Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hans djerfhet straffa, förr'n min vrede svalnar!
Men frände! gören icke hvad J ångren BIRGER HÄRVED.
Sen första vredens åskmoln tågat bort!
Det kommer icke dig, ej någon vid!
Min bästa springare J sadla skolen, Och göra eder redo att mig följa, (skarpt).
(till svenner och väpnare, som hastigt inkomma)
Inom en timma till Ulfåsa gård! --
Men snabbt! en hvar som dröjer skall i stocken! J följen, svåger!
Det skall bli ert straff (alla skynda ut, häpna och brådskande)
Att skåda hur jag sträng en räfst vill hålla!
Tyst! inga böner!
Än jag visa vill
(till Mechthild, som vill tala)
Att ingen annan här än jag befaller! -- Hur nära än han månde Jarlen stå!
Och den som glömmer detta, darra må, (går i vredesmode till höger).
MAGNHILD. HÄRVED.
Han skrämmer mig!
Min make förr!
Så vred jag aldrig sett
Der ser du, Magnhild, hvad HÄRVED
(till Magnhild).
Ett obetänksamt ord kan ofärd vålla!
Om J det velen, fränka!
Än finns ett sätt att göra't godt, MAGNHILD.
Och det vore?
Vi skynda efter Jarlen till Ulfåsa, HÄRVED.
Att styra ofärd af, som lössläppt är!
Gud löne eder, ädla fränka!
Och låter så en sven dem hålla redo Åt er i lönn, sen väl vi ridit bort!
-- Och vill det sagda ordet så försona, (af genom fonden).
Jag skyndar ned och sadlar gångarne,
Min Magnhild, gör dig redo!
Följer du I dubbelt mått blir du min kärlek värd! (eftersinnande).
Hans kärlek dubbelt värd?
(raskt)
Jag följer, fränka! (fattar hennes hand).
Och må det lyckas oss på denna färd (de gå till höger). _______
Att hejda brödrastrid och väl allt länka!
112 FJERDE AKTEN.
Samma sal som i Andra akten.
BJÖRN. (Knut och Ingrid sitta vid bordet till venster; Björn står, spejande utåt, vid fönstret till höger).
Nu tyckes mig jag ville Jarlen skåda,
Nu har han gåfvan fått!
Det fröjdar mig INGRID.
Af hjertans grund att honom vred mig tänka.
Guds moder gifve blott att ej j vår dotter Uppbära får hans vrede!
Han månde våga det! -- Men solen står
Vid Sankt Knut,
Ren högt på himmelen och middag visar, Ser du ej någon ryttare i fjerran, Min gamle Björn?
Och ännu ej herr
Kol har kommit åter! --
Men det är ock ej nästgårdsväg till Bjelbo! -- Väl fyra mil, om icke ännu mer.
Nej, ännu ingen, herre!
113 Ja, men han red ju bort i soluppgången.
Nånå, han kommer väl i sinom tid!
I sinom tid!...
Så är det alltid när KNUT BJÖRN.
(brummande).
Man sjelf ej far: de taga öl för ärend, De lata sällar som man föda skall.
När tog jag öl för ärend i ert bröd?
När?...
Åh, rätt ofta!
(retad).
(barskt).
Sägen mig en gång, då! (stiger upp och går emot honom).
Det kan jag göra, gubbe, om jag vill! BJÖRN
Men ser du, nu så vill jag inte göra't!
Och hvarför icke! (envist). (förargad).
För jag vill det ej! (går emellan dem).
Seså! ej tvist uppå den första dagen
Som ser vår dotter på Ulfåsa gård KNUT
Som älskad husfru! -- Frid för hennes skull!
Rätt, hustru! (vänder om till bordet).
114 Jag skall tiga som en mur!
KNUT. BJÖRN
(likaså till fönstret).
Men hvar är ungmor då?
Har ren hon glömt
För nya lyckan sina gamla vänner?
Knut! vill du kanske hon skall sitta här Hon kanske glömma för föräldrarne?
