Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Vid hans från- fälle finnes intet öfver åt hans barn, hvilka alltså genom eget arbete måste bereda sig sin utkomst, och ju högre och dyrbarare lefnads- sättet blir, desto flere kvinnor skola af denna orsak vara nödsakade att själfva förvärfva sig sitt uppehälle.
Härtill kommer också, ati många flickor från fattigare hem efter genom- gången folkskolekurs icke längre nöja sig med att blifva vanliga tjänarinnor, utan önska komma ett steg högre och täfla med den bil- dade kvinnan om att erhålla samma slags an- ställning som hon.
Ju mera folkskolan går framåt, desto större skall också deras antal blifva.
Slutligen vilja vi äfven nämna alla de oberoende kvinnor, som af en eller annan or- sak önska sig en sysselsättning, antingen hos andra eller i sina egna hem.
Den skada, som de flesta af dem göra genom att nöja sig med en oproportionerligt liten ersättning för sitt arbete, har blifvit påpekad otaliga gånger, utan att likväl någon verkan däraf kunnat märkas.
I sin hjärtlöshet tänka de icke, eller rättare vilja de icke tänka på, hur orätt och lågt de handla, då de rycka brödstycket undan en fattig genom att erbjuda sig utföra samma arbete som hon mot ingen eller ock en så obetydlig lön, att all täflan omöjliggöres.
Och alla dessa kvinnor trängas om hvar- andra på de jämförelsevis få arbetsfält, som för närvarande äro öppnade för deml Vi hafva en utomordentlig benägenhet att blott vilja gå i redan trampade spår och göra, hvad andra gjort förut, och bysa en utpräglad motvilja för att söka nya förvärfskällor, dels af misstroende till den egna förmågan och kraften, dels af fruktan för den kritik, som allt nytt framkallar, hvilket bar till följd, att vi hällre nöja oss med det gamla, fastän vi inse, att det är otillräckligt, än vi våga för- söket att börja på med något nytt.
Härtill bidrager väsendtligt, att de flesta unga flickor icke utbilda sig för något speeielt, utan i stället erhålla en god allmän-bildning, hvilken dock endast gör dem passande för några få sysselsättningar, exempelvis som guvernanter, sällskapsdamer, butikbiträden o. d., men är det tydligt, att sådana platser omöjligen kunna svara mot den stora efterfrågan, och de kvin- nor, som lyckas erhålla dem, hafva vanligen varit tvungna att så underbjuda hvarandra, att det icke finnes någon möjlighet för dem att få en rimlig ersättning för sitt arbete.
Hvad som ännu mera bidrager till att för- sämra tillståndet är, att, relativt taget, endast ett fåtal af dessa kvinnor lyckas uppnå en oberoende ställning och få något eget, utan de flesta stanna för alltid i subalterngraderna och antingen stänga vägen för de efterkommande eller trängas åt sidan af dessa — båda fallen lika otillfredsställande.
Den obetydliga inkomst, som de hafva, tillåter ju dem i vanliga fall icke att göra några besparingar, hvarmed de efter en tid kunde börja en egen verksamhet, och att upplåna ett rörelsekapital är för en kvinna förenadt med de största svårigheter.
Att den bildade kvinnan är dåligt afiönad, är en allmän klagan, men det är intet tvifvel underkastadt, att det kan blifva ännu sämre, om intet i tid göres för att undanrödja orsa- kerna därtill.
Nya arbetsfält måste öppnas, ty på dem som finnas har redan en betänklig stockning inträdt, som hämmar all utveckling till ett bättre.
Må blott några energiska kvinnor taga initiativet och bryta nya banor, hvilka det dock ännu finnes godt om, så skola snart an- dra följa efter, .och arbetskraften, som nu är samlad på några få punkter, blifver jämnare fördelad.
All osund konkurrens må bränn- märkas som sådan och så vidt möjligt är för- hindras, särskildt de oberoende kvinnornas bruk att nöja sig med en så låg betalning för sitt arbete, att all täflan från de fattigares sida är omöjlig.
