Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
MåDga af de kvinnor, som komma till här- berget, sändas genast bort till någon tvättin- rättning att själfva tvätta sina plagg.
I föreståndarinnans lilla, mycket lilla, mot- tagningsrum satt jag länge och samtalade med henne.
Bäst det var öppnades dörren, och en flicka med rödburrigt hår och spelande ögon, men för öfrigt med ett ganska snällt ansikte stack in hufvudet: » Jag skall tala om för fröken, att jag nu fått plats och skall genast tillträda den. » Fröken Svensson sade henne ett par vänliga och allvarliga ord, gaf henne ytterli- gare några praktiska råd, och flickan neg, tac- kade och aflägsnade sig med hastiga steg.
» Ja, den där har sin historia, » yttrade frö- ken Svensson; — h o n var född i Köbenhavn, där modern varit vid någon » varieté » och fa- dern var typograf.
Den förra hade begifvit sig till Stockholm, där dottern uppväxt som gat-tös.
Som vuxen hade också hon försökt » komma in vid teatern », som hon kallade va- rietén, men utan att lyckas, hvarefter hon fått tjänst hos en akuschörska.
Bortkörd härifrän
kom hon en dag till härberget; på tillfrågan svarade hon ärligt, att hon b l i v i t afskedad, emedan hon hade ohyra, som hon fått just i sin tjänst, enär hon till bädd fått sig anvisad husetä orena linnehög.
Hon sändes i bad, fick rent linne — hon ägde två i sitt lilla bylte, båda i fasansfullt skick — hennes klä- der blefvo upphettade i ugn och rengjorda; nu hade hon fått plats som » disktös », och iet tar till denna anställning, hon hastat med aå lätta steg.
StackaTS askunge — stackars gatans barn, många medsystrar har hon, ännu sämre lottade!
, / Deita är ej det värsta slaget af olyckliga, » sade fröken Svensson, » ty hon kan emottagas, när hon väl en gång undergått en nödvändig och grundlig rengöring.
Jag skall berätta ett annat exempel. » Och hon berättade.
En afton helt nyligen hade en flicka in- kommit, litet skygg och försagd, och bedt om nattkvarter.
En enda blick på henne, där hon stod med lugg och i pärlor, men trasig och smut- sig, var för föreståndarinnans vana öga nog, för att denna skulle veta, hvad hon gick för, och att hon tillhörde de kvinnor, som icke emottagas inom själfva hemmet.
Hon togs nu i enrum; på uppmaningen att ärligt och öppet omtala sitt föregående l i f svarade hon med undanflykter; till slut ut- brast hon: » Ser jag då så faslig ut — • ser jag verkligen ut som en prostituerad? » D å svaret blef jakande, började hon bittert gråta och berättade därefter, att hon, då hon var helt ung, fått tjänst på en restauration; där hade hon af sin husbonde — källarmästaren — blifvit förförd, och på senare tiden hade hon » för att lifuära sig » tagit emot andra män; hon hade visserligen blifvit » varnad » af polisen, men tillhörde ännu ej den skara, som på detta ohyggliga sätt förvärfvat sig » laglig » rätt att utöfva sitt nesliga yrke.
Endast tan- ken härpå väckte hennes fasa, och förestån- darinnans ord, att hon liknade en sådan kvinna, att hon var stämplad så att säga med van- ärans märke, uppväckte hos henne den säkert länge slumrande känslan af skam och blygsel.
Hon sade sin högsta önskan vara att åter bli hederlig och lefva en ärbar kvinnas lif, men hon visste ej, huru detta skulle tillgå, ty till arbete var hon nästan oförmögen, och till sina fönldrar — handtverksfolk i en närliggande stad — vågade hon ej återvända: hon skäm- des att visa sig för dem och för sina bekanta i hemmet.
