Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
1895 307 I D I en flaska engelsk pickles i fönstret samt skaffa sig blanketter till räkningar, och så var hotellet färdigt.)
Jag har reda på ett par vinkelskolor, där läsrummet är genom- gångsrum till den öfriga våningen; en sådan anordning måste j u ha till följd, att barnen allt emellanåt distraheras.
Besökande kom- ma, som visserligen » inte för allt i världen vilja störa lektionen », men naturligtvis må- ste de få hälsa på lärarinnan, d. v. s. prata minst fem minuter.
Det ligger i sakens natur, att disciplinen i en sådan skola ej blir den bästa.
Resultaten af den undervisning och den uppfostran, som lämnas i dylika vinkelsko- lor, falla ohjälpligt igenom vid jämförelse med dem, som åstadkommas i storskolorna, där undervisningen skötes af i sina ämnen fullt hemmastadda, pedagogiskt utbildade lärare och lärarinnor och där sträng disci- plin är rådande.
Men man står j u då här emellan ett Scylla och ett Charybdis!
Ja, visserligen.
Och det vore önskligt, att denna lilla upp- sats gåfve anledning till yttrande i ämnet af däruti kunniga personer.
Min mening är den, att ett visst slags storskolor och ett visst slags vinkelskolor i väsentlig mån uppfylla alla de rimliga fordringar, som i våra dagar ställas på barnaundervisnings- anstalter.
Jag syftar på sådana storskolor, där antalet elever inom hvarje klass är be- gränsadt till 10 å 12, och där parallelklas- ser inrättas, då detta af behofvet påkallas.
I Stockholm finnas redan ett par dylika skolor; antalet klasser i den ena af dessa är, o m jag ej missminner mig, 30.
Vid sådana läroverk åtnjuta eleverna alla de fördelar en väl organiserad storskola ovill- korligen erbjuder, men befrias till stor del, därigenom att elevantalet är begränsadt, från den mest betydande af de olägenheter — individualitetsdödandet —, som storsko- lorna under vanliga förhållanden äro behäf- tade med.
— Skall en vinkelskola med för- del ta upp striden med en på små klasser fördelad och i öfrigt väl anordnad storsko- la, så bör den förses med goda, fullt kom- petenta lärarekrafter, ett eller om så behöf- ves flere stora, sunda och ljusa skolrum samt tidsenlig och riklig skolmaterial.
En på så sätt inrättad skola, som framför de större läroverken har den fördelen att ele- verna till densamma utväljas, är kanske den bästa skolform man hittills kunnat uppvisa.
Men den är dyr att underhålla och kan så- ledes bestås endast de barn, hvilkas föräldrar lefva i mycket goda ekonomiska omständig- heter och tillika inse, att de ej kunna an- vända sina penningar bättre än att bereda sina.
barn tillfälle till den bästa möjliga kroppsliga och andliga utveckling.
I a t e l i e r n.
En äktenskapsscen •af Max Hirschfeld.
(Han sitter framför ett bord, på hvilket lig- ger en skissbok, tuggar på en blyertspenna och sneglar på sin fru, som sitter vid fönstret, sys- selsatt med ett broderi.)
Han: Du kunde så bra hjälpa mig, Lucy!
Hon: Du vet, att jag ogärna sitter mo- dell, men jag kan j u inte hindra dig, om du vill rita af mig.
: Han: Det är inte !lräckiig ' du måste ta på dig u riktigt liksom om — — — Hon (ironiskt): Hu • myckel då pr timme?
Han: Du vill inte!
Hon: Nej, nej, nej Han (efter en paus, 1 hustrur, som äro sin du — hm!
lim!
Om j ig för ett år sedan — Hon: Så hade du inte gift dig, eller hur?
Han: Just det, ja!
Hon (häftigt stucken): Det skall väl ändå bara vara skämt!
Hvem var det, som inte gaf sig någon lefvande ro, förrän hans bö- ner blefvo hörda?
Var det jag kanske?
Han: Så farligt var det väl ändå inte.
