Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Allt skäl synes således vara att genom en lämplig föreskrift ålägga köpare eller förvärfvare af sådan fastighet, som bör hembjudas, att vid lagfarts sökande visa sig hafva hembudsskyldigheten fullgjort, och förpligta domaren att derom meddela bevis i sammanhang med det om uppbud, till säkerhet mot framtida anspråk på lösningsrätt.
En skadeståndsfråga, som för några år tillbaka gjort temligen stort uppseende, tyckes genom sin slutliga utgång hafva förtjent att här komma i närmare betraktande.
Att sådana frågor ofta äro af ganska invecklad natur kan visserligen icke förnekas; men desto angelägnare torde det vara, att de med allvar behandlas i de fall, då någon verklig anledning till tvekan icke synes vara för hand.
Sedan genom en å Riddarhusets kamrerarekontor natten till den 10 December 1850 timad stöld ur en der befintlig kassakista blifvit tillgripna dels 3,233 Rdr 16 sk. i kontanta penningar, dels ock Hypotheksförenings-obligationer, ställda till innehafvaren, uppgående till ett belopp af 5,700 Rdr, allt banko, tillhörande Riddarhusets och Vadstena adliga Jungfrustifts kassor; så hade nämnde dag kl. 7 på morgonen dörren till Kamrerarekontoret funnits ej vara läst, fastän vanliga nyckeln varit hängande i ett annat rum eller vaktrummet och att kassakistan stått uppläst med dertill hörande nyckel isittande och kamreraren, som halt i fråga varande medel under sin vård och berörda kontor sig upplåtet, förmält, att, innan han den 9 December vid middagstiden gått från embetsrummet, han nedlagt kassakistans nyckel uti en låda till en i samma rum stående skrifpulpet.
I anledning häraf har det påstående blifvit emot kamreraren väckt, att han, hvars förfarande utmärkte sådan uraktlåtenhet i vården af — 116 — anförtrodda medel, att den inträffade förlusten af dessa icke kunde hänföras till oförvållad olyckshändelse, måtte förpligtas godtgöra kassorna deras genom tillgreppet inträffade förlust.
Häröfver yttrade sig Stockholms Rådstufvurätt genom dom den 30 Mars 1852, att vid den inför Olverståthållare-Embetet för Polisärender hällne, jemväl å svarande sidan i målet vid Rådstugurätten åberopade undersökning angående Riddarhuskassans ifrågavarande genom olofligt tillgrepp lidna förlust, svaranden uppgifvit, att då han, Måndagen den 9 December 1850 kl. 2 på dagen, begifvit sig ifrån sitt inom Riddarhuset belägna arbetsrum, han der qvarlemnat nyckeln till kassakistan i en låda till en pulpet och under några papper i en öfre afdelning till pulpeten gömt nyckeln till berörde låda samt lemnat nyckeln till arbetsrummet å.t en vaktmästare för att å vanligt ställe i förmaket upphängas, hvarförutan genom berörda undersökning blifvit upplyst, att påföljande morgon sistnämde nyckel befunnits hängande, der vaktmästaren den lemnat; att dörren till Kamrerarens arbetsrum varit tillsluten, men icke läst; att locket till kassakistan varit uppslaget och nyckeln sittande i låset samt att i kistan saknats ofvanuppgifne obligationer och kontanta penningar, af hvilka sednare 3,066 R:dr 32 sk. banko ännu ej blifvit Riddarhuskassan godtgjorde; hvaremot i kistan förvarade andra penningar och handlingar befunnits i behåll samt lådan till pulpeten stängd och den dertill hörande nyckel liggande på det ställe, der svaranden förvarat den ; och emedan det enligt Instruktionen för Riddarhus-Direktionen och dess Tjenstemän af den 2 Februari 1835, ålågeRiddarhuskamreraren att ansvara för alla honom förtrodda medels och kassahandlingars ordentliga förvarande; men Svaranden, antingen han vid sin bortgång från arbetsrummet den 9 Dec. 1850 förglömt att tilläsa kassakistan och dörren till det rum, der densamma befunnits, eller, i enlighet med sin uppgift, väl stängt kistan och dörren, men lemnat efter sig nycklarna till kassakistan, pulpetlådan och arbetsrummet, derigenom i sin tjensteutöfning ådagalagt sådan uppenbar vanvård och försummelse, att, derest stöld utur kassakistan egt rum, tjufven beredts ett lättare tillträde till kistan och de deri förvarade redbarheter; ty och enär
