Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvart välviljan att blanda sig uti andras hushållning leder, visar denna händelse.
Det sätt, hvaruppå det omförmälte klandret och några flera gäckerier af lika art upptogos inom orten, blir mig alltid ett tillfredsställande minne, fullkomligt ersättande det öfvergående obehaget att vara misskänd af kanske mången, som förut hyst till mig förtroende. 9 “ troende.
De som på afstånd opåkallad t bedömde mina sedermera vidtagne anstalter, i anledning af missvexlen, tillämpade förut och lyckade, fattade dem likväl icke.
Af öfverdrifna berättelser om nöden i åtskilliga delar af Provinsen, togo
Publicislerne deremot sig anledning alt förebrå mig bristande omtanka och lala om de nödlidandes anspråk på allmänna understöd genom Regeringens och Läns-Styrelsens försorg.
Så vida begreppen om sådane anspråk hade blifvit allmänna hos de behöfvande, skulle ofelbart snikenheten hos en och annan, lättjan och vandringshågen hos andra, derigenom fått en bestämdare rigtning, svårare att ändra än väcka, ty fintligheten att kringå Autoriteter så väl som författningar, böjelsen att misstro Embetsman och klandra dem, äfvensom att åstadkomma ett efteråt gäckadt medlidande, är allmännare hos obildade, till sjelfsvåld lätt förledde, raenniskor, än man vanligtvis tror.
Måhända månget för tillfället bakadt barkbröd verkligen sändes med lättingar, för att väcka deltagande just från de enda trakter, der mindre nödbrödsämnen under tiden användes, än någonsin i fordna dagar, innan rätta undsättningsmedlet, potatisen, fanns.
Jag nämner icke dessa förhållanden i afsigt att derigenom rättfärdiga mig, eller mina åtgärder under senaste missvexten; jag behöfver lyckligtvis icke det förra, ty de senare hafva svarat till ändamålet, derom äro icke tankarne delade inom orten åtminstone, och några andra vitsord torde vara öfverflödiga.
Månget opåkalladt Socknestäms-protocoll vittnar ock derom, att man rättvisade mina åsigter såsom öfverensstämmande med mängdens egna.
Man kände, att jag icke' hade annat mål, äfvensom jag nu med denna underdåniga framställning icke äger annan afsigt, än den, att visa, det den principen i undsältnings-väg, hvilken jag följt, såsom egentligen anbefalld, ehuru sällan rent tillämpad, är otvifvelaktigt den rätta, samt att man bör, så vidt man kan, med conseqvens följa ett system, som man anser rigtigt, anspråken och orediga begrepp till trots.
Jag sökte uti min förra underdåniga Fem-årsberättelse visa detta vid redogörelsen för undsättnings-åtgärderna efter 1826 års missvext; och då nu tvenne missvexter således öfvergålt Wermland, utan att Staten förlorat genom afskrifningar något af de lemnade penninge-underslöden, ej heller med något sken af sanning den aflägsnaste backstugusittare i Wermland bevisligen svultit ihjäl, hvilket ofta händer uti det rika London, bland detta ställes concentrerade population, och på continentens bördigaste trakter; torde den slutsats kunna dragas, att principen, hvarefter här handlats, förtjenar en Ländsk. 5-årsberättelse öfver Wermlands Län. 2 I O 1 ~ * fr “1U” - ■ J'* v »* v-vj ' “ , Alt Wermlänningarne icke allmänt klagat öfver Landshöfdingens radicala grundsatser att låta dem betala hvad de fått, under det andra orter omkring dem förunnas afskrifningar, torde också visa, alt man anser principen som riklig och äfven med temporära uppoffringar önskar den mätte göra sig väg* till allmän båtnad.
Mina åsigter i denna del, som jag underdånigst vågar här nedanföre visa, äro äldre än den offentliga tillämpningen; och jag har i detta sorni andra tall noga sökt göra mig reda för hvad jag velat och kunnat åstadkomma, innan jag gått till verkställigheten.
