Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
läsa brefvet, af två skäl: först darföre att Iran hyser ett visst inisstroende till min korrespondans, alldenstiind den sker med herrar och ej med damer, och sedan därföre att han icke alls tror på mina anlag, utan endast anser mitt skrifveri knnna vara mig sjalf till ett, tidsfördrif; om jag tror annat, menar lian det vara illusion.
Den tanken gör naturligtvis, att han niisstycker mina litterära sysselsättningar, om lian an icke nänns att yttra någonting därom till mig.
Han har en inycket dhlig tanke om oss fruntimmer, den gode postmästaren, På Beckinans rne&amp;elande hade jag ingenting att svara annat än att beklaga förlusten, enar jag icke äger så inycket som en rad kvar af den förstörda novellen, hvilket jag finner mycket tråkigt, ty den var ratt hygglig.
Understrykningen under &gt;särdeles, hade Beck- man gjort i sitt bref, det ar darföre jag också har den.
Har jag hälsan i sommar och Gud vill, så tanker jag att skrifva några skisser och noveller till; i slutet af september borde jag så resa till Stockliolin f.ör att skaffa någon förlaggare, antingen s i att de soin en serie intages som följetong i en af de större, dagliga tid- ningarne, som t. ex., Aftonbladet,, eller också iitgåfves i bokform, viii gallrade och öfversedda; Iielst innan den egentliga j~ilmarknaden eller ocksi först pk nyåret.
I 8tockholin borde jag stanna minst en vecka, högst tre veckor eller fjorton dagar; boende i familj, natur-
ligtvis.
Men allt det diii.
ar ställdt pk framtiden.
trettiotalet, liar inan likväl ingen tid att förlora.
- - F - - - - - _ Nar man litiniiit --- -- _ -- --- Jag känner mig så frestad att bli elak, så fort jag p i allvar intvingas, i Hörby-förhållandena, hvilka alltid äro och skola Blifvs fräinmaiide för mig.
Min h %g och hela lifsriktning är en helt annan, och den, soin en gång fått smak p&amp; lifvets hasardspel, kan icke fästa hela sin tanke på stillast %.endets enahanda, den kan icke vegeteka anda till sin död; kamp ocli eggelse, vinst och förlust, hopp och fruk- tan Iiafva blifvit nödvändiga för en sådan själ, om den icke skall sjunka samman so111 en trasig luftballong.
För mig måste Hörby- lifvet adlas till ett hem, soin är kärt, därföre att det icke binder tun- ken; sådarit ar det mig det käraste ställe i världen.
Själfva viisendet får ej stelna i dess former, fast den yttre människan antager dem.
J a g tycker mycket om Hörby, ja till och med dess iiinevhare, inen de äro mig icke nog.
- - -- Detta är ett dumt bref inen sannt ända.
Det låtkr, soin om jag vore bra egenkik, öfverskyl det, om du kan.
1881 var det år som Victoria Benedictsson i sin dagbok lär betecknat med det enda ordet D wllvaru.
Det var d&amp; Iion drabbades af den sjukdom, som under de följande b e n, med undantag af några ljusare mellantider, fjättrade henne vid sjuksaiigen.
Den för en sjuk- ling s % vanliga svagheten att finna.
viss tröst i upprepandet af sina lidanden, tyckes för henne varit främmande.
Ej ens för sin syster, hvars varmaste delkgande, hon helt kunde påräkna, yttrar hon någonsin en klagan.
, Det ar en svår tid, inen nian måste liafva tblainod.
Hvar och en nibste i sin tur bara korset,, yttrar hon en gkng i ett bref i början af sin sjukdom.
För öfrigt redogör Iion för densaininas förlopp lugnt, niistaii kallt, som om hon talade om en fram- niande person.
Janimer ocli klagan öfver kroppsliga plågor var ej Victoria Benedictssons sak.
Hon visade i lidandet en resignation, en själsstyrka soni nästan kan kallas sublim.
