinner du knappast, men val ~erknziistweii.
De: f j iisrskiidaiitte ut- trycket ar s&amp; totalt borta frin hans ansikte, att du börjar tvifla y$, hiiruvida d e t verkligen nigonsiii funnits dar.
Kanske var det blott gasljusets skaspa slagskuggor, som fstadkom det?
Kanske blott din inbillning?
Dessa skarpa, mörkgr5 ögon triinga sannerligen iiilder sina saininandragna ögonbryn sk obasmhiirtigt tillstadesvnraiide in i dina egna.
att du niistan ryggar tillbaka litet.
, Det liar är just ingenting intressant fös eol besökande)), siiges lian, pekande på vafstolariia runilt ozkring,:, mm jag skall be att f % risa ett tyg, som vi hklla på med dur borta.
J ' ap s i qucl -- dtniin vägen!, -, Denna vageni8 betyder, att du skall klamma dig fraiii mellan
' staplar af jacquardkort, livars 1Plnga inetdlspröt lagga försåtliga atten- tat för dina kläder, och till på köpet under tiden icke förlora din snabbfotade vägvisare ur sikte.
Nöjet ' är siillan oblandadt i denna.
snöda väild, icke ens nöjet att beskåda innandömet af en fabrik.
- Vid .en liandväfstol, försedd med s. k. ryckverk, sitter en liten spenslig kvinna med glasögon och en tyllinössa, som troligtvis i sin tillvarelses morgon kunnat glad j a sig åt en oklanderlig svart färg, men som vid denna tidpunkt i sin ' ntveckling hunnit till en pittorekkt skiftande, mossgrön kulör.
Under niössan fraintitta några testar gr %tt hår och ett litet hopfallet, skryiikligt ansikte, prägladt af den dju- paste resignation.
» Ni liar en tråd afsliten dar », säger verkmästaren, hvars falk- blick ingenting undgår, i det han går förbi.
Den lilla guinrnaii tackar ödmjukt, tyllinössan lutas öfver den utspända varpen, och de små röda, knotiga fingrariia ' reparera hastigt skadan, den ett ovant öga alldeles icke kan upptäcka.
Du ryser ofri- villigt vid tanken på, om det vore do, som skulle fullgöra detta ar- bete, och ändå- iiro dina ögon .friska och starka, och hennes gamla och svaga.
Och som du Idnner det, så uttalar du det afven.
Den lilla gumman.
snjåler gemytligt, smickrad öfver att bli föreinål för din up pinärksainliet.
~ Å l i, det sir en fälle, det ilr fäll ingen konst », menar Iion.
» Ja, jag vore nu olycklig, om det vore jag, soni inaste göra det », säger du skrattande, Pinen jag får val trösta inig med, att jag liar mitt eget arbete, dar jag är lieinim ».
a Jaa, ja », filosoferar guininan,.
» och dar skulle en stackare som jag vara illa koininen, det är allt säkert, det.
J&amp;, det ar nog så liar i världen, att hvar ocli en så har en sinn marriter,.
Och efter ytterligare ett vänskapligt leende skiljas ni i t för att aldrig se hvarandra åter förr än på rakenskapsdagen, inför den rätt- färdige doinarens ansikte, d % vårit » marriter » skola pröfvas efter en inåttstock, kanske iiågot olika den, som användes har nere.
Men livart i all världen liar under tiden verkmastaren tagit va- gen?
Han iir ingenstädes till finnandes.
H a r jorden uppslukat bo- non1?
Ålinej!
Plötsligt hörs en röst öfver ditt huf vud: » J a g ber o111 förlåtelse, jag kommer p5 ögonblicket !^ ' Tydligen är lian tagen i beslag igen af någon hjalpbeliöfvande.
Det är då förskräckligt, att allt, som g i r i olag på niaskinerila, skall ske uppe v i d taket!
- Omsider återkominer dock din ledsagare till jorden.
Innan lian g i r bort med dig, vänder han sig till en vafver-
ska med iiagra halfhögt uttalade, skarpa ord, hvilka lata som: oför- låtligt slarf!
!, och ~ f i icke r förekomma en g h g till:).
Dii har hunnit studera henne, medan lian vas där uppe.