Ej häller kunde hon lofva, att hon skulle » stå emot » om den » förste », f. d. husbonden, ånyo uppsökte henne, såsom han gjort flere gånger förut — dock ondast för att alltid ånyo lämna henne kvar i allt dju- pare last och elände.
Fröken Svensson skaffade nu den stac- kars gråtande kvinnan plats öfver natten på säkert ställe utom härberget; hennes skräck att bli tagen af polisen var så stor, att hon utan motsägelse lät sitt yttre undergå en full- komlig förvandling; luggen kammades bort, och pärlorna sprättades af, bad och tvättning gjorde resten.
Nästa kväll följdes hon af härbergets föreståndarinna till tåget, som skulle föra henne till hemmet, och till hvilket denna köpt biljett åt henne; hon hade själf bedt att få resa på aftonen; hon » blygdes » att komma hem på ljusa dagen.
Först när kupédörren var stängd och den sista skymten af den skamfulla och ångrande stackars varelsen för- svunnit, återvände fröken Svensson till de an- dra skyddslingar, som väntade henne i här- berget vid Klara östra kyrkogata.
Nämnas bör, att föräldrarne i förväg blifvit underrättade om dotterns ankomst, och dess- utom att ett par andra i flickans fädernestad bosatta personer, intresserade för federationens sak, voro uppmanade att se upp med henne vid hennes framkomst till hemorten.
Detta » tjänstflickornas hem » tillhör de ting i Stockholm, som förtjäna att kännas vidt öfver landet.
Den varma sympati och hög- aktning, man ovillkorligen fattar för det arbete, som där uträttas, skola helt visst äfven komma att uppenbara sig i form af ett frivilligt un- derstöd, som är af behofvet päkalladt.
sin tjugutreåriga son genom att uppfostra h o n o m till reaktionär.
Här bygges mycket, och neapolitanarne äro flinka murare.
Den stadsdel, där vi bodde, Rione Prin- cipe A / nadeo, bestod ännu för sex ä sju år sedan för det mesta af stora trädgårdsland.
Nu ser man där präktiga boningshus och de prydligaste villor på ömse sidor om nyutstakade gator, bland andra ett vackert hus, där svensk-norske konsuln resi- derar, via Amadeo n:r 15.
Nära därintill reser sig en i grandios, ehuru något tung stil uppförd boning, villa Lina, Crispis, f. d. statministerns hem, åt hvilket han gifvit namn efter sin fru n:r 3.
S o m bekant är han lagligen skild från sin första hustru och « 1 ' amiable från n:r 2.
Alla tre signororna lefva o c h vistas i Italien.
I jämförelse med Neapel finner man lätteligen R o m vara en tämligen folktom stad.
Ett sådant folkhvimmel, en sådan trängsel af gående och åk- don s o m å Chiajan och via Toledo, numera via Roma, ser man ingenstädes, om ej i City i Lon- don.
I julveckan, då hela lager af porslin, glas och allehanda andra artiklar utbredas till salu å gatan, tätt intill den smala trottoaren, måste man beundra såväl fotgängarnes s o m de körandes för- B r e f till I d u n måga att undvika missöden.
Bland annat sågos julgranar — i krukor.
af Aurore von Q vanten.
En dag beslöto vi o s s för att besöka det forna klostret San Martino, vid sidan af Castel St. Elmo.
talienaren tillägger sina förnämsta städer vissa (hissång- karaktäristiska egenskapsord.
Så, t. ex., sä- Vi begåfvo oss till närmaste funicolaro bana), som uppför en brant stigning löper genom ger han stolt: Roma aeterna, Genua la su- i berg utsprängda hvalf, rätt uppgående till Vo- perba, Milano la grande, Mantua la forte, Venezia la bella, Firenze la gioia, och, med ett leende, Na- mero, en liten bihangsstad, vacker, treflig och re- guljärt byggd.
