Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ribbing anför dervid, hurusom den allmännaste och mest framstående, befogade anmärkningen mot nu gällande stadganden och lagar angående befordran till presterliga lägenheter vore den, att dessa stadganden och lagar i ej ringa mån syntes utgöra en tillämpning af den grundsats, att befordran till de presterliga lägenheterna med ty åtföljande inkomster mera skulle afse att belöna förtjenster och verksamhet af allehanda arter, än befintligheten af duglighet och omedelbart arbete för församlingens bästa; att alltså presten mindre vore tillsatt för församlingens skull, än denna och deraf påräkneliga inkomster erbjöde ett välkommet tillfälle att med anständigt eller rikligt uppehälle förse, låt vara aldrig så väl i annat afseende, förtjent verksamhet.
Lärdomsförtjenster utgjorde nemligen den afgörande meriten till erhållande af de största presterliga lägenheterna.
För befordran till de mindre, de tarfligare lägenheterna, hade man visserligen en grund, som syntes stå i närmare förhållande till prestens befattning och duglighet såsom sådan: hans ålder i tjensten.
Så vida likväl som ålder i tjenst ej vore identisk med duglighet, så vida som fastmer en tid för hvarje dödlig inträffade, då den förra, med den åren åtföljande bräcklighet, snarare minskade och förtoge den sednare, så blefve denna befordringsgrund, betraktad i sitt förhållande till det sökta embetets uppgift och ändamål, om ej sämre, dock ingalunda bättre än den ofvannämnda.
I fråga om anordningen af den presterliga befordran utgår motionären först från den grundsats, att församlingen för afgörandet af hvem, som skall blifva dess herde, ej bör stå främmande, samt anser tillämpningen af denna grundsats lika nödvändigt följa af prestens betydelse och ställning till sin församling såsom dess lärare och själasörjare, som utgöra ett bland de kraftigaste vilkoren för bibehållande af församlingens intresse för sin offentliga kyrka.
För bruket af församlingens rättighet att deltaga i bestämmandet af eller afgöra, hvem som skall blifva dess själasörjare, borde dock gifvas en sådan norm, som i möjligaste måtto förhindrade missbruket.
En dylik norm i förevarande fall, gifven i vederbörande domkapitels rättighet och skyldighet att pröfva de sökandes kompetens och sinsemellan jemföra graden af deras duglighet, utgjorde, enligt motionärens tanke, den andra grundsatsen vid den presterliga befordringslagstiftningen.
Med dessa tvänne grundsatser borde naturligen, så vä! enligt rättvisans, som billighetens fordringar, förenas afseendet på den sökandes arbete för och i kallet och på hans fördel, Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande A:o 7. 3 dock så, att alltid den grundsats dervid qvarhölles, att presten är till för församlingens skull, ej tvärtom.
Enär nu, hvad anginge konsistoriela pastorat och sacellanier, tillsättningen af själasörjare i högre grad, än i fråga om regala och patronela pastorat, bibehållit sin ursprungliga form, läge ock ett dennas fullständigare återförande till dess ursprungliga betydelse nära för handen.
Men då Sammansatta Utskottet för dess del såsom tillfyllestgörande ansett och tillstyrkt Doktor Emanuelssons motion i ämnet, ansåge sig motionären för det närvarande böra inskränka sig till dess återupptagande.
Lönnberga med hvilken Sven Rosenberg från Christianstads län jemte flera inom Hedervärda Bonde-Ståndet instämt, påpekar äfven, huruledes nu gällande befordringslagar inom kyrkan icke lemnade nödig säkerhet för församlingarne att blifva med fullt lämpliga själasörjare försedda.
Så länge förslagsrum till större pastorat betingades af så kallade lärda meriter, lika godt på hvilket vetenskapligt gebit, samt till mindre lägenhet af tjensteårens mängd, kunde församlingarne, med afseende å deras olika beskaffenhet så i religiöst som materielt hänseende, icke alltid erhålla den för platsen lämpligaste.
En förändring vore derföre af behofvet påkallad, och denna trodde motionären lämpligast kunna tillvägabringas på det sätt, ifrågavarande förslag innehåller.
I äldre tider hade domkapitlen vid tillsättning af presterliga tjenster en betydligt vidsträcktare magt, än de för närvarande ega.