Det ä r en låiig, vacker flicka om 18, 19 ar, ett barn af fabriksindustrien efter allt a t t döma, med genoinskinligt hrit, nigot gsaaktig hy, ruf- sigt, friseradt hår och ett par kalla, oblyga ögon.
E n smärt, inen kraftlös gestalt, livars niiiskiilatur aldrig fatt fasthet och rundning genom hälsosamt kroppsarbete; en varelse, som f r h barndomen iii- supit stenkolsröken, iilldainmet och fabriksmoralen, sa a t t hon nu ar, s % a t t saga, impregnerad darnied.
Hon tar emot sina bannor ined en nästan frack niin.
Den magiska djnrtiiiiijzrblicken tvingar Iieiine a t t sl % lied sina egna ögon, nien icke f i h h8i ' miistarn viindt ryggen till, iin hon gör en trotsig grimas, inedaii hon med handen förstulet stry- ker bort någonting, som glanser i ögonvriiii.
Sadana konster ä r icke vardt a t t visa mästarn.
Det biter inte pk honom.
Xen det.
torde kunna komma nhgon annan?
Xeii det var icke ansiktsuttrjck da skiille studera, det var ju jacquardiiiaskiner!
6 % nu nied verkmastaren bort till den d a b omtalade vafstoleii med det intressanta tyget; se och beuudra dess behagliga, glansande yta.
L å t Iionom rulla upp ljonimen och \ - isa dig tygets afvigsida.
Hör honom förklara, huru det ar iiliderrarpens triidar, som g å upp och rjcka ned de a d r a och diirigeuoni bilda inönster, huru den dar andra lilla skytteln under tiden förriittar sitt arbete; lat honom rispa upp några tradar i kanteii af tyget och visa dig, huru fyllnadstrhden ligger dar sk v a c k e ~ t inbiiiidad mellan riita och afvigsida; säg dina: w jaha, jas&amp;, javisst; verkligen Iiögst intressant i,, och se för all del ut, som om du nu begrepe alltsainniam till punkt och pricka, ja, nära nog vore i stiiid a t t sjiilf göra efter det, om du komme i tillfälle.
Verkniastaren, den kanaljen, vet ~iog, a t t; tllfsaiiiiiicns Sr lilrn niycket mesopotamiska för dig, nar dii g h diitifrh, sam iiar du k m.
Nen hvad lian däremot icke kan veta, det ar, a t t din tankspridda blick, som h-alft motvilligt följer de anvisade detaljeriirt i detta iii- vecklade maskineri, i stiillet angestfullt dröjer kvar vid de iiiiinskliga individerna, vid det olösliga sociala problem.
som hotande ntiiller sig franiför deiisainma.
Denne man sjalf, som så helt tyckes 9.5 upp i sitt arbete, soni s % behärskar alla dess niöjligheter, intresserar det honom verkligen, gläder det honom, fyller det upp lians lif?
I så fall, livad mening fanns det väl i denna trgngtan efter den andra viirlden, till h a r s tolk.
han i g&amp;r afton gjorde sig?
Detta slags förfinade sinnevärld, inredd med den siibtilaste lyx, som den manskliga fantasien kan skapa A t sig, och där de saliga invånarna skola utfylla sin tillvaro ined lika- ledes förfinade, estetiskt-religiösa sysselsättningar: sjiinga, spela harpa, lofsaga med palmer i Iiänderim Den gamla psalmens rörande ord: » Där efter striden, I djiipa friden, Vid anglasången ej lång blir tiiieii~, hafva de tillampligliet liar?
Skall han liafva ro, denna febrila arbets- människa, att sta stilla och Iiöra Anglaskarorna spela harpa?
Detta rastlösa verksamlietsbegiir, denna allt iippsliikande prodiiktionsifver, som tyckes iitgöra det centrala af h w s vilje- och intressevarld, ha icke de sitt idealtillstand här på jorden?
Kan man val tanka sig något inera passande liimmelsike för ett skdant sinne äli jiist .en fabrik?
Blen kanske likval, innerst - innerst?
E n trötthet, en ångest, en langtaii; nhgonting af ett sjiikt barn, som stracker armarna mot sin moder?
- Bilen ack!
