Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » L e d i g a platser- 25 ö r o för h v a r j e p a b ö r j a d t tiotal stafv.
Augusta B j ö r k e n s t a m, född von Schwerin.
tid kan med skäl " A / s kallas ett specia- V i V lismens tidehvarf.
Eminenta insikter och djupaste okunnighet, ly- sande egenskaper och i ögonen fallande brister finna vi oftast parade hos samma individer och icke minst bland de storheter, som inom samhällena göra sig mest bemärkta.
Det är, som skulle kraf- ten icke räcka till för att fylla en hel plats, synvidden vara för in- skränkt för att gifva uppfattning åt mer än en sida af lifvets kraf och tankarne för stora för att lämna plats åt de små.
Huru önskvärd en dy- lik specialuppfostran än i många fall kan vara, torde det väl knappast kunna förnekas, att den ofta, i synnerhet inom den kvinnliga världen, skapar förhållanden, hvil- ka blifva till föga gagn såväl för samhället som familjen.
När det därför någon gång händer, att en per- sonlighet framträder, som genom ett helt lifs verk- samhet offentligen ned- lägger en protest mot denna ensidighet och ge- nom resultatet af sitt arbete visar, att energi, omtanke och trägen flit äfven på hvardagslifvets område kunna skapa verk, i värde motsva- rande dem, som mera bemärkta verksamhetsfält förete, då anse vi det som en kär plikt att för Iduns läsarinnor teckna dennas bild.
Grefvinnan Hedvig Augusta Amalia Björ- kenslam föddes den 3 dec.
1 8 2 9 i Stockholm och var således vid sin död, den 1 0 juli, icke fullt 6 3 år gammal.
Dotter till framlidne öf- versten vid Svea lifgarde, adjutanten hos konung Oskar I, grefve Philip von Schwerin och hans maka Charlotte född Lil- jencrantz, åtnjöt hon un- der barndomen en synner- ligen vårdad uppfostran, som icke endast gick ut på danandet af sällskap- liga talanger, utan äfven, och detta i vida högre grad, på bildandet af de egenskaper, som inom det husliga lifvet utgöra en kvinnas största pryd- nad.
Hon visste ock att i föräldrahemmet draga den största fördel af den moderliga ledningen, föga anande, att denna upp- fostran, däri noggrannhet och punktlighet spelade en framstående roll, en gång skulle blifva den
BEDÖM EN MÄNNISKAS KRAFT EFTER DE LIDELSER HON KUFVAR, EJ EFTER DEM, AF HVILKA HON BEHÄRSKAS.
F, JIOBERTSON.
£ * * * * * * * * * * * * * * * * ® * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * * V * * * * * * ^ grundsten, hvarpå hela hennes framtid skulle U B A S PP YGG - Å r 1 8 5 7 gift med f. d. ryttmästaren vid Lifregementets dragonkår Fredrik August Björkenstam fick hon nu på egen hand öfver- taga ledningen af en större landthushåll- ning och nedlade härvid all den energi, hvaraf hon var i besittning.
Att öfverlåta åt lejda händer de plikter, som hvilade på en husmoder, var för henne en obekant sak.
» Själf gjordt är bäst gjordt, » var då liksom senare hennes valspråk.
Främst i spetsen, då det gällde arbetet, fordrade hon mera af sig själf än af andra.
Ingen enskildhet i den stora hushållningen undgick hennes uppmärk- samhet.
Vare sig det gällde skafferiet, mjölk- kammaren, vedleveransen eller dylikt, var hon ständigt på sin plats.
Det var dock först 1 8 7 2, sedan hon den 17 maj blifvit änka, som hennes verksamhet trädde fram för offentlighetens ögon.
Hennes make hade genom affärsförluster förlorat hela sin förmögenhet och några år före sin död måst lämna sitt landtbruk och flytta till Up- sala.
