Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
En penningemenniska kan icke blifva en „Purpurgrefve„ , men en „Magus i norden„ kan förvandla kol till diamant – eller något ditåt.
I alla fall kunde processen ej längre fortsättas.
I Maj insjuknade lärjungen, fast lindrigt; men vid 77 år är man lätt uppskakad, blir barn på nytt, blir svag för de vidskepelser, man kanske afskuddat sig alltsedan barndomen; alltså fruktade jag, att så bergfast han än hittills stått emot alla frestelser, presterna dock till slut kunde få honom i sina nät, tratta i honom de föråldrade traditionerna, och allt det der, som hör till det conventionella; och således i grund förstöra mitt verk.
Alltså medan hans själ ännu befann sig i sin största möjliga skönhet, sin skäraste täckhet, beslöt jag befria honom för frestelserna, och förflytta honom till de saliges öar, till jaspispalatserna och rosenlundarna, bland sagodiktande Mournis, bland mabinig-qvädande och nagginoth-knäppande liljejungfrur, till Smaragdbruden, till Azilia, Stellamira, Tintomara, Solaviv, Qvarn-Brita och hundra andra, mellan hvilka han kunde få välja, nej, få allihop, dock undan för undan.
Tre gånger administrerade jag, såsom prest af den äkta framtidsreligionen, den sista smörjeisen; men fastän hans vilja var upprorisk mot mästarens, fastän han ej kunde öfvervinna det djuriska instinktlifvets förskräckelse för den hvita soppan, det själaräddande aqua vitæ, stretande, i sin andas förmörkelse och förstockelse, emot det viaticum hans själasörjare så kärleksfullt räckte honom; fastän, säger jag, han fegt ville lefva, då en högre och visare vilja beslutat hans död, fastän han cyniskt än klibbade fast vid de usla sjuttontusen och derom till min olycka bråkade så högst miserabelt; – oaktadt allt detta, var han ändock så pass underkufvad, att han icke misskände min välmening, ty han vägrade, som du vet, ståndaktigt att anklaga mig.
Märk nu min makt öfver alla, som kommo inom min berörings trollkrets, på alla, säger jag, utom på Hedda Häger.
Änskönt jag måste hata den fördömda qvinnan, erkänner jag dock, att denna piga hade större vett, större skarpsynthet, större psychologisk insigt, bättre förstod „min charakters och min läras sanna bana„ , än hela allmänheten, än mina beundrare, de paddorna, än hela myrstacken af dessa smågenier, som i mig dyrkade storgeniet, än (förlåt mig!) du sjelf, min förträfflige vän, som i femton år dagligen umgicks med en prophet och ändock (i fall du talar upprigtigt) höll honom för en åsna, d. v. s. en sådan, som icke hade någon högre mission än dina andra legohjon, hvilka för solden voro skyldige att strida för dina lumpna interessen och för dina platta grundsatser våga heder och frihet i den kamp, du behagar kalla „ljusets och mensklighetens.„
Dock nog!
Obehörigt och dumt folk blandade sig i våra privatangelägenheter: – korteligen jag är nu landsflyktig, och du skall få se, man slutligen får upplefva den scandalen, att den arma syndaträlen omvänder sig på det gamla, triviala och fatala viset, och blir salig i en annan himmel än jag och han sjelf förberedt åt den gode vännen.
Se der har du rätta tråden till den trassliga härfvan; men sätt icke denna förklaring in i bladet, försvara mig inte på det viset; ty allmänheten, som ej förmår lyfta sig upp till det rent cœlesta, skulle då tro att jag antingen med henne ville spela komedi, – eller vore en förhärdad hycklare.
Jag rasar i mitt inre, när jag tänker på, huru, om ej „servanten„ Hedda varit en sådan Argus, hela den sinnrikt uttänkta anläggningen skulle fått den lyckligaste upplösning, liksom i en roman eller ett dramatiskt konstverk, till auctors och publikens ömsesidiga belåtenhet, – huru allmänheten och landets snillen skulle fortfarit att dyrka mig som en härold för ljuset och framstegen, och huru du och jag i många år kunnat fortfara att fäkta för det goda och täcka.
Men en piga – f. besitta den illmaringen – ryckte ärekronan från min hjessa, masken från mitt anlete, och nu – sade jag nyss – skriker man så vildt och så dumt!
Och i detta „hundskall„ har äfven du förenat dig.
Et tu, Brute!