Kanske räknade lian kroppsliga smärtor som ett intet, jiimfördt med de själens lidanden, hon under s % godt som hela sitt lif hade att kampa emot, ocli för hvilka hon till slut skulle duka under?
Följande ' iiro utdrag at trenne bref skrifna frkn sjuksängen, de senare f r h Malmö, dar Iion under längre tid vistades i och för liikarebeliandling.
- - - - - - - - - - Hörby, 3 aug.
- - - - - - - Det hsnder mig så ofta, att jag är så där mol allena liela söndn- game igenom och ibland de aiidra dagarne med.
Någon gång tiiiiker jag da, att det kunde vara roligt att lia någon att prata nied, ty det blir allt trist till slet att bara räkna maskorna p % virkningen eller höra slamret af striiiiipstickorna och icke en enda kommentar till sina egna tankar eller någon friskare vind på deras stilla ocean.
J a g lef.
ver med ett ord som snäckan i sitt skal på senare tider, ty att &gt;sträcka ut ii ornen^ i Hörby kostar många pengar och jag vill försöka on1 det icke ar en inöjligliet att komina ur de förfärliga skulderna.
--------- J a g kan nu aldrig låta bli att tänka p&amp; framtiden, fast det ar dumt nog, ty kanhända den ar förlagd till en annan planet och helt.
annorlunda an man tänkt sig.
J a g liar virkat s i flitigt som möjligt liela efteriniddageii, ty jag Ilade ingen lust att läsa, ' icke krafter att göra någon längre prome- nad och så gjordes tiden mig lång i stället.
Hade det vrcrit soiri förr kiinde jag skrifva en smula, ty nu är jag starkare i händerna och kan åtminstone sjalf lasa livad jag klottrar, men jag liar beshtat mig för att lita bli det der lapprit, ty låt vara att jag liar anlag, s i iir det ändå oinöjligt om de vore aldrig så utmärkta att dana dein till någonting dugligt under ett sådant stillastående lif och under så sammanträngda förhållanden.
J a g liar tiinkt det länge, inen under iniii sjiikdoin, då jag för det mesta lizsde fyra väggar samt mina egna tan- kar till sallsltap, blef det mig fiillkomligt klart att jag inåste vända min 1i %g fr %u det h %llet.
Sedan dess tanker jag mest på Ilusliga ar- beten och pengar.
Ja, hade man haft nagra af den varan nar man var ung s % - - - men det ar bra som det &amp; r, mer an bra, ty jag är mycket belhten ined min värld: &gt;VPtr Herre ar de dårars för- myndare: » åtminstone de fattiga dårarnes.
J a g liar alldeles mist min ifriga Iiag för läsning.
sedan nhgon tid, ty att gapa öfver en bok för annat än nigot slags stiidium bryr jag mig ej om.
- - - - - - - - - - - -------- Mitt ben ar fortfarande bättre och min öfriga kropp frisk, men st8 eller gå kan jag icke.
Det är troligt att doktorns spådom be- sannas och att framdeles en benskarfva koiiimer att lossna samt bana sig vag ut, ty benpipan p&amp; det sjuka benet inellan knät och det ope- rerade stället ar onaturligt tjock och ibland liiigger det till där, men doktorn och jag talade just om det i går och ' vi koinino öfverens om att äfven om s8 skiille gå så ar det ju en öfvervinnerlig sak och man kan vara glad att det ej &amp; r benröta eller någon annan obotlig skada, ty nar skärfvan kommit ut, iir benet lika brukbart och man kan gå under tiden blott man liar bandage.
För närvarade ser emellertid allt godt ut och s h e t är rent och » vackert » samt mycket villigt att lakas i flyg fläng, så att doktorn liar all inöda att bevara sitt rör, ty det vill alldeles viixa fast.
J a g bor nu i föl-maket; inan bar inig Iiit.
J a g ville försöka att &amp; med krycka, nieii nar jag koin p&amp; golfvet syntes jag mig lika redlös soni om jag fallit i sjön och jag skyndade mig i sang igen ocli lät dem beskedligt » asa * åstad med mig.
