Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Olli gick j u som en trasvarg med stora hål på armbågen, och de där blårandiga kläderna — det fanns väl inte en människa, som kunde påminna sig att ha sett dem rena.
Men en dag kommo de i såplut; fröken Astrid kunde inte låta bli att stanna framför den röda grinden, då hon såg Ollis mamma stå böj i öfver tvätt- bunken, medan Ollis pappa satt och målade under artistparasollet och Olli själf låg längst borta i ett hörn af den soliga trädgårdstäp- pan och öste sin systers förkläde fullt af sand.
» Olli, jag känner inte igen dig.
Skall du inte komma och hälsa på tant? » «Ah — fröken — han ser så ut så.
. » Ollis mamma rodnade och strök håret ur pannan med en tafatt rörelse af den bara, hvita armen.
» Jag visste inte, hvad jag skulle sätta på honom.
Han får ha en af Jeannes kjolar, medan jag tvättar.
de här.
» Det var något så lj ulligt öfver henne som hon stod där, ljus och blyg, med ett hvitt stycke tyg knutet öfver håret och dessa förlägna mjuka rörelser, att fröken Astrid kunde tagit henne i famn, men i stäl- lett kastade hon sig på knä framför Olli och höll honom rakt ut framför sig: Han var ju härlig — härlig.
Hvilken förlust för könet, att han inte blef född att gå i kjol.
Var det roligt att vara flicka, säg Olli?
Han såg allvarsamt på henne: » Olli är en gosse, för mamma sa ' det.
Olli har byxor, som ä ' i tvätten. » » Han menar, det är bara en tidsfråga, när han blir insatt i sina naturliga rättigheter, » skrattade hans far och drog sin son i kjolen: » K o m hit får jag titta på dig.
Han är må- lerisk, hvad, pyseu ?« » Härlig, » sade fröken Astrid ännu en gång, litet frånvarande.
Hon hvälfde en stor plan i sitt stilla sinne: hon tänkte sy kläder åt Olli.
Och som hon var en ung dam, som inte brukade tveka så särdeles länge, innan hon satte sina idéer i verket, så gick hon direkt att skaffa sig mönster — icke hos sin gifta syster: hon hade bara en flicka — utan hos doktorinnan Rönning, som hade fem pojkar och var husmor ända ut i finger- spetsarna.
Astrid visste aldrig, hvad hon skulle säga doktorinnan; nu var det i den lyckliga känslan af att hon ändtligen hade ett förnuftigt ord att komma med som hon bad att få låna lille Svens sjömanskostym.
Svens sjömanskostym?
H o n tyckte det var en så utmärkt modell, och hon ämnade sy kläder åt lille Olli.
Nå, det kunde då behöfvas, det var synd och skam, så modern lät honom gå, men hvad kunde man begära af en människa, som inte gjort annat än suttit modell i hela sitt lif.
Åh, hon var så praktisk, vet doktorinnan, hon tvättade och hon lagade maten, och med allt detta var hon en lefvande dikt.
Hon kunde inte sätta en gryta på elden, utan att det blef poetiskt, så förtjusande var hon bara hon rörde sig.
Och pojken var lik henne, det var därför Astrid tyckte så mycket om honom.
Hon var inte hälften så svag för sin systerdotter.
Blomman af de barnsliga dygderna: småförnuftigheten och det rena för- klädet och sparbössan var något, som i all- mänhet lämnade henne kall.
Hon var inte väl färdig med doktorinnan, förrän hon gick hem och anföll sin mamma: den där gamla regnkappan, som hängde till ingen nytta i garderoben, den ville hon ha.
Hon skulle sy något.
Åhja, detta var ingen- ting för Elisabeth att lägga sig i — Elisa- beth var den gifta systern — Astrid kunde så innerligt väl reda sig på egen hand.
Ingen fick komma i närheten af henne eller så myc- ket som se åt hvad hon gjorde.
