Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Ridderskapet och Adeln har Herr Grefve O. A. Cronhjelm väckt följande, till Lag-Utskottets behandling hänvisade, motion: ”1anledning af min vid senaste Riksdag afgifne motion om förändringar i afseende pä Kyrko-Råds skyldigheter och rättigheter, ingjngo visserligen Rikets Ständer till Kongl. Majit med underdånig anhållan, att stockstraff ej må af Kyrko-Råd åläggas.
Maj:t har ock i anledning deraf täckts utfärda Nådig förordning.
Jag erkänner dock nu, att jag då icke visste, det detta straff af andra autoriteter kunde åläggas.
Föranledd dertill af ett exempel, som sedermera inom Hufvudstaden inträffat, vågar jag likväl nu föreslå en underdånig framställning till Kongl. Majit, att stockstraff måtte hädanefter alldeles afskaffas.
Motiven dertill torde inom en sä upplyst samling som Ridderskapet och Adeln icke behöfva anföras.
Utan att här ingå i undersökning om rigligheten eller förkastlikheten af de grundsatser, hvarå denna motion hvilar, får Utskottet anmärka, att, jemte det Motionairen uraktlåtit uppgifva de Lagens rum och serskilde Författningar, hvaruti ändring skulle tillvägabiingas, saknas förslag till nya straffbestämmelser i stället för dem, som skulle upphäfvas.
Då sådane förslag likväl varit nödiga, helst stockstraff finnes utsatt icke allenast i förening med annan bestraffning, utan äfven såsom ensam påföljd för vissa förseelser, samt Utskottet, emot 33 § Riksdags-Ordningen, icke eger skyldighet eller rättighet att, på en i allmänhet gjord framställning om upphäfvande af ett visst slags straff, anställa revision af de delar utaf Kyrko-lag, allmän Lag och serskilde Författningar, der straffet kan vara utsatt, och deri föreslå förändringar, lärer Utskottet, som vid granskning af serskilde motioner om ändring i vissa lagbud, der stockstraff finnes stadgadt, återkommer till detta ämne, ega full anledning tillstyrka, att omförmälde motion icke för närvarande må till den dermed åsyftade vidsträckta åtgärd föranleda.
Stockholm den 24 Septembor 1834* Bih. till R.
Prot. 1834• 7:de Sami. usta A/d. 1 > _ Haft. 2 y:de. * Lag-Utskottets Bet. If.o 128.
Ankom till Exp. Utsk. den 1 October.
Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen Anders Janssons motion , om ändring af 8 Cap. 3 '§ Missgernings-Balken.
Hos Hedervärda Bonde-Ståndet har Anders Jansson från Upsala Län uti ett, den 1 sisth Mars, afgifvet memorial anfört, hurusom de vid
Domstolarne ständigt förekommande förfalskningsbrott vittnade derom, att det, för så beskaffadt brott, i 8 Cap. 3 §.
Missgernings-Balken utsatte straff af ärans förlust och böter, vore, om ej alldeles utan ändamål, åtminstone allt för lindrigt.
I en tid, då folkets rättskänsla hvilade på säkrare grunder och den ärelös dömde afskyddes af hvar och en, som önskade bevara sitt rykte, hade måhända straffet haft de af Lagstiftaren beräknade verkningar; men nu mera, då erfarenheten visat, att öfverseende och glömska vanligen förenade sig att sätta en sådan brottsling i dess förra läge, äfven inom orten, der straffet blifvit honom ådömdt, sjmtes ett annat förhållande vara för handen.
I följd häraf och enär detta brott jemväl, i anseende till dess menliga inflytande på allmänna förtroendet, vore af gröfre beskaffenhet, har Motionairen föreslagit, alt de uti 3 § af ofvanberörde Capitel och Balk förekommande orden ”miste äran och bote fyratio daler,” måtte uteslutas, och i dess ställe införas orden: ”arbete tvä är vid Konungens Slott eller fästning.”