Husmödrar och andra kunna äfven lämna sin hjälp härtill genom att hällre gifva en ledig plats åt den verkligt behöfvande än åt den förmögna, som alls intet förlorar på att vänta.
Allt detta måste ovillkorligen hafva till följd, att de nu nedtryckta lönerna springa upp till en rimlig höjd, så att de kunna uppfylla de rättmätiga kraf på lifvet, som hvarje arbetande människa har att ställa.
Blifva lönerna högre, så skola också kvin- norna vara i stånd att göra besparingar, hvilka dels skydda dem mot en ålderdom i nöd och bekymmer, dels kunna användas som ett be- gynnelsekapital för en egen verksamhet, och i stället för att som nu stå i vägen för efter- kommande, skola de tvärtom kunna gifva dem arbete.
Detta är en sak, som rör icke blott de plats- sökande, utan är af ett allmänt-mänskligt in- tresse, och tillkommer det särskildt kvinnorna att göra hvad de kunna, för att en förbätt- ring må inträda.
Ingen, i hur stort välstånd hon än befinner sig, kan veta, hur framtiden kommer att gestalta sig, och om icke hennes barn en gång skola vara tvungna att genom eget arbete förvärfva sig sitt lifsuppehälle, och hvad som na göres, länder äfven kommande generationer till godo.
Må alla kvinnor, som hafva en öppen blick för tidens kraf, hvar i sin stad göra hvad på dem ankommer, så skall den tid icke vara långt aflägsen, då äfven den bildade kvinnans arbete skall blifva uppskattadt och betaldt till sitt fulla värde.
_ " D R O T T N I N G E N S S K Y D D S H E M.
(Forts.) i-fjjl et synes således, att tjufnadsbegäret och den därmed så nära förbundna lögnaktig- i heten i hög grad nedbryta och förlama människosjälens mntståndskraft.
» Nå, » frågade jag vidare, » sedan de lämnat detta hem? » » Ja — vi skaffa dem platser » » Få någon af dessa kvinnor då värkligen goda platser, som fortfarande kunna hos dem väcka lust till hederlig vandel? » » Ja, många — men endast om de kunna förete goda betyg från hemmet.
Regeln hos oss är, att en frigifven kvinna först intages » på prof » under en tid af fyra veckor.
Efter denna tids förlopp står det henne fritt att lämna hemmet eller kvarstanna.
Stannar hon, får hon ej lämna det utan tillstånd, och hen- nes vistelse här beräknas till ett år.
Det har likväl händt, att en och annan fått stanna längre.
Under denna tid meddelas henne, som sagdt, undervisning i en mängd grenar af husligt arbete, hvarjämte man på allt möjligt sätt söker uppväcka det goda, som kan fin- nas inom henne, söker stärka hennes vilja, väcka arbetslusten och hos manien en behöflig tro på lifvet och framtiden. » Äfven väckelsen i rent religiöst hänseende sökte bibringas de frigifna kvinnorna, dels ge- nom dagliga andaktsstunder morgon och afton, ledda af husmodern, dels genom den präst, som hemmets styrelse antagit till medhjälpare i detta stycke.
Samtalet afbröts af en kvinna, som inkom och anmälde, att tiden var inne för en af do sjuka att få hafresoppa — det var den bleka, tärda kvinnan vid täckbågen.
» Den där är en af de bästa vi ha, » sade husmodern, sedan den ifrågavarande åter stilla aflägsnat sig; » hon har varit straffad för barna- mord; hon har i hemlighet nedgräft sitt ny- födda barn i en skog; läkarne konstaterade visserligen sedan, att det varit dödfödt — men för var uppsåtet detsamma; i fängelset blef hon dock som en annan människa, hon fick lugn och frid; hon skall nu snart lämna hemmet för att gå i tjänst.
— Mer än hun- dra kvinnor hafva härifrån erhållit platser i enskilda hem såsom köksor, städerskor m. m. Men, » fortfor min meddelarinna, » det är ej genom arbetets inverkan vi försöka för- bättra dem!