V i d hans frånfälle var därför änkan hänvisad till den obetydliga pensionen, långt ifrån tillräcklig för hennes och sonens uppe- hälle, hvilken senares uppfostran hon betrak- tade som en af sina käraste uppgifter.
Men grefvinnan Björkenstam stod icke råd- lös.
Utan att hon någonsin, så vidt vi veta, hade besökt främmande länder och personligen inhämtat kännedora om där rådande seder och bruk, upptäckte hennes klara blick snabbt de brister, som vidlådde många af våra förhål- landen här hemma, och hon riktade i synner- het sin uppmärksamhet på allt sådant, som i hemmet kunde underlätta arbetet och inbe- spara tid.
Att adressaterna således själfva behöfde afhämta de försändelser, hvilka an- lände med järnvägen som ilgods, föreföll henne med rätta som en oegentlighet.
Hon ingaf därför en ansökan till järnvägsstyrelsen att mot en bestämd, mycket lågt tilltagen taxa få till adressaterna hemforsla till Stockholm ankommande ilgods, och denna begäran be- viljades år 1 8 7 5.
Men huru fullgöra denna sin skyldighet?
Detta var en fråga, som i brist på rörelse- kapital icke var bland de lättaste.
Men äf- ven denna fann sin lösning.
Biand svårig- heterna var ordnandet af den nödiga arbets- hjälpen icke den minsta, då omfånget af il- godsutforslingen vid skilda tider var högst olika och tillräckligt manskap ständigt måste finnas till hands, då så behöfdes.
Med ve- derbörligt tillstånd från öfverståthållareämbe- tet grundades då år 1 8 7 7 » Stockholms E x - pressbyrå » med hufvudsakligt syfte att göra de krafter inkomstbringande, hvilka måste hållas i reserv för ilgodsbefordringen.
Express- byråns förnämsta uppgift blef till en början endast smärre budskickningar och andra mindre förtroendeuppdrag, men så småningom utsträck- tes verksamheten äfven till godstransporter och flyttningar.
Det var dock ingen lätt sak att på ett till - fyllestgöraude sätt tillfredsställa allmänhetens och järnvägens fordringar.
Ingen materiel fanns och inga pengar att anskaffa sådan för.
De ringa inkomster, som ilgodset då lämnade, räckte knappt till för de löpande utgifterna; något kapital kunde således icke hopsamlas.
Värst var det under jularna, då både släd- och hjulmateriel måste finnas i beredskap, allt efter väderlekens växlingar.
Men landt- hushållningens erfarenheter komrao till nytta.
P å Expressbyrån timrades och snickrades af vana slöjdkarlar under grefvinnans egen led- ning, och med små medel fylldes ändock till sist behofven.
Om någon under dagarne före julen tidigt på morgonen tillfälligtvis haft sina vägar förbi Centralstationen, skulle han där blifvit vittne till en verksamhet, en yrande brådska, som säkerligen skulle hafva väckt både hans för- våning och beundran.
Och midt ibland denna skara af arbetare, hästar och kärror skulle han hafva sett en högrest kvinna, som med den yttersta liflighet öfvervakade det hela.
Det var chefen för Expressbyrån, som enligt sitt valspråk » själf gjordt är bäst gjordt » på- skyndade och ledde utforslingen af de på så många håll efterlängtade julklapparne.
För hvarje år gjordes nya förbättringar, och äfven smärre hopsparingar kunde göras, detta senare dock endast med de största inskränk- ningar för ägarens personliga del.
Med dessa medel i förening med en sparsamt använd kredit kunde affären så småningom väsent- ligen utvidgas, ty för en personlighet som grefvinnan Björkenstam var det otänkbart att stå stilla på samma ställe och nöja sig med redan vunna resultat.
Hennes tankar riktade sig nu på att lämpligt ordna införseln af landtmannaprodukter till hufvudstaden, ett företag som, ehuru det icke blef Expressbyrån gifvet att till sin påtäukta utsträckning reali- sera det, dock blef upphofvet till flerfaldiga affärer med enahanda uppgift.
