Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Jag känner ingen personligen. » Och sköterskan gaf blommorna åt en blek, utmärglad kvinna, som nyligen genomgått en svår operation och troligen icke hade lång tid kvar på jorden.
Hon hade kämpat en hård kamp, ty hon ville ej dö, och under det hon kände, huru krafterna sjönko, grep hon med krampaktig ifver efter lifvet.
Och hvad som höll henne kvar vid detta var moderskärleken.
Hon hade tre små barn, hvaraf det minsta var blott några få veckor gammalt.
Hvem skulle älska dem, om hon togs ifrån dem?
Hon kände sig så omistlig, och fastän hon länge vandrat med Gud, tyckte hon sig nu ensam och öfvergifven.
Då kommo Elins julrosor såsom en ljuflig erinring om, att någon ännu tänkte på henne.
Och härvid for ett stilla leende öfver de bleka dragen, ett leende som blef än soligare, då hon läste de få skrifna orden.
Dessa väckte till lif tro och förtröstan i hennes hjärta och gjorde den mörka dalen med ens ljus.
» Herre, är du kärleken, då är det du, som skall taga vård om mina små, » hette det åter och åter inom henne.
» Jag frågade nyss, hvem som skulle älska dem, nu vet jag det — nu lämnar jag dem lugnt åt dig. » Och striden var öfver, och efter tvänne dagar hade hon i frid trädt öfver gränsen mel- lan tid och evighet.
Då den fattiga sömmerskan vid ingången af det nya året åter besökte sköterskan på den stora sjuksalen, hörde hon af henne omtalas, hvilken mission hennes blommor fått utföra, och i sitt hjärta tackade hon innerligt Gud härför.
Sådan är den enkla berättelsen om Elins jul-.
rosor.
(Illustratör: /.
IDUN 408 K Underlig er vel Veien jeg leder Jer, End mere underligt hvad jeg bereder Jer, Inderst i Labyrinthen I nå Deiligste Syn som Bölger så.
vorfra jeg kommer, I den lyse Sommer, I Höst eller Vår, Med Baden ind over » Saltsjöns » Vove, Med Dampen op gjennem Smålands Skove, Af Glädesgjensyn mit Hjerte slår.
Det är som Solskin imod mig springer, En Sang i Dur der i Jubel klinger, Og gjör min Venten skjälvende glad, Når frem over Bölgen jeg ser den flagre, Den blomstrende, lyse, elskede, fagre, Glädesstrålende Stockholmsstad!
Og Bölgerne skumme, spröite og glide, Krumme Toppene gnistrende hvide, Andelöst vandre, Jage hverandre, Håbe beständigt: » Bag näste Fjeld, Bag näste Skove kommer det vel!
» Havet samler Bölgehärene, Drager dem med sig ind gjennem Skärene, Lokker og leder dem, Samler og breder dem, Ind gjennem trange, fjeldtrykte Sunde, Ud mellem blomstrende Enge og Lunde.
Havet befaler, Synger og tåler: » Skynd dig, min spröitende Bölgehär, Storm förbi alle Klipper og Skjär!
Träng gjennem Sundene, end så trange, Flygt gjennem Fjordene, end så lange, Lönnen for Löbet tilsidst skal I få.
Da suse mildere Vinde, Lyse Ege og Linde Brede sig over Klipperne hårde.
Slotte og Garde, Landhuse hvide Side ved Side Smykke de Kyster hvor Bölgerne glide.
Ned over Skränterne tumle Bäkkene, Snefald af Blomster lyse i Häkkene.
Höit på Terrasserne Haverne glöde, Undre at Bölgerne skummende haste, Vifte til Hilsen og Roser röde Efter dem kaste.
18 % Sölvlette stige Morgenens Tager, Lydlöse sväve de hvide Mager, Visende Veien som Hären af Bölger Skvulpende fölger.
da åbnes den sidste Fjord Med Seileres lystige Vrimmel.
Rundt o m den vårlyse » blomstrende Jord Under en strålende Himmel.
Men som af Havets Vande bårne, Svömmer der Tårne!
