Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Och han befallte sina män om honom, att de skulle fordra honom och hans hustru, och allt det han hade.
Så for då Abram upp utur Egypten med sine hustru, och med allt det han hade, och Lot ock med honom, söder ut.
Och Abram var ganska rik på boskap, silfver och guld.
Och han for bätter fram ifrå sunnan allt intill BethEl, till det rummet, der han sitt tjäll tillförene haft hade, emellan BethEl och Ay.
Rätt på samma rum, der han tillförene hade byggt altaret.
Och der predikade han Herrans namn.
Men Lot, som med Abram for, hade också får, och fä, och tjäll.
Och landet kunde icke fördragat, att de bodde tillhopa, förty deras håfvor voro stora, och kunde icke bo med hvarannan.
Och var ju alltid träta emellan herdarna öfver Abrams boskap och herdarna öfver Lots boskap.
Och bodde desslikes i den tiden de Cananeer och Phereseer der i landena.
Då sade Abram till Lot: Käre, låtom icke vara träta emellan mig och dig, och emellan mina och dina herdar; ty vi äre bröder.
Käre, skilj dig ifrå mig.
Vill du till venstra handena, så vill jag till den högra; eller vill du till den högra, så vill jag till den venstra.
Då hof Lot sin ögon upp, och besåg den hela ängden vid Jordan.
Förty, förra än Herren förderfvade Sodom och Gomorra, var hon vatturik, allt intill man kommer till Zoar, såsom en Herrans lustgård, lika som Egypti land.
Så utvalde sig Lot den hela ängden vid Jordan, och drog öster ut.
Och så skildes den ene brodren ifrå den andra;
Att Abram bodde i Canaans land, och Lot i samma ängdens städer, och slog sitt tjäll upp in mot Sodom.
Men det folk i Sodom var ondt, och syndade svårliga emot Herran.
Då nu Lot hade skilt sig ifrån Abram, sade Herren [(till Abram)]: Häf upp din ögon, och se ifrå det rummet, der du nu bor, norr ut, söder ut, öster ut och vester ut.
Förty allt detta landet, som du ser, vill jag gifva dig och dine säd till evig tid.
Och vill göra dina säd såsom stoftet på jordene.
Kan en menniska räkna stoftet på jordene, så må hon ock räkna dina säd.
Derföre upp, och drag genom landet, tvärs och ändalångs; förty dig vill jag gifva det.
Så tog Abram sitt tjäll upp, och kom och bodde vid den lunden Mamre, hvilken i Hebron är, och byggde dersammastädes Herranom ett altare.
Och det begaf sig i Amraphels tid Konungens i Sinear, Ariochs, Konungens i Ellasar, Kedor Laomers, Konungens i Elam, och Thideals Hedningarnas Konungs,
Att de örligade med Bera, Konungenom i Sodom, och med Birsa, Konungenom i Gomorra, och med Sineab, Konungenom i Adama, och med Semeber, Konungenom i Zeboim, och med Konungenom i Bela, det är Zoar.
Desse kommo alle tillsammans i den dalenom Siddim, der nu är salthafvet.
Förty de hade varit i tolf år under Konung Kedor Laomer, och uti de trettonde årena voro de honom affallne.
Derföre kom Kedor Laomer och de Konungar, som med honom voro, uti de fjortonde årena, och slogo de Resar i Astaroth Karnaim, och de Susim i Ham, och de Emim på den planenom Kiriathaim.
Och de Horeer på deras berg Seir, intill den planen Pharan, som skjuter in på öknena.
Sedan vände de om, och kommo till den brunnen Mispat, det är Kades, och slogo hela de Amalekiters land, dertill de Amoreers, som i Hazezon Thamar bodde.
Så drogo ut Konungen i Sodom, Konungen i Gomorra, Konungen i Adama, Konungen i Zeboim, och Konungen af Bela, det Zoar heter, och rustade sig till att strida i den dalenom Siddim;
Med Kedor Laomer, Konungen i Elam, och med Thideal, Hedningarnas Konung, och med Amraphel, Konungenom i Sinear, och med Arioch Konungenom i Ellasar: Fyra Konungar emot fem.
