Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
denna grupp af kände och ansedde män nu m å kunna uppnå ett lyckligare resultat, och att bolagets styrelse d o c k till slut vill visa ett högsint till- mötesgående.
Fredrika förut Bremer-förbundets styrelse, låtit anställa undersökningar rörande som af- löningsförhållanden för kvinnor, anställda i post- o c h telegrafverken, samt under senaste tid varit sysselsatt m e d undersökningar rörande sömmer- skornas ekonomiska villkor, har vid samman- träde den 13 dennes utsett komiterade för taga kännedom om telefonisternas att arbets- o c h löneförhållanden.
Kronprinsessan Victoria har under vistel- sen i R o m i likhet m e d föregående år lämnat bidrag till den försäljning, hvilken i denna må- nad där ägt rum till förmån för protestantismens utbredande i Italien g e n o m Valdenserkyrkan, Teater och musik.
Sistl. fredag blef s o m vi förut sade en märkesdag i k. operans annaler, i det förste hofkapellmästaren C. Nordqvist då åter be- trädde anförareplatsen nere i orkestern.
Och att han varit saknad på denna plats, därom vittna- de oförtydbart de stormande ovationer, m e d hvil- ka han af den nästan fulltaliga publiken hälsades såväl vid sin entrée s o m ännu mer efter uver- tyren till » Wilhelm Teil », hvilken erhöll ett all- deles briljant utförande.
Operan gick för öfrigt i sin helhet särdeles förträffligt; den l u g n a o c h säkra ledningen spårades nog.
Efter sista akten fick hr Nordqvist ånyo mottaga publikens hyll- ning i både inropningar, b l o m m o r o c h lager.
Bland de uppträdande togs priset naturligtvis af hr Lundqvist, hvilken i titelrollen j u har ett af sina bästa partier.
K o n u n g e n bevistade före- ställningen o c h deltog på det lifligaste i applå- derna för hr Nordqvist.
IDUN 1897 Studentskådespelen på K.
I fall allt går s o m m a n tänker, k o m m e r teatern att intaga ett ganska stort rum Tid utställningen i sommar.
U t o m den så att säga fasta teaterexpositionen m e d afbildningar af olika slag o. s. v. k o m m a äfven skådespel af litteraturhistoriskt intresse att uppföras af en därtill bland Upsalastudenter sär- skildt bildad trupp.
I spetsen för företaget står professor Noreen, docenten Meyer o c h intenden- ten Molander.
Efter ett par förberedande föreställningar i Upsala bereddes hufvudstadspubliken i tisdags afton å den till sista plats fyllda Operan tillfälle att taga del af detta ovanliga skådespel.
Redan det » tidsenliga », på pergamentartadt papper m e d ålderdomlig fraktur tryckta programmet satte en i afsedd stämning.
» Med Hans K o n g l.
May:tz Allernådigste bewilliande skola i dag tisdag den 16 Martii 1897 på expresse H ö g e Befallning the här ankomne Studiosi Upsalienses för hvar ok en efter Stånd och wilckor hög- och wälbewågne Älskare af thet Swenska Skådespelet i kostelig beklädnad o c h medels hela Decorationen, som hel n y ok af besynnerlig Invention är, sampt m e d skådevärdige o c h loflig förnöyelse til hwars ok ens besynnerliga sinnetz ro præsentera o c h opföra En lustigh Oomoedia w i d nampn Tisbe. » Och så fortgick det vidare i samma stil g e n o m hela programmet.
D e n n a » T i s b e », det egentliga hufvudnumret på programmet, är en k o m e d i m e d antik uppränning.
Den är enligt antagande författad eller bearbetad efter ett utländsk original af Arbogarektorn Mag- nus Olai Asteropherus o c h är den första aflägga- ren i Sverige af den dramatik, som g e n o m en- gelska o c h nederländska skådespelartrupper gjor- des älskad i Tyskland o c h som där undanträngde det s. k. skoldramat eller bibeldramat under 1500- talets senare hälft.
