Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Då jag nu vördsamt hemställer detta förslag till Rikets Höglofl.
Ständers pröfning, erkänner jag visserligen, att den förbättring, som härmed åstadkommes, icke är af stort inflytande; men det skulle likväl, derest det godkännes, ådagalägga lagstiftande maktens afsigt att, genom anspråket på större ordentlighet bland mängden af affärsmän, hejda den bekymmerslöshet i detta hänseende, hvarom mängden af cessioner i landet här ett så bedröfligt vittnesmål.” af Herr Prosten Odelberg samt Herrar Eklund och Thorn jemte Riksdagsfullmäktigen Nils Nilsson från Wermland, hvilka, till följd af de inom Riks-Stånden framställda anmärkningar, biträdt Herr Lagergrens förslag angående förändring af Konkurslagens 42 §. 12 lag-Ulskotleis Betänkande, N:o 123.
INT:o 123.
Ank. till Exp.-Utsk. <1 15 Maj. kl. 1 e. in.
Betänkande, i anledning af väckta motioner angående dels befrielse för i Hof-Rätten uteblifven svarande part från skyldighet att lösa Rättens dom eller utslag, dels ock förklaring af sf Kap. 7 Rätt egångs-Balken.
Ridderskapet och Adeln ingifvet memorial har Hen Stråle, IV., anmärkt, hurusom stadgandet i 24 Kap. 7 § RättegångsBal ken, "att alla Rättens domar och utslag, som efter kungörelse å Rättens dörr afsägas eller utgiftas, böra förut tvefallt färdiga skrifvas utan fel, att delomännen mage dem med Rättens underskrift och insegel utan uppsköt midja mot den lösen, som serskild! stadgadt är.” hade blilvit i så måtto olika tolkadt, som Svea och Götha Hof-Rätler, på grund deraf, ansett i Hot-Rätt uleblifven svarande part skyldig att lösa Rättens dom eller utslag, som alltså utskrifvits för hans räkning; deremot ett annat förhållande egt lum i Hof-Rätten öfver Skåne och Blekinge samt Konungens Högsta Domstol.
Enligt motionärens åsigt vore jemväl den i sistnämnde
Domstolar följda praxis den, som öfverénsstämde med ralla meningen af berörde lagrum, hviiket synbarligen förutsatte, atl begge parlerne skulle tillstädeskomma, derest dom eller utslag borde tvefallt färdigskrilvas.
Då en svarande pal t icke vid första
Domstol kunde åläggas utlösa protokoll och utslag, så borde -cj eller sådant vara hans .skyldighet vid högre Rätt, der han, i förlitande på rättvisan af sin sak, uteblifver, för att undgå de rättegångar alltid åtföljande kostnader, helst det syntes böra få ankomnia på svaranden sjelf att för bevakande af sin talan sig infinna eller ej.
Enär emedlertid olika iis i g ter i denna fråga jemväl uttalats inom Högsta
Domstolen, ansåge motionären en närmare föreskrift af nöden, lör befordran af enbet i lagskipningen i denna del; i anledning hvaraf han yrkat, att genom eu författning förklaras måtte: att stadgandet i ef.
Kap. y § Rättegångs Ba/ken, att dom skall t te fullt färdigskrifvag är vordet mcdddtdt under den förutsättning, att Lag-Utskottets Betänkande, N:o 123.
13 sä väl kärande, som svarande, tillstädeskommit, samt förthy ej eger tillämpning, då endera af dem uteblifvit.
I sammanhang med denna till Lag-Utskottet remitterade motion, har Utskottet förehaft ett från Vällofl.
Borgare-Ståndet ankommet memorial, deruti Herr Boberg, J., påyrkat den bestämmelse, att uteblifven svarande part ej är skyldig att i Hof-Rätt lösa protokoll och utslag, så framt han ej sjelf eller genom ombud deraf begär del.