Hon låg öfver matsalsbordet som en stor ljusröd manet och mätte och beräknade.
Så tog hon till saxen med en djärfhet, som riktigt gjorde godt.
1893 Hon var inte så dum, som de trodde där- hemma, både mamma och Elisabeth.
Vänta — de skulle bara få se.
Hvad i all världen var det för ett filan- tropiskt ryck, som kommit öfver Astrid?
Hen- nes båda bröder ställde sig på hvar sin sida om henne, men hon såg inte åt någon af dem.
Filantropiskt ryck!
Hon förstod sig icke mer på filantropi än på att blåsa kla- rinett.
Det var då r.ågot hon sett sig led på — folk, som trodde de gjort en sådan välgärning, när de stickat ett hälft dussin strumpor åt några barnungar, och dessa stac- kare, som skulle tacka och tacka.
Hon sydde för sin egen hjärtans glädjes skull, hon, Astrid.
D e här kläderna, det var det enda roliga i lifvet; det gick icke två minuter, utan att hon bredde ut dem på bordet eller höll upp dera i luften och be- undrade dem.
Det var icke ett snitt på dem, som hon icke svärmade för, icke ett styng, som hon icke älskade.
Det var den kvinnliga husflitens apoteos, den djärfva företagsamhe- tens segerpalm och först och sist en kärleks- förklaring till Olli och Ollis mamma.
» Här ä ' de, » sade hon strålande, när hon stod innanför den röda grinden med sitt verk — » hans kläder, som han får af mig. » » Kära fröken — det är alldeles för mycket.
Olli kom nu skall du profva. » Olli stod midt på gången, ljuslockig och storögd — som stöpt inne i sin lilla slitna tröja; den solbrända handen höll hårdt i ett snöre, som han bundit om benet på ruinen af en trähäst.
» Olli, kom!
Ser du, hvad du får af tant, Olli! » Astrid höll byxorna i den ena han- den och blusen i den andra; det sken af henne: » Nu skall Olli ta ' dem på sig, och så skall Olli säga: tack snälla tant för att tant sytt så väcka kläder. » » Ja, det skall Olli säga.
Olli skall tacka tanten riktigt vackert. » Hans mamma böjde sig ned öfver honom och drog upp hans små solkiga strumpor: rodnaden steg henne upp i pannan, och den stora tunga ljusa hårknu- ten lossnade och gled litet åt sidan.
Tant tog henne om hufvudet med båda händerna och sade henne, hur söt hon var, och så hjälptes de åt med Olli.
» Fru Bäck — nej, se bara så de sitta på honom.
D e här klä- derna, det är det första riktiga jag sytt i hela mitt lif.
Jag har klippt dem och tagit hvartenda styng på dem.
Säg nu, om jag inte är skicklig! » Det var en entusiasm, som nästan smit- tade den blyga artistfrun: » Jo visst — visst är fröken Astrid skicklig.
Om jag bara kunde sy så där bra ändå, så skulle jag vara så lycklig. » Herr Bäck skulle fram och se på kläderna, och han skulle beundra dem; tant gaf sig icke med mindre, än hon fått beröm af 3Jälfve skräddaren, som rådde om stugan, och så tog hon Olli med sig; hon skulle visa honom för » dem därnere », familjerna i villa- kolonien.
Olli följde, lydig och en smula bortkommen.
Tant sköt honom in på föräl- drarnes veranda: » Här är han i sina nya kläder, » sade hon.
Pappa tittade på honom, och mamma vände honom åt alla sidor: det måste hon då säga, att hennes flicka hade hedrat sig.
Hade Olli nu tackat den snälla tanten?
Riktigt vackert?
Var det säkert det?
Stackars unge — han hade väl aldrig varit så snygg förr?
» Olli har en ren skjorta på, som Olli fått af mamma, för Olli skulle vara fin, » sade han.
A l l a de stora människorna skrattade.
