Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Långsamt och tydligt förklarade hon, att hon kommit föregåonde dag med båten från Fin- land, ville lära sig att ge massage och hade ett bref till professorn, hvilket hon visade.
» Det var ju här? » » Ja, » men professorn var icke kommen än.
Jag bad henne stiga in och vänta.
Marsala 291 Hon tackade, tog af sig pälsen, den rund skurna finska fårskinnspälsen, samt skinn- mössan, torkade snön ur sin ljusa lugg och sade därpå: » Pappa ville först inte låta mig r e 3 a, och nu sedan han gaf mig lof och jag är här är jag rädd, att jag inte skall bli antagen. » Hon såg helt bedjande på mig, som ville hon, att jag skulle inge henne mod och hopp, och jag hade inte hjärta att bedrftfva henne med mitt tvifvel om att hon skulle bli an- tagen till elev så här midt i terminen.
» Ni har ju rekommendationsbref, » anmärkte jag Hon nickade gladt.
» Det är från en lä- ks re, som pappa är bekant med.
Mig kän- ner han inte, han har skrifvit till professorn för pappas skull. » » Jag har alltid haft lust för gymnastik, » berättade hon vidare, » men pappa ville ogärna, att jag skulle ägna mig åt den, han påstår, att jag inte är stark nog därtill.
Men han gaf efter till sist ändå, han kan aldrig i längden neka mig något.
Och när jag, som han säger, j u inte är tvungen att arbeta för mitt uppehälle, behöfver jag ju inte öfver- anstränga mig. » Så fortfor hon att prata helt ogeneradt.
Om någon annan, efter fem minuters bekant- skap berättat mig så mycket om sig själf, skulle det nog ha förefallit litet besynnerligt, för henne föll det sig helt naturligt.
När hon sedan varit inne hos professorn och mot all förmodan blifvit antagen till elev, kom hon fram till mig igen.
» Det var ett hårdt stycke arbete, » sade hon.
» Professorn ville inte ha mig, men se, jag kan vara envis, när jag vill.
Jag be- rättade, hur länge jag hållit på att öfver|ala pappa, och hur det var, så gick han in på att ta mig på försök en tid.
Men det värsta återstår; han tyckte, att jag såg klen ut och vill undersöka mig.
Tänk om pappa får rätt, att jag inte duger till gymnast. » Efter undersökningen dagen därpå var hon jublande glad.
» Pappa har misstagit sig och professorn också, » triumferade hon.
» Jag har inte klent bröst, det är bara litet blod- brist, som nog går öfver, när jag får arbeta.
För resten är han riktigt rar, professorn, han påminner mig så om pappa, när han rynkar pannan, fast pappa ser då mycket, mycket bättre ut. » Pappa och pappa, alltid skulle hon tala om honom, det var en nästan till afguderi gränsande kärlek hon hyste till fadern.
Pappa säger, pappa tycker, pappa vill voro de uttryck hon oftast begagnade.
» För se, min pappa är den bästa pappa på hela jorden, » försäkrade hon, och då såg hon så stolt och lycklig ut och hennes srlada blå ögon strålade af en så bängifven beun- dran, att man nästan måste tro henne.
» Han kallar mig för Sigge, » berättade hon, » ty min styfmor heter också Sigrid, och jag vill helst icke kallas för det samma som hon.
Hon påstår, att pappa skämmer bort mig, men det gör han inte, han kan bara inte låta bli att visa, hur mycket han håller af mig.
Se, han tycker om att smekas, och det gör inte hon, och om hon är onådig, kom- mer han till mig.
För resten är hon en bra människa, min styfmor, och vacker och ståtlig och fin.
De: finns ingen i hela socknen, som kan mäta sig med henne.
Pappa sade en gång för länge sedan på en bjudning hos preste.ns, att bon vår som en trädgårdsblomma bland simpla ängsblommor.
Ja, men som en trädgårds- blomma utan doft — tänkte jag då i min (Qualité Inghilterra) härstädes lagrad sedan 1891.
Vid un- dersökning af handelskemisten befunnen, enl. intyg, fullgod.
K. A. Nyclahl &amp; C:o
1894 enfald.
