Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
För de förlag, som förut gifna äro, gäller hvad hittills stadgadt varit, dock att de derom ingångne intecknade afhandlingar inom slutet af år 1868 hos vederbörande domstol anmälas och i dess protokoll upptagas.
Den förmånsrätt som nu åtföljer sådan intecknad afhandling må icke gälla utöfver 10 år från den dag, denna lag blifvit utfärdad.
Om remiss till Ilöglofliga Lag-Utskottet anhålles vördsamt.
Stockholm den 15 November 1865. H. P. W.
Motioner i Borgar e- Ståndet 1865.
N:o 137. 323 A:o 137.
Af Herr Bolinder, Å.
M,, angående ändring och tillägg i Strafflagen i fråga om böters förvandling.
Uti 2 Kap. 13 § i gällande Strafflag stadgas, att Konungens Befallningshafvande skall förordna om förvandling af böter efter 10, 11 och 12 §§ i samma lag, angående hvilka §§:rs innehåll jag hänvisar till Strafflagen.
Denna ifrån Lag-komitéens och Lagberedningens förslager till ny Brottmålslag hemtade föreskrift, i fråga hvarom, bland motiverna, uppgifvits af Lag-komiteén, att, till undvikande af onödig omgång vid förvandlingar, de, såsom klara verkställighetsåtgärder, blifvit till Konungens Befallningshafvande öfverlemnade samt af Lagberedningen, att det vanliga förvandlingsstraffet vore så enkelt, att det utan minsta svårighet kunde verkställas efter tarif och således icke fordrade någon domstols pröfning, hvilken stundom kunde såsom ej sällan handt, föranleda till omgångar, då förvandlingar för samma person skedde på olika ställen, har dock, enligt hvad erfarenheten lärt, under den korta tid Strafflagen varit tillämpad) långt ifrån att medföra enkelhet och skyndsamhet, snarare gifvit anledning just till den omgång och de förvecklingar, man genom densamma velat undvika.
Vid verkställighet af domstolarnes beslut om bötesstraff tillgår författningsenligt så, att af de till kronofogdarne efter hvarje Härads-tings slut öfverlemnade saköreslängderna, bemälde tjenstemän dels angående bötesdömde inom andra län, med bifogande af extrakt ur längden för hvarje sakfälld särskildt, hos Läns-styrelserna anhålla om åtgärd för straffets verkställande der den sakfällde bor, dels expediera distriktvis upprättade utdrag till länsmännen, hvilka för hvarje sakfälld från saköreslängden utskrifva ett utdrag, som de till rigtigheten bestyrka och derefter i vanlig ordning genom fjerdingsmännen befordra till verkställighet för böternas uttagande.
Inträffar nu att sakfälld person saknar tillgång till böternas gäldande, så återställes saköreslängds-utdraget, med uppgift om det hinder som mött för verkställigheten, till länsmannen, hvilken i skrifvelse till Konungens Befallningshafvande, med bifogande af utdraget, begär förvandling af böterna.
På ett dylikt af länsmannen verificeradt utdrag kan Läns-styreisen mången gång icke grunda ett beslut om förvandling, utan måste för att förvissa sig om bötesbeloppets rigtighet från domhafvanden infordra sjelfva utslaget.
Ofta förekommer jemväl i saköreslängderna, att af cg 324 Motioner hos Borgare- Ståndet 1865.
N:o 137. och samma person begångna särskilda brott, de der försonas med böter, af hvilka likväl, i brist af tillgång hos den sakfällde, en del skola förvandlas till enkelt fängelse och en annan del till fängelse vid vatten och bröd, i en klump sammanföras och före förvandlingen måste behörigen särskiljas, hvarje brott för sig med den derför bestämda ansvarspåföljd.
Jemväl för den oinvigde skall det synas klart, att genom den häraf föranledda skriftvexling verkställighet af utslag i bötesmål oskäligen fördröjes, helst då härtill kommer, att de sakfällde efter skriftvexlingens slut ofta från orterna afflyttat och mången gång endast med svårighet och efter lång tids förlopp, om ens någonsin, kunna åter anträffas för att till förvandlingsstraffet befordras.
En annan olägenhet, sorn äfven bör särskildt påpekas, är den fortgående balanseringen af dylika oredovista bötesmedel i Kronans räkenskaper, hvilka derigenom onödigtvis göras vidlyftiga.