Och den dalen Siddim hade många lergropar.
Men Konungen i Sodom och Gomorra vordo der slagne på flyktena och nederlagde, och de som öfverblefvo flydde upp på berget.
Så togo de alla ägodelar i Sodom och Gomorra, och alla fetalia, och drogo sina färde.
Och togo desslikes med sig Lot, Abrams broders son, och hans ägodelar, ty han bodde i Sodom, och drogo sin väg.
Då kom en, som undsluppen var, och sade det för Abram, den en utländning var, och bodde i den lundenom Mamre, dens Amoreens, hvilken Escols och Aners broder var; desse voro i förbund med Abram.
Som nu Abram hörde, att hans broder var fången, väpnade han sina egna hemfödda tjenare, trehundrade och aderton, och drog efter dem allt intill Dan;
Delade sig, och föll till dem med sina tjenare om nattena, och slog dem, och fullföljde dem allt intill Hoba, som ligger på venstra handen vid den staden Damasco, Och tog alla ägodelar igen, och dertill Lot sin broder, och hans ägodelar, och qvinnorna, och folket.
Då han nu igen kom, och hade afslagit Kedor Laomer och de Konungar med honom, gick Konungen i Sodom emot honom på den planenom, som het Konungsdalen.
Men Melchisedech, Konung i Salem, bar fram bröd och vin.
Och han var den högstes Guds Prester;
Och välsignade honom, och sade: Välsignad vare du Abram dem högsta Gudi, den himmel och jord tillhörer.
Och lofvad vare Gud den högste, som dina fiender beslutit hafver i dina hand.
Och honom gaf Abram tionde af allo byte.
Då sade Konungen af Sodom till Abram: Gif mig folket, och ägodelarne behåll för dig.
Men Abram sade till Konungen af Sodom: Jag upphäfver mina händer till Herran den högsta Gud, som himmel och jord tillhörer;
Att jag af allo det ditt är icke en tråd eller en skorem taga vill, att du icke skall säga: Jag hafver riktat Abram.
Undantagno det de unge karlar förtärt hafva, och de män, som med mig drogo, Aner, Escol och Mamre, dem låt taga deras del.
Sedan detta så skedt var, begaf sig, att Herrans ord i en syn kom till Abram, sägandes: Frukta dig intet, Abram, jag är ditt beskärm och din ganska stora lön.
Men Abram sade: Herre, Herre, hvad vill du mig gifva?
Jag går barnlös, och min redesven, denne Eleasar af Damasco, hafver en son.
Och Abram sade ytterligare: Men mig hafver du ingen säd gifvit.
Och si, mins tjenares son skall vara min arfvinge.
Och si, Herrans ord kom till honom, sägandes: Han skall icke vara din arfvinge, utan den, som utaf ditt lif komma skall, han skall vara din arfvinge.
Och han hade honom ut, och sade: Se upp till himmelen, och räkna stjernorna, om du kan räkna dem.
Och sade till honom: Så skall din säd vara.
Abram trodde Herranom, och han räknade honom det till rättfärdighet.
Och han sade till honom: Jag är Herren, som dig utfört hafver ifrån Ur utu Chaldeen, att jag dig detta land gifva skall till besittning.
Abram sade: Herre, Herre, hvaruppå skall jag märka, att jag skall besitta det?
Och han sade till honom: Tag mig ena treåra ko, och ena treåra get, och en treåra vädur, och ena turturdufvo, och ena unga dufvo.
Och han tog allt detta, och delade det midt i tu ifrå hvart annat, och lade hvar delen tvärt emot den andra; men foglarne delade han intet.
Och foglarne kommo neder på kropparna, och Abram dref bort dem.
Då solen nedergången var, föll en svår sömn på Abram, och si, en förskräckelse och ett stort mörker kom öfver honom.