Så innehåller 19 Kap. af 1686 års Kyrkolag uti 7 §, att, vid ledighet i konsistoriela gäll, församlingen väl fick utvälja kyrkoherde, men att, om valet folie på någon, som icke vore “dess värdigare11, samt Biskopen funne, att i stiftet vore andra, hvilka för sin lärdom, långliga tjenst, goda gåfvor och skicklighet borde framför den, som församlingen åslundar, med befordan ihågkommas, och hvilka om sig hade godt vittnesbörd och gåfve säkert hopp derom, att församlingen genom dem skulle märkligen uppbyggas och förkofras, församlingen borde åtnöjas med och rätta sig efter hvad Biskopen och Konsistorium förordnade; — och uti 9 §, att “om hapellaners tillsättande skall fuller Biskopen och kapitlet tillitas, emedan de bäst känna personernas skicklighet och gåfvor, samt veta besked om deras framsteg i studier11, dock att församlingens val och kallelse alltid borde föregå.
AI dessa stadganden framgår uppenbart, att på samma gång lärdom och långvarig tjenst borde af domkapitlen vid presterliga befordringar tagas i betraktande, så måste ock hufvudsakligt afseende fästas å den skicklighet, som isynnerhet kunde lända församlingen lill uppbyggelse och förkofran, en egenskap, som icke alltid är förenad med lärdom, och hvarom långvarig tjenst ej eller förvissar.
Den uti Kyrkolagen domkapitlen förbehållna rätt att under vissa förhållanden direkt ingripa i valet bortföll dock snart, och domkapitlen erhöllo emellertid rättigheten att föreslå de personer, emellan hvilka val finge af församlingarne anställas.
Derigenom 4 Sammans.
Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 7. begränsades valrätten, på samma gång domkapitlen sattes i tillfälle att fortfarande utöfva inflytande på de presterliga befordringarne.
Förslaget blef derföre af vigt så väl för församlingen som för de befordringssökande, och till följd deraf gjordes grunderna för befordran till föremål för uppmärksamhet.
Dessa blefvo ock genom Kongl. Maj:ts nådiga Bref till samtliga konsistorier i riket om vidtagande af några sådana mått och steg, som må befordra goda egenskaper i läroståndet, af den 21 Augusti 1786, närmare bestämda.
Berörda nådiga bref stadgar nemligen, bland annat: i 7 §, att vid förslagers upprättande till kyrkoherde-lägenheter skall det åligga konsistorium att först och främst hafva afseende på de sökandes gudsfruktan samt ett dygdigt och stadigt uppförande; att i öfrigt endast förtjenst och skicklighet gifva den ena företräde framför den andra; att det bör skattas för skicklighet, att sökanden eger lärdom och de kunskaper, som till sysslans fullkomliga bestridande fordras, samt för förtjenst, att han med kännedom, nit och försigtighet skött det kall, honom varit anförtrodt, och såmedelst gjort sig förtjent af vidare befordran; att lärdom skall utrönas af examina, disputations-akter, föreläsningar samt utgifna skrifter, dock att, om en yngre, som ständigt haft tiillälle att sköta sina studier, skulle synas i kunskaper öfvergå en äldre, som väl eger mogen lärdom och öfriga egenskaper, men hvilken måst använda sin lid på en mödosam tjenst och således ej hunnit uppnå en lika vidsträckt lärdom, den sednares arbete och erfarenhet skola så jemföras med den förres beläsenhet, att, å ena sidan, ej må saknas uppmuntran till nyttiga vetenskapers allvarliga skötsel, och, å andra, skickliga män ej afskräckas att ingå i arbetsamma och mindre lönande beställningar vid undervisningsverken och församlingen; — i 8 §, att emellan dem, som äro hvarannan jemlika i för tjenst och skicklighet, må den tid, som på verklig tjenstgöring varit använd, blifva grund till förslagsrättigheten; — i 9 §, att, ehuru icke allenast domkyrkorna och andra större församlingar böra förses med sådana män, som för särdeles lärdom och skicklighet gjort sig i det allmänna kända, utan ock i öfrigt ej andra, än prester af verklig förtjenst, må varda till kyrkoherde-lägenheter i allmänhet befordrade, konsistorierna dock tillåtas att, vid ansökningar till de minsta och svagaste pastoraten, mindre strängt förfara uti de försök och förhör, som föregå förslaget, helst om i fråga äro gamla välförtjenta kapellaner; — samt i 10 §, att, vid upprättandet al förslag till kapellans- och andra sådana beställningar, de tre, som hafva de liesta tjensteåren, böra föreslås, ehuru äfven i fråga om dessa platser konsistorierna ega att pröfva, huruvida “de sökande äro tjenlige alt komma på förslaget11,
hvilket inses deraf alt i sådant fall “skall skälet dertill i protokollet utförligen intagas.“
Dessa bestämmelser, hvilka, så vidt de angå grunderna för befordran till kyrkoherde-beställningar, uppenbarligen endast utgöra en närmare utveckling af de uti 1686 års Kyrkolag derom gifna stadganden, hafva icke blifvit genom någon nyare förordning ändrade, hvadan desamma fortfarande borde utgöra den norm, Samm,ans. Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon,-Utskottets Betänkande N:o 7. 5 som vid presterliga befordringar af ifrågavarande art skulle följas.