Bland de olika grenarne af denna verksam- het förtjänar mjölkförsäljningen ett särskildt omnämnande.
Denna hade förut inom Stock- holm tillgått på så sätt, att mejerierna insände sin mjölk med de olika samfärdsmedel, som stodo dem till buds, och tillhandahöllo all- mänheten varan på gator och torg.
Att ett dylikt försäljningssätt menligt inverkade på mjölkens beskaffenhet låg i öppen dag, fast ingen kommit att fästa uppmärksamheten där- vid.
Kontrakt uppgjordes nu i stället med mejerier i närheten af Stockholm att dagligen leverera sin mjölk till Expressbyrån, som se- dan åtog sig att utforsla den till konsumen- ternas hem.
En särskild afdelning inrättades för denna brauch.
Mjölk skummades, smör kärnades, särskilda vagnarmed iskylningsappa- rater anordnades, och länge dröjde det ej, förr- än allmänbeten i stor utsträckning begagnade sig af de sålunda erbjudna fördelarna.
Stun- dom räckte dock icke den inkomna mjölken till för att fullgöra åtagna leveranser, och biträdena måste då utskickas på landet och där för tillfället uppköpa all den mjölk, som de kunde komma öfver, ofta i småposter och till fabelaktiga priser.
Ett gjordt aftal finge icke brytas, äfven om det skulle vara före- nadt med dryga förluster.
På så sätt fort- sattes en följd af år, men flere konkurrenter uppstodo, och Expressbyrån utvecklade sig på audra områden, så att krafterna hade svårt att räcka till för allt och denna afdelning till sist nedlades.
Att här följa gången af Expressbyråns ut- veckling till nuvarande tid skulle blifva för vidlyftigt, må det därför endast vara sagdt, att med samma kraft som affären börjades, fortsattes den intill innehafvarinnans död.
Un- der de senare åren har dess verksamhet äfven sträckts utom Stockholms område, så att den- samma omfattat långväga flyttningar, möbel- transporter och emballeringar i landsorten.
Äfven ingick grefvinnan Björkenstam förbin- delser med de förnämsta utländska transportaffä- rer för befordrandet af möbler till och från ut- landet.
Expressbyråns vidsträckta verksamhet fortsattes efter moderus död under sonens — löjtnant F. Björkenstams — • ledning.
* För att rätt uppfatta och bedöma en ka- raktär som grefvinnan Björkenstaras, behöfves en mer än vanlig kännedom om hela utveck- lingen af hennes personlighet.
Få människor ha därför blifvit så olika bedömda som hon; ofta nog blef hon hårdast dömd af sin när- maste och dagliga omgifning, hvilken mätte henne efter vanlig måttstock och lätt kom att främst framhålla hennes brister och fel.
Att sådana funnits, skulle vara orätt att förneka, men dessa voro skapade af de förhållanden, under hvilka hon lefvat.
A f naturen liflig och energisk, hänvisades hon tidigt åt egna krafter.
Det gällde för henne att bryta sig en väg framåt, och hon valde den mest oba- nade.
Bemött af sina ståndsfränder med hån och beklaganden, af sina medarbetare med en viss öfverlägsenhet — ty hon var ju en svag kvinna — omgifven af personer, som mera arbetade för egna intressen än för hen- nes, och hvilka spanade efter första läg- liga tillfälle att för sin egen vinnings skull omintetgöra hennes sträfvanden,kom hon såsmå- ingom att behärskas af ett visst misstroende och ett starkt vidhållande vid egna åsikter, som ofta nog gjorde, att hon mot sin vilja stötte människor ifrån sig och skapade sig ovänner.
Inom sin affär fordrade hon en obetingad lydnad, allt skulle gå på klocksla- get, ingen man finge gå sysslolös.
Oordning och liknöjdhet hatade hon.
