Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad slutligen vidkommer den omständigheten att, då § 18 mom. 10 i 1764 års Instruktion innehåller att wett visst kapital alltid bör blifva orubbadt vid Förmyndare-Kammaren,!) den nya Instruktionen deremot i§ 9 medgifver, att af detta kapital, som benämnes grundfond, må ersättas »sådana förluster vid Förvaltningen, hvilka af vederbörande Embets- och Tjenstemän icke böra eller icke kunna godtgöras,» så förekommer härvid att detta anmärkta stadgande tillkommit i enlighet med det förslag till lydelse af § i denna del som Borgerskapets Äldste afgifvit, samt att tillräckliga säkerhetsmått emot missbruk i detta hänseende förefinnas, dels deruti att de årligen sammanträdande fem Revisorerne, hvilka hafva att tillse »huruvida de omyndiges och verkets sannskyldiga nytta blifvit behörigen iakttagen,» utgöras, jemte endast en af Barnhus-Direktionen vald ledamot, utaf två inför Magistraten af ofrälse ståndpersoner valde ledamöter af denna klass samt två af Borgerskapets Äldste valde ledamöter af Borgerskapet, dels ock deruti, att, om i följd af verkställd revision, på sätt §§ 10 och 12 förmäla, minskning i Barnhuset redan tillställda öfverskotts-medel skulle komma att ega rum, skall, enligt § 11, rättelse ske genom återbäring af hvad för mycket blifvit utbetaldt.
Då för öfrigt begreppet grundfond innefattar att, derest densamma i följd af tvingande omständigheter någon gång måste till större eller mindre del anlitas, åtgärder måste vidtagas för dess åter-uppbringande till bestämdt belopp, synes det Utskottet, som några egentliga olägenheter af det ifrågavarande stadgandet icke kunna vara att befara.
På grund af hvad sålunda blifvit anfördt och upplyst samt då de förändringar i afseende på Förmyndare-Kammarens verksamhet eller särskildt i den för densamma nu gällande Instruktion, hvilka tilläfventyrs må kunna ifrågasättas, lämpligast böra och kunna af Stockholms kommun eller dess delegerade hos Kongl. Majit i underdånighet föreslås, innan Rikets Ständers medverkan påkallas, hemställer Utskottet vördsamt att de i förevarande amne nu väckta motioner icke må till någon Rikets Stunders åtgärd föranleda.
Stockholm den 27 Juni 1857. 16 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskott el s Betänkande AÖo Sfi.
Reservationer anmäldes: a) af Herr Kontrakts-prosten Landgren, sorn anförde: »Det må väl förefalla sällsamt att vid samma Riksdag det ena Utskottet säges enhälligt icke blott tinna brister, utan konstitutions-vidrighet i en Kongl.
Författning, under det andra hardt nära enhälligt finnér samma Förordning till alla delar fullkomlig.
Ehuru jag icke i den förevarande Förordningen kan' finna något, som bestämdt strider mot den praxis, sorn vid Grundlagens tillämpning gjort sig gällande, anser jag den likväl behäftad med brister, som böra afhjclpas.
I främsta rummet inåste härvid komma i betraktande den afgift af 's procent å de arfsmedel, som af särskilda förmyndare förvaltas.
Att denna afgift icke kan vara pålagd till förmån för Förmyndare-Kammaren eller de omyndige, visas tydligen deraf, att Förmyndare-Kammaren kunnat till Barnhuset leverera öfverskottsmedel för år 1855 till ett belopp af ... 20,851: 46. 3. » 1856 » » .... 17,746: 20. 4.
Afgiften är tillkommen till följe af de billiga anspråk på löneförhöjning, som blifvit framställda af Förmyndare-Kammarens tjenstemän, på det att öfverskottsmedlen till Barnhuset icke skulle förminskas.
Mig synes likväl att innan någon förändring vidtogs, hade man bordt göra sig den frågan, om det är billigt, att det ena omyndiga barnet skall underhålla det andra, och om icke allaredan det gamla stadgandet innesluter en grundsats, mot hvilken ingen motsvarighet lärer kunna uppvisas i något civiliseradt lands lagstiftning.
Den välgörenhet, som kränker rättvisans enklaste fordringar, förlorar derigenom icke litet af sitt oförgängliga värde.
En sådan skymf må icke fortfara att vidhäfta en så storartad och christelig välgörenhets-stiftelse, som Barnhuset.