Svaranden icke kunnat redogöra för ifrågavarande honom i egenskap af Riddarhuskamrerare förtrodde redbarheter, pröfvade, i förmågo af 18 kap. 1 och 4 §§ Handelsbaden, Rådstugurätten rättvist förpligta honom att ersätta Riddarhuskassan desammas värde och i sådant afseende genast utgifva omstämda 8,766
Rdr 32 sk. banko, jemte fem procents ränta från den 10
Af Kongl. Svea Hofrätt afgjordes samma mål uti dom den 7 Juni 1853, hvarigenom förklarades, att då ostridigt vore, det i fråga varande penningar och obligationer varit Riddarhuskamreraren såsom sådan anförtrodda, med förbindelse för honom, jemlikt 45 § af Instruktionen för Riddarhusets Direktion och Tjenstemän af den 2 Februari 1835, att medlen behörigen förvara, samt af hvad i saken förekommit antagas måste, att penningarne och obligationerna, hvilka i kassakistan å kamrerare-kontoret legat förvarade, derifrån förkommit genom stöld, föröfvad efter uppdyrkande af en till rummet ledande dörr, men med begagnande, till kistans öppnande af den dertill rätteligen hörande nyckel, och kamreraren icke allenast medgifvit, att, då han dagen före stölden från stället sig aflägsnade, han qvarlemnat nyckeln till kassakistan i samma rum, der kistan stod, utan äfven, enligt hvad af Rådstufvurättens i Hofrätten företedde protokoll i ett ransakningsmå! angående en f. d. fästningsfånge, tilltalad bland annat för omförmälda stöld, inhämtades, i anledning af bemälte fånges uppgift, det han, efter att hafva uppdyrkat dörren till kontoret, påträffat ofvanberörda nyckel liggande i en icke igenläst bordslåda, erkänt möjligheten deraf, att nyckeln blifvit af kamreraren i den olästa bordslådan inlagd, samt detta kamrerarens förfarande, hvarigenom han undanröjt den större säkerhet mot olofligt tillgrepp, som varit med anskaffandet och användandet af ett förvaringsmedel utaf nämda beskaffenhet afsedt, uppenbart vore att såsom vanvård och vangömo anse, blefve Rådstufvurättens domslut af Hofrätten gilladt.
Målet fullföljdes likväl ytterligare, och Kongl.
Maj:ts nådiga dom är gifven den 8 December 1854 af innehåll, att som upplyst vore, att de i fråga varande medlen blifvit stulne efter föröfvadt inbrott i det rum, som enligt Riddarhuskamrerarens instruktion, varit för honom anvisadt så väl till arbetsrum som till förvarande af de penningar honom i tjensten kunde anförtros; samt det icke kunnat visas, att Kamreraren vid vården af de bortstulna penningarna och obligationerna åsidosatt någon honom till efterrättelse gifven föreskrift eller eljest dervid förfarit med sådan uppenbar vårdslöshet och vangömmo, att skadan genom hans försummelse kunde anses vållad, pröfvade Kongl. Maj:t rättvist alt, med ändring af domstolarnas beslut, ogilla det emot Kamreraren i denna sak framstälda ersättningspåstående.
I denna frikännelse ingår icke en argumentation af egen klyftighet, som eljest hörts i detta mål enkom anföras.
Stölden skedde, säger man, genom verkligt inbrott.
Men inbrott förebyggas icke genom någon vård.
Medlen funnos liggande i läst rum; och ingen vanvård af nyckeln till detta rum hade förelupit. flade äfven nyckeln till kassakistan varit behörigen vårdad; så mycket bättre.
Men icke voro, i allt fall, medlen lemnade utan försvarlig omvårdnad, då dörren måste uppdyrkas, för att åtkomma dem.
Fordran på försigtighetsmått skulle eljest kunna utsträckas efter behag; och om t. ex. kistan blifvit utburen och sönderslagen, skulle det kunnat läggas Kamererare!) till last, att han icke låtit i golfvet fastnagla kistan.
Hela denna ursäkt hade förfallit, om nyckeln till kontorsdörren blifvit hos Vaktmästaren stulen och dörren dermed öppnad.
Och likväl hade derigenom Kamrerarens vangömo varit hvarken större eller mindre.
Lika litet som hans ansvarighet då kunnat ökas derigenom, att ansvar efter omständigheterna möjligen äfven träffat Vaktmästaren, lika litet har Kamrerarens ansvar nu kunnat minskas derför, att Vaktmästaren väl och med framgång fullgjort sin skyldighet.