Undsättningsverket i allmänhet väckte tidigt min uppmärksamhet i anseende lill dess skadliga inflytande på denna ortens ekonomi och mången iakttagelse på stället, sammanbunden med hvad man tänkt och skrifvit i andra länder öfver detta ämne, stadgade slutligen min öfvertygelse så bestämdt i den delen, att jag utan fruktan, sedan jag blef omgifven af underlydande Embet.smän, till hvilka jag kunde äga förtroende, och som delade.mina åsigter, vågade följa denna öfvertygelse, ehuru den visserligen icke då ännu var öfverensstämmande med föreskrifterna och de rådande opinionerna.
Naturligtvis gick jag ganska varsamt lill viiga, och beredde mig endast en väg för öfvergången till något bättre, än det jag trodde mig hafva funnit rubba de oftast nödställdas hela välstånd och deras begrepp om sina förhållanden till Staten.
Att det fordrades ibland, utomordentliga naturhändelser, för att något nedstamma våra tankar om vunnen visdom, samt upplysa oss om hvad vi verkligen kunna åstadkomma med konstlade medel, trodde jag mig emedlertid hafva funnit.
Kunde massorna således förut öfvertygas om obilligheten af sina fordringar på Statsmakternas hjelp, och alla, om institutionernas oförmåga vid utomordentliga fall, vore, enligt min lanke, ett steg tagit lill sansad besinning vid en inträffande olycka.
Och som man, dylika ovanliga händelser förutan, sällan tvingas samla de nyttiga lärdomar, tiden med så frikostig hand annars alstrar, och alldeles icke hemlighetsfullt utvecklar för dem som vilja följa den, förmodade jag att från banade medelvägen vid ett sådant tillfälle en biväg möjligtvis skulle kunna begagnas, som också ledde lill målet. brån den satsen att af Riks-Styrelsen nu kan fordras allt hvad man fordom begärt af Verlds-styrelsen, utgå de flesta förvillelserna i begreppen och all oro sorn visar sig; ty man fordrar ju icke endast födan när man ej kan förskaffa den sig sjelf, man fordrar ersättning för det man brutit sin egen jord sorn skulle lenina denna föda, om allt gick väl och rätt till samt ersättning för de barn man gifvit lifvet.
Det finnes förmodligen ingen Landshöfdinge som ej emottagit till och med skrifteliga supliker af sådan art, uttryckande ganska bestämt hvad man menar, och som icke fått erfara suplikanlens missnöje då anspråken icke kunnat bifallas.
Vi hafva sjelfve gjort oss sakre Lill dessa anspråks tillkomst genom våra mera välvilliga än välbetänkta uppmuntringar, rubbande naturens jemna gång.
Det ljuder ännu ständigt för mitt minne, den cadancerade förebråelsen jag en gång fick af en beskedlig
Finngubbe vid ett munteligt afslag på en dylik begäran: ”Uli dina företrädares- tid fingo vi både mycket och godt; men du är så bårder, kära Landshöfdingen Gubben hade fordom röjt en trakt af den bergås, hvaruppå dess hemmanslott var belägen, visserligen med en berömlig flit, hvarföre han också hade blifvit belönt med tio Riksdaler, och den öppna jorden var, som vanligt i dessa trakter, nästan så stor som den hvaruppå de upptagne stenarne blifvit upplagde.
Gubben hade emedlertid länge lifnärt sig eller befunnit sig uti ett relatift välstånd med hustru och många barn, för hvilka sednare han åtnjutit afkortning som minderårige och uppfostringshjelp sedan.
Men under aldie missväxtåren och synnerligen 1812, hade han råkat uti en skuld lill Kronomagasinet ungefärligen lill beloppet af allt hvad han egde, hemmansdelen och röjningarne inberäknade.