Som i en landt- hushållning, skulle allt arbete på förhand be- räknas, hvarje sak, äfven den enklaste, finnas på sin plats, och intet damkorn finge störa den behagliga anblicken, då man inträdde i byråns lokaler.
Att detta ordningssinne var obekvämt för många och hennes anspråk på arbetarne ofta felaktigt bedömdes som små- sinne, är j u icke oförklarligt, men utan denna stränga ordning skulle Expressbyrån aldrig hafva nått den utveckling den nu äger.
Grefvinnan Björkenstam har nu emellertid för alltid slutat sin verksamhet.
Må bristerna därför vara glömda och minnet af hvad hon med en för en kvinna sällsynt energi uträttat framträda så mycket klarare, för svenska kvinnor ett manande exempel till efterföljd.
Arbetet, hur anspråkslöst det än kan före- falla, är en ära, och större är den, vid hvars grift man kan säga, att hon hela sitt lif är- ligt och redbart sträfvat, än den som med ärfda rikedomar föga uträttat.
Ge / o.
Min hembygds mö.
s §Mu är min som med skuldran Jag mot häggens och ifrån den första lett i vårens hasselns sett gräset i skred, för lieslagen skårar ned.
Ditt linne hvitt i solen brunt var armens blonda den gyllne inunder den långa solens Min med till Jag med nåt, sista hembygds dig utöfver din dig armen väg ungmö, vän och fager, rikedom, min längtan i veka stödd tog, dog.
och ångares stå du förbrunnen, mot i svalkad luft jasmindoft och susar sakta blick.
öfverspunnen rodnad i kvälln ser blåa din Jlätors skog dansen gick, glöd, matta blonda dig, när till gångstig, spindelns i västerns gull.
ögonfransen skogens med sitt lekfull log så varm, Längs när du hull, stänkte allt minns i söndagskväll blänkte, nakna håret dagern hälst jag stam.
julidagen men och öfver mängde furas lutad föll räta trängde sig kådig, när böjde fram doft ängen i jämna, dröjde ned, ur barken fina dig, dig hången droppar från du öfver Men klang.
mossan saf klara doft där pingel öfver markens Jag sprang helgdagsfred där björkens med i blomma af stilla i hvita, stark.
dagar, beteshagar skällans skog, där tunga och armen knopp smidigt unga, mark Det var, som kring en doft från du och blonda, gröna Du kom.
mö, i skog bred dig när och där rika flätor, och sig längtans vandrar gårdens drager blom.
— drömmar trädgårdsgrind, strömmar, lind.
Emil Kléen, D e hemlösa.
Ett o r d till s v e n s k a mödrar.
Rtt fält, där kvinnorna kunna och borde göra något, och som ligger öppet för en hvar, som fått syn på sakens vikt och verk- ligen vill offra något för det allmänna bästa, är denna skara af unga män, såsom extra ordinarier, kontorister, studerande, handelsbok- hållare och så vidare, som gå hemlösa i våra städer, vid våra järnvägar, bruk e t c, och som äro hänvisade, ja, som drifvas att söka sin umgängelse och sin förlustelse pä kaféer, i cigarrbutiker och källare och hvad de nu allt heta dessa ställen, som göras så förföriska som möjligt för att dess säkrare draga offren till sig.
Man hör så ofta hårdt och kallt dömas: » De och de unge männen sitta till sent på nätterna och dricka och — — hvad de för öfrigt kunna taga sig till! » Det kan ej skada, att du söker taga reda därpå, men icke för att döma dem, men för att en gång klart inse, att här finnes ett gräns- löst ondt, som kräfver hjälp, och att ingen har rätt att draga sig undan helt egoistiskt inom sitt lilla skal, därför att det en gång i tiden proklamerats: » Kvinnan skall icke be- kymra sig om annat än sitt hem, man och barn! » Jag har hört en ung man vid järnvägen klaga: » Det är omöjligt att behålla sig ren och oförderfvad vid järnvägen. » Och likadant är det öfver allt, där en mängd unga karlar äro tillsamman utan familjelif och utan tillfällen till några bättre och förädlande tidsfördrif.