Eller hvad hafva de omyndiga barnen för skuld i de nära 500, till största delen oäkta, barn, som årligen intagas på Barnhuset?
Denna skuld måste väl drabba den myndiga befolk ningen, och något undantag derifrån borde minst från Regeringens sida komma i fråga, då den äfven föreslagit den ogifta qvinnans myndighet.
Af Barnhusets räkenskaper synes, att det hade tillgångar vid slutet af år 1852 . . .
B:ko R:dr 666,000: 14. 2.
» » 1853 704,101: 12. 5.
» » 1854 729,725: 37. 5.
» » 1855 777,773: 37. 3.
Häraf synes att tillgångarne under dessa få år ökats med 111,773: 13. 1.
Deremot visar sig visserligen att Barnhusets skulder vid 1855 års slut utgjorde B:ko R:dr 157,991: 16.
3. men deremot vid 1852 års slut endast 82,904: 17. 10. hvadan Barnhusets skuld ökats med(?) ~ 75,086: 46. 5. o »a Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 9 6.
17 så att den verkligen behållna tillgången ökats med endast 36,686 R:dr 14 sk. 8 r:st.
Skulle således öfverskotten från Förmyndare-Kammaren under dessa år uteblifvit, så hade visserligen en lika stor, om ej större, brist uppstått, hvilket jag till Barnhus-direktionens rättfärdigande velat anföra.
Afven medgifves utan be tänklighet nödvändigheten att utvidga lokalen samt höja underhålls-kostnaderna för de barn, som skola utackorderas, i anseende till de stegrade anspråk, hvarmed man allestädes mötes; men allt detta förminskar ej i ringaste mån obilligheten af att tillgripa omyndige ofrälse barns arfsmedel till fyllande af dessa brister, som böra gäldas utan undantag både af frälse och ofrälse befolkningen, emedan alla samhällsklasser utan tvifvel bidraga till det onda, hvars följder
Barnhus-stiftelsen är satt att mildra.
Man har talat om den stora säkerhet, som de omyndige skola hafva sig garanterad genom lånehandlingarnes förvarande i Förmyndare-Kammaren äfven då särskilda förmyndare finnas; men allt detta är endast en tom förespegling; ty om en förmyndare utlånar medlen mot inteckning och denna inteckning af tysta förmånsrätter vid en konkurs undantränges, så att förlust uppstår, så har aldrig Förmyndare-Kammaren någonsin ersatt en sådan förlust, ej heller kan den hädanefter åläggas en sådan ersättning, enär derom intet finnes stadgadt eller rimligtvis kan stadgas, då den aflidne åt särskild förmyndare uppdragit vården af de omyndige arftagarnes medel.
Af den nya Förordningen föijer, att då Förmyndare-Kammaren eller Barnhuset skall utbekomma procent och, enligt allmän praxis, i stöd af Kongl. Förordningen 1669, jemte en mängd nyare prejudikater, förmyndaren anses berättigad till 5 procent al den omyndiges årliga räntemedel, denne sednare verkligen måste tillsätta procent i förmyndare-arfvode.
Häremot invänder man, att domstolarne omöjligen kunna tillerkänna förmyndaren 5 procent, då hans möda är så betydligen lättad genom det biträde han får af Förmyndare-Kammaren.
Men mig synes förmyndaren i sanning hafva föga lättnad i sitt besvär, deraf, att han för hvarje ränte-liqvid måste uppvakta i Förmyndare-Kammaren, i stället för att på eget rum expediera denna liqvid.
Besvären med utlåning, indrifning, konkurs-bevakning äro alldeles desamma, och ansvaret vid yppade förluster fullkomligen detsamma, sorn om ingen FörmyndareKammare funnes.
Härtill kommer att detta tvång på förmyndarne troligen skall betaga dem all lust och ifver att få medlen utsatta till den högsta möjliga ränta.
Följden skall blifva, att de omyndige eller deras anförvandter skola söka att genom skattskrifning på annor ort söka undangå tvånget, och exempel på sådana åtgärder lära icke saknats redan under de få månader, som författningen varit gällande.
Härtill kommer att den invecklade uppbörden af ifrågavarande afgift lärer föranleda nödvändigheten af en ny tjenstemans tillsättande, hvarigenom Bih. lill B.
Prot. 18S6 åi 1837. 8 Sami. 26 Häft. 3 18 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Vlskoitets Betänkande N-.o 96. en god del' af den påräknade vinsten kommer att för Barnhuset gå förlorad.
