Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Det synes hafva undgått “bemälde anmärkares uppmärksamhet, att sådant skett på alla andra ställen, ej “mindre i 1734 års lag, än i förslaget; och Komitéen har ej trott sig kunna, i “fråga om stöld, afvika från den allmänna regeln att karakterisera brottet, eller “utmärka de kännetecken, genom hvilka det skiljer sig från andra brott, till exempel bedrägeri, derföre att. man 1731 underlåtit att meddela en dylik karakteristik.
Att den verkligen är behöflig lika så väl för detta, som för andra brott, “kan man inhemta af sjelfva anmärkningarne.
Professorerne i Upsala anse för “stöld om man tar i besittning pant, lån, depositum, som man eger, men ej har i “possession, och under förtigande deraf, sådant återfordrar.
Detta åter anser “Komitéen för bedrägeri, emedan brottet egentligen ligger i förtigandet och återfordrandet, hvarföre det ock blifvit upptaget i 21 Kap. 2 § af förslaget.
1731 “års lag räknar bland nidingsstölder, om formän, skeppare eller deras folk tillgripa något af hvad dem anförtrodt är.
Detta hänförer åter A. L. v. S. till “bedrägeri; ocb så hade Komitéen äfven gjort i sina första utkast; men den upp“tog slutligen brottets karakteristik, såsom en försvårande omständighet vid stöld, “i 2 § af förevarande Kapitel, endast för att mera närma sig det i 1731 års lag “rådande begrepp.
Då det likväl är obestridligt, att brottet innefattar bedrägeri Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
69 “och ej egentlig stöld, har Komitéen nu återfört det till 24 Kap. 2 §, der det i “de första förslagen haft sitt runi."
“Af allt detta kan dömas, att tjufnadsbrottet fordrar en bestämd och noggrann karakteristik, och att man ej får förlita sig på det allmänna begreppet “mera här än annorstädes i brottmålslagen.
Huruvida åter den af Komitéen gif“na karakteristik må gillas, är en annan sak.
Komitéen torde äfven i denna del “hafva alltför nära följt 1734 års lag, då den icke gjort tillräcklig skilnad emelian tillgrepp af hvad man häfver eller icke häfver i besittning.
Att sådant va“rit fallet i nämnde lag, kan slutas dels af hvad förut är anmärkt, rörande for“mäns tillgrepp af förtrodt gods, och dels af 42 Kap. 1 § Missgerningsbalken, der “det kallas stöld, om tjenstehjon uppsåtligen förfar något af hvad husbonden tillhörer.
Genom den i nya texten föreslagna ändring har Komitéen sökt gifva en “rigtigare och mera sträng karakteristik på tjufnadsbrottet.
Om bemödandet i “detta afseende icke eller nu skulle hafva fullkomligen lyckats, får deraf ej slu“tas, att någon karakteristik på stöld icke är nödvändig, utan endast att den är “svår; men svårigheten måste förr eller sednare öfvervinnas, om lagtillämpningen “ej skall blifva lika vacklande för framtiden, som begreppen synas vara för närvarande.
På sätt häri uppgifvits ändrade äfven Komitéen sin definition till följande lydelse: “Tager man olofligen i besittning lös egendom, den man vet höra annan “till, i uppsåt att den sig tillegna.“
Hof-rätten öfver Skåne och Blekinge samt Högste
Domstolen ausågo att från beskrifningen borde utgå orden: “i besittningHof-rätten, emedan dessa ord syntes icke stå tillsammans med det af Komitéen uppgjorda förslagets 10:de §, så lydande: “Snatteri eller tjufnadsbrott är fullbordadt, när gerningsmannen till sig “tagit eller af stället flyttat det tillgripna, ändå att han ej hunnit det bortföra."
Domstolen deremot ansåg att mau borde utesluta orden “i besittning“, såsom öfverflödigt och ledande till den origtiga föreställning, att här kunde vara fråga om bruk och nyttjande.