Ty glöm icke, att den unga människan ej en- dast kan nöja sig med att arbeta, hon har behof af att vara glad, att lätta på vingarna och röra sig i frihet och ungdomsglädje.
Men har hon nu icke tilllfälle till sådan af oskyldigt och verkligt vederkvickande slag, nåväl, då mättar hon sig af det som finnes, och hvem kan förebrå henne därför!
Åtmin- stone icke de, som ej räckt ut ett finger för att hjälpa henne i striden!
Ty säg själf, hvad tror du, att man skulle göra, om man liksom mången ung man hade ett litet ensamt och kulet ungkarlsrum, utan vana vid något slags handarbete, som kan skingra en ensam stund, utan någon slags trefnad, som kan fästa vid hemmet, utan vana ens vid hemlif.
Ty i de flesta fall blefvo dessa unga män som gossar skickade ur hem- met i skolan vid så tidiga år, att de ännu ej hade lärt sig behaget af ett sådant.
Man får ej begära för myc- ket, ej att skörda, där man icke sått!
Skulle ej bär nu vara ett fält för kvinnan?
Skulle ej du, moder, som kanske har egna söner att släppa ut i den snärjande världen, vilja tänka på att göra något för andras sö- ner?
Det komme på ett eller annat sätt dina egna tillgodo, ty det är ett löfte, som säger: » Hvad I hafven gjort en af dessa minsta mina bröder, det hafven I ock gjort mig! » Den, som gjort detta löfte, honorerar alltid sina skalder.
Hvad skulle då kvinnan kunna göra vid detta?
Jo, öppa sitt hjärta och sitt hem för dessa hemlösa, som i brist på bättre söka sina nöjen utom hus.
Och äfven om de genom vana helst trifvas utomhus, sök att locka dem till ditt hem genom att göra det så behagligt, fritt och otvunget som möjligt!
» Det blir för dyrt, » klagar mången, som tror sig hafva vilja.
Men hvad är det som hin- drar att hafva det så enkelt som möjligt?
Icke ligga lyckan och trefnaden uti att hafva allting så elegant.
Om man intresserar sig för högre saker än bobag, mat och kläder, kan man trifvas i de enklaste förhållanden, det är blott i brist på högre intressen man med hela sin varelse vänder sig efter sådana yttre saker.
Tror du icke, att dina egna barn skulle vinna därpå, att de finge uppväxa i en- kelhet?
Ingen vet, hur deras lif kommer att gestalta sig, och om de komma i tillfälle att genom eget arbete i framtiden förskaffa sig den komfort, de vant sig vid i föräldrahem- met.
Skola de kanske annars en gång till- gripa medel att tillfredsställa öfverförfinade vanor, som de just lärt sig början till i för- äldrahemmet, medel, för hvilka hvarje fader och moder bäfva och hvarpå man sett många, ack, hur många sorgliga exempel!
Om hvar och en sökte draga de unga män- nen inom sin krets till sitt hem, ordnade vissa enkla hvardagsaftnar med litet god läs- ning, musik, sång, lekar, dans efter tycke, smak och tillfälle och med enkel, billig trak- tering, utan pretention, och dessa aftnar ginge i tur inom familjerna, icke skulle väl detta bli så dyrbart?
Det blefve litet besvärligt, men för den goda sakens skull.
Och de unga flickorna, som nu kanske drömma bort sin tid vid romanerna eller ägna sina flesta tankar åt att skaffa sig eleganta, klädsamma toaletter, de finge bestämdt ett vär- digare mål för sin sträfvan, om de visades på sin plikt att, äfven de, bidraga att med ett vänligt, gladt tillmötesgående söka förmå de försagda, blyga och vid hemlif ovana till del- tagande och ej såsom nu så ofta helt förnämt och stelt gå förbi dem, som ej genom utse- ende, sätt eller dylika yttre företräden » slå an » på dem.