Då sade han till Abram: Detta skall du veta, att din säd skall varda främmande uti ett land, det dem icke tillhörer, och man skall der göra dem till trälar och fara illa med dem i fyrahundrade år.
Men öfver det folk, som de tjenande varda, skall jag domare vara; sedan skola de draga ut med stora håfvor.
Och du skall fara till dina fäder med frid, och i en god ålder begrafven varda.
Men de skola i fjerde mans ålder komma hit igen; förty de Amoreers ondska är icke ännu all fullkomnad.
Då nu solen var nedergången, och mörker vordet, si, då rök en ugn, och en eld for emellan stycken.
På den dagen gjorde Herren ett förbund med Abram, och sade: Dine säd skall jag gifva detta landet, ifrå den älfvene i Egypten, allt intill den stora älfven Phrath:
De Keneer, de Keniseer, de Kadmoneer, De Hetheer, de Phereseer, de Reser, De Amoreer, de Cananeer, de Girgaseer, de Jebuseer.
Sarai Abrams hustru födde honom intet; men hon hade ena Egyptiska tjensteqvinno, som het Hagar.
Och sade till Abram: Si, Herren hafver igenlyckt mig, att jag icke kan få barn: Käre, lägg dig när mina tjensteqvinno, att jag dock tilläfventyrs måtte uppbyggd varda af henne.
Abram hörde Sarai röst.
Och Sarai, Abrams hustru, tog sina Egyptiska tjensteqvinno Hagar, och gaf henne Abram sinom man till hustru, sedan de hade bott i tio år i Canaans lande.
Och han lade sig när Hagar, och hon vardt hafvande.
Då hon nu såg, att hon vardt hafvande, föraktade hon sina fru.
Då sade Sarai till Abram: Du gör orätt emot mig; jag hafver laggt mina tjensteqvinno när dig; nu, efter hon ser att hon är hafvande vorden, måste jag ringa aktad varda för henne: Herren dömme emellan mig och dig.
Men Abram sade till Sarai: Si, din tjensteqvinna är under ditt våld, gör med henne, som dig täckes.
Då nu Sarai ville späka henne, flydde hon ifrå henne.
Men Herrans Ängel fann henne vid en vattubrunn i öknene, nemliga vid den brunnen, som är på den vägen till Sur.
Och sade till henne: Hagar, Sarai tjensteqvinna, hvadan kommer du?
Eller hvart vill du?
Hon sade: Jag hafver flytt ifrå mine fru Sarai.
Och Herrans Ängel sade till henne: Vänd om till dina fru igen, och ödmjuka dig under hennes hand.
Och Herrans Ängel sade till henne: Jag skall så föröka dina säd, att för stor myckenhet skall hon icke kunna räknas.
Yttermera sade Herrans Ängel till henne: Si, du äst hafvande vorden, och skall föda en son; hans namn skall du kalla Ismael, derföre att Herren hafver sett dina vedermödo.
Han skall vara en grym man; hans hand emot hvar man, och hvars mans hand emot honom; och han skall bo emot alla sina bröder.
Och hon kallade Herrans namn, som talade med henne: Du Gud ser mig; ty hon sade: Visserliga hafver jag här sett ryggen på honom, som mig ser.
Derföre kallade hon brunnen en brunn dens lefvandes, som mig ser, hvilken är emellan Kades och Bared.
Och Hagar födde Abram en son, och Abram kallade den sonen, som Hagar födde honom, Ismael.
Och Abram var sex och åttatio år gammal, då Hagar födde honom Ismael.
Då nu Abram nio och niotio år gammal var, syntes honom Herren, och sade till honom: Jag är Gud allsmäktig; vandra för mig och var fullkomlig.
Och jag skall göra mitt förbund emellan mig och dig, och jag skall föröka dig svårliga.
Och Abram föll på sitt ansigte.
Och Gud talade yttermera med honom, och sade:
Si, jag äret, och hafver mitt förbund med dig, och du skall varda en fader för mycket folk.