Men då, — med anledning af sednare i ämnet utkomna författningar, särdeles Kongl.
Cirkulärbrefvet den 24 Januari 1811, som innehåller, att, „då fråga icke är om de minsta pastoraten, hvarom på ett bestämdt sätt är stadgadt vid slutet al 9:de § (i ofvanberörda 1786 års Cirkulär), det åligger konsistorierna att icke ensamt fästa sig vid de sökandes tjensteår, utan äfven göra ett billigt afseende å lärdom och insigter, förenade med erfarenhet och skicklighet i tjensten, dock så att på ingen dera sidan företrädet utsträckes öfver den gräns, billigheten föreskrifter11, — praxis likväl utbildat sig på sådant sätt, att vid upprättande af förslag till kyrkoherde-beställningar af tredje klassen, tjensteåidern nu mera tillägges ett afgjordt företräde framför den eljest ådagalagda större skickligheten, hvilket, efter hvad erfarenheten gifver vid handen, icke alltid leder till det mål, som väl i främsta rummet borde eftersträfvas, nemligen att åt församlingarne bereda den bästa möjliga själavård, är utan tvifvel rättelse härutinnan af behofvet påkallad.
Det af motionärerne i sådant afseende framlagda förslag skulle, der det genomfördes, icke åstadkomma någon ändring i den praxis, som, på sätt ofvan blifvit antydt, i fråga om grunderna för vinnande af förslagsrum till kyrkoherdebeställningar gjort sig gällande, utan endast tillförsäkra församlirigarne rätt att, sedan förslag enligt nu antagna grunder blifvit upprältadt och de å förslaget uppförde sina prof aflagt, få ännu en profpredikant.
De öfverklagade olägenheterna skulle möjligen härigenom i någon mån minskas; men den fördel, församlingarne kunde vinna genom en dylik utsträckning af valfriheten, — hvilken ej blefve särdeles stor, då endast en, utom de tre först föreslagne, kunde komma under omröstning, och denne af domkapitlet utsåges, — skulle mer än motvägas af de olägenheter, hvilka efter all sannolikhet komme att uppstå i följd af detta system, samt visa sig å ena sidan i form af lycksökeri och å den andra såsom misstroende och ovilja mot domkapitlen, hvilkas åtgöranden härutinnan väl i de flesta läll komme att från ena eller andra hållet stämplas såsom fullkomligt godtyckliga.
Bättre skulie, enligt Utskottets öfvertygelse, församlingarnes verkliga fördel kunna tillgodoses, derest de i 1686 års Kyrkolag uttalade och genom 1786 års nådiga Bref vidare utvecklade principer gåfves en rigtig tillämpning.
Lärdom, långvarig tjenst, goda gåfvor och skicklighet berättiga nemligen till befordran enligt nämnda lag; men ingendera egenskapen tillerkännes något afgjordt företräde, utan hade stiftsstyrelserna att tillse, det församlingarne erhölle sådana själasörjare, hvilkas verksamhet kunde lända till församlingarnes största förkofran.
Sådant bör ock förnämsta ändamålet med lagstiftningen i förevarande hänseende vara; och detta ändamål är tydligen uttryckt i berörda nådiga Bref.
Afsigten dermed var nemligen att befordra sådana egenskaper hos läroståndet, som kunde göra “dess embetsåtgärd kraftigt verkande till Guds ära och det allmännas nytta.“
Med en sådan afsigt skulle ej stå väl tillsammans, om lärdom och tjensteålder skulle utgöra 6 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 7. de enda befordringsgrunderna.
Dessa egenskaper kunna visserligen ej förbises, men ingendera för sig garanterar om förmåga att rätt uppfylla själasörjarens magtpåliggande kall.