Utskottet har tagit dessa motioner i öfvervägande; och hvad först angår Herr Bobergs framställning, att svarande part borde befrias från skyldigheten att i Hof-Rätt lösa protokoll; så enär Hof-Rätternes protokoll uke lagligen må utskrifvas, hvarken åt kärande eller svarande parter, utan att de sådant begära, eller då något beslut i rättegången måste genom protokolls-utdrag kungöras frånvarande part, som icke lör sig ställt ombud, h vilket när är, och Herr Bobergs berörde förslag således afser afskaffande af eu skyldighet, hvilken icke eger rum, får Utskottet vördsamt föreslå, att Herr Bobergs framställning i denna del lemnas utan afseende.
Beträffande sedermera frågan om upphäfvande af skyldigheten för svarande part att lösa ett exemplar af Hof-Rättens dom eller utslag, sä får Utskottet till en början erinra, att den olikhet, som härvid företer sig uti förfaringssättet uti Konungens Högsta Domstol, emot hvad uti Svea och Götha IIof-Rätter lärer brukas, bar en naturlig grund deruti, att sistnämnde
Domstolars beslut kunna underkastas ytterligare skärskådan och pröfning och således böra för parterne finnas att tillgå, innan tiden till ändringssökandet är ute, hvaremot ett sådant förhållande icke eger rum med Ivoiigl.
Maj:ts Nådiga beslut.
Den ledning för omdömet, som man velat hemta derutaf, att hos Kongl. Maj:t endast ett exemplar af dom eller utslag utskrifves, saknar således tillämplighet i alseende på Hof-Rätterne; och då man vill ingå i pröfning utaf hvad som med hänseende till desse sistnämnde
Domstolar synes böra i allmänhet mest leda till befrämjande af parternes bästa och fördel, torde det icke höra förbises; att hos Hof-Rätterne fn
Rf oljas mål icke allenast genom vad, utan äfven genom besvär; alt uti dessa sistnämnda mål, den klagandes vederpart hvarken kan anses såsom 14 Lag-Utskottets Betänkande, N:o 123. uteblifven eller såsom tillstädeskommen, derest målet afgöres utan föregången communication, men att det likväl uti alla de fall, der den icke klagande fått sig genom Under-Rättens eller Konungens Befallningshafvandes utslag någon rättighet eller fördel tillagd, är lör honom oftast nödvändigt att undfå ett exemplar af Hof-Rättens beslut, för alt med stöd derutaf kunna erhålla exekutiv handräckning för utkräfvande af sin rätt, samt att, då svarande parten, derest han i Hof-Rätten vinner, får sig tillagd ersättning för utslagslösen af sin vederpart, men, om han deremot tappar, behöfyer utslaget, lör att kunna i beslutet söka ändring, derest han sig dertill befogad finner, någon oskälig kostnad ej eller kan anses svaranden tillskyndas, derigenom alt ett exemplar af Hof-Rättens beslut varder åt honom utskrifvet.
Med afseende på dessa förhållanden, och enär lagen i 24 Kap. 7 § Rättegångs-Balken ovilkorligen föreskrifver, att alla Rättens domar och utslag, som efter kungörelse å Rättens dörr afsägas eller utgifvas, böra förut tvefallt färdige skrifvas, alt delomännen må dem emot lösen undfå, utan att något undantag finnes stadgadt för den händelse, att endera parten från Rätten uteblifvit, hvaraf, enligt Utskottets tanka, följer, att lagens mening är tillräckligt klart uttryckt, finner Utskottet ej skäl tillstyrka förändring uti ett stadgande, som uppenbarligen tillkommit af omsorg för rättsökande parters rätt, och ostridigt i de flesta fall leder till deras fördel, utan hemställer Utskottet, att Herrar Stråles och Bobergs uti det ifrågavarande hänseendet väckta motioner icke må bifallas. Stockholm den 13 Maj 1845.
Reservationer: af Herr Billström: ”Då frågan huruvida uteblifne eller icke hördeparter äro pligtige att utlösa exemplar af dom, utslag eller resolution hos Domstolar och embetsverk blifvit olika bedömd, lärer svårligen kunna nekas, att en förklaring öfver hvad i detta hänseende finnes stadgadt är af behof påkallad.