Hvidt som ett underbart Syn i Drömmen, Inderst ved Strömmen, Bölgerne se det blinke og flagre!
— Frisk sprunget op af Havets Bad Smiler imod dem den lyse, fagre, Glädesstrålende Stockholmsstad.
Da er det som hele Havet lo, Bölgerne rase og larme Og styrte med åbne Arme I Strömmen under » Norrbro » — Men » Målarn » vented dem länge deroppe, Alle dens Vover nysgjerrigt hoppe.
Som festklädte Mör De neie og dandse, Med hvide Krandse Og Flagreslör,
IDUN 1896 Synge Havet » Velkommen i Havn! » 409 — Vi ved det,Stockholm — der findes Steder Da råber Saltsjön Mälarns Navn, Med stärkere Arbeid ' og dybere Gläder, Og svinger den blide Indsö Med ädlere Minder fra Vildt i sin starke Favn.
Med varmere Hjerte for alt som lider, större Tider, Med renere Tröst for alt som grader.
Men vil en Stund jeg mit Og ret med Er Veiret stormfuldt eller godt, Og se hvor Naturen har kasted og skylled Tidligt eller silde, Og overhylled Der feires under Stockholms Slot Med gode Gaver en Plet på Jorden, Et evigt Velkomstgilde.
Og klädt sin Yndling i Höitidssmykke, Et Bryllupsgilde, et dundrende, — Vil jeg se hvad der ligner Ungdoms- Af Havets og Mälarns Vover, lykke De tause Mager undrende Og le mod et Syn der gjör mig glad — Sväve Dandsen derover.
— Da, Dronning bland alle Steder i Norden, Frisk steget op af Havets Jeg Men når At jo vildere den Glädesstrålende Stockholmsstad.
ser, (Illustratör: A.
Engström.)
* sner, Og j o strengere den Bad, standser at se dig blinke og flagre, Du blomstrende, lyse, elskede, fagre, endt er Vår og Sommer, Og den bårde Vinter kommer, Den med vred Forundring Hjerte lette, Skjönhed mit Öie mätte, fryser, Desto mere Stockbolm lyser, Desto gladei-e det 1er.
Det tindrer og lyser fra alle Kanter, Smykker af levende Diamanter Krone Bjergenes Toppe.
Som gjemte Gnister Af Asken brister, Nede og oppe Tändes i Mörket Stjerne ved Långt i det Höiestpå Stjerne.
Fjerne, » Söder », Det glimrer og glöder.
Överalt en dirrende Stjernevrimlen Under Vinterstjernerne höit på Himlen.
Stjerner som hvile og Stjerner som vandre, Kappes i Skjönhed med hverandre Guldgule, rôde, smeltende hvide, Stjerner som flyve og sväve og glide.
Men höit over Slottets mägtige Tag Springe to Flammer, blåligt lange, For alle de andre Lys at Skiss af fange Og gjöre Vinternatten til Dag.
T o Flammer der höit som et festligt Kvad Over alle Fakler og Flammer flagre: » Se, denne lyse, elskede, fagre Glädesstrålende Stockholmsstad!
» Og selve Isen svarer Med skingrende Fanfarer.
Over den stivnede Bölgehär, Under tusinde Stjerners Skjär, Dandser Ungdommens Skarer.
Ungdommen med sit friske Mod, Som lige let med sin lette Fod I Blomster og Sne kan trade, Ungdommen med sit klare Blik, Som vil ha ' Musik, og fuld Musik, At tolke sin fulde Glade!
— et var kort före jul och bitande kallt.
Isblommorna pä fönsterrutorna gnist- rade likt diamanter i det skarpa solljuset, som ej hade förmåga att smälta en enda af dem, och Agnes Frese kände sig mera ensam än någonsin innanför dessa dunkla glasskifvor, hvilka liksom afstängde henne från den öfriga världen.
Upp till henne trängde ljudet af bråd- skande steg, gnisslandet af kälkmedar, barna- skratt och bjällerklang, men det var för ti- digt att gå ut ännu.
Klockan var endast elfva, och först klockan två brukade hon taga en promenad eller göra en åktur.
