Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Åja, men Anna är allt like fatti’ och palti’ för det ändå, ho.
(häftigt) Fattig?
Och det säjer du så föraktligt?
Det är ingen skam att vara fattig, när man är en bra menniska.
Anna är rikare än du i det goda.
Hör herrskape, Erik och Britta tar redan te med kärleksgnabb.
Jojomen: börjar i ti’, det som krokigt ska bli, säjer ordspråke.
– Men jag har nu ett anne ord te säje, om herrskape vill vare så go’e och hälle i sine glas.
(afsides till Erik, som reser sig till hälften från stolen och ämnar säga något) Stilla, käre Erik, gör oss ingen sorg!
Det taltes om fattigdom, och det är allt en bra svår tid vi lefver i, det kan inte nekes.
Men ingen vet, om det inte snart nock kommer ändå värre tider, så att te och med di, som varet förmögne, får ta te tiggerpåsen.
Just derför, herr Patron, ska en inte vare tefreds med, att det räcker te så länge en sjelf lefver, utan en får lof ställe så, att det inte går te undergång en dag för dom, som efter kommer.
Ola i Gyllby och jag ha varet goda bussar och vänner i många herrans år, det vet Patron, och eftersom vi ha hvarsi’ lita förmögenhet, så ha vi tänkt slå ihop dom på e hand, te så mycke större säkerhet, att barna inte ska lide nöd en gång; för nu är det så, att min son och Olas doter allti haft ett godt öge te hvarandre ....
(rusar upp från stolen) Kära far, för Guds skull .... (hejdar sig och går häftigt fram och åter)
Hahaha! jag kan inte anne än skratte åt gossen.
Se bare, så het han är på gröten; låt derför saka gå hastigt och lustigt:
– Eriks och Brittas trolofningsskål!
Jag kan inte! jag vill inte!
– Hjelp mig att be, herr Brukspatron!
– Ah, se der kommer Anna!
(Han springer emot Anna, som inträder i fonden)
(Alla resa sig från borden.
Bondfolket närmar sig åt förgrunden)
Sven, ni vill tvinga er son till giftermål ....
Nej, bevars; jag vet inte hvad det går åt den satans pojken.
(Erik och Anna, som en stund stått i stum omfamning, framträda hand i hand till Brukspatronen)
Herr Patron, bed för oss hos far och mor .... vi kan inte lefva utan hvarandra ....
Och du, Anna, bort härifrån!
Du har med knep och konster lockat vår son, för att få bli hans hustru ....
Stilla dej, Sven; det går inte an i herrskapets närvaro, att ....
Tyst du, jag vet hvad jag gör.
(Till Anna)
Du byting, fattig, eländig och oduglig, tänker lure dej te min son!
För Guds skull, förlåt, förlåt!
– Jag rår inte för ....
Nej, det går för långt, min far!
Jag har lydt och aktat er i det längsta; men, hända hvad som hända vill, nu tänker jag råda för mej sjelf.
– Kom, Anna!
Vi ska väl slå oss ut på något sätt; kom, kom härifrån!
Inte ur fläcken, pojke, säjer jag!
– Åh, jag kan bli ursinnig!
Ni är orimlig; det är syndigt af en far, att så behandla sin son.
Om ni har någon aktning för mig, så låter ni min förbön för de stackars barnen gälla.
Ursäkt’ mej, herr Patron.
Här är det jag, som rår.
Saken är oppgjord mellan Ola i Gyllby och mej och ska inte ändres för bare ett infall åf den illistige pojken.
Envises han och vill ha Anna, så tar jag min hand ifrå honom, och hur pass han se’n kan försörje sej med e hustru, som inte har en skilling, det begriper Patron lätt.
Är det endast Annas fattigdom, som hindrar, så kan jag hjelpa saken.
Jag skall förse henne med utstyrsel.
Och jag lofvar att sörja för hennes bruddrägt.
Kära fader Sven, låt inte be er förgäfves.
Låt Erik få den han håller af.
Hör en bön af hans gamle skolkamrat.
Herrskape skulle inte fälle ett enda ord i saken, om di visste hur det är mellan far hennes och mej.
– Nej, ju mer jag tänker på, att jag skulle bli slägt med Jan Hansson, ju omöjligere finner jag’et.