Först föreföll mig färden vådlig, poli gentile!
men vagnen gick så jämt o c h järnkedjorna, s o m Och tjusande är i sanning denna stad, denna höllo den, sågo så bastanta o c h säkra ut, att min Golfens grandiosa krona med sina vasaller af små- fruktan snart lade sig.
Lyckligt uppkomna till städer längs stränderna, glänsande som en rad Vomeros torg, gingo vi därifrån uppför en mängd skiftande pärlor.
I staden höja sig husen terass- breda trappor — i Neapel kommer man ingen väg formigt från stranden upp mot St. Elmos och Ca- utan de oundgängliga trapporna — till en väg, podimontes höjder o c h stigningen är så brant, att som leder fram till klostret, numera anordnadt till man ofta ser närmaste gata under sina fötter.
ett nationalmuseum.
Men där möttes vi af det Terasserna erbjuda öfverallt den mest storartade, ödesdigra ordet: Chiusa (stängdt).
Af detta ord härliga utsigt öfver staden o c h Golfen.
Och hvil- öfverraskas man ofta i Neapel, då man vill be- ken grönska mellan mängden af palatslika villor!
söka de offentliga samlingarna.
Vanligen är or- Orange o c h lemonträd, palmer, pinier, cypresser, saken för stängningen en fest, s o m firas till ära kaktus o c h det eleganta pepparträdet med sin fina, för något helgon eller någon särskild madonna.
uppfriskande doft.
Icke underligt att turistström- Dylika fester tillkännagifvas aldrig af myndighe- men drager till Neapel, att hotellen oftast äro öf- terna, utan är man alltid oviss, o m man slipper verfulla, trots de höga prisen, och att främlingen, in, trots annonserna o m att museer m. m.
äro som äger rikedomens lycka, slår sig ned där, kö- öppna den o c h den tiden.
per sig en villa vid stranden eller i någon af de förtrollande omgifningarna.
På återvägen hem togo vi plats på en annan Medaljen har dock äfven här sin frånsida.
Be- funicolare, s o m förde oss utför en annan bergväg ner till via Chiaja.
Under vägen hörde vi en ung, folkningen lämnar åtskilligt öfrigt att önska.
Bour- svartlockig o c h svartögd gosse med härlig stämma boner o c h spanska inkräktare hafva under sekler sjunga neapolitanska sånger, musikaliskt accom- misshandlat o c h fördärfvat folket.
Det fordras pagnerande s&gt;g på guitarr.
Ett par soldi till lön, allt en längre lid än ett trettiotal af år, för att och den lilles ansikte ljusnade s o m ett solsken.
det bedröfligt okunniga folket skall kunna ryckas Bredvid mig satt en väldig matrona, rikt utstyrd, upp o c h vakna till sundt lif.
Neapolitanaren är hvilken måite ha funnit gossens sång syndig, eller gladlynt och vänlig, elt sorglöst naturbarn, men var hon rädd för färden, ty hennes läppar gingo hufvuddragen i hans karaktär äro snikenhet o c h oafbrutet till ett pater noster, o c h därefter fram- opålitlighet.
Man kunde säga o m neapolitanaren tog hon en bönbok.
När vi kommit ner i staden hvad Hawthorne säger o m romarinnorna: » De ljuga beständigt, och o m de någon gång tala san- passerade vi ett litet torg, där människor samlat sig framför en svart madonnabild o c h musik to- ning, förbryllas deras hjärna, så att de komma af nade, icke just vacker, till madonnans ära.
Det sig midt i meningen. » Renlighet o c h ärlighet i handel höra icke heller till neapolitanarens starka var herdar från Abruzzerna, som här bestodo mu- siken.
De komma årligen att tillbringa julveckan sidor.
Och ändå — trots det att han bedrager och i Neapel, att sjunga julsånger o c h förtjäna en slant.
förtretar främlingen — måste man finna honom De gå i o c h ur hus, liksom fordom våra stjärn- älskvärd.
