Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
... mig tycktes dagen var kommen, och vi affördes till afrättsplatsen; men vid vår framkomst dit, tyckte jag mig se mitt eget hufvud, ohyggligt grinande, redan sitta uppspikadt på steglet.
Usch! ...
Stackars gubbe! ert minne har i fängelset blifvit dunkelt.
Inom få timmar, skall denna er dröm, vara en ryslig sanning!
(springer förskräckt upp).
Ah! ... du har rätt!
... jag hade glömt, att jag med denna dag hunnit målet för min sextioåriga lefnad.
Men är du säker Birger?
Hoppas du då ingen förändring?
Tvifla inte min far! – ni vet att vår nådansökan, för flera veckor sedan, afslagen återkommit; – men hvarföre verkställigheten af vår dom, ända tills i dag blifvit uppskjuten, är mig obekant.
Nu ändtligen, är stunden nära; – gör er derföre redo, till den sista vandringen.
Ja, ja! – men flickan, Birger?
... flickan stackare!
... hvad skall det väl bli af dem?
Ja! – det är endast tanken på dem, som gör mig döden bitter.
Den Allsmäktige, tage dem i sitt beskydd! ...
På den hederlige Kyrkoherden Schmidts uppmaning, har jag låtit hitkalla löjtnant Askenberg, för att åt hans ädelmod öfverlemna dem.
Gifve Gud!
... att han blott hinner komma, innan det blir för sent! ...
Vet du då inte, om Erika eller Gabriella sjelfva, ämna sig hit?
Jag tror inte det, – och önskar det inte heller; – deras närvaro här, skulle endast försvåra de sista ögonblicken.
Dessutom lära de inte vara underrättade om dagen för den blodiga högtiden.
Ja, så går det, när ens eget kött och blod förråder en.
Förbannelse öfver den vanvettingen, som bragte oss till detta slut!
– Ve mig sjelf! – och min glömska, då jag lät dessa flaggstumpar, – dessa utslitna seggellappar, i flera år ligga qvar i sjöboden, utan att förstöra detta onyttiga djefvulstyg! ... ja, ve mig! och min blindhet! – som närde en orm i min egen barm, och inte dräpte denna usling, innan hans fördömda tunga förde oss till stupstocken.
Och ve äfven dig, svage dåre! och din fega bekännelse! – hade du ihärdigare nekat, skulle de genom dessa lumpna bevis, åtminstone inte ännu kunnat fälla oss.
Stilla, min far! – ohelga inte edra sista stunder, med detta vanmäktiga raseri!
– Hvem annan än er sjelf, har ni att tacka för det öde som drabbat oss?
Var det inte er egen lystnad efter rof och byte, som förledde er den olycksaliga natten vid pater-noster-skären, att, mig ovetande, bemäktiga er och undandölja detta lumpna skräp, som nu bringat oss till vårt ödes upplösning?
Var det inte er egen kortsynthet, som bedrog er, då ni på den rysliga färden, medtog denna förut svage och eländiga varelse, hvars förnuft derigenom råkade i förvirring?
Ni förebrår mig, min bekännelse: – det är sannt: – jag har, sedan bevis redan voro framlagda, inte förnekat mitt brott, – men jag hoppades derigenom bereda oss en mildare dom; ...
Jag bedrog mig! ...
Lagarna fordra vårt blod, – låtom oss möta döden med lugn! – (fattande gubbens hand.)
Var en man, min far! – försona er med Gud och med er sjelf, – och kom ihåg, att det ges ett annat lif, dit vi redan i dag ska inträda, hvarest uppriktig ånger tages i afräkning på vår syndaskuld i detta! ...
Du har rätt, son!
... det är för sent att rasa nu.
Gud vare oss nådig, och ge mig det lugn som både du och presten sökt intala mig.
Mod fattas mig ej; – alldrig har jag darrat för döden, så ofta jag än skådat honom i ansigtet; – och ehuruväl jag just inte önskat göra bekantskap med bödeln och bilan, skall ändå ingen få säga, att gubben Haraldson gått till galgbacken som en feg kruka.