Erik får ta hus hvar han vill, eller också ska uppgöringen mellan Ola i Gyllby och mej stå fast.
(till Erik och Anna) Trösta er, stackars barn!
När fader Svens sinne hunnit svalna och han tänker lugnare på saken, tör han nog ge efter.
Men skulle det hända, att han står fast vid sitt beslut, så ta’n er tillflykt till mig.
Gud hjelpe er, käre vänner; det här är för illa!
Men jag har aldrig kunnat låte bli te tro, att olycka en gång skulle komme öfver er, derför att ni ska lefve som bondfolk, fast ni inte har bondfolks sinnelag.
Men om det går derhän, att ni får lof bygge er e stuge på skogen, då vill jag promt hjelpe er och ni ska ta med utåf min förtjenst, tills ni kommer er i ordning.
Åh, det ska nog gå bra.
Tack, tack, Anders; Gud signe dej!
Hm! det ble ett snöpligt slut på midsommersvaka, och jag feck inte danse min Jöshäring, jag.
(Till bondfolket)
Kom, go’ vänner! här är inte roligt länger.
Ett så hastigt slut tog all vår glädje!
Tror du, Erik, att vi nånsin komma till lycka mer?
Ja, det hoppas jag; blott inte Herrens straff kommer öfver mej, för det jag fällde så hårda ord mot min far.
Tror du ändå, att vi nånsin ska’ ha nå’n glädje, om vi få hvarann emot dina föräldrars vilja?
Nej, då är det bättre att du lyder — tag Britta – – –
(Hon vänder sig bort att dölja tårarna.)
Anna, tala aldrig så!
Heldre vill jag bli olycklig på hvad annat sätt som helst, än att bli det med Britta.
Hvad jag nu mest sörjer öfver, det är att jag ska fara ifrån dej.
Jag vet inte, hvarför far har bestämt, att jag i måron bitti’ ska resa bort till gamla mormor min på en tid – – –
Så långt?
Herre Gud, då får jag visst aldrig se dej mer.
Nu måste vi skiljas; jag ska rusta mej till resan.
(Sång)
Nu far jag bort så långt, långt från allrabästa vännen min;
Månn’ aldrig nånsin mer på jord jag skådar dig?
En hjertans sorg och vånda stiger upp allt i mitt sinn’,
Thy sjunger jag i dag så klagelig.
Och om du reste långt, långt – så långt som bort till
verldens slut,
Så skulle nog ändå mitt hjerta följa dig,
Och om du icke kom igen, förr’n Tiden runnit ut,
Så skull’ du ändå finna tro hos mig.
Och nu farväl, farväl, du min hjertans allrabästa vän!
Det vet jag visst, min håg skall aldrig ändra sig;
Och blir du ej min brud på jord, så skall i himmelen
Hos Gud en gång mitt brölopp stå med dig.
Anna aflägsnar sig bland träden.)
(Öppen plats.
På sidan i fonden en kyrka.)
ANDERS. BENGT på Åsen.
(komma från olika sidor och mötas)
Åh se go’ dag, Anders!
Jag mener alle mennisker hemme i sockna gått öfver skogen hit te storkörkan i dag.
Husbo’n och matmor och Anna ville nödvändigt gå hit för te höre Prosten predike, och då följde jag med.
Jag såg, att Nämndeman och Nämndemans-mor i Hult också kommet hit.
– Nånå, der hemme i lellsockna ha vi allt en så dålig prest, att en kan behöfve få lite bättre själaspis ibland, och då fråger en inte efter te gå ett par mil.
Ja, det är riktigt ett syndastraff, att vi ska ha en tåcken stackere på predikstoln, som komministern vår.
Han har ett så ynkligt lågt målföre, och inte är det mycke bevändt med det han säjer heller.
Då stammer och hacker han änna som ett stampverk.
– Men hvarför har du inte gått in i körkan?
Nej, jag är inte ve tåcket sinnelag nu, att jag kan höre en predikning med riktig andakt, och då är det bäst te vare ur körkan.
Du är inte så lustig och glad nu som förr.
Hvarför var du inte med oss 8 dar i dag se’n om midsommersnatta, då vi gått ifrå Nämndemans?
Vi höll på och dansa’ ända te körkdags.
