Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Kommandot togs nu af befälhafvarens närmste inan, kapten Roseuhake, men inom kort stupade äfven han, och nu blef det min tur att öfvertaga ledningen och ansvaret.
Men striden var redan hopplös.
Jag hade endast tre kanoner kvar och blott en handfull folk.
Under det vi laddade våra stycken, sprungo fienderna öfver bron och samlade sig under strandvallen, där vi ej kunde komma åt dem.
Och alltjämt regnade kanon- kulor öfver oss, demaskerande våra stycken och nedmejandc servisen, som skötte dem.
Snart nog hade jag endast en kanon kvar i Imikbart skick — en vacker fältslanga af klock- nietall, gjuten i Ntirnberg 1616 samt prydligt sirad med konungens namnchiffer och vapen samt bä- rande n:r 8, dess ordningstal inom parken.
Vi ställde nu till denna pjäs hela vårt hopp och läto honom oförtrutet spela, ömsom mot fiendens batteri, ömsom mot bron, hvars stockar uppref- vos och splittrades af våra kulor.
Men nu hade fienden fått nog folk öfver bron.
Helt plötsligt sägo vi ett par hundra knektar klättra upp ur flodsänkan och i fullt språng storma upp emot oss.
Då samlades vi alla omkring n:r 8, drogo svär- den till själfförsvar och befallde väva själar i Guds hand.
Om en stund var fienden inpå oss, men ined blodiga pannor kastades han tillbaka.
Sä uthärdade vi tre attacker och sågo den fjärde förberedas.
Vi kände väl, att den skulle bli den sista och att ingen räddning mer fanns för oss.
Men vi ville alla lyda vår konung och slåss till siste man.
Vår position hade varit lätt att försvara, enär den tätt under kanonmynningen stupade ner tvär- brant och hal, så att de anfallande ej kunde få fotfäste.
Men nu kringgingo de oss, och inom kort kämpade vi för lifvet, man mot man.
Den ene, offer den andre af de mina dukade under och segnade ned, och till sist höll jag ensam hufvudet upprätt, lefvande och obesegrad.
Då tystnade stridsbullret rundt omkring mig och den fiendtlige befälhafvåren ropade: » Ni är en tapper nian.
Gif er, och er skall vederfaras all skonsamhet och all heder. » Men jag svingade blott mitt svärd och svarade, att ingen skulle taga mig lefvande.
Detta blef emellertid nu mina fienders enda mål.
De kringvände mig från alla sidor och sökte afväpna mig, men jag högg och stack omkring mig som en rasande och gaf fler än en af mina angripare märke för lifstiden.
Slutligen mattades dock min kraft, och vid det jag erhöll ett väldigt slag öfver hufvudet af en bardisan, segnade jag ned på vår sista, af mitt blod öfverströmmade kanon, som jag så länge försvarat.
Då jag återkom till medvetandet, låg jag i en stor säng i ett litet tornrum, vid hvars fönster en underbart fager jungfru satt och sömmade.
Vid min rörelse kom hon fram och betraktade mig samt frågade, om jag önskade något.
Detta var mitt första möte med henne, som sedan blef min husfru och maka, den ädelboma jungfrun Adelheid, af släkten Falkenheim till Falkenheim och Preslau. » Den unge mannen läste icke vidare, ty flickan kom nu med frukosten.
Han kände i öfrigt så väl till sin farfars farfars farfars fars historia — som han läst hundra gånger förut: hurusom jung- fru Adelheid med omsorg och ömhet vårdade den sårade svenske officeren, samt huruledes mellan deras hjärtan knöts ett innerligt kärlekens för- bund, som inom kort helgades af kyrkans väl- signelse.
Och han befann sig nu på pilgrimsfärd till Falkenheim, för att taga i skärskådande den gamle kanonen n:r 8 inom parken, som ännu efter två- hundrafemtio år stod kvar där.