Don reorganiserade
Lagberedningen beskref ifrågavarande brott sålunda: “Tillgriper man olofligen lös egendom, den man vet höra annan till, i uppsåt att “sig eller annan den tillegna — — dömes, för stöld — — der ej gerningen såbom annat hrott efter denna lag straffas.“
Och uti motiverna härtill yttrade Beredningen: “Den för stöld och snat teri gemensamma karakteristiken finnes i 1 §.
Början af denna karakteristik “blef, i anledning af gjorda anmärkningar, ändrad vid lagförslagets revision 1833.
“Ändringen har framkallat nya anmärkningar, och Beredningen har funnit sig “föranlåten att föreslå en återgång till den i först utgifna lagförslaget antagna “lydelse: “ “Tillgriper man olofligen lös egendom." “ Afsigten mod ändringen 1833 “var, att från tillgrepp af det man ej har i besittning, skarpt skilja sådant, som “begås å egendom, hvilken i gerningsmannens besittning finnes; och till förekommande af all förvexling i detta hänseende blefvo vissa brott, som förut varit an“sedda och straffade såsom stölder, upptagna i 24 Kapitlet om bedrägeri, med uteslutande ur kapitlet om stöld och snatteri af hvad der yarit sagdt om de sålunda “till annan klass hänförda brotten.
Vid granskning af sednare lagförslaget, der “karakteristiken å stöld lydde så: “Tager man olofligen i besittning lös egendom“, “har Högste
Domstolen ansett orden: i besittning böra utgå såsom öfverflödiga och “möjligtvis ledande till den origtiga föreställning, att här kunde vara fråga om “bruk och nyttjande.
Och Beredningen bar, med instämmande i tanken om obe - 70 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. “höfligheten af de anmärkta orden: “i besittning“, till ytterligare förebyggande af “all förvexling med andra brott, i 1 och 2 §§ tillagt, att de der utsatta straffbestämmelser för stöld och snatteri endast gälla när gerningen ej efter lagen straf“fas såsom annat brott.
Till undanrödjande af tvifvelsmål är i 1 § också föresla“get ett tillägg, hvilket uttryckligen förklarar olofligt tillgrepp lika straffbart, “ehvad det är sig sjelf eller annan man vill tillegna det som tillgripes.“
En af Beredningens ledamöter reserverade sig häremot, och yttrade: “Uti “1 § af detta Kapitel, som innefattar definitionen å stöld, anser jag ordet “penningar* äfven böra intagas.
Både uti 40 Kap. 1 § af nya Norrska lagen har det “funnits af nöden att omnämna penningar särskildt, jemte löst gods eller lös egen“dom; och såvida sådant icke iakttages uti ifrågavarande 1 §, synes det mig vara “mindre lämpligt att i 7 § omtala tillgrepp af penningar, liksom skulle blott i det “der förutsatta fall tillgrepp af penningar för stöld anses.41 “I följd af hvad nu sagdt blifvit tillstyrker jag, att, i stället för de af plu“raliteten föreslagna 1 och 2 §§, förevarande Kapitel må börjas mod en § af följande lydelse: ““Tillgriper man olofligen hvad man vet höra annan till, antingen det är “penningar eller löst gods, eller det genom tillgreppet från fast egendom afsöndras, “i uppsåt att sig eller annan det tillegna, dömes för stöld till fängelse i sjunde “eller sjette grad (enligt det af mig föreslagna straffsystem: fängelse eller tukt“husstraff i femte grad), der ej gerningen med någon af do i 5 eller 7 § nämnda “omständigheter utmärkt är, eller såsom annat brott efter denna lag straffas.“ Lag-Beredningens förslag godkändes af 1848 års Lag-Utskott, som således tillstyrkte, att definitionen, som Beredningen uppgjort, måtte af Rikets Ständer gillas.