Jag träffade honom ganska lugnt metande småfisk, under det jag hade erbjudit honom äfvensom alla hans grannar afbetala så småningom sin skuld genom arbete på en väg som uppai betades icke långt från dess hem.
Jag sökte visa honom följderna af sin liknöjdhet, samt att jag hvarken kunde eller ville förhjelpa honom till någon afkortning på hans skuld, annorlunda än genom arbete på nämnde väg, livilken skulle rödjas mera till gagn för honom, än för Staten som bekostade arbetet.
Jag fick då denna förebråelse, som träffade en likaså bestämd af grundsatts, som lian var af lynne, hvarföre gubben också fick gifva med sig och arbetade följande året rätt flitigt på ett vida aflägsnare vägstycke, än det som jag först erbjudit honom.
Han kom derigenom tämmeligen ifrån sin skuld och synnerligen sedan han och alla hans landsmän fingo endast erlägga half bevillning.
Gubbens hembygd har nu Kyrkor, vägar och hjuldon, som förr der icke funnos, och när både han och jag gått ur tiden, såskola våra efterkommande hafva minde bekymmer, än vi hade under vårt sträfvande i olika rigtningar medan vi lefde.
Misskända båda kanske för de olika begrepp vi gjorde oss om samhället hvaruti vi befunno oss; men den dag skall komma, då vår tvist blir sliten inför sunda förnuftets och erfarenhetens domstol.
Jag har uti det redan anförda oftast ledt mig från sak inpå min ringa person, ett ej sällan ogilladt sätt att bevisa hvad man tror vara det rätta och jag således har att urskulda.
Men hela mitt sätt att studera eller samla den erfarenhet jag önskat tillgodogöra, är ett idkeligt betraktande af händelser och deras resultater, hvilka jag skulle högst ofullkomligt kunna ordna, utan att historiskt återgå lill händelserne derifrån slutsallserne dra* gas.
Häraf följer väl, hvilket måste medgifvas, att den, som gjort dessa slutsattser, måste personligen framträda lika som tiden och stället, der händelserna sig tilldragit; men jag skulle tro, att härvid icke förloras i tydlighet, om än något skulle förloras i slutsattsernes allmänlighet.
Vistandet uti en landsort föranleder för öfrigt icke någon särdeles utveckling af förmågan att ordna som sig bör hvad man vet; ej heller tillförlitliga kännedomen af de rådande, eller om jag må så säga, stämplade åsigterne.
Man nödgas der leta sig fram lill dem, som göra sig gällande på stället, oftast i strid med de i hufvudstaden antagne.
Uti mina föregående
Fe mårs* Berättelser har jag mera vidlyftigt än jag måhända bort, upptagit förhållandet innom
Länet i allmänhet och uti få hänseenden har det förändrat sig; i anseende hvartill, förevarande berättelse icke kan komma att blifva så omständlig som de föregående, enär jag bordt undvika att återupprepa hvari de innehålla.
Af Tabellerne vågar jag dessutom ej draga bestämda slutsatser, ehuru jag anser de nu lemnade så tillförlitliga sorn de kunna vara.
Om Eder Kongl. Maj:t
Nådigst täcktes erinra
Sig alla de anspråk man gör och gjordt på Länsstyrelsernas verksamhet, så torde äfven Nådigst öfverses dermed, att icke alltid omsorgsfullt utarbetade Statsekonomiska afhandlingar kunna presteras.
Att anspråkslöst redogöra för verkliga förhållandet, är egentligen vår sak.
Huruvida våra framställningar bestå all pröfning, är något som vi icke ens kunna hoppas; men vi tro dock att en fördomsfri granskning af sak skola de alltid tåla, och angifne förhållanden, här i orten åtminstone, icke jäfvas.
Den beskrifning härom, som min förra Femårs-Berättelse innefattar, har jag icke något att tillägga.