Vi söka äfven genom andra medel att vinna dem, först och främst genom att i ingifva dem känslan af att vara i ett hem; julafton t. e x.
firas med gran och julgåfvor; hvar oeh en får då någon liten skänk, en bom- ullsklädning, en ylleväst, någon liten brosch o. s. v. Allt detta gör, att de flesta, äfven sedan de kommit ut och erhållit en eller an- nan hederlig anställning, betrakta skyddshemmet såsom hem, att de till dettas husmor anförtro sina bekymmer, be o m råd och hjälp äfven i mycket svåra pröfnin- gar.
Detta har sannolikt frälsat mången stac- kars kvinna från återfall i brott. » henne endast allt De läsarinnor, fortfarande som ändra vistelseort för sommaren, och hvilkas prenu- sitt meration å Idun ej utsträcker sig längre än till den 1 juli, torde göra bäst i att före af resan förnya prenu- merationen för att vara säkra om att få den löpande årgången fullständig.
De såge helst i » det hulda väsen » En liten tam oeh beskedlig gås.
Men gåsen vaknar och börjar kackla, L o f!
Och lagar, skrankor och hinder öSSffJKet var vackla morgonen efter den stora befrielse- Mwf) ned.
dagen, morgonen efter examen.
Elsa sof.
Och brytas sakta och varligt ^s Hufvudet hade hon borrat in i kuddarne, Och männen ängsligt två &lt;H| sina händer så att den öfversta mjuka dunkudden vek ihop Och släppa fram oss ett steg i Jag frågade till slut, om ej någon enda öfver sänder, det o c h endast lät några obstinata, Tills vi stå midt uti deras sig led.
mjuka små hårslingor sticka fram, guldröda då manlig medhjälpare funnes i närheten, i fall solstrålarna lyste på dem.
För öfrigt syntes utaf Oeh säge därom, hvad hälst man vill, något skulle hända, som påkallade hjälp af en hennes person blott den lilla näsan, genom Ett faktum är dock, I vise, hela store, sådan.
hvilken hon drog långa, bestämda andedrag.
Att om på jorden ej kvinnan vore, » Jo, » svarade föreståndarinnan, » här nere i Surr-urr-urr-sarrrr.
Väckarnret på nattd Så funnes männen — rakt bordet inte till.
bottenvåningen bor en vaktmästare, men vi be- hof upp sin skrofliga röst.
Det blef lif det röda täcket.
Ett par långa ben stucko höfva honom nästan aldrig.
Och när någon — Ja — delta var nu blott under företalet sängen o c h efter benen en gänglig flickkropp frågar mig, » tillade hon gladt småleende, » hur Till mitt förslag om en ny ur i reform.
ett spetsprydt linne.
allt kan gå så stilla och lugnt till här, tänker Jag tycker inte, det är så galet » Dativen själfständig, utom då ackusativen är jag alltid på dufvornas svar till tuppen, då Och bör ej väcka så farlig ven le, storm.
la, tes; är ackusativen le, la, tes, så går dati- ackusativen utom lid o c h leur, s o m denne frågade dem, hur man lefde hos dem, Att männen trampa alltjämt i före hälen går ... » efter som de aldrig slogos sins emellan: hos Ej kvinnan passar, vi nog förstå, Det kom en glimt af medvetande i de yrvakna oss lefver man i kärlek. » Men några — » nådiga vedermälen » grå ögonen.
Ett minne for som en blixt genom Mitt eget intryck af detta » drottniugens hjärnan, som om- Den staclcar ' n borde väl kunna få.
mekaniskt surrat upp de Elsa evigt tyckte tragglade franska gramatikreglerna.
skyddshem » stadfäste sanningen af dessa o r d.