Då han sträfvat upp för sluttningen, på hvil- ken batteriet en gång bröstat af, såg han i tan- karne omkring sig den strid hans stamfar- i sin handskrift skildrat.
Han hörde kanorna dåna, såg fotfolket rycka an, bevittnade den sista, för- tviflade kampen omkring det sprängda batteriet.
Det var som om han flyttats två och ett hälft århundrade tillbaka i tiden.
Så gick han upp till slottet, hvars stora port stod öppen.
En gammal nian satt på en bänk innanför densamma och läste i en andakts: bok.
Han frågade efter kanonen och fick sig vägen anvisad.
Stigen, han måste följa, slingrade mellan blom- mande busksnår och omkring kala, rödspräugda stenkullar.
På en half minut var han framme.
Ja, där stod den gamla fältslangan på sina tvänne klumpiga hjul och med den groft timrade, järnbeslagna lavetten ännu stadig och aktnings- bjudande.
Men dess fruktansvärda eldgap hade nu längesedan tystnat.
Det regnade gula blom- mor öfver kanonen och grensle pä densamma satt en ung gosse, som jublade af fröjd, under det en smärt flicka stödde ena armbågen emot kamma- ren och liksom smekande lät handen glida öfver den mörknade metallen.
Vandraren hade stannat helt häpen.
Då han tog ett nytt steg framåt, upptäckte han ett äldre par, som slagit sig ned på en liten bänk under guldregnsträdet.
Han stannade då på nytt.
Men den gamle mannen, som fått ögonen på honom, reste sig upp och sade med vänligt tonfall: » Låten ej oss skrämma er, min herre.
Vi äro turister, såsom ni, och ha kommit på värt ärliga besök til.
en gamnia.
familjeklenod. » Och då han märkte, att den unge främlingen såg förvånad ut, fortsatte han leende: » Ja, jag menar denna gamla kanon.
Den blef orsak till att en dotter af vår släkt, jungfru Adelheid till Falkenheim ocb Preslau, blef gift med en tapper, svensk officer-, sedermera öfversten baron Ragnfast Urevärn- * » Miu stamfader, » utropade den unge mannen.
Flickan vände sig om och riktade på honom ett par ljufva, blå ögon, den gamla damen steg skyndsamt upp ocb närmade sig, gossen tystnade med sitt jubel, och mannen, som först tilltalat den unge svensken, kom emot honom med fram- sträckt hand.
•Då äro vi ju fränder,&gt; utropade han.
» Fvän- der, på mycket, mycket långt håll, visserligen, men ändå frän der ...
särskildt här, vid denna gamla kanon.
Och nu må jag presentera: ruin hustru, Irniegaid, född von YVolten, min dotter Adelheid, min son Otto — jag själf, pensionerad generalmajor. » » Mitt namn är Kagnfast Uvevävn, » svarade den unge mannen.
» Också jag är officer. » Ragnfasts och Adelheids händer möttes öfver den gamla kanonen.
De kände något mystiskt, magnetiskt (iuidum uppstiga ur densamma och vibrera genom sina hjärtan.
Och nedifrån foten af berget hörde de en klar kvinnoröst sjunga om » den gamla sagan, som evigt är ny. » På dagen ett år därefter stodo de båda unga äter däruppe med armarne slingrade om hvaf- andräs lif.
Én ny Adelheid zum Fålkenhéiip hade gifvit sig till maka åt en ny Ragnfast Urevärn.
Och på nytt tonade ur dalen därnedanför sån- gen om » den gamla sagan, som evigt är ny. » Reinhold Winter.
Från en Stockholmsfru på långfärd, Taormina.
Käraste Nini!
Nu ha vi, som du ser, hunnit ända hit till det lilla idylliska Taormina.
I fall det händelsevis skulle finnas ett hål i ditt vetandes väfnad, vill jag upplysningsvis meddela, att Taormina är en stad på 3,000 invånare belägen på Siciliens östra kust unge- fär halfvägs mellan Messina och Catania.