Till förbättrande af Länets naturliga beskaffenhet äro under de sist förflutna fern åren på enskildta jordbrukares bekostnad många kärr peli mossar upptagne och odlade, äfvensom en mindre sjö inom öfra Ulleruds socken, Abbortjern benämnd, blifvit alldeles aftappad, samt en redan för längre lid tillbaka påtänkt sänkning af Sjöarne Norra och Södra Styen verkställd.
För att åt den utefter gränsbandet emot Norrige boende Finn-allmoge, som mäst var lidande genom i83o års missväxt, bereda arbetsförtjenst i dess hembygd under 1831 års sommar, samt såmedelst lemna denna ali» moge tillfälle att då förvärfva sig födan utan tiggeri och utvandringar, täcktes Eders Kongl. Majit, uppå min derom gjorde underdåniga anhållan, i Maji månad sistnämnde år, anslå till min disposition 5,ooo R:dr Banco af Allmänna medel, för att, sorn jag i underdånighet föreslagit, användas dels till mossars utdikande på Finnskogen, dels till öppnande af en communicationsväg emellan de inom Elfvedahls Härads Finnb}7ggd inrättade 2:ne nya Capelfförsamlingar och dels till Tjärubränningens befrämjande i dessa trakter.
Ehuru anstalter vidtogos, att på stället under arbetet tillhandahålla arbetarne säd och sill efter de billigaste priser, hvarföre sådana nödvändighetsvaror kunde der i orten anskaffas, och oagtadt Finnbyggdens innevånare bordt kunna inse, att resultaterne af de ifrågavarande arbetsföretagen skulle direct falla dem sjelfve till godo, begagnade de sig dock vida mindre af det sålunda dem erbjudna arbetet, än man kunnat förvänta.
Innan årstiden medgaf, att omförmälte arbeten börjades, var redan från annat håll för de
Länets innebyggare som lidit af missväxten, den allmänna välgörenheten anropad om bistånd, och sedan Finnallmogen erfaiit att sådant icke skedt förgäfves, fann mången sig bättre vid att utvandra och klaga sin nöd, samt af medlidandet taga rundeligen hvad de Lehöfde, än att hemma arbeta sig till ett knappt bröd; och att menniskor som snart sagt lefva för dagen, skulle afse fördelen sorn åtminstone mossdikningsarbetet i en framlid kunde för dem sjelfve medföra, var icke att begära.
Således, oagtadt de mäns kloka och nitiska bemödanden för ändamålet, åt hvilka jag uppdragit att ordna och leda ifrågavarande arbeten, fortgick det icke mycket under 1831 års sommar, hvarken med vägarbetet eller mossdikningarne; men dessa arbeten fortsattes under påföljande åren i832 och 1833, så att vägen emellan Norra och Södra Finnskoga-Capellerne till en längd af nära 3 mil nu mera är fullbordad, äfvensom några och femtio odlingsbara mossar, hvaraf en del långt tillförene varit genom Länets llushållnings-Sällskaps föranstaltande nndersökte blifvit med diken försedde.
Om äfven ägarne af dessa mossar icke på lång tid förmå att odla dem, skall likväl vattnets afledande frun de sidländta trakterne, verka förmånligt på skördarne å närbelägne åkrar, och med tiden blifver mossjjovden väl ock nyttig, Tjärubränningen har deremot icke haft någon framgång, hvartill möjligen någon ofullkomlighet i tillverkningssättet torde vara egentliga orsaken.
På Grums och Näs Häraders gemensamma bekostnad har omläggning af ett vägstycke skedt å allmänna Landsvägen emellan Carlstad och linål» hvarigenom en högst besvärlig hacke, Slottsbrobacken kallad, undvikits; och ehuru vägstycket var beläget helt och hållit inom Grums Härad, som byggnadsskyldigheten alltså ålåg, hafva dock Näs Häradsboer för att befrämja ett gagneligt och för det ena Häradet allt för mycket betungande företag, frivilligt åtagit sig att utgöra halfva kostnaden lill omläggningen.