Då nu gällande förordning af den 4 Maj 1855 om ansvar för stöld och snatteri af 1854 års Lag-Utskott bereddes, och Utskottet rörande denna fråga i Utlåtandet N:o 37 föreslagit, att, i öfverensstämmelse med 1734 års lag, tjufnad skulle karakteriseras blott sålunda:
„Stjäl någon gods eller penningar14, samt Utlåtandet skulle behandlas i Borgare-Ståndet; yrkade jag återremiss på det en beskrifning på ifrågavarande brott måtte af Utskottet föreslås.
I anledning häraf blef af Utskottet i Utlåtandet N:o 48 afgifven följande förklaring: “Vidkommande följaktligen 1 §, så har Herr Henschen inom Borgare“Ståndet anmärkt såsom en brist, att i denna § saknas en definition på stöld, “helst meningarne angående betydelsen af detta ord skulle vara synnerligen skilj“aktiga emellan jurister och andra.
Juridiska fakulteten i Upsala hade t. ex. härutinnan varit af annan mening, än f. d.
Lag-komitéen.
Om man likväl icke “kunde träffa det absolut rätta, så borde dock uågot åstadkommas, på det icke “någon måtte dömas för stöld, oaktadt den handling han begått ej är ett sådant “brott; och man hade dessutom många definitioner att välja emellan.“ “Andra hafva deremot hemställt om icke orden “gods eller penningar44 “borde antingen utbytas emot ordet “lösegendom44 eller utgå.
Hvad nu angår “saknaden af definition på stöld; så får Utskottet i denna del hänföra sig till “hvad Utskottet förut anfört.
Att med sådan precision beteckna den handling, “som kallas stöld, att icke missförstånd kan uppstå, hörer till en bland de svåraste uppgifter.
Lag-komitéen lyckades ej heller så härutinnan, att den undgick “grundade anmärkningar; och Lag-beredningen har ansett sig endast derigenom “kunna förekomma misstag, att den förklarat, att den definierade eller beskrifna hand44 ling en skall anses för stöld så framt den ej såsom annat brott bör straffas.
Detta Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
71 '■'■förklarande torde ock vara för ändamålet tillfyllestgörande; men det förutsätter en "beskrifning på hvarje brott, som ej finnes i fffillilintc lag.
Denna utväg kan “således ej till begagnas; och då lärer det vara försigtigast att undvika definition „När en handling är att hänföra till stöld, derom har, så vidt Utskottet “känner, domare-magten aldrig tvekat(?!); men annat är att bedöma, huruvida en “handling fäller under en viss art af brott, än att i allmänna ordalag definiera “brottet, så att icke anledning till misstag förefinnes.
Ingen läror betvifla det ju “icke
Lag-komitécn fullkomligt fattade hvad med stöld förstås, och likväl var dess “beskrifning på brottet ej nöjaktig; men kan man ej åstadkomma hvad som är rätt, “är bäst att afhålla sig från alla försök, ty eljest inträffade säkerligen den af Herr “Henschen befarade händelse, att en handling, som ej är stöld, likväl såsom så“dant brott anses, — en händelse, som svårligen nu kan tima (?
.“ “Ej heller kan Utskottet gå in på att orden “gods eller penningar" ut“bytas emot ordet “lösegendom" eller ock utgå.
Då endast olofligt tillgrepp “af lösegendom är stöld, vore utbytet visserligen ej någon origtighet; men som “Utskottet ansett den föreslagna författningen ej böra upptaga definition på stöld, “såsom ett till begreppet allmänt kändt brott, har Utskottet ej eller funnit råd“ligt att förändra de ord, hvarmed vår lag hittills betecknat brottet och genom “hvilken beteckning det uppfattats.
“Hvar som stjäl gods eller penningar öfver “tio daler" heter det nemligen i 40 Kapitlet Missgernings-Balken; och detta uttryckssätt har Utskottet således bibehållit."
Och således misslyckades då mitt försök att i den provisionel författningen erhålla en beskrifning på detta brott.