Åjo, jag ska säje dej, Bengt, att jag börjer allt på och inte vare så begifven efter dans, som i forntiden.
Förr kunne jag springe, om det varet två mil, för te få mej en Jösshäring; men nu går lusten bort allt mer och mer, och jag börjer riktigt bli stel i benen.
Jag vill inte höre tåcke tal åf dej, Anders.
Förr bruka’ du allti vare den duktigeste hemme i sockna, när det ble fråge om Jösshärskast, och den som skulle se efter Anders ve Sjön, han feck allt titte opp efter takåsera.
Ja, det var den tiden, det; men nu, vet du, är det allt bra tungsamt te lefve, tycker jag.
Kors, så du taler underligt ändå.
Vore jag så der vän och däjlig i syna som du, så skull’ jag leke hej i sockna, sa’n.
Jag kommer nock ihåg, hur blidt och kärvänligt Kammar-Ingrid på herrgåln jemt smila’ åt dej, när ni råktes på körkbacken.
Men det var besynnerligt, du låddes aldrig se’t.
Käre Bengt, tal’ inte mer om tåcke der.
Jag har nu anne te tänke på, än kärlek för egen del.
– Har du hört nå’nting om Erik i Hult?
Nej, ingenting ann’ än godt och väl, utom det att di vill truge på honom det der rifjerne Britta i Gyllby.
Midsommersdagen, mellan klockan 4 och 5 på måron, mötte jag Erik i e kärre på landsvägen, och han var alldeles öfver sej gifven.
Far hans hade skickat honom iväg långt bort te Segersta, och der ska han stanne, Gud vet hur länge.
Jo, som du vet, håller Erik och Anna åf hvarandre; men nu har Eriks far skickat honom bort på en tid, bare för te hinne ställe så, att det ska bli giftermål mellan honom och Britta, innan Erik riktigt får dra örena åt sej och sätte sej imot’et.
Jojo, jag håller’et inte otroligt.
Det är likt den der Stor-Sven te fare fram med konster och snedsprång.
Erik talte om, att far hans hade sagt åt honom, att han skulle rese in te Permessmarken i Carlstad och köpe opp en hop saker och godvarer, som gubben påstår att han ska ha i handelsboa, som du vet han håller.
Men det är bare konster, att han säjer så; jag tror fullt och fast, att sakera ä’ för Rik-Olas räkning och ska vare te bröloppe.
Men är Erik så dålig, att han låter far sin husere med sej, hur han vill.
Jag tycker, det är vettigt och hedersamt utåf Erik, att han i det längste inte sätter sej opp imot far och mor, fastän di ä’ obillige och stränge imot honom.
Gud låte bare ingen olycka här bli åf.
Men än tör det foll gå bra för Erik och Anna, bare nå’n riktig karl lägger sej ut för dom.
Så snart det blir slut på gudstjensten, ska jag gå in i sakerstigan och tale med Prosten, som Erik bedt mej.
Det borde nu snart vare slut i körkan, tycker jag.
Bli qvar, tills jag kommer ut igen.
Jag vet nog, att han tycker om Anna, så han kunde gå i döden för’na; och ändå åtar han sej ärligt och troget ett ärn’de att skaffe henne åt en ann’.
Bra och hederligt är det gjordt, det kan jag icke neke, fastän jag, gunås, inte skulle vare i stånd te göre på samme vis.
Jag är säker på, att ingen skulle sörje så mycke som Anders, ifall det ginge illa för Erik och Anna; och sörje lär han nog få, för Gud vet, om det nånsin kan gå väl för dom.
Nämndemansgubben är minsann inte god att ta böj på, och Erik låter foll inte leke alltför hårdt med sej heller.
Ja, det ska bli underligt att se, hvar det tar land te slut.
Mest frukter jag för Anna ändå, ifall motigheter skulle komme; hon är så klen och blödig, att hon visst toge döden på sej.
(kommer hastigt ut ur kyrkan) Kors i all Herrans namn, Bengt!
Nu är det riktigt illa bestäldt –
Jo, just som jag kom in i körkan, läste Prosten opp lysning förste gången för Erik i Hult och Britta i Gyllby.
Ja, gudnås.