Gais det någon pligt att ändamålsenligt begagna de förvaringsmedel, som voro lemnade i Kamrerarens hand; så hörde väl dit företrädesvis den pligten att aldrig lemna kontoret, utan att kassakistan var läst, och dess nyckel i Kamererarens personliga förvar.
Grunden till denna pligt är icke, att intet förvaringsmedel utom kassakistan finnes, eller att detta är otillgängligt för inbrott och alldeles ofelbart; utan grunden ligger deruti, att detta medel, ofelbart eller ej, alltid är ett mera, som jemte de öfriga, eller möjligen ensamt, kan lyckas att åstadkomma den åsyftade vården.
Om det skulle lemnäs obegagnadt derföre att det kan misslyckas; så skulle af samma skäl hvarje annat kunna lemnäs obegagnadt.
Intet af de tillgängliga medlen får vårdslösas; och aldraminst det, som är påräknadt att vara det kraftigaste.
Ett af skälen hvarpå Kamreraren blifvit frikänd, eller att han icke åsidosatt någon honom till efterrättelse gifven föreskrift, synes hvila på en grund, hvaraf skulle kunna härflyta en vidsträcktare följd, än som här åsyftas.
Så framt Riddarhuskamrerarens instruktion icke specificerar hvarenda handling, som kan innefattas i uppdraget att vårda om händer hafvande medel, skulle häraf på detta sätt kunna dragas den slutföljd, att han borde frikännas från all beskyllning om försummelse och vanvård, äfven om han lemnat alla lås obegagnade, i fall det icke är honom uttryckligen föreskrifvet i hans instruktion, att låsen skola vara lästa och nycklarna gömda, hvarje gång han lemnar embetsrummet.
Att en dylik frikännelse likväl icke vore välgrundad, torde väl medgifvas, så framt den fordran erkännes för billig, att innehafvaren af en kamreraretjenst förstår betydelsen af redbarheters vårdande och nödvändigheten att dertill använda de i hans händer lemnade förvaringsmedel.
I afseende på det andra för frikännelsen begagnade skälet, eller att kamreraren icke eljest förfarit med sådan uppenbar vårdslöshet och vangömmo, att skadan genom hans försummelse kunde anses vållad, lärer det kunna anmärkas, att begreppet om uppenbar vårdslöshet och vangömmo är obestämdt och i de flesta fall kan blifva ganska subjektivt.
En vårdslöshet eller bristande aktsamhet (vangömmo), som för en hvar är uppenbar, torde svårligen gifvas, derest icke den vangömman är uppenbar, att i en oläst låda (såsom kamreraren slutligen med gifvit) qvarlemna nyckeln till en kassakista vid bortgående från rummet, der den stod, och genom dörrnyckelns aflemnande till Vaktmästaren sätta åtminstone denna i tillfälle att uppsöka och begagna efter behag nyckeln till kassakistan.
Uppenbart måtte dock säkerligen vara, att vid ett sådant förfarande icke all den sorgfällighet om redbarheternas vårdande blifvit använd, som kunnat och skäligen bordt användas; och temligen allmänt torde det väl — 118 — ock antagas, att hvad som af denna sorgfällighet här blifvit åsidosatt, varit allt för mycket att kunna urskuldas eller medföra anspråk på förskoning från skadans gäldande.
Under sommaren år 1855 har jag först företagit en embetsresa åt norra orterna, och genomrest delar af Upsala, Stockholms, Gefleborgs, Wester-Norrlands och Westerbottens län.
Jag hade ämnat fortsätta denna resa äfven genom Norrbottens län ; men ett vid sjelfva afresan påkommet och sedermera förökadt illamående nödgade mig att från Umeå återvända; och af de inspektions-göromål, som till återresan voro utsatta, måste det mesta dels åsidosättas och dels genom annan persons biträde fullgöras.
Sedan jag efter hemkomsten, blifvit återställd; anträdde jag en. ny resa genom delar af Stockholms, Södermanlands och Ostergötlands län, men hade äfven då enahanda motgång, att sjuk hemkomma.
Imedlertid har jag pa dessa resor öfver hufvud anställt de vanliga undersökningarna i domstolars och länsstyrelsers handlingar, hvarvid efter vanlighet åtskilligt funnits alt anmärka af sådan beskaffenhet, som dels blifvit föremål för ytterligare åtgärd, och då träffas i diarier och registratur, och dels kunnat utan vidare afseende lemnäs.