Själf ler han så godt och anser sig ha gossar o c h återvända först på nyåret till sina utfört en berömlig gärning, om han riktigt lyckats lura o c h preja en furestiere (främling.)
Man kan hem i bergstrakten, stundom medförande en kassa på hundra lire, för dessa fattiga bergsbor nästan gärna säga åt en neapolitanare: » Du är en tjuf, en förmögenhet.
De se pittoreska ut i sina san- en lögnare! » Han endast småskrattar.
Men säger daler o c h i kors lindade remmar kring benen, man, att han är un stupido, un ignoranie, blossar korta jackor o c h toppiga hattar, men säckpipan vreden upp i hans ansikte, och må man då taga är ej angenäm att höra, ej heller deras sång.
Of- sig tillvara för hans dolk.
Det är för honom en tast åtföljas fader o c h son.
.Den gamle sköter ambitionssak att icke anses dum.
säckpipan, gossen sjunger.
I fiske o c h trädgårdsodling är han mästare.
Det Naturligtvis försummar ingen främling att be- var eget att se, huru i Neapel under januari må- söka det gamla Luciakvarteret.
För omkring fem nad anlades och såddes trädgårdssängar, och huru, sekel sedan var Santa Lucia, Neapels ryktbara redan efter några solskensdagar, brodden stack fiskarhamn, endast en liten fiskarby, som låg utom upp; icke heller dröjde det länge, innan man fick stridens område, vid foten af den från det höga skörda.
Grönsaker på kall jord frodas hela året St. Elmo utskjutande smala åsen Piz-zofalcone om, o c h de ädlare växterna, fruktträd o c h blom- (falknäbben), hvilken delar våra dagars folkhvim- buskar, täfla med sallat o c h spenat uti att vara lande Neapel i tvänne hälfter.
Å s e n stupar brant produktiva.
ned vid hafvet, men dyker några stenkast från Man kan icke påslå att vår tids neapolitanare stranden upp som ett gråsvart vidunder, på hvars är en lätting.
Lazaronerna äro nästan försvunna.
rygg de normandiska eröfrarne byggt ett fäste, som Naturligtvis finnas i Neapel, liksom öfverallt an- efter sin ovala form fått namnet Castello deWUovo norstädes, lättingar, men de bilda icke längre ar- (äggkastellet).
En smal bro leder dit ut, men vak- méer.
Med den politiska pånyttfödelsen har fol- ter, posterade vid järnporten, förhindra en att ket blifvit arbetsamt.
Det är blott en del af de gå dit.
förnäma familjerna, som sakna bourbonerna o c h (Forts. o. slut i nästa n:r.)
påfveväldet, s o m lägger händerna i kors o c h ut- armas.
En nobili i Neapel höll envist på, att den dag nog skall randas, då Frans II blir återkallad.
Hofman hos denne monark, hade han åt honom offrat sin förmögenhet och äfven stängt banan för Från- Neapel.
j^jjet är ju särdeles fägrjesamt att se de euro- C i f peiska turisterna — de amerikanska millio- närerna icke förglömmandes — styra kosan till vårt land, ty det är med detta på samma sätt som belgaren och luxemburgaren bruka säga om de franska duellanterna, hvilka komma för att spetsa hvarandra på deras mark: » Det stadnar alltid något pengar kvar i landet! » Huruvida de amerikanska millio- närerna uppfyllt sin skyldighet (eller hvad somliga kanske betraktade som en skyldig- het) att slå sig ihop om att lämna en million eller så efter sig i Sverige, det vet jag ej, men är föga böjd att tro det.
Hvad jag däremot både tror och vet, det är att vi här i detta konungarike äro en smula barnsligt naiva både i ett som annat och därigenom icke sällan göra oss smått löjliga för främ- mande.