IDUN 1893 såg på dem med skumma förnärmade barna- ögon, och så lyfte tant Astrid honom från golfvet och bar honom uppför trappan: hon skulle gå och förkrossa Elisabeth.
» Du, » ropade hon redan i dörren, » här skall du få se honom i hans nya kläder, som han har fått af mig! » 133 Pristagarinnan i Iduns » Chieagotäfling », Våren i sjukrummet.
fröken Stina Bengtsson.
ndtligen börjar det dock se ut, som om äfven denna vinter skulle få en ända.
Bistert har det varit, men desto härligare skall det nog bli, när våren på allvar gör sitt intåg och släpper bäckarna lös, lockar skogens fåglar till jublande sång, kläder hassel och björk i en ung, frisk grönska och ängen i doftande blomsterskrud.
Hvad lifvet ändå är skönt.
Men den stackars sjuklingen, som ligger instängd i sitt rum och ej får följa med ut i skog och mark och njuta af allt detta, dubbelt tunga bli för honörn då saknaden och längtan.
Solen skiner så varmt in genom hans fönster och talar om för honom, att därute är det vår och lif och lust, men hur det växer och blommar och sorlar och sjunger, det får han blott veta genom hörsagor och en eller annan grön kvist eller blomsterbu- kett, som bans anhöriga och vänner ha med sig, då de komma hem med rosiga kinder och glän- sande ögon från sin tur ut i backarna och hagen.
Och dock är det så lätt att ta hem litet väx- ande, lefvande, verklig natur, äfven för honom att se på.
Det blir ju blott en liten miniatyrbild, men det blir dock en bit vår, som skall glädja honom kanske nästan lika mycket som en pro- menad i det fria gläder dem, som äga hälsa och styrka att njuta af en sådan.
Se här, hur det skall göras!
Tag med dig några vänner och ett par rymliga korgar samt en liten botanistspade eller dylikt och gå ut en vacker dag i närmaste hage.
Låt också din bror följa med, om han är något mera hemma i botaniken än du själf och kanske kan säga dig, hvar du säkrast har att söka de lämp- ligaste växterna.
Och så se dig omkring bara!
Nej, kom han i sina nya kläder!
Fru Elisabeth synade honom mycket noga; hennes lilla dotter stod och höll henne i kjolen och upprepade som ett lydigt eko: » Det är hans kläder, som han har fått af tant. » » Det är ju riktigt din gosse, Astrid.
Har du en gång börjat, så får du väl göra honom snygg från topp till tå — » Olli stod och såg ned åt sig: » Strumporna &amp; ' Ollis, och skorna ä ' Ollis, och Olli ä ' mam- mas gosse, för mamma sa ' det. » » Vill du inte alls vara tants gosse, säg Olli? » frågade Astrid med ögonen på blusen; han traskade före henne, bon kom långsamt efter — nu skulle han visas för jungfrurna nere i köket.
Kokerskan slog ihop händerna, och husjungfrun lyfte honom upp på bordet.
» Åh, så vackra kläder! » » H a r Olli tackat? » » Det skall Olli göra. ».
Treåringen såg rådvill från den ena till den andra och så ned på sin blus: » Tack, snäl.
la kläder.
Olli vet inte! » utbrast han och satte sina små knutna händer för ögonen, ond på de andra och ond på sig själf.
Var han inte det vackraste på jorden?
Astrid kysste de små knytnäfvarne och tog dem sakta bort från ögonen.
Nu skulle Olli vara snäll och rar, så skulle de gå bort och visa sig för tant Rönning, som bodde i det där stora gula huset med lille Sven.
Men Olli stannade midt i backen och såg på tant: » Olli har varit snäll, » sade han ur djupet af sitt uttröttade lilla hjärta.
» Olli kan inte tacka mera — — - — och Olli vill aldrig ha några kläder af tanten mer. » Jane Gernandt, En kvinnogåfva oeh ett kungataek.
dessa dagar, då öfver hela vårt land en stark nationel strömaing till försvarets förmån går fram och hög som låg täfla om offren för fäderneslandets sak, kan det iu vara af intresse att erinra, huru svenska kvin- nors hjärtelag fordomtima varit detsamma.