Svea Hof-Rätt lärer nemligen en så vidsträckt tolkning af 24 Kap. 7 § Rättegångs-Balken ega rum, som den Lag-Utskottet i för utstående Betänkande Lag-UtsJcottets Betänkande, N:o 123.
15 trött sig böra gifva, hvaremot i Kongl.
Maj:ts Juslitiae-Revision, Kongl. Götha Hof-RäLt och Kongl. Hof-Rälten öfver Skåne och Blekinge den praxis varit antagen, att uteblifne och ej hörde parter äro frie från skyldighet att utlösa expeditioner, hvilka de ej sjelfve begärt; och den af Kongl.
Maj:t år 1836 tillförordnade
Kom mild för utarbetning af förslag till ny expeditionstaxa har äfven gillat sistnämnde praxis samt i motiverne till dess afgifna förslag bland annat yttrat, att den part, ”hvilken icke aktat nödigt bevaka sin rätt, utan uteblifvit och såmedelst öfvergifvit sin talan, billigtvis må befrias från utgifvande af ersättning för besvär och möda, som han vidare icke förorsakar”, hvadan Kommiteen ansett uteblifne parter böra från ofvanberörde åliggande frikallas.
Yäl innehållar 24 Kap. 7 § Rättegångs-Balken, att "alla Rättens domar eller ulslag, som efter kungörelse å Rättens dörr afsägas eller utgifvas, böra förut tvefallt färdige skrifvas”; men detta stadgande iöratsätter^uppenbarligen allenast det fall, som lagstiftaren ansett oftast inträffa, eller att en kärande och en svarande part skulle tillstädeskomma; hvaremot det är öfverlemnadt åt Domaren att, om blott en eller ock flere prärier uti något mål sig infinna, då förfara efter omständigheterna, i öfverenstämmelse med grunderna i nämnde § och de flera Jagrum, som dermed ega sammanhang.
Ibland de sednare visa 27 Kap. Rättegångs-Balken och 9 Kap. Handels-Balken med tillhörande Författningar samt Konkurslagen den 12 Mars 1830, att det är tillåtet svarander uti vädjade och instämde saker samt förklarander uti Utsökningsmål, att i Hof-Rätten uteblifva, utan annan påföljd än förlust af deras svarande- eller förklarande-talan, och utan att iörklaranderne ens äro skyldige att återställa besvärs-handlingar, som de, för att deröfver höras, emottagit.
Långt mindre kunna de då vara skyldige att utlösa expeditioner i mål, som det sålunda berott på dem sjelfva alt helt och hållet öfvergifva; och före undfången del af anförda besvär lärer ingen, som ej sjelf klagat, vara förbunden att i något mål söka eller taga kännedom, om målet i Hof-Rätten är anhängiggjordt och huruledes det der kan aflöpa, emedan en hvar efter lag eger trygga sig dervid, att, honom ohörd, Konungens Befallningshafvandes eller Under-Rätts beslut icke ändras.
Uteblifne eller ej hörde parters behof af expeditioner kan väl någon gång förmodas, men aldrig innan de sådant tilikännagifvit med lull visshet bedömas af Hof-Rätten, som ej heller fått sig uttryckligen ålagdt att, i afseende på tillfälles beredande åt dem till deras rätts bevakande, vidtaga annan åtgärd, än att om doms eller utslags utgifvande låta utfärda anslag, samt alt af dylika expeditioner lemna den, som sådant jg Lag-Utskottets Betänkande, N:o 123. be^är, ofördröjlig del genom bestyrkt afskrift.
Dessutom är lag-grundsatsen, att den, som käres till, skall “i allo anses berättigad till befrielse, mull dess motsatt förhållande blifvit bevist, icke allenast hvad lösen vidkommer, antydt i 1821 års Expeditions-taxa, utan äfven utsträckt ända derhän, att svaranderne vid Härads- och Kämners-Rätt äro Irikallade tian expeditionslösen, ehvad utgång målen der kunna få.