Denna längtan, om deii fiiines, är si % förkvafd, så döfvad af slamret och jaktaiidet, så oförståddd a t den längtande själen sjalf; dess Biin nielrike s % fj arran, sk oiippliinileligt,, så overkligt!
Riiiidt omkring möter oss blott den bullrande, pitagliga, ma- teriela verkligheten, .dess ooinkiillkastliga fakta i forin af kiigghjiil och valsar, kviifvniide, glödheta ångor från inaskinriiirimet och iskallt vinddrag från de öppna fönstren; liajdlöst snarrande drifreinmar och hajdlöst arbetande människor; tärda lemmar, flämtande lungor, frön till, sjukdomar och frön till synder - .- och ingen stamma, soni ropar öfver larmet, att Jesus Kristus fralsar fr %n allt detta elände, att lian %frälsar just m!
~ - Fritz Rank.
Kvinnoidealet &amp; ån fin-de-siecle- synpunkt.
Das Buch der.
Frauen uoln Laura Marhoim.
Paris lind Leipzig.
Verlag von Albert Langen, 1895.
Det ar ej af brist på talang denna bok skall anses som ett taniligen underligt skrifprof.
Den in: iehkller tvartoin en serie i stilistiskt afseende charmant skrifna biografier, af hvilka ej mindre an tre äro nordiska.
Dessa biografier aro: Marie Baschkirtzew.
(s Den unga flic- kans tragedis), Anne Cliarlotte Edgren-Leffler (» E n förkampex.
), Eleo- nora Iliise den moderna kvinnan på scenen »), George Egerton, Författarinnan till Keynotes, (» Nervösa grundtoner))), Amalia Skïam (s~aturalistförfat ' tarinnanr), Sonja Kovalevsky, ()) Tidsoffer » j.
Författarinnan har som sin ' uppgift satt a t t studera en njf typ af den moderna kvinnan.
Men vill man tänka sig något riktigt extravagant, så kan man har finna receptet.
Två, af dessa har skil- drade kvinnor, fru Edgren-Lefller och frii ICwalevsky, lia varit för-.
fattaren till denna uppsats personligen b e k a n t ~.
Och haii vill genast saga, a.tt karakteristiken öfver Sonja Kovalevsky förefaller honom i hög grad träffande, ej blott i detaljer, men a h e n soin stëiniiingsbild af ett vasen, hvars mysticism författarinnan till denna bok torde genoniskådat så .val just därför, a t t hon, soni hon sjalf antyder, anlagt slavislca glasögon.
Den ryska steppens ' poesi är för oss symboliserad i en af dessa filar med oroligt vädrande näsborrar och med storartad lufttillgång, Iivilka # ro barn af denna stepp och som kunna genom- löpa vidder, oni livillia vi med våra apostlahästar alls ej Ila nggot begrepp.
Af Sonja Kovalevsky fick man.
verkligen ett intrjwk, soin påiniiide om denna steppens poesi, oin oandliglieten, om andens fri- liiftslif och oni rastlös tankeflykt.
Det var därför nian blef s i grans- löst öfverraskad, nar hon iitgaf sin ryska familjeroman, dar hon skil- drade sinå fröjder och finaste hemkänslor med barnasinne.
Och för denna förening af barn och elementarande liar fru 1Slarholiii haft sinne och sympati.
Det a r emellertid soin ett segerjubel, när Iion får visa, Iiur kärleken, den vanliga pensionsflickkarleken, slutligen kufvade, besegrade och krossade henne.
åsikt ar: nämligen, a t t kärleken ar det centrala hos kvinnan.
Beviset, a t t kärleken aldrig kan lainnas ur rakningen, ser hoii liar, hon ser det Iios fru Leffleq Iios hvilken den, framkallade en efterblomstring af ny art, hon ser det a I
ocksh 110s den rikt begåfvade Marie Basclikirtzew, som trånar ocli vissnar i förtid af brist p&amp; erotiska verkligheter, och som ht sin dag-.
bok anförtror sitt lifs tomhet och sin oä~dliga ennui och det njalper henne ej, att Iion i ' konsten liar ett surrogat, ty till ocli med den ' vissnar under liennes Iialider.