Du har, äfven du, kallat mig missdådare, himlat och förkorsat dig.
Men med hvilken rätt, min värdaste Bror?
Du har väl icke tillåtit mig, att framställa mitt „egentligaste„ , mina „kärnspråk„ i din tidning, men din tidning har dock, den ena gången efter den andra, in amplissima forma godkänt alla de böcker, deruti min kärnlära är framstäld.
Har du icke läst, men ändock berömt dem, så är det så mycket sämre, och har du läst dem, utan att förstå dem, så är du, som de andre, ett fä, ett får – men sådant får ingalunda antagas om dig, en man med ditt hufvud.
Än mer.
Du har uttryckligen, förut liksom efteråt, vitsordat „min mångåriga och varma strid för det goda„, för „humaniteten„ , och huru jag förstod det goda och humaniteten, det visste man, såsom jag redan tio gånger förut tillräckligen bevisat.
Slutligen vill jag bedja dig rätt eftertänka följande.
Du gillar sjelfbevarelse-rätten i förnuftsstaten, således väl icke i monarchien, som är en usurpation, men väl i republiken, som är grundad på allas rätt, på förnuftet och dygden.
Således eger väl det souveräna folket att slå ned dem som slå, eller blott hota med anfall; men om en Furste, med biträde af sin polis, sina soldater och sina slafviska anhängare sätter sig på tvären, och ej genast concederar smått och stort, så länge han har en trasa af kungamanteln qvar på kroppen, så är det olofligt, och om han straffar statsförbrytare, så är han en tyran, en blodhund, en Haynau.
Öfver denna distinction, min Bror, kunde väl ett och annat sägas, men derom må man ansätta Dig från ett annat håll; mig tillkommer sådant icke.
Enfin, du medgifver sjelfbevarelse-principens rättmätiga användande af Republikanarne i statslifvet, men du nekar Republikanarne dess användande i deras enskilda lif.
Du har gillat, såsom dina motståndare bruka emellanåt förekasta dig, morden på Rossi, Lichnowski, Averswald, Latour och Lamberg, och deruti har du ofelbart rätt, så vida desse män verkligen stodo i vägen för det godas seger; men dervid stadnar du, och skriker öfver missdåd, vid försöket att undanrödja en von Schewen, hvilken du dock ganska väl känner.
Du vet likaväl som jag, fastän vi icke ansett för precist nödigt att offentligen erkänna det, att nyssnämnde statsmän hörde till de allra ädlaste i samtiden, och dessutom till dem, som ville och arbetade för reformer, väl blott på öfvertygelsens väg och inom de gränsor, der de ansågo sådana för praktiskt möjliga.
Men om en von Schewens lif antastas, – så, Gubevars! då gastar och ropar du.
Så långt, min Bror, får du ej sträcka din partiskhet för en penningemenniska.
Nej, svarar du, jag skiljer mellan politiska dåd, som, utöfvade i ren välmening för mensklighetens och frihetens sak, böra vara strafflösa, och enskilda brott, begångna för blott en enda individus fördel och vinning.
Men, värdaste Bror, om ett mord öfverhufvud är ett brott, så förändras icke dess egenskap det ringaste, antingen det utöfvas af en folkmassa, af ett revolutionstribunal, eller af en individu, antingen motivet derföre är allmän eller enskild vinning.
Lägg till den ledsamma erfarenheten, att alla revolutioner i äkta anda ha hittills slutat med att litet förr eller sednare införa Cæsarismens och bajonettens välde, så att våra vänner, revolutionärerne, tills dato haft den fatala otouren att endast arbeta för träldomen och brutaliseringen.
Men jag låter detta argument fara, ty man måste aldrig misströsta om det godas seger, utan ideligen minera och revolutionera, göra om experimentet för tusende gången, fastän det förut misslyckats 999 gånger.
Derom äro vi ju alldeles ense?
Men återkommom till skiljepunkten.
Eftersom
Bror icke gjort logik och tänkande till hufvudsak, vill jag än mer förtydliga saken.
Antagom att jag satt mig i spetsen för en såkallad fredlig demonstration, som så lätt enligt uträkning öfvergår till insurrection, så riskerar jag ingenting mer i våra humana tider, än att på ett eller par år bli insatt på en fästning; de lif, som för min skull blifvit spilda, komma aldrig i fråga; tvertom är det jag, som blir ansedd för martyr, blir fritt och hederligt bespisad på statens bekostnad; jag antager titeln af Statsfånge, som är förnämare, men mera indrägtig än Commendeursbandet af Wasaorden; jag skrifver och utgifver böcker (ty min fångenskap är blott för syn skull) och förläggarn femdubblar sitt honorarium.