Den grundsats, hvarifrån 1734 års Lagstiftare utgått vid bestämmande af straff för bedrägeri emot enskilde personer, har varit den såsom allmänt gillig antagna regel: att ju större tillfället är för den enskilde att vårda sin rätt, destomindre stränghet i Lagen erfordras för dess vårdande.
På denna grundsats hvila straffbestäm melserne för de så kallade civilbrotten ig, 10, 11 och 12 Cap. Handels-Balken, jemte flere dermed mer eller mindre likartade förbrytelser, äfvensom för förfalskning.
Häraf torde ofelbart följa, att en förändring i straffet för förfalskningsbrott skulle medföra behofvet af förändring i en stor del af Lagens öfriga stadganden, så -vida rubbning i det hela ville undvikas.
En sådan allmän reform är af Motionairen icke föreslagen och ligger således utom gränsen för Lag-Utskottets befattning, hvadan Utskottet anser sig böra afstyrka motionen.
Stockholm den 24 September i834- Lag-Utskottets Bet.
N.-o 129. 3 N:o 129.
Betänkande, i anledning af väckt motion om deportation af personerj dömde till straff för tredje resan stöld.
Uti ett hos Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet och till Lag-Utskottet remitteradt memorial, har Peter Persson från Jönköpings Län, med hvilken Petter Jönsson och Johannes Andersson från samma Län sig förenat, efter framställning om nödvändigheten af skärpta straffbestämmelser mot tjufnadsbrott, yrkat, att person, som blifvit dömd för tredje resan föröfvad stöldj måtte helt och hållet skiljas från samhället_, antingen genom_ deportation till Amerikas Colonier eller å annat lämpligt sätt.
Vid målets föredragning till remiss hafva Hans Jansson från Elfsborgs Län och Nils Strindlund från Wester Norrland sig yttrat, den förre med anmärkning, att, innan deportation kan såsom straff för brott utsättas, borde deportationsort vara att tillgå, och den senare med tillkännagifvande, att han icke kunde gilla det framställda förslaget.
Utskottet som, gemensamt med Allmänna Besvärs- och OeconomieUtskottet uti serskildt under N:o 16 afgifvet utlåtande öfver väckt motion om deportation af personer, dömde till straff för grofva brott, afstyrkt bifall till ett dylikt förslag, anser sig nu endast böra, med åberopande af samma utlåtande, vördsamt hemställa, att förevarande motion icke må till någon åtgärd föranleda.
Slockholm den 24 September 1834* N:o 130.
Utsk. den 1 October.
Betänkande_, öfver väckte motioner, om upphörande af spö- och ris-straff för vissa brott m. m.
Ridderskapet och Adeln afgifvet memorial har Herr M.
Crusenstolpe föreslagit: 1:0 att spö- och ris-straff alldrig måtte kunna användas i stället för penninge-böter, då brottet med sådane kunnat försonas j derest tillgång hos den sakfä/l de funnits; 2:0 att spö-och ris-straff alldrig måtte ega rum för första resan förbrytelse > äfven då den efter nu gällande
Lag är urbota; och 3:o att spö- och ris-straff alldrig måtte 4 Lag-Utskottets Bet.
A'.o i3o.
\ tillämpas , dä brottets bevista orsak varit behof vet, att för tillfället stilla förbrytarens hunger , utan att något annat blifvit tillgripet.
Till stöd för delta förslag har af Motionairen blifvit anfördt, att folkets moraliska uppfostran, som utan tvifvel utgjorde det vigtigaste föremål, hvarpå Statsmagterne kunde fästa uppmärksamhet, icke skedde allenast genom syftesenliga undervisningsanstalter, utan tillika, och föga mindre verksamt, genom en sådan öfverensstämmelse emellan Lagarnes beskaffenhet och de under dem lydandes begrepp, att ej de senare måtte kränkas genom de förras tillämpning, ett förhållande, som nu icke sällan inträffade, enär landets Lagar för samma brott bestämde olika bestraffning.