Derföre skall du icke mer heta Abram, utan Abraham skall vara ditt namn; ty jag hafver gjort dig till en fader för mycket folk.
Och skall göra dig ganska mycket fruktsamman, och skall göra folk af dig; skola ock Konungar komma af dig.
Och jag vill göra mitt förbund emellan mig och dig, och dina säd efter dig, i deras afkommandom, att det skall vara ett evigt förbund, så att jag skall vara din Gud, och dine säds efter dig.
Och skall gifva dig, och dine säd efter dig, det land, der du en främling uti äst, nemliga, det hela landet Canaan, till evig besittning; och skall vara deras Gud.
Och Gud sade yttermera till Abraham: Så håll nu mitt förbund, du, och din säd efter dig, i deras afkommandom.
Och detta är förbundet, som I hålla skolen, emellan mig och dig, och dina säd efter dig: Allt det mankön ibland eder är skall omskäras.
Men I skolen omskära edars kötts förhud.
Det samma skall vara ett tecken till förbundet emellan mig och eder.
Hvart och ett piltebarn, då det är åtta dagar gammalt, skolen I omskära i edra afkommander.
Sammalunda hvar och en tjenare, hemma födder eller köpter, eller eljest främmande, och icke af edro säd är.
Och så skall mitt förbund vara på edro kötte, till ett evigt förbund.
Och hvar något piltebarn icke varder omskoret i hans kötts förhud, hans själ skall utrotas utu hans folk, derföre att han mitt förbund icke hållit hafver.
Och Gud sade åter till Abraham: Dina hustru Sarai skall du icke mer kalla Sarai, utan Sara skall vara hennes namn.
Ty jag skall välsigna henne, och af henne skall jag gifva dig en son, hvilken jag skall välsigna, och folk skola varda af honom, och Konungar öfver mycket folk.
Då föll Abraham på sitt ansigte, och log, och sade i sitt hjerta: Skulle mig, som hundrade år gammal är, födas en son?
Och Sara, som niotio år gammal är, skulle föda?
Och Abraham sade till Gud: Ack, att dock Ismael måtte få lefva för dig.
Då sade Gud: Ja, Sara din hustru skall föda dig en son, hvilken du skall kalla Isaac; ty med honom skall jag upprätta mitt eviga förbund, och med hans säd efter honom.
Dertill hafver jag ock bönhört dig om Ismael: Si, jag hafver välsignat honom, och skall göra honom fruktsamman, och föröka honom ganska svårliga; tolf Förstar skall han föda, och jag skall göra honom till mycket folk.
Men mitt förbund skall jag upprätta med Isaac, den Sara dig föda skall, på denna tidenom åt året.
Och som talet vardt ändadt, for Gud upp ifrån Abraham.
Och Abraham tog sin son Ismael och alla tjenare, hemma födda och köpta, och allt det mankön var i hans huse, och omskar förhudena på deras kött, straxt på samma dagenom, som Gud honom sagt hade.
Och Abraham var nio och niotio år gammal, då han omskar förhudena på sitt kött.
Men Ismael hans son var tretton år gammal, då hans kötts förhud omskoren vardt.
Allt på enom dag vordo de alle omskorne, Abraham och hans son Ismael;
Och allt det mankön var i hans huse, både hemfödde tjenare och köpte, och eljest främmande; alle vordo de omskorne med honom.
Och Herren syntes honom i dem lundenom Mamre, der han satt vid sins tjälls dörr, då hetast var på dagenom.
Och som han upplyfte sin ögon och såg, då stodo tre män för honom.
Och då han såg dem, lopp han emot dem ifrå sins tjälls dörr, och bugade sig ned på jordene.
Och sade: Herre, hafver jag funnit nåd för din ögon, så gack icke fram om din tjenare.
Man vill hemta eder litet af vatten och två edra fötter, och hviler eder under trät.
Och jag vill lägga för eder ett stycke bröd, att I vederqvecken edor hjerta; sedan gån I då fram bätter, förty derföre ären I komne till edar tjenare.
De sade: Gör som du hafver sagt.