Hvad jag nödgats åsidosätta, har varit den personliga eftersynen af fängelsernes tillstånd; och derom har jag endast att tillkännagifva den på all sannolikhet grundade förmodan, att det förut städse befunna - goda tillståndet förblifvit oförändradt.
Äfven under nu senast förflutna sommar har jag verkställt en embetsresa, hvarvid jag besökt delar af Stockholms, Södermanlands, Ostergötlands, Calmar, Jönköpings, Kronobergs, Christianstads och Malmöhus län.
Mina derunder gjorda iakttagelser hafva äfvenledes varit af vanlig art och föranledt till vanliga påföljder.
Med eftersyn af fängelsernas tillstånd har jag, för helsans svaghet, lika litet nu som förra året kunnat befatta mig.
Möjligtvis är det ock numera af mindre vigt, att fängelserna besökas af Rikets Höglofliga Ständers Justitiä-Ombudsman, sedan en särskildt fångvårdsstyrelse befinnes inrättad, genom hvars nitiska verksamhet denna gren af Justitiäförvaltningen kommit i ett så klanderfritt skick, som med de till ändamålet anslagna medel troligen kunnat till vägabringas.
De från vederbörande fångpredikanter inkomna yttranden och den för öfrigt genom brottmålslagskipningen vunna erfarenhet angående fördelarna af Cellfängelse för ransakningsfångars förvarande fortfara att vitsorda de goda verkningarne af denna stora förbättring i fångvården och underhålla den önskan, att nödiga medel ej må sparas för det välgörande systemets utvidgning äfven till de orter, der det ännu saknas.
Uesorne hafva påtvungit mig en anmärkning, hvilken säkerligen ej heller kan undfalla Rikets Höglofliga Ständer och som rör den ringa framgången af den anstalt för gästgifvareskjutsens utgörande, hvilken blifvit vidtagen genom uppmaningar till entreprenade.
På de ställen, der denna anstalt blifvit försökt, är densamma för det mesta redan åter öfvergifven, sedan skjutsentreprenörerna funnit sig icke utan förlust kunna dermed fortfara, och den skjutsskyldige allmogen ansett alltför mycket betungande att så förhöja entreprenadafgiften, som anstaltens fortfarande erfordrat.
Af detta förhållande skulle anledning kunna hämtas till den slutföljd, att uppoffringen för dem, som utgöra håll- eller reservskjuts, är lika stor, som förlusten för en entreprenör, hvilken icke erkänner sig skadeslös, med mindre han erhåller utöfver skjutslegan ett tillskott från skjutslaget, stundom uppgående till större belopp än legan.
Vore denna slutföljd grundad; så skulle rättvisan fordra, att legan förhöjdes till ett belopp, sorn godtgjorde hvad entreprenören nu fordrar af skjutslaget; och delta vore då den enda rätta utvägen att afhjelpa missförhållandet och befria de skjutsskyldige från en börda, hvilken säkerligen icke lagligen är ämnad att vara en tillökning i allmogens utskylder, eoär från början skjutslegan varit beräknad att fullt gälda skjutsningsbesvär.
Denna tankegång skulle dock hvila på falsk grund.
En entreprenör kan nemligen knappast någonsin hålla hästar och bestrida skjutsning för samma pris, hvarmed en jord - — 119 — brukare finnér sig belåten; och oftast blifver den förres kostnad så förhöjd utöfver den senares, att skilnadens godtgörande ej med billighet skulle kunna den resande åläggas, derest någon möjlighet gifves att för bättre pris, utan någons betungande, tillvägabringa en skjutsningsanstalt.
Det enda försök härtill som förekommit mig hoppgifvande om framgång, skulle bestå uti bibehållande af allmogens på landet skjutsningsskyldighet och dess användande dels såsom medel till en forvagnsinrättning, hvarmed resande på bestämda tider fortskaflades för billigare pris, och dels till extra skjuts mot högre lega för dem, som önskade begagna egna åkdon.
Jag har trott mig finna, att en inrättning på sådan grund, fullständigt uttänkt, skulle kunna blifva värd att försökas; men jag kan icke nu inlåta mig i utvicklingen af detta ämne, utan måste inskränka mig till hänvisande på de öfverläggningar derom, hvilka vid 1818 års riksdag förevarit.
Angelägenheten af en förändring har förut blifvit erkänd; Och då det ej heller torde kunna nekas, att den försökta utvägen till ändamålets vinnande misslyckats; lärer väl ostridigt någon annan utväg böra påtänkas.
Ett annat ämne, som likaledes tilltvingar sig den resandes uppmärksamhet, är väghållningen.