En varm, parfymerad luft strömmade emot henne, när hon kryssade sig fram mellan hopade möbler, tunga draperier och eleganta småting för att se efter att allt var i ordning i den stora våningen — soin det för öfrigt alltid var, tack vare många och invanda tjänare.
» Ett vackrare hem än mitt kan ej fin- nas, » tänkte hon, liksom otaliga gånger förut; men hon hade sett det i tio år nu, utan att behöfva göra något till dess för- skönande och bevarande, och öfverfölls stun- dom af en oförnuftig längtan att något skulle gå sönder eller fördärfvas och be- höfva ersättas med nytt.
Hade det funnits barn, som lekt och rustat i de stora prakt- fulla rummen.
j a då I Nu var hon inne i d e n gamla tankegån gen igen, hvilken låg lurande i bakhåll för att träda fram genom de orimligaste idé- portar.
Barn?!
Först hade hon hoppats, längtat och väntat, och sedan — när hon fått viss- het o m sina drömmars fåfänglighet — försökt att resignera och fylla tillvaron så godt hon kunde.
Väggar och etagèrer voro fulla af taflor och prydnadsföremål, målade med dilettan- tens synbara ansträngning att härma na- turen.
H o n visste själf, att hon aldrig kun- de bli konstnärinna, och kände sig allt mera missnöjd m e d dessa försök, som ej till- fredsställde hennes högt utbildade skönhets- sinne.
Hade hon arbetat för bröd, hade det varit en annan sak, då hade själfva hennes sträfvan adlats af nödvändigheten.
Som det nu var, lade hon ned penseln för alltid och kastade sig öfver litteraturen, såväl den nyare som de gamla klassikerna.
En tid glömde hon också verkligheten och tyckte sig hafva nog — men så — liksom på en gång — trängde sig fråga efter fråga inpå henne: » Hvartill tjänar d e t?
Hvad nytta gör jag genom mitt vetande?
O m j a g kunde gagna mänskligheten?
O m j a g hade några egna tankar — vore de än så ringa — att strö ut — litet födande korn åt de skaror, som ej förstå att tillgodogöra sig det bästa — de stora andarnes gåfvor — eller o m j a g ägde barn, som.
» Återigen stod hon framför denna samma fråga, som ej lät afvisa sig.
Enda dottern i ett förmöget hem, hade hon vårdats och omhuldats lik en ömtålig planta och så vidt möjligt hållits i okun- nighet o m synd och nöd.
Ja, ännu i denna stund visste hon föga om lifvet utanför den fashionabla stadsdel, i hvilken hon flyttat in, då hon gifte sig med en af stadens ri- kaste män.
Det hade varit ett giftermål af kärlek.
Knappast ett ondt ord hade fallit makarna emellan, och dock k o m m o de med hvarje dag allt längre ifrån hvar- andra.
Kanske gjorde han sig ej reda därför eller led däraf, upptagen som han var af sin affärsverksamhet, hvilken alltmera slu- kade hans tid och tankar, men så mycket klarare blef det henne, j u tommare och inne- hållslösare hon kände tillvaron.
» O m det funnes barn, som bunde oss till- sammans, med gemensamma intressen och plikter, skulle vi ej kunna gå skilda vägar, » sade hon sig med stigande bitterhet.
De första åren af sitt äktenskap hade hon lyst som en stjärna inom sällskaps- lifvet; men innanför den vackra ytan göm- de sig en finkänslig, djupt anlagd själ, som ej kunde nöja sig med glitterguld, och när så hyllningen antog karaktären af kurtis och mannen alltmera sällan hade håg och tid att skydda henne genom sin närvaro, greps hon af vämjelse och drog sig tillbaka
410 inom hemmet för att där g ö m m a en obe- stämd, allt mera ökad längtan.
Välgörenhet?
Mer och mer omspunno hennes tankar dessa ord, hvilkas kärna hon ej fattade och dock skyggt sökte närma sig.