— Föi- alla möjliga små förtjänster sig se ett stort rum med fördragna gula gardiner, Men sedan då de lämnat hemmet, skola fort- En vacker stjärna hängs på till vänster bakom hvilka dansa stora, feta flugor,- längst farande verkligt goda hem vilja mottaga kvin- På männens » manliga », fria bröst, framme i katedern ett hvithårigt gubbhufvud o c h omkring dingla, detta en krets allvarliga pedagog-ansikten nor med brott och straffängelse bakom sig, Och granna ordnar på kedjor med trötta, uttråkade miner: några långa rader äfven om de få anbefallning från skyddshem- Och gyllne nycklar på ryggen pingla medj flickor i betygsfeber o c h styfva söndagkläd- met?
Säkert är, att upprättelse och fortfarande Till deras ständiga fröjd ock ningar.
tröst; Och den sträfva gubbrösten säger o c h inre själfbestånd för fallna af hvad slag som Men vi, som knoga och laga talar: maten hälst endast kunna gifvas af de goda hemmens Och träla så i vårt anlets svett.
» Och härmed anse vi denna lästermin af- slutad staten, ... » goda människor.
— Och fostra dugande män för Ah, h o n hade j u lof, loj '!
Hvad har man oss till belöning gett?
* * Öfver det urvuxna nattlinnet drogs åter det Jo, • — kan man blott med varma talanger pråla * täcket.
Vid hutvudgärden sträcktes ut ett Och drilla grannt uppå höga par smala ciss armar med tillhörande händer o c h vid andra måla, ändan af sängen ett par dito ben med föt- » Hemmet för frigifna kvinnor » stiftades 1860 Och dramer spela och taflor ter.
Ifrån den yttersta fingerspetsen till den yt- på initiativ af dåvarande hertiginnan af Öster- Då lian man kanske få Lilteris.
tersta tån — en enda lång, lättjefull sträckning!
götland, vår nuvarande drottning, som därige- Men mindre gynnade af Fortuna, Och de röda läpparna skildes till en gäspning, som nom gaf uppslaget till den verksamhet för un- lät alla kall, de hvita tänderna lysa fram.
Ögonblicket Som nitiskt skött något viktigt var det lilla hufvudet med sitt burriga hår derstödjande af frigifna fångar, hvilken seder- Få vara glada i alla fall, därpå försvunnet under täcket.
mera spridt sig öfver landet och som nu upp- Om Idun ristar en liten runa.
Det blef alldeles tyst en lång stund i rummet.
bäres al 24 särskilda föreningar.
Och därför — vore det så Men förmätet, så började det åter lefva, o c h efter några Det antal skyddslingar, som under de gångna kastningar, vridningar och vändningar.under hvilka Ifall vi sände till majestätet sängen ljudeligt knarrade o c h suckade, stacks ett 30 åren funnit en fristad i hemmet, är 3 2 4; En liten älskvärd deputation, hufvud upp med de mest klarvakna, tjuf- af dessa hafva 95 återfallit i brott, men icke Som sä helt blygsamt, hur litet fasligt gärna pojksaktiga ögon i världen.
mindre än 212 återgifvits samhället såsom nyt- Vi slmlle önska att få en stjärna, Elsa tyckte, att det var i vådligt urfånigt », att hon tiga medlemmar och oförvitliga människor; af I stället lofva vi då att värna inte kunde sofva nu, då hon fick.
Hon försökte alla möjliga dessa senare hafva 196 erhållit anställning som Oeh stöda duktigt lians dyra tron.
medel, men förgäfves.
Hon räknade till hundra minst tre gånger.
Så hade tjänarinnor i enskilda hus.
Oeh om sitt bifall han ville hon skänka, läst, att o m man tänkte på något riktigt led- Den nuvarande föreståndarinnan är enkefru Hvad orden skidle oss passa samt bäst?
o c h tråkigt, skulle man få sömn.
Nåväl, Augusta Vedin.
hon tänkte tänka, riktigt stadigt o c h länge på tant Ullas Månn ' vi på Svärdsorden borde tebjudningar, men utan framgång.
Då fick hon väl Hemmets ekonomi tyckes vara särdeles god, Då vi Karlsborg nu hä snart befäst?