Och vakta på de gamla!
Skall sin make
Ja, skall hon kanske glömma dem för honom?
Om icke glömma, likväl öfvergifva, -- Man kan dessutom ej två herrar tjena, Och alla har det gått som oss det går.
Det är ju Herrans bud och verldens gång!
Det är dock hårdt att man skall ensam blifva!
Ej är du ensam, du har mig ju qvar!
Det är väl så, men se, jag visste ej KNUT.
Hur mycket jag höll af det kära barnet,
Förrän jag mistat henne.
Det blir tomt
Och mörkt och kulet nu i gamla stugan
Vår lilla fogel qvittrar nu sin visa Derhemma, sen vår solglimt har gått bort! -- För andras öron, och hos oss är tyst! --
Hvem skall nu väcka mig ur morgonblunden Med sitt "god morgon'' och sin barnakyss?
Hvem skall nu stifta frid, du gamle Björn, När det blir tvist emellan oss derhemma?
115 BJÖRN
(vänder sig utåt för att dölja sin rörelse).
Ja, raggen vete!
Gaf jag nyss ej frid?
Jo, kära hustru, men i hennes namn,
Och derför lyddes budet af oss båda.
-- Det är bepröfvad sak, och du bör ej Upptaga illa den upprigtigheten.
J männer ären eder alla lika!
Ung qvinna mäklar bättre frid än gammal,
Så lär det vara med er qvinnor ock.
Men ser du ännu ingen ryttare BJÖRN.
(till Björn)
Som spränger vägen fram vid sjöastranden?
Nej, herre, ännu ser jag ingen till! -- Men vänta! -- KNUT. BJÖRN.
Som kommer med fru Sigrid ifrån parken, Och hitåt styra de helt visst sin gång.
Nu ser jag lagman Bengt
Jaså, från parken?
-- Hm! och jag som trodde Att brudgemaket ej de lemnat än.
(muntert).
116 Så du kan tala?
När sof Sigrid länge?
Hon har ju icke sofvit KNUT INGRID.
I brudsäng förr?
-- Men att hon, förr'n hon gick, Ej sad' god morgon, -- det kan reta mig!
Nu är du orättvis!
Tänk bara på Din egen ungdom!
Men se, just detta att en annan äger Mer välde öfver dotter min än jag, Det lär jag mig ej fatta uppå en dag!
BENGT och SIGRID (från fonden). och kastar sig i modrens armar).
Min kära moder!
Jaja, kan väl vara;
(skyndar i dörren från Bengt
Mitt älskade, mitt dyra barn!
Gud välsigne dig
(omfamnar henne, djupt rörd).
(skakar Knuts framräckta hand).
Er helsar
Den lyckligaste son god morgon, fader!
Jaså, så du är lycklig, lagman Bengt?
(söker dölja sin rörelse).
117 Nånå, det skadar icke heller åt dig! -- SIGRID
Men ungmor der -- -- månn hon ock lycklig är?
Ja, fader! (döljer hufvudet vid hans bröst).
Ditt barnsliga god morgon, kära dotter, Mig dertill snart!
Ser du, jag saknat har
Och det har retat mig, -- men jag skall vänja SIGRID.
Om du bevilja vill min makes bön Hans folk --
Det skall du icke, fader,
Att stanna här och taga uppsigt öfver KNUT.
Hvad skall Kol Tynneson då göra?
Kol Tynneson är ej så välförfaren Som J, svärfader, uti slika ting; En äldre öfver sig.
Dessutom är han ung och tåler gerna KNUT. BENGT.
Men det är bättre att vi gamla vända Till stugan om, derborta uti skogen, Der passa vi långt bättre än hos er BENGT.
Stor tack, min måg;
Här på den ståtliga och granna borgen.
J fån ej neka, fader!
Jo, jag nekar!
