Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kanske innebär detta en förmodan att en del af vårt indeida infanteri skulle kunna orgauiseras i och för ifrågavarande ändamål.
I detta afseende nödgas jag vara af en motsatt tanka.
Indeida infanteriet, såsom nyss blifvit sagdt, redan alltför fåtaligt för alt kunna upplaga den beväring, hvarmed, vid infallande krig, arméens leder äro ämnade att förstärkas, skulle ännu mindre kunna motsvara denna sin dyrbara bestämmelse genom flera kompaniers borttagande till andra ändamål.
Danandet af en ingeniörtrupp fordrar derjemte en jemn öfning under större delen af året; manskapet, såsom varande till största antalet handtverkare, eller lärlingar, böra siädse Sysselsättas med sina handtverk, under liderna mellan de större öfningarne och exerciserne; att såluuda under nära hela året skilja soldaten från hus och hem, samt familj, skulle blifva alltför stor orättvisa mot de soldater, hvilka, genom större handtverksskicklighet kommenderade till ingeniörkoipsen, sålunda finge mera än sina mindre skickliga kamrater vara underkastade detta onus.
Hvad för öfrigt beträffar den farhåga man synes ega, att genom organiserandet af en ny värf vad korps, skulle tillskapas ännu flere tiggare af derifrån utgående soldater, så skulle jag tro motsatsen eller att denna korps skulle tilldana lika många nyttiga medborgare, som antalet af de soldater, hvilka efter uttjenad kapitulation derifrån afginge; ty det uttjenade manskapet bör, såsom kunnige handtverkare, hvartill alla inläras, alltid kunna pårakua en ökad utväg till vinstgifvande arbetsförtjenst inom landsorterne, dit det återgår, och sålunda gagna det allmänna på samma gång de för sig och de sina kunna bereda en sorgfri ålderdom.
Prol. 1850 & 1851. 4 Sami, 1 Afd., 27 Haft. 7 50 Siats-Utskottets Utlåtande, JYs 85.
Det skulle upptaga för mycket utrymme att framdraga de många bevis historien företer på de olycklige följderna af att ej hafva under freden förberedt och låtit arméen åtföljas i krig af särskildt danade ingeniörtrupper med tillhörande bryggtross.
Ett enda exempel må tillåtas mig anföra, emedan det borde vara afskräckande för den giriga åsigten att spara allt hvad sparas kan, utan omdöme, i hvad som rörer försvarsverket; och besannar hvad jag redan i början af denna reservation tog mig friheten yttra, att den uti ifrågavarande hänseende gjorda besparing är en blodspenning, som fosterlandets försvarare måste in natura på slagfälten utbetala.
Det är om en af Sveriges olycksdagar, den 10 Juli 1709, jag måste påminna.
Svenska arméen, sammanlagdt 20,000 man, blef slagen vid Pultawa och tillbakaträngdes till Dniepr, der Worskla infaller i den förra floden.
Arméen hade i slaget endast förlorat .4,200 man, och 200 man saknades.
Modlös, utmattad, utan krut och utan bly uppnådde lemningarne af den stoltaste här, som Sverige uppsatt, flodens strand: inga farlcoster voro att tillgå, man saknade alla materialier att slå en brygga, eller timra flottor; ställningen var förtviflad, all räddning omöjlig.
De fleste bland soldaterne gjorde fruktlösa försök att komma öfver Dniepern, och hvarvid flere hundrade drunknade.
Utom 500 man, hvarmed Konung Carl Xll lyckades komma öfver, blef den öfriga arméen, cirka 14,600 man, Ryska krigsfångar.
Hade man träffat anstalter till öfvergång, så hade det varit en möjlighet att med 15,000 man, som återstod efter slagtningen vid Pultawa, uppnå Pohlen genom Podolien eller Moldau.
På de skäl jag här sökt, så fullständigt ämnets vigt kräfver, framlägga, vågar jag hoppas att de respektive Riksstånden måtte återremittera Stats-Utskottels betänkande i denna punkt, med förklarande derjemte, att de bifalla det anslag å ordinarie Stat, som Kongl.