Det var alls inte så dumt tänkt af en barnunge, som jag då var, ty det är verk- ligen doften, som fattas.
Jag tror, att jag skulle ha lärt mig hålla af henne mycket mer, om hon inte vore så kall, och om hon ville visa, att hon bryr sig om mig en smula.
Att pappa kallar mig för Sigge, det kan hon nu inte tåla, men jag tycker att det är trefligt. » Sigge fick hon heta också bland kamra- terna, men när vi talade om henne, sade vi alltid » lilla finskan ».
Det var själfve vår stele professor, som först användt det nam- net, han var märkbart svag för Sigrid.
Kan- ske kom det sig af att hon var så ogenerad och alltid skämtade med honom, då vi andra hade en faslig respekt för honom.
» Om jag kunde begripa, hvarför ni alla äro så rädda för guhben, » uudrade hon, » jag tycker han är rasande snäll. » Det hände ofta, att hon dummade sig un- der lektionerna, men då skrattade hon själf så hjärtligt, att professorn ej kom sig för med att säga någon af sina vanliga elaka kvickheter, utan måste skratta med.
Med den praktiska kursen redde hon sig utmärkt, det märktes, att hon hade anlag för att gifva gymnastik och massage.
Alltid var hon tillreds, när professorn ropade någon till hjälp vid rörelserna, hon var så intres- serad och så kvick i vändningarna, att hon hann med en hel del mera än vi andra.
Men med läsningen gick det ej så bra.
Anatomien var hennes fasa, och rörelseläran förklarade hon sig på inga villkor kunna få i sitt hufvud.
Ofta kom hon hälft förtviflad upp till mig om kvällarna och beklagade sig öfver lexorna.
» V o j, v o j!
Inte hade jag gett mig in i Redigeras af Sophie Linge.
V i hafva ständigt en skönhetsträngtan Uti vårt bröst.
Det ä r andens l ä n g t a D, Som, aldrig mättad, ej går till r o; Den drar oss ut mot de yttre tingen, Men ock, som engel, den lyfter vingen Och bygger högt för vårt hopp en bro.
Man s t o t s tillbaka af hvad vi kalla För fult och formlöst, det veta alla, Af allt som saknar den harmoni, S i n i dessförutan ej skönt kan bli.
Ett slag af skönhet kan ändå gifvas, Hvars tjusningsgåfva ej får tillskrifvas Hvad man plär nämna med ordet form; Ed art af skönhet, men ej dess norm.
Den reflekterad väl kunde nämnas, Oeh om en profbit nu bär dig lämnas Pa bvad j i g menar, blir felet mitt - — Om du ej fattar - och icke ditt.
I djupa skogen, bland snår och granar, Dar spår af vatten man icke anar, Du finner plötsligt, midt i din stig, En liten tjärn, som förbryllar dig.
I skuggan ligger dess mörka yta, Den inta muntra små vågor bryta, Och liflöet, dödt, är det rundt därom, En somnad sjö, dit du obedd kom.
An en minut.
Se, en stråle bryter Igenom molnen och vattnet byter Sin mörka färg — det får glans som gull, Och tjärnen ligger af glitter full.
När inre renhet får reflekteras Uti den yta, här presenteras, Fast f a g r i D g saknas förut däri, Så kan för stunden dock skön den bli.
det, om jag vetat, att det var så mycket att läsa, » jämrade hon sig.
» Pappa skulle veta, hur jag får knoga, det är knappt jag hinner skrifva till honom ibland, men han får nöja sig med hvad han får. » Det var nog inte så litet han fick, att döma af de tjocka bref hon litet emellan skickade af.
När hon själf fick bref, alltid en, ofta två gånger i veckan, såg hon så strå- lande ut, att det var en riktig fröjd att se på henne.
D å hade hon så mycket att be- rätta om hvad hennes far skrifvit, ibland läste hon upp för mig långa stycken ur hans bref.
Det var ett behof för henne att med- dela sig, ensam kunde hon inte bära sin glädje.
och mynnade ut i den stora sjön, på hvars bortersta strand den närmaste staden var be- lägen.
Om sommaren kom ångbåten ett par gånger i veckan, om vintern låg elfven fru- sen, då åkte man skridsko på dess blanka yta.