Härefter följde » Den olyckligen gifta Putzdrum- m e l », en fars, s o m för endast några år sedan påträffades o c h publicerades af prof. Schuck i Samlaren (1892).
Det har många likheter m e d H o l b e r g s senare stycke » Henrik og Pernille » o c h framstår m e d afseende på dramatiskt lif och saftig o c h satirblandad k o m i k kanske s o m 1600- talets märkligaste svenska lustspel.
Stycket an- ses vara ett s. k. nachspiel, författadt för den studenttrupp, som under 1680-talet uppförde en mängd skådespel i det gamla k. stallet i Upsala.
Samband m e d denna nämda studenttrupp hade äfven det sista numret på programmet, en epilog kallad » Valete Theatren », skrifven 1691.
Sagda studenttrupp hade nämligen allt ifrån 1686 gifvit teatraliska föreställningar i stora Bollhuset i Stock- holm.
1691 skringrades truppen förmodligen på grund af trakasserier, afund o c h förtal, s o m k o m på deras lott från ovänners o c h konkurrenters sida.
Den o m n ä m n d a epilogen, som är ett slags afskeds- och försvarsdialog, bär flere spår af den bitterhet, s o m förföljelsen framkallat i de unga skådespelarnes sinnen och är i många fall typisk.
Samtliga dessa pjäser fingo ett i det hela för- träffligt utförande, där den naiva ursprungligheten k o m till all vederbörlig rätt.
Särskildt må fram- hållas Prologus ' o c h Bonaventuras gemensamma framställare, Pyrami o c h Tisbes ungdomliga före- trädare o c h » d e n olyckelige Putzdrummel », som presterade en verkligt saftig komik.
Det hela inleddes af en väl föredragen o c h välskrifven versifierad prolog af docenten E. Meyer.
Publikens intresse o c h bifall voro lifliga, och h. m. k o n u n g e n, s o m jämte kronprinsen o. prins Carl bevistade den ovanliga föreställningen, var ej den minst frikostige på uppmuntran till de unga » acteurerna ».
Södra teatern gaf i onsdags för första gången » En trappa upp och på nedra b o t t e n », af August Blanche.
Stycket, s o m ej varit uppfördt sedan i mars 1871 å d. v. H a m m e r s k a teatern, upplefde där en mängd föreställningar.
A Södra teatern utföi-as nu de förnämsta rollerna af hrr G.
Berg- ström, R. o c h E. Wagner, Ekelund, Stavenow o c h A n d e r samt fru Stavenow o c h fröken Ohls- son.
V i återkomma.
En svensk romans-afton beredde oss i torsdags f. v. fru Dagmar Möller m e d biträde af hrr Tor Aulin, V. Stenhammar, V.
Peterson-Berger o c h W.
AViklund.
Programmet var särdeles underhål- lande.
Tonsättare sådana s o m Lindblad; Geijer, Josephson, Hallström o c h Söderman förskaffa åhöraren alltid angenäma stunder, särskildt då deras kompositioner få en så varm o c h känslig tolkning, s o m fru Möller förmår att skänka dem.
Som förmedlare mellan de nyssnämnda tonsättar- ne o c h den nyaste tidens representanter å pro- grammet, hrr Sjögren, Stenhammar och Peter- son-Berger — alla tre m e d vackra och tilltalan- de saker — stodo L a g o, Körling o c h Svedbom äf- venledes väl företrädda.
G e n o m samtliga dessa romansers föredrag visade fru M. till fullo, att hon är en romanssångerska af rang och säkerligen den bästa, vi för närvarande äga härstädes.
Stäm- man är visserligen något spröd o c h tunn, m e n detta glömmer man lätt på grund af det förträff- liga o c h spirituella föredraget.
U t o m romanserna upptog programmet trenne karaktärsstycken för violin och piano af Ludv.
Norman, hvilka af hrr Aulin o c h Stenhammar erhöllo en särdeles g o d tolkning.
Den fulltaliga publiken hyllade de upp- trädande o c h särskildt naturligtvis fru Möller m e d de lifligaste applåder.