Bestämmes deremot förvandlingsstraffet af domstolen genast i sammanhang med sjelfva bötesbeloppet, såsom förut i vissa fall varit stadgadt, så att den bötfällde, i saknad af bötestillgång, genast kan gripas och till häktet införas, så bortfalla alla ofvanberörda anledningar till dröjsmål och tidsutdrägt.
Det af Lagberedningen förutsatta förhållandet, att förvandlingar för samma person kunde komma att ske på olika ställen, inträffar deremot mindre ofta. och intet hindrar att, för den händelse hos exekutor skulle till verkställighet sammanträffa särskilda utslag, hvarigenom någon blifvit till förvandlade böter dömd, Konungens Befallningshafvande kunde bemyndigas att om sammanläggningen af de särskilda förvandlingsstraffen utan underställning hos Hof-rätt, enligt bestämda grunder, förordna.
I anledning af hvad jag sålunda haft äran anföra får jag vördsamt hemställa, det behagade Rikets Ständer för sin del besluta, att, med ändring af 13 § i 2 Kap.
Strafflagen, domstolarne böra på sätt före nämnda lags införande i allmänhet egde rum, i utslag, hvarigenom någon varder till böter fälld, tillika bestämma det motsvarande kroppsstraff, han i brist af böter bör undergå.
Den förändring af gällande lagparagrafer som härigenom skulle erfordras, synes mig kunna inskränkas dertill att 2 Kap. 13 § Strafflagen erhölle exempelvis följande lydelse: ”Om förvandling af böter enligt 11 §, äfvensom enligt 12 §, der särskilda beslut, angående samma person ådömda böter, för verkställighet hos exekutor på en gång förekomma, förordne Konungens Befallningshafvande”; hvarjemte till 10 § 1. mom. torde böra läggas ett stadgande af ungefär följande innehåll: ”och förordne domstolen genast huru, i händelse af bristande bötestillgång hos den sakfällde, böterna skola förvandlingsvis utgå.”
Om remiss af denna motion till Höglofliga Lag-Utskottet anhåller jag vördsamt.
Stockholm den 15 November 1865. A. M.
Motioner i Borgare-Ståndet 1865, N:o 138. 325 ]M:o 138.
Af Herr Gellin, H.
P. W., om tackjern stionde-skattens upphörande inom bergslagen.
Då vid föregående riksdagar frågan om tackjernstillverkningens befrielse från tiondejerngskatt förevarit, har man alltid gjort skilnad emellan den tillverkning, som bedrifvits utom och den som bedrifvits inom bergslag, på den grund, att tackjernstillverkningen inom bergslag skulle vara gynnad af åtskilliga privilegier och förmåner, som först borde upphöra, innan den kunde anses likställig med den förra.
Så yttrar Kongl. Majit uti sin nådiga Proposition om Statsverkets tillstånd och behof vid 1856 års riksdag, sedan Kongl. Majit, på uppgifna skäl, föreslagit att hammarskatten öfver hela riket måtte upphöra: ”Beträffande tackjernstionde finner likväl Kongl. Majit i hvad angår bergslagerna, der tackjernstillverkningen är med särskilda privilegier gynnad och omhägnad, ej skäl att föreslå någon ytterligare nedsättning i beskattningen än den, som blifvit beviljad genom Kongl. Kungörelsen den 14 November 1854, så länge dessa privilegier och friheter bibehållas; men för tackjernstillverkning utom bergslag anser Kongl. Majit deremot att befrielse från den tryckande ordinarie skatten numera är af både billigheten och på ofvan anförda skäl af behofvet påkallad.”
På samma sätt yttrar sig Stats-Utskottet i sitt betänkande, Nio 33, vid samma riksdag, att som tackjernstillverkningen inom de egentliga bergslagerna sedan äldre tider varit gynnad genom åtskilliga privilegier, ”finnér Utskottet icke anledning förekomma, att för tackjernstillverkningeu inom bergslag, så länge dess särskilda förmåner och rättigheter bibehållas, medgifva nedsättning i nu utgående beskattning.”
