Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Nådig Proposition till nästkommande Ständer, föreslå de åtgärder, som till afhjelpande af dessa olägenheter kunna finnas erforderliga.
Till besvarande af den Nådiga Propositionen, få Rikets Ständer härom i underdånighet göra anmälan; och framhärda Rikets Ständer etc.
Uppläst och godkändt bos Ridd. och Adeln den 14 Dec. 1857.
Preste-Ståndet den 15 — — Borgare-Ståndet den 15 — — Bonde-Ståndet den 15 — — Rikets Ständers underdåniga Skrifvelse, i anledning af Kongl. Majds Nådiga Proposition med Förordning om egors fredande mot skada af annans hemdjur och om stängselskyldighet.
Efter det, vid sistförflutna Riksdag, i fråga om jords fredande emot skada af kreatur, den åsigt gjort sig gällande, att hvarje jord-egare skulle ansvara för vården af sina kreatur, eller gälda den skada, som de å andras egor göra; dock med förbehåll att angränsande egare eller delegare i samma byalag må, om de fleste, hvilka ega mer än hälften af den jord, som vore i fråga, det önskade, fortfara med den nuvarande stängselskyldighetens fullgörande, hade Rikets Ständer uti härom den 17 November 1854 till E. K. M:t afgifven Skrifvelse underdånigst anfört, att nu gällande Stängsel-författningar, hvilka ålägga den odlade jordens egare att medelst stängsel sjelfva freda sig mot skada af annans kreatur, icke allenast voro, jemte det de verkade till en betydlig skogsförödelse, i hög grad hinderliga, särdeles i slättbyggderne, för ett ändamålsenligt ordnande af jordbruket och boskaps-skötseln, utan äfven måste betraktas till sin grund oförenliga med en utbildad eganderätts och ett längre framskridet odlingstillstånds kraf; att Rikets Ständer, för sin del, ausågo en helt och hållet förändrad grund för egofriden höra antagas i lagstiftningen, hvilken dock, med afseende å landets omvexlande be~ Expcditions-Utskoltets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 173. 551 skaffenhet, icke borde från rättigheten att bibehålla stängsel-skyldigheten enligt äldre forfattningarne utesluta de orter, som föreningsvis kunde vilja sådant besluta ; i anseende hvartill Rikets Ständer i underdånighet anhöllo örn utfärdande af en ny Stängselförordning, byggd på ofvanomförmälda grundsats; — emot hvilken framställning likväl Bonde-ståndet, som densamma icke biträdt, medelst särskild underdånig Skrifvelse yttrat betänkligheter, grundade på farhåga för de svårigheter, som, särdeles i skogiga och bergiga trakter skulle möta att annorlunda än medelst hägnad freda egor mot skada af kreatur, och för det lidande, som, i händelse en del jord-egare tillätos att undandraga sig stängsel-skyldigheten, skulle tillskyndas de öfriga; med anledning hvaraf Bondeståndet i underdånighet anhållit, att E. K.
M:t täcktes, med stängsel-skyldighetens bibehållande, låta uppgöra och till Rikets Ständer aflåta förslag till de förändringar i Stängsel-författningarne, som kunde finnas af nöden. E. K. M:t, som med anledning häraf, och efter Hushållnings-sällskapens i länen tillika med vederbörande embets-myndigheters hörande, låtit upprätta förslag till författning i detta vigtiga och granlaga ämne, har täckts, i afseende derå, till Rikets nu församlade Ständer aflåta Nådig Proposition, med tillkännagifvande, det E. K.
M:t funnit betänkligt, att genom bifall till Rikets Ständers ofvanomförmälda förslag låta all stängsel, såsom medel för egofridens upprätthållande, bero endast af öfverenskommelse, enär E. K. M:t befarade, att derigenom skulle åstadkommas en alltför våldsam och äfventyrlig rubbning af ett uråldrigt rättstillstånd, som i landets beskaffenhet haft sin grund och hvaruti en så genomgripande förändring icke på något sätt blifvit förberedd.
Men ehuru E. K.
M:t till följd häraf ansåg stängsel-vitsordet icke kunna såsom regel för närvarande upphäfvas och att jord-egares befrielse från hägnads-skyldigheten i stället borde tillsvidare ankomma på derom träffad förening, fann E. K.