Aulinska kvartettens 50-de kammarmusiksoaré och 10-års-jubileum.
Tisdagen den 16 d:s var det fest i Vetenskapsakademiens gamla minnesrika hörsal.
Där gaf nämligen då den högt uppbur- na Aulinska kvartetten sin slutkonsert för säson- gen, den 50:de i ordningen under sällskapets till- varelsetid, decenniet 1887 — 1897.
Programmet upptog Beethovens stråkkvartett e-moll, o p.
59 nar 2, Emil Sjögrens tonfagra sonat för violin o c h piano n:r 1, g-moll o p.
19 (spelad vid kvartet- tens första soaré den 15 januari 1887) och Schu- manns briljanta pianokvintett ess-dur, o p.
Publiken, bland hvilken märktes prins Eugen m e d uppvaktning, flertalet af hufvudstadens mu- sikaliska finsmakare samt representanter för våra konstnärliga kretsar, hälsade sina unga gunst- lingar genast vid deras inträde m e d en kraftig applåd.
Dylika f ö r e k o m m o efter hvarje sats af de särskilda numren o c h stegrades v i d slutet af dessa till personliga ovationer m e d upprepade framkallningar.
Efter Sjögrens sonat, af h r Tor Aulin o c h Wilhelm Stenhammar utförd m e d su- verän teknik o c h öfverdådigt samspel, nådde hyll- ningen sin spets, i det då till den förstnämnde, kvartettens o c h soaréernas u p p h o f s m a n o c h le- dare, öfverräcktes en väldig lagerkrans m e d bre- da, mattskära band.
Bättre än de tillfälliga yt tringarna af bifall tolkade emellertid den oafbru- tet varma, känslomättade stämningen åhörarnes tacksamhet för de konstnjutningar, s o m under den tilländalupna tioårsperioden beskärts dem af den genialiska konstnärsfalangen.
En familjetidnincr sådan som Idun, spridd och läst i de vidaste kretsar öfver hela lan- det, måste ovillkorligen vara det allra lämpligaste och närmast till hands liggande organet för alla tillkännagifvanden om födde, förlofvade, vigde och döde.
Under rubriken » Familjemeddelanden-i ha vi där- för anslagit en bestämd plats på andra sidan i vår annonsbilaga för dylika annonser och för dem fast- ställt ett pris, som rätt mycket understiger vårt annars beräknade annonspris eller för födelse- annons kr.
* Den blåa strimman.
Skiss för Idun af A.
D vattenfyllda, man började hoppas på våren — ändtligen efter månader af snö o c h is.
Fram g e n o m gatorna i den lilla sjöstaden m o t kajen till gick m e d hastiga steg en ung kvinna, tätt insvept i en stor kappa o c h hufvudet ned- böjdt, s o m o m h o n ej ville se på någon.
H o n gick en af de folktommaste gatorna och mötte blott en o c h annan vandrare.
Det var arbetare, som skyndade h e m, - glada att k o m m a i n o m h u s efter arbetet m e d snöskottning i den råa, kalla marsluften.
När h o n nådde kajen, var där alldeles folk- tomt.
Där såg så ödsligt ut i den blåaktiga skym- ningsluften, ut öfver det hvita, tysta hafvet och den snöklädda ensliga hamnen, hvarest några nakna träd sträckte sina svarta armar u p p m o t himlen.
H ä r saktade h o n sina steg, lyfte huf- vudet o c h såg m e d en tröstlös blick utöf ver taf- lan.
H o n var ung — blott ett par o c h tjugu år, m e n lif vet hade gått hårdt åt henne, m a n såg det på de tärda dragen, hvarest b e k y m m e r och sorg liksom ätit sig in, man såg det på rynkorna i pannan o c h kring munnen, m e n framför allt syntes det i den tröstlösa blicken, i dessa vackra ö g o n; det var en blick, som talade o m många strider, o m djupa sorger, om förödmjukelse o c h nöd.
H o n ryste till af köld.
Vinter, vinter öf- verallt.
Skulle aldrig, aldrig våren k o m m a?