D e sade att, jag var så latt.
ocli det tror jag nog.
J a g liar » tagit » mig mycket och ser nu alls icke sjiili lit - bara jag knnde gå!!!
- llraliiiö, 4 febr.
Hjiirtligt tack för brefvet, livilket gladde mig inycltet, men soiii jag ej koniiner a t t besvara så lirigt soni jag ville, ty jag liar så myc- ket skrifarbete nii om dagarne, a t t jag iniste spara mig så mycket soin möjligt.
Jag wplågasw visst icke livad benet betriiffar, ty det gör ej mycket ondt, - för tillfället alls inte - men det a r mycket enformigt att ligga och enformiglieteii föder lätt ledsnad, jag gör allt livad jag kan för att fördrifva de enformiga, långa dagarne och skaffa mig sh mycken omväxling som kan stadk ko in in as då ens iitsikt begrlin- sas af fyra trånga väggar.
J a g skrifver så mycket jag kan orka, nien skrifver 1Biigsaint.
S i tager jag livarje dag lektioner i engelska af en skotsk fru, det kostar många pengar, men så kaqz jag sprkket när jag slutar.
Mitt uttal iir redaii ganska goclt.
I: förra veckan började jag med italienska på egen Band, emellanåt understödd af en eller annan vink af L.
P., ty han har tagit lektioner samt last en del, så han kan tämligen.
Men tiden blir niig likväl l i n g ocli en- formig.
Din wkarlek till ensrtinliet~ kommer icke af egoism utan är endast sjaleils beliof af Iivila och försjunkande i sig sjalf.
E n sådan ensam- liet iir nyttig och nödvändig för införandet af reda, ordniiig och frain- för allt jämnvikt i tankearbetet.
Om jag bara orkade skrifva ocli ej blefve så försoffad af enforinig- iieten skulle dar nog » blive noget av, likväl, ty jag känner a t t jag skulle äga förinaga om ej de yttre oinstandiglieterna verkade s % nedtryc- kande och förslöande.
Skrif till mig, ej för sällan, det gör mig så, godt, och dn anar ej på l h g t nar liiir högt jag värderar dig ocli hur innerligt kar jag liiiller dig.
Dii anar ej heller livilket stort ocli val- görande inflytande dn iitöfvst pk mitt lif.
Skada blott, a t t dii ej haft idakt att afveii viiiida ett slag på de yttre li#ndelsernas tunga nia- skineri!
Men bäst soni skerw lieter det ju.
- - - Gud gifve a t t jag # nd % ltrinde göra dig någon heder och glädje!
- - - - - RIalmö, 4 mars 1883.
J a g har icke alls varit skrifvande af mig den sista tiden, ty jag liar varit så nedshmd till lynnet.
Nu då det ser nt som skulle jag kiinna lefva, och lagga flera &amp; r till dem jag redan har, kommer ocksh tankcn på framtiden.
Eii klen ekonomi och en briiten halsa koinina den a t t se s % dyster lit.
- - - - - - - - - .- - -
Fattigdomen står för mig som ett spöke, det tjänar icke till att ' dölja det, ocli all glädje öfver mitt Bterviindande till lifvet fördystras diiraf.
J a g laser engelska och skrifveï stilar af all lif och makt för att kunna gifva lektioner, men det blir strafsamt lif och inager utkomst.
Eörfattarebanan duger icke, ty så fort jag blir för nedtyngd af bekylniner mister jag förin %gan att skrifva; så liar det gått nu, s&amp; g&amp;r det allticl.
- - - - - - - - -- - .- - - - -- Å r 1883 kan betraktas som vändpunkten i Victoria Benedicts- soiis litterära lif.
Hon hade utgifvit sitt första arbete, afkastat anony- mitetens slöja och framträdt med öppet vizir.
Hvad Iion själf diironi tanker finner nian af följande bref till sin systerliga vän: Hörby, l5 dec.