Jag har således gjort en ganska god affaire; derföre om Aftonbladet skulle taga någon knäck i prenumerationsvägen, så gifver jag dig ett godt råd: låt sätta dig på Waxholmen, och skrik sedan öfver våld och ovärdig behandling, värre än Napoleon på S:t Helena.
Men antagom att min insurrection segrar, att jag kunnat uppsvinga mig till höjden af en Lafayette, Mirabeau, Bonaparte, Lamartine, Kossuth, Mazzini; så står jag på maktens tinnar, så länge herrligheten varar, och måste jag fly, så håller jag, som en frihetens heros, ett segertåg genom Europa, firas och förgudas, och när jag seglar öfver Atlanten, så vänta mig nya triumpher, och Förbundsregeringen inköper åt mig 5000 acres jord.
Hvem tänker på att mitt experiment kostat tusen sinom tusen lif: de, som stupat i kampen emot mig, nedstoppas i en grop och anses ärelösa; de, som stupat vid min sida, begrafvas med äresalvor, och på deras grafvar strös blomster.
Ju större nöd, ju flera milliarder assignater jag bragt öfver mitt fädernesland, ju flera slagtfält det räknar, ju flera skördar nedtrampats, ju flera slott och kojor, städer och byar som laggts i aska, desto större är min ära.
– Men, invänder du, hvarthän syftar allt detta?
Sådant är ju alldeles som det bör vara?
– Ja visst; men om du beviljar en svärdets och våldets man, kämpande för hvad vi och andra kalla frihet och mensklighetens sak, alla dessa rättigheter, all denna ära, så fordrar jag detsamma för den civila mannen.
Med mitt geni och min fantasi verkar jag för samma heliga sak, icke med krut och kulor, ty sådan är ej „min charakters bana„, men genom tidningsartiklar, böcker, manifester och nya samhällslagar, och det kraftigare i längden än våldets män, hvilkas minor explodera och lemna endast grus och stenhopar efter sig, medan den genialiske skriftställarens idéer innötas och inpreglas, långsamt men varaktigt.
Har nu krigaren, förutsatt att han strider för friheten och republiken, en obestridd rätt att slå ned allt som gör motstånd, att pålägga brandskatter, förmögenhetsafgifter, utgifva falskt mynt (assignater, Kossuthnoter, som omöjligen kunna inlösas med allt Kaliforniens guld), – rätt, säger jag, att begå allt detta, förutom alla de onödiga och okynniga ohyggligheter, som i det oregelbundna kriget ej kunna undvikas; – är det så, så begär jag samma frihet för den, som i det stilla arbetar på kampens förberedelse, på sinnenas mognad för emottagandet af den nya upplysningens välgerningar.
Jag begär att den rätt, som erkännes på gatan, också må få gälla inomhus.
Äfven författarn har sina materiella behof, han måste lefva, – det första villkoret för att kunna skrifva – liksom för krigarn, för att kunna slåss.
Har han egna medel, räcker hans förtjenst till, kan han få liktänkande att godvilligt contribuera för det goda ändamålet: – så mycket bättre.
Men att förmå en herr von Schewen att begripa hvad det vill säga att arbeta „i skapelsens mening„ – platt omöjligt, min Bror!
Återstår alltså användandet af tag-rätten; krigarn tager med våld; sådant ligger ej i fredsmannens makt, hör ej heller till hans yrke, alltså – du förstår, jag vill ej uttala det gemena, otäcka ordet.
Eh! que voulez vous?
Sedermera, för att sopa igen spåren, måste jag hvälfva misstankarna på tvenne oskyldige, hvilket verkligen var mig motbjudande, och slutligen taga min tillflykt till det hvita pulfret, öfver hvars användande, äfven om det lyckats, jag alls inga förebråelser gör mig, emedan jag blott följde sjelfbevarelse-principen, och dessutom – du känner subjectet.
De, som in totum et tantum förkasta användandet af denna princip, utom i öppen strid mot utländska fiender och inhemska fredsstörare, till försvar för fosterlandet och hemfriden, de, endast de, ha rätt, att fördömma mina handlingar, och vid deras dom får jag finna mig.