118 Vi hafva våra vanor, skulle störa Er unga glädje som vill rasa ut Iblang, på ungdoms vis! -- Det hände då Att brummande jag trädde er i vägen Tillbaka till vår gömda vrå i skogen.
Och skrämde bort er fröjd!
Nej låt oss gå
Rätt, gubbe!...
Aldrig hörde jag dig förr Så visligt tala.
Men denna vishet sätter jag mig mot KNUT.
På goda skäl som snart jag vill förklara.
Nå, låt mig höra dina goda skäl!
Min tjenst och pligt mig kalla ofta bort
Och skipa lag och rätt, bilägga tvister Orolig skulle då min gård jag lemna Och älskad maka, visste icke jag
Att hennes gamle fader skyddade BENGT.
Ifrån mitt hem att vidt kring bygden fara, Och hålla frid och gammal sed vid lag.
Med ridderlig och säker vaksamhet
Så härd som maka, och höll skick och ordning
Bland väpnare och svenner; derför beder Jag eder, käre fader, stannen hos oss!
Jaja, det der kan låta höra sig, Men -- -- KNUT.
119 Inga men!
Er gamle Björn derborta BENGT.
Får sig ju ock en måg här på min borg, KNUT
Och han lär stanna, hör jag, hos de unga.
Hvad? gifter Inga sig med pennefäktarn?
Ja, så lär det väl bli!
(går hän till Björn).
Och du, du stannar?
Ja, om J stannen! annars går jag med!
Men hvarför stannar du?
Min måg har lofvat mig en dotterson,
Jo ser J, herre!
(halfhögt).
Och för att den ej ock skall föra pennan Som fadren, stannar jag, att lära pilten
I stället föra svärdet som en man!
Ja, se det var ett skäl!
(räcker Bengt sin hand) BENGT
Jag stannar qvar! (slår honom i handen).
Och tack och heder, fader, för det ordet!
Topp, det är sagdt!
120 Men jag då, käre make, KNUT INGRID.
I lust och nöd, det har du svurit, gumma!
Nå, så får det väl bli' dervid!
Du skall följa mig
(gladt)
Nu har jag intet mera att mig önska,
Tack moder!
Och för all denna sällhet har jag, Bengt, Näst Gud och helgonen att tacka dig!
Nu komma några ryttare på vägen!...
BENGT (ser ut). BJÖRN
(vid fönstret).
(alla skynda till fönstret).
Kol Tynneson är den på gråa springarn!
Men hvarför hafva de så brådt?
Hvad bud
Medföra de så snabbt?
Godt, vill jag hoppas! (gnuggar händerna).
Godt bud!
Guds död, då rasar Bjelbojarlen!
Och öfver detta kan du fröjda dig?
Ja som ett barn har fröjd af Juleljusen Så fägnar mig min oväns lidna harm!
Nu öfver vindbron spränga de hit upp!
Se huru skummet yr af hästarne!
För ro skull ej så hastig ridt de gjort, Ej priorn lydt ändå!
Det vill jag svärja på.
Jag borde kanske SIGRID
(som följt honom med orolig blick).
Min ädle make?
Hvad fattas dig BENGT
Mig fattas intet! BJÖRN.
(med tvunget lugn).
Nu kastar sig herr
Kol af hästen.
Priorn Och Sune samt en mängd af gästerna Från alla håll tillströmma; -- nu de komma Hit upp!... det var minsann uppståndelse!
Och mer uppståndelse det blifva kan BENGT
Om rätt jag känner broders Birgers lynne!
BOTVID. SUNE.
RIDDARE. INGA.
TÄRNOR. (derpå) KOL TYNNESON. (alla från fonden).
Orolig är jag för det bud han medför!
122 Nå, fån nu se om eder dröm slår in.
BOTVID. BENGT (sakta till priorn).
Jag hoppas det!
Herr Kol såg dyster ut; BJÖRN.
Det står ej rätt till!
Tyst då, olycksfågel!
(från fonden, neddammad och uttröttad).
Guds fred här alle!