M:t häruti ej hinder för att lägga grundsatsen af hvarje kreaturs-egares skyldighet att ansvara för den skada, som af hans kreatur å annans egor förorsakas, till grund för egofriden och att åt denna grundsats gifva all den tillämpning, som med stängsel-vitsordets bibehållande står tillsammans, helst detta vitsord, betraktadt blott såsom medel för nämnda skyldighets fullgörande, härigenom får ett helt och hållet förändradt ändamål, hvilket icke allenast lemnar rum för ordnande af jord-egarens och kreaturs-egarens ömsesidiga skyldigheter på ett med sakens natur och rättvisan mera öfverensstämmande sätt, än hittills kunnat med nu gällande grunder ske, utan äfven såsom en naturlig följd förer med sig hägnads-skyldiglietens fördelning efter den i flera hänseenden fördelaktigare liälften-delningen.
Och då en stängsel-lagstiftning enligt dessa åsigter vore bäst lämpad, åtminstone efter nuvarande förhållanden, samt derigenom äfven vunnes lämpligaste utvägen att förena de i ämnet uttalade mångfaldigt olika meningar, ville E. K. M:t till antagande af Rikets Ständer i Nåder framställa ett lag-förslag, som, i öfverensstämmelse härmed, hufvudsakligen vore upprättadt på de grunder, att hvarje kreaturs-egare väl är skyldig taga sådan vård om sina kreatur, att de icke olofligen inkomma på annans egor, men att, då fråga mellan jord-egare, som genom rågång eller lagligen gällande skifte äro från hvarandra skiljda, uppstår om hägnads upprättande till ömsesidigt skydd mot kreatur, den sidan, som stänga vill, dertill eger vitsord, med undantag för vissa i förslaget närmare bestämda fall; samt att hvardera sidan skall i allmänhet till hälften i hägnaden deltaga; hvarjemte närmare bestämmelser rörande åtskilliga särskilda fall upptagits i detta Nådiga Lag-förslag, som egde följande lydelse: 552 Expeditions-Utskottets Förslag till underd.
För slag tili Förordning om egors fredande emot skada af annans hemdjur samt om stängselskyldighet.
Med upphäfvande af hvad i Lag och Författningar angående stängselskyldighet och egors fredande emot skada af annans hemdjur hittills stadgadt varit, utom i de delar här nedan annorlunda sägs, varder förordnadt som följer: § 1- Hvar som hemdjur eger, vare pligtig att, medelst hägnad eller vallning eller på annat sätt, om dem hålla sådan vård, att de icke olofligen inkomma på annans egor.
I afseende på rättighet för delegare i mark, som i tegskifte eller samfällighet ligger, att der utsläppa kreatur, galle hvad derom stadgadt är. §2- Aro egor skilj da genom rågång eller genom skifte, som faststäldt är eller laga kraftvunnet; och yrkas å ena sidan, att stängsel i egoskillnaden skall, till ömsesidigt skydd emot skada af hemdjur, gemensamt hållas; håfve, med undantag af de fall, som i 4, 7, 8 och 9 §§ sägas, den sidan vitsord, som stänga vill. § 3.
Då stängsel-vitsord enligt föregående § begagnas, skola de, som i egoskillnaden hvarandra möta, taga del i stängseln till hälften hvardera, utom i det fall, som i 5 § omförmäles; och må förthy äldre hägnadsdelningar eller beslut, hvarigenom hägnadsskyldighet efter förra författningar blifvit bestämd, ej ligga i vägen för hägnads-skyldighetens bestämmande enligt nu stadgade grunder, då fråga derom väckes. § 4.
Den, som med åker, äng eller plantering möter skog, utmark eller beteshage håfve såsom hittills ej stängsel-vitsord.
Fordras å andra sidan stängsel, tage hvardera del deri till hälften. § 5.
Utgöras egor, emellan hvilka stängas skall, af skog, utmark eller beteshage å båda sidor, och finnes ena sidan af stängseln märkligen betungas, utan motsvarande nytta; då må, der den sidan ej sjelf stängseln fordrar, dess stängselskyldighet, efter ty som domaren skäligt pröfvar, nedsättas under hvad i 3 § stadgadt är.
Finnes emellan egor, som nu sagde äro, ej stängsel; då skall, så länge det förhållande fortfar, den ohägnade marken anses vara till gemensamt mulbete upplåten, der ej annorlunda aftaladt är. § 6.
Expeditions-Utskoltels Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 173. 553 § 6.
Hägnads-skyldigheten bestämmes efter de mötande egornas beskaffenhet å den tid deltagande i stängseln äskas.