ändå försöka något, s o m annars brukade vara ett att döma åtminstone af dess räkenskaper för Därnäst för Vasen jag ville osvikligt rösta, Ett långt, svårt procentpro- år 1890, då behållningen vid årets slut uppgick Ty högre våga vi icke gå, blem med sömnmedel.
både diskont o c h rabatt, tog icke det skruf, trösta, så var det ohjälpligt.
Men nej, ej ens detta till öfver 7,000 kr., och då tillgångarna efter Och få vi bara med den oss tycktes i dag vilja verka.
afdrag af skulder visa en summa af 91,000 kr.
Vi kunna nöja oss bra ändå.
Elsa förstod sig icke på sig själf, h o n som annars Det understöd och det bidrag, som skydds- Den största stjärnan på » storkalasen » om morgnarna brukade ha s o m bly i ögonlocken.
hemmet således bäst behöfver af allmänheten, Till siden, blommor och bjäfs släp, Men och hvad skulle hon nu taga sig till, då hon torde, synes det mig, hälst gifvas i form af en icke kunde sofva?
Hon tog sig för att i sin korta Den allra näpnaste lilla Vasen spatsera genom salen o c h in i stora utsträckt hand och ett vänligt hem åt de kvin- Den tä vi bara på kafferep.
nattdräkt rum.
Där inne var det en het, kvaf luft.
nor, som uppfostrade härstädes utgå med god Hvad det skall taga sig ut systers med tiden!
Stora syster låg o c h sof i sin hvita bädd.
Elsa vilja att för sig i lifvet finna en hederlig, ar- — Jag ser i andanom denna — öfver henne.
Sådana små lustiga böjde syn sig ned betande kvinnas plats.
— drog!
Då stjärnor lysa bland flor andedrag och hon siden &gt;Poh, poh, » lät det mellan de svällande röda Och brytas skönt emot rosenhyn.
läpparna.
Tänk, när min gubbe så grof i basen Hvad Elsa afundade henne hennes goda sömn.
Ur skafferiet mig ropar fram Del riktigt kliade i de odygdiga fingrarne att få Och säger: » Mutter, du har Vasen, » rycka fått bara ett helt litet, varligt tag i tidningspapil- jotterna, s o m skuggade stora systers panna.
Till Oeh ler och visar ett telegram; blef frestelsen henne öfvermäktig.
Hon sträckte Dock — kanske jag,som bar slut fram förslaget, fram banden o c h fattade ett frestande hörn mellan Med skäl kan vänta att nu tummen i draget En ny reform.
o c h pekfingret.
Till evig heder för hela stän Systern rusade upp o c h .stirrade yrvaken om- kring kraschan.
I ett huj var Elsa försvunnen.
Inne n de sorgliga, bittra dagar, Bli kommendörska med stor i sitt rum sjönk h o n med en suck ned på stolen Då Eva drefs utur paradis, Fru Snorre.
och drog eftertänksamt på en af de långa, svarta Att det är männen, som stifta lagar, strumporna.
Hon såg på klockan: den visade 5 Vi få nog märka på alla vis; minuter öfver 7.
Då flyger en idé genom hennes hufvud.
Hos För oss så innerligt väl de ställa, Elsa slå vanligtvis idéerna ned som bomber, o c h Vi ä ' så » söta », vi ä ' så » snälla », hon brukar ock sätta dem i verket med nästan De sjunga ständigt vårt lof Se oeh pris, samma fortfärdighet.
Med en strumpa dinglande n till, a t t Idun med Modetidning Oeh så de äro, I alla veten, i handen o c h en pådragen tassade hon till fön- finnes hot alla edra bekanta!
stret.
Rullgardinen drogs upp.
Klar, blå himmel; Så fasligt måna om » kvinnligheten » ett öfvermodigt gladt solsken slog henne i Och vilja värna om den förstås, ögonen.
Och mellan raderna godt I läsen, » Åh, så stiligt. » Fönstret på vid gafvel!