(otålig).
venster, och pekar utmattad på sin mund, hviskande:)
Jag kan ej tala!
(kastar sig ned i en stol till
(Inga skyndar ut till höger och återkommer om ett ögonblick med en bägare).
Gå, hemta snabbt en bägare med vin!
(till Inga).
På himmelen står morgonsolen högt
Och bränner väldigt, -- det är under ej
Om derutaf, och af den snabba ridten Hans strupa torkat.
(tar bägarn af Inga och räcker honom).
Dricken, läsken eder!
123 hemtar sedan djupt efter andan och säger i det han kysser Sigrids hand).
Gud signe er för drycken, ädla fru!
Nå, huru upptogs budet?
KOL BENGT. KOL
(tömmer bägarn i djupa drag,
Jag har väl aldrig Jarlen sett så vred, BENGT
Illa, herre!
Som nu han blef när han fick manteln skåda!
Så, och hvad sade han?
Ej mycket just! --
(undvikande).
Men jag vill veta det!
Ja, sedan, herre! (likaså).
J hafven rätt!
(högt, som om
Kol sagt honom Jarlens ord) Jaså, det sade han?
Nåväl, vi rida väl till Bjelbo sjelfve
Om någon tid, att jemna saken ut. -- (till gästerna)
Jag väntade mig knapt så godt ett budskap!
Är täflingen ren slut på rännarbanan?
Om ej så vänden då tillbaka dit, Och nog min kära svärfar företräder
En stund mitt ställe som prisdomare, -- Jag har att ordna här till qvällens gille!
124 Rätt gerna, son KNUT.
Blef Jarlen blek af harm?
Ja, både röd och blek.
(till Kol)
Sitt mål!
Det gläder mig af allt mitt hjerta!
Så kommen ädle riddare och jungfrur!
Att räkna bollarne!
Än blek, än röd, (till gästerna)
Då nådde pilen
Du, Björn, skall följa med och hjelpa mig Blef Jarlen, gubbe!
Fägnar mig af hjertat!
(går genom fonden med Björn och gäster).
BOTVID. KOL.
SUNE och INGA.
BENGT. KOL.
Nu finns här ingen främling.
Sägen allt!
Nåväl, herr Jarlen bröt i raseri
Emot er ut vid åsynen af manteln Och sade att han eder visa skulle
Det han är eder och är allas herre SIGRID
Om ock det skulle, kosta broderblod! (med ett anskri, i det hon kastar sig i Bengts famn).
125 Lugna dig, min Sigrid!
Hvad är ett flygtigt ord, i hettan fäldt?
Och derpå visade han mig på dörren
Med vreda ord, och bad mig skynda bort BENGT. KOL.
Förrän hans tunga hämd mig drabba skulle.
Och det var allt?
Mig detta tvenne gånger, utan satte Mig upp i sadeln och hemåt red BENGT. KOL.
Ja, jag ej säga lät
Så fort som springarena löpa kunde.
Och intet hafven J att mäla mer?
Jo, herre, ännu något.
När på gården Vi hade satt oss upp i sadelen, Så kom herr Härved Boson skyndande Till stallet ned och sade hasteliga:
"Mäl lagman Bengt att Jarlen vredgas svåra, Och låter sadla springaren, att rida BENGT
Bort till hans gård att hålla strängan räfst!"
Han kommer hit?
(med utrop).
J vänta honom, han har friska hästar!
Inom en timma kunnen (häftigt).
Nåväl, vi möta våld med våld!
Må upp
126 Vindbryggan dragas!
Mina svenner väpne Sig alla raskt!
Vill han mig trotsa här Uppå min egen borg, så skall han mothugg Ej sakna! -- Skynden er, Kol Tynneson!
Men mig det tyckes -- -- BOTVID.
Att inför mig förtälja nya drömmar?
Han J åter lust
Nej, men J glömt det bästa af den gamla.
Nu är ej tid att drömma!
Skynden, Kol, Och gören som jag eder sagt!