Den Större vägomläggnin£ inom Nordmarks och Gillbergs Härader, sorn, omnämnd i min förra.
Femårsberättelse, såsom påbörjad, är sedermera fullbordad, till synnerlig nytta för orten, emedan en mängd svåra bäckar derigenom kunnat förbigås.
Härmed har dock icke omtanken för förbättringar i denna del inom orten stannat, utan äro flere nya väganläggningar till lättnad för communicationerne emellan Nordmarks och Jösse Härader samt med Dahlsland och Norrige* föreslagne, ehuru frågorne derom ännu bero på undersökning och pröfning.
Folkmängden i hela Länet, Städerne inberäknade, utgör, enligt Skattskrifningslärrgderne: - För år 1828.
Skaltskrefne män . . 4o,538.
Dito qvinnor . 42,106.
Befriade män 35,223. ii !r . Dito qvinnor . 35,796.
Skattskrefne män . 4t,o4o.
Dito qvinnor . 42,668.
Befriade män 35,422.
Dito qvinnor . 35,631.
Skattskrifne män . , 41,572.
Dito qvinnor . 43,23i. 153,673. 154,761.
Befriade män . . 36,446.
Dito qvinnor . 36,421.
Skattskrifne män .. 41,822'.
Dito qvinnor . 43,420.
Befriade män . . 36,744- Dito qvinnor . 36,4 20.
Skattskrifne män . . 42,784.
Dito qvinnor . 44-i4°- Befriade män . 36,899.
Dito qvinnor . 37,255.
Medium häraf: 157,670.
: I i58,4o6. 161,078.
Skattskrefne män . . 4i>55i.
Dito qvinnor . 43,113.
Befriade män . . 36, i4p Dito qvinnor . 36,3o5.
S:a 157,118.
Då sednaste Femårs-Berällelsen afgafs, hade medium af folkmänden för då förflutna tiden utgjord t i45,3o8.
Nu finnes folkmängden vara 11,810 personer större.
Märkligt är, alt folkökningen varit störst i Nori sysslets Fögderi, som innesluter en betydlig del af Wermlands Finnbyggd.
En folkökning visar sig således här åter, oaktadt ett missväxtår under den ifrågavarande tiden inträffat och hälsotillståndet i orten icke alltid varit det bästa.
Denna tillökning är dock vida större än den här synes, emedan Tabellverket, hvarmed Landshöfdingen icke har att göra, upptager och redovisar andra summor, mera tillförlitlige än dem, som vid Skattskrifningarne förekomma.
Under denna rubrik har jag uti sednare Femårs-Berättelsen sagt allt hvad jag egentligen trodde mig höra säga, rörande frågan om en anad eller verklig öfverbefolkning.
Mycket har sedan blifvit skrifvit öfver detta ämne och jag har erfarit ömsom gillande, ömsom klander för det jag från folkökningen i Wermland, ledt mig till en förmodad öfverbe - — 16 — Tolkning, samt genom anförde exempel från andra länder, sökt minska allmänna tillfredsställelsen öfver en hos oss tilltagande folkmängd.
Hvad jag i berörde afseende yttrat, tror jag mig kunna försvara, såsom grundadt på en ganska noga kännedom, åtminstone af förhållandet i Wermland.
Huruvida de gjorde slutsattserne hafva någon öfverensstämmelse med förhållandet uti andra orter, är en sak, som jag icke ens vid detta tillfälle vågar påstå; mig synes dock af vissa händelser, såsom vi vore närmare de fall jag hade förutsatt, hvarifrån vi skulle kunna draga slutsattser, om icke för det hela, åtminstone för åtskilliga betydliga delar af kära Fäderneslandet, ty menniskoskaror, som sakna äfven under bördiga år, fulla behofvet af födomedel, utgå icke nu endast från de vanlottade skogstrakterne, utan svälta, omgifna af de herrligaste sädesfällt.