Den Vissa nästan litet » klosteraktiga » bestäm- melser måste af naturliga skäl tillämpas; så finge t. ex. ingen af kvinnorna emottaga besök utan husmoderns tillstånd, och dessa besök fiogo endsst vara af föräldrar, syskon samt kvinnliga släktingar och vänner.
friska morgonvinden kysser bort det sista spåret af sömnlust.
— Elsa står färdigklädd vid dörren, som leder till tamburen.
Här gäller att vara försiktig.
Den här dörren är lika knarrig som själfve farbror Knut, och sängkammaren ligger alldeles invid.
Mamma sofver j u sa lätt o c h vaknar vid minsta knäpp- ning.
Och o m nu mamma skulle vakna och få del af hennes morgonpromenad, då vore allt det äfventyrliga, det romantiska borta.
Hon lägger handen på låset.
En vridning, och dörren stär på glänt.
Springan är ännu för liten för att Elsa skall kunna rymmas.
Hon gör den försiktigt en smula större.
Aj, nu knarrade det till!
Hon lyssnar, o m någon skulle röra sig i sängkammaren.
Nej, allt är lika tyst som förut.
Knarr, knarr — och springan blir så stor, alt El- sas smärta gestalt kan kila sig ut.
Elsa rycker till sig ett par handskar från ved- låren o c h kallar på Toivo, som har sin sofplats bredvid kolboxen.
De båda goda kamraterna springa gatan framåt; först vid Nybrohamnen saktar Elsa farten.
En blick på handskarna öfvertygar henne om, att de äro de sämsta, de där som hon hade i skolan i regn och slask förra hösten.
I alla fingerändarna titta små nyfikna, ljusröda tingestar ut, och inuti handen är den högra alldeles sprucken; utanpå ser den dock någorlunda skaplig ut, o c h om hon hål- ler handen sluten, så märks det nog icke så myc- ket.
Föröfrigt är j u ingen människa ute så här tidigt!
Så märkvärdigt tyst o c h ödsligt det är i Karl XlIFs torg.
Där går den så ofta trampade vägen till skolan; hur skönt att nu i stället få vika af åt vänster!
Vid hamnen utanför Nationalmuseum är det redan lif o c h rörelse.
Sjungande skurar en matrospojke däcket pä en af Vaxholmsbåtarne.
Hans bara fötter lysa hvita i solskenet.
Den små- nätta uppasserskan med sin krusade lugg och täcka uppnäsa kilar smidigt upp på däck med sin kaffebricka.
Den lockande doften sticker Elsa i näsan.
På fördäck ligger köksan på knä och fjäl- lar fisk, så att fjällen stänka omkring henne, glän- sande som pärlor.
Skeppsholmen vinkar i sin gröna sommartoalett.
Elsa ger sig till att springa öfver bron.
Det är väl, att ingen ser henne, tänker hon.
Men det är dock en syn, denna smärta, elastiska flickgestalt, åtföljd af hunden, som med gladt skall betygar sin tillfredsställelse med morgonpromenaden.
Den lätta halmhatten har åkt ned i nacken, under den yfviga, mjuka luggen blickar ett par oförskräckta, grå ögon, och den friska morgonvinden har målat en varm körsbärsfärg på kinden, som bleknat öf- ver de länga lexorna.
Uppe på Kastellholmsberget sjunker hon ändt- ligen ned bredvid Toivo, som med hängande tunga hviftar svalka med svansen.
O, hvad här är vackert!
Elsa hade väl hundra gånger sett denna utsikt, men i dag tycktes den henne alldeles ny.
Hon väljer sig en bra plats på ber- get, intagande en mer bekväm än graciös ställning med knäna nästan under hakan.
Hatten har hon lagt bredvid sig.
Toivo, som i jämförelse med det kalla, hårda berget finner denna lockande med sitt mjuka tyll och sina vajande blommor, annek- terar den till sofkudde och sträcker nu ut sin svarta, glänsande kropp bland idel rosenknoppar.
Elsa märker det icke: drömmande stirra de grå ögonen ut öfver sjön.