Kara Margretlie!
Mainma och F. fh gärna läsa livad jag sänder dig, ty.
jag fram- trader nu p % fullt allvar och ined en bestämd mening, inin pseudonym är redan så bekant i inin närmaste orngifning, att den icke längre kan skydda min anonymitet, och jag bryr mig icke heller därom.
Mitt siuka knä ger mig full ratt att helt agna mig åt bokhandeln och pen- nan, jag ämnar betrakta sjukdomen som en fingervisning ofvanifrån, Iivillcet jag tror den ar, den liar varit li %rdliandt nog till att öfver- vinna alla betänkligheter.
Således, strunt i anonymiteten!
Jag * or niig nu aga mod nog att stå bakom det antagna namnet utan att göinina mig.
När du kommer hit skall jag visa dig förslag till innehållsför- teckning för min iiovellettsamling samt en stor del af innehållet ocksk.
- - ------ Hörby, 25 augusti 1884.
- - - - - - - - - - - - --------, Jag längtar grufligt efter att du d t t e komma hit så att vi på tu man liand med all utförlighet måtte kunna diskutera allt möjligt; det ar ju en lie1 evighet sedan vi rakades ordentligt!
Jag har en sh- dan massa bref och tidningar, som jag ville lata läsas af dig, dn kära lilla syster, som ensam uppmuntrade niig pk den tid ingen annan trodde att jag dugde till något.
Du kan nog tanka dig hur glad jag nu är att f % visa dig hvart enda viilvilligt ord, som af den litterära världen uttalas till deu nye författaren.
Hela orten Zr i uppror för förmenta personligheter, men det vore nog omöjligt att undgk, de tycka sig ju känna igen det orimligaste.
Att både jag ocli boken skola häcklas ar naturligt.
Det finns ingen kritik så strang som den närinaste omgifniiigens; ja, nian kunde kan-
ske siiga så orättvis, om jag icke hyste sådaii niotvilja för ordet, när det galler mig själf.
A t t ha något att berätta i bref är då blankt omöjligt; mina litterära intressen äro för ' tillfället så allt behiirskande och jag lefvei så mycket för mig själf.
Det är därför jag ar så kort, icke af annan orsak, ty jag håller mer af dig än nigonsin.
Men - vet dii livad - den tillfälliga franigången gör mig nästan modfälld; jag vet ju så väl att jag skall få betala hvarje beröniniande ord med dess mera klander franideles, nar det skall talas om:, icke niotsvarat de förvaiitniugar inan stiillt på förf: s ' lofvande talan&amp; - wen begåfning som redan natt sk långt kraften riickte, icke vuxen större uppgifter » - eller: wförf.
Iiåller sig fortfarande vid sitt lilliputtsman6r ocli serverar fort- farande endast Iialfmogna stiidier)), eller &gt;de profetior vissa af herrar kritici på sin tid utbasiinade tyckas emellertid allt annat än gå i full- bordan~ o. s. v. i det oandliga.
Bered dig p&amp; det, kära lilla beskyddare.
Men livad kan .du väl tänka om mig, som icke har annat att tala om iiii alltid det samnia, det samma!?
Blir dn inte trött af inig?
Men det ar ' ju kring sådana ämnen mina tankar oftast vanda sig, ocli kan jag icke bli frainsthende, så vill jag i alla fall vara niecl bland dem som agna sitt lif åt litteratiireiu tjänst.
Det liar nu en gång blifvit min lifsliift.
J a g unnar, jag vill åtminstone unna mina kam.
rater att g5 fran101n mig, utan att därför aiise mig förfördelad af ödet.
Om jag någonsin skulle kiinna vara någon af dem till hjälp och rad, oin an i så ringa mBn, då skulle jag anse att icke heller jag lefvatförgäfves.