Abraham skyndade sig in i tjället till Sara, och sade henne: Skynda dig, och blanda tre mått semlomjöl, och baka kakor.
Men han lopp bort till boskapen, och tog en god späd kalf, och fick drängenom; han skyndade sig, och tillredde det.
Och han tog fram smör och mjölk, och af kalfvenom, som han tillredt hade, och satte för dem; och gick fram för dem under trät, och de åto.
Då sade de till honom: Hvar är din hustru Sara?
Han svarade: Derinne i tjället.
Han sade: När jag igenkommer till dig, om man lefver, si, så skall Sara din hustru hafva en son.
Detta hörde Sara, der hon stod bak tjälldörrena.
Och de voro, både Abraham och Sara, gamle och väl till ålders komne, så att Sara nu icke mer hade som qvinnor pläga hafva.
Derföre log hon vid sig sjelf, och sade: Nu jag gammal är, och min herre desslikes ålderstigen, skall jag ännu gifva mig till lusta?
Då sade Herren till Abraham: Hvi log Sara, sägandes: Menar du, att det kan vara, att jag ännu föda skall, så gammal som jag är?
Månn Herranom något vara omöjeligit?
I sinom tid vill jag komma till dig igen, om man lefver, och då skall Sara hafva en son.
Då nekade Sara, och sade: Jag log intet, och vardt förfärad.
Men han sade: Det är icke så, du logst.
Då stodo männerne upp dädan, och vände sig åt Sodom, och Abraham följde dem och ledsagade dem.
Och Herren sade: Huru kan jag dölja för Abraham det jag gör?
Efter han skall varda till ett stort och mägtigt folk, och all folk på jordene skola varda välsignade i honom.
Ty jag vet, att han befaller sinom barnom, och sino huse efter sig, att de skola hålla Herrans vägar, och göra hvad rätt och godt är, på det att Herren skall låta komma öfver Abraham allt det han honom lofvat hafver.
Och Herren sade: I Sodom och Gomorra är ett rop, det är stort, och deras synder äro ganska svåra.
Derföre skall jag fara ned och se till, om de allt gjort hafva efter ropet, som för mig kommet är; eller om det icke så är, att jag må vetat.
Och männerne vände sitt ansigte, och gingo åt Sodom.
Men Abraham vardt ståndandes för Herranom.
Och trädde fram till honom, och sade: Vill du då förgöra den rättfärdiga med den ogudaktiga?
Kunde hända, att i stadenom voro femtio rättfärdige, ville du dem förgöra, och icke skona de rummena för femtio rättfärdigas skull, som derinne voro?
Bort det ifrå dig, att du det göra skulle, och döda den rättfärdiga med den ogudaktiga, och att dem rättfärdiga skulle gå lika som de ogudaktiga; bort det ifrå dig, som alla verldenes domare äst, sådana straff låter du icke gå.
Herren sade: Finner jag femtio rättfärdiga i Sodoms stad, så vill jag skona allestäds i all rum för deras skull.
Abraham svarade och sade: Ack si, jag hafver tagit mig före att tala med Herranom, ändock jag är stoft och aska.
Om der voro fem mindre än femtio rättfärdige inne, ville du då förgöra hela staden för de fems skull?
Han sade: Finner jag derinne fem och fyratio, så vill jag icke förgöra dem.
Och han talade ändå ytterligare till honom, och sade: Måtte hända, att man finner der fyratio inne.
Och han sade: Jag vill intet göra dem för de fyratio skull.
Och Abraham sade: Herre, tag icke till misstycke, om jag ännu talar något: Måtte hända, att man finner der tretio inne.
Han svarade: Finner jag der tretio inne, så vill jag intet göra dem.
Och han sade: Ack si, jag hafver tagit mig före att tala med min Herra: Måtte hända, att man finner tjugu derinne.
Han svarade: Jag vill icke förgöra dem för de tjugu skull.
Och han sade: Tag icke till misstycke, Herre, om jag talar än en tid: Måtte hända, att man finner tio derinne.