(går genom fonden).
Ja, herre!
DE FÖRRE (utom KOL TYNNESON).
Tillgifven, herre, att jag än en gång BOTVID
(försigtigt).
Mig vågar, trots ert misshag, eder varna; Men möten härvidlag ej våld med våld.
Skall jag kanhända falla till hans knän Mig tyckes bättre då det höfves mig BENGT
(häftigt).
Och som en pojke der om tillgift tigga?
Att som en man försvara hvad jag vågat!
127 Men icke är försigtighet omanlig, SIGRID.
Och dertill endast vill jag råda eder.
Min ädle make! hören priorns råd; I slika rådslag.
Han är en fridens man, och valförfaren INGRID. BENGT.
Så är ock min bön!
Nåväl, hvad råden J, min fromme fader?
Först att J sänden upp på tornets tinnar En spejare som kan oss säga till BENGT. BOTVID.
När Jarlen nalkas uppå afstånd redan.
Säg, vill du, Sune, göra Mig denna tjenst?
Af hjertat gerna, herre!
Men öppna ögon, Sune! BENGT. SUNE.
(skyndar ut till höger).
Skall ej fela!
128 Sjette scenen.
Nu skyndsamt sägen oss ert råd, min fader!
Nåväl, det låter kort och godt så här:
Utaf fru Sigrid tagas först emot BOTVID. SIGRID.
Bengt lagman dölje sig, och låte Jarlen Till dess den värsta hettan väl gått öfver.
Ett herrligt råd! jag skulle lemna fegt BENGT (häftigt).
Min Sigrid, utsatt för hans vilda vrede
Och sticka sjelf mig undan i en vrå?
-- Åt träl, som icke vet hvad ära kräfver, BOTVID.
Guds död, herr prior! gifven sådant råd
Men icke åt en man, som sporrar bär!
Och lika visst som jag vill salig blifva J ären båda heta, stränga herrar,
I himmelrik, jag håller på mitt råd! -- Och drabben J tillsammans nu i vrede
Men deremot, om
Jarlens tända harm
Ser intet annat motstånd möta sig Än oskuldsblicken ur er makas öga,
Så blir det eld och låga, kif och fejd! --
Så tron mig att den hastigt slockna skall!
Af detta alstras, jemte glad försoning!
Af hjertat ber jag eder, ädle herre, Att följa detta råd utaf den man
Och som i drömmen jag det såg, skall frid
Som gaf er nyss uti en ädel maka SIGRID.
Det bästa fridsbud uppå jorden all!
Och jag förenar mina böner med BENGT.
Den fromme priorns; låt mig möta Jarlen!
Du vet ej, Sigrid, hvad du nu begär:
Som krossar allt ursinnigt i sin väg.
Jag skulle sätta ut för denna storm
Min broder, retad, är ett väldigt lejon Och dig, min älskade, min veka blomma, Af onda lidelser, så våldsamt väckta?
Nej, fordra icke det, jag kan det ej! BOTVID.
(går till fönstret och ser ut).
Och tiden skyndar!
(skyndar efter Bengt och för
Som tecken af din kärlek och din aktning!
Se! jag är stark! min hand ej darrar ju, Och icke rädes jag för Jarlens harm!
Bengt?
Jag kräfver detta
honom åter fram på scenen).
Jag är den orsak som har väckt den upp, O! låt mig också söka att den släcka!
Den i vår kärleks, i vår lyckas namn!
Det är min rätt som maka, och jag fordrar
Tyst, tyst! så får du mig ej öfverflygla, Det vore feghet ju att höra dig!
Nej! kasta bort din fåfänga som man, Som icke vill en qvinna tacka för Den slutna friden! -- Kan du känna detta
Som förödmjukelse, då mig det gäller?
-- Hvad skall då jag, som egde ingenting BENGT. SIGRID.
Och som för allt har endast dig att tacka?
Det är ej samma sak.
Det blifver samma sak, om rätt du ser!