Behändigt ila de små gröna ångbåtarna fram och lämna efter sig krusiga vågor, som komma segelsluparna att rycka i sina förtöjningar, så att de hvita seglen buga mot vattenytan.
Hvad vatt- net glittrar i solskenet!
Det gjorde riktigt ondt i ögonen.
Elsa fällde ned ögonlocken, men än- dock tyckte hon sig se ett solljust vatten, som lockade blått, så blått.
Hvad det nu vore skönt att få taga sig ett b a d!
Den som ändå vore på landet!
Hon tyckte sig se det lilla ljusmålade badhuset, täckt inbäddadt i den mörkgröna syrenhäcken.
Hur många gån- ger hade hon ej, då hon stått där nere och hängt öfver räcket, kännt den döfvande doften af de vi- oletta syrenklasarna, så yppigt tunga, att de nä- stan böjde de veka kvistarna ned till vattenytan, som glittrade i solskenet!
Om man nu vore på landet, så skulle just vid den här tiden ett inbjudande frukostbord stå du- kadt på verandan.
Hon tyckte sig se den stora, solbelysta verandan med de hvita, rödkantade gardinerna, som fläktade af och an och slogo taktfasta slag mot stolparna.
Mamma i ljus sommardräkt har just hällt det bruna kaffet i de genomskinliga, små kinesiska kopparna och håller nu på att med sin servet jaga bort de näsvisa flugorna, som surrande, ijstora svärmar, flyga upp från sockerskålen och brödkorgen.
Store bror, studenten, talar ifrigt med pappa om en fisketur, k n a p p t n å g o n k v i n n a m e d minsta begåfning allt under det han breder tumstjockt med smör på eller vilja, s o m i c k e tämligen tidigt skaffar brödskifvan.
Pappa själf, med den bredskyggiga sig en b e s t ä m d sysselsättning, ett arbete s o m panamahatten på hufvudet, sitter där så varm u p p t a g e r största d e l e n a f hennes tid, o c h s o m och nästan lika röd som den hummer, han be- arbetar; han byter oupphörligen plats för att därför, en g å n g f ö r alla, s k a l l g ö r a henne undgå solen, som envist liksom på gyckel åter f u l l k o m l i g t olik den g a m l a typen a f en äldre, uppsöker honom.
ogift f r ö k e n, hvars h u f u d s a k l i g a k ä n n e t e c k e n Ack ja, den som ändå vore där — — Men tänk — hon hade ju nästan glömt det — j u s t är att i c k e ha n å g o n b e s t ä m d lifsgärning.
har hon inga lexor, inga torra, tråkiga O m det o c k s å aldrig s k a l l inträffa, att a l l a lexor, inga hopplösa tal, som hon aldrig i evig- k v i n n o r bli gifta, oeh det därför fortfarande het kan få rätt.
Hon är fri, fri!
T y nu är s k a l l k o m m a att finnas en m ä n g d g a m l a frök- det » lof ».
nar, så s k o l a dessa k v i n n o r m e r o c h m e r Hvad skall hon då göra i kväll?
Tänk, om de alla skulle gå på Tivoli och se lejonet rida till k o m m a att utfylla en b e s t ä m d plats i det häst eller på den nya cirkus.
Och hon, Elsa, arbetande s a m h ä l l e t o c h endast h a f ö g a lik- skall följa med.
Ja, nu var det då inte värdt het m e d alla f ö r g å n g n a tiders fröknar, s o m att stora syster kom fram med sitt eviga-.
» Ja, blott sutto h e m m a o c h v ä n t a d e p å att bli Elsa har sina lexor, » alldeles som o m inte Elsa också vore ung o c h ville roa sig!
Nu hade hon gifta.
Och trotsande det bistra matrosansiktet uppe M e n ä n n u finnas b l a n d oss åtskilliga af vid Kastellet, skrek hon ut det, så att det skållade i berget: » Lof — lof », och ekot svarade långt, dessa ogifta äldre d a m e r, som i c k e h a blifvit utdraget: — » l o f.