Derföre hafva de ej eller i oftaberörda Kongl. Bref erhållit någon ovilkorlig öfvervigt öfver nämnda förmåga, eller förtjensten att med kännedom, nit och försigtighet hafva skött det kall, honom varit anförtrodt, och såmedelst gjort sig förtjent af vidare befordran.
I fråga om kapellans- och andra sådana beställningar gör 1786 års nådiga Bref en afvikelse frän ofvan omförmälda, i Kyrkolagen antagna princip, enär berörda nådiga Bref stadgar, att bland sökande till dy lika beställningar skola de tre föreslås, hvilka hafva de flesta tjensteåren.
Någon giltig anledning, hvarför den befordringsgrund, som befunnits olämplig i fråga om kyrkoherde-beställningar, skulle bibehållas för sökande till komministraturer, lärer väl vara svårt att finna.
Utskottet åtminstone hyser den öfvertygelse, att församlingarnes bästa borde kunna mera främjas, derest domkapitlen, äfven i fråga om förslags upprättande till lägenheter af sistnämnda art, hade att taga i betraktande icke allenast de sökandes ålder i tjensten, utan äfven deras lärdom, goda gåfvor och skicklighet, hvilka egenskaper väl icke äro mindre önskvärda hos komministern än hos kyrkoherden.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt, får Utskottet, med föranledande af Professor Ribbings och Lönnbergs ifrågavarande framställningar, vördsamt tillstyrka, att Rikets Ständer mätte, i underdånig skrifvelse till Kongl. Maj:t, anhålla, det Kongl. Muj.t läcktes utfärda en författning, hvarigenom förklaras, dels att den rätt och pligt, som, enligt Kongl. Maj:ts nådiga Cirkulärbref den 21 Augusti '1786, tillkommer konsistorierna i riket, att, vid upprättande af förslag till kyrkoherde-lägenheter, ej allenast taga i betraktande de sökandes lärdom och tjensteålder, ulan äfven göra afseende å den kännedom, försigtighet och nit, hvarmed, de skött sina anförtrodda kall, ej blifvit inskränkt genom hvad sedermera i detta ämne utkomna författningar innehålla, — dels ock att, med ändring af hvad berörda nådiga
Bref stadgar i fråga om upprättande af förslag till kapellans- och andra sådana beställningar, enahanda rätt och pligt skall konsistorierna vid upprättande af dylikt förslag tillkomma.
Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N;o 8. 7 Reservationer: af Herr Henschen samt af Riksdagsfullmägtige Sven Rosenberg från Christianstads län och Anders Jonsson från Wermlands län, hvilka samtlige yrkat bifall till det af motionärerne framställda förslag.
Ank. till Exp.-Utsk. den 1 Maj 1866, kl. 9 f. m.
Betänkande, i anledning af väckt motion om upp hafvande af den så kallade indigenatsrätten samt af konsistoriernas missiveringsrätt.
Hos Hedervärda Ronde-Ståndet har af Johannes Andersson från Göteborgs och Röhus län i ofvanomförmälda ämnen blifvit vackt motion (N:o 149), hvilken, efter remiss (ill Lag-Utskottet, blifvit, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, till Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets behandling öfverlemnad.
Under antagande, att indigenatstvånget och konsistoriernas missiveringsrätt afskräcka mången ung man från inträde på den presterliga banan, och sålunda utgöra de väsendtligaste anledningarne till den alltmera öfverklagade prestbristen, framhåller motionären nödvändigheten af förändring i derom gällande stadganden, hvilka, såsom föråldrade, icke vore för närvarande tid lämpliga.
Då hela fäderneslandet stöde andra embetsmän öppet, borde ej presten genom tvångsband qvar hållas till tjenstgöring inom det stift, der han råkar vara född, eller hindras att söka befordran, hvarhelst den kunde vinnas.
Orimligt syntes också vara, att den obefordrade prestön skulle hafva sämre vilkor än en tjenstedräng, hvilket i viss mån kunde sägas vara förhållandet, då den förre hvarje dag vore blottställd för 8 Sammans.
Besv.-och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 8. att, till följd af konsistor» missiv, nödgas
Hytta från det ena stället till det andra, under det den sednare alltid kunde vara viss att få stadna qvar på samma ställe till årets slut.
Motionären föreslår derföre, att så väl presterskapets indige— natsrätt, som konsistoriernas missiveringsrätt, måtte upphäfvas.