Denna omständighet lärer icke vid Förordningens utgifvande hafva kunna kom mit i betraktande, då Förmyndare-Kammaren öfver denna punkt icke fått afgifva något yttrande.
Man har sagt, att detta är en kommunal-angelägenhet, som endast angår Stockholms stad och icke Rikets Ständer.
Men då den ifrågavarande afgiften är pålagd tvärtemot stadens Äldstes protest, och här är fråga om en i samhällets hela lif djupt ingripande rättsgrundsats, hvars konseqvenser äfven kunna med tiden utsträckas till andra förhållanden, så synes billigheten fordra, att Ständerne lemna någon uppmärksamhet till de klagomål, som just af hufvudstadens representanter äro anförda.
Man har påstått, att den lindrigare bouppteeknings-afgift, som drabbar de omyndiga i Stockholm, jemförelsevis med andra städer, gör att en myndling i hufvudstaden under tio år kan utbetala den nya afgiften till Förmyndare-Kammaren, utan att ändå vara mera betungad, än myndlingarne i andra städer.
Men huru mångå myndlingar måste icke sålunda taxeras ej blott i 10 år, utan i 21 och 25 år, ja ett icke ringa antal utan tvifvel i hela sin lefnad, äfven sedan qvin nan blifvit till myndighet genom lagen berättigad.
Är man icke härmed inne på samma kommunistiska grundsats, att den ena myndlingen skall betala för den andra.
Man skall invända att så sker vid assurerings- och pensions-anstalter, men dervid får ju icke förbises, att dessa förutsätta ett frivilligt bifall, som deltagarne på ett eller annat sätt tillkännagifvit; men den afgift, hvarom här är fråga, är contumaciter pålagd en ohörd samhällsklass af Regeringen.
Om någon förändring bordt komma i fråga, så hade man bordt återgå till billighetens enklaste fordran att göra Förmyndare-institutionen fri och oberoende af andra stiftelser, på det att den måtte kunna använda sina tillgångar till det ändamål, hvarföre den ursprungligen blifvit upprättad, nemligen till de omyndigas gagn, som stå under dess vård, på det att dessa måtte få beräkna sig till godo den högre procent, som sålunda kan beredas.
Och om lika förmåner ej förefin nas i rikets öfriga städer, så borde man snarare verka till en allmän förbättring af de omyndigas vilkor öfver hela riket, än att ytterligare försämra de omyndigas lott, tvärtemot hittills gällande lag och praxis.
Härtill kommer, att den grundfond af 171,787 daler 10 öre 7 penningar silfvermynt (nu reducerad till 33,333 R:dr 16 sk. B:ko), som 1756 års Ständer förklarade för orubblig, nu sväfvar i fara att tillgripas genom förbiseende i den nya författningen.
Man borde hafva förmodat, att ett beslut, som af de förenade statsmakterna är fattadt, icke utan begges begifvande bordt upphäfvas.
Härvid svarar man, att Revisorerne lära väl tillse årligen, att något sådant ej får ske; men hvartill tjena väl Revisorernas anmärkningar, om de ej kunna stödjas på en tydlig författning? hvilken är skyldig att å sådana anmärkningar fästa något afseende?
Säger man att en illräcklig garanti ligger redan i blotta namnet grundfond, så är detta ett miss - Allmanna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande N:o 96. 19 tåg: ty om ej epithetet orubblig tillkommer, så kan detta ord ej innebära något annat, än en ursprunglig fond, hvarmed en stiftelse börjat sin verksamhet.
På grund af dessa och öfriga af motionärerne framställda skäl, vågar jag vördsamt föreslå, att Rikets Ständer måtte hos Kongl. Maj:t anhålla, att Hans Kongl. Maj:t täcktes låta den år 1855 utfärdade Instruktionen, efter Förmyn dare-Kammarens och Stockholms stads Äldstes hörande, undergå den omarbetning eller förändring, hvartill omständigheterna och billighetens kraf kunna föranleda.»
Uti förestående reservation instämde Herr Boman. b) Af Herr Doktor Nordlander.
Herr Lallerstedt begärde få antecknadt, att han icke deltagit i förestående beslut. STOCKHOLM, typografiska FÖRENINGENS BOKTRYCKERI, 1857.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande J\i 97. 1 N:o 97.