Du, soni sjalf iir s&amp; föga egoistisk, di1 soni verkligen iir min syster, du skall förstå inig när jag säger detta; ty jag vet att .du lik- som jag, a ï genointrängd af detta beliof att lefva för andra, att nr- beta för andra och hoppas för dein.
Vi äro byggda af samma mate- riel.
Det har val legat och sliiinrat Iios mig ett gry till detta afveii förr, men det ar sjukdoinen, den brutna kroppskraften, som gifvit det grodd; ocli det ar de11 ofta återkommande tanken p3 döden, som gifver en sådan kraft därht, att det ibland känns rent af öfvervaldigande.
samt att kiiniia iitratta s&amp; litet för andra i viirlden.
Som min &gt;nästa » galler naturligtvis i främsta rummet alla de som ägna sina krafter ht samma arbete som jag.
J a g skulle vilja Bli välbehållen, klok och erfaren för att en gång vara de unga till någon nytta; jag menar de b unga i litteratiiren.
Oss emellan sagdt ä r dct det jag strafvar för, ty livad ä r vii1 mitt eget lif!
Nej, att glöiiima sig själf antingen för andra eller ett allvarligt arbete, det a r enligt min tro lifvets enda verkliga lycka.
J a g vågar icke saga det där till andra, de skiille naturligtvis stäinpla det antingen som humbug eller sentimentalitet.
Böjelsen att älska liar legat Iios både dig och mig.
Hos dig tog den form af kärlek till en, den blef koncentrerad.
Hos mig ar den fast vid ett t h g: kon- sten, och därifrån sprider den sig till en vänkrets, som blir stiirre så smkningoin, men Iivars kärna är och blir - gemensamnia intressen .för det jag a s k a r högt.
- - - - - - - - - - - - '
Några bref frfin de sista Aren af Ernst Ahlgreois lif, diiri grund- tonen, trots ryktbarhet och de framghgar författarinnain vunnit, är allt mera hopplös och dyster, skola meddelas P följande häfte.
Ett lämrinnekemo Hvad man än må s e a om vår tid, o111 dess brist på entusiasm, dess ljumhet och liknöjdhet för stora idder, i ett a r samtidens intresse vaket soin aldrig tiliförene, och det är för allt som ligger inom den krist- liga barmliärtighetens område.
Nänniskokärleken ä r en dygd som, on1 vi så f % uttrycka oss, kommit allt mer och mer till heders och det finnes ej nhgon art af mänskligt lidande, förskylld eller oförskylld, som ej finner en förkämpe, färdig att därför offra sin tid, sina penningar, ja därför insätta hela sin personlighet.
A t t den största offervilligheten, sk r ä l den enskildas som saiii- liallets förekommer där, hvarest beliofvet springer mest i ögonen, dar hvarest, hvad man kallar, den wskriande~ nöden högljuddast pkkallar an- dras hjälp,&amp;- ju ej mer än naturligt.
Detta hindrar dock ej, att mannisko- kärleken, alltid på spaning efter nya verksaml~etsfalt, oupphörligt finner ouppbrukade tegar, ej mindre varda att beaktas d&amp;rför att de ligg2 B skymundan och ej genom vanliga medel iidraga sig allmiinhetesis blicka: ..
Så liar man i andra länder redan Enge sysslat med att finna en lösning på den behjärtansviirda frkgan: hur bistit den at sina egot-t h j alpinedel hänvisade lärarinnan och uppfostrai.iniiaii under tillfiillig hemlöshet och därmed saminanhangande svbriglieter?
Svaret har lyde: agenom inrättande af hem-liknande hotell, dar liirarinnor fijr ett pris motsvarande deras tillgangar kunna finna en tillflyktsort under dena tid da de äro utan arbete och söka sig ny sysselsättning eller äro B be- e ~, ar0 hof af h v i l a ~.
Dylika hotell - ~ ~ o i n ~Eellreriainen-He9.math.i bland andra de namn under hvilka dessa pri~at-hotell ranligen beteck- nas i utlandet - äro sedan flere tillbakc?
inriittade i mknga af Enropm större städer och hafva visat sig ffla ett verkligen tranigande behof.