I Sigrids barndom var sågbruket litet och obetydligt, men hennes far hads arbetat upp affären.
Nu var det ett bolag, som rådde om den, arbetarnes antal var tiodubbladt, ägorna betydligt utvidgade och hela trakten hade fått ett annat utseende.
Boningshuset, — • det lilla gråa tvåvåningshuset, där Sigrid föd- des en smällkall julafton och hennes mor dog, utan att ha fått skänka den lilla en blick — var nu ombygdt i engelsk villastil och en präktig trädgård planterad däromkring.
— Det var när pappa gifte om sig — berättade Sigrid — som vi fingo alltiDg så fint, ty min styfmor är från hufvudstaden, och hon var van att ha bekvämt och vackert omkring sig.
I stället för min gamla dadda, som skött om mig, sedan jag föddes, fick jag en fransysk bonne, och när jag blef äldre, fick jag en gu- vernant, som läste med mig och prestens flickor.
» H ö r du!
Vet du! » Det var en oafbruten ström af förtroenden jag fick, och hon begärde så litet tillbaka och var så tacksam, för att jag hörde på henne.
» Hade jag inte dig, skulle jag förgås af längtan, » brukade hon säga.
» Ser du, jag har aldrig haft någon vän förut, pappa har varit mitt allt.
D u kan inte fatta, hur mycket jag håller af ho- nom, för det kan inte sägas med ord, men jag måste tala om honom ibland, jag kan inte hjälpa det.
Och att du inte skrattar åt mig för det och inte ledsnar på att höra om honom, det är jag så tacksam för.
Jag har nog märkt, att andra flickor tycka, att jag är dum och barnslig, därför har jag alltid svårt att sluta mig till någon, men du förstår mig, det känner jag. » (Forts.) Innehållsförteckning.
- Märta E k e t r ä; af L.
(M e d porträtt.)
— V i d milste- n e n; af E.
— Valuta b e k o m m e n; af Maria Ny- ström.
Stockholm, Prenumerationspris pr år Byrå: Idun ensam kr.
5: - Klara Södra Kyrkog.
16,1 tr. A l l m.
» 5: — Iduns Modetidn., månadsuppl.
» 3: — P r e n u m e r a t i o n sker å a l l a post- Barngarderoben &gt;.
S: - a n s t a l t e r i riket.
Redaktör o e h utgifvare: FRITHIOF HELLBERG.
e d a k t i o n s s e k r.
; J. Nordling.
Utgifningstid: hyarje Tryckeri Aktiebolag.
8:de årg.
Fredagen den 5 april 1895.
N:r 14 (381) Iduns helgfri fredag.
Lösnummerpris 15 öre (lösn:r endast för kompletteringar.)
Annonspris: 35 öre pr n o n p a r e i l l e r a d.
F ö r » P l a t s s ö k a n d e » o. » Lediga platser » 25 öre för hvarje påbörjadt t i o t a l stafv.
Hildur Hallberg.
L änge har frågan om kvinnans verksam- ' • h e t s o m r å d e s t å t t p å d a g o r d n i n g e n och dryf- t a t s i t r ä n g r e och vi- dare k r e t s a r.
U t a n gen- s ä g e l s o ä r h e n n e s för- n ä m s t a lifsuppgift m a - k a n s och m o d e r n s.
M e n n ä r m a s t d e n n a s t å r för d e n ogifta k v i n n a n lä- rarinnans h ö g a oeh an- s v a r s f u l l a k a l l, v a r e sig h o n är d e n enkla små- skolelärarinnan, som är s a t t a t t u n d e r v i s a fol- kets b a r n i de första grunderna, eller hon m e d d e n h ö g r e bild- n i n g e n s m a k t o c h in- flytande leder en upp- v ä x a n d e u n g d o m p å ve- t a n d e t s och k u n s k a p e n s väg.
I samma mån h o n fattar sin uppgift p å allvar och däri, så a t t säga, inlägger sin själ, blir h o n m ö d r a r - n a s b ä s t a s t ö d v i d fost- r a n d e t af f r a m t i d a ka- raktärer.
