Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
R:dr banco, deri inberäknad godtgörelse för hennes och gossen Pålssons återfärd ifrån Jönköping till Linköping.
Detta utslag, så vidt det innefattar frikännelse för Konungens Befallningshafvande i Jönköpings län, har af Advokatfiskalsembetet, på min anmodan, blifvit i underdånighet öfverklagadt; Och af Konungens Befallningshafvande i Östergötlands län är likaledes klagan deröfver hos Kongl. Majit i underdånighet förd.
Hos mig hade Fanjunkaren G. A. Möller uti en den 10 November 1848 ingifven skrift anmält, att Öfverståthållareembetet för Polisärender, i anledning af Sofia Sagers och Läkaren Brismans mot Möller gjorda angifvelse om brott emot 22 kap. 1 §.
Missgerningsbalken, den 31 Augusti samma år beslutat målets remitterande tili Stockholms Kämnersrätt, meri att dertill hörande handlingar, oaktadt ständiga påminnelser hos vederbörande protokollsförande och fastän protokollen, såsom till nio tiondedelar utgörande ingifna skrifter, kunnat snarligen uppsättas, ännu nyssnämnde den 10 November icke skola blifvit till Kämnersrätten öfverlemnade, genom hvilket dröjsmål och vittnens afresa från staden Möller befarade, att han kunde urståndsättas eller ålmin - R.
Ernb.-Berättelse för år JS49.
161 åtminstone blifva hindrad att ådagalägga sin oskuld5 hvarefter och sedan vederbörande Notarier uti infordrade förklaringar till mig uppgifvit samt Herr tillförordnade Polismästaren Limnelius, hvilken målet å Öfverståthållareembétets vägnar handlagt, vitsordat, att Protokollsföranden redan före den tid, inom hvilken det ålegat honom att protokollen och handlingarna till Kärnnersrätten öfverlemna, för sjuklighet erhållit tjenstledighet under en del af September och hela Oktober månad, samt att den imedlertid i hans ställe tillförordnade Notarie, enär förstbemälte
Protokollsförandes helsotillstånd skulle gifvit anledning till den förmodan, att han snart skulle tillfriskna, och således kunna sjelf ombesörja expeditionen af i fråga komne mål, samt de löpande göromålen och remisser angående häktade personer fulleligen upptagit tiden, icke kommit att afhämta handlingarna, hvilka derföre hos samma Protokollsförande qvarlegat till den 15 November, då remissen till Kärnnersrätten afsändes, jag till Advokatfiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt den 21 Mars 1849 uti a Hålen skrifvelse gifvit uppdrag att, vid detta förhållande samt enär underordnade tjenstemäns förfall af sjukdom eller öfverhopande göromål ej ansåges kunna fritaga vederbörande förmän från skyldigheten att tillse och ansvara derför, att fattade beslut i rätt tid och ordning klefve till verkställighet befordrade, mot tillförordnade Polismästaren Limnelius anställa åtal för den försummelse, han i förenämnde mål låtit komma sig till last, samt derföre å honom yrka laga ansvar jemte skyldighet att gälda den skada, sakägaren derigenom kunde vara tillskyndad.
Sedan denna talan blifvit af Advokatfiskalsembetet utförd, samt klaganden Möller aflördrad uppgift på den skada, han kunde hafva lidit genom det öfverklagade dröjsmålet, men denne förmält sig afstå från den honom möjligen tillkommande ersättning för den honom tillskyndade förlust i hans enskilda angelägenheter, hvaremot han ville fästa uppmärksamhet på en skada, som dröjsmålet för honom vållat, ehuru den icke kunde i penningar uppskattas, och hvilken bestode deri, atl han gått miste om en del af den bevisning, han velat i målet använda, eller att få hörda tre vittnen, nemligen Befälhafvaren, Styrmannen och Machinisten pä ångfartyget Jönköping, hvilka, redan vid förhöret hos Öfverståthållareembetet för Polisärender af Möller åberopade, tidtals vistats bär i staden till slutet af November månad 1848, men sedermera, när nämnde ångfartyg då slutat sina reseturer hit till staden, icke kunnat här anträffas, utan upplysts vara å aflägsen inrikes ort vistande, hvarföre deras hörande icke kunnat ske utan stora omvägar, tidsIt.
Emb.-Berättelse för år 1849. 21 162 R.