Den bemedlade förbrytaren egde nemligen rättighet att med penninge-böter försona vissa brott, för hvilka'hans fattigare like måste offentligen undergå spö- eller risslitning, ett bestraffningssätt, hvilket Motionairen, medelst en allmän skildring om dess physiska och moraliska följder, sökt framställa såsom kränkande rättvisan och förnedrande för menskliglieten, samt fullkomligt motverkande de ändamål man dermed velat vinna: förbrytarens förbättring och andras afskräckande från brott.
. Likaledes har Herr C. W. Olbers, efter upptagande af en del bland de skäl, som för ^afskaffande af spö- och ris-straffen i allmänhet åberopas, uti ett hos Vällofl. Borgare-Ståndet aflémrtadt memorial anfört, att, ehuru det, enligt 5 Cap. 3 § Slraff-Baiken, ålåge Domaren, att, vid böters förvandling, döma den sakfällde till fängelse vid vatten och bröd, i stället för spö eller ris, derest hans heder och välfärd genom sistnämnde kroppsplikt spilldes, och i Kongl. Brefvet den 17 October 1750 en noga efterlefnad af berörde Lagbud är vorden anbefalld, skulle icke déstomindre olika tillämpning vid olika Domstolar ega rum, hvilken brist på enbet i lagskipningen Motionairen önskat afhjelpa genom det förslag: att bestraffning med spö och ris måtte alldeles upphäfvas och böter deremot alltid förvandlas till valten och bröd. enligt de i 5 Cap, 5 Straff-B allsen bestämde grunder, utom i det fall Lagen uttryckligen utsätter spöstraff.
Dessa till Lag-Utskottet hänvisade motioner har Utskottet till granskning förehaft; och hvad först beträffar Herr Crusenstolpes förslag, att spö-- och ris-straff alldrig måtte ega rum för första resan förbrytelse, äfven då den efter nu gällande
Lag är urbota, så, utan att ingå i undersökning om den ena eller andra strafftheoriens företräde och brister eller att uppträda såsom skiljesman emellan förfäktarne af de så kallade physiska afflictiva straffen och deras vedersakare, anser Utskottet sig
Tiemta tillfylleslgörande skäl, alt afst}'rka bifall till förslaget endast deraf, att en dylik förändring ligger en total reform af nuvarande straffsystem så nära, att den icke utan Lag-Utskottets
JV.-o i3o. 5 i sammanhang dermed lämpligen kan verkställas.
Härförutan torde jemväl böra tagas i betraktande, att de brott, för hvilka ifrågavarande straff ovilkorligen eger rum, äro af gröfre beskaffenhet och således kräfva en strängare straffart, hvilken, om än brister i den nu gällande förefinnes, svårligen, under våra fängelse-inrättningars närvarande tillstånd, lärer kunna på lämpligare sätt bestämmas.
Utskottet tillstyrker alltså, att motionen i denna del icke må bifallas.
Beträffande bemälde Motionairs yrkande, att spö- och ris-straff icke måtte ådömas, då någon, begått brott, endast i ändamål att för tillfället stilla sin hunger, så, jemte det att mot förslaget kunde anmärkas dess inskränkta omfång, helst deri äro förbigångna alla med-den nyssnämnde likartade händelser, som medföra trängande fara för lif eller helsa, får Utskottet erinra, att förmildrande omständigheter, ehvad afseende i, fråga om benådning derå möjligen kan fästas, icke i allmänhet, efter Lag, få inverka på Domarens beslut i brottmål; — om än å den ena sidan rigtigheten af principen skulle inedgifvas, möta dock å den andra hinder för dess tillämpning på våra nu gällande strafflagar, emedan Domarens piöfningsrält i sådant fall skulle utsträckas utöfver de för densamma hittills utstakade gränser, och behofvet af en latitud inom slraffgraderne nppkomme, hvilken vore nästan okänd af Lagen, som i de fall, der uppsåtet är ådagalagdt, i allmänhet utsätter o vilkorligt straff för brottet.
