Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Dessa gods, utgörande 357yk hemman, försåldes al Drottning Christina år 1653 till Adrian .Tripp i Amsterdam genom en'afhandling af innehåll, att Hennes Majit afhände Sig och efterkommande Konungar och Sveriges Krona dessa hemman, och tillegnade dem Adrian Tripp, hans hustru och arfvingar, med hus, jord, åkersäng, skog, mark, fiske och fiskevatten, strömar, qvarn och qvarnställen, torp och torpstäder samt alla andra pertinentier och tillägor i våto och torro. närbv och fjerran, intet undantagandes af allt det, sorn dertill lyder, med rätta af ålder legat häfver och lagligen tillvinnas kan, att njuta, bruka och behålla till everldelig ägo samt allodialt och oconditioneradt frälse, alldeles så som Ridderskapet och Adeln uti provinsen Halland deras välfångne egendom och frälsegods efter privilegiernes lydelse och innehåll innehafva och besitta, dock skatteägande deras rätt efter lag dermed då och framdeles alldeles oförkränkt; men att Hennes Majit Sig och efterkommande Konungar och Sveriges Krona förbehållit makt att, enär lägligt och behagligt Rille, dessa gods, emot köpeskillingen 89,773 Ridr 26 öre 13\ penningar sillvermynt, af Adrian Tripp eller hans hustru och arfvingar ater- och igenlösa, så att han eller de då, efter undfången nöjaktig betalning, skulle vara skyldige, utan gensago' desamma att afstå och afträda.
Carl den elfte återtogs till Kronan så stor del af godsen, att endast I57J hemman återstodo
Öfver de här upptagna köpevilkor hafva uppstått tvister, rörande tvenne frågori a) huruvida full äganderätt vore genom köpet lörvärfvad, och b) huruvida, i annat läll, köparen kan hafva erhållit rätt att antaga åboar på sådana bland hemmanen, hvilka före köpet icke varit skatteman med äganderätt tillhöriga.
Af skattehemmanen har Kronan nemligen ej kunnat sälja annat än räntan; och skattemannens rätt är derföre honom oförkränkt förbehållen; hvaremot kronohemmanen vid försäljningen varit innehafda af åboar, till. hvilkas antagande rättigheten blifvit i Dåga satt imellan köparens arfvingar, hvilka från början synas hafva obestridd utöfvat denna rätt, samt fått dermed fortfara äfven efter det jordäganderätten blifvit dom bestridd, och Kronan eller sådana åboar. sorn från Kronans jordäganderätt härledt sina anspråk. i dl — 41 — Till tvifvelsmål om köparens äganderätt måste väl anledningen vara förbehållet om Kronans rätt att återlösa...
Jag vet icke att detta tvifvel yppat sig förr, än vid uppkommen fråga om tillåtelse för en Ofverste Toll att inlösa hemmanen, då genom ett Kongl. Bref den 17 Januari 1782 desamma benämndes Ivronoförpantningsgods, med förklaring, att i händelse den då beviljade lösningsrätten begagnades, ej större eller vidsträcktare nyttjorätt till hemmanen finge utöfvas, än som efter öfverlåtelsebrefvet åtföljde hemmanen i Trippiska arfvingarnes händer, och att det derföre vore Öfversten Toll och hans arfvingar uttryckligen förbudet, så väl att berörde hemmans då varande eller tillkommande åboar ålägga eller affordra större ränta, städja, skatt, eller tunga, än hvad de hittills utgjort, som ock att begära eller på hvad annat sätt söka erhålla förvandling af étt eller (lera utaf de under förpantningen hörande hemmans enligt jordböckerna ägande krono- och skattenatur.