Den offrande kärlek till Gud och medmänni- skor, som skulle drifvit henne framåt på dessa vägar, fanns ej, men så mycket mera af fruk- tan för det osköna, vidriga, frånstötande, hon genom böckerna visste att hon skulle möta, om hon vågade sig in i armodets boningar.
Hvad annat än pengar hade hon också att gifva?
Hon kände själf, att det var för litet.
Och ej nog därmed, innerst låg också, som förnämsta driffjädern — det visste hon — behofvet att för egen del vinna frid och tillfredsställelse.
Så hade åren gått, dag för dag, utan att hon hunnit längre än till en allt säkrare viss- het, att det närvarande ej var henne nog.
Och tanken på att taga ett fosterbarn hade vuxit sig allt större inom henne och funnit genklang hos mannen.
Aldrig, aldrig skulle det väl ersätta henne eget kött och blod, men det blefVe dock något att lef va för, ägna sig åt, dela med sig till!
Frågan var blott att finna reda på ett barn, som hade just alla de egenskaper som fordrades — g o d härstamning, skön- het, hälsa, begåfning med mera.
Men — efter långvarigt sökande och bref- växling med framstående läkare — ansågs skatten nu funnen, en liten flicka af rent fabel- aktig skönhet och begåfning, hvilken man- nen, åtföljd af en sköterska, rest för att hämta långt inne i hjärtat af Tyskland.
I tankarna följde hon honom.
Just denna dag borde han vara vid målet; men i stället för att glädja sig öfver, att allt var afgjordt, erfor hon en pinsam beklämning.
Hvilket ansvar hade hon ej åtagit sig — och o m hon missräknat sig och ej kunde älska den lilla!?
I slutet af våningen, innanför den med blått siden dekorerade sängkammaren, låg ett rum, som hon redan första året af sitt äktenskap i tankarna möblerat ungefär som nu, men hvilket stått tomt ända tills för några dagar sedan, då hvitlackerade, docklika stolar, soffa, bord och byrå samt en liten säng m e d rosenrödt sidentäcke flyttats in.
Hitin skyndade hon, m e d en dunkel för känsla af att finna ro.
Hvita, lätta gardiner täckte fönstren, utan att taga bort något af sol och luft.
Hon visste nog, hur en barnkammare skulle se ut!
Lång och smärt, m e d mörkt krusigt hår och varma ögon, var hon vacker ännu vid sina tjuguåtta år och blef det ännu mer genom det soliga leende, som upplyste de något skarpa dragen.
» Här kommer jag väl hädanefter att till- bringa min mesta tid, » tänkte hon, medan hon rörde o m i den flammande eldbrasan.
En fåfängans glädjeblixt öfver att den lilla ' var så vacker sköt i detsamma upp inom henne.
» Tänk, att få ha henne med på promenad och åkturer, klädd i de näp- naste dräkter, eller visa henne för gäster och besökande!
— Ett fult barn skulle hon aldrig vilja kalla för sitt! » » Hvilken jul det skall blifva! » tänkte hon vidare och rätade på sig.
» Gran na- turligtvis, som jag ej brytt mig o m de si- sta åren, och julklappar i m ä n g d!
» Nej, hon kunde icke vänta till klockan två, hon måste genast ut för att köpa doc- kor, leksaker, kläder och mycket annat.
IDUN I n o m några ögonblick stod hon insvept i sammet och pälsverk framför en af de stora väggspeglarna och smålog ofrivilligt mot sin egen bild.
Kölden var mera bitande, än hon trott; men ombonad som hon var, verkade den endast upplifvande och gjorde henne lätt om hjärtat.
Plötsligt hejdades hon af en framsträckt hand och mötte ett par sorgsna, bedjande ögon.
En kvinna med ett bylte på armen stod framför henne.
Å h, så- sjuk och elän- dig hon såg ut, där hon stod, stödd mot husväggen för att ej falla!
Agnes kände ett styng i hjärtat och fick hastigt upp sin börs.
Hela två kronor!
Ett lyckligt leende spred en ögonblicklig ljusning öfver tiggerskans tärda anlete, men för Agnes var det, som hade solen gått i moln.
Nu först kände hon kylan.