Att likväl en sådan är högst nödig, framlyser teinligen klart, då man af ofvanstående historik ser, att landets ypperste jurister, under längre tid, varit och säkerligen ännu äro, af ganska skiljaktiga meningar i denna för medborgares trygghet vigtiga fråga.
Kunna de, som utaf den af Utskottet åberopade "doktrinen" säkerligen hafva största portion, likväl icke reda sig i denna “doktrinära" fråga; så kan man än mindre vänta klarhet och reda hos de mindre begåfvade och mindre juridiskt bildade.
Säkerligen hafva ock i detta afseende otaliga misstag skott, så vida man antager, att misstag kunna i sådant afseende ske, då här icke funnits någon bestämd lag, efter hvilken skolat bedömas, hvad som kan kallas misstag eller rätt.
Endast “af lagen känner man synden".
Och att ovilkorligen påstå, att antingen Juridiska Fakulteten eller Lag-beredningen misstagit sig i en fråga, derom ingenting är i lagen bestämdt, synes mig nog djerft, då otvifvelaktigt är, att lagen, tolkad efter dess “rätta mening och grund"
(Rättegångs-Balkeus 1: 11.), samt enligt “hvad hans uppsåt var, som lagen gjorde (12:te Domareregeln), — är enda grunden, efter hvilken en sådan tvist bör afgöras.
Att äfven 1854 års Lag-Utskott indirekt erkänt nyttan om icke nödvändigheten af ifrågavarande definition, synes af Utskottets ofvanintagna af mig kursiverade yttrande, deri det motiverar sitt afstyrkande med, bland annat, det skäl, att “beskrifning på hvarje brott" “ej finnes i“ då “gällande lag“; i följd hvaraf den utväg, Lag-beredningen visat, ej för tillfället, vid den partiela lagförbättringen 1854 ("nu") kunde af Utskottet begagnas.
Med dessa uttryck har Utskottet gifvit en vink, att utvägen borde framdeles, det är nu, vid hela lagens kodifiering begagnas.
Slutligen torde till upplysning meddelas, l:o att Expcditions-Sekretcraren och Riddaren Richert, hvilken länge och med rätta erkänts såsom en stor auktoritet i allt hvad sorn rörer Sveriges civil - 72 Lag- Utskottets Betänkande N:o 35. och kriminallagars förbättring, derå han arbetat nära fyratio år, har, rörande nu ifrågavarande förslag yttrat: “Stöld är ett så allmänt brott, att det tros vara tillräckligen kändt, utan att i lagen beskrifvas.
Och likväl äro begreppen äfven om detta brott ej sällan vacklande.
Man säger t. ex. att en uppbördsman stjäl, om han tillgriper allmänna medel, att en förmyndare stjäl, om han tillognar sig sin myndlings medel genom felaktig redogörelse, att en syssloman stjäl, om han undansticker penningar, som rätteligen tillkomma hans iiufvadmau, o. s. v. Dessa försnillningar kunna i visst utseende betraktas som tjufnader; men de höra ej till förevarande kapitel, hvarföre man ock, då man här i 4 och 5 §§ intagit ett par fall af sådan art, förklarat, att do skola straffas såsom stöld.
Den egentliga stölden bör i lagen bestämdt karakteriseras, lika med hvad som skett för alla andra brott; och jag anser den karakteristik, som blifvit gifven i lagförslaget, kunna antagas.