Visserligen var jag blind nog att lägga mig ut för dig, fastän jag bara behöfde sträcka ut handen för att få fröken von Schnitzel.
Hon (skjuter broderiet åt sidan och reser sig): Den gamla af sky värda koketten!
Han: Inte så värst gammal och inte så värst afskyvärd, men rik, mycket rik.
Hon: Fy, Hans, det är taktlöst, i högsta grad taktlöst.
D u förebrår mig indirekt min obetydliga hemgift.
Det skulle vi min- sann alls inte märka, om du förtjänade mer — — Han: Nu är det du, som är taktlös.
Hon: Naturligtvis, om jag säger sannin- gen, som du inte tål höra, så är det takt- löst, men rätt har jag i alla fall.
Det går knappt till här i huset, mycket knappt.
Han: Det är inte mitt fel, min förtjänst är ganska tillräcklig.
Jag arbetar för de förnämsta illustrerade tidskrifter, och mina teckningar bli öfverallt gärna mottagna.
Men när man inte har den minsta aning om sparsamhet, som du, när man försummar hushållet och bara har sinne för flärd och nöjen — — Hon: Och det säger du m i g?
(Hon sjun- ker snyftande ned på stolen och pressar näsdu- ken för sitt ansikte.)
Han (blir orolig, kastar en mycket örnblick till henne och vänder sig bort, så fort hon tar näsduken från ansiktet).
Hon (torkar hastigt sina tårar och springer upp): Jag skulle inte ha någon aning om hushållning?
Har du inte alltid berömt mig, för att jag så bra håller samman det hela?
Flärd och n ö j e n?
Ända sedan vi gifte oss, har jag bara köpt mig en enda ny klädning och (I samma ton fort- sätter hon att försvara sig.
De blixtar, som ljun- ga ur hennes ögon, skulle formligen förkrossa hennes man, om denne icke föredroge att s3 ssel- sätta sig med sin teckning och endast då och då kasta en forskande blick på sin fru.
Hon hotar att gå » till mamma » och aldrig mer komma åter.
Redan lägger hon handen på dörrvredet, då man- nen vänder sig om och säger med mild stämma: » Lucy! ») Hon: Lofvar du mig — Han: Allt.
Hon: Att sådana scener aldrig mer få ' örekomma?
Han: Aldrig mer.
Hon (håller fram sin hand, som han ifrigt rsser).
Han: Och visa mig nu igen ditt gamla nliga ansikte.
Hon (visserligen allvarsam, men ej längre ond): l ä n g r e fram.
(Hon sätter sig på nytt vid fönst- ret och återtar sitt arbete.)
Han (tar upp en hundra kvonesedel ur fickan och viftar med den): Se bara!
Hon (gladt): Ack, Hans!
lian: Ja, den fick jag i morse för ett arbete, som jag lämnade för flere veckor sedan.
Därför skola vi i dag fira vår bröl- lopsdag.
Hon: Vår bröllopsdag är j u först i nästa månad, den ' 29 oktober.
Han: Och i dag är det den 29 septem- ber, alltså fira vi vårt elfvaniånaders jubi- leum.
Vi gå och äta middag på en treflig restaurant — Hon: Och så på kaffekonserten — Han: Och i kväll på teatern, på operan!
Hon: Det är ändå ett par småsaker till, jag skulle önska mig — Han: Säg bara, jag går in på allt.
Hon: Jag behöfver sedan länge en n y hatt; i fönstret hos Kronas ligger en så förtjusande — rosa och svart — (Hon uppräknar med strålande ansikte utförligt alla sina önskningar, medan han åter sysselsätter sig med sin teckning och endast då och då ser upp och nickar.
Slutligen reser han sig, tar två skis- ser från bordet och räcker henne dem.)
Hon (förbluffad): Det — är det — jag — Han: Bägge gångerna.
Den ena gången som » huskors », den andra gången som » hemmets ängel ».
Det är pendanter.
Hon: Den scen, som du spelade med mig, var alltså bara — — Han: Komedi, min ängel, komedi!