Hur otill- räcklig hade ej den armas dräkt varit, och hvar var hon väl h e m m a?
» Fattiga två kronor, i stället för att taga reda på hvad som kunnat göras för att af- vända den värsta nöden!
Stod hon kvar månne? » Agnes vände, i hopp att träffa henne, men hon var redan borta.
Med en beklämmande känsla af skuld gick hon framåt och in i en grannlåtsbod, och när hon valde bland dockor och lyx- artiklar, var det som hade tiggerskans ögon häftat vid henne, ej endast bedjande, utan förebrående.
Det blef ej mycket handladt, endast en grant utstyrd docka, hvilken hon tog med sig inuti muffen.
Julhandeln pågick som bäst.
Glada, be- skäftiga människor skyndade om hvarandra i muntert samspråk, och på körbanorna kor- sade slädarna hvarandra i ilande fart, me- dan bjällror klingade och kölden purprade unga, lyckliga ansikten.
Agnes stannade ett ögonblick utanför sin port, njutande af den lifliga taflan, då i det samma ett par hästar, som trasslat in sig i slädnätet, sprängde fram och liksom so- pade undan de förskräckta • fotgängarne.
Agnes insåg det: hon skulle ej hinna undan, kvinnan som slä- pade sig öfver gatan — tiggerskan som nyss förut korsat hennes väg.
Där låg hon, träffad af hästhofvarna, med ett gapande sår i hufvudet.
1896 Utan betänkande rusade Agnes fram och försökte hämma blodet med sin spetskan- tade näsduk.
I nästa ögonblick hade folkskockning bil- dats, men hon låg kvar på knä i snön, böjd öfver den sårade, » Bär henne upp till mig, jag bor här bredvid, » sade hon, blek af själsrörelse.
I det samma nåddes hennes öra af ett sakta kvidande, som skår henne in i själen.
Hvad var det — kunde det vara?!
Helt nära, liksom kastadt i hennes sköte, låg ett trasbylte och däruti ett barn — ett litet skelett, som köld och nöd ej hunnit helt tillintetgöra.
H o n tog det i sina armar och sprang uppför trapporna, in i den tilläm- nade barnkammaren, slängde af ytterplag- gen, sände bud efter en läkare och bäd- dade med egna händer ner den lilla under det rosenfärgade täcket.
På soffan, stödd af kuddar, låg modern kämpande den sista kampen.
» Nöd och umbärande hade i alla händel- ser tagit lifvet af henne, det slag hon fått påskyndade endast hennes död, » förklarade läkaren efter slutad undersökning.
» Är det någon ni vill träffa?
Har ni några anhöriga? » frågade Agnes, böjd öfver den döende.
En nekande rörelse med hufvudet var enda svaret.
» Hvarför gråter n i?
» » Mitt barn.
» En varm blodvåg sköt upp i Agnes hjärta, då hon fattade den döendes hand.
» Det skall hädanefter vara mitt! » » Ert?
! » Det låg glädje och på samma gång miss- tro och undran i de bristande ögonen.
» Jag har intet!
Vill ni gifva mig det? » De båda kvinnorna betraktade hvarandra.
Den ena vacker, rik, strålande af hälsa, den andra pinad till döds, m e d ett helt lif af lidande bakom sig.
I bådas ögon lågo kärlek och trofasthet.
» Om jag v i l l?
Gud välsigne er! » » Hvad heter h o n?
» » Elsa.
hon är välskapad. » Ett leende, som berättade att modersögat funnit henne mer än så, gled öfver de viss- nade läpparna.
» Låt mig se henne ännu en gång! » Agnes lyfte upp den lilla och bar henne,
IDUN 1896 insvept i det rosenfärgade täcket, till m o - dern, hvilkens kallnade händer smekande öfverforo det glänsande tyget.
» Hon skall inte frysa.
och svälta.
» Några ryckningar, ett djupt andetag och allt var slut; m e n öfver det vaxbleka, in- sjunkna ansiktet bredde döden ut ett skimmer af lycka, s o m lifvet aldrig haft att gifva.