Då frågan ånyo upptogs vid 1860 års riksdag yttrar Stats-Utskottet i betänkandet
Nio 45 B, pag. 11, — ”Den eftergift af ifrågavarande beskattning, som Utskottet af nu anförda förhållanden anser vara påkallad, torde likväl hvad beträffar tackjernstionde — på sätt Kongl. Majit vid sednaste riksmöte föreslog Pikets Ständer — icke böra utsträckas till den ännu med vissa privilegier gynnade tackjernstillverkningen inom bergslag, såvida icke bergslagen framdeles förklarar sig villiga att afstå från sina särskilda friheter och förmåner;” och efter återupprepande af detta yttrande föreslår Rikets Ständer uti sin underdåniga skrifvelse den 7 Mars 1860, Nio 34, ”2:o) att tackjernstionden af alla hyttor, belägna utom de privilegierade bergslagen, likaledes skall 326 Motioner i Borgare-Stander, 1865.
N:o 138. från och med nämnda tid upphöra; med underdånig anmälan hvarom Rikets Ständer derjemte i underdånighet hemställa, att derest de privilegierade bergslagen derom skulle väcka fråga, Eders Kongl. Maj:t i nåder behagade låta verkställa en utredning af dessa bergslagers återstående privilegier, samt derefter till Rikets Ständer aflåta nådig Proposition om och med hvilka vilkor befrielse från tackjernstiondes utgående må blifva samma bergslager tillerkänd.”
Man har sålunda föreställt sig, att tackjernstillverkningen inom bergslagerna vore fortfarande hugnad med vissa privilegier och förmåner, och att först mot afstående af dessa, ett friköpande från tackjernstionden borde få ske; men om denna uppfattning af frågan fordom kunde vara i viss mån rigtig, då tackjernstillverkningen inom bergslag verkligen egde vissa förmåner i afseende på kolhandeln, samt alla hemman i bergslagen voro indelade till hyttelag, med förbindelse för egarne att deltaga i byggande, underhållet och den fordom dyrbara uppvärmningen af hyttan m. m., så saknar den numera all giltig grund, sedan alla band på kolhandeln äro upphäfda och tackjernstillverkningen genom Kongl.
Förordningen af den 20 September 1859 blifvit förklarad för en fri fabrikshandtering, samt den skyldighet till blåsning, byggnad och värmning i hyttan, som förut ansetts åligga bergsmansjorden, försvunnit, äfvensom hyttelagen upphört att vara tvungna föreningar, i följd hvaraf hyttedelarne numera kunna skiljas från hemmanen och utgöra en från dessa helt och hållet oberoende egendom.
Tackjernstillverkningen eller tackjernstillverkaren inom bergslagen åtnjuter följaktligen numera alldeles inga privilegier eller förmåner, utan hvad af det slaget ännu finnes qvar tillkommer allenast jorden eller bergslagshemmanen, hvilka dels äro befriade från ordinarie rotering, och dels hafva något lägre grundränta än hemmanen utom bergslag, ehuru förhållandet dermed äfven är ganska olika inom skilda bergslager, så att en del hafva ordinarie rotering och lika grundräntor med landslagen.
Tackjernstillverkningen inom bergslag befinner sig icke i någon förmånligare ställning än den som bedrifves utom bergslagen.
Den har öfvergått från en med jorden sammanhängande folknäring till en fullkomlig fabriksnäring, som med jordegendomen och dess beskattning icke har ringaste sammanhang.
Dess idkare kan visserligen derjemte innehafva bergslagsjord och för denna jord ega vissa friheter, men han kan ock drifva sin handtering den förutan och köpa sina kol af jordegaren.
I stället för att fordom nästan hvarje innehafvare af bergslagshemman tillverkade sin lilla qvantitet tackjern med kolen från egen skog, finner man nu, att vanligen endast ett fåtal af delegarne i hyttelaget antingen köpt eller mot lega begagnar hyttan samt uppköpa de andras kol och malm, eller ock, att de gamla hyttelagen helt och hållet upphört att begagna sina hyttor, och i stället finna större fördel vid att försälja sina malmer och skogsprodukter till andra masugnar, der tillverkningen kan bedrifvas i större skala och med mera ekonomi samt råvarorna följaktligen högre betalas.
Vid detta förhållande är ovedersägligt, att tackjernstillverkaren icke har någon fördel af de privilegier och förmåner, som jordegaren, till följd af jordens bergslags - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 138. 327 natur, åtnjuter, och att det således icke kan vara med rättvisa och billighet öfverensstämmande att låta hans likställighet i beskattning med andra idkare af samma handtering, blifva beroende af jordegarens beredvillighet att afsäga sig dessa förmåner.