Maj:t i och för uppsättandet och underhållandet af ingeniörtrupp i nåder äskat.n Af Herrar Bildt, D. G., och Lagerhjelm, P.
Vid 11 punkten: Af Herrar Gråå, Warn, Berg, Fahlhem, Lindström, Nordvall, Norin och Wedberg samt riksdagsfullmäktige Strindlund från Wester-Norrlands Län, Mats Persson från Stockholms Län, David Andersson från Hallands Län, Lars Rasmusson från Götheborgs och Röhus Län, Christen Andersson fran Malmöhus Län.
Anders Gustafsson från Östergöthlands Län, Per Persson från Örebro Län, Anders Ersson från Stora Kopparbergs
Län och Johannes Olsson från Wermlands Län, hvilka åberopade Utgifts-Afdelningens förslag till utlåtande, hvilket förslag var af följande lydelse: »Erkännande nyttan och ändamålsenligheten af de ifrågaställa instruktionskompa - Siats-Utskottets Utlåtande, M 85. 51 nierne, anser Utskottet likväl Statsverkets tillgångar icke, utan åsidosättande af andra, mera magtpåliggande behof, medgifva anvisandet af det för ifrågavarande föremål äskade nya anslag, helst utväg till betäckande af de i forberörde hänseende såsom erforderlige uppgifna kostnader torde kunna beredas genom en förändrad disposition af 4 Hufvudtitelns redan egande tillgångar.
I betraktande häraf finnér Utskottet sig icke kunna tillstyrka beviljandet af ofvannämnda uti Kongl.
Maj:ts nådiga proposition äskade anslag.»
Vid 13:de punkten:
Af lektor Wallman: »Emot
Utskottets beslut att afstyrka bifall till den kongliga propositionen, rörande förhöjd aflöning åt regementspastorerne vid de i hufvudstasfen förlagda garnisonsregementerna, får jag på följande grunder mig reservera: l:o.
Regementspastorerne vid hufvudstadens garnisonsregementer åtnjuta i årlig lön, de så kallade inqvarteringspenningarne inberäknade, 471 R:dr 5 sk. 4 rst, men äro deremot underkastade en under hela årot oafbruten, i (lera hänseenden trägen och ansvarsfull tjenstgöring vid garnisonsförsamiingar, hvilka i folkmängd icke eftergifva flera af rikets pastorater.
Denna löneinkomst måste anses alldeles otillräcklig för en familjs anständiga bergning på ett ställe, der lefnadskostnaderna äro högre, än på andra orter inom riket.
Ända till 1842 hafva dessa tjenstemän i förhöjd tjenstårsberäkning och genom denna öppnad utsigt till skyndsammare befordran baft en ersättning för den otillräckliga aflöningen, men genom Kongl, cirkulärbrefvet af den 6 Oktober 1842, har denna förmon för alla derefter till ifrågavarande tjenster befordrade alldeles upphört, utan att lönerne, såsom förhållandet varit i analoga fall, t. ex. vid elementarläroverken, blifvit förhöjda. 3:o.
Yid den lönereglering, hvilken sednast år 1845 egde rum för flottan, förhöjdes regementspastorernes aflöning vid hufvudstadens station från 300 till 600
R:dr, jemte boställsrum i kronans hus.
Man torde kunna antaga, alt denna löneförhöjning hufvudsakligt föranleddes af högstberörde Kongl, bref, hvarigenom flottans ecklesiaslike tjenstemän för framtiden gått i mistning af den förhöjda tjenstårsberäkningen.
Det synes hvarken förenligt med billighet eller öfverensstämmande med den i allmänhet vid sådana regleringar antagna grundsats att innehafvare af lika tjenstegrad böra åtnjuta lika förmoner, att tjenstemän i samma tjenstegrad, med fullkomligt likartad verksamhet och på samma ort anställde äro i afseende på vil - koren för sin utkomst och bergning till den grad olika lottade. 4:o.