I vissa orter har man börjat eftersinna den oöfvervinnerliga svårigheten att vidmakthålla vägarne utan andra åtgärder än som af de väghållningsskyldiga en eller ett par gånger om året vidtagas, i anledning af de i föreskrifven ordning för sig gående vägsynerna.
Brister, som dessimellan uppkomma, måste blifva oafhulpna, eller ock skola väghållarne, ofta från temligen stort afstånd, särkildt för hvarje sådan bristfällighet, kallas att den bota.
Följden är, att i alla orter, der väghållningen ej är ovanligt lätt, vägarne sällan eller aldrig äro goda, ehuru mycken kostnad som onekligen på dem användes.
Man har börjat finna att utan större, och kanhända med mindre kostnad, vägarne skulle kunna hållas i bättre stånd, om arbetet på dem alltid i rättan tid användes.
På vissa ställen hafva redan så kallade vägvaktare blifvit anställde, med åliggande att oupphörligen gifva akt på uppkommande skador och deremot använda tjenliga botemedel, hvarmed de väghållningsskyldige tid efter annan dem förse.
Anstalten är ännu så ny och i så litet omfång försökt, att den ej kan på grund af erfarenhet förordas.
Imedlertid synes det ganska sannolikt, att underhållet af en vägvaktare, till äfventyrs på hvar fjerdedels mil, samt framskaffandet af nödigt grus och småsten vid tjenlig årstid skall kosta väghållarne mindre, än deras nuvarande besvär; Och med visshet lärer kunna antagas, att vägarne skola genom denna anstalt hållas i bättre skick, än som med hittills brukligt förfarande kan väntas.
Berättelser om de särskilda resorna förvaras, såsom vanligt, bland Expeditionens handlingar.
Vid sista riksdag beviljades mig ett extra anslag af 200 R:dr banko årligen intill nu instundande riksdag, för fortskyndande af fånglistornes granskning, så att den deri uppkomna balance skulle kunna afhjelpas.
Genom användande af detta anslag till aflöning för ett särskildt biträde vid granskningen har denna så fortskridit, att vid årets slut, ej någon äldre balance bör komma att återstå, än för innevarande år; och kan således fullgörandet häraf i behörig tid komma under den kontroll, åt hvilken min hela redovisning öfverlemnas.
Mitt arbete lider till slut.
Det kan ej undvikas att fråga mig hvad jag uträttat.
Och ehvad som än på denna fråga må svaras, så torde föga tvekan äga rum, att i fall jag något gagn gjort i denna befattning, som jag nu för sista gången redovisat; så måste vissa för rättvisans grundsats vigtiga sanningar hafva derigenom något vunnit.
Att göra dessa sanningar gällande, har tillhört min kallelse, ty det tillhörde syftningen af embetets inrättning.
Dess tillvarelse är ett vittnesbörd om rättvisans vigt i den samhällsordning, hvarunder Svenskarne ville lefva.
Att dessa från rättsgrundsatserna oskiljaktiga sanningar, för hvilka jag arbetat, ännu icke hos oss finnas allmänt praktiskt erkända, har visat sig uti det motstånd de rönt.
— 120 — Rättvisans fordringar tillfredsställas icke, sä länge icke lagligen pröfvas, hvad som i hvarje ämne är lag.
De kännetecken, som i begreppet om lagen ingå, äro i grundlagarna utan otydlighet utsatta; och det bör ej vara svårt att i hvarje fall urskilja, huruvida ett stadgande gäller eller icke gäller, änskönt misstag, i anledning af den mångartade lagstiftningen, ej må vara sällsynta.
Jag har ej kunnat, finna det tvetydigt att ett stadgande gäller endast då, när det utgått från den eller de myndigheter, som i ämnet äga att stadga, men att hvad af dem, hvardera inom dess gräns, förordnas, det måste gälla.
Man har bestridt mig dessa sanningar och till och med utgifvit dem för farliga.
Jag öfverlemnar dem åt framtiden, sådana jag förfäktat och utvicklat dem; men innan de erkännas, måste säkerligen rättvisans grundsats hafva hos oss tagit ett steg framåt.
För ingen gren af samhällsförvaltningen är offentligheten och den fria granskningens allvarliga användande mera af nöden, än för lagskipningen.
Men det har blifvit tadladt, att jag användt sådan granskning på de domaremaktens åtgärder, hvarigenom rätt eller orätt å högsta ort utdelas.