Den lilla, s o m legat i dvallik slummer, vaknade upp, såg sig omkring med skrämda, förvånade ögon o c h började gråta — icke vredgadt och häftigt, utan klagande och bittert, s o m vore sorgen henne väl " bekant.
Agnes sprang för att hämta dockan att roa henne m e d, m e n muffen var t o m — hon hade tappat den vid olyckstillfället, tappat leksaken, som.
I samma ögonblick kom] h o n att tänka på mannen och ändamålet m e d hans resa.
jVlor J u l.
J^J^ u lägger det sig speglande glanskis " f V öfver hela viken, långt ut mot Bergö och Mosstorp.
Nu täckes det gula höst- gräset på strandängarna af en tät, hvitgnist- rande duk, och på de mörka granarnas gre- nar lyser det frusna flingor i den kalla de- cemberdagern.
Nu flammar brasan i sals- kakelugnen varmare än annars och husmor och flickorna ha stök i köket dagen i ända.
Nu börjar den, s o m är borta från de sina, att räkna och räkna med- årets daglängd framför sig, och sinnet längtar, m e n det längtar i lycka, t y det ligger jubel framför.
Det lider emot jul.
Det kommer ett stänk af vemod i mina 411 Ä n n u var det ej för sent.
Ett telegram kunde nå honom - — ett telegram, s o m upp- lyste o m, att h o n redan funnit det sökta, ett barn s o m hon kunde älska — ja, redan älskade — och s o m skulle blifva något mer än en leksak, en vacker docka att visa fram och skryta m e d.
Ett ömt leende krusade hennes läppar, då hon betraktade det blåbleka lilla ansiktet och de magra halfvissnade lemmarna.
Den lilla uppfyllde i intet fall de fordrin- gar, hon ställt på sitt fosterbarn.
H o n var ej vacker och skulle troligen aldrig blifva det, och hvad visste m a n väl o m hen- nes börd och ^ ' de anlag till g o d t eller ondt, hon fått i arf, m e n just sådan s o m hon var — en bild af det mänskliga eländet — älskade Agnes henne och skulle kämpa om henne m o t sjukdom, synd och d ö d.
Kraft därtill strömmade redan genom hen- nes ådror.
Nu först tyckte hon sig stå midt inne i lifvet, i stället för på sidan däraf.
Nu först förstod h o n: att så länge tankar och handlingar ytterst afse egna intressen och fördelar, tillvarons alla skatter och möjlig- heter äro ett dödt kapital och intet annat.
Denna dag hade slagit en brygga mellan henne och lidande medmänniskor, som hon ej skulle skygga tillbaka att beträda.
H o n hade gått egna ärenden, egna vägar, nu skulle hon gå Herrens!
Kristusbarnet, hvars födelsefest all värl- den redde sig till att fira, hade hitintills varit henne en m y t h mera än en 1 ef vande verklighet, m e n nu — m e d n ö d och d ö d för ögonen — greps h o n af längtan att likna honom, s o m blef människa för att frälsa det s o m förtappadt var.
tankar, när j a g så ser hemmet framför m i g där j a g sitter i staden miltals ifrån de mina och drömmer o m dem.
T y hågkomster och förhoppningar bära en skugga öfver sina drag, de äro till blott i mitt minne och min dröm, och j a g kan ej få trycka dem till mitt bröst, som j a g ville så gärna.
Och det är m e d en känsla, s o m o m j a g mistat något mycket kärt, s o m j a g flyr i dröm- men och går s o m barn igen mellan gran- häckarne upp till den gamla gården.
Snön är frusen och knarrar under mina steg; jag ser de vanliga väldiga halmkärfvarna framför huset m e d klungor af gråsparfvar och en och annan talgoxe, plockande i haf- revipporna.
Det kommer öfver mig en un- derbar stämning af helgro, och granskogen och den kala björkdungen stänga ute allt, som ej hör till mitt hems hvilande idyll.
Jag sluter ögonen och drömmer, och hälft glömda minnen vakna åter och fånga mig med allt det förgångnas makt, och otåligare än förr längtar j a g och längtar till j u l.