Komma egorna å någondera sidan sedermera i förändradt bruk, varde hägnads-skyldigheten derefter lämpad; ej må dock, der den varit utgjord eller bestämd efter 3 §, någon nedsättning enligt 5 § kunna påyrkas eller ytterligare nedsättning fordras i den hägnads-skyldighet, som redan efter 5 § bestämd blifvit. § 7. Den, som med egor möter krono-park eller annan skog eller mark, som under Kronans omedelbara vård står och icke till nyttjande åt enskild person eller viss menighet blifvit upplåten, bafve ej rätt att af Kronan fordra deltagande i stängsel der Kronan ej sjelf fordrar, att stängas skall.
Allmänning, som till delegarnes begagnande öfverlåten är, skall, ändå att den under allmän vård eller uppsigt står, lika med enskild mark anses. § 8.
Egare af utjord eller urfjell håfve ej stängsel-vitsord, der ej dylik jord möter, eller annan jord, som möter, förut tagit i stängsel del.
Fordras stängsel af granne, som med afseende å egornes beskaffenhet stängselvitsord eger, eller har grannen förut i stängseln deltagit och yrkar utjordens eller urfjellens egare, att dermed fortfaras skall; gånge med hvarderas deltagande i stängseln, som förut är sagdt. § 9.
Innehafvare af lägenhet, som ej sjelfständig är, i thy att den under annan fast egendom lyder, håfve ej, ändå att den derifrån för alltid afsöndrad är, rätt att af egaren till den egendom fordra deltagande i stängsel, der ej sådant deltagande förut egt rum eller aftaladt finnes.
Vill den andra stänga och äro de mötande egorna af den beskaffenhet, att stängselvitsord å hans sida eger rum, eller är han skyldig att i stängseln deltaga utan att genom aftal bestämdt blifvit, huru stor lott han taga skall, gälle ock om hvarderas hägnads-skyldighet hvad ofvan stadgadt är. § 10- Har till följd af begagnadt stängselvitsord enligt denna Författning hägnadsskyldighet efter viss grund blifvit utgjord eller bestämd; då skola jord-egarne efter enahanda grund i hägnadens underhåll för framtiden deltaga, till dess dem emellan annorlunda öfverenskommes eller, i händelse, med afseende å förändradt bruk af egorna, ändring i hägnads-skyldigheten på ena sidan yrkas, frågan derom blifvit afgjord. § 11.
Den, som med annan i tegskifte ligger, håfve ej rätt, om han något af sin lott Bih. lill IL St.
Prot. 1856 & 1857. 10 Sami. 1 Afd. 70 554 Fxpcdilions-Ulsliottets Förslöf/ till underd.
Skrifvelse N:o 173. inhägna vill, att af grannen fordra deltagande i stängseln.
Tarfvas för gemensamt gagn hägnad emellan egor, som i tegskifte eller samfällighet ligga, eller skall för sådana egor hägnads-skyldighet utgöras i rågång emot andra egor; tagen då alla grannarne i bylaget eller samfälliglieten del i stängseln efter thy, som de hafva i egorna del. § 12- Stängsel skall i egoskillnaden sättas.
Lag samma, vare, der egor genom allmän farväg åtskiljas.
Finnes i dessa fall lämpligare att hela hägnaden å ena sidan satt varder; då må det ske, och njute den å hvilkens sida den sättes, om han deraf mehn lider, skäligt skadestånd af den andra.
Går egoskillnaden öfver berg eller annorstädes, der hägnad ej uppföras kan; varde stängseln satt å annat ställe, som närmast är och tjenligt pröfvas, emot skadestånd, som sagdt är. § 13.
Yid fördelning af hägnad skall afseende göras på olika beskaffenhet af den mark, hvarå hägnaden upprättas, så att, der större svårighet i denna del möter, skälig minskning i hägnadens längd deremot beräknas; och varde det genom uppskattning afgjordt, innan delningen sker. § 14.
För hägnads-skyldighetens fullgörande ansvaren alltid de, som i egoskillnaden hvarandra möta, och tage vid fördelning af hägnaden hvardera sidan sin andel i en sträckning, der ej annorlunda åsämjes.
