Riksarkivet/mini_raw_diachronic_swe huggingface dataset:
Hvad hon då sett, var nu täckt af den ena slöjan efter den andra, och för hvar gång hade där kommit till en ny, tätare slöja.
Nej — ut i skogen måste hon!
Där talades hennes språk; där förstod hon den minsta hviskning, den svagaste susning.
Och så visste hon, att där utandades hvar enda liten blomma sina rosendoftande älskogssuckar; där ute kunde man förstå hvarandra.
Hon kände sig som ett med skogen; först där lefde hon.
Så gick hon den gamla stigen.
När hon sporde de kvittrande fåglarne, svarade de med en vek, smältande ton: Gå till rosenbusken!
Och när hon stannade för att lyssna till den sakta susningen i furans topp, så ljöd det: Gå till rosenbusken!
Och hängbjörken svängde smekande sina grenar och sade ganska högt: Ja visst, till rosenbusken!
Till sist hörde hon i aspen en skälfvande röst: Skynda till rosenbusken!
Javisst, till min bästa vän, till rosenbusken, till den älskogsdoftande rosenbusken!
Den hade ju varit vittne till det första mötet; den hade hviskat till henne ordet: kärlek • — - kärlek!
Och snart sutto de där båda två på den mossbelupna stenen, och det sköna, varma, rosendoftande ordet hade sagts hundrade gån- ger, hvar gång ledsagadt af en jublande ande- kor från den tusenstämmiga världen i denna trolska skog.
Han sträckte sig fram mot rosenbusken för att bryta en svällande, djupröd knopp, som han ville fästa vid hennes barm.
Men hon bleknade lätt och höll hans hand tillbaka.
» Nej — icke af denna rosenbuske; den är för mig som en del af mitt lif.
Gör den icke något ondt; bryt ej dess kärleks blomma! » Och sedan, när hon saknade bud från hans kärlek, då gick hon ut till rosenbusken vid stigen.
Den hade alltid af en andevingad bud- bärare fått veta, att han — älskade, älskade henne!
Kristian Winierhjelm.
^•Julstö^ och julklappar.-§f Med teckningar af Jenny Nyström.
et ser verkligen ut härinne, som om det vore dagen före julafton, » sade prostin- nan skrattande, då hon steg in i det rymliga köket en morgon, som också enligt almanackan började dagen före julaftonen år — låt mig se: fyrtio från nittiotvå — rest: femtiotvå — således år 1852.
Man kunde verkligen se, att här var julstök å färde.
Ur den väldiga » ugnsmunnen » stego röda lågor uppåt den svärtade muren, och då och då flög ett moln af sprakande gnistor ut i spiseln.
Vid det ena fönstret var » bakbordsskifvan » upp- lagd på » bordbänken », och där stod mamsell Klara med en hvit duk bunden om det blonda hufvudet och ett stort gulrandigt förkläde öfver den blå- rutiga bomullsklädningen.
Med van hand formade hon af den gula, pösande saffransdegen kakor och bullar, som af den yngre systern pryddes med russin och » öfversiktades » med kanel och socker.
En jungfru skurade stakar och knifvar och kakel- ugnsluckor, medan en annan klippte » hyllremsor » och krusade papper, dels till ljusmanschetter, dels också till smörtårtan, hvilken senare prostinnan egenhändigt skulle tillaga, då ej ens mamsell Klara var betrodd därom.
En massa koppar- och bleckkärl stodo hopade i ett annat hörn af den väldiga spiseln; de skulle skuras blanka under natten, då äfven köksgolfvet skurades och spiseln hvitlimmades med färg, som en tredje jungfru nu rörde till i en balja och sedan satte undan.
I en stor balja låg nu fläsket och köttet i vatten, för att saltet skulle urdragas, och i en koppar- bunke syntes ett halftjog kött- och fiäskkorfvar, som skulle undergå samma process.
Smörbyttor, mjölvackar och krukor stodo öfver- allt, och de dagen förut bakade limporna lågo ännu nedbäddade i lakan och skinnfällar för att » slå sig », men det stora träget, hvari de skulle nedläggas, var inburet och stod på golfvet.
» Ja, här ser vådligt ut, » medgaf den ena jung- frun och såg sig omkring, » men det ska ' nog bli ordning på alltihop till sist. » » Det skola vi väl hoppas, » svarade prostinnan.
» Men nu, kära Stina, får du inte stå och plocka med det där längre, » tillade hon, vändande sig till flickan, som klippte papper; » lägg undan det så länge och gör i ordning brödplåtarne åt mam- sellerna och kvicka dig, är du snäll, för vi få lof att sätta på skinkan — den hinner aldrig bli ge- nomkokt i morgon. » » Är det inte bäst att vi steka oxharen och stora kalfsteken också? » frågade Klara.
» Det är så bra att ha det undangjordt till helgen — vi kunna ju låta bli att fullsteka den, så blir den lika god. » » Ja, det förstås — den steka vi i ugnen, så kunna vi få rum med båda stekgrytorna på järn- spiseln — harsteken skall också stekas på; vi skola ju hafva den till kvällen tredjedagen på kalaset. » » Skinkkitteln sätta vi på trefot öfver elden i stora spiseln, » åtgjorde mamsell Klara och tril- lade den sista bullen med kraft.
Både folket och herrskapet hade spisat klockan tolf; drängarne hade klockan fyra fått sin halfkaka bröd med istersmör, och ej förrän klockan åtta skulle de åter visa sig för att få sin portion mjöl- gröt med mjölk, som året om utgjorde deras kvälls- vard.