Det är ju icke priorns, ej min mening
Att du skall draga bort ifrån din gård
Jo, ädle make,
Dessutom, säg hvad vågar väl din Sigrid?
Och från din maka; du skall blott dig dölja Uti mitt grannskap, för att skydda mig
Om så behöfs, och af min makes närhet Skall mod jag hemta, skall jag styrka få!
Seså, min älskade, min dyre make, BENGT.
Du nekar mig ej mer min första bön!
Nåväl, jag måste väl för dig ge vika.
Gud löne er!
BOTVID. SIGRID.
O, tack!
Tack, käre son!
Jag stannar således i det det gemak Sig dristar att dig hota, träder jag
Emellan eder, och du lofvar mig
Som stöter intill detta, och om Jarlen
Att lemna resten åt din makes skön?
131 Ja, blott du icke kommer förr'n jag kallar.
Rätt har fru Sigrid!
BOTVID. INGRID. BENGT.
Låten henne råda!
Det må så bli!
Blott jag ej ångra får Min eftergifvenhet för eder vilja!
Det skall du ej min Bengt!
Kom, Inga-lill!
Vi skynda till gemaket; du skall pryda
Mig hastigt nu, att jag må fager bli, INGA.
Så att jag finner nåd för Jarlens ögon!
J ären fager nog, min hjelp förutan!
Jag vill det smycke bära (de gå till höger).
BENGT. BOTVID. INGRID. (sedan) SUNE.
Än dröjer Sune, ingen synes till...
BENGT (vid fönstret).
Som Bengt mig gaf -- det skall mig styrka ge!
Tänk om min broder kanske ändrat sig?
(går ned)
Om allt ett misstag var af Härved Boson.
Hvad tron J, prior?
132 BOTVID.
Så är det bäst som sker, -- det är min tro!
Den enkla satsen jag besannad sett I alla lifvets skiften, ädle herre!
Att hvad än må hända,
Nu syns ett väldigt dammoln uti fjerran, Och vapen jag mot solen glänsa såg!
(hastigt från höger).
Det stiger redan öfver skogens toppar
Vid sjöastranden! (raskt)
(skyndar till fönstret).
Min raske Sune, och säg till att porten
Skynda ned till Kol
Han öppnar strax och sänker vindbron ned, Samt att han mottar
Jarlen höfviskt, följd
Af väpnare och svenner, mälande SUNE.
Att jag på jagt med mina gäster dragit.
(går genom fonden). J, svärmoder månden gå BENGT (till Ingrid).
Till eder make och till gästerna
Samt hindra dem att upp till borgen komma, Ty såge Jarlen nu herr Knut, så vore INGRID.
Det visst ej bot för vreden som han bär.
Rätt hafven J, min måg, och jag vill söka
Att hålla gubben min och alla qvar, BOTVID.
Om priorn blott mig bistånd skänka lofvar!
Ja visst, fru Ingrid!
133 INGRID.
Jag fått omfamna!
Och när Sigrid först (visar åt höger).
Och skön som heliga madonnan sjelf! INGRID
Se, der är hon redan,
(går emot den inträdande Sigrid och omfamnar henne).
Var stark, min dotter, visa hvad en qvinna
I kärlek mägtar! jag ber Gud för dig!
Tack, moder!
(höjer sina händer öfver hennes hufvud).
Hur herran mägtig är uti de svaga! (de gå genom fonden).
Nu, mitt skriftebarn, låt se
Nu nalkas ryttarskaran.
BIRGER (vid fönstret).
Jag Jarlen ser.
Ja, i spetsen
Hur solen återkastas från hans hjelm En konung just! --
Guds moder! se hur ståtlig!
Och från hans blanka harnesk.
PERSONER: HUGO BRUHN, bankdirektör.
BETTY BRUHN. SAIMA RÖNNE.
KARL RÖNNE, medicine studerande.
SÖRLING, bankbokhållare.
STENSTRÖM, artist.