På allvar skulle jag inte haft hjärta att så be- dröfva dig.
Men ett par så ypperliga mo- deller kunde jag inte ha letat upp i hela världen.
Hon (en smula förtrytsanit): Det var inte snällt af dig, Hans.
Han (trycker sedeln i hennes hand): Nu ge vi oss i väg.
Hon (något blidkad): Nå ja, gärna för mig!
r Hon: Hvad är det?
Han: Det var inte så illa menadt!
Hon: Äh, därmed kan du inte godtgöra dina stygga ord.
Han: Det var orätt af mig, jag ber dig om förlåtelse.
Hon (kallt): Nej, det är bättre, att jag går och lämnar plats — åt fröken von Schnitzel.
Han: Tala inte o m den där fågelskräm- man.
Man bör väl ändå förstå sig på skämt.
Hon: Var allt det andra också skämt?
Han: Oöfverlagdt åtminstone.
D u vet, att i den första hettan säger jag mycket, som jag sedan inte vill stå för.
(Ehuru hon är motsträfvig, omfamnar han henne och trycker en kyss på hennes kind.)
E n l i t e n visa, hvilken allmänt sjöngs i vårt land, då far- mor och mormor voro unga, då guitarren var det dominerande instrumentet, då man vare sig i familjkretsarna eller i en svär- misk ensamhet, » när månen vandra ' på him- len blå och titta ' in genom rutan », stämde upp de smått sentimentala, men melodiosa och lättfattliga melodierna af Mathilda Mont- gomery, Emilie Holmberg eller Petter Cron- hamn, började så här: Nog vet jag h v a d jag ville vara ...
Bevis för att visan på 1830- och 40-talen var populär äfven i ordets vidsträcktare mening är att densamma då ofta upplades i så kalladt skillingstryck och med vis- gubbar och andra dylika vandrande truba- durer kringspreds på landsbygden.
Den under satta signaturen Euphrosyne har ledt flere bland hrr litteraturhistorici till anta-
IDUN 308 gandet, att den bekanta skaldinnan fru Ju- lia Nyberg, född Svärdström, hvilken, som man vet, skref under denna signatur, varit författarinna till visan i fråga.
Så var det imellertid icke: — författa- rinnan till » Jag vet nog hvad jag ville vara » var icke gamla fru Euphrosyne, utan en ung fröken.
r i k t i g f r ö k e n!
Euphro- syne.
Nu är nog visan glömd, utom kanske af några åldriga, bland hvilkas ungdomsminnen de enkla, känsliga orden däri till den enkla, känsliga melodien af » Söderländskan i Nor- den » ibland tona fram.
Måhända intresserar det » sena tiders barn » att läsa denna visa, och den följer här nedan.
Vi funno just häromdagen, att den allra första gången stod tryckt för nu jämnt 60 år sedan eller i tidningen Skånska Corre- spondenten 1835.
Hvad, hvar, hur?
Till * * * Jag vet nog, hvad jag ville vara: en liten blå förgät * j-mig.
Fast stum, jag skulle dock förklara, hur innerligt jag älskar dig.
Och kanske göt du, för min kärleks skull, en gång en tår på lilla blommans mull.
Nog vet jag, hvar jag ville vara: ack!
i ditt hjärta, i din famn.
Där skulle jag till himlen fara i saligheter utan namn.
Glad dog jag där för härjarvingens fläkt, om ock jag aldrig blef till lifvet väckt.
Nog vet jag, hur det borde vara: du skulle blott tillhöra mig och på mitt hjärtas fråga svara: » jag evigt, evigt älskar dig. » O, dessa enkla, dessa ljufva ord mig skänkte himlen re ' n på denna jord.
Förutom denna visa offentliggjorde Euphro- syne E — g — hvilken icke finnes nämnd i Leijonhufvud &amp; Brithellis bok om Kvinnan inom svenska litteraturen — i nämnda tid- ning samma år tre andra poem.
Två af dem äro obetydliga, men det tredje, det här nedan meddelade, torde man finna skulle ha hedrat äfven vida större och mer bekanta skalder.