Här är så stilla och ljufligt, och naturen har här åstadkommit ett sådant mästerverk af linie- och färgskönhet, att man ovillkorligen gripes af nästan andäktig beundran.
Från hotellterrassen se vi en tafla, som vi sent skola glömma.
Öfver en skog af orange- och man delträd blicka vi ut öfver det härliga blåa joniska hafvet; på ena sidan begränsas utsikten af skönt formade bergväggar, nedanför hvilka den gamla grekiska teatern reser sina smäckra pelare, och på den andra höjer Etna sin snöhöljda hjässa.
Solen lyser klar från en himmel, så blå som — en blå rullgardin, säger den opoetiske Klas, som alltid skall dra ner mig, när jag vill flyga litet öfver det hvar- dagligas nivå.
Ja, här är godt vara.
Det tycka också ty- skarne, hvaraf vårt hotell är öfverfullt; » ganz, ganz wundcrhiibsch » och » sehr schön, wunder- voll » surrar det i mina öron hvar minut, och för cn gångs skulle måste jag medge, att de annars så irriterande tyska superlativerna äro på sin plats.
Vi ha varit med om påskecremonierna här, rätt egendomliga i all sin enkelhet.
Redan på skärtorsdagen började de med en lång pro- cession bestående af misericordiabröder — du vet, den där kåren af frivilliga, vid begraf- ningar och kyrkliga högtidligheter tjänstgörande lekmän, rekryterade ur alla samhällsklasser, både de högsta och de lägsta, och som äro klädda i en hvit eller grå kåpa med en strut öfver hufvudet, så att man ej ser mera af dem än ögonen bakom sina titthål.
I téten bars ett svart kors.
Sedan kom en bild af madonnan, djupt sorgklädd, med ett svärd in- borradt i bröstet, och på hennes knän låg en blödande liten Kristus, inte hälften så stor som modern.
Hvitklädda gossar gingo före med torra vingrenar lindade om hufvudet; det skulle väl föreställa törnekransar.
En vacker, ehuru något operaartad sorg- marsch blåstes af stadens frivilliga musikkår, och på det sättet drog processionen genom staden, följd af täta folkmassor, som dock ej tycktes befinna sig i någon synnerlig sorgfest- stämning; italienarne äro ju af naturen ett genomgående gladlynt släkte, och det vill myc- ket till, om de skola kunna hindra sina ögon från att glittra och sina hvita tänder från att blixtra i ett soligt leende.
Men att gaminerna ostraffadt fingo leka hök och dufva så godt som midt upp i eller, rättare sagdt, tvärs öfver processionen, det måste dock stämplas som ett något själfsväldigt uttryck af den italienska lifsglädjen.
På långfredagens morgon tedde sig proces- sionen litet annorlunda, .^skådarnes intresse koncentrerade sig nu på en gul likkista af ek med lock och sidor af glas, och i den låg en död Kristus af trä, öfversållad med blommor, som lyckligtvis dolde några af de ohyggliga blodströmmar, hvarmed målarens slaktarefantasi nedsölat honom.
På eftermiddagen nytt fest- tåg med variationer; denna gång fick äfven madonnan vara med, svartklädd och med hop- knäppta händer.
Då Kristusbilden bars förbi, säg jag många kvinnor på grannhusens bal- konger falla på knä; det gjorde ett rörande intryck.
Då man så där ser det hela från en altan, gör taflan en mycket brokig och mera glad effekt än som ämnadt är, ty kvinnorna, som deltaga i tåget, ha i allmänhet hufvuddukar i alla regnbågens färger och därtill ofta ljus- bottniga » äkta själar ».
Ja, du vet ju att sydländingarne inte dela vår besynnerliga för- kärlek för den svarta färgen.
En dag, då vi gjorde en vandring upp till det gamla örnboet Mola, som ligger så pitto- reskt med sin kastellruin högt ofvanför Taor- mina, pekade gossen, som var vår vägvisare, på Klas ' svarta halsduk och frågade helt nyfiket, om någon af hans familj hade dött?