Ganska svårt är ock att fatta, huru det af Rikets Ständer förutsatta fall skall kunna inträffa, nemligen ”att de privilegierade bergslagerna skola väcka fråga om befrielse från tackjernstionden”, såvida dermed skulle följa uppoffring af deras återstående så kallade bergslags-privilegier; — eller, med andra ord, att hemmansegarne inöm bergslagen, hvilka numera i allmänhet icke tillverka något tackjern och derför ej heller känna någon tunga af tackjernstionden, skulle framträda för att utverka en lindring i tackjernstillverkarens beskattning, med den påföljd, att de skulle få sin egen jord högre beskattad.
Någon enighet i detta afseende lärer väl knappast kunna förväntas, utan om fråga härom inom någon bergslagsort uppstår, skall säkerligen hvar och en beräkna sin enskilda fördel och den, som eger jord men icke tillverkar tackjern, motsätta sig hvarje utbyte af tackjerns-tionden mot något nytt onus på jorden, hvaremot den, sorn drifver stor jerntillverkning, men innehar ingen eller ringa bergslagsjord, utan tvifvel skall finnas beredvillig, att emot befrielse från den honom hardt tryckande tiondejernskatten, åtaga sig hvarje rimlig förhöjning i jordens onera, såsom ordinarie rotering eller någon förändring i grundräntornas beräkning.
Huru skall i sådant fall ”bergslagens önskan” utrönas?
Skall omröstning företagas och efter hvilken grund; och vore det rimligt, att låta jerntillverkarens billiga fordran på rättvisa blifva beroende på jordegarnes godtycke?
Eller skulle den ene kunna få afsäga sig bergslagsprivilegierna och den andre bibehålla dem, inom samma ort?
Att tackjernstionden bör upphöra, derom blifva nog alla bergslagsboer ense, men att de samtlige skulle erbjuda sig att i dess ställe åtaga sig något annat onus är ej tänkbart.
Man torde häraf finna, att denna fråga numera icke kan lösas på det sätt Rikets Ständer uti förutnämnda skrifvelse antydt, utan att man måste helt och hållet skilja frågan om tackjernstionden från den om bergslagsjordens beskattning, hvarvid först bör tillses huruvida icke tackjernstillverkningen inom bergslag, enär den numera bevisligen icke är i åtnjutande af några ”särskilda privilegier och förmåner”, bör vara berättigad till samma skattelindring, som länge kommit den öfriga jernhandteringen till godo, samt sedermera, då den vidlyftiga undersökningen om bergslagsjordens friheter blifvit fullbordad, efter omständigheterna bestämma om någon förändring i dess beskattning bör ega rum.
Önskligt hade visserligen varit, att denna utredning af bergslagernas återstående privilegier, hvarom Rikets Ständer gjort framställning, nu varit fullbordad, så att äfven denna fråga vid innevarande riksdag kunnat behandlas, men då jag fått den upplysning, att densamma ännu utgör föremål för behandling hos vederbörande embetsverk och icke på länge torde vara att derifrån förvänta, samt, efter hvad jag ofvan sökt visa, icke kan på tiondejernsfrågan hafva något inflytande, har jag trott, att Rikets Ständer, oberoende deraf, nu bör och kan upptaga denna för jernhandteringens trefnad och utveckling så högst vigtiga fråga till förnyad pröfning. 328 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
Då nu, som sagdt är, en tackjernstillverkning, derför att den bedrifves vid en masugn belägen inom en privilegierad bergslags rågång, icke till följd deraf, har ringaste förmåner framför en lika tillverkning vtom bergslagen, så tala naturligtvis alldeles samma skäl, som förr åberopats för tiondens borttagande utom bergslag, nu för dess upphörande äfven inom densamma, hvarför jag i detta afseende kan inskränka mig till att åberopa Kongl. Maj:ts nådiga Proposition i ämnet vid 1856 års riksdag samt Stats-Utskottets deraf föranledda Betänkanden vid 1856 och 1860 årens riksdagar.
Några ytterligare skäl, som tala för skattens snara upphäfvande må dock tilläggas.
Det för vissa behof fordom så eftersökta Svenska jernet blifver på jernmarknaden, som bekant är, allt mera undanträngdt af andra länders förbättrade tillverkningar, hvilka i allmänhet kunna erbjudas konsumenterna till lägre pris än det Svenska jernet; och, utan fara för misstag, torde man kunna påstå, att vår jernhandterings enda räddning från undergång i denna täflan, beror på möjligheten att kunna tillverka en god vara till billigt pris.