Här är någon som önskar tala med er, Kapten Haraldson! ...
... det är Askenberg.
ARNMAN, BIRGER.
(uppger vid åsyn af Arnman ett utrop af smärtsam öfverraskning).
Han! ...
(med ädel värdighet).
Ni har låtit kalla min salig’ faders ungdomsvän, Löjtnanten Askenberg, – men som han af sjukdom är urståndsatt, att personligen efterkomma er begäran, låter han helsa er, det ni åt mig kan anförtro, hvad ni tänkte säga honom.
Hvad är således er önskan, Birger Haraldson?
Djupt känner jag i denna stund värdet af ert ädelmod, min Herre, då ni ännu kunnat förmå er att besöka den man, som sölat sina händer i er faders blod, och hvilkens blotta åsyn sjelfva naturen befaller er afsky och förbanna.
Men huru mycket än i dessa ögonblick hvilar tungt på mitt hjerta, hade jag likväl en bön att göra er, om jag vågat hoppas, att denna bön inte med förakt blefve tillbakavisad, – men då det vore en förmätenhet, att tro annorlunda, må allt slutas och dö inom mitt eget bröst.
Jag önskar således af er – intet! –
Birger Haraldson! ...
Det var en tid, då ni genom er stränga redlighet, och de många välgerningar ni spred omkring er, hade tillvunnit er allas tacksamhet, och min obegränsade högaktning.
Endast i ett fall kunde jag inte förklara ert gåtlika uppförande, nemligen: er motvilja för min kärlek till er syster.
– – Sedermera har mycket blifvit ljust, som då var mig dunkelt; – och ehuruväl detta ljus till aska nedbrännt för mig hvarje förhoppning på lycka, har jag dock funnit en moraliskt ädel bevekelsegrund för er motvilja till den förbindelse jag önskade knyta med er slägt.
Detta ert handlingssätt, – i förening med den sträfvan jag hos er bemärkt, att genom en ädel och rättskaffens vandel, bereda frid åt ert samvete, – ställer edra brott, så förfärliga de än äro, inför mig, i en mindre svart dager.
Jag måste således beklaga och – förlåta er!
(gladt rörd).
Ädelmodige man! – ni har, utan att höra mig, uppfyllt den enda bön, jag önskade göra er.
Och nu, då jag uttalat, hvad min faders ande, genom mig, förkunnar er, – frågar jag ännu en gång: hvad önskar ni af den man ni efterskickat?
Nå väl! ... hvarföre skulle jag tveka att meddela er de bekymmer, jag endast önskade nedlägga i löjtnant Askenbergs bröst.
Säkert skall äfven ni med godhet afhöra dem, då er ovanliga karakter visat sig öppen för deltagande och tillgift.
Arnman! jag har en hustru och en syster, hvilka genom mig, den af lagen stämplade mördarn, oskyldigt stå brännmärkta inför verlden.
Hvem skall väl beskydda dem, för smälek och förakt?
Hvem skall deltagande mildra deras olyckliga öde?
... O, Arnman! – det är tanken härpå, som in i sjelfva döden, jagar lugnet ur min själ.
Jag förstår edra känslor, ... men fortfar! ...
För vår värdige själasörjare, Kyrkoherden Schmidt från Götheborg, hvilken vi serskildt begärt och erhållit, för vår beredelse till den död som väntar oss, uppenbarade jag denna sorg, som under vår fångenskap med centnertyngd hvilat på mitt hjerta.
Han har varit en gammal vän till vårt olyckliga hus, och bevisat det många tjenster, hvaribland äfven den, att emotta’ min styfmors sista suckar.
Med faderligt deltagande lyssnade han till mina utgjutelser, och då jag talade om medlemmarne af den familj, som vi, genom vårt brott, gjort så djupt beklagansvärd, och dervid af en händelse, kom att nämna löjtnant Askenbergs namn, blef han plötsligt uppmärksam, och efter åtskilliga frågor, rörande honom, lofvade han mig, att genom sin bemedling hos denne er vän, skaffa mig lugn i sorgen för dem jag efterlemnar.