Sker sådan förändring i eganderätten till den jord, för hvilken stänges, att å endera sidan jorden styckas, eller förut styckad jord sammanlägges; och tarfvas till följd deraf ny delning af redan upprättad hägnad eller fordras sådan ny delning af annan orsak, som till förändrad grund för hägnads-skyldigheten föranleder, varde ock en hvar, så vidt ske kan, bibehållen vid den sträcka han förut haft, eller njute, der han något af sin förra hägnad emot annan sämre utbyta måste, ersättning för skillnaden i värde.
Ej håfve dock den, som vid ny delning af redan upprättad hägnad njuter minskning i den hägnads-skyldighet honom förut ålegat, rätt att för det hägnads-belopp, från hvars underhållande han befrias, fordra betalning af den, som dermed för framtiden utöfver sin förra hägnads-skyldighet belastas. § 15- Der led eller grind öfver väg tarfvas, hålle den ledet eller grinden, som annan stängsel å samma ställe hålla skulle; varde ock, då led eller grind emot annan stängsel, vid fördelning deraf, går i beräkning, afseende gjordt, såsom i 13 § sägs, å större kostnad för ledet eller grinden.
Eger någon rätt till enskild väg eller fädrift öfver annans egor, hålle han ensam derför led eller grind.
Expedilions-Ulskoltels Förslag lill undercl.
Skrifvelse N:o 173. 555 § 16.
Kunna de hägnadsskyldige, då ny stängsel uppföras skall, ej åsämjas hvilken del af stängsellinien hvardera taga må; varde det genom lottning bestämdt.
Kommer tvist upp om bestämmande af skadestånd efter 12 § om uppskattning af hägnad efter 13 § eller om ersättning för högre värde af hägnad, som emot annan afstås efter 14 §; kallen då de hägnadsskyldige två af Nämnden eller andre ojäfvige män att syn och värdering hålla; och tage sedan den, som saken fullfölja vill, stämning till Rätten. § 17- Hägnad, som någon skyldig är att hålla, skall om våren i fredgildt stånd vara den Femtonde dag i Maj månad, der ej annorlunda för viss ort öfverenskommet eller stadgadt finnes; och varde hägnaden underhållen så länge på hösten, som käle ej i marken är.
Ilar, då tid att stänga är inne, tvist om uppskattning af hägnaden ännu ej blifvit afgjord; stänge, intill dess sådant sker, en hvar så stor sträcka af hägnaden, som, oberoende af dess uppskattning, emot hans hägnadsskyldighet svarar.
Ar tvist om nedsättning i hägnadsskyldigheten efter 5 §, hålle, till dess frågan derom hinner afgöras, hvardera sidan hälften af hägnaden; och njute i dessa fall den sedermera ersättning, som finnes hafva stängt mera än honom rätteligen ålegat. § 13.
Om de sätt, hvarpå hägnad upprättas må, så ock om hägnaders höjd och öfriga beskaffenhet, gälle hvad derom särskildt är stadgadt. § 19- Komma angränsande jordegare öfverens, att stängsel emellan deras egor, eller viss del deraf, ej upprättas eller hållas skall, ändå att stängsel efter 2 § kunnat äskas, eller att hägnaden ej må fordras så tät, att den mot mindre hemdjur, såsom får, getter, svin och fjäderfä, fred gör; upprätten då derom i vittnens närvaro skriftlig förening med de vilkor i afseende å hemdjurs vård, som öfverenskomne äro, och låten föreningen intagas i protokollet hos den eller de domstolar, under hvilka den jord lyder, hvarom aftalet slutet är.
Sedan galle föreningen äfven mot framtida egare eller innehafvare af samma jord; dock vare ej någon deraf hindrad att sina egor särskildt instänga, om han stängseln ensam hålla vill.
Förening, som på grund af denna § upprättad är, må ej ega gällande kraft utöfver 10 år, sedan den i Rättens protokoll blifvit intagen; jordegarne dock obetaget att den förnya för högst 10 år hvarje gång. 556 Expedilions-TJtskoltels Förslag lill underd.
Skrifvelse N:o 173. § 20.
I fråga huruvida stängsel emelian egor skall för gemensamt gagn upprättas eller hållas inom bylag eller samfällighet, som i 11 § sägs, galle deras mening, som största lott i bylaget eller samfälligheten ega.
Lag samma vare, der fråga uppkommer om begagnande af stängselvitsord emot egare af jord, som till bylaget eller samfälligheten gränsar eller om ingående med honom i sådan förening, som i 19 § omförmäles.