GROSSHANDLARE HOLLGREN.
FRÖREN BERTHA SANDGREN. FRÖKEN AGDA LUNDBERG. FRÖKEN LISEN TÖRNBOM.
ANDERBERG, betjänt.
SOFI, husjungfru.
Handlingen:
Hos Bruhns i en svensk landsortsstad.
Fruns salong.
I fonden:
Uppslagna dubbeldörrar, genom hvilka man
ser ut i ett mindre kabinett därutanför.
Till höger möt
väggen en alenienne med smärre konstsaker, statyetter och på frisen.
Till vänster en öppen flygel; i hörnet en större
nipper; i hörnet en kamin af svart marmor, med en pendyl bladväxtdekoration med stora solfjäderpalmer, som sträcka sina blad utåt och öfverskygga en del vid dess fot arrangerade sittplatser.
rum; längre fram en större spegel med ett litet toalettskåp.
Å ömse sidor därom en pjedestal med en byst i brons.
På högra sidoväggen: dörrar till fruns enskilda rum.
På vänstra sidoväggen: dörrar till direktörens enskilda
long med en gueridon vid hufvudsidan; till höger ett divanbord, omgifvet af små ryggsoffor, puffar och ämmastolar. ljus.
Brinnande armstakar här och hvar.
På bordet en tänd salongslampa.
Mattor på golfvet.
I taket en ljuskrona med tända
Fristående, framme mot rampen: till vänster en chäs-
spelbord, vid hvilket högtidsklädda gäster sitta och spela kort. ljuder från fonden, och de sista paren gå just ut genom kabinettet och vidare till höger.
Då ridån går upp har en dans nyss begynt.
Kabinettet i fonden är för tillfället belamradt med
6 Fröknarna Sandgren och Lundberg sitta i förtroligt
samspråk under palmerna till vänster.
FRÖKEN SANDGREN.
Så vacker vår värdinna är i kväll!
FRÖKEN LUNDBERG.
Konstens triumf!
Ja, det är väl gjordt.
Man kunde tro, hon var tjugo år.
Såg fröken hennes skor?
onatur finner jag nu för min del simpel.
Små och högklackade!
sig!
Fötterna svullna ibland så det är alldeles ömkligt.
Men dansa skall hon!
En depraverad smak.
Och så hon pinar
sig till -- och skrattar och flinar och knycker på stjärten som en löjunge.
Gud ja!
Och så hon knixer och spritter och gör
Vacker unge!
7 FRÖKEN LUNDBERG.
för sin egen man!
Det är synd och skam bara att se.
Och att se henne kokettera pch klatscha med ögonen.
Men det är som jag alltid har sagt: deras äktenskap har varit en lögn från början.
Ja, jag för min del finner det rent af oanständigt.
FRÖKEN TÖRNBOM
med?
Åh, sådant inbjudande litet krypin!
Får man vara
Nej se Lisen!
Dansar du inte?
FRÖKEN TÖRNBOM.
Jag är ju förbjuden af läkare.
Det är minsann inte alla som fästa sig vid det.
Och så roar det mig inte.
stort nöje.
Och jag vet personer som dansa så, att det blir osedligt bara att se på.
Nej, som det flängs nuförtiden kan det inte vara
Det beror minsann helt och hållet på damen.
8 FRÖKEN SANDGREN.
Att klänga sig fast vid en karl och riktigt...
Ja, jag vill inte säga mer!
Man kan bli sjuk af att se på somliga.
Vi tänka bestämdt på den samma.
Jag har icke nämt någon.
Åh, det är ingen konst att gissa.
Saima Rönne.
Tst!
(Kandidat Rönne tittar i dörren och går.) FRÖKEN LUNDBERG.
Brodern är just inte häller angenäm.
Hu -- den spyflugan!
Men jag föredrager i alla fall honom framför systern.
Att inte hon söker sig någon plats.
9 FRÖKEN LUNDBERG.
Åh -- det duger hon inte till.