– Anna, den stackars fattiga flickan, stog framme i koret och visste inte ett grand åf, och då Prosten läste opp namnena, stöp hon rakt i golfvet.
– Käre Bengt, skynd’ dej och hjelp henne ut ur körkan; jag springer bort te bäcken efter vatten.
BENGT. Sedan ANDERS.
Landtfolk kommer småningom ur kyrkan och samlas omkring Anna.
Gud nåde mej, arma, fattiga menniska!
Trösta er, ni. – (Anders kommer)
Se der är Anders med vatten.
Nu kommer hon sej snart igen, ska ni få se.
Hon lefver, hon lefver!
(uppvaknande) Erik ....
Britta ....
Nej, jag hörde inte rätt ....
Aj, mitt hufvud värker så .... (stirrar på de kringstående) Hörde ni något?
– Hvad vill ni?
Se, du är ju ve körkan.
Kyrkan?
– Der är presten ....
Men han läste inte rätt – det var oriktigt namn på henne ....
Åh – hvarför sticker ni mej så i hjertat?
– Och mitt fattiga hufvud ....
(afsides till Bengt) Gud hjelpe oss!
(står en stund liksom i djupt eftersinnande; derefter gifver hon till ett anskri) Jo, jag mins ... jag mins tydligt nu .... det var han och hon .... hon, men inte jag! – Gud! kunde han svika mig, och han talte nyss om tro och kärlek!
Stackars den fattiga flickan!
Detta blir visst hennes död, om det inte blir nånting ändå värre.
Godnatt nu, min väna lilja,
Blommande i Nordanskog!
Somna sött och dö, du lilla,
Se’n kärvännen dig bedrog.
I mossan graf du får,
Och när som natten gråter,
Skänks ditt minne ock en tår.
Det är slut, slut med all vår glädje!
Nej, tro inte det, kära mor.
Det har allti varet hennes sed te sjunge så i sorg som i glädje.
(reser sig upp och sjunger)
Lull lull! hur den blomman lyste
Allt om morgon stolt och glad;
Kom så ungersven och kysste
Hennes skära silfverblad.
Om afton stod hon glömder
Och lutande i mull,
Till sorg och qvida dömder
Allt för sin kärleks skull.
All denne jämmern har jag på mitt samvete, jag som dröjde så länge att gå och tale ve Prosten.
SVEN, LISA, OLA i Gyllby och mera Landtfolk komma ur kyrkan.
Säg, kommer ej fjäriln åter
Till sin allrakäresta ros?
Se, der fladdrar han så såter ....
Flyg, o flyg ej än din kos!
Förgäfves ber den späda:
Han skyndar till en ann’,
Som mer månd’ honom gläda,
Så fager och så grann.
Ja, det är förbi – förbi!
Hon har mist förståndet.
– (Får se Sven)
Det är du, som ställt till allt detta; det ska du plikta för ock, din usling, din ....
(vill skilja dem åt) Fader Jan, stilla er, för Guds skull, stilla er!
Nej, släpp mej, släpp mej, säjer jag; han har förstört mitt enda barn – han ska få veta, att ....
PROSTEN. De Förra.
Vill ni störa helgdagens och kyrkans frid?
– Gamla, grånade gubbar! skall jag nödgas se sådan förargelse af er?
– Du, Sven, har genom ett groft bedrägeri fört mig bakom ljuset i afseende på din sons giftermål; jag fick nyss veta, hur allt förhåller sig.
Derföre skall också lysningen förklaras ogiltig, och du torde få dyrt ansvara för ditt svek.
Det har du att rätta dig efter, Sven!
(spotskt) Herr Prosten må fritt ställe till åt mej, hur han vill; men jag befaller sjelf öfver mitt barn.
(häftigt) Hvad?
Du sätter dig upp emot mig!
– Sven, stanna!...
(lugnar sig) Dock, det må få vara så länge.
– Hur är det med vår stackars Anna?
– Anna, kära flicka, trösta dig; jag skall ställa allt till rätta igen.
– (Afsides)
Min Gud, så hon ser förvirrad ut!
Godnatt då, min bleka lilja,
Vissnande i Nordanskog!
Somna djupt och dö, du lilla;
Du har lefvat nog.
När se’n med bruden unga
Han vandrar skogens stig,
Skall liten fågel sjunga
En helsning från dig.