Regementspastorerne äro, enligt Kongl, brefvet till generaladjutanten för arméen den 17 Mars 1837, i tjenstegrad lika med kapilener, men i lönevilkor jcmförliga endast med lägre ordinarie tjenstemän inom militärståndet, hvilka dess - 52 Stais-Utskottets Utlåtande, M 83. utom vanligen långt tidigare och roed inskränktare kunskapsprof, än de, som för befordran till regementspastorer fordras, erhålla sin tjenstegrad. 5:o.
Då Utskottet tillstyrkt flere, till en del icke obetydliga, förhöjningar på Fjerde hufvudtiteln, synes det ringa anslaget af 800 R.dr för en af behof och rättvisa lika påkallad förbättring af ifrågavarande tjenstemäns lönevilkor icke bordt föranleda synnerliga betänkligheter.
Ett bifall lill Kongl. Maj:ts nådiga proposition i sistberörde afseende skulle innefatta en förklaring af Riksens Ständer, att vigten af det religiösa elementet vid landets försvar icke är förbisedt, och att man verkligen önskar vid arméen ett presterskap, som kan utan näringsomsorger odelad egna sin tjenstemannaverksamhet åt eu religionsvård,1 icke sällan af den mest grannlaga och maktpåliggande beskaffenhet.» Jag har mig förhållandet vid Götha och Vendes-artilleriregementen icke tillräckligt bekant, för att våga till der anställde regementspastorer utsträcka min reservation, men förmodar, att hvad jag haft äran anföra, torde i hufvudsaken vara äfven till dem tillämpligt.»
Häruti instämde herr prosten Forssell.
Vid 16:de punkten:
Af grefve Mörner, C. G., i hvad anginge löneförhöjning åt regementsskrivare vid artilleriet.
Af herr Bildt, D.
G»Oaktadt jag är fullt öfvertvgad derom, att hvar och en af artilleriets befäl med tacksamhet eikänner de sympatbier
Utskottet genom detta dess utlåtande uttalat för artillerivapnets betryckta ställning, så nödgas jag dock reservera mig emot det beslut Utskottet härutinnan fattat, alldenstund jag anser att de före slagna löneförbättringarne ingalunda äro tillräckliga för alt kunna afhjelpa de olägenheter man velat undanrödja.
Artilleriets tjenstbarhet bestämmes hufvudsakligast derigenom, att tillgång finnes på dugligt befäl, enär den dyrbara malerielens användande i fält, så väl hvad kanonernas placerande, som deras rigtning, ammunitionens utväljande m. m, omedelbart beror af befälet, hvarföre ock detsamma Utgör den egentligen stridande delen af vapnet.
Brist p? dugliga officerare gör således delta verksamma vapen otjenstbart, synnerligast som artilleriofficerare ej kunna vid krigets utbrott ersättas genom officerare från andra vapen, enär dessa måste sakna den speciela bildning för vap net som erfordras och hvilken ej kan, utan längre erfarenhet och förberedande studier, erhållas.
Artilleribefälets antal bestämmes af kanonernes antal, och dessas åter, hvad det fasta försvaret beträffar, af fästningarnes antal och deras bestycknings-planer, och hvad det rörliga landtförsvaret vidkommer af krigslheaterns och krigshärens beskaffenhet, på så sätt, att artilleriet ansetts kunna vara mindre talrikt i kuperad Slals-Vtskoltets Utlåtande, JYI 83.
53 krigsort och vid en öfvad samt krigsvand armée.
Erfarenheten har med afseende härå bestämt gränsorne för förhållandet från 2 till 4 kanoner på hvar l,000:de man infanteri.
På sednare tider har likväl artilleriet blifvit ändå mera talrikt.