Det tycktes henne nästan så.
Tyst o c h graflagd var vågen, hvit var marken, o c h träden bröto sig svarta m o t den.
Denna långa förfärliga vinter, ville den aldrig taga slut.
— Ja, denna vinter, med den k o m m o hennes sorgen Det var i hö- stas, då bladen härute hvirflade för stormen o c h vågen svallade högt u p p m o t stranden, s o m h o n fick veta det.
Det var då, just s o m hon stod o c h såg ut i trädgården m e d sin flicka vid han- den o c h visade den lilla, huru vackert de m å n g - färgade löfven glänste m o t solen.
H v a d h o n var lycklig, hela lifvet tycktes ligga så solljust fram- för henne, o c h h o n väntade just i ' dag h e m sin man, s o m rest bort för ett par veckor.
Då k o m han, direktör Essen.
Han såg blek o c h upprörd ut, hon kände medlidande med h o n o m, h o n var ju själf så lycklig.
Det var n o g något han ville tala vid hennes man o m.
H u r u lefvande stod ej hvarje stämning för henne.
M e n så gick han närmare, utan att besvara hennes hälsning, g i c k fram o c h tog henne i handen, då greps h o n af skräck, h o n hade läst något i hans ansikte o c h det gällde henne, n e j, h o n o m, Gustaf.
» H a r det händt en olycka? » — hon såg h o n o m in i ö g o n e n o c h läste svaret, innan h o n uttalat frågan.
— » Lugna er, lugna er, fru Herbert.
Jag ber, lugna er, jag måste säga det.
Ni skall j u ändå en gång få veta det, m e n a c k!
var för Guds skull lugn. » — » Jag är det, m e n tala, säg, jag blir så förfär- ligt ängslig, hvad har händt h o n o m?
» — » Ja, ser ni min fru, stora affärer är ett krångel, er man har kastat sig ut i allt för djärfva speku- lationer, han har förlorat, betalningarna måste inställas och Herbert försättas i konkurs. » H o n andades åter: » A h, så ni skrämde mig.
Stackars Gustafl Han är nog ledsen för m i n skull, m e n jag skall n o g hjälpa h o n o m att bära det.
O m jag också är bortskämd, så skall nog ej fattigdomen bli så tung. » Direktören satt kvar, han tycktes ännu ha något att säga, det svåraste.
Så fann han in- ga lämpliga ord, och det bröt ut oförberedt.
» Ja, m e n det värsta är att hundratals människor för- lora stora s u m m o r på denna affären o c h att man därför förbereder ett åtal m o t h o n o m för bedräg- lighet m o t borgenärer, o c h för detta k o m m e r han antagligen att dömas till fängelsestraff.
— Förlåt mig, kära fru Herbert.
Ja, jag visste ju, att jag ej kunde säga det skonsamt, men j a g måste än- då lofva Herbert att säga er det.
Själf kunde han det e j.
Han k o m i går.
Förgäfves har han sökt reda u p p denna härfva, han har blott lyc- kats att förvärra det alltsammans, o c h för h o n o m själf är ställningen alldeles klar.
Det blir natur- ligtvis bedröfliga tider, men det kan nog bli bät- re igen.
Ni skall ej misströsta, kära fru Herbert.
K a n s k e det kan gå bättre, än vi nu kunna tro, m e n H e r b e r t ville, att j a g skulle bereda er på det värsta.
Själf ville han ej se er, förrän jag sagt er det.
H a n är hos mig.
Skall jag b e ho- n o m k o m m a hit? » Both.
et hade börjat töa — ändtligen efter må- nader af snö o c h is.
Det var i slutet af mars, man hade nästan varit frestad att tro, det våren ej någonsin skulle k o m m a, öfver allt såg m a n ännu blott snö o c h is.
M e n nu hade det blifvit vårligare i själfva luften, drifvorna sjönko o c h öfver det glatta slädföret på gatorna stod vatten.
Skridskobanorna voro svampaktiga o c h Direktören var förtviflad, han visste alls icke hvad han skulle göra o c h tyckte, att han burit sig dumt åt.