Emb.-Berättelse för år 'IS49. utdrägt och kostnader, som Moller ej velat underkasta sig; så har tillförordnade Polismästaren Limnelius uti häröfver afgifven förklaring, på anförde skäl och med åberopande af Protokollsförandens här ofvan omförmälte sjukdom samt bristande bestämd föreskrift om den tid, inom hvilken en remiss af förevarande beskaffenhet borde vara expedierad, yrkat att från allt ansvar i målet frikännas.
Hofrättens i detta mål gifna utslag af den 29 sistlidne Oktober innehåller, att som haudlingarne uti förenämnde hos Öfverståthållareembetet för Pölisärender liandlagde och den 31 Augusti 1848 till Stockholms Kämnersrätt hänskjutne mål icke förr, än den 13 derpå följde November, eller efter två och en half månaders förlopp, blifvit från Öfverståthållareembetet till Kämnersrätten afsände och således, hvad tillförordnade Polismästaren Limnelius ej heller kunnat bestrida, större dröjsmål än vederbordt med berörde expedition ägt rum; alltså och då tillförordnade Polismästaren Limnelius, hvilken hos Öfverståthållareembetet handlagt målet, vidgått, att dröjsmålet härledt sig derifrån, att protokollet i målet först efter en längre tids förlopp blifvit uppsatt, men honom såsom förman ålegat att tillse, det icke en sådan uraktlåtenhet fått äga rum, och följaktligen honom icke till ursäkt lände, att, pä sätt han uppgifvit, vederbörande protokollsförande baft förfall af sjukdom och öfverbopande göromål, pröfvade Kongl.
Hofrätten skäligt, med stöd af 9 kap. 5 §.
Rättegångsbalken, fälla tillförordnade Polismästaren Limnelius att för den försummelse, han i omförmälte måtto låtit komma sig till last, böta 25 daler silfvermynt med Atta R:dr 16 sk. banko; men enär f. d. Fanjunkaren Möller afstått från anspråk på ersättning för den skada, dröjsmålet kunde hafva honom tillskyndat, erfordrades i afseende derå icke vidare något yttrande.
Mig veterligen är detta utslag icke af Herr tillförordnade Polismästaren Limnelius öfverklagadt; och å min sida har detsamma ej heller blifvit klandradt.
En Snickare, Christian August Helgesen i Näsperlan hade först hos Justitiaekantslersembetet gjort angifvelse, att han af Häradshöfdingen i Sotholms, Öknebo och Svartlösa härad Herr N. C.
Claeson blifvit på det sätt förfördelad, att bemälte Häradshöfding vid 1845 års hösteting med Sotholms härad, der Helgesen infunnit sig och emot lösen utbekommit Häradsrättens prokokoll i ett honom rörande mål, skall hafva, då Helgesen åter framträdt R.
163 till domaresätet och ined höflighet anmält, det han af misstag erlagt mera penningar, än lösen utgjorde, rest sig något från domaresätet och stött Helgesen för bröstet, samt tillsagt en i tingssalen närvarande
Fjerdingsman att ”köra ut karlen och sparka honom”, hvilket ock skulle blifvit verkstäldt på det sätt, atL Fjerdingsmannen fört Helgesen till dörren af salen och, sedan han öppnat densamma, stött Helgesen ut i förstugan, så att han fallit emot en der stående stege och dervid fått en skråma i ansigtet; och hade Herr Justitiaekantsleren, efler det Häradshöfdingen Claesson blifvit hörd, förklarat sig då icke finna anledning att låta anställa det emot Häradshöfdingen äskade åtal; hvarefter enahanda angifvelse blifvit af Helgesen gjord hos Rikets Ständers Justitiaaombudsman, sorn under den 14- Februari 1848, med bifall till Helgesens begäran, funnit skäl att till
Domarens handläggning och pröfning hänskjuta både Helgesens angifvelse emot Häradshöfdingen Claeson och den sistnämndes uti förklaring deröfver gjorda tillmälen mot Helgesen, samt således förordnat Advokattiskalsembetet i Kongl. Svea Hofrätt att i laglig ordning derstädes göra målet anhängigt och vidare tillse dess fullständiga utredning genom parternes hörande och en i öfrigt laglig undersökning; derefter Advokatfiskalsembetet skulle äga öppet att föra den talan eller afgifva det slutliga yttrande, hvartill målets utredning och dervid förekommande frågors skiljaktiga beskaffenhet, lag och omständigheterna likmätigt, föranledde.