På an- nat sätt kunde han tydligen ej förklara, hur det kunde falla någon in att kläda sig i svart halsduk.
Vid elfvaslaget på påskaftonens förmiddag blef det ett oväsen i vår lilla stad, så att man kunde tro fienden vara i antågande.
Ka- noner smällde, en karl sköt två gevärsskott genom ett fönster midt emot oss, vår kypare
sprang omkring på terrassen, som gripen af ett plötsligt vansinne, ocli lossade det ena revol- verskottet efter det andra.
Två pojkar ute på gatan dunkade af alla krafter på en tom packlår, och genom alla portgångar och alla öppna fönster trängde ett öronbedöfvande skram- mel och dån.
Då vi frågade vår uppasserska, hvad detta skulle betyda, svarade hon med ett litet löje: » De väcka upp Kristus. » Detta egendomliga bruk lär, efter hvad jag sedan har hört, i ännu större utsträckning förekomma inom den grekisk-katolska kyrkan, och där lär skjut- ningen ofta tjäna som verktyg för personlig hämd — - gevären kunna ju vara laddade » af misstag », och under en sådan allmän viller- valla vet ingen, hvem som har fyrat af det eller det skottet.
På påskdagsmorgonen vaknade vi vid kanon- salut.
En stund därefter tågade musiken ge- nom gatorna och blåste de gladaste marscher i allegrotakt, ty påsken är ju en glädjefest.
Frampå förmiddagen pryddes alla balkonger vid stadens enda egentliga gata med flaggor och kulörta lyktor.
Högtidsklädda människor gingo af och an.
Kommersen är i full gång, man bjuder ut hattar, sjaletter, tyger, knifvar; midt i folkhopen ser man en åsna lastad med de onämnbaraste kärl.
Omkring torget framför kyrkan S:t Giu- seppe är det lifligast, där skockas mängden omkring ett lotterispel, och öfver allt i träden ser man flaggor, kulörta glas och amplar.
Efter lång väntan kommer processionen från S:t Pancrazio (där madonnan tycks bo); först en liten karavan kyrktjänare i hvitt med gredelina kragar, lappade och stoppade, och bärande två standar, ett hvitt guldbroderadt och ett gre- delint.
Slutligen kommer den heliga jungfrun själf, klädd i svart siden och med armarna utsträckta som till omfamning.
Från andra hållet, d. v. s. från domen, kommer Kristus tågande, och midtför S:t Guiseppe, där det byggts en estrad, mötas de bägge statyerna, figurera framåt som i en kontradans två sär- skilda gånger och skrida sedan förbi hvar- andra.
Mor och son ha ej känt igen hvarandra; den stackars sörjande madonnan kunde ju ej veta, att hennes son är uppstånden!
De båda belätena tåga uppför hvar sin trappa upp på estraden och placeras midt emot hvarandra.
Ett förhänge dras åt sidan, och man ser fyra små gossar utpyntade som små teaterprinsar i rödt, blått och guld, med blåa för- gyllda vingar: de skola nämligen föreställa äng- lar.
Med sina gälla skolbarnsröster deklamera de hvar sin vers om hvilken lycka det var för jorden, att Kristus uppstått.
En kör af småttingar sjunger till mandolinackompagne- mang en strof af ungefär samma innehåll.
Nu ändtligen känna mor och son igen hvarandra, madonnan tar den återuppståndne i famn, och under en skräckinjagande salut af hundratals patroner, som hänga i långa rader på kyrk- muren, låter gudamodern sin svarta sorgekåpa falla och står där i sin traditionella skrud af blått och rödt, medan en af änglarna sätter en gyllene krona på hennes hufvud och en säck af grå hönsfjäder tömmes ut från kyr- kans tak Öfver den imponerande gruppen.
(Det var väl ett surrogat för ett rosenregn; olyck- ligtvis förde blåsten nästan hela fjäderförrådet på sned in i en gränd, där det sedan låg kvar i flere dagar och skräpade mellan gatstenarne.)