Den tillämnade inlösningen gick likväl icke i verkställighet; och beträffande den verkan, sorn 1782 års nådiga Bref kunde hafva på Tripps arfvingars rätt, torde det vara tillräckligt att anmärka, det denna rätt här alldeles ické var i fråga, så vida den förbehållna inskränkningen i den inlösandes rätt till hemmanen ej vidtog förr, än iidösningen skett Och Tripps arfvingar derigenom vore från hemmanen skilde.
Emot dem var icke bönderna genom nämnde Kongl.
Bref beviljad sådan åborätt, som de skulle fått, i händelse den åt Öfversten Toll öfverlåtna inlösningsrätt blifvit begagnad.
Det stod Kronan fritt att, för denna händelse, efter godtfinnande bestämma de vilkor, hvarunder Kronans rätt öfverläts på annan man.
Med. denna benämning åsyftades också säkerligen icke att göra intrång i Tripps arfvingars rätt; men samma benämning vittnar om tillvarelsen af en så beskaffad föreställning hos Kronans då varande rådgifvare; och denna föreställning, ehuru icke utsagd i någon emot rättsägarna utfärdad handling, synes icke hafva underlåtit att utöfva sin verkan på deras rätt, när tvist derom efteråt uppstod.
Detta skedde, då i anledning af åboarnes på de inom Himble härad belägna Trippiska hemman hos Kongl. Majit förda klagan öfver det lidande, som skulle hafva dem öfvergått genom hård medfart af en Inspektor Jönsson i egenskap af Trippiska arfvingarnes ombud, hvilken klagan genom Kongl. Majits Utslag den 26 Juli 1786 blifvit, såsom icke hörande till Kongl.
Majits omedelbara pröfning, förvisad till utförande hos vederbörande embetsmän eller domare i orten, och hvarvid till efterrättelse älven anvisades, hvad i 1782 års Kongl. Bref särskildt förordnadt vore, omförmälte åboar, biträdde af Kronofullmäktig, till 1786 års hösteting, stämde Jönsson om ansvar bland annat derföre, att han för städjesedlars utgifvande på hemman vid åboombyten tagit högre städja, än han qvitterat, samt i allmänhet oredigt qvitterat böndernes utskvldér; hvaremot Jönsson sedermera tog stämning på Trippiska frälseskattebönderna (ägarne af hemman, hvilkas ränta allenast blifvit till Tripp försåld) i Hunestad socken, om skyldighet bland annat att utgifva penningeräntan till 3 daler silfvermynt riksdalem och allemna persedelräntan in natura.
Denna tvist kom först år 1791 till afgörande, då Häradsrätten den 10 December gaf utslag, och deri först upptog frågan, till hvad slags afhandlingar det öfverlåtelsebref rätteligen borde föras, som Adrian Tripp erhållit, saint hurudan egenskap derigenom egentligen åkommit hemmanen.
Elter åberopande af nämnde brefs innehåll, här ofvan upptaget, förklarade Häradsrätten, i afseende på dervid i fråga kommande tillämpning af 24.§ i 1723 års Adeliga Privilegier, det samma § visade, huru de lrån Kronan genom
Köp afhände gods blifvit medelst 1655 års Keduktionsstadga för Adelns fasta arf och frälse ansedda, men sedermera genom andra vidriga uttydningar i gemen lösen underställde; huru likväl sådan i senare tid Kronan förbehållen inlösning stridde mot köpets egenskap och innehåll samt rätta meningen af det första riksdagsbeslutet deröfver; hvarföre stadgades, att alla köpegods, dem Adeln köpt af Kronan och då besutte eller för bortmist köpegodsränta komme till vederlag att njuta, skulle sorn Adelns odalfrälse anses, i Kronans räkenskaper således uppföras samt aldrig vidare stå lt.