Sedan målet härefter blifvit af Advokatfiskalsembetet anhängiggjordl, och undersökning vid Sotholms Häradsrätt, efter Hofrättens förordnande, hållen i vederbörandes närvaro, dervid å ömse sidor uppgifne vittnen blifvit hörda; så har Advokatfiskalsembetet uti ytterligare afgifvet memorial sig i saken yttrat; och har Kongl. Hofrätten, efter det vederbörande sig häröfver förklarat, samt Helgesen hemställt, att de af honom åberopade vittnen kunde varda inför Hofrätten å nyo hörde, genom utslag den 20 sistlidne December, hvad först anginge denna Helgesens anhållan, förklarat, att enär han icke uppgifvit någon omständighat, deruti vidare upplysning genom det ytterligare vittnesförhöret skulle kunna vinnas, Hofrätten icke funne skäl att Helgesens anhållan bifalla, samt att, enär vittnesberättelse!- af Länsmannen Prochaeus och Nämndemannen Holmström vore uti Häradsrättens protokoll intagne, Helgesens anmärkning, att deras vittnesmål skulle saknas, lemnades, såsom obefogad, ulan afseende; hvarefter beträffande sjelfva målet, Hofrätten sig utlåtit, att ehuru Häradshöfdingen Claeson erkänt, att sedan vid i fråga varande tillfälle, den 17 November 1845, då Häradshöfdingen, efter aflyst ting med Sotholms härad, sittande i tingssalen 164 R.
Emb.-Berättelse för år ■i849. varit sysselsatt att till de rättsökande utlemna tingsexpeditionerna, Snickaren Helgesen, hvilken någon stund förut hos Häradshöfdingen utlöst en expedition, åter framträdt till Häradshöfdingen och påstått, att Helgesen vid den för expeditionslösens erläggande verkställde vexling erhållit för litet penningar tillbaka, samt oaktadt erhållna föreställningar af ej mindre Häradshöfdingen än äfven Länsmannen Lidman, hvilken vid expeditionernes utlemnande biträdde Häradshöfdingen, om det origtiga i Helgesens påstående, envist vidhållit samma påstående och under tiden allt mera närmat sig Häradshöfdingens stol, Häradshöfdingen blifvit ond och stött till Helgesen, hvilken dervid omkullfallit på golfvet; likväl och som Häradshöfdingen Claesons tillika gjorde uppgift, att bans berörde åtgärd skett endast för att från sig aflägsna Helgesen, hvilken skulle varit af starka drycker öfverlastad, vunne stöd af flere vittnens berättelser angående Helgesens tillstånd, samt dessa vittnen jemväl förklarat, att bans omkullfallande sannolikt icke inträffat, om lian ej varit berusad 5 Hofrätten alltså och då det ej blifvit styrkt, att Häradshöfdingen, på sätt Helgesen angifvit, befallt, att han skulle vid utförandet från tingssalen misshandlas, ansåge, det Häradshöfdingens förfarande icke varit af sådan beskaffenhet, att det kunde för honom till ansvar eller ersättningsskyldighet föranleda; men med afseende å hvad emot Häradshöfdingen förekommit funne Hofrätten, det Helgesen för angifveisen mot honom icke gjort sig till ansvar skyldig; äfvensom och då Helgesen icke blifvit öfvertygad att hafva vid tillfället mot Häradshöfdingen nyttjat srnädeliga uttryck eller eljest emot honom för embetets skull sig förbrutit, Helgesen ej heller derutinnan kunde till ansvar fållås; dock ålåge det honom ej allenast att till Kronan återgälda kostnaderna för skjuts och dagtraktamente till den särskildt tillförordnade Domhafvanden, som förrättat undersökningen hos Häradsrätten, och till den vid samma undersökning tillstädes varande allmänna åklagare, derom, enär beloppet af samma kostnad ej ens blifvit uppgifvet, vidare yttrande då ej kunde meddelas, utan jemväl att betala den ersättning, som blifvit fordrad af de utaf Helgesen åberopade vittnen i' målet.
I min förra berättelse förekomma de upplysningar, jag varit föranlåten att infordra från Kongl. General Latultmäterikontoret; och deraf inhämtas, att intill den 14 Februari 1849, då den mig senast tillställda uppgift af Landtmäterifiskalen blifvit upprättad, den redovisningsbrist för rikets samtliga R.
Emb.-Berättelse för är 1840. 165 Landtmätare, hvilken vid föregående årets slut framvisat ett antal af mer än 700 oredovista förrättningar, verkställda af 129 särskilda Landtmätare, blifvit minskad med ett antal af 206 förrättningar, och antalet af de med redovisning bristande Landtmätarne nedsatt till 69.