Utskottet, som, utan att dela motionärens åsigt om anledriingarne till den inom flera stift rådande prestbristen, icke vill förneka, att mera tidsenliga bestämmelser, rörande rättighet för prest att välja verkningskrets, äro af behofvet påkallade, får dock erinra, att stadgandena så väl om indigenatsrätten, som rörande konsistoriernas missiveringsrätt, stå i det oskiljaktiga samband med gällande befordringslagar inom kyrkan, att en förändring af de förra icke torde kunna genomföras annorlunda, än i sammanhang med reformerande af den presterliga befordringslagstiftningen i dess helhet.
Hvad först angår konsistoriernas missiveringsrätt, så torde densamma under nuvarande förhållanden vara i viss mån nödvändig, så vida i de särskilda församlingarne själavården skall kunna handhafvas.
Flerestädes torde, denna rätt förutan, blifva omöjligt att i behörig ordning uppehålla gudstjensterna, hvilket, med behörigt afseende å samhällets högre mål, icke torde kunna öfverlemnas åt församlingarnes egen omvårdnad.
Konsistoriernas missiveringsrätt sammanhänger också med andra stadganden.
Likasom konsistorierna äro förpligtade att genast efter skedd ordination bereda den ordinerade tjenstgöring inom stiftet, så hafva de ock genom Kongl. Brefvet den 24 Augusti 1786 fått sig ålagdt att »noga tillse och allvarsam hand deröfver hålla, att icke Hera prester vigas, än som nödtorfteligen behöf vas, samt att de redan vigde prester, hvilka ej innehafva ordenteliga eller på stat uppförda sysslor, genast efter behof måga fördelas mellan församlingarne, så att desse under hvarjehanda sken icke kunna förnöta sin tid i lättja, eller med sådana göromål, hvilka ej egentligen höra till prestembetets utöfning.,, Denna konsistoriernas rätt och pligt, hvilken naturligtvis icke kunde qvarstå, derest presten hade sig öppet lemnadt att söka anställning, hvarhelst han för godt funne, lär väl icke någonstädes begagnas på sådant sätt, att presten, i afseende på sjelfbestämningsrätten, skulle, på sätt motionären andragit, vara sämre lottad än en tjenstedräng.
Åtminstone qvarstår ännu med gällande kraft det genom Kongl. Brefvet den 17 Juni 1756 gifna stadgande, att pastorerna n;å hafva frihet att sjelfve få meddela kallelse åt den, med hvilken de på bästa sätt kunna öfverenskomma.
Då således rättigheten att, vid förekommande sjukdomsfall eller andra likartade hinder för den ordinarie presten, förordna obefordräd prestman, äfven utan dennes medgifvande, att tjensten upprätthålla, icke lärer kunna konsistorierna betagas, enär följden deraf blefve den, att embetet allt som oftast finge ligga nere; — då, för dylika fall, äfven för andra embetsmännaklasser finnas liknande stadganden, hvadan det af motionären i denna del anmärkta förhållande ej står enstaka 5 — då, beträffande indigenatsrätten, denna på det närmaste sammanhänger med Sammans.
Larf- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 8. 9 med missiveringsrälten och derjemte utgör vilkoret för konsistorierna att ega den personliga kännedom om de sökande, som vid upprättande af förslag till lediga prestembeten erfordras; — och dä slutligen den presterliga hefordringslagstiftningen utan tvifvel snart nog kommer alt göras till föremål för uppmärksamhet på blifvande kyrkomöte, der frågan, behandlad i dess helhet, torde kunna vinna nöjaktig lösning, lår Utskottet vördsamt hemställa, att Johannes Anderssons ifrågavarande motion icke flir närvarande må till vidgon Rikets Ständers åtgärd föranleda.
Reservation mot Utskottets beslut, så vidt det angår förslaget om indigenatsrättcns upphäfvande, är anmäld af Herr Henschen.
Prot. 1865 & 1866. 7 Samt. 2 Afd. 7 Haft.
STOCKHOLM, TRYCKT HOS J. & A. RIIS, IStili.
Lay- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 9. 1 J\
:o 9 Ank. till Exp.-Utsk. den 5 Maj 1866, kl. 11 f, m.
Betänkande, i anledning af väckta motioner om förändring af gällande stadgande«, angående skyldighet för prest att från predikstolen uppläsa allmänna författningar och kungörelser, m. in.