Emb.-Berältelse för år 1853. 6 under Kronans lösen, men detta stadgande beledsagades med det undantag, att kronoförpantningarne icke borde derunder begripas; och har Häradsrätten uti denna § af Adeliga Privilegierna funnit ligga den stadga och förklaring, alt alla under köpebrefsform ifrån Kronan komna gods utgjorde tvenne slag, olika i sina följder och åtskilda af det kännetecken, att de ena alldeles utan, de andra uttryckligen med återlösningsförbehåll blifvit af Kronan ölverlåtna; att under Konung Carl den elltes reduktionsperiod hade det varit vidriga uttydningar, hvarigenom köpegodsen i gemen blifvit lösen underställde; att sådan då Kronan förbehållen inlösning stridde emot köpets egenskap och innehåll; att derföre alla köpegods, som Adeln köpt af Kronan och 1723 besutte eller för bortmist köpegodsränta kornme i vederlag att njuta, skulle som Adelns odal frälse eller, efter uttrycket i förordningen den 20 Juli 1731 § 3, som gammalt allodialt frälse anses, i Kronans räkenskaper således uppföras och aldrig vidare stå under Kronans lösen; att deremot af annan egenskap vore de så kallade köpegods, som icke genom vidriga uttydningar, utan genom uttryckligt förbehåll i den under köpebrefsform upprättade ölverlåtelsehandlingen, blifvit Kronans lösen underställde; att dessa sistnämnde gods borde föras, icke till den klass, som iklädt sig odalfrälse natur, utan till den klass, som utgjorde kronoförpantningar; vid hvilket förevettande och emedan de åt Adrian Tripp under köpebrefsform den 26
April 1653 ölverlatne hemman blifvit genom sjelfva öfverlåtelsehanillingen ställde under Kronans inlösen, hvadan Konungen 1782 kallar dem kronoförpantningsgods — — Häradsrätten lunne, att det åt Adrian Tripp meddelte öfverlåtelsebref innehölle sådan ordalydelse, som genom rikets författningar blifvit bestämd att uttrycka och betyda icke köp, utan kronoförpantning, och att följaktligen den hemmanen derigenom påkomna hufvudsakliga och egentliga egenskap medförde, att desamma vore kronoförpantningsgods.
I iil beståndsdelarna af denna tankegång hörer] fiireträdesvis uppfinningen att indela de så kallade, köpegodsen (af Kronan försålda fastigheter) i två klasser, den ena med och den andra utan vilkor om återlösen.
Jag bestrider icke möjligheten af all grund till denna indelning, d. v. s. att köpegods kunna finnas, som blifvit fiirvttrade utan förbehåll af återlösningsrätt.
Men säkert är,^ att det stora llerlalet af alla de gods, Kronan verkligen sålt, icke förpantat, är saldt med sådant förbehåll; och just den i fråga varande 24 § af Adeliga Privilegierna visar, att verkligt salu, d. v. s. äganderätts öfverlåtande skett genom handlingar, som innehållit villkor Olli återlösningsrätt fiir Kronan.
Ty omedelbarligen derefter följer, att »kronoförpantningarne ej vöre derunder begrepne».
De egendomar,'som förut stätt, men nu ej mera skulle stå under Kronans lösen, voro verkliga köpegods, af Kronan med äganderätt till Adelil försålda.
Redan genom 1655 års Iteduktionsstadga voro alla sådana gods, de med återlösningsyilkor sa val, som de iitan dylikt vilkor försalda (i lall af senare slaget några verkligen funnits) lörklarade lör Adelns lasta ari och frälse; och det var endast genom andra vidriga uttydningar, som de sedermera, i gemen blifvit lösen underställda.
Dessa vidriga uttydningar hade varit sådana, som till köpares förläng befrämjat
En så vidrig uttydning är icke den, som i åberopade § af Adeliga Privilegierna omtalas; och 0111 en sådan har veterligen ingen fråga varit förr, jin den uti Himhle
Så vfdrigt mot köpare har ingen förut tilltrott sig att tyda det i de Hesta, om icke alla Kronans salubref stadgade förbehåll om återlösen, att intet salubref med Hetta förbehåll skulle kunna anses innefatta öfverlåtelse af verklig äganderätt, utan böra hänlöras till den klass af Kronans upplåtelseliandlingar, hvarigenom uppkommo endast kronoförpantningar.