I anseende till den verksamhet, som för öfrigt under 'den senast förflutna tiden hos Genera 1- Landtmäterikontoret visat sig, för afhjelpande af bristen, hade jag trott mig höra, utan ytterligare åtgärd, tills vidare afbida frukten af denna verksamhet, under förmodan, att innan kort skulle komma att synas, hvad åtgärd behofvet vidare kunde påkalla.
Enligt denna föresats har jag, intill min återkomst från min under sistlidne sommar företagna embetsresa, dröjt att vid detta ämne ytterligare lägga hand; hvarefter jag den 10 September nästlidna år från GenetalLandtmäterikontoret begärt uppgift öfver Landtmätarnes dels ännu befintliga äldre redovisningsbrister, dels ock sådana, sorn efter 184-7 års slut kunde hafva tillkommit.
I följd häraf har jag först fått emottaga en intill den 29 förutgångne September fortsatt förteckning, som utvisade då varande förhållandet med redovisningen för de uti Februari månads förteckning upptagna landtmäteri-förrättningar, hvilka före 184-7 års slut bordt vara redovisade, och hvaraf inhämtas, att nu endast 17 Landtmätare inneslodo med redogörelse för denna tid, samt att antalet af förrättningar, som dem till last fördes, var 48, dock oberäknade några icke uppgifna förrättningar, som felade hos tvenne bland Landtmätarne, hvilke med arbetsförteckningar uteblifvit.
Vid denna förtecknings öfverlemnande hade General Landlmälerikonloret anmält, att för meddelande af uppgift öfver de efter nämnde tid tillkomna brister längre rådrum blefve nödigt; och har sedermera blifvit mig tillställd en den 16 sistlidne November upprättad förteckning, hvarå finnas alla de förrättningar, som vid 1849 års början bordt vara, men ännu icke voro redovisade.
För dessa, äro debiterade 6l Landtmätare, och förrättningarnes antal är 157; anmälande till slut Landtmäterifiskalen, att i afseende på dessa förrättningar någon åtgärd af honom ännu icke blifvit vidtagen.
När nu summorne af dessa särskilda förteckningar sammanläggas; visar sig hela bristen bestå uti 205 oredovisade förrättningar, för hvilka sknlle debiteras 78 särskilda Landtmätare, om icke från detta senare antal borde afdragas alle de, som häfta för brist på båda förteckningarna; men derigenom nedgår hela talet af försummande till 74.
Jemförelsen imellan detta förhål' lande och det, som förefanns den 29 December 1848, utvisar den anmärk - 166 R.
Emb.-Berättelse för år 1849. ningsvärda förändring, att de försumliga redovisande, i stället för 129, nu äro endast nyssnämnde 74, och att summan af oredovista förrättningar från 700 minskat sig till 205, hvaraf återstoden från nämnde 700 utgöres af ofvanstående 48.
Då så mycken förbättring af ordningen inom verket kunnat vinnas genom kontrollernes allvarligare handhafvande under loppet af ett enda år; torde väl all anledning vara att hoppas fortfarandet af denna framgång, så att Landtmäteri verkets, arkifver må innan kort befinnas i det fullkomligen ordnade skick, som uti dessa, företrädesvis dyrbara arkifver, är af så oskattbar vigt, då för hvarje förrättning, som här redovisas, det oftast blir en ny geometrisk karta, som bevaras åt säkerheten af enskild jordäganderätt och åt samlingarna till fäderneslandets statistik.
Äfven detta år har jag anställt en embetsresa, hvarunder jag besökt Upsala, Westmanlands, Nerikes, Wermelands, Elfsborgs, Skaraborgs, Södermanlands samt delar af Göteborgs och Bohus och af Stockholms län.
Hos alla de stads- och landsdomstolar, som härvid kommit i min väg, har jag granskat, så vidt tiden medgifvit, der förvarade domböcker och handlingar, äfvensom länsstyrelsernes diarier och handlingar i de landshödingeresidencestäder, jag genomrest.
På alla dessa ställen har jag ock besökt läns-, stadsoch häradshäkten.
Den härvid förda dagbok visar, hvad som under dessa inspektioner förekommit att anmärka; och så vidt deraf blifvit föraidedd någon åtgärd, inhämtas beskaffenheten deraf äfven uti registratur och diarier.
Med föga undantag hafva dessa anmärkningar varit af den beskaffenhet, att jag med vederbörande kunnat aftala om rättelser, hvarigenom ytterligare åtgärder blifvit umbärliga.