Han uppmanade mig att begära ett samtal med löjtnant Askenberg, dervid han sjelf ville vara närvarande.
I går meddelade han mig likväl den sorgliga underrättelsen, att vigtiga angelägenheter, för några dagars tid, kallade honom till sitt hem i staden, – men i händelse af löjtnant Askenbergs ankomst, skulle jag lemna honom detta bref, (han framtar det förutnämnde brefvet.) hvars innehåll, Kyrkoherden personligen ville närmare förklara, och som han hoppades skulle bereda mig tröst i mina bekymmer.
(tar brefvet).
Jag emottar detta bref, och skall sjelf göra allt hvad jag kan, för att tillfredsställa er önskan.
(öfverraskad).
... (osäker.) ...
Ni skulle vilja!
... vilja utsträcka ert ädelmod ända derhän ... omöjligt! ...
Jag lofvar er, Birger, – att, för deras egen skull, inte för er, – ta dem båda i försvar för verldens fördomar och orättvisa.
Er hustrus värde känner jag; den verksamhet hon under er fängelsetid ådagalagt till ert bästa, bevisar storheten af hennes förträffliga själ.
Hvad jag känner för Gabriella, vill jag inte mer tala om.
Ödet har upprest en oöfverstiglig skiljemur oss emellan; ... min kärlek måste således stum slutas inom mitt eget hjerta, och dö – först en gång med mig sjelf.
Obemärkt skall jag likväl för henne blifva en tröstare och ett stöd; – och om menniskors obarmhertighet, skulle förfölja dem, skall jag, så vidt jag förmår, vara deras beskydd.
Således, ännu en gång, Birger Haraldson, – ni har mitt löfte!
... var lugn! ...
(med blicken mot himlen).
Evige Gud! ... är då äfven detta ett straff, att stå så förkrossad, så förödmjukad inför denne ovanlige man.
(med dämpad röst.)
Jag tackar er, Arnman! ...
ni har i dag, hämnats er värdigt!
Er hustru och er syster, hafva tillstånd att besöka er; ...
Önskar ni se dem?
Ha! ... äfven den kalken, måste ännu tömmas! ... (till Fångvaktaren.) ... de må komma!
(rörd).
Farväl, olycklige man!
(Han går hastigt, mötande vid utgåendet Erika och Gabriella.)
BIRGER, ERIKA, GABRIELLA.
(störtar fram till Birger).
Birger! ... O, min Birger!
... min make! ... är det sanning?
Tala! och låt mig höra från dina egna läppar, att man med denna förskräckliga underrättelse endast velat bedra’ mig! ...
Dyra, älskade Erika! ...
Sansa dig! och böj dig med lugn under ödets hämnande ok!
– Den evige Domaren, som var ett osynligt vittne till brottet, har låtit vedergällningens dag komma.
Låt derföre intet fåfängt hopp dåra dig! ...
Nej, Birger, nej! ...
Du har sedan lefvat år af rättfärdighet – det gäller inför Gud! ...
Ännu är räddning möjlig, ... ännu har inte hoppet slocknat i min själ! ... O, Birger! – aldrig förr än vid denna olycka, har jag vetat eller kännt, huru högt, huru innerligt du var mig kär.
Jag har lidit, Birger, lidit grufligt, men likväl inte tröttnat, att arbeta för ditt väl.
Lagarna äro grymma och blodtörstiga! – men ännu finns ju nåd och barmhertighet hos menniskor!
Dina qval arma qvinna! – har jag med fasa föreställt mig.
Bland de brott, för hvilka ångern under vårt äktenskap gnagat mitt samvete, har de sednare åren äfven varit det jag begick, då jag öfvertalade dig till giftermål med mördaren!
– Den tiden älskade jag dig ej så, som sedan; – och derföre har jag mången gång, inom dessa murar, velat ge den nåd till spillo, jag af Guds barmhertighet väntar mig, om jag dermed kunnat befria dig från skammen att vara min hustru! –
(fattande Birgers hand).
Guds makt är stor, Birger; – måhända är frälsningen nära.
En ny böneskrift, understödd af Arnman och hela fiskläget, har afgått till Konungen.