Aro de delegare i bylaget eller samfälligheten, som i nämnde frågor i olika beslut stanna, å ömse sidor liklottiga, vare deras mening gällande, . som anse stängsel ej böra ega rum.
Har fråga om samfäldt begagnande af stängselvitsord mot angränsande jordegare genom flertalets beslut, som nu sagdt är, förfallit; varén dock de, som öfverröstade blifvit, deraf ej hindrade att påyrka stängseln, der de vilja öfrige delegarnes andelar deri öfvertaga. § 21.
Släpper någon med uppsåt olofligen kreatur på annans egor, bote från och med tio till och med tvåhundra Riksdaler.
Försummar den, som hägnadsskyldig är, att å tid, som i 17 § sägs, hafva sin hägnad i gildt stånd och bättrar han ej skyndsamt derå befunnen brist, då han derom tillsagd varder; stånde sjelf den skada, som å hans egor genom försummelsen vållas och ersätte all den skada och förlust, som deraf tillskyndas annan, emot hvilkens egor lian pligtig var att hägnaden hålla.
Bättrar han ej utan dröjsmål efter skedd tillsägelse; och vill granne, som af försummelsen lida kan, bristen sjelf bota eller bota låta; kalle då två ojäfvige män att syn hålla; och njute, sedan bristen af dem vitsordad är, utmätning för kostnaden, då lian liter Kronofogde eller Magistrat derom till.
Nöjes den, sorn hägnaden hålla skall, ej deråt, instämme sin talan till Rätten inom tre månader efter utmätningen.
Komma, genom den liägnadsskyldiges underlåtenhet att hägnad göra eller bättra, hans egna kreatur på annans egor in, vare, ändå att han ej om bristen å hägnaden tillsagd var, lag som i 21 § 3 och 5 mörn. skiljs. § 23.
Expcditions-UIskallets Förslår/ lill underd.
Skrifvelse N:o 173. 557 Eger någon okynnes eller otamdt kreatur, det gild gärdesgård bryter eller Höger öfver, tage ock om det kreatur, ändå att det å stängda egor utsläppes, sådan vård, att det ej å annans egor ofred gör. § 24.-
Den, som af annans kreatur skada lidit, låte den af två ojäfvige män synas neli värderas. § 25.
Finner någon å sina egor annans kreatur, sorn dit olofligen inkommit; då må han det intaga.
Yet han hvilken det kreatur eger; låte honom eller i hans frånvaro den, som i hans ställe satt är, derom straxt tillsägas. Yet den, som intog, ej kreaturets egare; lyse det genast upp för sina grannar; veta ej heller de egaren; lyse då upp för socknemän vid kyrkan å nästa helgedag.
Den, som kreatur intagit, vare skyldig att det underhålla och vårda,^ och nyttje det ej innan så tillsagdt eller lyst är, som ofvan sägs.
Egare af kreatur, som efter 25 § intaget är, håfve ej, utom i de fall, som i 27 och 28 §§ sägs, rätt att det återfå, innan han antingen i lösen derför utgifver det värde, hvartill skadan mäten är efter 24 §, så ock det belopp, hvartill kostnaden för kreaturets underhåll och vård af ojäfvige män uppskattas, med afdrag af den nytta, han, som intog, under tiden haft af kreaturet, om han det brukat; eller ock för sådan lösen full pant eller borgen ställer.
"Har den, som kreatur intog, underlåtit att tillsäga eller lysa efter 25 §; gifve då utan lösen kreaturet ut, och gälde till egaren skadestånd för det denne af kreaturet i saknad varit. § 29, 1 de fall, som i 27 och 28 §§ sagde äro, staude den, som kreatur intog, fritt att efter stämning utsöka hvad i lösen honom tillkomma kan, men ej guldet blef då kreaturet utgafs; likasom ock den, som förmenar sig hafva lidit skada af annans krea.“ tur, men det icke intagit, må hos domaren sitt ersättnings-anspråk anhängiggöra, 558 Expeditions-UtslioUets Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 173. § 30.
Har någons kreatur på annans egor olofligen inkommit, oell ligger vållande dertill ej den till last, som kreaturet tillhör; njute ändå den, som det å sine egor funnit, der lian ej, enligt 22 §, bör skadan sjelf stånda, sin rätt, efter hvad förut är sagdt, emot kreaturets egare; och denne söke sitt skadestånd af den, som vållande var att kreaturet inkom. § 3L
Nu kominer den, som intaget kreatur eger, och bjuder lösen efter thy i 26 och 27 §§ stadgadt är: vill han, som kreaturet intog, det ej utgifva, sätte då den andre det belopp i penningar, hvartill lösen uppgår, eller ock full pant eller borgen derför hos någon af hans grannar, eller hos kronobetjent i orten eller någon af Nämnden; och krafve derefter sitt kreatur ut.