På dessa skäl och grunder anser jag Utskottet hafva bort hos Rikets Ständer tillstyrka bifall till hvad Herr Stråle i sin motion föreslagit.” af Herr Lector IVallman samt Riksdagsfullmägtige Fredrik von Zweigbergk från Skaraborgs Län, Johan August Zetterberg från Stockholms Län, Ni)s Nilsson från Werm lands Län och Carl
Er sson tran Westerns Län, hvilka instämt i Herr Billströms reservation.
S T O C K HOLM, elmék & granbergs tryckeri, 1845. Lag-Utskottets Utlåtande, N.-o 124. 1 K:© 194.
Ank. till Exp.-Utsk. d. 15 Maj, k/. 1 e. m.
Utlåtande, i anledning af gjorda anmärkningar vid Utskottets Betänkande J\:o 62. öfver väckt motion, angående gemensam Lag för Inrikes och Utrikes Vext ar.
Enligt till Lag-Utskottet ankomna Protokolls-Utdrag liar berörde Betänkande blifvil till Utskottet återförvisadt, i sin helhet af Höglofl.
Preste-Ståndet och Heder v.
Bonde-Ståndet, men endast hvad angår 2, 7, 9, 10, 12, 18, 20 och 26 §§. i det af Utskottet framställda 1 agförslag utaf Vällofl. Borgare-Ståndet, livilket deremot, med godkännande af öfrige §§., ogillat Utskottets tillstyrkande, att Rikets Ständer måtte öfverlemna åt Kongl. Maj: t att, utan afbidan på Rikets Ständers sammankomst, i afseende på den utrikes vexelrörelsen vidtaga de ändringar uti ifrågavarande lag, hvartill omständigheterna kunde föranleda.
Innan Utskottet emedlertid ingår i besvarande af de emot lagförslagets serskilda stadganden gjorda anmärkningar, anser sig Utskottet höra tillkännagifva, att Utskottet ej kan godkänna den hos Ridderskapet och Adeln framställda erinran, att, enär den inrikes vexelrörelsen utgjorde föremål för civil— lagstiftningen, eller RegeringS-Formens 87 §., men den utrikes deremot vore alt hänföra till sådana frågor, som afses i samma Grundlags 89 §., och hvari Konungen ensam egde beslutanderätt, så borde dessa ämnen i serskilda lagar behandlas.
Det hör nemligen tagas i betraktande, att, utom det att ett sådant serskiljande icke hos något af öfrige Riks-Stånden blifvit påyrkadt, så röra de ämnen, som lagförslaget af ser, blott sådana rättsförhållanden, som äro hänförliga till civillagstiftningen.
Att dock Utskottet ansett nödigt, att Konungen må vidtaga de ändringar i lagen beträffande den utrikes vexelrörelsen, hvartill omständigheterna föranleda, står icke i strid med Utskottets 1 erörde åsigt.
Sådant påkallas, enligt hvad Utskottet yttrat, af den omständighet, att berörde vexelrötelse kan vara beroende af Rikets förhållanden till andra länder, och alltså behöfva lämpas till enlighet med de förändringar, som dessa förhållanden kunna undergå.
Genom delta öfverlåtande åt KoBih. ull II.
Prat. 1845, 7 Samt. 1 Ajä. 4Q Maj t. I 2 Lag-V(skottds Utlåtande, tV.-o 124- nungen har Utskottet sökt bereda ett nödvän ligt skydd för cvenska medborgare, som hafva affärer å utrikes ort, enär de tilläfventyrs i annat fall kunde komma att vidkännas skyldigheter, som å andra sidan ej uppvägdes af motsvarande rättigheter.
För att jemna förhållandena härutinnan, tror Utskottet den makt hvarom nu är fråga, böra åt Konungen uppdragas; och Utskottet, som följaktligen ej anser någon förändring, i afseende på formen för behandlingen af förevarande ärende, höra ega rum, har jemväl härmed besvarat de inkast, som blifvit gjorda mot Utskottets tillstyrkande rörande detta ämne.