Men billigt pris kan i denna, lika litet som i någon annan fabriksrörelse, svårligen åstadkommas utan att tillverkningen bedrifves i en relatift stor skala.
Tackjernstillverkningen gör härifrån icke något undantag.
De gamla, efter handteringens nuvarande ståndpunkt ofullständiga bergsmanshyttorna, vid hvars anläggande endast små tillverkningar på hyttelagens egna skogstillgångar varit afsedda, finnas rätt ofta i följd deraf lagda vid smärre vattendrag, der blåsning allenast under en kortare del af året kan ega rum, samt egna sig, äfven af andra skäl, i allmänhet icke till en sådan utvidgad fabriksrörelse.
De måste efter hand nedläggas och jerntillverkningen inom hvarje ort koncentreras vid större verkstäder, vid valet af hvilkas läge, afseende hufvudsakligast måste fästas på tillräcklig drifkraft för de mångfaldiga olika machiner, som för en tidsenlig jern till verkning nu äro erforderliga, äfvensom på möjligheten att å befintliga eller beräkneliga kommnnikationsleder, kunna dit sammanföra erforderliga qvantiteter af malm och brännmaterialier.
Utom bergslagen låta sådana arrangementer nu verkställa sig, då den nya, likasom den gamla masugnen, blifver fri från tiondejern, men inom bergslag åter äro de för närvarande nästan omöjliga, emedan den nya tillverkningen der skulle blifva betungad med en så orimligt hög beskattning, att den icke med någon behållning för egarne, skulle kunna fortfara längre än frihetsåren räckte, och för en så kort existens kan ingen vilja nedlägga det betydliga kapital som för en sådan anläggning erfordras.
Enligt nu gällande stadganden skall nemligen vid nya masugnar inom bergslag utgå såsom tionde hvart 30:de Sk^. af tillverkningen.
Vid en masugn med t. ex. 60,000 centner årlig tillverkning, skulle således i tionde erläggas 2,000 centner, som, efter ett medelvärde af 2 Riksdaler 50 öre, gjorde en beskattning af 5,000 Riksdaler förutom bevillningen, under det att egarens nettobehållning, inberäkDadt denna summa, på en sådan tillverkning under lyckligaste konjunkturer icke kan beräknas högre än 20 öre per centner eller 12,000 Riksdaler på hela tillverkningen.
Skatten skulle sålunda - Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
329 * lunda under gynnsammaste förhållanden medtaga nära hälften af hans behållning, och under mindre goda konjunkturer uppsluka alltsammans.
Om dervid äfven inträffar, och exempel derpå finnas, att masugnen, ehuru belägen inom bergslag, likväl ligger så på gränsen mot landslagen, att den inom bergslagen endast eger den mark eller den obetydliga hemmansdel hvarpå sjelfva verkstaden är anlagd, samt för öfrigt bedrifver sin jern tillverkning fullkomligt fabriksmessigt, på köpta rudimaterier, hvaraf största delen erhålles från skogstrakter utom bergslagen, så framstår rättvisan af denna skilnad emellan tillverkning utom och inom bergslag ännu bjertare.
För de äldre masugnarne är tiondejernsskatten visserligen icke på långt när så tryckande, emedan den, såsom bestämd till en viss andel af masugnarnes fordna tillverkningsförmåga för dygnet, hvilken sedermera kunnat mångdubblats, utan att tiondejernsafgiften förökats, på åtskilliga ställen icke utgör mer än '/3:del af den tionde som skulle utgöras för en ny masugn med lika tillverkningsbelopp och i allmänhet är mindre ju äldre masugnarne äro, men den är i alla fall lika orättvis och obillig, sedan den icke numera motsvaras af de förmåner, som hittills åberopats såsom skäl för dess qvarvaro.
Att under sådana förhållanden en och annan ny masugnsanläggning inom bergslag kunnat på sednare åren förekomma, förklaras deraf, att anläggarne gjort sig den säkra förhoppning, att tiondejernsskatten, inom de vanligen erhållna nio frihetsårens förlopp skulle blifva afskaffad och handteringen verkligen komma i åtnjutande af den frihet, som blifvit den förespeglad genom ofvan åberopade Kongl. Förordning af år 1859.