Det ar en ny version af Dioiiysos- sagan, författarinnan velat teckna: det är icke liar vinguden, som hämnas p % sina försumliga tillbedjare,.
det är gud Eros.
Det finns mycket i boken, som ger intryck af en lefvande upp- fattning, nieii ännu mer, som ge: intryck af en konstruktion.
Man kali, af ven om det besynnerliga lrviiiiioideal, förf.
uppställt, saga, att det liar vissa egendomliga verklighetsmotsvnrigheter, Blott man finge stryka namnet modern kvinnotyp ocli i stället sätta: modern kvinno- abnormitet.
A t t riktigt utgriindaf förf: s mening faller sig dock icke lätt.
Af liennes beskrifniiig p&amp; en äkta kvinna kunde-man idörstone inbilla sig, attollon därmed menade nhgot rent inedeltidsartadt.
Kvinnan liar, Iieter det, mannen till sitt iniiehU1.
För henne ar kärleken det väsentliga.
Detta lkter som en ren Aterghng till forntidens sentiinen- tala flicktyp, livars liela lif var ett ja och amen .till inaniiens vilja.
Men s&amp; är icke meningen.
Denna nioderna kvinna älskar mannen, därför att hoii vet, att utan kärleken hennes lif är tomt.
Författa.
rinnan liar skildrat och skildrat ypperligt det förtorkande i att ' lefva utan ett personligt förli&amp;llande: hon betecknar en reaktion mot » hjärn- ' t kvinnan,, s yrkeskviniian w O o.
s. v. Men det iir hennes misstag att niiig, .denna fastlag blott ar farlig leken är lika dödande för inannen.
hiillandet likadant som för kvinnan.
rna %, uttryckt denna enkla sauniiig: lycka, ekot i en annans förståelse ar det ju, när linii skger: tro, att denna diet p&amp; förknapp- E t t lif utan kar- Ocli äfveri för Iionom är för- Hvem bar bättre &amp; n Byron, en tvåfalden i ett lif ar lifvets uttalandets lycka.
Han utsäger för kvinnan.
A13 fröjd Qr öiiisesidig och gemeiisain, Ty lyckan föddes tvilling och ej eusoiii.
Men det %r ej detta förf.
menar med namnet karlek och kvin- nans kgrleksbeliof.
Hon menar ej beliof vet af sympati och kninrat- skap som andligt beliof, men, den brinnande sinnliga glöden och det liäraf liärfiytande förli&amp;llandet till en man.
För hennes del kan garna ksrleken inskränka sig till denna fysiska sida, den har anda fyllt sin roll.
Ty kärlekens roll är den, att ge kvinnan dea fysiska jamnvikt 11011 beliöf ver.
' Och diirför blir det moderna kärleksproblemet hos Laura Xar- liolin ett öfvervagande fysiskt problem.
Kan kärleken htadkom- mas?
Det ä r första frågan.
Denna frliga beror darpg, om den man ltan upptäckas, som ger passion, och on1 kvinnan ä r nog utvecklad att begripa kailpken.
S ä r Eleonora Duse som Rora i Dockhemmet tar afsked af Hel- nies, då ar hon, enligt författarinnan, modern dikför, att iion %r kall, det finns icke hos henne vidare en gnista af tacksamhet, icke det allra bittersta af traditionens makt, hon öfrerger inannen iitan iniinne, iitan ömhet.
Enligt författarinnans tolkning im detta ett kiinneteckcn p$ en modernt a~~istokratisk kvinnonatur.
A t t kärlek kan förbytas till likgiltighet, ar jii icke s % underligt.
sådant liar m m sett, om ocksi det förefaller niigot uuderligt, a t t det sker s&amp; med ett slag, inen a t t kärlek ar kärlek, passionerad kLr- lek, och p % samma $ng förakt, och a t t dessa tri kg-lor proklame- ras som ett slags rasmärke för den ntvecklade kvinnan, har man ST %- rare a t t förstå.
Det a r emellertid dessa bada ingredienser: förakt och passion, som iitgöra innehållet i deu kansla, hrarmed hjaltiniian i George Egertons roman betraktar sin man.
Och i deniin sltildi * irig, nienái.
författarinnan till denna bok, ligger nggot af d m moderua.
kvinnans kiiltiiriippfattning af k#rleken.