Men mot dig och dina Aftonbladister protesterar jag med stolthet och harm: till eder säger jag: er rättslära är en halfhet, ett oting: J gifven tusende lif till spillo åt den frisinnade upprorsmannen och låten honom i allo trampa lagarna under fötterna; det rörer eder icke mer än en sten; J berömmen honom på köpet, binden kransar och tänden rökverk åt canaillen, – ty af den arten är tyvärr oftast det folket, fast deras sak, förstås, är helig.
Men blir det fråga om, att en obeväpnad kämpe för samma heliga sak kommer i nödvändighet att bryta de conventionella, af honom aldrig underskrifna, kanske besvurna, men aldrig i hjertat godkända fördragen, och blir det fråga om en girigbuks, en procentares struntlif, då – gubevars – då får man skriket och anfallen från begge lägren emot sig.
Du ser, min vän, att din och dina Radicalers lära ej hänger ihop. Conservatism eller Socialism!
Mellan ettdera måste man välja.
Allt hvad som ligger deremellan är fusk, är fnaskeri, är kladdande – antingen hyckleri, feghet eller sjelfbedrägeri.
Hvad som dock mer än allt annat innerligen förtryter mig är det, att en hop nöt, som i tjuge år dyrkat mig, utan att känna eller begripa mig, nu taga sig för att säga, att jag på sistone blef galen.
Säg de dumma dj- att jag med djupt förakt tillbakavisar detta slags försvar.
De lära vara nog oförskämda, att påstå, att mitt vanvettiga beteende bevisade en slik sinnesfrånvaro.
Kunde jag förutse, att det skulle falla den gamle, halfblinda mannen in, att tvertemot sin vana, inventera sina reverser på egen hand; att sedan visa en annan mina omskrifna förbindelser, då han annars uteslutande i allt höll sig till mig.
Och kunde jag gissa till, att Hedda Häger skulle vara så fördömdt misstänksam, hafva ett så hundiskt väderkorn, samt att billetten till Amanda Brandt icke skulle taga skruf?
Nej, påstår jag, planen, fastän något för djerf, var fint, konstrikt, rigtigt artistiskt anlagd: mången romanskrifvare skulle afundas mig den: det förtryter mig, att jag ej sjelf förr påhittade och begagnade den i en af mina romaner.
Man får icke bedöma förtjensten af ett genistreck i praktisk väg efter den misslyckade utgången.
Sannt är, att jag bar mig litet klumpigt åt med bränvinet och hafresoppan; men det var handlaget som felade, icke hufvudet.
Sannt äfven, att jag för hastigt, för brådstörtadt måste gå på med mina experimenter, hvarigenom misstankarna ökades; men tiden tillät icke annat.
Man har ock som prof på min förmenta förryckthet anfört den fatala ProMemorian.
Min blod kokar öfver en sådan dumhet.
Tisdagseftermiddagen får jag veta, att jag är angifven och innan nästa morgon kunde jag bli gripen.
Förut måste jag uträtta hundra ting ute, och ett tjog hemma, skrifva bref och fullmakter, taga afsked af de mina, packa in, rifva sönder papper.
Store Gud! är då så underligt, att man i denna hast, denna något upprörda sinnesstämning ej sköter sina göromål med vanlig ordentlighet, qvarglömmer eller ej hittar en papperslapp?
Må hvar och en, som så orättvist klandrar mig, komma i samma läge!
– I alla fall, månne det kan förnekas, att jag rätt klippskt och fintligt praktiserade mig ur landet?
Bed mina belackare, de fordom förtjuste, litet tänka efter om en vettvilling bär sig åt på det viset.
Bed dessa uslingar dessutom fråga min embetsbroder och klubbkamrat i Götheborg, som böd främmande på mig, som vid toasten harangerade mig i termer, som min blygsamhet förbjuder mig upprepa, som gaf mig en ansenlig penningeförsträckning, om han, också sjelf geni, eller hans gäster förmärkte att skrufvarne suto annorlunda än på gamla viset, då du och jag utbasunade hans lof.
Bed dem fråga Landskamereraren i Landskrona, om han skådade mig bakom masken!
Och detta allt oaktadt, påstår det enfaldiga byket, som aldrig var värdigt den äran att få dyrka mig, att jag var förryckt!
Det upprör mig ända in i djupaste själen.
Jag är rädd om min ära.
Låt mig veta om sistberörde embetsman, som af ungdomsvänskap och politisk sympathi gaf mig passet, fått någon skrapa eller värre förargelse för den saken skull!