Vårt fädernesland, visserligen kuperadt, men deremot egande en krigshär till sitt försvar, som är sammansatt af en jemförelsevis ringa stam, borde ej, om frågän härom endast kunde betraktas från militärisk synpunkt, ega eu svagare artilleristyrka än den som beräknas efter 3 kanoner på hvar l,000:de man, men skulle likväl, om detta förhållande bestämdes till endast 2 kanoner, behöfva fältkanoner till ett antal vida öfverstigande 200 stycken.
Jag har velat förutsända dessa få ord, för att i korthet antyda omöjligheten af, att, med iakttagande af statens sanna fördel, minska det nuvarande fältartilleriets styrka, som ej nppgår till mer än 128 kanoner, och för att på förhand häntyda derpå att, då vårt artilleri är organiserade med hänseende till nödigt befäl för dessa fältstycken och de befintliga fästnings-artillerikompanierne, det är med artilleriets tjenstbarhet oförenligt, att ega flera officersbeställningar vakanta.
Innan jag ingår i någon pröfning af Utskottets förslag, torde det äfven vara nödvändigt att besvara följande frågor: l:o.
Är artilleriets ställning för närvarande sådan, att några åtgärder böra vidtagas för att kunna hålla det i tjenEtbart skick?
Ja! ty under de sednare åren hafva vakanserne oupphörligen ökat sig, och det så, alt då, år 1845, inga sådana funnos, så uppgingo deras antal 1846 till I, 1847 till 3, 1848 lill 8, J 849 lill 15, 1850 till 20 och nu i Mars 1851 till 23 styc ken, 3:ne vakanta yngre kapitenslöner, hvilka äro anslagne till Mariebergs läroverk, oberäknade; läggas de till, så uppgår för närvarande vakansernes antal till 26 stycken.
Kommer ingen hjelp emellan, så ligger vapnets upplösning tydligen för hvar och ens ögon, som ser några år framåt.
— Vakanserne äro beräknade vid hösteliden för de förflutna åren och under sammanräknande af officerspersonalen vid alla tre artilleriregementerne. 2:o.
Hvilka äro orsakerne till delta vakansernas ökande, och hvilka åtgärder kunna vidtagas för att undanrödja dem?
Orsakerne äro snart funna.
Då man inom de flesta af Europas öfriga arméer, med fästadt afseende på den ständiga tjenstgöring och de ansträngande studier, som fordras af artilleriofficern, ansett sig böra, för att kunna försäkra sig om tillgång på dugliga officerssujetter, tilldela artilleriofficerarne en, mot tjensteåliggandena svarande belöning u(i hastigare befordran och bättre lönevilkor, så har deremot inom vårt fädernesland artilleriofficern, i motsats häremot, blifvit i båda dessa afseenden vanlottad.
Hvad underligt då, om ingen klok och omtänksam yngling viii ingå 54 Slalt-Ulskottets Utlåtande, JW 83. som officer på ett vapen, der han emotser sträng tjenstgöring och allvarsamma studier, utan att derföre ens komma i de vilkor som han varit uti, om han ingått på ett vapen der man egt mindre fordringar på honom.
Alla jemförelser blifva ofullständiga, och ega i sig sjelfva någonting förhatligt, men de kunna ej undvikas, emedan man måste äga något mått att mäta efter, när man vill bedöma en sak.
— Arlilleri-kommillén bar i sitt betänkande fullständigt visat huru vanlottad artilleriofficern är, så väl i det ena som det andra afseende!, och då detta betänkande genom en enskild riksdagsmans, general Edenhjelms, nit för den goda saken, blifvit tryckt och bland de respektive riksståndens medlemmar utdeladt, torde det vara öfverflödigt att mycket orda om den saken.
Ett enda exempel härpå anhåller jag dock att få citera ur kommitténs utlåtande.
Inom armén i allmänhet är sannolikheten alt vinna befordran öfver majors-värdighet som 18 till 1, vid artilleriet deremot ungefärligen som 29 till I, d. v. s. utaf 18 st. utaf arméens officerare kan 1 äga hopp att vinna en sådan befordran, då inom artilleriet det endast är 1 bland 29 som kan äga samma hopp!