En dylik förekommer jemväl i Norska lagen, ehuru
Norrmännen troligen ej äro mera obekanta med stöld, än vi.“ 2:o att i de norska lagförslagen, som grundlagt nu gällande “Lov angaaende Forbrydclser“, definitioner föreslagits så lydande, nemligen i förslaget af år 1831: “IIvo som ulovligen, euten hemmelig eller aabenbare, dog uden at “anvende Vold eller Trusler, saaledes som i 21:de Capitol er sagt, stetter sig eller “Andre i Besiddelse af Andens Gods, enten det er Penge eller Penges Vaerd, for “at beröve Nogen samme imod hans Villie, eller som ved falskt Foregivendc, eller “anden List, i saadan Hensigt forleder Nogen til at give Godset fia sig, bliver, “enten det er Lösöre, eller det som saadant af Gjerningsmanden vorder fast “Eiendom fraskil let, og enten det er i Eierens eller Andens Vterge, at ansee med “Strafarbeide i femte Grad for simpelt Tyverie, hvortil euhver saadan Gjerning “henregnes, naar den ikke i Loven enten til nogen anden Art af Forbrydelser er “henfört, eller som grovt Tyverie betegnet.“ 1835: “Hvo som ulovligen, enten hemmelig eller aabenbare, srntter sig eller “Andre i Besiddelse af Andens Gods, for at beröve hain Eiendomsretten över “samme, bliver, enten Godset bestaaer i Penge, Lösöre, eller i hvad der som saa‘daut af Gjerningsmanden vorder fast Eiendom fraskillet, at ansee med Fsengsel “eller Strafarbeide i femte Grad for simpelt Tyverie, hvortil enhver saadan Gjerding henregnes, naar den ikke i Loven enten til nogen anden Art af Forbry“delser er henfört, eller som grovt Tyverie betegnet.“
Denna sednare beskrifning antogs af Storthinget, och sanktionerades af Kongl. Majit uti berörde
Lov af den 20 Augusti 1842, utan att, mig veterligen, några klagomål öfver definitionen försports.
Ifrågavarande ämne är slutligen af nuvarande Juris Professorn i Upsala J. U. D:ru Fil.
Olivecrona med en utmärkt fullständighet behandladt uti en den 18 November 1846 offentligen försvarad akademisk afhandling: “om de känne“ tecken, hvilka karakterisera 1jufnadsbrott“.
Men att redogöra för innehållet af berörda afhandling, tryckt å 74 täta oktavsidor med fin stil, blefve i en reservation, sådan som denna, alldeles för vidlyftigt och skulle dessutom nu icke kunna medhinnas.
På grund af allt hvad jag här anfört, och med afseende jemväl å den af Professor Olivecrona i nämnda afhandling uppgifna definition, tager jag mig fri het föreslå, att t:sta %:n HO: de Kap. af Utskottets förslag återremitteras, pä det att en beskrifning ä tjufnadsbroltet m<i der insättas. ,7., Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 73
Vid denna beskrifnings uppgörande torde kunna tagas i närmare öfvervägande, om ej §:n borde erhålla ungefärligen följande lydelse:
Den, som, utan våld å gerson, eller hot som innebär trängande fara, olof lig en a.) tillgriper b) annan veterligen tillhörig, och c,) uti annans d) besittning befintlig, lös egendom, värd mer än femton riksdaler, i uppsåt att den sig, eller annan obehörig person, tillegna, — dömes, för stöld, till straffarbete i högst sex månader, der ej annorledes här nedan är stadgadt.
Huruvida härvid vore nödigt tillägga den af Lagberedningen och 1848 års Lag-Utskott begagnade inskränknings- eller säkerhetsterm, att brottet ej skulle anses såsom tjufnad, der det ej “såsom annat brott efter denna11 (allmänna straff-) “lag straffas41, anser jag mig icke nu, då jag alltför knapp tid nödgats uppsätta denna reservation, böra söka att bedöma.
Af samma orsak binner jag icke nu motivera min särskilda mening, rörande en oller annan beskrifning på andra brott. (ilo) “-straff sy st ernet, till hvilket sednare äfven hänförts 7:ö) latitud systemet, i anledning hvaraf en derom väckt motion besvarats44.