V. INDELNINGEN ELLER TAFLAN.
(Scenen densamma som i Andra Taflan.)
JAN.
(sitter på en bänk utanför sin stuga, sysselsatt med ett handarbete.
Han sjunger)
Nu hafver jag tjenat i femti runda år;
Min styrka den är bruten och grånadt är mitt hår.
Mig föddes en dotter så fager och så skön;
Hon varit all min glädje, hon varit all min lön.
Då syntes den Lede, för stor var lyckan min;
Han snärjde så min blomma och störde hennes sinn’.
Välsignad är Herren, som gaf och som tog:
I djupan graf han låter väl gubben snart få ro.
God afton, Jan Hansson.
Hur är det med dig, stackars gubbe?
Gud välsigne vördig Prosten, som gör sej besvär att fare lång väg, för att se te mej i mitt elände!
Gunås, det kan foll inte vara annat än sorgligt och tungt i all denne olycka, som kommet öfver mej.
Nej, hon ligger allt illa sjuk än.
Jo, jag kan foll inte annat säja, än att det är en liten mån bätter, men mycke är det inte.
Som Prosten vet, var hon så sjuk de första åtta dagerna, att om inte Gud förbarmat sej öfver mej genom vördig Prosten och den go’a Patron på herrgåln, så hade hon allt dött ifrån mej.
Nu är flickstackarn visst frisk te kroppen igen, och går ute i skogen och lullar i vallhorne som förr, men med förstånde är det inte riktigt.
Jo, hon taler jemt om, att hon ska stå brud med necken eller strömkarl’n, som hon ock kaller honom, och hvar måron klä’r hon på sej den vackra hvita klänningen, som hon feck åf Mamsell på herrgåln, och kammer ner håret och styr ut sej med en krans åf sjögräs och mosse, eller hvad grönt hon får tag i; se’n går hon opp i skogen, eller ock ställer hon sej nere ve sjön och sjunger och ropar hele da’n, liksom hon vänta’, att strömkarln skulle komme och hemte henne.
Men när det blir qväll och ingen strömkarl hörs åf, då går hon hem igen och gråter ända te dess hon somner åf trötthet.
Så illa är det, vördig Prost.
– (Anna visar sig på kullen)
Men tyst! der kommer hon bort på höjden.
Se, käre herr Prost!
Kan jag inte gråta mej te döds, då jag ser mitt barn så olyckligt!
Vi ska’ ställa oss så, att hon inte blir oss varse.
Nu jag sjungit har i dagar,
Nu jag sjungit har i tre;
Men hvad båtar det mig, hur jag klagar?
Vännen vill ej svar mig ge.
Nyss en blomma dog i skogen
Och jag gret vid hennes bår;
Ty den blomman het Anna-lill trogen –
Månn’ hon vaknar nästa vår?
Men nu är ej tid att gråta,
Då i dag jag skall stå brud;
Dock hvi dröjer min brudgum, den såta?
Jag står re’n i bröloppsskrud.
Stig då opp utur din bölja
Och gif svar uppå min sång!
Sedan skall jag till altaret följa
Allt ibland sjöjungfrur mång’.
Och när slut är bröloppsfärden,
Till din perlesal vi gå;
Der blir ljufligt att somna från verlden
Uppå dina bolstrar blå.
Nu kommer hon hit ned; gå in i stugan, Jan, så får jag vara ensam med henne en stund.
(Jan går.)
– (Till Anna, som kommer fram på scenen.)
Gud signe dig, mitt barn!
Känner du igen din gamle vän i dag?
– Åh, jag har inte mer än en vän, och han kommer inte, fastän jag sjunger och ber.
Tänk inte så, Anna.
Erik kommer nog tillbaka, och då blir du hans brud.
– Erik?
(Hon skrattar sakta)
Inte heter brudgummen så.
Nej, han heter Necken.
Visste du inte det, du! (hon skrattar åter sakta och börjar sedan gnola och sjunga)
Har du då alldeles glömt af Erik, kära Anna?
Erik? (hon skakar på hufvudet) Nej, så står det inte i visorna, det är säkert.
Jag har nog läst’et, jag.