Att de skäl, för detta beslut, som af Häradsrätten anfördes,] icke voro väl grundade, torde kanhända nu vara visadt.
Alen kan det ej sättas i fråga, om icke all öfverlåtelse af äganderätt, med förbehåll om rättighet till återlösning, är ofullständig eller alldeles kraftlös?
Hade inan på den tid, då föryttringen skedde, ansett den icke innefatta ett verkligt köp, som medförde lull äganderätt; så hade man skrifvit ord utan mening, när man i salubrefvet skref, att hemmanen afhändes Kronan och tillegnades köparen att njuta, bruka och behålla till everldelig ägo samt allödialt oell okonditioneradt frälse.
Var den fullständiga äganderätt, som härmed uttrycktes, oförenlig med den Kronan förbehållna makt att godsen åter- och igenlösa, när lägligt och behagligt Gille; så var köpslutet bedrägligt, antingen på det sätt, att köparen tor sina penningar erhöll ingen ting, eller ock alt han erhöll någon ting annat, än hvad honom lofvades, såsom t. ex. den pauträtt, Himble Häradsrätt hans arfvingar tilldömdt, eller ock var det till Kronans fördel gjorda förbehåll ogildt och betydelselöst, och ägaren fick derigenom mer, än hvad honom lofvades.
Och detta inträffade icke blott med försäljningen till Adrian Tripp, utan med alla de föryttringar, sorn i enahanda ordalag skedde om andra Kronans gods till andra personer, och hvilka voro de flesta af köpegodsen, om icke alla utan undantag.
Men ett sådant förhållande lärer icke kunna antagas; och när detta icke antages; återstår ju ingen annan möjlighet, än att köpen voro gällande, sådana de i bokstafven lydde, med verklig, äganderätt för köparen, och rättighet för säljaren till återlösen.
Nu mera liro sådana saluafhandlingar lörbudna genom Kongl. Förordningen den 1 Maj 1810, sorn stadgar, att säljare dädanefter ej må förbehålla sig eller andra att, emot någon i samma alliandli/ig bestämd penningesumma eller andra vilkor, få framdeles'vinna egendomen åter, samt att, om det sker, det skall vara utan verkan, och lagfart å sådant köp eller skifte icke tillåten.
Onekligen
Ilar också skäl funnits att påtänka detta förbud, så vida åtskillig olägenhet kan härröra från den i fråga varande återlösningsrätten.
Osäkerheten om beståndet af köparens äganderätt afhåller honom från företagande af kostsama förbättringar, och blir derigenom i statsekonomiskt afseende skadlig.
Säljaren åter kan vid begagnande af sin återlösningsrätt finna egendomen besvärad med inteckningar; och tvister kunna uppstå, huruvida dessa böra gälla, så vidt de öfverstiga det [iris, hvartill återlösningsrätten är betingad.
Imedlertid synes af sjelfva 1810 års förordning, att dylika svårigheter dittills icke hindrat giltigheten af återlöspingsvilkor, enär det först är dädanefter, som de skola vara utan verkan.
Och rättsgrunden för deras giltighet, innan de blefvo förbuden,' ligger väl deruti, att de icke sträcka sig utöfver säljares och köpares • behörighet att om sina egna fördelar fiirfoga; att om köparen betager sig den säkerhet, han behöfde, för att kunna på egendomen använda väl beräknade kostnader, och om säljaren blottställer sig att antingen nödgas lemna återlösningsrätten obegagnad eller ock vidkännas gravatiorier, öfverstigande den redan betingade köpeskillingen för egendomens återfående, sådant allt tillhört dem sjelfva att förutse och beräkna, samt att de äga skylla sig sjelfva, när de det oaktadt inlåtit sig i en afhandling, som stod dem fritt att företaga eller, underlåta.