Auk. till Exp.-Utsk. d. 29 Juni 1857, kl. 2 e. m.
Betänkande, i anledning aj väckta förslag, åsyftande förflyttning till Iiufvudstaden dels af Universiteten i Upsala och Lund, dels af häda Universitetens juridiska fakulteter och dels af Upsala Universitets medicinska fakultet.
Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottet har lått emottaga följande i detta ämne väckta motioner, nemligen: l:o af Herr Cederschiöld, Gustaf, som föreslagit: a) att Rikets Ständer, för sin del, må besluta, att universiteten i Upsala och Lund Hyttas till hufvudstaden, för att der, i förening med Vetenskaps-Akademien, Carolinska Institutet, m. II. lärda institutioner, hilda ett fullständigt universitet; b) att Rikets Ständer hos Kongl. Majit i underdånighet anhålla, det täcktes Kongl. Majit låta utarbeta ett fullständigt förslag till organisation af ett dylikt universitet, med stater för aflöning m. m., projekt till flyttningskostnad samt ritningar och kostnadsförslag till de erforderliga universitets-byggnaderna; äfvensom att Kongl. Majit i Nåder behagade vid nästinstundande Riksdag till Rikets Ständer aflåta nådig proposition i ämnet, samt c) att Rikets Ständer likaledes måtte hos Kongl. Majit anhålla, att, tills vidare och intill dess ifrågavarande flyttning försiggått, vid alla befordringar inom universiteten fästes såsom vilkor skyldigheten att underkasta sig en sådan förflyttning.
Till stöd för sitt förslag har motionären anfört följande.
Vetenskapernas inverkan på lifvet, på samhället, kunde numera icke betviflas.
Hvad den lärde tänkt och forskat blefve småningom spridt till folket.
Denna idéernas omsättning hade under innevarande århundrade vunnit ofantligt i hastighet.
Den förra tidens lärde utgjorde nära nog ett slags skrå eller hemlig orden, som talade sitt eget språk, okändt af allmänheten; och ansågo de för vetenskapen förnärmande om densamma neddroges till allmänhetens kännedom och beBih. till R.
Brot. 1856 & 1857. 8 Sami. 27 Liäft. 1 o Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 97. dömande, hvaremot vår tids vetenskapsidkare icke ansåge det under sin värdighet, att framställa- resultaten af sina forskningar i en form att de kunde fattas äfven af den olärde.
Detta sätt att popularisera vetenskapen utgjorde en af vår tids ljusaste sidor och det kunde icke vara ett ovärdigt föremål för omsorgen hos ett lands styrelse att befordra denna vexelverkan emellan skolan och lifvet.
Det hade länge ansetts för en stor brist, att våra universitet vore belägna i så obetydliga städer, att de nästan utgjorde ett slags kloster.
Universitets-städerna, nästan blotta bihang till universiteten, kunde, i anseende till denna sin obetydlighet, icke på dem hafva någon inverkan, utan universiteten befunne sig nästan alldeles isolerade, utan gemenskap med någon korporation af den vigt och betydenhet, att dem emellan någon större vexelverkan kunde ega rum.
Detta, enligt motionärens åsigt, för universiteten menliga förhållande hade ock för några decennier sedan rigtat tanken på nyttan och nödvändigheten af universitetens förflyttning till hufvudstaden.
Stora och vigtiga fördelar ansåg motionären kunna genom en sådan åtgärd vinnas, ålycket, som 1111 vore ofullständigt och otillräckligt, såsom splittradt på olika håll, skulle, samladt på ett ställe, kunna utgöra något helt och fullständigt.
I Stockholm funnes redan flera lärda institutioner.
Om dessa, jemte båda universiteten, förenades till en enda, så skulle derigenom uppkomma en institution, hvilken hade giltiga anspråk att benämnas universitet.
Den uppmärksamhet, som korame att fästas på de akademiska lärarne, skulle hafva till följd att de offentliga fÖreläsningarne icke gerna kunde nedsjunka till den obetydlighet, som nu stundom vore fallet; och skulle häraf jemväl föranledas en ädel tällan emellan lärarne, äfvensom det umgänge, hvilket komme att ega rum emellan vetenskapernas idkare och vänner uti det praktiska lifvet, icke kunde annat än hafva ett vigtigt intresse för båda parterne.