Emedan vi ställa lärarinnans kall så högt, är det m e d g l ä d j e vi b e g a g n a till- fallet a t t h ä r m e d d e l a några spridda drag ur en sådan varmhjärtad, h ä n g i f v e n k v i n n a s lif.
Hildur Hallberg, dot- t e r till g ö r d e l m a k a r e n K a r l H a l l b e r g och h a n s m a k a, v a r född i Hel- s i n g b o r g d e n 17 d e - c e m b e r 1 8 5 4, m e n öf- verflyttade redan som helt u n g j ä m t e föräl- d r a r n e till F ö r e n t a s t a - t e r n a, d ä r f a m i l j e n bo- s a t t e sig i A l t o o n a i P e n n s y l v a n i e n.
H ä r fort- satte den unga dottern s i n a i h e m l a n d e t på- började studier vid ett » college » och d e t m e d den framgång, att hon senare anställdes vid detsamma.
M e n f a s t ä n h o n äf- ven i det n y a hemlan- det vunnit vänner, som förblifvit h e n n e t r o g n a intill d e t sista, v a r h o n d o c k till s j ä l och sin- ne a l l t i g e n o m svensk.
Barndomsintrycken af landet i höga norden s u t t o k v a r, o c h d å fa- d e r n å r 1 8 7 7 efter s i n m a k a s död beslöt sig för a t t å t e r v ä n d a till Sverige, v a r d e t m e d g l ä d j e d o t t e r n blef h o - n o m följaktig.
Färden ställdes dock icke åter till d e n s y d s v e n s k a s t a - den vid Öresund, utan till d e n l e e n d e m ä l a r - drottningen.
Här, i den svenska hufvudstaden, r e d d e f a d e r och d o t t e r sig e t t a n s p r å k s l ö s t h e m, hvilket dock g e n o m d e n a n d a af frid o c h k ä r - lek, s o m r å d d e e l ä r m o m, h a d e e n b e h a g l i g och vederkvickande inver-
Den, som umgås med många, drifver en minuthandel, i hvilken det är mycket a t t göra, men litet a t t förvärfva.
Knigge.
kan på den besökande.
Den u n g a värdin- n a n v a r i b e s i t t n i n g af e n p r a k t i s k d u g l i g - het, som satte henne i s t å n d att ordna h e m m e t p å b ä s t a v i s, u n d e r d e t h o n de- l a d e s i n t i d m e l l a n d e t t a och e t t t r ä g e t s k o l a r b e t e, t y r e d a n s a m m a å r h o n åter- k o m f r å n A m e r i k a, blef h o n af r e k t o r No- rinder anställd som lärarinna i den beröm- d a Wallinska skolan, den första kvinnliga l ä r o a n s t a l t i v å r t l a n d, s o m erhöll r ä t t i g h e t a t t aflägga prof för s t u d e n t e x a m e n.
I b e s i t t n i n g af e n m å n g s i d i g b i l d n i n g och g r u n d l i g a k u n s k a p e r, s ä r s k i l d t i engel- s k a s p r å k e t och l i t t e r a t u r e n, kunskaper, h v i l k a h o n s t ä n d i g t u t v i d g a d e g e n o m stu- dier och u p p r e p a d e r e s o r till E n g l a n d, S k o t t - land och Nordamerika, var fröken Hallberg e n skicklig och f r a m s t å e n d e l ä r a r i n n a.
Af lif och själ ä l s k a d e h o n o c k s å s i t t k a l l och de unga, hvilka hon var satt att under- v i s a, och h v i l k a s t i l l g i f v e n h e t h o n i o v a n l i g g r a d förstod att vinna.
Såsom lärarinna i h i s t o r i a och geografi v a r h o n s ä r s k i l d t o v a n - ligt d u g a n d e.
U p p t ä n d af k ä r l e k till v å r a stora historiska minnen, var hennes under- visning ägnad att väcka s a m m a kärlek hos hennes u n g a åhörare, hvilka aldrig tycktes t r ö t t n a a t t l y s s n a till h e n n e och gärna skulle s e t t, a t t l e k t i o n s t i m m e n r ä c k t ä n n u l ä n g r e.