I allt lall gäller i.cke.1810 års förordning för frågan om Kronans salu af gods till Adrian Tripp.
Men om ock denna förordning kunde få retroaktif verkan, och frågan om Tripps genom köpet erhållna äganderätt skulle afgöras efter nämnde förordning; så vore det icke genast derföre klart, antingen det blefve äganderätten eller återlösningsvilkoret, som skulle komma att vika.
Förordningen säger icke, att i läll af dess öfverträdande köpet skall vara ogildt, utan endast att lagfart derå ej är tillåten, och att förbehållet om egendomens återvinnande är utan verkan.
För att tillämpa dessa föreskrifter, utom hvad den lörbudna lagfarten beträffar, måste förutsättas klander å någondera sidan.
Om nu köparen klandrar och vill befrias från återlösningsvilkoret; skulle då säljaren kunna dömas att eftergifva detta vilkor, för hvars erhållande lian tilläfventyrs betydligen nedsatt köpeskillingen?
— Åsämjas de att låta handeln bestå, under saknad af lagfart; kan då handeln emot deras vilja förklaras upphäfd?
Och kan detta icke ske; så är ju köparen ägare, fastän utan att kunna la lagfart.
— Klandrar säljaren och återfordrar äganderätten, emedan han tror sig icke kunna lå behålla återlösningsrätten; kan då köparen begära att få köpet ändradt, och behålla egendomen på bättre vilkor, än dem han sig betingat och hvarefter hans köpeskilling tilläfventyrs, är beräknad?
— Dessa frågor äro kanhända svåra att upplösa — och svårigheter af deuna art torde icke böra vara oväntade, så snart — 44 — handlingar skola ogillas, dem ingen annan äger befogenhet att klandra, än den sorn sjelf i deras alslutande deltagit, eller hans rätts innehafvare, hvilka lika litet som han sjelf äro befogade att klandra, hvad han samtyckt.
Skall nu imedlertid någon gång, i en tvist om de här upptagna frågor, någon utväg finnas att gifva betydelse och efterlefnad ät 1810 års i fråga varande förordning; så förmodar jag knappast denna utväg kunna blifva någon annan, än att förnärma säljarens rätt och förklara köpet böra bestå utan vilkor om återlosen.
Sådan skulle då äfven blifvit utgången af den förevarande tvisten, i fall nämnde förordning varit gällande före köpets afslutande år 1650.
Häradsrätten utvicklar detta domskäl sålunda, att hemmanens hufvudsakliga och egentliga egenskap vöre en kronoförpantnirig, men att det blifvit
Trippiska arfvingarna förunnadt att dervid njuta frälseförmåner; hvadan en hufvudsaklig egenskap af kronoförpantning och en tillagd omständighet af frälsefrihet här sammanstötte; och derefter företager sig Häradsrätten frågan, i hvad vidd med en kronoförpantnings egentliga natur må kunna och böra sammanslå en utöfning af frälsemanna frihet.
I denna fråga linner Häradsrätten, bland annat, det varu panthafvarens rätt att af kronohemman njuta sådan städja vid åboornbyten, som Kronan vanligen låter uppbära; äfvensom
Detta yttrande om städjans belopp och åboars rätt till besittning af hemmanen för sig och barn är väl sträckt utöfver åboarnes stämning, hvilken endast innehåller klagan, att Inspektoren Jönson för städjesedlar vid åboars ombyten tagit högre städja, än han qvitterat, och icke innefattar klander af hans eller Trippiska arfvjugarnes rätt att åboar antaga och att med åboarna öfverenskomma om städjans belopp.
Men det är dock oförnekligt, att Häradsrätten i detta ämne dömt, och frånkännt de verkliga jordägarna, nämnde arfvingar, denna rätt; likasom Häradsrätten i öfrigt förpligtat dem att nöjas med de utskylder af hemmanen, som en i öfverlåtelsebrefvet åberopad Kongl.