Därefter fördes bilderna i procession genom staden.
Från fönstren hälldes hela korgar af små silkespappersbitar i alla färger ut öfver dem; madonnan fick dock mest.
M ö b l e r i n g och D e k o r e r i n g På eftermiddagen var det folkfest med dans och musik och på kvällen stort fyrverkeri.
Sluteffekten var en brinnande Kristusbild — i gaslågor, du vet, alldeles som kungens namn- chiffer hos oss — och då den uppståndne Frälsaren stod där med sin fana, kolossal och grotesk, uppstämde folkmängden ett jublande: » Iddio!
Iddio! » (Gud!
), hvilket ej hin- drade, att han måste dela alla andra fyrver- kerifigurers vanliga öde att krevera bit för bit under smällande skott och förvandlas till ett benrangel af ståltråd, omvärfdt af krutrök.
Jag har visst uppehållit mig för länge vid beskrifningen af dessa ceremonier; hufvudsaken här i Taormina, den gudomliga naturen, utsik- terna från den gamla grekiska teatern, Etnas färgprakt, då soluppgången öfvergjuter den med sina rosendagrar — — — allt detta har jag känt mig oförmögen att ens antydniugsvrs försöka skildra.
Sådant flyter inte ur en van- lig stackars gåspenna.
Men om du vill nöja dig med mitt tarfliga klotter, så får du kanske höra af mig ännu en gång, då jag blir för prat- sjuk, om inte förr, så när vi komma till Rom.
Farväl med dig, måtte du nu inte vara allt- för trött på den pladderskatan Betty B.
S. Klas och kameran äro ute naturligtvis.
För unga mödrar.
n som allra kärkomnaste gåfva till un- ga mödrar blir följande nätta våglcorg för » lillminsten ».
Hos korgmakaren köpes en liten korg af stark, tät videflätning, nedtill afrundad och vid öfre kanten 40 cm lång, 28 cm bred samt 24 c m hög.
För att bekläda den in- vändigt slätstickar man i någon mörk färg af vigogne eller ylle längder med 16 maskors uppläggning.
Man kan sticka i en enda fortlöpande remsa, då längden sedan fästes i zigzag, hvarigenom undvikes den för stick- arbeten otrefliga afklippningen.
När man fått tillräckligt mycket af denna stickning färdig, så, stickar man med maskinen en tät söm längs hela remsan ungefär 5 maskor från ena kanten, för att gifva fäste åt de mellanliggande maskorna, under det att kantmaskorna på den andra bredare sidan bortklippas.
Härpå repas denna sida nog- grant upp ända in till maskinsömmen.
Vid infästandet lägger sig denna yfviga, mjuka rysch öfver den släta kanten, bildande det mjukaste bolster för den lilla kroppen.
För säkerhets skull kan man före uppsprättandet fukta arbetet och stryka det hett, då ryschen sedan blir mycket yfvig.
Remsans infästande sker längs efter; upp- till, i sidan och vid botten sys fast.
Kor- gens kant prydes af en bred rysch i dub- belveck af snedklippta, utfransade ylle- eller sidenband.
Utanpå bronseras korgen eller brunlackeras.
En liten griffeltafla med griffel oeh prydligt glödritad eller målad ram hän- ges vid; på ena sidan upptecknas med hvit färg normalsiffrorna för barns genomsnitts- vikt: Vid födelsen: Gosse 3,20 kgr.
Flicka 2,91 kgr.
8,7 9 •&gt; I 9,45 » 1 är: » 10,67) &gt; T 11,34 » år: T 11,79 » » 12,57 &gt; år: » 14,33 •&gt; » 13,oo » år: » 17,77 år: » 14,36 » Den andra sidan på taflan är afsedd för moderns anteckningar och anmärkningar.
Denna lilla korg sättes på hushålls vågen, den lille lägges eller sättes i och kan så utan någon oro vägas, hvarvid naturligtvis kor gens vikt tages i afräkning.