Vesuvius.
Du iEtnas jättebroder!
ha då åren ej mäktat lugna barmens vilda strider?
ux det vid m i n n e n som det inre lider?
Har du ej än lagt hjärtats hopp på båren?
Din dystra panna bär ju troget spåren af sorger sedan längst försvunna tider, och då din blick mot Ischias stränder skrider.
din suck förbränner blommonia och våren.
Dig och din brud åtskiljde hafvets vågor, som sig mot hennes barm melodiskt bryta och hviska till den sköna ömma frågor.
Ibland hon genom natten hör dig ryta och gläds och hoppas dåj att dina lågor väl skola innan kort ert fängsel bryta.
Om henne, ur hvars tjuguåriga hjärta dessa vackra sånger spirade fram för att sjungas, glädja och — glömmas, veta vi intet mer än att hon hette Euphrosyne Ehren- borg, var född den 7 september 1815, dotter af majoren Salomon Ehrenborg och hans maka Elisabeth Ehrenborg, blef i Van- kifva kyrka 1842 gift med d. v. kornetten vid Skånska husarerna Karl Kuylenstjerna samt dog den 21 oktober 1861 å Susegår- den i mellersta Halland.
Birger * Schö / dström. '
' O m » fljgl) j a g g j o r d e 1895 r ä t t.
111 jag gjorde rätt, så skulle Lillan få smäll nu. » » Nu borde du med rätta ha en ordentlig aga. » » O m jag nu gjorde rätt, så skulle du få sitta inne hela dagen. » Se där välbekanta uttryck, häm- tade från ett visst slags uppfostringsmetod.
I synnerhet de föräldrar, som lyckliggöra sina små med förbud och befallningar i oändlighet, måste esomoftast ta sin tillflykt till sådana där villkorliga uttalanden.
Öfver- trädelser skola naturligtvis vara belagda med straff, det ha föräldrarne klart för sig.
Men när nu barn oupphörligen stöta på ett » du får inte », så är det oundvikligt, att de, i synnerhet sådana som äro begåfvade med ett lifligt lynne, ganska ofta öfverträda förbudet samt glömma att iakttaga gifna befallningar.
Och hur går det då i allmän- het med bestraffningarna?
Jo, dels blifva föräldrarne trötta och slappa vid detta ide- liga straffutdelande, dels hindras de af åt- skilliga andra omständigheter att hålla på därmed, och barnen — slippa gång på gång undan.
Men förbuden upprätthållas i alla fall: föräldrarespekten får kännbara stötar, och barnens rättskänsla allvarliga knuffar.
Emellertid gäller det för föräldrarne att reti- rera m e d bibehållen krigsära och i någon mån fredadt samvete.
Och det är då som detta: » O m jag gjorde rätt » tillgripes — det offret lägger man på rättvisans altare, och så känner man sig belåten.
Hur orätt gör man emellertid icke både sig själf och barnen med ett dylikt handlings- sätt!
För dessa senare lägger man j u rent af ut snaror att försöka vara olydiga än en gång.
Och i fall man denna nästa gång tar steget ut och straffar förseelsen, så blir detta straff i barnets ögon, ej ett utslag af rättvisa, utan af godtycklighet och beroende af faderns eller moderns lynne för stunden.
Detta tillvägagående, att låta barnen en- dast höra, hvilket straff de gjort sig skyldi- ga till, har onekligen en tragikomisk sida.
Denna belyses, tyckes det mig, på ett ut- märkt sätt af slutrepliken i följande lilla verklighetsskildring.
En liten flicka hade en g o d vän på nå- gra dagars besök hos sig.
En gång under leken råkade barnen smutsa ned sina för- kläden.
När den hemmavarande flickans moder fick se detta, sade hon: » O m jag nu gjorde rätt, så läte jag er gå med de där förklädena hela dagen. » Den främman- de lilla tösen såg mäkta bekymrad ut — hon var van vid, att rättvisan skulle ha sin gång — men kamraten tröstade henne med följande ord: » Det är inte så farligt; mam- ma säger bara så där; hon brukar just aldrig göra rätt. » (!)