Sedan latitudsystemet blifvit af alla Beredningar och Myndigheter, som yttrat sig under förarbetena till ifrågavarande förslag, enhälligt tillstyrkt, samt af Kongl. Majit och Rikets Ständer år 1845 antaget, och dessutom af lagstiftande
Magten i Sverige under innevarande decennium konseqvent tillämpadt, på sätt Kongl. Förordningarne den 4 Maj 1855, deu 21 December 1857, den 7 December 1858, den 23 Oktober 1860 och den 29 Januari 1861 samt en mängd andra författningar visa, — har Utskottet med rätta ansett detta system så häfdvunnet att någon strid om dess vidare tillämpning ej bort väntas.
1 sammanhang med frågan härom har Utskottet besvarat omförmälda motion, innefattande yrkande, att latitudsystemet måtte hufvudsakligen borttagas eller ändras.
Men som Utskottet icke genom den typografiska anordningen, på vanligt sätt, fästat Talmännens och Ståndets uppmärksamhet derå, att Utskottet ansett hvad motionären yrkat '■'■icke förtjena vidare afseende44; så har jag, till förekommande af ett möjligt förbiseende rörande denna fråga, hvilken, efter mitt förmenande, bör först och särskildt afgöras, ansett mig härå böra fästa Herrar Talmäns och Riksdagsmäns särskilda uppmärksamhet. 8:o)
I fråga om 44valet af hittills bibehållna s t i'ti iler får jag, rörande dödsstraff, straffarbete och fängelse hufvudsakligen instämma i Grefve G. K.
Hamiltons reservation. a) ”Olofligen” innefattar här äfven begreppet olagligen. b) "Tillgriper" betecknar ej blott apprehensionen utan, jemfördt med orden ”uti annans besittning befintliga, äfven (lepossessionen, Samt förutsätter fullt medvetande och ondt uppsåt, ej det som sker i distraktion.
Jfr ordet '"veterligen.” c) En aktad jurist har ansett att i stället för ”och" kunde sättas eller-, men då skulle man kunna stjäla det man verkligen eger, fastän annan det sig tillegnat. d) "Annans" är här begagnadt såsom motsats till tillgriparens, emedan icke någon kan i egentlig mening stjäla det han besitter.
Prot. 1862 § 1863. 7 Sami. 1 Afd. 13 Raft. 10 74 Lag-Utskottets Betänkande N:o 35.
I framtiden torde, till befordrande af medborgares jemlikhet inför lagen, penningeböter komma att antingen direkte bestämmas efter den brottsliges behållna årliga inkomst, beräknad efter föregående årets bevillningstaxering, och fördelad samt ådömd för vissa dagar, der ej belt års inkomst kunde ifrågakomma, eller ock endast få begagnas såsom förvandlingsstraff efter dylik grund, när den brottslige, dömd till fängelse, önskade derifrån njuta befrielse.
Om jag icke minnes felaktigt, hörde jag för nära trettio år sedan sakkunnig och trovärdig person uppgifva, att bestämmelser i dylikt syfte funnes uti en i Brasilien utgifven Handels- och Sjöfarts-lag ("Code de commerce”).
Till frågan om val af straffarter hörer frågan om den särskilda påföljd eller tillwtiniHfp i Straff, sorn under namn af fortast af in ed fforker! i g i förtroende varder ’för alltid eller för viss tid" ådömd ''för vissa i lagen bestämda brott.'’'
Enligt 2:dra Kap. 19 § skall denna påföljd medföra vanfrejd, och den dömde hafva förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, samt vara utestängd från alla sådana rättigheter och förmåner, för hvilkas åtnjutande god frejd erfordras.
I Utskottet har jag flera gånger sökt ådagalägga det okristliga, oädla (att icke säga grymma) samt skadliga och okloka uti att ej blott bibehålla en sådan påföljd för de jemförelsevis få brott, i afseende å hvilka det nu kan vara uttryckligen bestämdt, utan ock, genom ny allmän strafflag, ytterligare utvidga och befästa området för en lyckligtvis redan vacklande, samt för kristendomens ljus om det allmänna menniskoförderfvet och kärlekens kraf alltmer förbleknad och försvinnande opinion.