Oafgjordt är dock ännu, om icke en eller annan sådan, i ämnen, hvarom meningarne börjat med att visa sig stridiga, kommer att framdeles i berättelse synas.
På liera ställen har visat sig en alldeles berömlig ordning och verksamhet hos domare och embetsman.
De Heste hafva varit klanderfrie, och bristerne temiigen sällsynta, nästan uteslutande befintliga hos några bland städerues domstolar.
Vid fångvården hafva äfven nu anmärkningarne varit rätt obetydliga.
Häktenas beskaffenhet deremot har ej sällan funnits beklaglig; men någon förbättring deri lärer svårligen stå aLt förvänta annorlunda, än i sammanhang med den i förslag varande nya regleringen af stads- och häradshäkten, eller i följd af de föranstaltanden, som af beslutet härom bero.
IL St.
Emb.-Berättelse för år 1849. 161 I Carlstad och Mariestad hade jag tillfälle att bese de nya cellbyggnader, sorn der i egenskap af länshäkten nu mera kommit under bruk; och mest omsorgsfullt mönstrade jag i dessa häkten hvarje fånge, för alt genom samtal särdeles med sådana, som förut varit längre tid insatte i gemensamhetsfängelse, söka utröna det mer eller mindre plågsama intryck, som den eila och andra fängelsemethoden kunde hafva hos hvar och en af dem åstadkommit.
Deras svar visade snarare obenägenhet att häröfver yttra sig, än de lemnade upplysning om deras verkliga mening.
I allmänhet kunde dock af deras uttryck så mycket hämtas, att de åtminstone icke gåfvo företräde åt ensamhetslifveL.
I Mariestad, som jag senast besökte, visade sig så vida större framgång i utforskande af den sanning, som söktes, att sedan till en början de fleste, på lrågan om nämnde företräde, gifvit del vanliga svaret, att man just icke mådde bättre i det ena, än i det andra slags fängelset, men jag derefter föreställde dem, att likväl uti cellfängelset synbarligen åtskilliga fördelar funnes, hvilka måste saknas under den gamla fängelsemethoden, såsom större snygghet, undvikande af trätor med öfriga fångar och af hvarjehanda oförrätter från dem; i följd hvaraf vistandet i cell syntes böra vara angenämare; sago sig slutligen alle utan undantag föranlåtna lill den förklaring, alt i cellfängelset ensamheten dock medförde en ledsnad, hvilken fullt ut uppvägde alla fördelarna.
En och annan erkände ock genast rent ut, att ensamheten vore svåra re, än allt lidande i gemensamhelsfängelset, hvilket han således heldre skulle välja, i fall det stöde bouoin fritt.
For öfrigt hafva dessa mina samtal med cellfångar, jemte de af fängelseföreståndare och fångpredikanter meddelade upplysningar, gifvit ytterligare bekräftelse åt de iakttagelser öfver ensamhetsfängelsets verkningar på de häktade, som jag under förra årets embetsresa gjort och i förra berättelsen anmält.
Jag har äfven nu funnit mig pligtig att, likasom förra gången, intyga, det fångar lie i cellfängelserna hvarken till lynne eller helsa, så vidt jag kunnat upptäcka, taga någon skada; hvaraf bland annat följer, att deras kost ej heller varit osund elier för knapp; att jag dock lika litet funnit anledning alt biträda det mycket upprepade påståendet om fångkostens alltför goda beskaffenhet eller onödiga ymnighet, enär jag tvertom funnit fängelsernes spisordning innehålla derutinnan den målla, som måste iakttagas, så framt man hvarken vill låta fångarna lida till lif och helsa, eller förunna dem större njutning af kosthållet, än som för lifvets och helsans bevarande är oundgänglig; att ehuru fria menn iskor visserligen finnas, hvilka mäste nöja sig med knappare eller osundare lifsuppehälle, än i fängelserna beslås, dock icke deraf 168 R.
Ernb.-Berättelse för år 1849. kail göras en regel för fångförplägningen, helst förknappningens gräns då blefve obestämd, och skulle kunna nedsättas ända till den grad, att lifvets förlust blefve deraf en följd, såsom den onekligen för fria menniskor någon gång blifver.