Under krigsåret 1790 skänkte så t. ex. kvin- norna i den då ännu sveriska staden Å b o till flottans förstärkning en fullt utrustad loggert med 16 kanoner och 50 mans be- sättning.
I anledning häraf a Mät konung Gustaf I I I följande skrifvelse till landshöf- ding von G l a n: Gustaf med Guds nåde etc.
Vi hafva i dag erhållit Eder underdåniga skrif- velse^ af den 10 innevarande, hvaruti I lämnen Oss / underrättelse om det tillbud af en loggert, dragande sexton kanoner och 50 mans besättning, som fruntimmerna i Åbo af ofrälse stånden gjort till Vår och rikets tjänst, och hvilken redan skall vara i fullkomligen färdigt stånd samt afseglad till Vår örlogsflotta, som under Vår kärälskeliga Herr Broders, Hans Kongl.
Höghet Hertigens af Södermanland befäl, kryssar i Finska viken.
Uti en tidpunkt då fäderneslandet varit omgif- vet af de största faror, och då en och samma anda af sann och upplyst patriotism synes hafva uppeldat alla stånd och klasser af nationen, hafva Vi sett de mest utmärkta prof pä de ädlaste tänkesätt; men det var förbehållet åt ofrälse frun- timmerna i Åbo att gifva första exemplet af en medborgerlighet, hvilken man ej är van att alltid finna inom deras kön, men som, då den fram- Ja, så han I då henne här, ärade läsarin- nor, den mycket omtalade och afundade unga damen, som slagit Eder alla — och de » otäcka herrarne » med — i den stora fosterlandstäf- lingen och som första segervinnerska afgått med högsta priset!
Allt sedan hennes namn offentliggjordes i Idun, ha vi dagligen be- stormats med böner, muntliga som skriftliga, på prosa och vers, att bringa hennes bild.
Själfva ha vi mer än gärna gått till mötes — och äfven fröken Bengtsson har till sist fått lof att låta sina blygsamma betänklig- heter ge vika inför så mycket vänligt in- tresse.
Fröken Bengtsson är en intagande ung dam, och hennes person ger omedelbart ett lifligt intryck af den vakna intelligens, hvarom hennes » fosterlandslista » äfven vittnar.
Alla personalia har hon undanbedt sig — ty hon » har ju alls intet märkvärdigt gjort » — och vi få därför hörsamlingen inskränka oss till de korta upplysningar, som för öfrigt redan utsilat genom den dagliga pressen, att hon är skånska till börden, från » Klippan », att hen- nes far är postiljon, och att hon fått en myc- ket vårdad uppfostran, hvars frukter hon nu tillgodogör för de unga elever, hon har under sin vård som guvernant i en ofFicersfamilj i hufvudstaden.
ställes till efterföljd genom deras efterdömen, vin ner på en gång både mera behag och styrka.
Vi uppdraga Eder att förklara dessa fruntimmer Vårt utmärkt nådiga välbehag öfver det offentliga be- vis af medborgerlighet de ådagalagt vid detta till- fälle, och som varit Oss så mycket mera behagligt att erfara, som Vi fått underrättelsen därom kort efter att hafva vunnit en fullkomlig och ärorik seger öfver en stor del af fiendens skärgårdsflotta på redden af Fredrikshamn.
I ett land där frun- timmer gifvas, som äro upplifvade af sådana tän- kesätt, är den ära krigsmannen förvärfvar på stri- dens fält dubbelt kostbar, ty han är säker att vinna uppmuntran och bifall af det kön, som är skapadt att belöna honom.
Vi hafva orsak att fägna Oss öfver att regera ett folk, hvaribland det ej är sällsynt att finna exempel af upplysning och patriotism, som skulle hafva hedrat de ädlaste af forntidens nationer.