D e t v a r h ä r icke f r å g a o m t o r r a minnesläxor i hufvudet, det var lefvande taflor u r h i s t o r i e n och lifvet, s o m u p p r u l l a - d e s för d e m, m a n a n d e till f o s t e r l a n d s k ä r - lek och ä g n a d e a t t b i l d a k a r a k t ä r e r.
N ä r l e k t i o n e n v a r s l u t, v a r l ä r a r i n n a n ock d e n, s o m m e d l u s t och lif a n f ö r d e l e k e n.
H o n k u n d e s ä t t a sig i n i b a r n a s i n n e t s be- hof af f ö r s t r ö e l s e o c h v i s s t e, a t t e n m u n t e r l e k u n d e r r a s t e n gaf l i k s o m n y t t lif å t nä- sta arbetstimme.
H e n n e s närvaro var också för d e u n g a d e n b ä s t a i n s a t s i l e k e n.
S å l u n d a f ö r s v a n n e n följd af år.
Inom s k o l a n v ä x l a d e d e n e n a u p p s ä t t n i n g e n af u n g d o m l i g a a n s i k t e n efter d e n a n d r a, b l o t t l ä r a r i n n a n s t o d k v a r p å Sin p o s t, l i k a ar- b e t s a m, lika trogen, lika glad, som d å h o n första dagen stod där.
D o c k s k u l l e äfven för h e n n e k o m m a e n t i d af o v e r k s a m h e t, o m ä n icke af hvila, i d e t e n s m y g a n d e s j u k d o m g r e p allt f a s t a r e t a g i h e n n e.
I januari 1894 måste hon genomgå en svår o p e r a t i o n, efter h v i l k e n k r a f t e r n a ej m e r a å t e r k o m m o.
H e n n e s a r b e t s t i d v a r till ä n d a och d e t g ä l l d e n u a t t l i d a.
O c h h o n led s t i l l a och t å l i g t u n d e r l å n g a d a g a r och n ä t - ter.
V i s s t ö n s k a d e h o n a t t få lefva för a t t ä n n u f o r t s ä t t a d e t a r b e t e, s o m blifvit h e n n e s å k ä r t, m e n h o n b ö j d e sig d o c k i b a r n s l i g u n d e r g i f v e n h e t för.
hans vilja, s o m r ä k n a t v å r a d a g a r, i n n a n n å g o n af d e m v a r k o m - men.
Under några månader vårdades hon å diakonissanstalten vid Ersta, m e n längtade d ä r i f r å n till d e t e g n a lilla h e m m e t.
Hen- n e s å l d r i g e f a d e r, för h v i l k e n h o n l ä n g e v a r i t e t t s t ö d och e n h ä n g i f v e n v å r d a r i n n a,, h a d e några m å n a d e r förut g å t t u r tiden.
H o n å t e r f ö r d e s till h e m m e t, m e n b l o t t för a t t efter y t t e r l i g a r e n å g o n t i d s l i d a n d e d ä r s l u t a s i n a d a g a r, n a t t e n till s ö n d a g e n d e n 24 m a r s 1895.
Hennes död efterlämnar v i d d e t l ä r o v e r k, h o n u n d e r 17 å r t i l l h ö r t, en s a k n a d, s o m k ä n n e s d j u p t s å väl af kamrater som lärjungar.
Äfven s o m e n s k i l d p e r s o n ä g d e f r ö k e n Hallberg en sällspord förmåga att vinna människor.
H e n n e s v a r m a h j ä r t a och lif- liga, för olika i n t r e s s e n ö p p n a s i n n e h a d e skaffat h e n n e en t a l r i k v ä n k r e t s b å d e i n o m och u t o m f ä d e r n e s l a n d e t, och u n d e r d e n långa sjukdomstiden rönte hon m å n g a bevis p å v ä n s k a p och d e l t a g a n d e f r å n v i d t s k i l d a kretsar.
D e u n g a s k ä r l e k till d e n s y m p a - t i s k a l ä r a r i n n a n, s o m d e så v ä l f ö r s t o d o, sko- l a n s a k t n i n g och t a c k s a m h e t för d e n s a m - v e t s g r a n n a och o u t t r ö t t l i g a a r b e t e r s k a n ä r o de skönaste blommor på den bortgångna l ä r a r i n n a n s graf.