Han sade: Jag vill icke förgöra dem för de tio skull.
Och Herren gick bort, sedan han hade uttalat med Abraham; och Abraham vände om och gick hem till sitt igen.
Och de två Änglarne kommo om aftonen till Sodom; och Lot satt i Sodom i portenom.
Och då han såg dem, stod han upp emot dem, och bugade sig med sitt ansigte neder på jordene.
Och sade: Si Herre, kommer uti edar tjenares hus, och blifver der öfver nattena; låter två edra fötter, och i morgon stån I bittida upp, och faren edar väg.
De sade: Nej, men vi vilje blifva öfver nattena på gatone.
Då nödgade han dem fast, och de gingo in med honom, och de kommo uti hans hus: Och han gjorde dem en måltid, och bakade dem osyradt bröd, och de åto.
Men förra än de lade sig, kommo de män af stadenom Sodom, och omhvärfde huset, unge och gamle, och allt folket tillhopa.
Och kallade Lot ut, och sade till honom: Hvar äro männerne, som till dig ingångne äro i denna nattene?
Låt dem gå här ut till oss, att vi måge känna dem.
Lot gick ut till dem för dörrene, och smällde dörrena igen efter sig.
Och sade: Ack käre bröder, görer icke så illa.
Si, jag hafver två döttrar, de hafva ännu ingen man känt, dem vill jag få ut till eder, och farer med dem som eder täckes; att I ju intet ondt gören dessa männerna; ty derföre äro de ingångne under mitt taks skugga.
Men de sade: Kom hit.
Då sade de: Äst du icke allena en främling härinne, och vill nu regera?
Nu väl, vi vilje göra dig mera ondt än dem.
Och de trängde sig hårdeliga med våld in på mannen Lot, och de lupo till, och ville slå upp dörrena.
Men männerne räckte handen ut, och togo Lot in till sig i huset, och smällde dörrena till.
Och männerna, som för dörrene voro af huset, slogo de med blindhet, både små och stora, så att de icke kunde finna dörrena.
Och männerne sade till Lot: Hafver du ock härinne några mågar, eller söner, eller döttrar?
Alla de, som dig tillhöra i stadenom, dem haf här utu detta rummet.
Ty vi skole förgöra detta rummet, derföre, att deras rop är stort för Herranom, och Herren hafver utsändt oss till att förgöra dem.
Då gick Lot ut, och talade med sina mågar, som skulle hafva hans döttrar, och sade: Görer redo, och går utu detta rum: förty Herren skall förgöra denna stad.
Men dem syntes det vara gabberi.
När nu morgonrodnen uppgick, skyndade Änglarne på Lot, att han skulle låta sig lida, och sade: Gör redo, tag dina hustru, och dina två döttrar, som du hafver, att du ock icke förgås uti denna stadsens missgerningom.
Som han ännu fördröjde, togo männerne honom vid handena, och hans hustru, och hans två döttrar, efter Herren ville skona dem, och ledde honom ut, och läto honom ut för staden.
Och som de hade haft honom ut, sade de: Förvara dina själ, och se icke tillbaka, och statt icke i alla denna ängd; men på berget undsätt dig, att du icke förgås.
Då sade Lot till dem: Ack nej, min Herre.
Si, efter din tjenare hafver funnit nåd för din ögon, så gör dock dina barmhertighet stora, som du på mig bevist hafver, att du skulle behålla mina själ vid lif: Jag kan icke förvara mig på bergena, mig måtte något ondt vederkomma, att jag blefve död.
Si, der är en stad icke långt hädan, der jag in fly må, och han är liten, der vill jag förvara mig; är han dock liten, att min själ må der blifva vid lif.
Då sade han till honom: Si, i desse stycke hafver jag ock sett till dig, att jag icke vill omstörta den staden, der du om talade.
Låt lida dig, och förvara dig der; ty jag kan intet göra, till dess du kommer der in.
Deraf är den staden nämnd Zoar.