Ännu i dag kan den återkomma med nåd.
O, låt oss hoppas!
Äfven dig, min syster, som var oinvigd i den blodiga hemligheten, har jag bragt i elände!
– Kan du förlåta mig?
O, min bror!
– Alla, till och med Arnman, ha bedt för dig! ...
Mitt lif har varit en lång bönesuck för dig!
– Det var jag som bringade dig i förderfvet! – det är derföre min pligt att dra dig derutur.
Jag bidrog ju till brottet, då jag den olycksaliga aftonen, första gången, inte lyssnade till dina böner, och med löftet om min hand, räddade dig.
Jag trodde mina krafter för svaga till det kall jag då skulle ålägga mig; – och sedan – ville jag likväl offra allt, och i denna stund mitt lif såsom försoning för dig inför Gud.
Tröstande englar hviskade ofta i mitt betryckta bröst, att jag hunnit det mål jag eftersträfvat, – att den ångerfulle, skonad från timlig vanära, vunnit nåd inför Honom!
Ja, jag vet och känner, att jag vunnit denna nåd. ...
Du var den goda engel, som ledde mig på bättringens väg, och hvars förböner öppnade mig den Eviges famn!
– Hvad har väl derföre blifvit din lott?
Ack! det jag för mig sjelf utstått, har jag kunnat bära, – ty jag har lidit hvad mina gerningar förtjena; ... men den nesa, det förakt jag bragt öfver ditt lif, – de tårar du för min skull utgjutit, bränna som eldskol på mitt hjerta.
Låt inte mitt öde plåga dig! ...
Kanske skall någon sällhet ännu le oss till mötes.
Hvarje medel som kunnat begagnas, ha vi tillgripit, för att utverka nåd eller mildring; – och allt kan ju inte misslyckas!
Bemanna dig med mod och undergifvenhet, ingen räddning är nu mera möjlig!
– Då jag första gången vågade sluta dig till mitt skuldbelastade bröst, tänkte jag inte på denna sönderslitande stund!
– Men, tacka himlen, älskade maka! som gjort vårt äktenskap barnlöst – och att ingen varelse finnes, som skall rodna öfver sitt upphof, och afsky sin far!
– – Mitt öde är afkunnadt, och måste beseglas med mitt blod! –
(hopplöst).
Så är då det hopp förbi, som hittills uppehållit, min redan brustna lifskraft.
Ensam stöttes jag ut i verlden – ensam går jag också bort! ...
Så långt jag kan minnas tillbaka, bodde en stor tomhet i min själ.
Det var längtan! ...
Jag längtade efter något, som jag aldrig ägt: – en föräldrafamn!
Ingen moder har vyssat mig på sitt knä; ingen fader välsignat mig!
– – Ensam gick jag genom lifvet, och ensam sökte jag ljusets väg.
Ingen kände, ingen brydde sig om, hvad den moderlösa, den af hela verlden utstötta, led; hennes trängtan var blott hennes.
Då lärde jag känna min Gabriellas mor: – jag kom i ert hus, och sedan hon var hädangången, och jag omkring den späda moderlösa, (fattar Gabriellas hand) började sluta all den kärlek som bodde i min själ, och ännu mer, sedan mitt öde blef förbundet med ditt, min Birger, – då fann jag, att Gud inte utan ett stort ändamål satt mig hit i verlden.
... gode Gud! ... (djupt skakad.)
Älskade Erika! – fatta mod!
– Låt oss förtrösta på Honom, som är de värnlösas fader!
(Fångvaktaren inkommer.)
Fångvaktaren
(sedan han uppläst dörren till det rum hvarigenom Haraldson blifvit insläppt, stannar han nära fond-utgången).
Tiden lider! ...
Man väntar er! ...
Goda Maka!
... gör inte skilsmässan från lifvet, för mig så bitter! ...
Du ser att stunden är kommen, – var ståndaktig! den ädelmodige Arnman, har lofvat vara er jordiska beskyddare.
I himlen, der den skönaste belöning väntar dig, ska vi ju alla återse hvarandra!
(Han sluter dem båda i sin famn.)