Det skulle vara mig obehagligt.
Eller ville Vederbörande med flit låta mig komma undan?
Kanske fruktade man, att, i fall du tillåtit mig under processen begagna A.B. och du sjelf täckts använda din kända talent för mitt bästa, vi kunnat gifva en passande färg åt affären samt slutligen, och med tillhjelp af alla de frisinniga halsarna, vända om opinionen, ja kanske till och med åstadkomma en gåsmarsch eller annan fredlig demonstration, eller en liten nätt emeute, utan just mycket blod, till min rehabilitation.
Dock min kanske förhastade, möjligtvis fega flykt har fönderfvat den utsigten, och onekligen comprometterat dig.
Men repa mod!
Förtröttas ej i den fortsatta kampen för det goda; klif bara, om couraget ej fattas, ett par pinnar högre upp på stegen!
Lyckligtvis föreföll min eclipse icke under prænumerationstiden.
Allmänheten skall innandess glömma bort mig, liksom hon redan glömt Elof Lindman och Sandvall, eller ock, hoppas jag, skall man blott minnas mina skrifter, min genialitet, min frisinnighet och min strid för ljus, för rätt och sanning.
Ju mer du håller fram den saken, och ju förr du slutar upp med det dumma pratet om „missdåd„ och „sinnesaberration„ , dess bättre för din och min reputation.
Säg detsamma åt Crusenstolpe och de andra: jag har sett af hans sednaste „Ställningar„ , att han är min upprigtige vän och trofaste beundrare, men han har något dummat sig, äfven han, och sett saken på den sneda och platta sidan.
Innan jag slutar, vill jag berätta att jag håller på att här, i nya Verlden, skapa mig en lysande och ärorik ställning (hvarom mer härnäst), och arbetar lika oförtrutet i mitt apostoliska kall.
Här är visserligen en hel hop redan undanarbetadt, men ännu sitter qvar, i de östra staterna, mycken puritansk surdeg, ett envist fasthängande vid de traditionella fördomarna i gudalära, seder, äktenskap och familjelif, laglydnad, med ett ord den vidskepligaste respect för det „ceremonihelgade„ , „det aftalade„ , „det beseglade.„
Det är blott vid vissa tillfällen, som folket erinrar sig sin souveräna enrådighet, och då, i ögonblicken af hög passion, bryter igenom lagarna, och som man alltså märker sig vara i en republik.
Men det blir bättre och friskare, ju mer man kommer vesterut; folket i massa och den enskilde har der i det närmaste afskuddat sig de conventionella bojorna och lefver skäligen „i skapelsens mening„ – men utan all slags poesi och ästhetisk skönhet, hvilken jag anser ovillkorligen böra vara förenad med naturlifvet: annars har man endast den simpla råheten och bestialiteten.
Jag arbetar nu, till en början, på att organisera lynchlagarna och få dem erkända som statsprincip, ty ännu utöfvas de blott som ett praktiskt supplement till det lagstadgade.
Egentligen utgöra de grunden för mitt system, men detta löper, som du vet, ett godt stycke väg linien framåt, i det räta och rätta.
Farväl!„
Jag håller på att låta öfversätta mina böcker med vissa restrictioner på engelska: jag är nyfiken att erfara huru de skola smaka philosophen Emerson.
— Vid genomläsandet af min långa epistel, blir jag varse, att jag skrifvit diffust och kanske litet confust, samt repeterat samma saker i olika ordalag mer än engång.
Vissa Rec. ha förebrått mina skrifter samma lyten: må man så mycket mer urskulda detta i ett bref, skrifvet i flygande och under flera afbrott21.
Skall den fingerade prophetia vi ofvanföre lagt i Almquists mun, gå i fullbordan?
Skall nu, efter allt detta, allmänheten denna gång omsider öppna ögonen?
Skall hon fråga sig sjelf, om den religion och den samhällslära, som i tre af Sveriges största och mest spridda tidningar blifvit predikad af en Lindman, en Sandvall, en Almquist, kan vara den äkta och sanna?
Skall hon vidare tro på Aftonbladet, hvars innersta själ, tankställare och medarbetare, en man så länge varit, som i theorien försvarat mened, förfalskning och mord, när nemligen individen behagar anse sig ha giltiga skäl dertill, – och som ock på samma förskräckliga vis beseglat sin lära med gerningarna?