H U S R Å T T A N.
* $ * Ett oeh annat om trolofhing i Norden under 15- oeh 1600-talen.
U. BÅÅTH.
(Forts.) å hon hörde, att hon härmed kunde blifva af med honom, satte hon sig godvilligt ned och efterkom hans begäran.
Medan han låg med hufvudet i hennes sköte, sjöng han psalmen » Hvad min Gud vill, alltid det sker » ända till sista versen, oeh därpå som- nade han in.
Då han vaknade och ville taga afsked, var hennes hjärta och sinne vändt till honom; och så vardt det trolofning. » Om själfva arten af de känslor, som tro- lofvade hyste för hvarandra, förmå vi äfven bilda oss ett begrepp.
Hvad vi förstå med det danska » förälskelse », åtnjöt mycket ringa anseende hos den tidens människor.
Man gick ej då omkring och svärmade före trolofningen; därtill var tiden allt för rättfram.
Ja, det kan sägas, att man i allmänhet trolofvade eller gifte sig utan något som helst sådant inre känslornas förspel, hvilket gifvit senare tiders skalder och författare så mycket att skrifva om.
Våra dagars förälskelse, det kärliga svär- meriet, som tager sig uttryck i veka smekande ord, ansågs på denna tid endast såsom ett tomt inbillningsfoster; och ifall man någon gång uttryckte sin kärleksträngtan, så skedde det merändels i mycket krassa, kraftiga vänd- ningar, såsom i talesättet: » Den, som vill lefva godt en dag, skall slakta en gås; den, som vill i åtta dagar lefva godt, skall slakta ett svin; men den, som vill lefva godt uti fyra hela veckor, skall taga sig en hustru. » Ja, förälskelsen ansågs t. o. ni.
såsom något ännu värre — som en börjande galenskap, hvilken möjligen kunde förstöra ett helt män- niskolif.
Sålunda skrifver danska riksrådet Jörgen Rosenkrandz följande (i öfversättning) till sin son Holger, som idkade studier i Wittenberg, och om hvilken ryktet sagt, att han där förälskat sig i en kviuna: » Gärna förspörjer jag, att du från din sista sjukdom blifvit befriad; men däremot hafver jag mycket ogärna hört, att en annan sjuk- dom är dig påkommen, hvilken på latin heter: amor, på danska: » en narrisk og gjsekkelig kjserlighed ».
Det hafver mig af godt, lag- lydigt och sannfärdigt folk blifvit tillkäona- gifvet, att det skall dväljas en flicka uti Dok- tor Wurzheims svåger Franzii hus, till hvilken du undfått stor kärlek samt välbehag, och att du därigenom varder förhindrad uti dina studier, så att du nu inför människor be- kommit uppå ditt hufvud en narrkåpa med synnerligt långa, goda öron.
Hårdt af hjärtat förtryter det mig, att jag skall spörja sådana tidender om dig, att du genom sådan dår- skap mist ditt goda namn och rykte, som du tillförene dig förvärfvat genom flitiga studier och skicklig lefnad — — — 0&lt;n du allt framgent är betagen af denna galenskap, som detta fruntimmer dig ingifvit, och du alltså bedröfvar oss, dina föräldrar, på vår ålder- Carl Johansons Sängar och Sängkläder, Möbeltyger, M ö b lerings-Affär, Mattor och Gardiner m. m., m. m. Drottninggatan 45, 1 och 2 tr-
.190 dom, så skall du förspörja, att vi hafva de medel till hands, som kunna näpsa dina känslor, så att du det icke förgäter, så länge du lefver.