Och solen var uppgången på jordene, då Lot kom in uti Zoar.
Då lät Herren regna svafvel och eld ifrå Herranom af himmelen, öfver Sodom och Gomorra.
Och omstörte de städer i alla den ängden, och alla de, som i städerna bodde, och allt det på landena växt var.
Och hans hustru såg tillbaka, och vardt en saltstod.
Men Abraham stod upp om morgonen bittida, på det rummet, der han förr hade ståndet för Herranom;
Och såg ut emot Sodom och Gomorra, och allt landet i den ängden, och fick se, att der uppgick ett damb af landena, lika som en rök af en ugn.
Ty då Gud omstörte de städer i den ängdene, tänkte han på Abraham, och frälste Lot utu de städer, som han omstörte, der Lot uti bodde.
Och Lot for utu Zoar, och blef på bergena med båda sina döttrar; ty han fruktade att blifva i Zoar: Och låg uti ene bergskrefvo, han och båda hans döttrar.
Då sade den äldsta till den yngsta: Vår fader är gammal, och ingen man är mer på jordene, som till oss ingå kan, efter alla verldenes sedvänjo.
Kom, låt oss gifva vår fader dricka vin, och läggom oss när honom, att vi mågom behålla säd af vår fader.
Och så gåfvo de deras fader dricka vin i den nattene.
Och den äldsta gick in, och lade sig när sinom fader; och han vardt intet varse, när hon lade sig, ej heller när hon stod upp.
Om morgonen sade den äldsta till den yngsta: Si, jag låg i går när min fader, låt oss ock i denna nattene gifva honom dricka vin, att du ock må gå in till honom, och lägga dig när honom, att vi behålle säd af vår fader.
Och så gåfvo de desslikes i den nattene sin fader dricka vin: Och den yngsta gick ock in, och lade sig när honom; och han vardt det intet varse, när hon lade sig ned, ej heller när hon stod upp.
Och så vordo de båda Lots döttrar hafvande af sin fader.
Och den äldsta födde en son, den hon kallade Moab; af honom kommo de Moabiter, allt intill denna dag.
Och den yngsta födde ock en son, och hon kallade hans namn Ammi barn; af honom kommo Ammons barn, allt intill denna dag.
Så for Abraham dädan in i landet söder ut, och bodde emellan Kades och Zur, och vardt en främling i Gerar.
Och sade om sine hustru Sara: Det är min syster.
Då sände Abimelech, Konungen i Gerar, efter henne, och lät hemta henne.
Men Gud kom till Abimelech om nattena i dröm, och sade till honom: Si, du måste dö för den qvinnones skull, som du tagit hafver; ty hon är ens mans ägta hustru.
Men Abimelech hade ännu intet kommit vid henne.
Och han sade: Herre, vill du ock dräpa ett rättfärdigt folk?
Sade han icke till mig: Hon är min syster?
Och hon sade desslikes: han är min broder.
Hafver jag dock detta gjort med enfaldigt hjerta och oskyldiga händer.
Och Gud sade till honom i drömmen: Jag vet ock, att du det med enfaldigo hjerta gjort hafver: Derföre hafver jag ock bevarat dig, att du icke skulle synda emot mig, och hafver icke tillstadt, att du skulle komma vid henne.
Så få nu mannenom sina hustru igen; ty han är en Prophet, och låt honom bedja för dig, så behåller du lifvet: Hvar du icke öfvergifver henne, så vet, att du måste döden dö, och allt det dig tillhörer.
Då stod Abimelech bittida upp om morgonen, och kallade alla sina tjenare, och sade allt detta i deras åhöro.
Och de män alle fruktade sig svårliga.
Och Abimelech kallade också Abraham, och sade till honom: Hvi hafver du oss detta gjort?
Och hvad hafver jag brutit dig emot, att du ville komma så stor synd uppå mig och mitt rike?
Du hafver icke så gjort emot oss, som man göra skulle.
Och Abimelech sade ytterligare till Abraham: Hvad hafver du ansett, att du så gjorde?