Friigan ar nu: skulle ej Stockholm af ven r a m i behof af skdam &gt;hems?
Helt visst, saknaden daraf hzr länge gjort sig %annban; och det iir med kännedom af denna brist som era del behjärtade personer i vår hufrudstad satt sig i rörelse för att söka om möjligt has bringa ett företag af liknande art till stgnd.
Skulle vi i n&amp;gon m8n kunna bi
draga a t t väcka intresse för en id6, livilken vi finna i hög grad värd sympati ocli såmedelst bringa den närmare ett förverkligande, vore det oss en sann tillfredsställelse.
Detta, tillika med en önskan at " för våra läsare förklara syftet med ett planeradt lärarinneheni i Stock- holm, a r hvad vi afse ' med denna lilla uppsats.
Först och främst vilja vi betona, att ett dylikt liein ej a r afsedt att vara en välgörenlietsinrattning.
Pensionarerna betala för sig, för så val kost som Jogis, ocli intaga således en oberoende stallning till hemmet.
Men naturligt ar, att för att kunna motsvara sitt ändamål: att vara en p&amp; en gång billig ocli behaglig vistelseort för arbetande kviniior af den bildade klassen, kan ett dylikt etablissemang ej aga bestånd blott och bart genom de erlagda afgifterna, utan mhste dels för sin uppm sattning, dels för sitt underlihll under de första åren hafva en grund.
fond att bygga på.
Eli ~ a f f i i r blir ~ ett dylikt pensionat aldrig, det skulle jn dH förlora sin Isarakter af » liem ».
Ocli häri ligger id6ns såväl svaghet som styrka.
Svaghet s9 till vida, att hemmets oförmåga att ekonomiskt bara sig, gör en vädjan till enskilda personers Iijalp- samhet och offervillighet nödvändig, inen a andra sidan liar den vackra tanke, som ligger till grund för bildande af dessa hem, den nämligen att i n %gon inan för de ensamma kvinnorna ersätta ftimiljeharden, visat sig vara tillräckligt lifskïaftig för att tillförsäkra dylika företag frarngiing aratal igenom.
Detta liar t. ex. varit händelsen med ett i Wien upprättadt &gt;Home » för lärarinnor, hvilket ko111 till stånd för 25 år sedan.
Detta hem, först tillkommet tack vare en enskild persons, m: lle de Blaire- ville, energiska bemödanden, arbetade under de första åren ined stora pekuniära svhigheter, men inneliar nu en blomstrande stallning och förfogar t. o. 111. öfver en reservfond af 32,000 fl.
Det projekterade hemi in et)) i Stockliolin skulle inrättas efter ungefär samma plan som det i Wien.
Dess syfte skulle vara a t t lämna en fristad å t såväl svenska som utländska arbetande kvinnor af den bildade klassen, synnerligast dem som agna sig åt lärarinnekallet.
Svenska kvinnor skulle Iiär kunna ' vistas kortare eller längre tid såsom resande, då de söka arbete eller agna sig åt ' sin utbildning.
Ocli det inses lätt, hvilken välsignelse det skulle vara för alla dessa arbetande unga kvinnor, hvilkas tillgångar helt naturligt äro högst begränsade, att för billigt pris kunna erhiilla ett godt hem, d i de för sin utkomsts skull ' äro nödsakade att vistas i hufvudstaden
någon tid,, vare sig för.
att hospitera vid skolorna, studera slöjdunder- visning och andra imlervisningsgrenar eller för att se sig oni " efter plats.
Klagan öfver svårigheten att i Stockholm finna goda hem som för billigt pris i inackordering mottaga unga flickor för kortare tid liar äfven liittills ofta försports.
Utländska lärarinnor, soin naturligen i an högre grad an livad fallet ar med landets egna döttrar, beliöfva det skydd, som ett lieni erbjuder, skulle i detta » liome; ~ finna en tillflyktsort under de mellanperioder, då de äro i saknad af sysselsättning.