H o n satt orörlig, såsom förstenad af slaget.
Gustaf Herbert, hennes u n g d o m s äl- skade, hennes afgudade make, en simpel förbry- tare, som bedragit hundratals människor!
Hon tyckte, att h o n måtte d r ö m m a, det var s o m in- sveptes hela det förut solbelysta rummet i en tjock dimma, o c h h o n såg endast otydligt direk- törens röda .ansikte o c h sin lilla flickas förskräck-
IDUN 88 ta blick.
Så reste h o n sig vacklande o c h blek, det var, s o m hade hon åldrats under dessa mi- nuter.
» Ja, b e d h o n o m komma, » sade h o n i en låg, knappt hörbar ton.
Direktören drog en lätt- nadens suck, försökte änuu säga några tröstande ord och gick skyndsamt ut, förbannande sin god- sinthet o c h heligt lofvande sig själf att aldrig mera utföra sådana uppdrag.
H o n visste e j, huru länge hon var ensam, tan- karne gingo i ett virrvarr för henne.
Så k o m han " In, tyst o c h osäkert, han, som brukade k o m - ma så gladt.
H a n gick framåt, men stannade på halfva vägen.
H v a d hon led att se h o n o m såsom en brottsling framför sig, honom, s o m h o n alltid sett u p p till.
Så k o m denna tunga, långa vinter.
Först kon- kursen o c h processen.
H o n ville ej visa sig ute o c h han ej heller.
Det k o m alltsamman, s o m kun- de öka smärtan, människornas medlidsamma, ö m - kande nyfikenhet, umgängets kyliga tillbakadra- genhet och tjänstfolkets menande blickar och ord.
Det var allt tungt att bära, men hårdast var dock, att han blifvit så förändrad, han var så modfälld och ö d m j u k, henne vågade han knappt tala med, knappt närma sig.
Han, hennes stolta begåfvade älskling, hade blifvit så ömklig.
H u r u sorgligt blef ej deras förhållande.
Ej ett före- brående ord, ej en klagan riktade hon till h o - n o m, m e n ej heller ett kärleksfullt eller tröstan- de ord, det var, s o m hade något hårdnat inom henne.
Och dock blödde hennes hjärta att se h o n o m sådan.
Mången gång låg ordet på hennes läppar, det ord, s o m skulle rifvit ned skiljemu- ren mellan d e m, m e n när h o n skulle säga det, var det s o m blefve tungan torr o c h det omöjligt kunde k o m m a fram.
— Det var ruskiga höstda- gar.
R e g n o c h snö slogo på rutorna och man hör- de vågskalpet långt borta.
De två sutto därinne i detta h e m, som de älskat så högt, o c h där de upplefvat så härliga år, de sutto där, tysta, bäg- ge lidande för hvarandra, utan att kunna lindra hvarandras sorg, utan att k o m m a närmare hvar- andra.
Och så k o m auktionen.
Då såldes dessa saker, s o m de köpt m e d tanke på hvarandra, s o m de valt o c h placerat m e d sådan omsorg, dem de fått af goda vänner o c h släktingar, o c h dem, s o m hon CSS « e \ 0 P .. 9 \ • P liasjoranj.
Bidrag mottagas ined tacksamhet.
I den stilla natten hvilken ton jag hör, Öfver land o c h vatten vinden ho- n o m för.
Som en andehviskning sången utan ord Svinner hän i r y m d e n i ett tyst accord.
V e t du, kan du ana, h v e m den sån- garn är, Som så m y c k e t v e m o d i sitt inre bär?
Kanske att det hjärta sig för värl- den slöt Andas så sin smärta ut i nattens sköt.
Eller månne Zefyr uti furans topp B e r att sig få hvila blott tills sol går o p p.
Se, där öfver taken sitter storkefar, Tänk o m hela saken är för h o n o m klar; » Fågel ifrån Nilen, s o m så vida far, K a n du lösa tviflen o m h v e m sån- garn var? » Klokt han på mig blickar, vaggar på ett b e n Och i nio nickar ger mig svaret sen.