Utan att dömas från äganderätten, hafva således jordägarne förlorat en rätt, som synes utgöra en ■väsendtlig del äfven af panträtten, från hvars förutsättande likväl
Förpantning ined frälserätt, såsom Häradsrätten kallar den, hvad skulle väl dermed menas, om icke rättighet för panthafvaren att under förpantningstiden utöfva frälserätt?
Eller skulle något tvifvel äga rum, hvad sorn härmed betecknas?
Örn en jordägare endast utarrenderar sin frälsejord, utan förbehåll till fördel för de derå befintliga landbönder; kan väl någon tvekan uppstå derom, att arrendatorn öfver dessa bönder utöfvar samma makt, som jordägaren sjelf öfver dem äger?
Utan tvifvel måste landbo, der hans aftal med jordägaren innehåller rätt för honom att qvarsitta viss tid, eller på lifstid, eller rätt för enka elier barn att efterträda honom, också bibehållas vid dessa fördelar, när en arrendator eller panthafvare kommer i besittning af jordägares rätt öfver samma landbo; och om jordägaren åt honom genom sjelfva pantbrefvet eller arrendekontraktet betingat ytterligare särskilda fördelar; så är det ostridigt, att dessa mäste landbon till godo komma.
Men i brist af allt sådant förord och förbehåll synes det vara icke mindre ostridigt, att landbo äfvenså väl på en utarrenderad eller förpantad egendom, som på en annan, måste nöja sig åt den behandling och de vilkor, som allmän lag omförmäler. — 45 — Om under närvarande förhållanden, då kronoåboar äga en sig och efterkommande tillförsäkrad åborätt, från hvilken de icke utan försummande af sina skyldigheter-kunna lagligen skiljas, ett kronogods, iörsedt med sådana åboar, blefve till enskild man lörpantadt; så måste det ske utan förfång af en så beskaffad åborätt; och åboskapet komme följaktligen att oförkränkt fortfara ej mindre under panthafvares eller arrendators besittning, än under jordägarens egen.
När deremot i fordna dagar, då Kronan ännu icke sjelf under dylika vilkor antagit åboar på sina hemman, utan kronobönderne ansågos och behandlades såsom landboar, utan vidsträcktare rätt, än som sådana efter allmän lag tillkommer, Kronan under panträtt öfverlöt hemman, försedda med dylika landboar eller kronobönder; kunde ju omöjligen desse bönder genom pantsättningen vinna rätt till bättre vilkor, än de under Kronans egen besittning åtnjutit.
Genom förpantning af Kronans rätt till hemmanen kunde dessa vilkor för kronobönderna hvarken försämras eller förbättras; och panthafvaren utöfvade, när annat förbehåll ej skett, just jemnt samma makt och rätt öfver dessa bönder, sorn de redan under Kronans husbondevälde voro underkastade.
Hade än så varit, att upplåtelsen till Tripp innebar, såsom Häradsrätten antager, endast förpantning, men med tillagd frälsemannarätt, i stället för allt förbehåll till kronoböndernas fördel; Tripp och hans rätts innehafvare skulle dock icke dess mindre, så länge förpantningen räckte, hafva mot bönderna ägt all Kronans rätt att dem uppsäga, antaga och dem affordra sådana vilkor, för hvilka landbönder kunnat erhållas.
' 1 dubbel mån misskändes således genom Häradsrättens utslag
Tripps arfvingars lagliga rätt: först äganderätten, som enligt köpebrefyets klara och bestämda ordalag dem tillhörde, och sedan rättigheten att uppsäga och antaga hemmanens åboar, under sådana vilkor, som med dem kunde genom begagnande af denna riitt och fritt uppgjorda aftal betingas.