Den större rikedom på föremål och förhållanden, en större stad företedde, skulle för ynglingen underlätta valet af vitae genus och det skulle då icke längre blifva ovanligt att studierna fortsattes äfven efter det kursen vid universiteten vore afslutad.
Då vetenskaperne, likasom allt annat stort och ädelt, endast behöfde blifva kända, för att skattas och värderas, så skulle de snart hos hufvudstadens invånare väcka aktning och intresse, hvilket komme att utbreda sig öfver hela landet.
Hvad anginge den förmenta svårigheten att hålla disciplin och ordning bland den studerande ungdomen, så hade exemplen af universitet i utländska hufvudstäder faktiskt vederlagt ett sådant påstående.
Ordningen och disciplinen vid Köpenhamns universitet vore vida större än vid något af våra.
Kostnaden för studentens vistande i hufvudstaden torde icke blifva betydligt större än hvad den nu vore vid universiteten, om lämpliga inrättningar för mathållning och bostäder vidtoges.
Vidkommande slutligen kostnaden för en sådan universitetens flyttning, trodde motionären den icke blifva så stor, som man möjligen föreställde sig.
Derigenom att flere särskilda institutioner sammansloges, bereddes tillgång på ett större antal löner, än som kunde vara af nöden äfven för ett universitet inrättadt i vida större skala, än något af de närvarande.
Den besparing, som å denna titel komme att göras, kunde lämpligen användas till förstärkande af materielen.
Den enda ökade utgift, sorn komme att ega rum, vöre den för uppförande af erforderliga universitets-bvggnader, men då det vore en utgift blott för en gång, blefve den icke sär - Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande M 97. 3 dolos betungande, helst Staten inom hufvudstaden egde att disponera de mest lämpliga byggnadsplatser. 2:o af Herr von Koch, N. S., som anfört följande: »På det den juridiska bildningen »icke, såsom hittills, må blifva allt för ensidig; theori och praktik hos juristerna längre tid »få åtföljas, samt till vinnande dessutom af framtida ekonomisk besparing i afseende å den »juridiska undervisningen för stat, lärare och lärjungar, anser jag mig böra vördsamt föreslå »Rikets Ständer, att genom underdånig skrifvelse anhålla, det Kongl.
Maj:t täckes vidtaga nö»diga åtgärder för att skyndsamt förflytta de juridiska fakulteterna från Upsala och Lund »till Stockholm, för att der organiseras till en gemensam undervisnings-anstalt.» 3:o af Herr Cederschiöld, Fredrik August, hvilken anförde, att, ehuru önsklig universitetens i Upsala och Lund förflyttning till Stockholm än vore, och oaktadt den skulle medföra mycken båtnad för hela landet, motionären dock befarade, att en dylik åtgärd icke hade utsigt för sig att nu erhålla Rikets Ständers bifall.
Ehuru de fleste insågo den obestridliga nyttan af ett universitets förläggande till hufvudstaden, funne dock mången betänkligheter vid att från en så aflägsen och folkrik provins, som Skåne, borttaga det uti Lund befintliga universitet.
Motionären ansåg icke heller en sådan åtgärd vara behöflig, utan trodde att det åsyftade ändamålet i väsentligaste mån skulle vinnas, om blott universitetet i Upsala förflyttades till Stockholm, hvarigenom flera förmåner skulle vinnas, hvilka motionären fann öfverflödigt att upprepa.
Ett universitet vore icke blott ämnadt till den uppvexande ungdomens undervisning, utan äfven till en allmän bildnings-anstalt för alla klasser i samhället; och vid betraktande deraf, huru talrikt de få i Stockholm hållna föreläsningar blifvit bevistade, kunde man sluta dertill, att allmänheten med stort intresse skulle följa föredragen af utmärkte akademiske lärare.
Under åberopande i öfrigt af det svar å förmodade inkast mot förslaget, hvilket i Herr Cederschiölds, Gustaf, motion innefattades, har motionären, med afseende å frågans ekonomiska sida, förslagsvis ifrågaställt om icke de flesta i Upsala befintliga, universitetet tillhöriga, byggnader skulle kunna göras för landet vinstgifvande på sådant sätt, att t. ex. Ultuna Landtbruks-institut förflyttades till
Vidare har motionären, under förutsättning att den föreslagna förflyttningen af universitetet i Upsala till Stockholm möjligen blefve af Rikets Ständer uppskjuten, framställt det förslag, att åtminstone medicinska fakulteten i Upsala måtte förflyttas till Stockholm och införlifvas med medico-chirurgiska institutet.