I betraktande häraf och då en partiel -förändring af ifrågavarande beskaffenhet synes ännu mer olämplig, tillstyrker Utskottet af slag å Herr Crusenstolpes framställning.
Hvad slutligen angår samma Motionairs samt Herr Olbers' serskilde yrkanden, alt, vid förvandling af böter, spö- och ris-straff, icke måtte användas, utan i dess ställe fängelse vid vatten och bröd, så lärer erfarenheten redan gifvit utslag i frågan.
Det torde nemligen numera ganska sällan vid Öfver-Domstolarne inträffa att böter, vid bristande tillgång, förvandlas till förstnämnde slags betraffning, i andra fall än då ansvar för andra resan stöld eger rum, och vid Under-Rätterne torde förhållandet i allmänhet vara i det närmaste enahanda, utan att några vådliga påföljder deraf kunnat förmärkas.
Ehuru det ligger i sakens natur, alt böters förvandling till kroppspligt alltid innefattar en ojemnhet, beroende af hvarjehanda olika omständigheter, som i mer eller mindre moa försvåra eller förmildra straffet, tror dock Utskottet, lika med Motionairerne, att denna ojemnhet skulle till en del försvinna, om böter alltid förvandlades till fängelse vid vatten och bröd, i stället för spö- och ris-slitning, hvilken bestraffning numera i allmänna 6 Lag-Utskottets
JV.o i3t. omdömet bär en förnedrande stämpel.
Ett oinskränkt bifall till den föreslagne förändringen torde likväl vara betänkligt, helst stöld andra resan, och det dermed jemförliga tjufnadsbrott, som omtalas i 4* Cap. 2 § Missgernings-Balken, då skulle komma att alltför lindrigt bestraffas.
Ett undantag vid förvandling af böter för dessa slags brott bör, efter Utskottets tanka, ega rum, och i öfverensstämmelse härmed föreslår Utskottet, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla om utfärdande af en Författning, hvarigenom förordnas som följer:
Är o, efter Lag och ser skilde Författningar , böter ädömde, som, vid bristande tillgång hos den sakfall de, böra till spö- eller ris-straff eller fängelse vid vatten ock bröd för vandlas , då skola , i alla andra än den händelse, der ansvar såsom för andra resan stöld eger rum, sådane böter alltid till fängelse vid vatten och bröd förvandlas, efter de grunder 5 Cap. 4 § Straff-Balken innehåller, dock är härigenom icke någon ändring gjord i hvad uti 11 punkten i Kongl. Förklaringen den z3 Mars 1807 stadgas, angående uträkning och förvandling af olika bestraffningar till ett slags straff.
Stockholm den 24 September 1834* N:o 131.
Ankom till Exped.-Ulsk. den i October.
Betänkande öfver väckta motioner, om upphäfvande af Lagens stadganden, angående qvalificerade dödsstraff och af skaff ande af andra sätt för verkställande af dödsstraff, än halshuggning.