Till försvar för ett sådant förfarande har jag uppställt de skäl, jag haft att anföra; och om verkan deraf blifver, att den af Instruktionen föreskrifna utredning af lagskipningens tillstånd, hvilken jag härmed bragt å bane i den vigtigaste punkt, hvarpå den kan något för det stora ändamålet uträtta, icke med min embetsverksamhet upphörer; så vågar jag göra mig den förhoppningen, att arbetet ej heller skall vara fruktlöst, utan småningom åstadkomma bättre resultater af det högsta domare-embetets och derigenom nödvändigt äfven af de lägre gradernas förvaltning, sedan nationen en gång försatt dess Högsta
Domstol på en sådan fot, att uppfyllandet af dess vigtiga kall kan med rättvisa förväntas.
Tystnar åter den af mina tadlare ogillade kritiken, och fergäies vigten af den sanning, att de som utöfva högsta myndigheten öfver medborgares lif och välfärd, böra med fördragsamhet underkasta sig oförgripliga, men fria omdömen öfver sina åtgärder; då måste nationen bereda sig på uteblifvande af det väntade framskridandet i lagskipningens förkofran.
Senast har den fråga kommit å bane, huruvida den i lag allmänt beviljade rättigheten att utkräfva ansvar för embetsförvaltning skall inskränkas inom andra gränser, än de uttryck ligen stadgade.
Mar har i dom antagit, att en underordnad myndighets åtgärd, hvilken blifvit af behörig högre myndighet gillad, icke derefter kan ådraga den förra myndigheten lagligt ansvar.
Jag vet icke, huruvida jag vid denna berättelses utfärdande ännu skall hafva kunnat erhålla högsta instansens beslut uppå de underdåniga besvär, jag anfört öfver det utslag, som hvilar på nämnda antagande.
Jag hoppas hafva i de underdåniga besvären visat, hvad jag äfven i 1854 års berättelse sökt utvickla, att den allmänna embetsansvarighetens verkliggörande ytterst beror deraf, att underordnade myndigheters tilltalande om ansvar icke kan på detta sätt göras omöjligt.
Imedlertid torde frågan in praxi vara ny; och om det icke lyckas mig, att få det öfverklagade domslutet ändradt; så är härutinnan en större motgång för hand, än jag i de öfriga här omförmälta ämnen erfarit.*) 1 de öfriga gäller det endast besegrandet af ett hos vissa rässonnörer inrotadt tänkesätt; och det är troligt, om än icke alldeles säkert, att sanningen med tiden skail uttaga sin rätt.
Vida svårare vore ett prejudikat, emot hvilket rättvisans anspråk hade att kämpa.
Men ehvad som händer och huru snar eller sen framgången må blifva i hvart och ett af de vigtiga ämnen, på hvilka jag här kastat en återblick; så tillåter jag mig anse för afgjordt, att rättssystemets verkliggörande i vår samhällsinrättning ej framskrider fortare, än de sanningar förverkliga sig, hvilka här blifvit såsom dertill hörande angifna.
Och med rättssystemet lärer ej annorlunda kunna förhålla sig, än att det måste, lika med hvarje annan beståndsdel af samhällsorganismen, fortgå i utvickling, mer och mer förverkligas eller ock tillbakaskrida.
Genom statsförfattningen i öfverensstämmelse med lagarnes urgamla anda har detta system fått en allmän högtidlig sanktion; men dess lif och verksamhet äro icke dermed för framtiden försäkrade.
Det återstår, att rättvisans grundsats praktiskt utföres; och *)
Om enahanda ansvarslöshet är fråga i ett här ofvan upptaget annat mål, der forum för en länsstyrelses ansvarighet skulle försvinna genom bristande behörighet hos Hofrätt att döma öfver ansvar för hvad Hofrätten en gång gillat.
— 121 — först när detta skett, kan hon sägas hafva verkligen ingått äfven i den grundval, på hvilken det för hand varande samhället genom sin förvaltning hvilar.
Det förhåller sig nemligen så, att när ett folk gifver sig friheten, erkänner det äfven rättvisan.
Men hvarken frihet eller rätt är dermed bragt i utöfning; det fordras fortsatt verksamhet af samhällets elementer i samma riktning, som frihetens och rättvisans erkännande kommit, för att göra hvardera af dem till en sanning.
Då först när de det blifvit, äga de praktisk verklighet; dessförinnan finnas blott deras anspråk.
För rättvisan är således icke nog sörjdt endast dermed, att grundlagen förklarar hvar man berättigad att njuta lagarnas skydd och dömas af sina behöriga, oberoende domare.