Villigt erkännes, att det kan vara både tröttsamt och tidsödande att genomföra den bestraffande delen af uppfostran, och att det således kan ligga en frestelse till att komma ifrån den genom att låta barnen åtminstone höra, hvilket straff de med rätta borde un- dergå.
Vi nämnde i början, att för denna frestelse falla i synnerhet de föräldrar, som genom massor af förbud locka sina barn till olydnad.
De däremot, som ej kringgär- da det uppväxande släktets naturliga frihet mer än som är absolut nödvändigt, som icke af rent godtycke uppställa en mängd fordringar, dem de hvarken ha makt eller tid att upprätthålla, de ha i mycket högre grad förmåga och tillfälle att låta straffet orubbligt träffa den brottslige.
Och när de någon gång, på väl grundade skäl, som då böra anges för barnen, efterskänka ett straff, så veta dessa mer än väl, att föräldrarnes vilja och förmåga att upprätthålla det ifrå- gavarande förbudet ej på minsta vis rub- bats.
Inga andra allmänna förbud borde gifvas barnen än sådana, som ha moraliska, natur- liga och praktiska skäl för sig; godtycket borde aldrig få råda i denna för deras ka- raktärsutveckling så väsentliga sak.
Förbud af det rätta slaget äro i allmän- het ganska lätta att upprätthålla; flertalet af dem ha nämligen inom sig en lefvande kraft att upprätthålla sig själfva, på så sätt att öfverträdelsen af dem med orubblig kon- sekvens medför sitt gifna bestämda straff.
Ställ upp för barnen så få förbud som möjligt, men håll strängt på dessa; låt dem lida de naturliga straffen för sina öfverträ- delser, och låt dem ej tidt och ofta få röna, att far och mor ej göra rätt vid deras upp- fostran, och att de till på köpet äro fullt medvetna om denna sin uraktlåtenhet.
V — na Från Iduns läsekrets.
Ett barbariskt mod.
Modet att begagna uppstoppade fåglar såsom prydnader å damtoaletter kan med rätta kallas barbariskt.
Ordföranden i Hessiska djurskydds- föreningen rektor C. W. Peter benämner det ock: » Det skändligaste bland moder ».
Den från 1894 års djurskyddskongress i Bern kände teologen d:r Carl Landsteiner kallar det: » De£ grymmaste bland moder ».
I Tyskland finnes en förening, som har till uteslutande syfte att motarbeta detta mod, och från sistnämnda land har till Sverige ingått en enträgen uppmaning om medverkan till stäfjande af den småfåglarnas ödeläggelse, som genom ifrågavarande mod åstadkommes.
Mot bruket att bära uppstoppade fåglar har ock förut en rätt liflig agitation här ägt rum.
kvinnoföreningen till djurens skydd utsände år 1887 ett upprop till Sveriges kvinnor, med en varm bön att de måtte afstå från dylika pryd- nader.
Anteckningslistor cirkulerade, och å dem tecknade sig omkring 1,000 kvinnor med förbin- delse att söka motverka ifrågavarande mod.
Främst bland de tecknade stod den numera hä- dangångna ädla furstinnan, prinsessan Eugénie.
Allt detta oaktadt offras ännu alltjämt millio- ner små älskliga varelser för att tillfredsställa ett dåraktigt mod, hvilket dessutom är för hälsan skadligt, enär för fåglarnas konservering gift måste användas.
Ett formligt utrotningskrig föres mot fåglarna, hvarigenom jämvikten i naturens stora hushållning på vida sträckor af jorden rub- bas och skade-insekter och larver få obehindradt grassera.
Vi veta mer än väl, att modet är allsmäktigt, att det är en tyrann, för hvilken de flesta böja sig; men vi vilja dock gärna hoppas, att hvarje ädel kvinna, som behjärtar hvad vi ofvan yttrat, skall med nöje afstå från en i allt fall tvifvel- aktig prydnad och jämväl i sin mån försöka för- må andra därtill.