(gnolar och sjunger igen)
(afsides) Jag blir alldeles rådlös för henne. – (högt)
Skulle jag gå bort på sjelfva bröloppsdagen?
Du har ju ingen brudgum; du skall inte stå brud i dag.
Åh, du vet inte.
– Kom, ska’ vi fara ut på sjön och söka efter honom.
Han kan inte dröja längre, då han ser, att jag kommer honom till mötes.
– Ro mej ut i den der båten, kära du.
Du sa’ ju, att du var min vän?
(afsides) Jag vill göra henne till viljes.
Vänlig behandling och eftergift för hennes önskningar torde verka gynnsamt på hennes själstillstånd.
Kanske skall jag också finna tillfälle att betaga henne den fixa idé, som håller hennes förnuft fånget. – (högt) Nå så kom då, mitt barn.
Ändtligen är jag här tillbaka, Gudskelof! – Men hvar kan Anna vara?
Hon fanns inte på vanligt ställe i skogen.
– (Anders kommer) Go’ afton, Anders.
Så du varet länge borte!
Jag har inte väntat lite efter dej, må du tro, stackars Erik.
(studsar) Stackars Erik?
Har något olyckligt händt?
Jag vet inte, om jag törs tale om det för dej ännu.
Nej, jag for inte hem först, utan satte hästen och kärran borta i granngåln och sprang hit för att träffa Anna.
– Mina föräldrar ä’ väl inte här?
Jo, di har allt sitt folk med sej och håller på med slåttern nere ve sjön, här strax bredve.
Jag skall genast fara hem, bara jag får råka
Anna en enda minut.
Om hon inte är oppe i skogen, så sitter hon foll på någe ställe nere ve sjön.
– Herre Gud, hur ska jag kunne tale om för dej allt som händt medan du varet borte!
Jo säj, säj, det må vara hvad det vill.
Pina mej inte så der!
Trösta mej, som ska vare den förste att tale om all jämmern för dej!
– Sönda’n efter se’n du reste, lät far din lyse bort i grann-körkan för dej och Britta ....
(fattar honom hårdt i armen) Anders, du ... du säjer inte sant!
Det lystes för dej och Britta, som jag sagt, och det grep den fattige Anna så hårdt, att hon ble sjuk och var näre döden, och hon är inte riktigt bra än.
Men kanske går det onde öfver, när hon får se dej.
Hvar är hon, hvar är hon, i Herrans namn!
– Och far och mor kunde ha hjerta att göra mej så illa!
– Talte du inte med Prosten?
Förlåt mej, käre Erik, jag kom för sent.
Men jag tror inte, att det hjelpt te någe i alla fall.
Prosten förklara’ visst genast lysningen för upphäfven; och det säjes, att far din ska komme illa ut för det han narrat Prosten; men han vill inte ge med sej ändå, utan krånglar och vinglar för att få giftermål mellan dej och Britta.
(efter en stunds tystnad, liksom för sig sjelf) Det är således ingen eftergifvenhet att hoppas.
Nå, så är mitt beslut fattadt!
– Kom, Anders, och hjelp mej att söka upp Anna.
Tyst, jag hör henne sjunge.
(Annas röst höres på afstånd) – Jo, kom hit, ska du få se.
– Kors, det är ju sjelfve Prosten.
Är han här?
(skyndar ned till stranden och ropar) Anna!
Ha’ tålamod!
Hon är för långt bort, att kunne höre dej än.
– Se, det är ju en båt till der borte.
Ah, det är herrskape på herrgåln, som är ute och ror, ser jag.
(ropar) Anna!
Om Anna får se dej, tör hon i glädjen springe rakt i sjön.
Kom! (han drager honom från stranden)
Nu har jag ej fader, nu har jag ej mor
Uppå jorden!
De slagit mitt hjerta de djupaste sår;
Thy fjerran jag går
Af landet med Anna min trogen.
Jag aktar ej möda, jag aktar ej nöd
Uppå jorden;
Och brister mig också mitt timliga bröd,
Jag rädes ej död
Tillsammans med Anna min trogen.
(gifver till ett glädjerop)
Det var han!
PROSTEN. JAN rusar ut ur stugan.
Hvem är det som drunknar?
– Gud, jag förstår!
– Vill du alldeles slita sönder mig?
– Kära Jan, stilla dig, stilla dig!