Uti särskilda, vid innevarande riksdag väckta motioner har i ofvanberörda ämne blifvit löreslaget: hos llögvördiga Preste-Ståndet: af Doktor Säve (motionen N:o 93): “att, med undantag dels af riksdagskallelsen, hvilken ännu enligt grundlagarne måste från predikstolarne och af presten omedelbart meddelas, och dels af Kongl. Maj:ts plakat om böndagarne, officiela tillkännagifvanden och promulgalioner, om de äro af vidlyftigare beskaffenhet, icke må behöfva in extenso uppläsas, utan, såsom redan mångenstädes skott, endast rubriken af desamma uppläsas, med tillkännagivande, hvarest lörfattningen eller påbudet vore till genomläsande tillgängligt; — att, der prest är genom ålderdom eller svaghet urståndsatt, eller har att på. samma dag förrätta gudstjenst i liera kyrkor, det må vara honom medgifvet att, mot godtgörelse, utse och förordna annan skicklig person, helst klockaren eller folkskoleläraren, att det anbefallda kungörandet från gången framför kyrkans chor förrätta, dock alt uppläsningen sker på prostens ansvar, att den ordentligen fullgöres; — samt att författningar och tillkännagifvanden af officiel egenskap, som på detta sätt blifvit kungjorda, må anses lagligen promulgerade, när de, så väl som enskilda kungörelser, hvilka icke Bik. till R.
Prot. 1865 & 1866. 7 Sami. 2 A/d. 8 Häft. 1 2 Sammans.
Lag- samt Allm. Besv.- och Ekon.-Utskottets Betänkande N:o 9. skalle behöfva i kyrkan uppläsas, från den ena söndagen till den andra hållits för allmänheten tillgängliga genom anslag å det rum och under de personers vård, som af kommunen dertill utses“; hos L ä 11 aflig a Borgare-Ståndet: af Herr Blomberg (motionen N:o 171): “att Rikets Ständer mätte hos Kongl. Majit hemställa, det ifrågavarande lagstadganden måtte sålunda förändras, att presten endast blir skyldig uppläsa rubriken till utkommande längre författningar och att hänvisa församlingen att derom taga detaljerad kännedom på lämpligt ställe inom socknen, t. ex. i socknestugan ; — samt att ett eller två exemplar af Svensk Författnings-samling mätte kostnadsfritt tillhandahållas nuvarande sockne-bibliothek äfvensom blifvande sådana, i den mån de dertill kunna sig anmäla"; — och hos Hedervärda Bonde-Ståndet: af Jöns Rundbäck från Göteborgs och Bohus län (motionen N:o 142): “att Rikets Ständer måtte för sin del besluta, att allt hvad hitintills i lag och författningar är stadgadt rörande kungörelsers utfärdande och uppläsning varder upphäfvet och i stället stadgas, som följer:
Sedan gudstjenst slutad är, uppläse presten från predikstolen för församlingen först hvad Kongl. Maj! har att i nåder bjuda och befalla, så auktoriteters kungörelser samt derefter hvad enskilda personer hafva att tillkännagifva; hörandes dock de kungörelser, som sålunda publiceras skola, vara i god tid före gudstjenstens början till tjenstförrättande prest öfverlemnade; och stånde alla enskilda personer, för hvad de uti kungörelser allmänheten tillkännagifva, i ansvar, lika med dem, som enligt Tryckfrihets-förordningen tryckt skrift utgifva.“
Öfver dessa motioner, hvilka blifvit dels till Lag-, dels till Allmänna Besvärsoch Ekonomi-Utskottet remitterade, får, jemlikt 43 § Riksdags-ordningen, Sammansatta Lag- samt Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet, som, jemte motionerna, erhållit del af den hos Högvördiga Preste-Ståndet i anledning af Doktor Säves motion förda diskussion, härmed afgifva yttrande.
Rörande sättet för allmänna författningars samt kungörelsers publicerande stadgas i 2 Kap. 5 § Kyrkolagen, att, sedan, efter predikans slut, bönerna blifvit förrättade, skall från predikstolen afkunnas hvad Kongl. Maj! och Dess Befallningshafvande, å Kongl.
Maj!s vägnar, hafva att bjuda och tillkännagifva, men att aila andra verldsliga saker skola på kyrkovallen eller i socknestugan afkunnas, med undantag endast för lysningar efter hvad tappadt elier stulet är och som tjenligen kan nämnas af predikstolen, när sådant i tid och förut hos presten angifves.