I dessa ämnen hafva hos Yällofl. Borgare-Ståndet Herr J. P. Hemberg och Herr C. Olbers, samt, inom Hedervärda Bonde-Ståndet, Riksdagsfullmägtigen Nils Insulin från Stockholms Län, utv afgifne serskilde memorial, anfört och yrkat: 1:0) Herr Hemberg: att, då senare tiders upplysning och bildning erkände den sats, att egentliga afsigten med dödsstraff icke vore, att genom kroppsligt lidande plåga den brottslige, borde det i Lagen ännu qvarstående straff af rådbråkning för våld till lifvet å dem, som lidit skeppsbrott, afskaffäs, helst deremot icke med anspråk på afseende kunde invändas, hvarken att nödig öfverstämmelse i Lagen, vid jemförelse med andra brott och derföre stadgade straff, härigenom möjligen skulle störas, en omständighet, som dessutom Lag-Utskottets
N*o i3i. 7 vore af vida mindre värde, än uppfyllandet af mensklighetens fordringar, i strid med hvilka straff-lagen aldrig borde stå; ej heller att verkställighet af ifrågavarande straff sällan eller aldrig kommit i fråga, enär i Lagen icke bör finnas ett straff, som ovilkorligen påkallar utöfning af Kongl. Maj:ts benådningsrätt; och, såsom en följd häraf, har Motionairen föreslagit: att orden uti 21 Cap. 3 $ Missgernings Balken: ”varde rådbråkad och sedan lagd,” måtte förändras antingen till: miste högra hand, varde halshug gen och sedan lagd,” eller ock till annat straff, som kan anses lämpligt. 0:0) Herr Olbers, öfver hvars framställning om ändring i föreskrifterne angående böters förvandling till kroppsplikt
Utskottet serskidt utlåtande afgifvit, alt, ehuru Staten vore berättigad ålägga dödsstraff för grofva brott, borde likväl i sjelfva bestraffningssättet icke ingå något, som antydde råbet eller hämndlystnad, såsom den döda kroppens sönderstyekande eller uppbrännande o. s. v., hvadan Motionairen, lika med Herr Hemberg yrkat, ändring i 21 Cap. 3 § Missgernings-Balken, samt derjemte, att all cjvalificatiön af dödsstraff, såsom handens af huggande, och den döda kroppens utsättande på stegel, hjul eller förbränning måtte af skaff as, och den döda kroppen genast må varda pä afrättsplatsen af Skarprättaren nedgräfd. 3:o) Nils Insulin: att, enär halshuggning, utan vidare styckning af delinqventens kropp, tillfyllest verkade'för det genom dylika åtgärder åsyftade ändamål, afskräckelse, borde de i allmänna Lagen stadgade dödstraff, hvarvid mistning af högra handen och stegling jemväl föreskrifvas, samt brottslings afdagatagande genom hängning och rådbråkning, af skaffas, och de missgerningar, för hvilka sådane bestraffningar nu ega rum, hädanefter bestraffas endast med halshuggning.
I anledning häraf får Utskottet yttra:
De grunder, hvarpå Motionairerne stödt sitt förslag om borttagande af qvalification vid dödsstraff, torde, jemte öfrige skäl, som för dess afskaffande kunna åberopas, vid antagande af en ny straff-lag möjligen göra sig gällande.
Utan att likväl ingå i bedömande af dessa grunders vigtighet'och ändamålsenlighet för en ny Lagstiftning, får Utskottet emot deras användbarhet i nu gällande straffsystem anmärka: att 1734 års
Lag, enligt då rådande stränga begrepp om straffbarhet, belagt ganska många förbrytelser med dödsstraff, hvilka i de fleste fall ännu qvarstå; att mängden af så beskaffade straff gjort en gradation dem emellan oundgänglig, för att icke störa det förhållande emellan brott och straff, som i Lagen oeftergifligen måste iakttagas; alt borttagandet af qvalificeradt dödsstraff följaktligen icke kan ske utan rubbning i de grunder, hvarpå straff-lagen hvilar, och således måste leda till en reform, 8 Lag-Uts&ottets Bet.
JV.-o i3a. hvilken Utskottet hvarken lärer ega rättighet att föreslå eller skyldighet att ombesörja.
Utskottet tillstyrker, att qvalification vid dödsstraff icke för närvarande må af skaffas.
Beträffande åter Motionairernas yrkande, att rådbråkning icke vidare må såsom bestraffning användas, så enär brottet, för hvilket detta slags straff är stadgadt, icke synes vara af den svårare art, än vissa andra grofva missgerningar, såsom fadermord eller afdagatagande med förgift, att ju icke enahanda straff, i förening med den serskildt bestämda påföljden af lösegendoms förlust för dråp å skeppsbrutne, må för dem alla ega rum, anser Utskottet sig böra föreslå, att rådbråknings-straffet måtte af skaffas, och att den, som dödar någon, sorn skeppsbrott lidit, i stället må mista högra hand och halshuggas, samt mannen steglas och qvinnan i båle brännas; såsom följd hvaraf 21 Cap. 3 § Missgernings-Balken skulle erhålla följande förändrade lydelse:
Gör man våld å dem, som skeppsbrott lidit och dödar någon, miste högra hand och halshugges, mannen varde steglad och qvinnan i båle bränd, håfve ock förverkat allt sitt lösa gods.