Nya methoder uppfinnas, der malmen under en fortgående process direkte förvandlas till smidbart jern eller stål, utan att derunder framträda såsom tackjern, och der denna beskattningsform är alldeles otillämplig eller om den tillämpades, skulle leda till de obsurdaste resultat.
Exempelvis må nämnas den äfven i vårt land införda Bessemersmethoden.
Den ene jerntillverkaren, som begagnade den äldre methoden af jernets förvandling först till tackjern, skulle i så fall nödgas betala en orimligt hög skatt, oberoende af sin vinst, under det den andre, som frambragte jernet på en annan method, skulle erlägga endast bevillning i mån af sin förtjenst.
Fortvaron af en sådan skatt måste naturligtvis verka i hög grad hämmande på jernhandteringens fria utveckling inom bergslagsorterna, om icke rentaf fördrifva den derifrån samt tvinga dess idkare, att med uppoffring för sig och landet, flytta sin verksamhet utom dessa för jernhandteringens bedrifvande nu så ogynnsamma ”jernbergslager”.
Följden blifver bortslösadt byggnadskapital, förspilld arbetskraft vid de längre transporterna af råvarorna, samt minskad tillverkning och export.
Hvarje uppskof med skattens afskaffande medför således en grym orättvisa och, ur nationalekonomisk synpunkt betraktadt, en vida större förlust än den ringa inkomst som nu derigenom beredes statskassan, hvadan både billighet och klokhet synas mig bjuda dess afskaffande redan vid innevarande riksdag.
På dessa i korthet framställda skäl och under anhållan att, före frågans behandig. till R.
Prot. 1865 ff 1866. 11 Sami. 3 A/d. 42 330 Motioner i Borgare-Ståndet 1865.
N:o 139. liug, få till Stats-Utskottet inlemna de handlingar jag till ytterligare stöd för mitt förslag kan finna tillgängliga och erforderliga, får jag vördsamt hemställa, att Rikets Ständer, måtte förklara, att tiondejernsafgiften från hyttor och masugnar belägna inom bergslagerna, skall upphöra från och med 1867 års början, under förbehåll, att frågan om bergslagsjordens återstående privilegier och de förändringar, som deruti kunna finnas erforderliga, derigenom icke må anses afgjord, utan bör till pröfning och afgörande framdeles upptagas.
Stockholm deri 15 November 1865. H. P. W.
Gahn. N:o 139.
Af Herr Hjertström, Fr., om anslag till omläggning af landsvägen mellan Serarps och Hvetlanda gästgifvaregårdar i Jönköpings län.
Redan för flere år sedan har tid efter annan fråga uppstått angående omläggning af landsvägen mellan Serarps och Hvetlanda gästgifvaregårdar, utgörande 2 5/s mil, deraf endast % mil närmast Hvetlanda äro backfria, men af mötande hinder har detta förslag hittills strandat.
Det är först under sista åren man i allmänhet kommit till full insigt af behofvet att genom lätta kommunikationer sätta sig i förbindelse med de större afsättningsorterna och således att på lämpliga punkter beröra Statens jernvägar, hvarförutan dessa ej tillskynda den aflägse boende landtbrukaren någon fördel, kanske snarare tvärtom.
Den del af Östra härad inom Jönköpings län, som här är i fråga, torde, i betraktande af densammas bördighet och folkmängd, vara att anse såsom den mest vanlottade på kommunikationer.
Orten har 10 å 11 mil till residensstaden Jönköping, 7 å 8 mil till Oscarshamn och 5 å 6 mil till Eksjö.
Afståndet från Jönköping, oberäknadt backarne, gör tydligen all lifligare kommunikation derpå Motioner i Borr/are-Ståndet 1865.
N:o 139. 331 omöjlig, ehuru fyrfaldiga resor i allmänna värf dock allt som oftast måste ske dit.
Oscarshamn har hittills varit ortens egentliga handelsstad, men sedan jernvägen blef färdig mellan Malmö och Jönköping, har det befunnits vara stor förlust att göra affärer derstädes, hvarest dessutom handeln med trävaror är hufvudsak, utan har man nödgats att med stort besvär forsla ortens produkter uppför backarne till Hvetlanda och vidare till jern vägsstationerna Säfsjö eller Sandsjö, för att afgå på Malmö, Göteborg eller Stockholm.