Det återstår således för Utskottet att upptaga och besvara de anmärkningar, som mot sjelfva lagförslaget blifvit framställda ; och dervid anser sig
Utskottet böra följa den ordning, hvari de stadganden förekomma, emot hvilka anmärkningarna blifvit riktade. * §•
Vid denna §. är vordet anmärkt: att ehuru hvarje vexel borde vara transportabel, saknades likväl all föreskrift i sådant hänseende uti förevarande §., den der blott stadgade, att vexel skall innehålla den persons namn, på hvilken den äi utfärdad; — att om meningen vore, alt vexel endast linge utgifvas till viss man, så borde 4 § i öfverensstämmelse dermed lättas; — att emedlertid stadgas borde, att vexel skall vara ställd till viss man eller ordres, i synnerhet som rexniltenten eljest ej vore berättigad endossera vexeln, den der jemväl måste innehålla, att valuta är bekommen i antingen varor eller kontant, helst en vexel, som hvarken blifvit ställd till ordres eller innefattade aLL valuta bekommits, ej kunde betraktas annorlunda, än hvarje annan invisning, som vanligen blott vore en fullmakt alt för annans läkning uppbära penningar; — alt i stället för den persons namn, hvilken anmodas inlösa vexeln, det borde hela ”den eller de personers namn etc.”, emedan sådant lände till tydlighet; — att en motsägelse funnes deri, att fastän 3 §. tillåter vexels utgifvande efter fullmakt, ifrågaställa §. dock föreski ifver, att vexel skall vara försedd med ulgifvarens egenhändiga underskrift; — alt stadgandet om vexels minimi-belopp vore öfverflödigt, serdeles om endossement in blanco ej tillätes, samt alt i denna § borde bestämmas, alt, derest vexel icke vore inrättad, såsom samma §. föreskrifver, densamma dermed förlorat sin vexelnalur; hvarjemte liemstäldt blifvit, om icke del borde stadgas, alt vexel ej må dragas på samma ort der den utgifves. 3 Lag-TJtsfio/lels Utlåtande, N:o 124.
I anledning af livad sålunda blifvit anlordt, får Utskottet vördsamt förklara, att någon föreskrift derom, att vexel ovilkorligen bör ställas till viss man eller ordres, ej lärer kunna meddelas.
Då aftal om vexel bör, likasom andra lofliga aftal, grundas på de aftalandes fria vilja, måste det äfven på dem bero alt i omförmälda hänseende öfverenskomma.
I denna frihet gör emedlertid denna §. ej någon inskränkning; — den liar blott till föremål alt meddela de nödvändiga vilkoren för en vexel.
Att saknaden af uttryckliga bestämmelser i denna del skulle leda till den förmodan, att remittenlen vore oberättigad endossera vexeln, bar Ulskoltel destoinindre kunnat inse, som \ §. uttryckligen gifver rätt till öfverlåtelse, utan berörde vilkor.
I allt fall lärer det böra till sällsynlheteina, alt vexel ulgifves till viss man ulan ordres.
I Iskottet kan följaktligen lika litet erkänna någon ofullständighet härutinnan, som Utskottet kan medgifva, det vexel ovilkorligen hör innehålla alt valuta är bekommen.
En föreskrift i denna del skulle, enligt Utskottets omdöme, hindra vexelröielsen, enär betalning för vexel, efter allmän sedvänjo, ej erlägges förr än några (lagar efter köpslutet, bvaremedlei lid köparen erhåller och begagnar vexeln, hvilket, derest nämnde anmärkning godkändes, ej vidare kunde ega rum.