Hvad mål som Nansen sig hade satt För årslång k a m p uti köld o c h natt?
En vinterdräkt o c h en ädelsten.
En öknens skatt.
Och hvad heter den, H v a r s liknöjdhet för bostadsbrist Ett ordspråk blifvit hos oss till sist.
Hon svepte kappan N. Charad.
första är, du tänker föga.
Mitt andra dygden kan emot det höga M e d tillförsikt, bland sor- ger o c h besvär.
Mitt tredje, m e d ett k, du ej kan blifva du ste skynda h e m till Hanna.
Men sinnet var ej så tungt längre, h o n hade ju skymtat lif där långt ute, o c h det var s o m från detta nya lif något meddelats till henne.
— «Det finnes ej vinter så lång, att det ej k o m m e r vår en gång. » H o n kunde hoppas nu.
Snart skulle han åter- k o m m a — den dag h o n förut tänkt på m e d half bäfvan, fruktande att återse h o n o m bruten, läng- tade h o n nu efter.
De skulle bryta nya b a n o r, de två; han hade försonat o m ej godtgjort hon skulle hjälpa h o n o m, o c h tillsamman skulle de en gång få se den friska blåa strimman, s o m bådade våren efter den långa, tunga vintern.
fört m e d sig från fädernehemmet.
H o n ville intet behålla, ej ens sina s m y c k e n, och likväl plågades h o n af den känslan, att det var blott som en droppe i hafvet.
Hundratals människor blefvo j u ändå lidande, för hundratal hade han varit till förbannelse.
— De flyttade in i en annan mindre våning, gamla vänner hade köpt in en del af deras bohag till henne, och h o n måste ju taga emot det, fast det var henne motbjudande.
Processen närmades sitt slut, utgången var gif- ven på förhand.
D o m e n lydde på tre månaders fängelse, o c h han förklarade sig n ö j d därmed.
Det föreföll henne, s o m o m han började längta efter sitt straff, detta tillstånd var förfärligt — — — När h o n fick veta domen, då var det s o m o m nå- got af den hårdhet, s o m k o m m i t öfver henne, gifvit vika o c h deras förhållande blef mera na- turligt.
Och så k o m dagen, då h o n måste taga afsked.
Då kände hon klart o c h tydligt, att hon ännu älskade h o n o m innerligt, att hon, trots allt, alltid skulle göra det.
A h, den natten förut!
Ingen kunde sofva utom lilla Hanna.
Tre månader tyck- tes henne då en evighet.
Men nu hade de nä- stan gått.
Dyster n o g hade denna tiden varit för henne, en tid af bitter grämelse, sorg och sak- nad, men hon hade ändå hoppats?, att våren skulle k o m m a och m e d den mera m o d att lefva.
I af- ton hade h o n gått ned för att se, o m det funnes några vårtecken.
Men n e j, det var j u endast vin- ter öfverallt.
H o n ville d o c k gå ut på kajen o c h se längre bort m o t hafvet — — — H ä r stanna- de hon på platformen.
Men hvad hvar d e t!
H o n kunde knappt tro sina ögon, där långt ute, där syntes en mörkblå strimma, frisk o c h svalkande.
Ja, det var den första strimman af det fria haf- vet.
Det var något betagande däri, det var vå- rens första stora tecken, o c h vintern var förbi, den tunga, kalla, mörka och långa vintern, o c h det skulle k o m m a lif igen, lif i naturen och män- niskorna skulle hämta h o p p o c h kraft däraf.
Det var s o m o m allting förvandlade sig för henne, hon såg ej mer vinter däri, det var ju vår i den råa fuktiga luften, vår i den smältande smutsiga drifvan, vår i det stillastående vattnet på isen, m e n framför allt i den friska blåa strimman långt bort i hafvet.
H v a d mången, lifvet igenom, spelar, M e n ändamålet likväl förfelar.
Nu namn på Grekernas gudar tvänne.
Och så af kvinnonamn åter trenne.
A f mansnamn ett, som helt vanligt är.