Inom de öfrige genikorpserne äger ett sådant missförhållande ej rum.
Vid ingeniör-korpsen är sannolikheten för att vinna samma befordran, ungefärligen som 9:1 och vid topografiska korpsen som 6: 1.
De åtgärder som behöfvas för att undanrödja de verkande orsakerna till artilleriets upplösning äro således att gifva befälet ett lättare avancement och bättre lönevilkor.
Befordringslagarne ligga emellertid utom fältet för Rikets Ständers tillgörande och äro ej af den väsentliga vigt att jag behöfver ingå i något vidare yttrande uti denna grannlaga fråga.
Likväl ber jag att få nämna, att de ej äro så utan all vigt, hvilket kan bäst synas deraf, att då, vid artilleriets organisation 1830, en mängd nya platser bildades och således ett temporärt hastigare avancement uppstod, så sökte sig en mängd ynglingar in på vapnet, oaktadt de usla lönerna, i den förhoppning, att det goda avancementet skulle fortfara och gifva dem ersättning för svältkuren; att de bedragit sig och derför nu få lida, tjenar efterkommande till ett varnande exempel.
Detta för dessa officerare olyckliga misstag är emellertid orsaken, hvarföre artilleriet kunnat hållas komplett under följden af några år.
Af hvad jag nu haft äran anföra, synes, att artilleriets ställning, för närvarande är sådan, genom det stora antalet vakanta officers-beställningar, att, om hjelp ej, härför snart mellankommer, det med stora steg nalkas sin totala upplösning.
Äfvensom att botemedlet mot denna, för det allmänna vådliga, undergång af artillerivapnet, hvarken kan vara eller egentligen är något annat, än att, genom förbättrade lönevilkor, bereda en hjelplig utkomst för dess befäl
Det återstår således nu att Stats-Vtskotlets Utlåtande, M 83.
Undersöka, huruvida hvad Utskottet härutinnan föreslagit ar för ändamålets vinnande tillräckligt.
Hvad först regements-officerarne beträffar, yttrar Utskottet, att det »anser den föreslagna löneförhöjningen i det högre befälets löner icke vara af behofvet oundgängeligen påkalladt» och har således ej ansett sig, ej en gång i öfverensstämmelse med hvad Kongl. Majit föreslagit, böra för dem föreslå någon löneförhöjning.
Om det ock skulle vara en sanning, att det högre befälet i allmänhet är jemförelsevis bättre lönadt än det lägre, så är dock, om man fäster sig vid de omkostnader, som alltid äro förenade med en högre rang och gör ett billigt afseende derpå att en lång tjenstemannabana och större duglighet böra förtjena någon pekuniär uppmuntran, detta ingalunda är förhållandet vid artilleriet.
Af den, min reservation, under Litt. A, bifogade, af regementsskrifvaren vid Svea artilleri-regemente upprättade uppgift på officerarnes vid delta regemente behållne löne-inkomster, inhemtas alt regements-chefen äger i behållning 3,382 R:dr 16 sk. 10 rst. —•
Artilleri-kommittén har härutinnan föreslagit en tillökning af 560 R:dr och Kongl. Maj:t en af 200 R:dr.
Enligt kommitténs förslag skulle chefen således erhålla i behållning 3,942 R:dr 16. 10.
Och efter Kongl. Majits en summa af 3,582 Rdr 16. 10.
— Regements-chefen har representations-skyldighet för en korps af circa 80 personer och skyldighet alt hålla sig ridhästar och att 3,942 R:dr, med fästadt afseende på dessa oundgängeliga utgifter, ej kan lemna ett öfverskott till chefens och hans familjs underhållande, som tål vid någon nedsättning, torde väl vara svårt alt bestrida.