Folket springer och ropar: hjelp! hjelp! – men jag kan inte få veta hvad som händt.
(sliter sig lös från Prosten och rusar emot Sven) Ha, se Stor-Sven!
I Herrans namn, hvad är det för ett larm här?
– Vördig herr Prost, säj, säj, har nå’n olycka skett?
– Annika ligger för döden, hon, men du lefver och mår väl.
– Hörde du inte, att Erik din ligger på sjöbotten?
– Hå, det är lustigt!
Dansa nu på bröloppet, mor Lisa!
Ja, det är Guds straff öfver er alla för er långa osämja.
Finner ni det icke ännu vara tid till försoning?
(reser sig upp) Herr Prost, bed godt för mej, syndiga menniska; jag är skuld till barnens död.
– Förlåt mej, Jan, och var min vän!
Gud vare lof! Erik och Anna äro vid lif – de äro räddade!
Jan, låt oss nu inte skämma bort glädjen med att längre vara ovänner; se här är min hand, gamle granne!
(dröjande) Det är lätt för er, Sven, att tala om glädje: ni har ingenting förlorat; (med bruten röst) men mitt barn är från förståndet ....
Hejsan! glädjen står opp i taket, käre fader Jan!
Anna är klok, ni; när hon vakna’ te lifs och feck se Erik bredve sej, så kom förståndet igen, ni!
(räcker Sven och Lisa handen)
Erik och Anna ska’ få hvarandra.
Åh, nu ska mor Annika bli frisk igen!
(Utanför Brukspatronens hus.)
EN BETJENT (i livré) och PER komma ut ur huset med vinbuteljer och glas.
Betjenten.
Tack ska han ha, Per; det är hederligt af honom, att han hjelper mej.
Vi ska sätta dricksvarorna på det här bordet.
– Se så ja, nu kan han ju gå tillbaka i matsaln till det andra folket och få sej mer till bästa.
Nej tack, jag har redan ätet mitt lystmäte.
Patron har inte låtet nå’n sitte overksam ve matfata, det är säkert.
Nenej, Brukspatron är ingen smulgråt, och i dag är han dessutom vid så godt humör, att jag inte sett honom sådan efter se’n nådig frun dog.
Han håller mycke åf Erik och Anna och gläder sej öfver deras lycka, ser betjenten.
Det var nu för väl, att Brukspatron råkade vara ute på sjön, när de föllo i vattnet.
Ja, had’ inte han varet så näre och hjelpt opp dom, så låge di allt ve dette lage på sjöbotten.
Erik kan visst simme e smule, men klä’ra drog ner’n, när han skull’ hjelpe Anna.
Ja, det är mycke konstigt.
Ho vet inte åf, att ho varet vilse i hufve och mins ingenting alltse’n händelsen i körkan.
När ho feck se Erik, var det blankt som det skull’ ha knäppt i skallen på’na och som ho skull’ ha vaknat opp ur en dröm, sa’ ho.
Hon måtte vara mycket vek och blödig till sinnes, Anna?
Jojo men, ho feck inte från barndomen vänje sej ve starke och bonnske saker, ser betjenten.
Hjelp mej, han, att ställa rätt de här stolarna; jag hör folket komma.
(i det han kommer ut ur huset) Intet att tacka för, go’ vänner.
Ni har väl försett er på bästa vis allihop, vill jag tro.
– Kom nu ut på gården, så ska’ vi dansa och hålla oss lustiga.
– Der på bordet har ni dricksvaror att muntra er med.
– Kom, kära Erik och Anna; ni skall sitta bredvid mig i högsätet.
Prostafar, sitt här du också.
(De sätta sig i en soffa åt fonden till.)
Det var mig en riktig glädje, att jag en gång fick fira ert brölopp, Erik och Anna; jag anser er nära på såsom mina fosterbarn.
Gud ske lof, att saken fick en sådan utgång, och att jag kunde nedtysta hela ledsamheten med den andra lysningen.
Nils Jonsson
(kommer fram ur ho pen, något ”kladdig”) Bli inte otålig på gamle Löper-Nisse, herr Patron, fast jag är lite munter och storlåtig åf mej.
Tack, tack, fader Nils.
Var ni alldeles som ni behagar i afton.