Först när dessa prydnader icke finna afnämare, komma de nämligen att försvinna ur handeln.
Anteckningslistor för dem, som vilja medverka härtill, finnas utlagda hos hrr Looström &amp; C:o, Bazaren å Norrbro; C.
E. Fritze, Gustaf Adolfs torg, samt H. Sandberg, Sturegatan 8, där äfven list-blanketter tillhandahållas för dem, som vilja medverka till samlande af ett stort antal namn- underskrifter.
309 1895 Kvartalsprenumeranter erinras om nödvändigheten att nu omedelbart förnya prenumerationen för oktoberkvartalet, som begynner med nästa nummer, hvilket bland annat medför det synnerligen eleganta jul- numret med den intresseväckande artikeln ut?
De förmögnare kinesiskorna bruka stundom träda en stor låda öfver sin hår- prydnad, då de gå till sängs.
Men icke heller detta torde vara synnerligen bekvämt.
Kinesiskorna sminka sig vanligtvis väl myc- Vi komma så till - .lesiskor^a, s o m ket — för att få en röd teint på den fula äfven äro värda ett skönhetsstudium.
En hudbotten, och deras dräkt (som j u är siamesiska af börd och - är märklig ej väl bekant för oss) anses af en sann kines mindre för godt sätt att vara än för ett såsom höjden af smakfullhet på grund af behagligt ansikte.
Men man kan enligt eu- att den så väl — döljer kroppslinierna.
Men ropeiska begrepp icke dölja att dessa kvin- i den åsikten torde de nog, kineserna näm- nor te sig litet egendomliga med deras kort- ligen, få vara absolut utan medhållare.
Man har beklagat, att japanesiskorna haf- klippta, rätt uppstående hår, deras sidenhalf- väl stor brådska med att adoptera byxor och silkesstrumpor och det öfver högra va västerns vanor och bruk ej minst i bekläd- axeln kastade breda skärpet.
Det ligger något emanciperadt öfver det hela.
Ja, man nadsväg.
Emellertid har under de senaste par åren en skulle nästan kunna säga något af bicyclist.
märkbar reaktion inträdt i dessa förhållan- Vid den siamesiska, fashionabla badorten den.
Detta bör snarare vara glädjande än » Ko-si-chang » kan man äfven få se många motsatsen, o m man besinnar, huru verkligt andra bisarra kostymer, mera utmärkande klädsam den nationella kostymen är för sig för få plagg, ja nästan otillräckligt med hvarje japanesiska, under det att europeiska dylika, än för vidare smakfullhet i anordnin- kvinnomoder passa henne rätt illa.
Två draperade korta schalar, se där Det finns ett japanesiskt ordspråk, som i allt!
Håret kortklippt, uppstruket.
öfversättning lyder: » Kärleken varar så Siamesiskorna ha beskrifvits såsom en länge som den röda kjorteln. » Detta för- småväxt, men välproportionerlig typ.
I en klaras däraf att i den japanska kvinnodräk- beskrifning på ett siamesiskt bröllop har jag ten begagnas ett slags liten röd underkjor- läst, att bruden påminde åtskilligt o m en tel, som kvinnorna ej vidare begagna, så » lefnadsglad,, prunkande fjäril » (!).
(I Eu- snart som de gifta sig.
Men vi hoppas, att ropa ä ' de ' j u herrarne, som kallas fjärilar?).
ordspråket är bara förtal, och att kärleken En annan resebeskrifvare säger: » Det är icke flyr med äktenskapets början.
— Så sällsynt, att man å gatorna i Bangkok och Ko- är det då inte hos oss, har jag hört.
si-chang får se vackra kvinnoansikten, men Hvad beträffar deras öfriga dräkt, torde som småflickor se de ej så oäfna ut.
Åt- den vara läsarinnorna bekant förut.
minstone ha de som sådana ännu ej kom- I den japanska landsorten finnas liksom mit på den gräsliga idén att svärta sina — • tänder. » Om de siamesiska skådespelerskor- här pittoreska nationaldräkter, men med hvilkas beskrifning nu måste anstå.