Men alldenstund mina åsigter häruti, fastän delvis understödda af flera Utskotts-ledamöter, och gillade af andra, hvilka dock ansett dem icke nu kunna tillämpas, hittills ej lyckats vinna bifall vidare, än att ifrågavarande påföljd blifvit för åtskilliga brott vilkorligen eller alternativt, och för andra ovilkorligen, bestämd att fortfara endast för viss tidf fördenskull, och ehuru jag icke nu medhinner framställa mina skäl för borttagandet af påföljden vid straffbestämmelserna om de särskilda brotten, — finner jag mig skyldig söka i allmänhet ådagalägga otjenligketen och det felaktiga i stadgandet om en sådan påföljd.
Och som för sådant ändamål äfven i detta ämne erfordras en kort framställning om de hufvudåsigter och särskilda meningar, som af utmärkta män blifvit under förarbetena till ifrågavarande förslag yttrade rörande denna fråga, anser jag mig ej böra rygga tillbaka för den vidd, reservationen derigenom erhåller.
Lagbestämmelserna äro vigtiga, inverkande på tusentals medborgares framtid: än vigtigare är att en falsk grundsats ej befästes i en ny lag-codex, emad att gälla för längre tid.
Svenska och Norska Lag-komitéernas ledamöter, som vid sammanträde den 18 Juni 1830 fulländade granskningen af förslag till de sju första kapitlen, hvilka sedan intogos i svenska Lag-komitéens år 1832 tryckta och år 1833 reviderade förslag till Straffbalkens första afdelning, innefattande allmänna bestämmelser, hade i 2:dra Kap. föreslagit följande stadgande: “40 §.
Der förlust af medborgerligt förtroende, såsom påföljd af brott, i “lagen stadgas, skall dermed förstås ovärdighet: “1. att innehafva embete, tjenst eller allmän befattning, att deltaga i val “till dylik befattning, så ock att tillgodonjuta rättigheter eller förmåner, “som af embete, tjenst eller allmän befattning följa; “2. att innehafva adelskap, riddareorden eller annan offentlig utmärkelse.
“Brott, hvarå förlust af medborgerligt förtroende följer, medförer vanfrejd.“ Lag-Utskottets Betänkande N:o 35. 75 Denna redaktion ändrades af Svenska Lng-komitéen redan i dess år 1832 tryckta förslag så, att förlust af medborgerligt förtroende skulle ådömas antingen för fl fl tid, eli 6i föi 'iJt.&S tid, ej under 5 oell gj öfver 10 år.
Ock redigerades föreskrifterna sålunda: “10 §.
Der förlust af medborgerligt förtroende för alltid, såsom påföljd af “brott, i lagen stadgas, skall dermed förstås ovärdighet: “1. att innehafva embete, tjenst eller annan allmän befattning, och att till godonjuta pension eller andra rättigheter eller förmåner, som deraf “följa; “2. att innehafva adelskap, riddareorden eller annan offentlig utmärkelse; “3. att deltaga i val till allmän befattning. "41 §.
Är förlust af medborgerligt förtroende å viss tid, såsom påföljd af “brott stadgad; då skall den åläggas ej under fem och ej öfver tio år.
Den döm“de håfve förverkat embete, tjenst eller annan allmän befattning, med deraf följande pension, rättigheter eller förmåner, så ock adelskap, riddareorden eller an“nan offentlig utmärkelse; och vare, under den tid, som i domen utsättcs, ovärdig “att deltaga i val till allmän befattning, och att dertill väljas eller förordnas. “42 §.
Förlust af medborgerligt förtroende för alltid medförer vanfrejd."
Häraf synes att endast förlust af medborgerligt förtroende för att tid skulle medföra ”vanfrejd”, som således ej åtföljde förlusten af medborgerligt förtroende för viss tid.
Motiverna härtill skola här nedan anföras och granskas.
I det af den äldre Lagberedningen den 16