Den där folkskolläraren nere i Små- land, som kommenderade barnen till stationen för att sjunga folksången för » millionärerna », skulle jag inte ha något emot att veta få en skrapa, och om det hade kommit ett försvar- ligt störtregn och afkylt nyfikenheten hos de täta lederna vid Stockholms centralbangård, så hade det kanske heller inte varit så illa.
* * * Bland andra resande, som hedrat Stock- holm med ett besök nu under sommaren, är en fransk dam, femme de lettres och direk- tris för en på sätt och vis parisisk Idun, den redan gamla oeh mycket ansedda le Consiel- ler des Dames et des Demoiselles, madame Apparuti — äfven hon ganska gammal och ganska ansedd.
Hon tog in på Grand Hotel, och hennes första fråga var efter en af våra unga skalder, af hvarspoamer några stycken, öfversatta af ingen mindre än franska akade- miens (som jag tror) äldste ledamot Xavier Marmier, varit införda i hennes tidning.
— eller hvarför skulle vi ej skrifva ut namnet!
— hr Daniel Fallström fanns i Stock- holm, kände sig med rätta smickrad både å egna och svenska litteraturens vägnar, in- ställde sig och blef madame Apparutis cice- ron i Stockholm, hvarefter hon afreste till Ryssland, dit hon var kallad af själfvaste kejsarinnan.
Men hvad få vi väl sedan läsa i tidningarna?
Vår litterära dam hade ett geni, som räckte till äfven för annat än att vara rådgif- vare åt les Dames et les Demoiselles.
Hon ville äfven förse dem med alla de vackra saker, som hon beskref i sin tidning, och eta- blerade för den skull vid sidan af sin lite- rära verkstad en dito för toilettartiklar af alla * slag.
Äfven i detta är ju ingenting ondt, måhända icke heller så fasligt mycket däruti att hon skröt med att ega kunder, som hon i verkligheten icke hade, • — ty det är många som göra det.
Men när hon tog sig före att låta förfärdiga falska bref med be- ställningar från ryska hofvet och den högsta aristokratien samt på grund af dessa lurade till sig den anspråkslösa summan af 5 millio- ner fraDcs af godtrogna förlagsmän och slut- ligen rymde, då visar detta en uppfattning af rätts- och pliktförhållandena, som icke ens kan undskyllas genom det värde hon visat sig sätta på svensk poesi.
* Madame Apparutis affär har gjort upp- seende i Paris, vida mer än hennes litterära dam-tidning förut någonsin hade gjort, men dock icke så mycket som en annan fruntim- mersaffär, hvars hjältinna (om man får be- gagna detta namn, när det egentligen gäller en penningesak) ökat charmen af sitt poetiska svärmeri genom att strängt bevara sitt incog- nito.
Förhållandet är detta: Det finnes, såsom herrskapet säkert känner, i Paris en skådespelare vid Théatre Francais vid namn Mounet-Sully.
Han är tragedien, har stora talande ögon och bär långt lockigt hår, äger er en stämma hvars fylliga välklang oeh djupa vibrationer sätta alla fruntimmers- hjärtan i rörelse, och han skulle med ett ord sagdt prydas af alla de högsta fullkomlighe- ter, som en aktör kan besitta, om han icke började få en måhända liten smula rundad växt under bröstet.
Men ömma hjärtan för- bise denna ofullkomlighet, och det är ett så- dant ömt bjärta som nyligen dikterat ett bref till Théatre Francais ' direktör hr Claré.ie, hvilket kommit mycket buller åstad.
Det in- nehåller nämligen erbjudande om en mycket stor donation till denna konstanstalt med vill- kor att i densamma, under peristylen, uppstäl- les en staty af hr Mounet-Sully vid sidan af dem, som redan befinna sig der, Talma, m:lle Rachel och m:lle Mars.
Det berättas att teaterns styrande komilé med hr Clarétie i spetsen råkat i valet och kvalet på det obeha^ligate sätt genom detta anbud.