Ja, – snart!
... snart! ...
... ett afskedsord till min far!
(Han visar på sidodörren.) ... och sedan ... må den allsmäktige vara med er!
(De slita sig båda rörda ur hans famn och ingå till Haraldson.
Efter en stund utkomma de åter och trycka ännu en gång hans händer till afsked.)
(med dämpad röst).
... farväl! ...
(visande mot himlen).
... mötas vi! ...
Son, ... jag är redo! ...
(med lugn).
Äfven jag, min far!
(De skaka hvarandras händer, och gå, åtföljda af vakten.)
Tvärs öfver
I fonden synes en vik utaf hafvet, och på högra sidan derinvid, en utskjutande bergsklippa, på hvilken Anton sitter och sjunger, under det han uppmärksamt synes betrakta vågorna.
ANTON
(med klagande läte).
”Min fader och min moder äro böljorna blå:
Mina vänner och fränder äro stickor och strå.”
De vänta mig dernere i djupet! ...
Böljorna uppstämma sina jubel för min ankomst till Neckens perlsal.
Jag kommer ... jag kommer!
– Först måste jag dock se det verk fullbordadt, hvarmed jag så dyrt köpt mig inträde till er!
Och sedan ... är min förlossningstimma inne, då jag hos er får hvila och frid.
Hvila?
... jag hvila?
(Han uppstiger, och vändande sig åt Theaterns högra sida, betraktar han afrättsplatsen, bortåt Landsvägen, inne i skogen.)
Ja! ... jag har i natt hvilat på det ställe, der deras kroppar i dag ska kläda stegel och hjul! ... (visande med handen inåt.)
Det var länge sedan sömnen så välgörande tillyckte mina ögon som der!
– – Invid Schavotten beredde jag mitt läger, ... och vissheten, att inom få timmar, dödsoffren vid pater-noster-skären, der skulle försonas med brottslingarnes blod, vaggade mig i de ljufva drömmar, som sedan min första barndom aldrig hugsvalat min lidande själ. – – O, J de mördades andar!
... hvilkas dödsskrän den blodiga natten, under långa år gnisslat i mina öron!... i dag ska edra bleka vålnader, der, på denna kulle förnimma, huru hämnaren slutligen åt er beredt vedergällningens skådespel! ...
Sen J, huru redan stupstocken der borta, lurande väntar på deras hufvuden!
– Skåden! – huru de spöklika resningarne höja sig bredvid vägen, på hvilka deras styckade lemmar ska mätta luftens hungriga rofdjur! ... (skrattar vildt) Ha, ha, ha!
– Jublen och fröjdens! det är sonen och brodern, som skapat sig till furie, för att bringa er hämnd!
– (Han vänder ögonen åt andra sidan och ger till ett utrop af öfverraskning.)
... de komma!
(Han stirrar uppmärksamt utåt vägen på venstra sidan.) ...
Ja! det är de! ... en folkmassa följer efter, långs åt landsvägen, för att begapa uppträdet! ...
Bort! ...
Enfaldiga menniskor, – som inspärrat mig på dårhuset! ... de visste ej, att den förmenta galningen, skulle bevista denna blodiga högtid, för att förvissa sig om friden der nere på djupet! ...
De anade inte att jag gäckat deras försigtighet! ...
– Näcken har narrat er, och undsluppit! ... (seende till venster bortåt vägen) ...
... jag måste dölja mig bakom denna buske, tills de hunnit förbi mig.
Straxt derpå framkomma från samma sida en mängd af menniskor; derefter synes Birger och Haraldson mellan vakten, och till slut en större folksamling.
Alla gå långsamt öfver Theatern, och försvinna bakom skogen på högra sidan.
När de äro borta framkommer åter Anton.) ...
Nu! ... O, evige hämnare! är stunden kommen.
... det var ett dyrt offer för din frälsning!
– Någon ting bränner på min panna!
... ja, riktigt!
Hvem smyga sig omkring mig?
Ah! – en ring med smådjeflar! ...
Viljen J dansa med fadermördaren! ... sägen J. Bort byke! ...