Då man besinnade att naturvetenskaperna årligen gjorde ofantliga framsteg, och huru många bland dessa inginge i den medicinska vetenskapen, vöre det lätt att finna huru vidtomfattande denna sednare nu mera måste vara, och huru omöjligt det vore att tillegna sig djupare insigter i många af dess särskilda grenar.
Den medicinska undervisningen fordrade derföre, för att vara tidsenlig, ett stort antal lärare.
Emellertid bestode medicinska fakulteten i Upsala endast af fyra lärare, hvilka hade att examinera uti anatomi, fysiologi, farmaci och fysiologisk kemi, theoretisk och praktisk medicin, theoretisk och praktisk chirurgi, ophthalmiatrik, obstetrik, rättsmedicin, farmaco-dynamik, medicinsk historia, m. fl. olika ämnen, hvarföre åtskilliga af dessa måste blifva styfmoderligt behandlade.
Så kunde t. ex. 4 Allmänna Besvärs- och Ekonomi-Utskottets Betänkande.
M 07. den för många sociala förhållanden vigtiga rättsmedicinen sägas nästan blott till namnet ingå i den medicinska undervisningen vid universiteten.
En ännu väsentligare olägenhet vöre bristen på materiel, i synnerhet för de anatomiska och rent medicinska studierna, så att t. ex. anatomi-salen i Upsala försåges med subjekt för operationerna från Stockholm, och att det i Upsala befintliga sjukhus vöre allt för litet att lemna tillräckliga föremål för den praktiska undervisningen i medicin, äfvensom att de anatomiska, pathologiska och chirurgiska sarnlingarne icke motsvarade de billigaste fordringar; hvaraf allt följden vore, att de studerande genom dryga kostnader och onödig tidsförlust finge söka i Stockholm inhemta åtminstone de nödvändigaste insigterna samt i Upsala förslösa en lång tid på bokliga studier, utan den praktiska erfarenhet, hvarförutan de förra blefve döda och onyttiga kunskaper.
Att under sådana förhållanden mycket fattades i läkare-bildningen, vore lätt att inse, likasom att en önskvärd förändring härutinnan bäst skulle vinnas genom en förening af medicinska fakulteten i Upsala och Carolinska medico-chirurgiska institutet i Stockholm. ])å den förra bestode af fyra professorer, och det sednare hade åtta sådana tjenstemän, jemte en lärare i rätts-medicin, kunde genom föreningen erhållas ett antal af tretton lärare, hvilket antal af motionären ansågs behöfiigt för en fullständig medicinsk läroanstalt; och har motionären, jemte framställande af förslag till läroämnenas fördelning emellan lärarne och beräkning öfver de lönebelopp, desse borde erhålla, slutligen erinrat, att alla slags byggnader, lärosalar, samlingar och hvad för öfrigt vore erforderligt, i Stockholm redan funnes i fullständigt skick, för att, utan vidare kostnad, kunna för den nya läroanstalten upplåtas.
— Motionären har alltså föreslagit, att universitetet i Upsala måtte flyttas till Stockholm, eller, om detta icke vunne bifall, att åtminstone medicinska fakulteten i Upsala måtte förenas med Carolinska medico-chirurgiska institutet, till bildande af en medicinsk läroanstalt i Stockholm.
Efter att sålunda hafva redogjort för de motioner, hvilka i detta ämne kommit Utskottet tillhanda, går Utskottet att först yttra sig öfver frågan om båda universitetens förening till en läroanstalt och dennas förläggande i hufvudstaden.
Utskottet har vid öfvervägande af detta förslag funnit flera vigtiga skäl tala emot en så omfattande åtgärd.
Inom Sverige, likasom inom andra dermed jemförliga stater, synes det vara behöfligt att i hvarje vetenskapligt ämne hafva två, på skiljda ställen befintliga lärostolar, både för underhållande af nödig täflan och till undvikande af ensidighet.
För öfrigt får ej härvid förbises dels den fördelaktiga inverkan ej blott på de underordnade läroverken inom den omgifvande provinsen, utan äfven på provinsen i dess helhet, som af ett universitet bör vara att påräkna, dels ock att genom förläggande af Lunds universitet till hufvudstaden, de talrika lärjungar, som nu besöka universitetet i Lund, skulle få ända till 40 å 60 mils resa till ett sådant i Stockholm.