Och ett, s o m raden af påfvar bär.
E n hälsokälla i Svea land.
Och hvad du ser uti kvinnans hand, Som visar vintern fått r y m m a fältet Och sommarn återfått herraväldet.
H v a d v a n d r a m finner på Alpens topp.
H v a d dykarn hämtar ur hafvet o p p.
H v a d tegelbruk ej kan vara utan.
En daglig syssla o m b o r d på skutan.
Ett träd, s o m vi blott få se i kruka.
H v a d mänskor alltid i faror bruka.
H v a d röjer skogsbäckens gömda gång?
H v a d väcker fåglarne u p p till sång?
Ett ondt, s o m stundom den starke fällt.
En ö — jag tror visst — i lilla Bält.
Fredagen den 4 mars 1898.
N:r 9 (532).
» Barngarderoben _ „ » 5 5 3 3 Redaktör och utgifvare: Byrå: Klara södra kyrkog.
: J. Anna född Anna HELLBERG.
Ilofboldr.
Geete, Hamilton.
G e e t e, f ö d d H a m i l t o n, ä r d o t t e r af n u m e r a aflidrie g r e f v e Adolf H a m i l t o n, l a n d s h ö f d i n g i U p s a l a l ä n, o c h h a n s lika- l e d e s aflidna m a k a A g n e s Geijer, E r i k G u s t a f Geijers e n d a d o t t e r.
A n n a, s o m v a r sina föräldrars äldsta barn.
föddes p å egendomen B l o m b e r g å K i n n e k u l l e, h v i l k e n d å i n n e h a d e s af h e n n e s f a d e r, s o m m e d s i n u n g a f a m i l j b o d d e d ä r, till d e s s h a n å r 1 8 6 3 flyt- t a d e till U p s a l a.
A n n a s b a r n - d o m förflöt s å l e d e s i e n n a - t u r o m g i f n i n g, s o m h ö r till d e t h ä r l i g a s t e, S v e r i g e h a r a t t bju- d a på, och m e d en n ä s t a n helig kärlek bevarar hon m i n n e n a från d e t t a sitt första och s k ö n a s t e h e m.
A n n a G e e t e h a r i e t t b r e f till m i g skrif- v i t e t t o c h a n n a t o m s i g själf, och d å j a g alltid funnit, a t t d e t m e s t o e r s ä t t l i g a i e n bio- grafi ä r o d e p e r s o n l i g a u t t a l a n - d e n a af d e n, s o m s a k e n h a n d - lar om, så låter j a g helst A n n a t a l a själf.
H o n s k r i f v e r: » Att j a g ä r född d e n 2 m a r s 1 8 4 8 i e t t förfärligt y r v ä d e r och m i d t u n d e r d e t a t t h e l a E u r o p a stod i ljus låga m e d r e v o l u t i o n p å alla h å l l, s å a t t m a m m a alltid (då j a g s o m l i t e n b r ö t u t i d e n r e n t af o s t y r i g a h ä f t i g h e t, s o m lifvet sedan något kufvat) brukade säga: » Ack, h v a d skall d e t bli af d i g, d u lilla s t a c k a r e!
M a n ser p å dig, a t t d u är född m i d t i revolutionen! » — hvilket p å m i g gjorde ett djupt och h e m s k t och hem- lighetsfullt intryck — detta, åtminstone årtalet, torde d u veta.
A t t jag växte upp i d e n u r g a m l a, gula slingerros- öfvervuxna t r ä b y g g n a d e n p å B l o m b e r g o c h d ä r m o t t o g in- t r y c k, h v i l k a, t r o t s alla d e s k i f t a n d e ö d e n o c h e r f a r e n h e t e r, j a g s e d a n genomlefvat, alltjämt äro de djupaste och innerligaste i m i t t v ä s e n, s å a t t d e t m i n s t a v i d r ö r a n d e af d e s s a m i n n e n ä r s o m e t t s l a g p å k l i p p a n, s o m f r a m k a l l a r tårefloder, — d e t h a r d u väl också något så n ä r reda på.