Det, den nådiga propositionen bifogade Statsråds-protokollet upplyser, att orsaken, hvarför Kongl. Majit föreslagit en så betydlig nedsättning i hvad kommittén hemställt, varit den, att artilleriregements» cheferna efter kommitténs förslag skulle få 260
R:dr mer än fotgardesregementscheferne; om man ej fäster sig vid denna jemförelse, hvilken likväl i allmänhet visar att gardes-regementerne oaktadt deras svaga löner äro vida bättre lottade än artilleriet, Uftan vid sjelfva summans belopp och de utgifter chefen är tvungen att vidkännas, så lärer det ej kunna förnekas att kommittén haft goda skäl för sitt förslag, enär lönen icke blefve större än att chefen utan skuldsättning finge en högst tarflig utkomst.
— Ehuru lUskollet ej velat tillstyrka någon förhöjning i chefens lönevilkor, vågar jag likväl hoppas att Rikets Ständer skola, med erkännande af billigheten uti kommitténs förslag, på grund deraf bereda åt innehafvarne af dessa vigtiga tjenster en af behofvet högt påkallad löneförhöjning.
Om artilleriets regements-chefer äga en knapp aflöning, så äga likväl majorerne en jemförelsevis ändå mindre, och om man undantager de yngre och depöt-kapteoerne, så finnes ingen grad inom artilleriet, som är med afseende å tjenslens be - 56 Stals-Utskollels Utlåtande, Jtä 85. skaflfenhet och tiden för dess ernående, sämre lottad än regements-officeraren vid artilleriet.
Den redan omnämnda, härhos bifogade, uppgiften utvisar att öfverstelöjlnanter äga i behållning 1,534 R:dr 36 sk. och majorer 1,561 R:dr 30 sk.
Kommer man nu derjemte ihåg, att dessa officerare äro tvungna att hålla sig ridhäst, hvilket kostar minst 300
Ridr, så återstår ett saldo af 1,250 R:dr.
Otillräckligheten af denna summa är alltför mycket i ögonen fallande, för att behöfva några kommentarier.
Att den af Kongl. Maj:t föreslagna lönetillökningen af 200 R:dr skulle vara tillräcklig, d. v. s. att lönen derigenom skulle komma att svara mot lefnadsbehofven hos de jemförelsevis få af artilleriets officerare som, efter en circa 30:årig tjenstemannabana, uppnå denna plats och vanligtvis äro familjefäder, torde med skäl kunna bet villas, hvarföre jag hoppas att Rikets Ständer instämma deri, alt det vore med rättvisa oell billighet öfverensstämmande, alt åt artilleriets regements-officerare tilldela den löneförhöjning kommittén föreslagit eller 850 R:dr.
För de äldre kaptenerne har Kongl.
Majit ej föreslagit någon löneförhöjning, men kommittén har på anförde skäl i underdånighet hemställt, att de kaptener som tillika äro batteri- eller kompani-chefer måtte erhålla en förhöjning af 120 R:dr och de öfrige af 520 R:dr.
Men ehuru Kongl. Majit, under förklarande, att de af kommittén föreslagna löneförhöjningarne i allmänhet voro för löntagarnes bergning behöflige, icke ansett sig, med afseende å summans betydlighet, böra föreslå Rikets Ständer hvad kommittén hemställt, torde dock, vid betraktande deraf att denna lön utgör målet för de flesta artilleri-officerarnes sträfvanden, och att de först uppnå den efter en circa 27:årig tjenstemannabana, jemte iakttagande deraf, alt den nu varande lönen för ifrågavarande kaptener (se bifogade uppgift) ej lemnar innehafvaren en större behållning än 1,028 Ridr 24 sk., billigheten kräfva, att Rikets Ständer med afseende å den nu varande lönens otillräcklighet för de oundgängligaste lefnadsbehofven, bevilja den af kommittén föreslagna lönetillökningen.
Hvad nu löneförhöjningarne för det befäl beträffar, som Utskottet ansett böra erhålla några sådane, så har Utskottet, hvilket ansett sig »i Kongl. Majits
Nådiga »proposition finna den säkraste ledningen för bedömmandet af det belopp, som till »förbättringar i det öfriga befälets samt tygstats-handtverkarnes löner tarfvas», tillstyrkt hvad Kongl. Majit för dem föreslagit.