Och hvad skall slutligen den goda Allmänheten tänka om Utgifv:s egen moral eller förstånd, som än i dag kallar denna demoniska lära för „höjden af bildning„ , detta lif (sista acten undantagen) för en „kamp för det godas seger öfver det onda?„
Eller skall A.B:s-furstens makt gå under, icke genom sanningens vapen, utan genom den af honom så ofta använda lögnens?
Han, som så ofta försvarat uppstudsigheten i alla dess gestalter, har slutligen till sin förvåning sett anarchien innästla sig inom hans egen verkstad, en arbeterska 22 resa sig mot husbonden samt finna en publicist, som advocerat så som han sjelf advocerat mot andra, men vida gröfre och plumpare, och med framdragande af långt skändligare och ärerörigare beskyllningar.
Hr Hjerta tyckes mycket lida af en fiende, som andra skulle föraktat, emedan han mycket veklagar, och emedan han emot honom användt vapen (lagens), hvilkas användande han dittills så ofta ogillat och dem han dittills bemödat sig att göra uddlösa.
Vi skulle, för vår del, uppröras vid skådespelet af denna ihärdiga, grofva och skoningslösa förföljelse, dessa skändliga träsnitt, om vi blott kunde låta bli att minnas, huru den nu marterade sjelf förföljt och svärtat alla de ädlaste och bästa offentliga män af motsatta tänkesätt inom och utom fäderneslandet, och tvertom upphöjt slödder, till och med notoriska bofvar, när de endast beträdt agitationens eller upprorets bana.
Detta, och så mycket annat, har gjort att vi anse för vår och alla goda medborgares pligt, att sätta oss emot och bekriga en tidning, som sprider så mycken moralisk pestsmitta, liksom vi förut, under deras glorias dagar, bekrigat Argus och Går-an-lärans lagstiftare.
Derföre hafva vi ej velat försaka detta tillfälle att tala ett varningens ord till ej allenast allmänheten, utan ock (om möjligt), uppskaka Hr Hjertas samvete, och bringa honom till någon besinning om hvad hans egen frid och samhällets tillhörer.
Oss synes det vara honom och hans tidning långt värdigare, att, om ej rent af ansluta sig till den andra sidan, dock åtminstone gå några steg dem till mötes, som aldrig hyst någon fientlighet emot hans person, aldrig angripit honom personligen, och som önska hans lofliga företag all möjlig framgång, – än att fortfarande qvarstå på samma linia, på hvilken Almquist gick längst fram, och der nedanom honom står en legion, som i sina grundsatser knappast äro bättre, – menniskor, som af A.B:s Utgifv. understödde på flerfaldigt vis, genast, när den egna fördelen bjuder, förvandla sig till sin välgörares bittraste fiender och icke sky hvilka vapen som helst, emot hvilka den anfallne står värnlös, emedan hans röst ej tränger till den slags allmänhet, inför hvilken han anklagas och smädas.
Må Hr Hj. betänka huru han sjelf, fastän på ett mindre groft, men derföre icke mindre smärtande vis, marterat så många andra, af hvilka en del icke kunde försvara sig, emedan de stodo för högt, andra åter, som kunde och ville det, betogos denna möjlighet, emedan A.B:s spalter för dem tillspärrades.
Må denna tanke, denna smälek, denna Nemesis och slutligen denna sista skräckfulla katastroph, hvilken vi hört och förmärkt djupt gått honom till sinnes, vara honom en allvarlig väckelse!
Dessa ord äro det djupa allvarets, den upprigtiga välviljans.
Missförstås de, föraktas de – que son destin s’accomplisse!
Men det skulle vara högst beklagansvärdt, om svenska publicismens ledning skulle falla i än sämre händer, – i deras, som nu söka ro opp sig på den stora tidningens bekostnad och till någon del ock deruti lära hafva lyckats.
Derföre önska vi upprigtigt framgång åt Aftonbladet i reformerad anda.
Så vida vi ej som poeter vilja anse George Sand och Eugène Sue.
Det är först nyligen Victor Hugo slutit sig till Socialismen.
Den röda republiken har i Tyskland haft många sångare, men vi känna ej om de tillika äro Socialister.
Sådan lär äfven meningen vara i den Owenska communismen.
Vi hafva flera gånger, både nu och långt för detta, hört många förebrå Rec. i Sv.
Tidn. de loford, som der tilläggas «de fria Fantasiernas» Förf.