Omvexlande med dessa » familjeaftnar » kunde ju äfven ordnas några enklare tillställningar på lämplig offentlig lokal, där personer ur skilda kotterier kunde sammanträffa, och där de finge komma underfund med, att vi dock äro män- niskor litet hvar, äfven om vi af omständig- heter, hvaröfver vi ej själfva rådt, blifvit ställda på skilda platser i samhället.
Och därvidlag tillkommer det dem, som bättre förstå, och som äro mest bildade till hjärta och sinne, att taga första steget.
Hur går det nu i dess ställe gemenligen till?
Jo, familjerna sluta sig svartsjukt inom sig själfva; ämbetsmännen göra en eller ett par stora bjudningar för sina underordnade tjänstemän, vid hvilka det blott lägges an pä mat och dryck, och så hafva de gjort nog, tycka de.
Personer, som behöfva biträden inom sina affärer, betala för dem på källare för att slippa besväret och » obehaget &gt; att hafva dem inom sina hem och göra sig ej ens mödan att en eller annan gång bjuda dem inom familjen.
Och ändå äro alla af deras egen samhällsklass oeh dessutom medmänni- skor, som ha rättighet till sina likars delta- gande och handräckning, där så behöfs!
Ty glöm icke, att människosläktet är ett organiskt helt.
Vi äro lemmar i en kropp, och där någon lem lider eller ej tillgodoses, där lida de andra direkt eller indirekt med.
Detta är en sanning lika väl som att hvar oeh en står för sig i fråga om sitt ansvar och sina plikter mot sina medmänniskor.
Hvem liknar han?
Af Julius Weil.
» Kära lilla mamma!
Hvad skall du egentligen tro om mig?
Ännu kan jag inte sända dig någon fotografi af vår lille pys!
Jag är otröstlig, men det är inte mitt fel, lilla mamma — det är omöjligt att få honom att sitta stilla.
I gär voro vi, pappa, mamma och barnjungfrun, för tredje gången hos fotografen.
En half timme pinade sig den arme mannen, eggad af våra böner, löften och hotelser, för att få honom att vara stilla ett ögonblick — förgäfves.
Till sist stängde den förnärmade konstnären igen sin kamera och drog sig under allehanda utgjutelser tillbaka
236 in i sin mörka kammare.
En så omöjlig pojke hade han aldrig förr haft göra med I Skam- flata lämnade vi ateliern, ty det är ju på för- äldrarne, som skulden faller — och vår » omöj- lige » herr son sprang triumferande ut och hade så när ramlat utför en trappa på sexton steg.
Naturligtvis gjorde hans pappa mig efteråt häf- tiga förebråelser.
Jag skulle bevars väl bära skulden för hela skandalen — liksom om inte pojken vore honom upp i dagen.
Da kan inte göra dig något begrepp därom kära mamma!
Det är nästan komiskt, hur en man i sina bästa år och ett barn på knappa tre kunna likna hvarandra såpa pricken.
Precis så måste Rudolfs pappa ha sett ut, då haa själf spatserade omkring i världen i kolt och knäbyxor!
Själf påstår han visserligen, att han skall ha varit så fasligt städad, när han var liten, men jag har all anledning att anta, att det hänger annorlunda ihop!
Från hvem skulle pojken ha ärft alla dessa tjufpojk- streck om inte frän fadern?
Du skulle bara se, lilla mamma, när han spatserar omkring i rummen med fars hatt pä hufvudet och fars långa promenadkäpp släpande efter sig!
Precis samma gungning på knäna, n ä s a D i vädret och — tänk dig, precis som pappa med venstra handen bak på ryggen — det är för komiskt.
Och hans karatär, hans ansikte, ögonen, allt är ackurat som hos fadern.