Detta är också fallet uti de länder hvarifrån man mäst klagar öfven en öfver» befolkning, ehuru man icke der instänger menniskorna inom vissa bestämda jordgränsor eller Tabell-columner.
Betraktas emedlertid förhållandet rent och fördomsfritt, gifves egentligen ingen anledning befara det vi såsom Stat hastigt skulle kunna hotas af en verklig öfverbefolkliing, ehuru i vissa delar af
Riket ovedersägligen finnes ganska bestämda spår dertill, såsom en följd af locala omständigheter och äldre författningars inflytande.
Uti -ett fritt Iand, der hvarje menniska har rättigheten att försörja sig oell således utrymme för verksamheten icke saknas, ej heller band blifvit lagde på industrien, eller framtvingade förhållanden uppstått som fordra skydd; är en öfverbefolkning till och med under hög men jemn fördelad beskattning och efter hand minskadt utrymme tili jordägor en chimére.
Enligt Roms första agrariska lag, fick ju hvarje medborgare nöja sig med två Jugera, ungefärligen ett Svenskt Tunneland.
Enligt den andra, tillkommen i Republikens början, och efterlefvad ganska länge,äfven hvad angick de eröfrade länderne, samt åberopad uti alla de sednare tvisterne inom samhället, kunde en Romersk Borgare icke äga mer än Sju Jugera, ungefärligen 3|:dels Tunnland; men sedan den samvetsgranna omsorg för gemensamma Välståndet der upphört, som föranledde, att en af Staten erbjuden belöning af 5o Jugera ädelt afslogs, såsom utgörande större lott än man lagligen kunde besitta, så blef efter hand stora rikedomar, i bredd med armod orsaken till inre skakningar och mångfalldiga bekymmer uti detta samhälle som flera andra.
Det blir alltid en dårskap, att i våra dagar tro sig kunna regenerera - J7 fera samhällena genom en ny fördelning af gemensamma egendomen, ehuru salsen nyligen icke saknat förespråkare, äfvensom den, alt genom gemensamt arbete för gemensam räkning och alla arfsanspråks upphäfvande; samhällena skulle kunna vinna en annan sällhet än den, som fordom vanns och nu äfven njutits i Paraguaij.
Det kan dock icke nekas, att ju majorater, obilliga arfslagar, samt arbetskrafternas reglementering, och industriens fortsältningsmässiga rigtning till vissa afsedda föremål, kan åstadkomma oförtjenla lidanden bland mängden, till förmon för några få, och såmedelst uppväcka missnöjen och allmän obelåtenhet, som icke dämpas i längden genom palliativer; men vanskeligt om icke vanvettigt blir det alltid, alt vilja skyndsamt eller på en gång upphäfva allt beståndande, och ej låta tiden i bredd med verksamma lagar, rigtade till ett bättre, verka hvad den kan och otvifvelaktigt gör, så vida denna mägliga kraft med uppmärksamhet följes, äfvensom händelserne den föranleder.
Icke var det endast skatternes belopp eller deras ojemna fördelning, som vållade Franska revolutionen, men det, alt jord icke kunde klyfvas mellan arftagare och besittas med äganderätt eller förvärfvas af alla som derå trodde sig kunna finna födan, jemte allmänt förtryck i näringsomsorgerne bidrog i synnerhet till denna vår tids mägtigaste catastroph.
Sedermera timade händelser visar detta bestämdt, och att följderne i dessa delar af revolutionen, oagtadt reactioner uti olika rigtningar just consoliderat densamma, samt skyddat vår tids Frankrike från fattig-taxor, i bredd med tilltagande industri-anläggningar, hvilka, jemte arfslagar åsyftade jordens bibehållande i få händer, skall förr eller sednare göra Englands olycka.