Vägras det honom ändå, eller vill den, som kreatur intog, det ej utan lösen utgifva i det fall, som i 28 § sägs; lite egaren kronobetjent till, och tage han kreaturet ut hos den, som det intog: vare ock denne skyldig att gälda den kostnad och skada, som af hans vägran kom. § 32.
Varder egare af intaget kreatur ej känd inom fjorton dagar sedan lysning efter 25 § skett; late den, som kreaturet intog, så lysa, som om hittadt kreatur stadgadt finnes, och gånge sedan som i thy fall i lag skiljs.
Uppkommer tvist om den, som kreatur intagit, det å sina egor funnit, och gitter han ej med vittnen, andra skäl eller ed sin visa att han det kreatur der tog; gälde skadestånd till den, som kreaturet eger. “v Lag_ samma vare, der den, som intog, pröfvas, till följd af sådan försummelse som i 22 § sägs, böra sjelf stånda den skada, kreaturet å hans egor gjort. § 35.
Har ofred skett å mark, som står under Kronans omedelbara vård eller å allmänning, som under allmän uppsigt ställd är; då må talan föras af allmän åklagare, eller af den, som öfver marken har tillsyn.
Expeditions-Ulfikottels Förslag till underd.
.\:o 173. 559 § 36.
Saknar den bötfällde tillgång till böterne, skola desamma förvandlas till fängelse vid vatten och bröd, motsvarande en tredjedel af ådömda beloppet. § 37.
Denna Författning skall lända till efterrättelse från och med nästkommande års början, efter hvilken tid alla vitén och andra ansvarsbestämmelser för ofred af kreatur å annans egor, som kunna finnas stadgade genom särskilda af Konungen meddelade beslut eller af domstol eller annan embetsmyndighet utfärdade vitesförbud, upphört att vara gällande.
Rikets Ständer, som derjemte erhållit del af Stats-Rådets och Högsta Domstolens i ämnet förda Protokoll, hafva åt detta ärende egnat noggran pröfning; och sedan så väl de till stöd för det Nådiga lagförslaget angifna hufvudgrunder, som de särskilda lag-paragraferna, hvilka skola bereda dessa hufvudgrunders tillämpning, härvid blifvit granskade och godkände, samt Rikets Ständer funnit, att det Nådiga förslaget, å ena sidan, går ett mera utveckladt åkerbruks billiga fordringar till mötes, men, å andra sidan, icke lemnat ur sigte, utan fasthellre på ett tillfredsställande sätt löst de svårigheter, som alltid förefinnas vid införandet af en ny lagstiftning, den der gör väsentliga förändringar i medborgares förut bestående ekonomiska förhållanden, hafva Rikets Ständer pröfvat skäligt att E. K.
M:ts ifrågavarande Nådiga Proposition bifalla.
Och få Rikets Ständer, såsom svar i ämnet, härom i underdånighet göra anmälan; framhärdande Rikets Ständer, &c. Stockholm den 15 December 1857. 560 Expeditions-Utskoltels Förslag till underd.
Skrifvelse N:o 174. iYso IT4.
Uppliist oell godkändt hos Ridd. och Adeln den 14 Dec. 1857.
Preste-Ståndet den 15 — — Borgare-Ståndet den 15 — — Bonde-Ståndet den 15 — — Rikets Ständers underdåniga skrifvelse, i fråga om utbetalningen af återstoden utaf anslaget får Eskilstuna kanals anläggning.
(Stats-Uskottets Utlåtande N:o 156.!
Sedan, för anläggandet af en kanal från Eskilstuna till Mälaren, under sistförflutna Riksdag beviljats ett anslag af 100,000 R:dr Banko, med föreskrift att detsamma borde af Riksgälds-kontoret utbetalas med en femtedel, eller 20,000 R:dr nämnda mynt, årligen under loppet af fem år, dock att 10,000 R:dr först vid arbetets fullbordan, hvarmed icke finge dröja utöfver Juli månad 1860, skulle utfalla; så, och efter det, på grund häraf samt jemlikt de i Kongl.