Äfven de utländskor, som i Stock-, holin inneliafva anställning skulle liar känna sig hafva en fristad.
där de alltid kunde parakna stöd, intresse, r&amp;d ocli hjälp i sina bekymmer och skulle har h a h a en sanilingsplats, där de funne vederkvickelse och förädlande förströelse tillsammans med sina landsmaninnor.
Det har blifvit anmärkt mot den föreslagna planen, att » hem- met » skulle mottaga såval in- som utländskor.
E t t lararinnehem, af- sedt för endast svenskor skulle, menar man; vara mer af beliofvet påkalladt ocli framför allt skulle ett hem efter en sådan plan kunna utländskorna., phrakna större intresse ocli sympati inom landet.
%l&amp; af hvilka scliweiziskorna utgöra.
den största kontingenten, bilda hem för sig.
Denna anmärkning.
skulle, vill det tyckas, nog äga sin fulla be- fogenhet, om ej har som s&amp; ofta den ekonomiska sidan af saken spelar.
Idén om bildande af ett hem-hotell för bildade kvinnor ar tyvärr ännu ej blifveii till en verklighet; pen- ningefrågan, af hvilken ett företags vara eller icke vara förnäm- ligast beror, ar ännu ej på ett tillfredsställande sätt löst, ocli skall framging vinnas fordras det, att man utgir från den enklaste, mest prakti ' skrt sidan af saken.
Beliofvet af hem, sådana vi har beskrif- vit, torde alla erkänna, om de skola bringas till stånd, det beror på allmä.nhetens intresse och offervillighet.
Må därför svenskor .och ut- ländskor systerligt racka hvarandra handen för att öf vervinna de första svhiglieterna, må de gemensamt lägga grunden till lieminet, sedan ma hvar och en, iiar företaget ar betryggadt, inrätta sig efter sin smak och i enlighet med sina intressen.
Må man börja i liten skala med ett gemensamt hem, om ntaf detta frö skall vaxa ut ett trad med starka öfverskuggande grenar, får framtiden utvisa.
Att i detalj redogöra för planen till det föreslagna hemmets inredning och ekonomi a r ej har vår afsikt.
Vi hoppas framdeles få tillfälle återkomma diirtill.
Det &amp; r det behjärtansvärda i sjalfva sa- ken och den idé som ligger till grund därför, vi velat påpeka.
257 dast det vilja vi tillägga, att redan en mindre grundplåt blifvit iiisainlad inom för saken intresserade kretsar i hufvudstaden och att den ansedda, föreningen, » LJUnion iiiternationale des ainies de la jeune fille&gt;,.
i Scliweiz, under livars beskydd lärarinnehem blifvit upprattade i flere af Europas större städer, utlofvat ett blifvande, Home » i Stockholm sitt understöd och sitt varmaste intresse.
Föreningens tidning .Le journal du bien public » iiineliåller för den 1 5 oktober ett varinlijar- tadt upprop, livari beliofvet af ett dylikt liem i den svenska liufvud- staden, diir afven scliweiziska liirarinnor kunna finna en fristad, p i det lifligaste fïanih~lles. '
Böcker för barn och ungdom julen 1893: F r å n Fredrika-Bremer-Förbundets Bokkornite ...
svcrigcs iiiodeltiiissagor.
Berättade för barn.
Pris: häftad 2,25, kartonerad 2, ~ Boken innelihller en särdeles val utförd oiiiarbetning af fyra gamla sagor, n31nligen: Floe-es och BlanzaJlor, Härtig Predrik, Ivan Lejolzriddaren samt ATumnlös och Valmtifi.
De tre förstnämnda Iiafva varit öfversatta på svensk vers sedan början af 1300-talet, och den fjerde p % svensk prosa sedan slutet af 1400-talet.
Den talarigfulle sagoberättaren, so111 iiiider förordet till ofaan- nämnda arbete tecknar sig I$.