Hvad särskildt cellsystemet beträffar, upprepar jag äfven min i förra berättelsen yttrade tanka, att förden slutliga framgången af det förbättrade straffsystemet det vore välbetänkt, om den stora frågan tills vidare uppskötes, men imedlertid-ingen ting underlätes för fullbordande af det arbete, som redan är i gång, bestående uti uppförande af cellfängelser såsom länshäkten, användbara tillika såsom straffäiigelser för vissa klasser af brottslingar; hvarigenom från erfarenhet skulle kunna hämtas upplysning, hvad bifall det omtvistade straffsystemet må förtjena eller ej.
Ett förhållande, hvaraf borde kunna beräknas ett för detta systems lindrigare straffmedel gynnsamt inflytande på tänkesätten, är den minskning af fångpersonalens antal och af brottmål i allmänhet, som under de två sistförflutna åren i en så märklig mån inträffat.
Antingen har nemligen det näst föregående tillståndet af öfverhand tagande brottslighet varit att anse såsom en art af epidemi, hvilken mäste såsom sådan hafva en öfvergång, eller ock har detta tillstånd haft sin egentliga orsak uii den nöd och förlägenhet om utkomst för fattiga arbetare, som härrört från några på hvarandra följande missväxtår; och i båda fallen är väl derigenom bevisadt, att detta öfvergående tillstånd icke bör tagas lill grund för bestämmande af ett straffsystem.
Så vida häraf måste uppkomma en öfvertygelse om de mildare, förbättrande straffens användbarhet, och betänklighelerne dervid endast ligga uti straffanstalternes ökade kostnader; så bör det för sakens slutliga afgöraude blifva af mycken vigt, om en beräkningsgrund för dessa kostnader hämtas från ett högre eller lägre antal af fångpersonalen.
Det är i detta afseende, som jag härledt en förut yttrad förhoppning från de nya ransakningshäktet^ — en förhoppning, den jag derföre äfven nu upprepar, att begagnandet af dessa häkten skall bibringa goda grunder för beräkning af en ringare fångpersonal vid slutligt bestämmande af planen för de blifvande nya straffängelserna.
Ty jag är förvissad, såsom jag förut yttrat, alt bland de för första gången häktade rätt månge, som i gemensamhelsfängelset skulle förfallit till obotligt förderfvade, skola räddas genom ensamheten och förskoningen från det smittade sällskapets inflytelse; att fångnumern skall fortfara att aftaga i de län, der länshäkten med celler äro eller blifva införda, och än mer skall aftaga öfver hela riket, sedan alla länshäkten blifvit till sådana förvandlade.
Emb.-Berättelse för år 4849. 169
Att cle fleste bland de fångar, sorn ännu kunna vänta sig annan framtid än fängelsets, äro tillgänglige för ånger och goda föresatser, bar jag äfven denna gång funnit genom erfarenheten i cellfängelserna bekräftadt; och äfven nu bar således min tro på det nya straffsystemets slutliga seger hämtat näring från min erfarenhet.
Då fråga här blifvit om orsakerna till minskning i fångars antal; har jag imedlertid icke bordt lemna obemält ett sätt till förklarande häraf, som under resan förekommit i samtal med embetsman, hvilke under tjenstutöfningen baft tillfälle att i ämnet inhämta erfarenhet.
Man har anmärkt, att åtskillige, förut till allmänt arbete förfallne personer nu mera, enligt 6 §. 1 mom. af Kongl. Stadgan den 99 Maj 1846, mäste lemnäs på fri fot; hvarigenom således fångantalet väl tills vidare måste nedsättas, men utan att dock deraf kan förväntas en fortfarande minskning, enär de till denna klass hörande personer eller sådane, som väl icke äro straffade för stöld eller vanfräjdande brott, men likväl vanartige och obenägne att med frivilligt arbete sig försörja, lemnade på fri fot, ej kunna afhållas från tiggeri och förr eller senare vanligen förledas att äfven genom andra olofliga medel söka sin bergning.
Allmänna ordningen anses således ingen ting vinna på den dem lemnade frihet, utan skulle tvertom deras tillhållande till allmänt arbete vara den enda utvägen att öfvervinna lättjan och efter hand göra dem användbara äfven i enskildas tjenst.
Vid förekommande klagan öfver sådana menniskors kringstrykande eller tiggeri, skall polisstyrelsen hafva funnit sig ur stånd att med dem vidtaga någon verksam åtgärd.
När fattigvården i deras ort med fog vägrat att emottaga dem, såsom arbetsföra, och de likväl förstått att antingen inom eller utom sin socken med bettlande försörja sig; bar någon utväg till deras afhållande derifrån befunnits icke vara öfrig.