Då saken af arfvingarna eller deras ombud Jönsson fullföljdes hos Lagmansrätten; tyckes den i dessa alseenden föga hafva blifvit utredd, och endast de följder hafva egentligen kommit i betraktande, som
Häradsrätten från de antagna rättsgrunderna dragit, eller att äfven rättigheten till fullt åtnjutande af hemmanens räntor skulle inskränkas till det penningebelopp, som i salubrefvet var beräknad t.
I denna del skedde ändring hos Lagmansrätten genom dom den 20 Sept. 1702, af det väsendtliga innehåll, att den af Häradsrätten Trippiska godset på det sätt tillegnade förpautningsnatur, att den skulle minska Trippiska arfvingarnes frälserättighet, och disposition öfver bemälte gods, efter Lagmansrättens pröfning så mycket mer försvunne, sorn hvarken den del af 1053 års öfverlåtelsebref, som ställt dessa hemman under Kronans inlösen, eller Kongl.
Ma jets till Dess Kammarkollegium den 17 Januari 1782 i nåder aflåtna bref, och ej eller utslaget den 20 Juli 1780 härtill så föranledde, alt Lagmansrätten, i brist al mera uttryckligt stadgande, ansåge sig utan öfverskridande af sin gräns kunna deri ingå; utan prolvade Lagmansrätten rättvist att, med upphäfvande af alla Häradsrättens pa denna grund i sin dom fästade beslut, i anledning af åtskilliga åberopade författningar förklara samtlige i fraga varande frälseskatte allmogen*) under Trippiska godset skyldige att till Trippiska arfvingarne, på sätt de slikt påstått, uppfylla skyldigheter och utgöra räntor, efter som hvarje hemman af *)
Denna benämning motsvarar endast en del af beminansåboarna, nemligen dem, sorn voro skatteman, såsom ägare af hemmanens jord; men samma benämning användes origtigt äfven på de öfriga. ålder funnes taxeradt enligt Kronans publike jordebok, och att pennjngeutskylderne efter tre daler silfvermynt riksdalern betala, och persedelsräntan antingen in natura eller i penningar efter länets årligen fastställde markegång.
Emot denna dom fullföljdes talan endast å hemmansåboernes sida, med biträde af Kronans ombud; och Hofrätten dömde dan 2 Juli 1793, med åberopande af ingen annan grund, än 1782 års Kongl. Bref och 1786 års nådiga Utslag, samt pröfvade med stöd deraf skäligt att, med ogillande och upphäfvande af Lagmansrättens dom, Tingsrättens utslag gilla och fastställa; hvaremot genom Kongl.
Majits dom den 12 April 1796 Lagmansrättens dom i så måtto fastställdes, att" bönderne, hvilka genom Hofrättens å deras sida laga kraft vunna dom blifvit ålagdt att penningeräntan elter tre daler silfvermynt på riksdalern räknad, ifrån och med 1777 betala, skulle de persedlar af jordeboksräntan, som med förvandling utgöras, antingen in natura lefverera eller efter hvarje års markegång i orten med penningar lösa och. i förra fallet, efter erhållen anvisning, föra persedelräntan inom lagsagan, på sätt författningarne derom stadgade.
I denna rättegång biel' således ingen ting afgjordt om äganderätten till de inom Himble härad belägna hemman, som i egenskap af krono voro både med jord och ränta till Tripp försålda.
Men genom den laga kraft, sorn emot Tripps arfvingar åkommit Lagmansrättens dom, hvari den af Häradsrätten arfvingarna fråndörnda rättigheten att uppsäga och antaga åboar icke blifvit återställd, lärer denna rättighet böra anses för arfvingarna förlorad, tillika med den dem afhända, och utan sådan uppsägnings- och antagningsrätt kraftlösa befogenheten att, i likhet med hvarje annan jordägare, genom fritt aftal med sina landbönder uppgöra vilkoren för dessas bruknings- ,och besittningsrätt.