En sådd i kärlek kan ej dö, Den bär i sig ett lifvets frö, Som skall en dag — så är vårt hopp — Till nya skördar spira opp!
E n k ä r l e k s o i s a.
Så skola vi älska hvarandra, I flyende år, I höstens bleka skymning Som i lysande vår, Och alla de fägringsdagar, Då sommar i bygden går.
Och vi skola jaga lyckan, Det lömskaste rå, Och röfva dess rödaste rosor I kärlek, vi två; Och komma ofärd och sorger, Så år det väl lycka ändå!
Och löper det grämande sladdret I afundens by Att samla oss tistlar och bolmört Ur ' ettrig dy — De blifva väl rosor och liljor För kärlek, som alltid är ny.
Så komma de onda al / er, I mörkret bo, Som svarta, lassande tvifvel Att mörda vår ro — Vår kärlek skall piska dem döda Och trampa dem under sin sko.
Så skola vi taga af lifvet, Hvad lifvet bjöd, Och samla på rosende minnen I öfverflöd, Så skola vi älska hvarandra Och älska i lust och i nöd.
Adolf Strömstedt.
" Gamla familjeflickor.
55 § dessa tider, d å k v i n n o s a k e n g å r framåt i a l l a afseendeD, finnes dock en g a m m a l fördom, som behöfde arbetas bort, oeh en k l a s s af kvinnor, h v i l k a s s a k j a g ö n s k a r, a t t någon af v å r a framstående författarinnor ville t a g a om h a n d och skrifva öfver.
J a g m e n a r den ä l d r e och medelålders ogifta k v i n n a n.
S k u l l e m a n ej k u n n a bereda h e n n e en d r ä g - ligare lott i samhället?
I Stockholm och a n d r a större städer ä r det j u g a n s k a väl o r d n a d t för dem, som hafva platser och försörja sig själfva, de h a f v a före- ningar och k l u b b a r, de sluta sig t i l l s a m m a n s s a m t hjälpa och understödja h v a r a n d r a, och p å lediga s t u n d e r hafva de trefnad tillsam- m a n s.
D e s s a äro en k å r för sig, och de se med öfverlägseDhet ned p å de ä l d r e s. k.
familjeflickorna.
D e t ä r dessas lott, som ä r så b e k l a g a n s v ä r d, och det ä r e n d a s t dem j a g n u åsyftar.
Troligen k ä n n a ej ens v å r a för- fattarinnor så n o g a till, h u r u de äro b e h a n d - lade, i s y n n e r h e t i v å r a s m å s t ä d e r, därför ä r det, som j a g skrifver detta för a t t försöka gifva en liten ledning.
J a g h a r k ä n t m å n g a s å d a n a ä l d r e frök- n a r, som hafva varit de b ä s t a och ädlaste kvinnor, fast de sällan eller aldrig blifva u p p - s k a t t a d e efter förtjänst.
E n af dem skall j a g försöka s k i l d r a.
H o n ä r n u 4 3 år, h a r godt hjärta samt ä r vaken och intelligent, h a r hittills l y c k a t s bi- b e h å l l a själen u n g och ser ej g a m m a l u t hel- ler.
F ö d d af a k t a d e, v ä l b ä r g a d e föräldrar, fick hon den b ä s t a undervisning, som p å den tiden fanns a t t tillgå i en s m å s t a d.
Dessa k u n s k a p e r voro dock ej t i l l r ä c k l i g a för h e n n e a t t blifva l ä r a r i n n a, telegrafist e. d., och a t t hon s k u l l e k u n n a försörja sig själf, d ä r p å t ä n k t e h v a r k e n h o n eller hennes föräldrar.
H o n s k u l l e blifva h e m m a och v a r a sina för- ä l d r a r s hjälp och glädje, och hon blef det.
G i f t e r m å l s a n b u d erhöll hon flere, men antog intet.
H o n ville och k u n d e ej gifta sig en- dast för att blifva gift.
M å n g a gånger hör- de j a g henne s ä g a: » Om j a g skulle gifta mig, m å s t e det v a r a af k ä r l e k, eljes k u n d e j a g ej göra min m a n lycklig eller själf blifva det.