Vi befalla Eder Gud allsmäk- tig etc. Amphion Maij 1790. till ankars vid Svensksund den 20 GUSTAF.
* 9 &amp; Ehrenström.
Snart finner du några sippor, både blå och hvita, vårlök (Gagea), konvaljer, den myskdoftande Adoxa, den lilla » vårälsklingen » Draba, violer, kattfötter, korskål (Ficaria), stenbräckan (Saxifraga), harsyra (Oxalis), små Sedum-tufvor, jordrefva (Glechoma) och annat smått, som kan passa.
Större växter är icke skäl att bry sig om, då de väl i och för sig kunna vara vackra, men dock störa harmonien i det som komma skall.
Vågar du dig ner åt kärret, så finner du kanske » gull- pudran » (Chrysosplenium), Drosera och annat smått och godt.
Sök så upp i någon skogsbacke Luzula (en gräsart med stora bladrosetter), små starrarter och dylikt grönt samt bland stenar och vid klippor någon liten ormbunke, helst den vackra Cystopteris.
Alla dessa växter upptagas med en lagom jordklimp, så att rötterna icke rubbas eller skadas, och lassas i korgarna.
Det blir nog en tung börda, om man skall ha alltsammans, men det behöfver icke tagas på en gång.
Du kan ta hem dem och lägga i förråd, om du så vill.
På hemvägen söker du upp litet växande mossa på stenar och på marken, men det får icke vara så- dan där tjock och yfvig skogsmossa, utan de mindre sorter, som knappt äro en tum höga, och som ligga i tunna skifvor, hvilka lätt lossna från stenarne.
Dessa skifvor dragas loss i större bitar och läggas så, att de ej smutsas med jord.
När ni så äro hemma med er skörd, så letar du rätt på några grunda lådor eller korgar, skaffar litet lös jord och börjar plantera.
Ingen ordning, endast smak!
Man stoppar ned tufvorna om hvartannat, fyller mellanrummen med jord och ser till, att de komma någorlunda i jämnhöjd.
Kan du få tag i några vackra stenskärfvor, kan du sticka dem emellan här och däv bland orm- bunkarna och gräsen.
Planteringen göres för öf- rigt så, att jordytan icke når upp till korgens el- ler lådans kant, ty nu, sedan den är färdig, skall den fina mossan läggas på öfverallt, där jorden är synlig.
Mosskifvorna styckas i småbitar, som passa att lägga mellan växterna och stenskärfvorna, och så har man den allra vackraste matta, som skiftar i det finaste grönt, gult och rödt.
Nu kan man gå in och bjuda sjuklingen på » våren ».
Den är nog icke af lång varaktighet, en sådan plantering; högst ett par veckor håller den sig vacker, men om ett par veckor kan du göra en ny.
Det är en fördel med dylika » konstföremål », att de aldrig bli gamla.
Så länge man har dem, så tycker man om dem, och när man får en ny, så tycker man också om den, så länge den varar, och saknar den, sedan den förvissnat.
Jag undrar om detsamma kan sägas om något annat glädje- ämne.
En tafla, som man är så förtjust i, när man får den, att man » aldrig kan se sig mätt på den », den tittar man icke åt på åratal, sedan den väl fått sin plats på väggen och fått hänga där en vederbörlig tid, sutte den också midt för ens näsa.
IDUN 134 Med något större omkostnader och litet mer besvär kan man åstadkomma någonting ännu mer storartadt, t. ex. en hel skogsbacke med en insjö.
Denna bör ha sin plats framför ett ledigt fönster.
Man låter förfärdiga en låda af trä, upptagande hela fönstrets bredd.
Framsidan, d. v. s. den mot fönstret ställda sidan, göres 10 cm.
hög, baksidan 20 cm.
Bottnen bör göras sluttande åt midten, så att det vid vattningen afrinnande vattnet kan uppsamlas i en därunder anbragt bleckränna.