Så na skrifver samme skildrare: mycket kan dock sägas, att öfver hela Ja- » De uppträda i lysande, tygknappa kosty- pan brukas samma slags plagg året om med mer, med det rika, svarta håret hopfästadt den enda skilnad att dessa äro vadderade i nacken med granna band och nålar; röra under vintermånaderna.
graciöst sina armar och fötter, sjunga med Om » håret är kvinnans vackraste pryd- dämpad röst sina röler och uppträda icke n a d », då ha Japans döttrar ingen brist där- så sällan som — änglar. » på.
Och hon känner detta sitt värde och Sålunda stå de, beträffande det änglali- vårdar sitt hår som en verklig skatt och är ka, j u inte alls efter europeiskorna, eller mycket mångkunnig i att arrangera sina hur?
rika, svarta hårmassor på konstnärligaste vis.
Cochin-Kinas kvinnor lära se bättre ut När en japanska skulle gifta sig, var det än siamesiskorna.
fordom brukligt att hon rakade af sig ögon- I Cambodja finnas de vackraste » saffrans- brynen och — svärtade sina tänder.
I färgade » skönheterna alltid » på lager » vid stället för att svärta tänderna lät man stun- konungens hof, säger en engelsk författare dom — förgylla dem.
Detta sätt att fram- och fortsätter: » De hafva tjocka läppar, hålla sitt äkta stånd har dess bättre för starka okben samt små kinesiska sneda ögon skönhetsbegreppen nu kommit ur mod.
Icke samt tilltala vid första åsynen icke alls en torde de japanska äkta männen förlorat så europés skönhetsbegrepp om kvinnan, fastän synnerligen därpå, om också det ursprung- det säges, att man snart blir mer intresserad liga motivet därtill var aldrig så vackert.
af denna typ, än man först skulle tro. » Äf- Japans kvinnor åtnjuta en mycket hög ven här gäller som regel, att de unga flic- social frihet, som gör det japanska hemlif- korna äro vackrast, men att deras skönhet hastigt flyr sin kos.
Kvinnora frå Soochow vet all heder.
Och de veta att med sin betraktas af kineserna som verkliga skön- naturliga grace, sin intelligens och sitt lifliga hetstyper.
Men det måste för en europé sinne hålla full räkning med vederbörande alltid vara en pinsam syn att se dessa ki- för all den frihet, som är henne lämnad.
nesiska halfkrymplingar strutta omkring på fötter, som snarare böra kallas missbildade Som slutord torde jag i sanningens in- än — vackra.
» Deras coiffure är fruktans- tresse böra tillägga, att vare sig det gäller värdt underlig, upptornad som den är med pinnar likt ett slags — bålverk, inknådadt Japan, Kina, Birma, Indien eller Ceylon, med glänsande kåda.
Andra ha sitt hår skulle det vara ett misstag, om resenären af utslaget som en påfågestjärt, och åter igen det här sagda ansåge sig kunna träffa på andra tudela håret till väldiga vingar, som smäktande, mörka skönheter vid hvarje steg stå ut från sidorna på ett löjeväckande vis. » på sin färd i dessa trakter.
Där såsom annorstädes gäller då: » ingen Det torde vara allmänt bekant, att dessa regel utan undantag ».
Men så mycket kun- fasta » hårklädslar » icke tillåta sina egarin- na vi säga, att icke äro de » österländska nor att vid sofvandet hvila hufvudet annat skönhetstyperna » så sällsynta, som många än på så vis, att de hänga hufvudet öfver européer skulle vara benägna att tro.
en träklabb med urhålkning för halsen.
Men hvad gör man icke för att kunna se bra får sedan med e rnlig hopfästning tjäna som benbekl - .ad.
Långa strumpor och tofflor fullän denna &gt;; endomliga kostym, som kan g: ras såväl " mycket dyr- bar som ytterst billi t " Hemmet i konungaborgen ".