Ä ena sidan skulle donationen (och jag upprepar, att den lär vara högst betyd- lig) vara mycket angenäm att mottaga, men å den andra måste det för hr Mounet-Sullys kamrater bli mer än retfullt att få se denne ännu i lefvande lifvet » statyerad », där de dagligen och stundeligen måste passera förbi honom.
Han borde väl åtminstone kunna vänta med odödligheten, till dess att han vore död, tycka de med rätta.
Huru saken skall afgöras, har jag mig ej bekant, ty ännu har intet svar ingått från komitén.
Men orsaken hvarför jag fästat uppmärksamheten vid denna sak är, att det synes mig ligga däruti elt frö till redande af vår egen kungliga teaters mycket intrasslade och ledsamma affärer.
Hvad en enda fransk dam kan bestå i peuningväg det måtte väl kunna åstadkommas genom summan af samt- liga hr Ödmanns beundrarinnor.
Se så, ett raskt initiativ och ett dito i portmonnäen, och millionen bör snart kunna ligga färdig!
Bild- huggaren får 2 5, 0 0 0; de öfriga 9 7 5, 0 0 0 gå till teaterpersonalens löner, och jag svär på, att ingen enda af kamraterna skall kasta någon afundens skugga öfver » den störste sångarns bild som norden bär » — det stod ju något sådant på en af kransarna i höstas.
Han skulle till och med säkert få trona ensam, om så skulle vara, under peristylen eller uppe på taket eller hvar som helst.
* * * Apropos ensam.
Emiren af Bokhara, härskaren öfver det vidsträckta transkaspiska området, som Ryss- land vill ha under sitt protektorat till att börja med, fick nyligen den idén att vid sitt hof föranstalta en välgörenhetsbazar efter mön- stret af dem, som brukas i Europa, och som särskildt denna vinter mycket förekommit i S:t Petersburg till förmån för hungersnödens offer.
Det var emellertid en liten svårighet, som uppställde sig mot planen, — en enda som tycktes oöfvervinnelig: huru skulle man kunna förena haremdamernas oundgängliga närvaro såsom försäljerskor med de religiösa förskrif- terna, som absolut förbjuda, att de få visa sig för främmande blickar?
— Emiren fun- derade och funderade och fann slutligen på råd.
I en af de ofantligt stora salarne i sitt palats lät han anordna ett lika stort antal försäljningsstånd, som han hade damer i sitt harem betraktade såsom värdiga att uppträda vid detta tillfälle.
Det blef 2 5 0.
Butikerna dekorerades och försågos med blommor, dra- perier, mattor och dyrbara väfnader, smycken och andra dyrbarheter o. s. v., o. s. v. — med ett ord allt som kunde åstadkommas i riket af hvad som brukar finnas vid liknande till- fällen.
När allt och alla voro i ordning, kom emiren, mol ensam.
Och mol ensam vand- rade han där omkring i tre dagars tid, gjorde sina inköp och underhöll sig med försäljer- skorna.
Trots bristen på konkurrens lärer försälj- ningssumman, som expedierades till S:t Pe- tersburg, icke ha varit liten.
Renholm.
— crSggD — U r notisboken.
Remarkabel /, besök.
Mrs Ernily Crawford, den berömda korrespondenten i Paris för Daily News m. fl.
engelska tidningar, är för närvarande jämte en dotter på besök i Stockholm.
Mrs Crawford kommer från Norge, der hon besökt Trondbjem och Nordkap.
I n:r 37 af Idun för 1890 meddelade vi den rykt- bara kvinnans porträtt jämte lefnadsleckning, hvar- för hon helt visst för våra läsarinnor bör kunna räkna sig som en gammal bekant.
* JJjärtesorg.
En korrespondent meddelar från Florens den upprörande underrättelsen, att den fram- stående sångaren Osvaldo Bottero, som vid sina gästspel i Stockholm omfattats med så varma sym- patier, begått själfmord å sitt rum i hotell II Eebec- chino i Florens.