Särar man dem, och illa handterar, miste lifvet och, af lösören hans, tage halft Konungen och halft målseganden.
Stockholm den 26 September 1834* N:o 132.
Ankom till Exped.-Utsk. den 1 Octobcr.
Betänkande öfver Herr S. J. TVijkmans motion, om af skaff ande af offentlig afbön.
Uti ett hos Vällofl. Borgare Ståndet ingifvet, till Lag-Utskottet remitteradt Memorial, har Herr fVijkman anfört, att, enär offentlig afbön, hvilken vore att anse såsom en serskild upprättelse för den förolämpade, ieke kunde aftvingas den felande genom andra medel, än vilen, och, der de icke verkade, genom frihetens förlust, som vid fortfarande tredska möjligen icke under hela hans lifstid upphörde, så syntes det vara värdt eftersinnande, om berörde straff-accessorium egde sådan vigt för den förolämpades upprättelse, att för verk - Lag-Utskottets
N.o 182. 9 verkliggörande deraf, en svår och för rättskänslan motbjudande påföljd borde efter sanna Lagstiftningsgrunder ega rum.
Då Motionairen emedlertid funnit de skäl, Lag-Comitéen anfört mot bibehållande af detta slags upprättelse, välgrundade och öfvertygande, är med åberopande häraf hemstäldt, om icke de i Missgernings-, Utsöknings- och Rättegångs-B al karne, der offentlig afbön vore utsatt, kunde sålunda rättas, att berörde påföljd uteslötes, och bötes-straffet å ärekränkningar i ett proportioneragt förhållande höjdes, hvarjemte den af bemälde Comité fö resi agne i3 § i 18 Cap. Straff-Balken borde till Lag antagas.
Denna § lyder sålunda: ”Den, som till falsk angifvelse eller annan ärekränkning saker är, må ock, efter omständiglieterne, dömas att erlägga kostnad till tryckning i allmän eller ortens tidning af den dom, hvarigenom den andre upprättelse vunnit, der denne det äskar.
Domstolen ege ock förordna att med skrift, som smädlig är, så förfaras må, att smädelsen ej vidare sprides.”
Om än det skäl, som hufvudsakligen åberopas emot offentlig afbön såsom påföljd för brott, nemligen svårigheten att förmå den skyldige att underkasta sig domen, må vara af vigt, lära åter sådane händelser, der använda behöriga tvångsmedel varit otillräcklige för ändamålfefc, vara åtminstone ganska sällsynta, och vid detta förhållande torde pröfningen, huru- . vida afbön bör qvarstå eller försvinna ur straff-lagen, utan äfvent}rr kunna uppskjutas, intill dess det redan utarbetade förslaget till ny Crirninal-Lag kommer att till granskning företagas.
Utskottet tillstyrker alltså: att omförmälde motion icke må för närvarande till någon åtgärd föranleda.
Stockholm den 26 September i834- N:o 133.
Betänkande, öfver Riksdagsfullmägtigen Johan Erikssons motion, om inskränkning i allmän åklagares rätt att anställa åtal å vissa brott.
I ändamål att bereda en Lag, hvarigenom stadgades, att då föräldrar, stjuf- eller svärföräldrar meddela tillgift för emot dem begången förbrytelse Bih. till R.
Prot. 1834. 7.de Saini. 1,-sta A/d. 2 Iläft.