» Sjön » bildas af en vattentät låda af galvaniserad zinkplåt, 15 cm hög, 60 cm lång och 25 cm bred; ena långsidan göres af glas, och en öppning af motsvarande storlek göres i baksidan på den stora trälådan.
Då emellertid sjöarna i naturen sällan ha en fullt regelbunden fyrkantig form, låter man förfärdiga ett tunnt trälock, passande till zinklå- dan, och i detta lock utskäres en öppning af ore- gelbunden form efter behag, så att » stränderna » få en tilltalande gestaltning.
Zinklådan inredes nu till ett akvarium med botten af lera och grus, stenar, vattenväxter, fiskar, vattenödlor, snäckor, skalbaggar.
Vill man ha noggrannare besked om, hur ett sådant akvarium skall bildas och skötas, kan man väl i närmaste bokhandel finna någon handbok i ämnet.
Akvariet inpassas sedan framför den i trälådan gjorda öppningen, genom hvilken man har en fri och tilltalande utsikt öfver lifvet därnere i vattnets värld.
Sedan sker plan- teringen i den stora lådan efter samma grunder som förut angifvits för de mindre » naturparkerna » i korg eller låda.
Sjöstränderna kunna lämpligen bildas med klippor och mossa, och för öfrigt an- bringas på passande ställen stenar och stubbar.
En och annan enbuske och björk eller gran hör naturligtvis också till, men då det vore svårt att finna rotade exemplar af tjänlig storlek, kan man godt sticka ned afskurna toppar och grenar.
De hålla sig nog friska, så länge blomningen varar hos blomsterväxterna, och kunna för öfrigt när som helst ersättas med nya.
En sandad gångstig, le- dande genom anläggningen, kan förhöja effekten.
Tänkom oss ytterligare en större fågelbur, byggd öfver det hela, och dess vackra innevånare jub- lande sin vår, så hade vi ju hela naturen inflyt- tad i boniogsrummet till lust och glädje för både frisk och sjuk.
Tyvärr veta dock fåglarne alltför snart att gifva den inbjudande gräs- eller moss- mattan och de späda blomstren ett nästan för naturligt utseende.
Det är nog tryggare att hålla dem på vederbörligt afstånd.
Hvad man äter i Spanien.
För Idun af C.
H. E. ft — y.
Mwllå man efter en längre vistelse i utlan- éSS^J det återvänder till Sverige, frapperas man ovillkorligen af mångt och mycket här hemma, som man förr aldrig märkt.
Den som t ex. återvänder till Sverige direkt från Spanien, kan ej undgå att förvåna sig öfver den både kraftiga och smakliga svenska ma- ten och beundra den skicklighet, hvarmed de svenska matmödrarna sntingen själfva laga eller också öfvervaka och leda dess tillred- ning.
Sverige är ju liksom Spanien ett fat- tigt land, och förhållandena i de båda län- derna likna hvarandra i flere afseenden än man skulle tro, men huru ojämförligt öfver- lägsen den spanska framstår ej den svenska matmodern, då man ser, hur hon genom in- sikt och praktisk duglighet gör så mycket af de små resurser, som bjudas här uppe i vår kalla nord.
Kanske kunde det intressera Iduns läsa- rinnor att höra litet i detalj om lefnadssättet i Spanien och om den spanska kokkonsten, ja, det kunde kanske inte heller skada att få höra, hur måttligt, rent af tarfligt man lefver i detta land, i många afseenden lika fattigt, om ej fattigare, än vårt eget.
Säkert är, att skillnaden på den föda, som där tares, är både till kvantitet och kvalitet så stor, att den skulle komma mången svensk husmoder att häpnande undra, hurudaua de for- män äro beskaffade, som underkasta sig en sådan diet och hafva så små kulinariska for- dringar.
Visst är att klimatförhållanden till en del förklara denna skillnad, men också endast till en del.