Anledningen till själfmordet s-äges vara sorg öfver förlusten af hustrun, den vana sven- ska sångerskan Georgina Sommelius, som — enligt hvad våra läsarinnor känna — efter långvarigt bröst- lidande gick bort i våras.
Den 15 d:s afled i Folkestone i England fru Louise Hay Norderling, född Drum- mond Hay.
Hon var född 1813 och dotter af en- gelske ministern i Marocko Edward Auriol Drum- mond Hay, hvilken tillhörde den förnämliga släkten Drummond Hay, som 9S0 adlades af konung Ken- neth I I I af Skottland.
Hon blef 1838 gift med ryttmästaren vid Lifregementets dragonkår G. Ch.
Norderling, efter hvilken hon var enka sedan 1847, Den aflidna sörjes af sonen, ryttmästaren vid Kronprinsens husarregemente Höland Mont d ' Or Norderling, och en dotter.
* Damernas velocipedsporl.
En kvinnlig velocipedist från Stockholm, fröken Annie Maggie Ohlson, anlände i tisdags förra veckan till Tierp kl. 7 på aftonen.
9 på morgonen hade hon afiest från Stockholm.
På onsdagen fortsattes färden öfver Gefle till Hamrånge gästgifvargård, då 13 mil fär- dats, deraf 8 mil på en för velocipedryttare nästan ofarbar nygrusad väg.
Vid 1-tiden i torsdags mid- dag framkom den raska unga damen till Söderhamn, slutpunkten för färden norrut.
Fröken Ohlson, som blott sedan två månader tillbaka idkat velociped- sport, ämnar deltaga i distansridten mellan TJpsala och Gefle den 31 d:s.
* Svenska död i kolera.
Från Baku, där ko- leran under senaste veckorna skördat sina offer, in- går underrättelsen att fru Ebba Cedergren, dotter till bokföraren vid Motala verkstad Carl Kock samt gift med ingeniören Cedergren, aflidit i kolera.
Nästan samtidigt afled de båda makarnes enda barn, en dotter, på 1 år och 4 månaders ålder.
I John Lennings välkända väfskola i Norrköping kommer ny knrs i kvinnlig hemväfning att börja den 15 september, hvarpå vi fästa våra ärade läsarinnors uppmärksamhet.
Annons med när- mare upplysningar återfinnes i dagens n:r.
Ett nyöppnadt lånbibliotek, som vi sär- skildt anse oss kunna rekommendera, är det i huset n:r 28 &amp; 30 Linnégatan belägna.
Se annonsen härom!
Kolanöten är sannolikt för de flesta af Iduns läsarinnor någonting alldeles nytt och obekant.
Då man emellertid börjat tillgodogöra sig denna frukts många förträffliga egenskaper äfven vid tillverknin- gen af svenska fabrikat, vilja vi här meddela några korta upplysningar.
Kolanötens hemland är Vestafrika.
Hon har re- dan i århundraden inom denna världsdel varit en eftersökt handelsvara på grund af sin läckra arom och sitt stora näringsvärde, men först i senare tid bar hon uppmärksammats i Europa.
Kolanöten inne- håller mera coffein — det ämne som ger kaffet dess egendomliga arom och smak — än det yppersta Java- eller Mockakaffe, men är dessutom i hög grad närande och har äfven med framgång användts för medicinska ändamål.
Den firma, som först i vårt land tillgodogjort sig Kolanöten, är Hultmans chokladfabrik, Malmö, till hvars annons i Idun vi hänvisa.
Familjen på Ännedal.
NOVELL af ÄMYJ PALM.
^ e j, snälla mamsell Sofi, det är verkligen alldeles omöjligt för mig att ha så kort klädning!
Ett kvarter längre får ni då minst göra den!
Hur i all världen kan ni tänka er en hederlig gammal pensionsförestånder- ska i en kjortel, som står en half aln från golfvet!