Får han bara hållas, så ä r han visserligen rar, och man kan få honom till hvad som helst (alldeles som en viss annan!).
Men sker inte så, då darrar allt för hans vrede (återigen som för en viss annan!).
Resultatet är, att jag har två tyranner i stället för en.
Nu vet du, kära mamma, hur ditt barbarn Rudolf ser ut.
Tills vidare får du lof att nöja dig med denna bild, tills vi en gång lyckas att fästa hans drag på fotografens plåt.
Så mycket är säkert: det är en söt, rar, präktig liten odåga — liksom hans äldre afbild, som just står bakom mig och skyndar på, hvarför jag måste sluta med tusen hälsningar till dig och pappa.
Er trofasta dotter Vivi.
Förtal, kära mamma, idel förtal!
För att han är en odåga, skall han strax likna mig!
Tro mig, men förråd mig inte, kära mamma — han har rakt ingenting, som påminner om hans pappa, han har allting efter sin förtjusan- de mamma.
Vill du beundra Vivis förtrollan- de, med tusen strålar spelande ögon för andra gången, så se på ditt barnbarn Rudolf.
Vill du veta, hur hans hår ser ut, så tänk på Vivi; hans mun, näsa (tänk om den liknade min!
), anletsdrag, kort sagdt allt, som gör, att en människa är vacker, har han ärft efter en viss dam — naturligtvis här omdanadfc till det man- liga, kraftiga, energiska.
Om hans karaktär vill jag alls inte yttra mig.
Du känner din dotter Vivi allt för väl, för att du inte skulle veta, hvad du kan vänta af din dotterson.
Hans hjärta är hans mors hjärta, liksom hans ansikte bär hennes drag.
Och det är väl, att så är!
Det skulle vara illa, om alla pojkar liknade sina fäder.
Vivi kallar honom en tyrann — hvarför inte lika gärna en österländsk despot?
När man till den grad skämmer bort ett barn, som din dotter Vivi har skämt bort min son, så skulle bemälde unge herre vara ett under- barn, om han inte blefve litet yr och besvär- lig.
Att han protesterar mot att bli fotografe- rad, finner jag alldeles i sin ordning.
Han anar, att porträttet endast skulle kunna ge en bristfällig, yttre bild af hans personlighet.
Och du, kära mamma, kan inte sakna en sådan, IDUN när iag nu skildrat vår pys, som han går och står.
Med hjärtliga hälsningar till pappa din tillgifne son Rudolf.
» Kära Vivi!
Käre Rudolf!
Barn, hvad ha ni nu stökat till!
Mamma är alldeles utom sig!
Hon vet nu rakt inte, hvad hon skall tro om sin käre dotterson Rudolf: om det är en blond engel eller ett litet svart troll.
Edra motsägande beskrif- ningar ha gjort henne alldeles vimmelkantig.
Den bild vi ha kunnat få ut ur edra skild- ringar ter sig ungefär så: Rudolf är en spädbyggd pojke med kraftiga lemmar.
Hans spinkiga lekamen har fylliga former, och hans mörka, gnistrande ögon stråla af en mild blå glans.
Pä ett kantigt hufvud, som har ett blidt, kvinnligt utseende, men dock af fast karatär tack vare en lång liten upp- näsa, borstar sig ett kort mörkt hår, medan blonda lockar falla ned öfver hans klara panna.
Hans mun är så liten, att man kan täcka öfver den ined ett knappnålshufvud, och dock kan en vagn köra in och vända — hästar och kusk inbegripna!
Rudolf är medgörlig, men nyckfull och envis och alltid vid godt humör.
Han lyder snällt, och när man säger något åt honom, gör han alltid tvärtom.
Oaktadt han är så ung, är han kritiskt anlagd, men af eftertanke, har han ej ett spår.
Nog af, han liknar på pricken sin far, men är för öfrigt modern upp i dagen.