Detta hafver jag icke kunnat un- derlåta att dig tillskrifva i denna tid, och hafver jag likaledes härom tillskrifvit din hof- mästare, magister Daniel. » Den framstående danske forskaren Troels Lund, som lämnat så rika bidrag till Nor- dens kulturhistoria under 15- och 1600-talen, hvilka bidrag förf.
till denna uppsats äfven tillgodogjort sig, framhåller med styrka, huru- som man, för att rätt förstå denna svunna tids uppfattning af kärleksförhållandet mellan man och kvinna, måste ej endast nöja sig med att betrakta dess olikhet med nutidens.
Man måste vid bedömandet så vidt möjligt ställa sig på en plats, hvarifrån båda tids- perioderna kunna öfverskådas.
Hvarje tidsålders sätt att betrakta detta förhållande uttalas vanligen af någon viss klass, som då, så att säga, för ordet.
Vår tid har öfverlämnat till diktarne att föra kärlekens talan.
Endast genom känne- domen om nutidens dikter, skådespel, roma- ner, noveller, får man ett fylligt intryck af, huru vår tid uppfattar förhållandet mellan man och kvinna; och ända in till allra sista tiden har det i denna skönliteratur endast varit förhållandets början, förälskelsen, som behandlats och lagt beslag på intresset.
Den äktenskapliga kärleken har däremot sällan vunnit författarens uppmärksamhet.
Poetiskt sedt, har det långa trofasta samlifvet blott tagit sig ut som något enformigt grått i grått.
Det sextonde århundradet hade ej här i Norden någon diktare af betydelse, som kunde föra ordet för kärleken.
Detta talmanskap föll då för tidenganska naturligt på det stånds lott, som på ett helt annat område skötte tidens starkaste andliga rörelse, nämligen prästerskapet.
Men prästernas förutsättningar att vara kär- lekens tolkar voro vidt skilda från de nutida diktarnes; deras syn på lifvet var en helt annan.
D e tillhörde en lifskraftig släkt, oeh de efterträdde de katolske andlige, som ej haft rätt att ingå gifte.
Därför hälsade också dessa det sextonde seklets protestantiske präster i Norden äkten- skapet såsom den enda saliggörande hamnen, till hvilken numera vägen var öppnad för alla genom Guds nådiga försyn.
För dem kunde kärlekens första uppvak- nande omöjligen ställa sig såsom det yppersta; nej, det, som blef föremål för deras pris och lof, var det Gudi välbehagliga äktenskapliga samlifvet, hvarunder barnflocken växte och ny och rik kärlek ständigt skapades mellan man och hustru, mellan dessa och barnen.
Så småningom genomträngde denna upp- fattning folket i dess helhet, predikad af de andlige ifrån predikstolarne i kyrkorna, vid bröllopen, barndopen och begrafningarna.
Vår tid prisar förälskelsen såsom kärlekens egentliga blomning; det sextonde seklet be- traktade kärleken såsom en frukt af äkten- skapet.
Först äktenskap och sedan däraf alstrad kärlek!
Alldeles såsom uppfattningen var i Norden under hednatiden.
Detta sakförhållande stod i nära samband därmed, att flickorna i allmänhet trolofvades vid mycket ung ålder.
I tid måste föräldrar och målsmän se sig om efter den blifvande brudgummen, enär — enligt tidens tankegång — det stred emot all sund beräkning att inskränka kretsen af brud- gumsämnen endast till dem, som tillfälligtvis kunde vara en gång till äktenskap lediga, IDUN när flickan omsider var vuxen.
Hvad det unga manliga släktet beträffar, tänkte man som så: en rik flicka stod lättare till att vinna, när hon var späd till åren och endast hade arf i sikte, än när hon redan var i besittning af all sin egendom.
Detta allt gjorde, att flickorna trolofvades eller » bortfästes » vid synnerligen unga år, såsom seden redan var för handen under vikingatiden.
Sålunda var det ej något ensamt stående fall, då unionsdrottningen Margareta endast elfva år gammal äktade konung Håkan och från och med sitt fjortonde år lefde med ho- nom som hustru.
Ett ännu bjärtare exempel gifver den dan- ske hertigen Hans den yngres andra hustru Agnes Hedvig på 1500-talet.