(Han slår omkring sig med händerna och fötterna) Undan! ...
Släppen mig fram!
– (Han rusar ånyo upp på bergsklippan, hvarifrån han ser uppmärksamt åt det håll folkmassan gått; slutligen uppger han ett skri af fasa.)
Ha! ... redan! ... ja! – det var min fars hufvud som föll!
– – Nog! .... nog! – Jag vill inte se mer! ... J ropen mig, der nere! ... O, ... helsen mig nu välkommen! ...
(Han störtar sig i hafvet och försvinner i vågorna.
Förhänget dras före.)
Hvad begär ni, min mor!
... hvad är det för lära ni predikar?...
Det är inte försoningens! ...
Vår frälsare förlät ju; – kunna vi då känna någon lindring i vår smärta, genom att fördöma våra fiender, och hata deras oskyldiga anhöriga! ...
Arve, min son!
Jag talade inte försoningens ord; – men det är skilnad på hvad Guds egen son förmådde, och hvad en stackars svag menniska förmår.
Kom emedlertid ihåg min dröm, barn! ...
Och märk huru tydligt Försynens finger ledt rättvisan till seger i denna fasliga händelse.
Jag sa’ dig det förut: det var din fars blod; – och henne älskade du!
– – Himmelske Gud! huru kan jag arma mask prisa dig nog, som i tid lät det gräsliga brottet komma i dagen, och skonade mitt barn från den fördömelsen att taga mördarens dotter till äkta!
– Men, jag talade, som du sa’, orätt! – Gud döme emellan oss och dem!
Och Han döme i sin mildhet! ...
De beklagansvärda qvinnorna böra vi likväl inte visa obarmhertighet.
De ha ingen del hvarken i fadrens eller mannens illgerningar, och hvarföre då råga måttet af deras olycka, genom att skoningslöst visa dem afsky.
Men var det inte nog, min son, att du lade dig ut för de bofvarne, som du aldrig borde brytt dig om?
De må nu vara aldrig så oskyldiga, så visar du derigenom din olycklige fars minne, inte den vördnad och helgd som anstår en from son, och ger dessutom folket anledning till mycket prat och förtal, som man eljest undsluppit.
Huru kunde jag annat, min mor, – vid åsynen af deras olyckliga belägenhet.
Ni har sjelf sagt, att Birgers hustru har en stark och ovanlig själ, – och i sanning! – deri har ni rätt! men hon är likväl menniska, min mor, och dertill qvinna, med ädla och upphöjda känslor, hvars krafter dukade under, när hon såg mannen, – för hvilken hon offrat hela sitt lifs frid, och för hvilken hon in i sista stunden, hoppades räddning, – utföras till döden såsom den gröfsta förbrytare.
Hvad säger du, barn, var hon närvarande vid afrättningen?...
Inte vid afrättningen!
– Men hon hade nyss lemnat dem i fängelset, när hon på gården såg dem bortföras.
Genast dignade hon sanslös i den inte mindre olyckliga Gabriellas armar, som stod öfvergifven och utan bistånd i detta fasans ögonblick.
Det skar mig i hjertat, och jag tvekade ej, att gifva den enda hjelp och räddning som var möjlig.
Med största varsamhet blef hon genast nedförd i båten, – men döden tycktes mig redan satt sitt insegel på den arma makans anlete, och om jag icke velat ha ett menniskolif på mitt samvete, så var det omöjligt att i aftons föra dem ända till Tistel-ön.
Se der, min mor, – orsaken, hvarföre jag tillsvidare beredde dem en fristad på vår vindskammare.
(fattar ömt hennes hand.)
Säg mig nu, ... hade jag väl varit er son, om jag handlat annorlunda?
Du har ett godt hjerta, min Arve! ...
Gud välsigne dig! ...
Ni säger, min mor, att jag lagt mig ut för dem; – säkert vet ni likväl, att jag för gubben aldrig kännt någon misskund, – men att sonen Birger, genom det myckna goda, han de sednare åren åstadkommit, förvärfvat sig anspråk på ett mildare bedömande.