I norra Spanien, som är ett bergland, likasom i de mycket högt be- lägna provinserna i de mellersta delarne af halfön är klimatet vintertiden ganska bistert och våren nästan lika kall och sen som hos oss, hvarför magen också kräfver en närande och värmande föda.
Den spanska lättjefull- heten, hvarom man ju redan som barn läser i geografien, märker man ej heller någonting af i dessa trakter, hvars befolkning tvärtom är både arbetsam och trägeD.
Att den ock kan berömma sig af måttlighet och sparsam- het i mat och dryck länder den till stor he- der och gör, att man kan framhålla den som ett efterföljansvärdt exempel för vårt svenska folk.
Den nationella spanska frukosten består af chokolad, hvilken antingen serveras på sängen eller framsättes på en särskild liten bricka för hvar person på matsalsbordet.
Numera händer det nog någon gång, att en främling blir erbjuden café au lait — » å la francesa », men erfarenheten lär honom snart att tack- samt afböja förslaget, då den mjölk, som därtill serveras, oftast är getmjölk och gifver kaffet en högst obehaglig smak.
Äfven chokoladen förekommer till en början långt ifrån god tillfölje däraf, att den starkt kryd- das med kanel i stället för vanilj, men här- vid, som vid så mycket annat i Spanien, får utländingen så småningom vänja sig.
Van- ligen slutar man med att föredraga den span- ska chokoladen framför den fransyska.
Den tillagas i en särskild liten lerkruka (i stället för grytor och pannor nyttjas i Spanien ler- kärl), i hvilken en pinne med tvänne små rör- liga hjul eller trissor hastigt kringvrides, och tjocknar till en stadig gröt, hvilken slås upp i särskilda små chokoladkoppar utan tefat.
Det ser ej mycket ut, och en främling kunde lätt tro, att hans aptit icke skulle tillfreds- ställas af en dylik frukost, men af egen er- farenhet kan jag försäkra, att den är lika mättande som närande, och äter man blott tillräckligt med bröd till, står man sig godt till half ett eller ett, då middagen är färdig.
Är man klen, är det mycket brukligt att vid elfvatiden dricka en kopp buljong.
Det span- ska brödet lär vara det mest närande i hela Europa, om man får tro spanjorerna själfva.
Sant är, att det hvete, som växer på de mils- vida, förträffligt odlade fälten i de fruktbara, intill Portugal gränsande delarne af Kasti- lien, är det bästa i Europa.
Brödet formas till stora runda bullar af ett, två, tre eller ännu flere skålpunds vikt.
Skorpan är slät och guldgul, men mycket hård, det inre be- står af en tät, mjuk och tämligen smaklös massa af en egendomlig hvit färg, som man icke ser hos brödet i England eller Frank- rike.
Otvilfvelaktigt utgör detta bröd en mycket närande hufvudbeståndsdel af hela nationens föda.
Till chokoladkoppen får man nu ett par skifvor af detta bröd, hvilka re- dan ute i köket bli skurna i smala strimlor.
Med tillhjälp af dessa — ty en tesked van- kas ej — doppar och äter man nu så godt man kan och torkar med den sista omsorgs- fullt ur sin lilla kopp, på det att intet må förfaras.
Ä r man i en större stad med fransk bagare, kan det hända, att man som läcker- het blir bjuden på ett litet franskt bröd, eller också hämtar jungfrun hos en gumma i när- maste gathörn s. k.
» bunuelos«.
Gumman sitter där sedan tidigt på morgonen med en 1893 panna kokande flott på sin lilla koleld och en skål smet bredvid sig och serverar de för- bigående sitt kokheta bakverk.
För en kop- parslant fyller hon på ett par minuter den tallrik jungfrun medför, och denna kommer springande tillbaka med doppet ännu varmt och skört.
Ofvanpå chokoladkoppen är det vanligt att dricka ett större glas vatten, hvar- uti man upplöst en s. k.
» a / .ucarillo », som köpes hos sockerbagaren efter vikt.