Enligt detta tillstyrkande skulle depöt- och yngre kaptener erhålla, de förra en löneförhöjning af 100 R:dr och de sednare en af 200 Ridr, hvarigenom, då (se den bifogade uppgiften härå) behållningen för depöt-kaptener för närvarande är 602 Ridr 42 sk. och för de yngre kaptenerne 505 Ridr, deras blifvande behållning skulle uppgå till circa 700 Ridr.
Kommittén har föreslagit att depöt-kaptenerne skulle Slals-Ulslcollets Ullålande, M 85. 57 skulle erhålla en förhöjning af 260 R:dr, och att de yngre kaptenerne skulle få 320
R:dr eller att de skulle erhålla i behållen lön en summa af circa 850 R:dr.
Om man nu härvid täger i betraktande, att artilleri-officern först efter en omkring 20:årig subaltern-tjenstgöring och vid circa 40 lefnadsår uppnår denna plats, och att han under dessa 20 år haft, om äfven kommitténs föreslagna löneförhöjning för subaltern-officerare skulle vinna Rikets Ständers bifall, en lön som varit alldeles otillräcklig för de tarfligaste anspråk, så hemställer jag vördsamt, om den af Utskottet tillstyrkta lönen är sådan, att den är en billig ersättning för alla de ansträngande fordringar, man äger pä artilleri-officern och om den i någon mån kan uppmuntra kloke och på sin framtid tänkande ynglingar tfll att söka inträde på artilleriet?
Jag tror det ej och anser att hvad kommittén föreslagit är så billigt, aå jag vågar hysa den säkra förhoppning, alt Rikets Ständer gifva sitt bifall lill kommitténs förslag härutinnan.
För löjtnanter har Utskottet tillstyrkt en förhöjning af 40 R:dr, och för underlöjtnanter af 60 R:dr.
1 behållen lön hafva de förra 434 R:dr 42 sk. och de sednare 297 R:dr 12 sk.
Kommittén har föreslagit för dessa officersgrader en förhöjning som med 20 R:dr öfversliger den af Utskottet tillstyrkta.
Hvarföre nedsättning blifvit gjord uti den'"af kommittén föreslagna, magra förböjningen kan iag för min del ej fatta.
Visserligen upplyser det bifogade Statsråds-protokollet alt nedsättningen skett med afseende å gjord jemförelse med gardes-officerarnes löner, men när dessa äro så små att obemedlade officerare endast hafva valet mellan skuldsättning och svält, så torde en vunnen likhet i aflöning med gardes-officerare i dessa grader för artilleri-officern vara af föga båtnad.
Det är måhända likgiltigt om Rikets Ständer bifalla hvad Utskottet tillstyrkt eller hvad artilleri-kommittén i underdånighet hemställt angående ifrågavarande förhöjningar, emedan dylika löneförhöjningar ej kunna inverka på artilleriets betryckta ställning.
Men då, sorn jag vågar hoppas, kommitténs förslag i sin helhet vinner Rikets Ständers bifall och subaltern-officerarne i sådan händelse åtminstone skulle ega hopp om att, när de en gång hunno lill kaplensgraden, få en lön som medgåfve lifsbergning, så vågar jag äfven hemställa, om ej Rikets Ständer för subaltern-officerarne skulle vilja be-' vilja den löneförhöjning kommittén föreslagit.
För Styckjunkare och Regementsskrifvare har hvad kommittén hemställt vunnit nådigt bilall och af Utskottet blifvit tillstyrkt.
Men de af kommittén föreslagne löneförhöjningarne för Regements- och Divisions-trumpetare, Sergeanter och Hofslagare hafva ej tillvunnit sig Kongl. Maj:ts nådiga bifall, enär de redan hafva ungefärligen samma vilkor som deras vederlikar vid den öfriga arméen.
Ehuru således m. lill R.