IV.-o i33. af den beskaffenhet, som \\
Cap. 3 § Missgernings-Balken omtalar, brottet icke skall vara vidare åtal underkastadt, har Johan Eriksson frun Stora Kopparbergs
Län, uti ett till Hedervärda Bonde-Ståndet ingifvet memorial, , som den io sistlidne Mars blifvit till Lag-Utskottets handläggning hänvisadt, föreslagit följande tillägg till nyssnämnde §.
"Dock ege endast rätter mådsegande, att å de i denna § nämnde mål kär al’ Till stöd för detta förslag är af Motionairen antydt, att, ehuru omsorgen för allmän* säkerhet och ordning påkallade, att Staten vidmagthölle föräldravördnaden, syntes dock icke dermed förenligt, att dess åklagare egde rätt opåminde intränga i husliga lifvets kretsar och uppsnappa hvarje af öfverilning eller obetänksamhet fälldt yttrande; för att derigenom sedermera, medelst åtals anställande, på en gang störta barnen och föräldrarne i olycka; att då man egde magt att frikalla sin bittraste fiende från det ansvar han sig till äfventyrs ådragit, genom utöfvande af någon utaf de förseelser, uti hvilka, efter Lag, endast rätter målsegande finge kära, syntes det med rättvisa och billighet öfverensstämma, att man egde meddela förlåtelse åt den, med hvilken man vore genom närmare band förenad, och hvars brottsliga uppförande man alltid vore mest benägen ursäkta; att erfarenheten visat, att den nu varande oinskränkta angifvare---och åklagarerätten, i afseende å omförmälde förbrytelser, i sig innefattade tillfällen för den afundsjuke och hatfulle, att på det grymmaste hämnas på sin ovän, och ändtligen att, derest Motionairens förslag antoges, ett förtroligare förhållande skulle uppkomma emellan medlemmarne inom hvarje slägt.
Och hafva, vid föredragningen till remiss af berörde memorial, Riksdagsfullmägtige Nils Månsson och Anders Nilsson från Malmöhus Län, Hans Jansson från Elfsborgs Län samt Per Hinriksson från Norrbottens
Län instämt uti de af Johan Eriksson sålunda yttrade åsigter»
De brott, hvilka, efter Motionairens förmenande, icke böra utgör* föremål för allmänt åtal, äro, i Utskottets tanka, att räkna bland de förbrytelser, som ofördelaktigast inverka på folkets sedlighet samt på Statens välfärd och bestånd.
Om det är sannt, att barns vördnad för föräldrar är en i menniskans sedliga natur grundad pligt, som icke någon, utan misskännande af sitt mennisko-värde, kan åsidosätta, och om det måste medgifvas, att ett sådant förhållande emellan medlemmarne inom familjen utgör på en gång ett vilkor för, och en frukt af en god uppfostran, synes Lagstiftaren icke saknat skäl, att med allvarsamt straff belägga öfverträdelse af den Lag, som bjuder att hedra fader och moder.
Om Lagen således måste gillas, är det svårt att inse, huru dess tillämpning kan blifva skadlig, eller Lag-UtskottetsZBet.
N.o~l33. huru underlåtenhet att bestraffa barnens uppstudsighet emot föräldrarne skulle verka till större förtroende och tillgifvenhet inom slägten.
Det låter dessutom icke rätt väl förena sig med Statens allmänna åklagare-rätt, att den enskilda medlidsamheten, hvilken i fråga om brott emot föräldrar sällan förgäfves anropas, skulle tillbakahålla dess verksamhet, då en förbrytelse af så svår art vore begången.
Att den allmänna åklagaren icke bör få ”intränga i det husliga lifvets kretsar och uppsnappa hvarje öfverilning eller af obetänksamhet fälldt yttrande, ” lärer lika litet kunna bestridas, som deraf kan slutas, att åklagarerätten i någon mon bör förändras, ehvad brott der eller annorstädes föröfvas.
Den, som brutit den husliga friden, synes ega föga rätt att åberopa densamma till skydd för följderne af sitt uppförande.