Nyttan och fördelen af en dylik föreskrift kunde ej eller blifva betydlig, åtminstone ej till den grad, att den kunde uppväga de olägenheter, som komme alt uppstå genom rubbning af på gammal sed grundade förhållanden i bandelslifvel; och då ve el ej kan dragas på mer än en person, dertill ett af flera personer bestående bolag är att hänföra; då föreskriften angående vexels minimi-belopp endast afser den inrikes vexelröielsen, deruti det ej vore lådligt medgifva en obegränsad frihet i denna del; d i den, som efter fullmakt utgifver ve el, är vexelutgifvare, hvadan hans underskrift är lilliäcklig, och då den handling, som ej blifvit upprättad i enlighet med föreskriflerne rörande ve el, ej eller är vexel, hvilket synes kunna antagas utan serskild bestämmelse, lära öfriga anmärkningarna ej eller förtjena vidare afseende; vid hvilket förhållande Utskottet vidblifver förslaget i denna del, under tillkännagifvande, alt Uskoltet destoinindre kan understöd ja hemstälioingen derom, att vexel ej må dragas pa samma ort, der den ulgifves, som gällande lag för inrikes vcxlar, härutinnan ej gör någon inskränkning, ntan att någon olägenhet, så vidt Ulskoltel bar sig bekant, deraf försports. ' 2 §•'
Det bar väl blifvit anmärkt, afl denna f. borde sättas i sammanhang med den 26 §., och således n d fly
Uas till densamma, så framt den sist - 4 Lag-Utskollets Utlåtande> N.-o 124. nämnda ej kunde uppflyttas ocli stallas såsom cn anmärkning under den nu ili agaställda, emedan den ej kan rätt fattas eller förklaras utan den förra; men enär den förevarande tillhör de bestämmelser, som röra formen för vexel' da den andra deremot angår godkännarens betalningsskyldighet, samt omförmälda §. ■§. derefter bl i f vit ordnade, anser Utskottet påyrkade omflyttningen icke kunna vidtagas utan rubbning af det i lagen följda system, samt frågan derom följaktligen böra förfalla.
Af samma anledning, som man ansett orden ”eller till ordres’ ’b öra tilläggas i i §., har man funnit ett sådant tillägg böra göras i denna §. efter orden att betalas till vexelgifvaren sjell”; men samma skäl, som hindrat
Utskottet alt understödja framställningen i förra fallet, hindra äfven godkännandet af förevarande anmärkning; och då det är trassentens egen skada, derest han underlåter att lemna acceptanlen underrättelse derom, att vexel å honom blifvit dragen, och denne derigenom ej är i tillfälle att vexeln å bestämd dag inlösa, finner Utskottet ej eller nödigt att, i enlighet med derom gjord erinran, ålägga trassent att alltid underrätta acceptant, att vexel är vorden utgifven, hvadan ntevaron af ett dylikt stadgande i denna §. ej, pa sätt anmärkare!! förmenat, kan anses såsom en brist. 4 §•
Emot stadgandet i denna §. bar man hufvudsakligen haft alt anmärka, det blanco-cndossementer å inrikes vexlar ej borde tillåtas, enär ett slag al kreditsedlar dymedelst skulle sättas i omlopp, hvilka voro af sämre art <in privatbankernas; hvarjemte man trott att i lagen borde bestämdt skiljas emellan endossement till full eganderätt och endast öfverlåtelse till inkassering.
Nu ehuru flera utländska lagar förbjuda endossement in blanco, anser likväl Utskottet ett sådant förbud här icke nödigt.
Någon fara af omförmälda tillåtelse knn Utskottet icke inse, men deremot äro fördelande deraf serdeles vigtiga.
Först och främst erhåller vexeln derigenom en rörlighet i penningeaffärer, som utgör ett bland syftemålen med dylika papper; och derest den, som till inkassering erhållit vexel, ej skulle vilja uppträda eller ock synas hafva handlat emot acceptanten, är ett endossement in blanco af vigt, emedan den förre då är i tillfälle att öfverlemna uppdraget åt en annan person, utan att hans handling behöfver blifva känd.
På dessa grunder kan Utskot - 5 La ^-Utskottets Uilåtanclcj N:o 124. let ej godkänna anmärkningen i denna del, likasom och enär det skulle leda till oreda odi olägenhet alt skilja emellan endossement
Lill full eganderätt och till blott öfverlåtelse, Utskottet ej eller anser derom gjorda erinran böra till åtgärd föranleda. O 6 §.