Jag har redan nämnt för er, att han var den hemliga hjelparen, hvars bemedling och penningar, jag har att tacka, för det jag erhöll sysslan efter far; – Likväl var det endast de arma qvinnornas gemensamma böner, – och, jag tillstår det gerna för er, – min oförsvagade kärlek till Gabriella, som bevekte mig, att medverka till nåd för denna syndare.
Älskade barn!
Gud bistå dig! ... må denna syndiga kärlek inte bli saker till din olycka! ...
Frukta inte min goda mor!
Tand-doctorn
TAND-DOCTORN, FARCE I TRE ACTER, BLANDAD MED SÅNG. Uppförd på Kongl. Theatern i Stockholm år 1800.
Tryckt hos CARL DELEEN och J. G.
FORSGREN,
STOCKHOLM, 1800.
TAND-DOCTORN. _______ Personerna.
NINUS, Tand-Doctor.
NICLAS, hans guson o ch eleve.
JULIE, hans brorsdotter och myndling.
STÅLARM, Julies älskare.
LASSE, Stålarms betjent.
Fr iherrinna.
En Sekter .
En Lakej.
Händelsen är i Stockholm. _______
ACTEN. Theatern föreställer ett rum i Tand-Doctorns hus. _______ 1.
SCEN.
DOCTORN allena.
Den syndare som på si n lott Den kinkiga förrättning fått En v acker flicka att förvara, Med hennes vård nog sysselsatt, Bekymmerfull bå' dag och natt, Får låta allting annat f ara.
Men s e d 'ä hvad j ag inte har tid att göra.
Då min salig bror på sotsängen bad mej bli hans dotters förmyndare och andra far, så förs äkrar jag det v ar det första prof hvarpå h an kunde sätta min broderliga v änskap.
Han hade alldrig kunnat ombetro mej ett farligare gods.
Men jag hoppas , v are lof, snart bli qvitt derifrån.
Jag ska använda all möda att s nart f å henne gift med min guson och elev e Niclas; sedan det är gjort, är åtminstone jag fri f rån bekymret; det blir sen hans sak att vakta henne, och gör h an det illa, så myc-
2 ke värre för honom, det angår inte mej . -- Men jag måste ut och besök a mina kunder. tar hatt och käpp, men lägger dem strax tillbaka.
Likväl måste j ag förs t se hvad här kommit för billetter. -- Ah, et bref f rån landet, ... och just if rån Niclas farbror; .. bevars så långt; .. det goda folket på l andet vet inte att vi stadsbor sällan ha tid att l äsa, ännu mindre att besvara så lång a epistlar.
Jag mås te likväl se hvad h an sk rifver. tar en stol, sätter sig oc h lä ser.
»Min kära bror.
För k ära brors angenäma af »den sjunde hujus är j ag högeligen förbunden.
»Nå hur går det?
Tycks det som den förening »bro r tänkt på mellan cousine Julie och min brors»son Niclas, k an g å i lås? talar.
D'ä svårt att säga, min kära bror; Julie är inte myck e fallen derför? läser.
»J ag kan alldrig nog recommende»ra den gossen i brors bevåg enhet; han är kom»men af godt folk, brors släg ting, och bror h ar »på köpet s tått fadder åt honom.
Han är verk e»ligen en god gosse i s jälen, talar. det kan jag inte neka. läser.
»fast han är något enfalldig, »och detta s ednare kommer deraf att han nästan »all sin tid vis tats på l andet hos oss här i Gås»härad. talar.
D 'ä sant, min kära bror, hans vett och tal och seder smak a förbannadt af häradet. läser.
»Han är hushållare och fjäsk, och sådant »folk bärgar sig alltid. talar.
Han har rätt. läser.
»Vill nu bror visa mig ett vänskaps-prof s å l åter »bro r inte Julies ansenliga arf falla i f rämmande »händer; gifter bro r henne med Niclas så stannar »det innom slägten. talar.
Alldeles rätt, d'ä f örnuftigt tänkt, kära bror; det mås te bli dervid, och om Julie s ätter sej alldrig så mycke deremot, så ska Niclas bli hennes man, och förlofningen ske innom fjorton dar.