Utalitarierne må der, med mera sans än S:t Simonister annorstädes, söka genom allmännare upplysning och på reformernes väg successive leda samhället till ett sundare tillstånd, än det radicalismcns fruktade läror antyder; faran ökas dock, omsorgerna till trots, genom tillväxten af de sednare principernas bekännare, bland en befolkning, som icke äger något annat att disponent än sysslolösa armar.
Det vill visserligen synas som, då frågan endast är om födan eller lifsuppehället, alla hade lika rätt uti begagnandet af den gemensamma jorden, hvilken en folkstam kallar sitt Fädernesland.
Satsen får dock icke drifvas för långt, och blir det icke heller någonsin utom vid stora statshvälfningar.
Man medger vanligtvis villigt, att hvar och en får behålla sitt ärfda eller förvärfda under lifstiden, och nöjer sig merendels Landsh. 5-årsberättelse öfver Wermlands Län. 3 nied sin lott af den gemensamma tillhörigheten, blott man sjelf får ärfva oell förvärfva lika, samt icke inskränkes i sätten för sine bemödanden att lifnära sig och samla ett öfverskott, genom ensidiga eller obilliga lagar.
Uti denna del af samhällsförhållandets bedömande, äro menniskorne i allmänhet särdeles klarseende, och det är nästan omöjligt att genom författningar och föreskiifter, leda deras uppmärksamhet åt andra, såsom gemensamma fördelar ansedda föremål, då dessa stå i strid med deras begrepp om gemensamma rättigheter.
Enskild ta interessen och förvillande opinioner, kunna visserligen häruti föranleda undantag för någon korrt period eller hos någon viss klass; men genom dem alstras under tiden andra åsigter, nästan lika farliga sorn de radicala principerne, nemligen att Staten eller det allmänna, har förbindelsen skydda och till och med föda alla som genom Statsmagternes åtgärder blifvit vanlottade.
Man kan såsom fördomsfri, icke alldeles frånkänna dessa fordringar en viss billighet; ty der majorater blifvit stiftade eller kunna stiftas, ej barnen af samma föräldrar ärfva lika, och jorden icke får klyfvas mellan arftagarne eller besittas med äganderätt utan vilkor; der kastas egentligen tillbaka på samhället att försörja uti ena fallet de vikares vanlottade barn, såsom tjenstsökande embetsman och uti det andra, den mindre bemedlades, genom Socknens fattigvård, hvilka förhållanden ytterligare försvåras om allmänna verksamheten inskränkes genom privilegier och skråförfattningar.
Här tror jag mig vara orsakerna till en öfverbefolkning uti mer än en klass på spåren, och då Frankrike med trettio millioner menniskor, icke egentligen visar en öfverbefolkning, undantagande uti Lyon och några andra trakter, hvarest konstlade populationer tillkommit, beroende af conjunctur-förhållanden, samt också till någon del uti allmänna Statsmanna- och Författare-klasserne, näringar hvilka under vacklande conjuncturer dock någon gång med framgång bedrifvits; så tror jag mig finna, alt Sverige för det närvarande såsom Stat betraktad, blott relalift kan anses hotad af en öfverbefolkning.
I sammanhang härmed anser jag mig böra anföra följande:
Om hemman sklyjn ingen och den deraf uppkommande folkökning.
En tilltagande folkmängd förmåddes tidigt att uppsöka och begagna de i skogarne befintlige odlingslägenheter.
Landets indelning i hemman tillkom sednare, men innan man hunnit särdeles långt med odlingarne, i synnerhet uti de från första bosättningnrne aflagsne skogar, der ett och annat begngnadt svedjefall, gaf anledning till hemmnnsgränsornés bestämmande.
Deraf följde alt Wermlands hemman hlefvo i allmänhet stora och ytterst olika till vidd och förmoner.
Boskapsskötseln, Skogsbete och svedning utgjorde ännu länge Wermlänningarnes hushållning.
Åsigten alt landet behofde försvarare nära Norrska gränsbandet, föranledde medgifvande att nästan till oändlighet klyfva de sålunda på höft tillkomne hemmanen.