Hon finner det bekvämare att göra ett godt parti.
FRÖKEN SANDGREN
(med indignation).
Sälja sig! -- Det är en slapp moral.
mace).
Nu dansar hon igen med direktören.
Åhja -- hvad moralen beträffar...
(Hon gör en gri-
Tredje dansen!
Att inte frun blir jalouse.
Åh, hon är van.
Vid hans snedsprång.
gör min af att draga sig tillbaka.
Men då han märker upp fröken Törnbom.
Hon tackar.
De gå.)
(En herre kommer in, ser sig villrådig omkring och
sig observerad, går han, en smula generad, fram och bjuder
Hon var ju förbjuden af läkare.
10 FRÖKEN LUNDBERG
(småleende).
därefter i intresserad ton).
Säger ni att direktör Bruhn...
(rycker på axlarne;
Är en rikskurtisör?
Jo, det vill jag lofva!
(förtroligt).
ken Rönne.
För närvarande tycks han mycket intresserad af frö-
Hm, ja -- men han ledsnar nog fort.
Man säger...
(intresserad).
FRÖKEN LUNDBERG
(kväfver ett skratt).
(strängt).
sedligt allvar.
Man kan tala om alt -- blott man gör det med
tet, dygdesamt).) ett halfår.
(kämpande med skrat-
Det sägs att frun aldrig får ha en städerska mer än
Måtte vara besynnerliga städerskor hon väljer.
11 FRÖKEN LUNDBERG
(ifrigt).
Åh, de säga...
Nej, det var ingenting.
som springer med skvaller!
Jag försäkrar fröken att jag inte är af den sorten,
munnen).
(med näsduken för
De säga, att frun aldrig vill ha fula städerskor.
Då har hon ingen blick för det etiska krafvet.
Det är enda sättet att hålla honom hemma.
Hvilket djup af moralisk smuts!
Ja-a!
kelsegrunder än kärleken få göra sig gällande vid ingående af äktenskap!
Där ha vi de bedröfiiga följderna, när andra beve-
12 FRÖKEN LUNDBERG.
Åh, han var visst förälskad i början.
En sådan sinnenas berusning kallar jag icke kärlek.
Men deras äktenskap är på sätt och vis lyckligt. heten.
Ja, man får väl antaga, att pängarne spelade någon
Hon ser genom fingrarne och han är själfva älskvärd-
Ett sådant förhållande kallar jag icke ett äktenskap.
kring sig).
(med en gest om-
elegant.
-- Har fröken varit ute på villan?
Hur som hälst -- ramen kring taflan är åtminstone
Om somrarne är jag aldrig hemma.
också otroliga summor.
Det skall vara för att taga igen dem, som direktören satt upp porslinsfabriken.
Den är som ett förtrolladt slott; men så ligger där
Nå, hur går det med den?
Bra förmodligen, men kapital vill det till.
13 FRÖKEN SANDGREN.
ovanligt driftig karl.
Åhja -- det fattas väl inte häller.
-- Han är en
stort försäkringsbolag, och så nu bruksägare till!
Jo-o, det vill jag lofva!
Bankdirektör, agent för ett
svåger säger att han är som klippt och skuren till affärsman.
Själfvä hans personliga älskvärdhet...
Ja, jag vet ingen stiligare karl!
Men att han kunde gå och gifta sig med...
nettet in i salongen, varma och upprymda.
Direktören och Saima, fru Bruhn vid Sörlings arm.
Allmänt sorl.) SÖRLING
(Dansen är slut.
Par efter par komma genom kabi-
sig för sin dam och tackar för dansen; fortsätter så i konversationston).
Ni dansar gärna?
FRU BRUHN
(framme, till höger, bugar
i soffan).
(kastar sig själfsvåldigt
ögonen och gnolar ett par takter) åh, en sådan gudomlig polka!
(Skickar en förstulen blick öfver till Saima och sidan scenen). direktören, som stå inbegripna i ifrigt samtal på andra