Och ändtligen har j a g lämnat staden och är på färd h e m.
Ånghästen är långsam för min otålighet, j a g har ej ro i kupén, j a g ställer mig ute på platformen för att höra, hur snabbt vi resa.
Framåt m e d ett hvin och ett dån och ett rassel, genom fält, ge- nom skogar, genom ängar, genom berg, en b y g g n a d syns, som liknar mitt hem, den är fjärran, n e j, nu är den här, nu är den borta redan, en bro kastar en snabb skugga öfver mig och är försvunnen för m i n blick, bort m e d ett hvin o c h ett dån och ett ras- sel, en skymt af gårdar, af människor, af strömmar, af vägar, röken vältrar fram svart och tung o c h rullar ut öfver nejden och (Illustratör: V.
IDUN 412 S * tecknar, vårt spår genom luften, medan folk hejdar sin gång och ser efter oss, som rusa bort snabbt och säkert, trotsande storm och snö, bort med ett hvin och ett dån och ett rassel, närmare och när- mare kända och kära bygder.
A h, det är en lisa att vara framme, att få krypa ned i fällarne i vår gamla släde och höra gamla Jan Axels prat om allt och alla där hemma, orden ha en troskyl- dig klang och hjärtat värmes vid dem och vidgas.
Ah, hvilken njutning att känna, hur släden glider på skaren, och höra den klang- fulla bjällran ljuda öfver snön med sin klara, hemtrefliga ton och se den bygd, där allt är ett välkommen för min känsla.
Och så köra vi upp på gården, och i öf- verströmmande fröjd känner jag mig hem- ma till julen.
Far och mor och sysko- nen och jag sitta i den sena kvällstunden, sedan alla julklappspaketen brutits och det yra jublet och skämtet flutit öfver i lugn glädje och munterheten hvilar midt ibland oss, då ljusen i granen tindra som mäkti- gast, i stora salen och halfdrömma.
Det är ett stort, djupt rum med tre fönster ut mot viken, väggarna äro klädda med ek till manshöjd, och ofvanför sitter en gam- maldags väggbonad med egendomliga skep- nader.
På ömse sidor om det väldiga mat- bordet stå granar, jämnhöga, med bomull och glitter på alla yfviga grenar och flag- gor och konfekt och tunga rödgula äpplen, hvilket allt småsyskonen fäst upp.
Och jag ser in i ljusskimret och undrar o m det är något okändt ljusrike, från hvilket dess glans är lånad.
1896 » M o r », säger jag, » hvilken un- derbar kväll! » » Ja, det är så, » svarar hon stilla, som i tankar, » som en saga. » » Jag ser en saga, tycks det mig, mor.
Det är julafton och du går här i salen, och ljusen äro tända, men jag kan inte se oss andra, far och syskonen, vi äro väl i julbönen i Sjögårds kyrka kan jag tro.
Här är fest i tystnaden, julklapparne vänta i hörnet vid soffan, och det är lukt af lack i luften och du ser ut i mörkret, hvilket tränger sig på fönstren.
Så slår du upp stora por- ten på vid gafvel och ropar ut i svarta natten: » k o m in!
kom in! » » Ser du skepnader ute i mörkret, m o r?
» Ja, de komma, det är en tät- nande, ändlös rad af vandrare, hvilka stiga in här; de taga af sig huf vudbonaden och snön dryssar ned af deras kläder; alla gå ljudlöst och snön väter e j, då den faller, det är som ett tåg af andar, fast i jordi- ska skepnader och dräkter.
Du väl- komnar dem alla, och det är en glans af lycka och god- het i dina ögons djup, hvilken vär- mer som ett kärt famntag.
Och du visar till bords och på granarnas skatter och bjuder alla och säger: » Ingen får gå ut med julen, det är gåfvans och gifvandets högtid, » och alla tacka dig, och de sätta sig ned och njuta hvad du bjuder, och när en slutat, stiger han upp och tackar dig och vandrar, och det är en oafbruteii ström som kommer och som går.
» &gt;Går?
Gå de gossen m i n?
» ut igen i vinternatten, t j a, mor, de gå.