Härvid har blifvit anmärkt, å ena sidan, att vexeltagare borde vara skyldig att afhemta vexel efter skedt vexelslut, vid samma tid, då vexelgdvaren skall hålla vexeln tillhanda, samt, å den andra, att det vore nödigt stadga, huru vexeltagare skall förhålla sig, derest vexelgifvaren vägrar att å bestämd tid utlemna vexel, helst en sådan vägran kunde för vexeltagaren medföra stor förlägenhet och skada, om t. ex. kursen skulle stiga till en blifvande börsdag; och syntes alltså vexelgilvaren böra underkastas ansvar lör sitt förhållande.
Då hvarje vexelslut är ett kontrakt, som ömsesidigt är förbindande, följer ock, att, derest endera af de aft'a lan de vägrar att uppfylla aflalet, han jemväl dermed ådrager sig skyldigheten alt godtgöra medkonfrahenten den skada, han genom sin försummelse eller underlåtenhet orsakar.
Således måste den vexeltagare, som icke hemtar betingad vexel och derigenom iörorsakar vexelgilvaren förlust, vara pligtig alt godtgöra sådant, likasom vexelgifvaren bör ersätta hvad vexeltagaren kan lida genom en underlåtenhet å den förres sida.
Så bjuder redan allmänna lagen, och några ytterligare bestämmelser härom äro alltså icke af nöden; men deraf följer äfven, att i vexellagen ej behöfver bestämmas någon tid, hvarinom vexeltagare bör afhemta vexel, eller något ansvar, om vexelgifvare vägrar utlemna vexel, emedan tideri 1 förra hänseendet beror på aftalet, och är således förbindande lör båda kontrahenterne; och häraf torde finnas, att nu besvarade anmärkningar icke föranledas af någon ofullständighet i förslaget. 7 §•
En talare bar väl yrkat, alt all vexelhandel borde, vid vexelrättens förlust, ske kontant, för undvikande af missbruk i vexelhandel, deraf åter skulle följa, alt förevarande §., som afser den händelse, att vexeln blifvit aflemnud, utan att vexeltagaren derföre erlagt öfverenskommen betalning, borde utgå; men denna åsigt har ej vunnit något allmännare understöd; hvaremot i afseende på förevarande §. blifvit anmärkt, att deri bestämda tid för protest borde inskränkas till en eller två dagar; att stämning 6 Lag-Utskottets Utlåtande, N.o 124- å vexeltagare!! borde lagas inom tre, fem eller högst sex dagar; att det icke blifvit bestämdt uttryckt, om tiden för protesten borde räknas från den dag vexeln aflemnades, eller från den, då vexelslutet skedde, samt slutligen alt, enär i 6 stadgas, att vexelgifvare skall utlemna vexel å bestämd tid, emot undfående af öfverenskommen betalning, ifrågaställda . som talar derom, att vexel blifvit aflemnad, utan att betalningen är vorden erlagd, således stod i uppenbar strid med den förra.
Då, på sätt redan anmärkt blifvit, vexefaffärer böra grundas på fria aftal, synes det ej eller kunna förvägras vexelgifvare att utlemna vexel, utan att betingad liqvid vid tillfället erlägges.
En föreskrift derom skulle jemväl helt och hållet strida emot de allmänt gängse bruken i vexelhandel och derpå hafva ett menligt inflytande.
Då vexel vanligen köpes under börstimman samma dag, den med posten måste afgå, medgifver ej eller tiden uppgörande af liqviden.
Emedlertid är vexelgifvare icke pligtig att utlemna vexel förr, än han erhåller betalning, och delta förhållande afses i 6
Den nu ifrågaställda rörer undantaget, eller alt betalningen icke blifvit erlagd, och slår således icke i strid med den förra.
Ehuru skyndsamhet i åtgärder höra till yexelaffärers natur, anser dock Ulskoltet sig icke kunna tillstyrka någon inskränkning i den tid, Ulskoltet föreslagit för protest och instämning.