Hon behöfrer mannen som ett lifsvillkor.
Hon älskar honom p % samma sätt som hon älskar syret i luften.
~ i k a s b n syret i luften ar i ?nderlaget för hennes fysiske föratgr hon, att lif s % ar niannen ock.
H a r hon sjfilfiippeli~llelse~1rift det ena s&amp; val soin det andra # i. nödviindigt för henne.
Tro f ö r all del icke, a t t Iion tillmäter mannen ett ~ i i i g a viirde; Iiaii a r iii soiir lifsvillkor fullkomligt.
nödvändig, men nHgon högre makt In att verkx soin stiiniiliis med sin personliga tjiismake lias han jii icke.
8 % lange han fyller denna roll ä r allt bra.
Duger h m ej till detta: adjii och farväl med lionoin!
.S&amp; har Eleoiiora Diise iippfattnt si~ken i Dock- hemmet; det ar därför hon ar s % modern.
Och iir inamittii föraktlig, hvad gör det, noga taget, huriidana hens moraliska egenskaper äro, sk länge han liar sin personliga tjnskrtrft ksar, och det %r ctiirfiir att denna uppfattning genom&amp; romanen Keynotes som deii, enligt för- fattarinnan, är uppfylld af doften af den allra h a s t e ultra-iiiodcrii~ kriiinofilosofi efter nyaste mönstret.
JXan tror kanske, a t t det ligqer öfvwdrift i denii ?- ' skildring a! '
bokens tendens.
Det kan emelleitid uied citat bevisas, ii ena sidair a t t författarinnans ksikt as, att den e d a lyckan för kvinnan l i g g e ~ i ett fullkomligt slafviskt beroende af aan: ien och kärleken till honoiii:
~kviilnans innehåll iii.
mannen)); h andra sidan säges det a t t samme man, som framställes som så nöd.vändig, egentligen ä r en fiende, soin föraktas p i samma gång han älskas.
Allts % predikas Ilar B ens sidan, a t t könsmotsatsen.
mellan man och kvinna iir sgdan, a t t en kvinna ej kan finna en man, för hvilken hon ej djupast aF främmande, men trots detta kan kärleken spira lika.
frisk och frodig ändi.
Man finner onpphörligt i boken uttalanden om männens löjlighet och beviset för, a t t deii kvinna, som betraktar det som sin uppgift a t t idska med passionens glöd, ej gör det af ömliet för iiiannen, nien.
af ömliet för lriirleken.
-)) Det kurniner ej så mycket an dainpi Iiveni hon älskar som att Iion älskar)).
Denna uppfattning af kärleken ur icke ny.
Redan Byron liade reda p&amp; den, och när han ville förtala Iwinnan, yttrade lian de ofta ' citerade cyniska orden, a t t efter den första kärleken älskade kvinimi icke längre älskaren utan kiirleken.
Det iiya är, a t t denna sorts kärlek, som hittills frainstallts so111 ett sjukdomssymptom, kmiiistone Iios kvinnan, Iiär gör ansprhk p % a t t vara ett naturligt uts ?ag af hennes högre iistnr., af hennes finbygda organism, som beliöfver ombyte, iifventyr och som ej kan nöja sig med det klumpiga triigdjor, som heter mannen.
Men det a r tyvärr ej - f r h manlig sgnpiinkt.
tyvärr ej - kvinnan, som kan göra anspriik p&amp; denna uppfattning af kärleken som sin uppfinning.
Skall patentriittiglieten vara en ära, som frii Marholin tycks anse, då tillkominer denna ara af att i karlekslifvet se en förströelse och en lek, inannen.
PB ett formfulliindadt s8tt har snmina cyniska, åsikt om kärleken, dar likgiltigheten för individen predikas, framställts af Musset i La coupe ' et les 1ivs.e~:.
Doutez si vous voulez d.e 1 ' Bt.i.e qiii vom she, D ' uiie feiime ou dliiu chieii niais iion de l ' mionr iii6me, L ' niiiour est tout - l ' mnour et.
la vio nu soleill sinie; est le grand point, qii ' iiiiporte la iiia.
" lresse, Q~i ' importe le flncon, poiirvu qii ' on nit l ' i.rrïesse.