Äfven m å s t e vi t ä n k a n å g o r l u n d a l i k a i lifvets viktigaste frågor. » K a n s k e satte hon m å l e t för högt, n å g o t giftermål blef heller a l d r i g utaf.
Efter föräldrarnes död tog hon en fattig afliden anhörigs efterlämnade lilla dotter som eget b a r n s a m t försöker så m y c k e t som möj- ligt v a r a till hjälp för a n d r a, h v a r hon kom- mer åt.
H u r u d a n är nu denna kvinnas ställning i s a m h ä l l e t, för a t t ej t a l a om h u r u d a n den ä r i u m g ä n g e s l i f v e t?
D e t senare måste hon a l l - deles d r a g a sig ifrån, fastän hon ä n n u ej ä r så g a m m a l, u t a n ä r r o a d af a t t följa med sin tid och u t b y t a t a n k a r med a n d r a männi- skor, t y för en g a m m a l flicka finnes d ä r in- gen p l a t s.
H e n n e s gifta u n g d o m s v ä n i n n o r bjuda hen- ne g ä r n a till sig i h v a r d a g s l a g, i synnerhet d å de h a f v a n å g o t för sig, till hvilket de k u n n a behöfva hjälp, såsom täckstickning, fruktskal-
ning o. d.
M e n skola de hafva k a l a s — b e - v a r s v ä l, a t t d å hafva en g a m m a l fröken med (s å v i d a hon ej möjligtvis h a r n å g o t gref- Hgt k l i n g a n d e n a m n eller ä r k ä n d som en u t m ä r k t skicklig s å n g e r s k a eller pirjanist eller p å något a n n a t s ä t t k a n hjälpa till a t t ge glans å t sällskapet).
A t t hon själf skulle s ä t t a v ä r d e d ä r p å, bryr sig ingen om; inte får en g a m m a l flicka t ä n k a p å h v a d som k a n v a r a roligt.
I f r u a r n a s, herrarnes och de u n g a flickor- n a s t a n k a r m å s t e en g a m m a l flicka v a r a så- d a n, som hon förr skildrades i a l l a r o m a n e r och teaterpjäser, den d ä r g a m l a giftasgalna m a m s e l l t y p e n, som litet h v a r h a r läst o m.
I verkligheten finnas d e v ä l k n a p p a s t, men m ä n n i s k o r n a göra sig ej besvär med eller k u n n a ej t ä n k a sig a n n a t än a t t d e äro så- d a n a som d e u t m å l a s.
O c h d e b e h a n d l a dem äfven därefter.
T ä n k e s ä t t e n äro n u en g å n g s å d a n a, a t t det ä n n u anses för en s k a m för en k v i n n a a t t v a r a ogift, och a t t någon fri- villigt förblifvit det, vill ingen tro.
Säges d e t t a ej så r e n t u t n u som förr, så visar det sig dock, a t t tänkesätten ännu äro desamma.
M å n g a olyckliga ä k t e n s k a p hafva i n g å t t s, för a t t det fattats den k v i n n l i g a k o n t r a h e n t e n mod a t t bli g a m m a l fröken.
M å n g e n förmö- gen flicka h a r tagit sig p l a t s och därigenom tagit brödet från en fattig för a t t få - » bli något » och få tillhöra den k å r e n, som j a g skref om i början, t y d å k a n hon få anseen- de och få en ställning i samhället, u t a n a t t v a r a gift.
V ä l för alla, som behöfva det och som verkligen h a någon kallelse för y t t r e v e r k s a m h e t, a t t den k å r e n finnes, men n u vill heller ingen (är hon ä n ekonomiskt oberoen- de) s t a n n a h e m m a och sköta p l i k t e r n a m o t sin familj, behöfdes hon ä n aldrig s å v ä l.
Blefve h o n d å ogift, så blefve j u hon en af de d ä r g a m l a familjeflickorna, som a l l a vilja hacka på.
N u för tiden, d å k v i n n a n inväljes i så m å n g a komitéer för v ä l g ö r e n h e t o. d., tyc- kes v ä l a t t j u s t dessa f r ö k n a r, som vanligt- vis hafva god tid, borde inväljas; men nej, detta unnas dem sällan!