Fruntimren hade således god tid att laga till så mycket som på förhand kunde kokas och stekas af de väldiga förråd af mat, man under helgen behöfde, Stina var rapp i vändningarna, och snart putt- rade det och fräste i alla grytor och kittlar.
Efter en kort öfverläggning beslöts, att kött och korf också skulle nedläggas i den ofantliga kop- parkitteln och upptagas, när det var färdigt, hvar- efter skinkan fick koka » så mycket hon orkade », sade Stina, och så skulle man hafva » så ledigt i spiseln » sedan och slippa mer än nödigt » draga ned » de nyskurade kokkärlen.
Sedan dessa order blifvit gifna och utförda, drog sig prostinnan med sin smördeg in i hand- kammaren, ty smördegen skulle ju kaflas i kallt rum; jungfrurna skötte ugnen och brödgräddnin- gen, och mamsellerna vispade grädde och ägg- hvitor, skalade mandel och stötte socker och lagade till småbröd och bakelser, som gräddades efter smörtårtan, och hvilket allt ej var slutadt före klockan elfva.
På ett i den rymliga handkammaren uppslaget bord uppställdes nu ofantliga fat, belastade med kokt och stekt kött; stora klädkorgar och tråg med nybakadt bröd af alla slag inburos, och när allt var på sin plats, hade prostinnan med lugn kunnat utfärda en inbjudning till ett helt rege- mente att hos henne intaga juldagens middags- måltid.
Bakelser och tårtor inställdes tills vidare i väfkammaren, och så gingo fruntimren in i salen för att öfverlägga om, i hvilken ordning denna massa af matvaror skulle förtäras.
Men därute i köket skurades kopparkittlar och golf och klistrades de i uddar utklippta pappersrem- sorna upp på hyllorna, allt i hopp om den ut- sökta förfriskning, som litet » påkok på sumpen » med tillägg af en matsked kaffebönor skulle skänka.
» Skafbullen » vid saffransbaket hade mamsell Klara varit nog generös att skänka jungfrurna till dopp- bröd, och den delades samvetsgrant i tre lika delar.
Just när den gamla » väggsmällan » i köket efter ett långt förberedande surrande med två slag förkunnade, hvad tiden led, förtärdes den stärkande drycken, och en halftimme senare sofvo de trötta tjänarinnorna rättfärdighetens sömn i sina utdragssoffor i det stora köket, utan att oroa sig öfver närheten af det fuktiga nyskurade golfvet eller den tjocka isskorpan på fönstren, där både innanfönster och rullgardiner saknades.
En ryn- kad » kappa » för öfre och en snäf » jalusi » för nedre delen af fönstret var allt, som i denna kärfva, all veklighet och onödigt bjäfs föraktande tid bestods i köket.
När prostinnan andra morgonen, själfva julaf- ton, kom ut i köket, lyste de skinande koppar- kittlarne och de på hyllan uppradade locken med strålande glans emot henne; spiseln glimmade hvit, och på bordbänken stodo blänkande ljus- stakar, till hvilka nu ljus skulle delas.
annat bord låg en hvit duk utbredd; där skulle folkets julbröd läggas upp.
Prostinnan helsade gladt och fryntligt på sina jungfrur, och så börja- de dagens förhandlingar.
Julstöket var nu öfver, och nu återstod blott att skörda frukten af sina gärningar.
Mamsell Klara kom ned från vindskontoret med en hel låda ljus, som hon fördelade efter de lo- kaler, de voro ämnade att upplysa.
Prostinnan gick jämte Stafva och mamsell Charlotta, husets yngre dotter, in i handkammaren och lade ned i en särskild korg det julbröd, som skulle sändas till fattigstugan o c h till statfolket.
Men rätt s o m alla stodo fördjupade i dessa viktiga sysselsätt- ningar, slogs köksdörren upp, och Stina inrusade, andfådd o c h ifrig, och slängde vedbördan ifrån sig i spiselvrån.
» Tänkte jag inte det, när ugnsveden oupphörligt sprakade, så att gnistorna flögo långt fram i kö- ket! » utbrast hon.
» Här kommer långväga främ- mande!
Pastorn!
Han är strax här — jag såg släden på gården. » » Hvad säger du! » Mamsell Klara släppte ett af tjockaste ljusen i golfvet, så att det gick midt- itu, och det utan att hon märkte det.
1 detsamma hördes bjällror på gården, och en släde körde fram till porten.
En bepelsad herre steg ur, och prosten kom ut i kalott och nattrock och tog med strålande min emot den ankom- mande.
» Välkommen, hedersbror!
Såå, det gick för sig ändå?
Jaså, du var uppe hos biskopen?
Jo, j o, på skrufvar måste det gå!
Men stig in, stig in!
Mor och flickorna veta af ingenting, det blir full- komlig öfverraskning, » Hvilket det också blef.
Ty att prostfar begärt och fått tjänstledighet och predikobiträde midt i brinnande helgen, kunde de aldrig drömma o m.
Emellertid var glädjen stor och uppriktig, o c h en riklig frukost uppdukades som bevis därpå.
Fruntimren återvände till sina sysslor, men litet tankspridda voro de dock; mamsell Klara räknade fel på ljusen, o c h prostinnan lade bästa saffrans- kakan i fattigkorgen, hvilket dock i tid bemärktes och rättades.
Medan hon o c h döttrarna lade upp » julhögarne » åt tjänstefolket — en limpa, en sikt- och en hvetekaka samt en » saffranskuse » öfverst — uppgjorde de programmet både för aftonens och följande dagens festlighet.
Julklapparne dis- kuterades också — de voro hvarken många eller präktiga på den tiden, men nog försågo döttrarna » far » med tofflor, rökmössa, cigarrställ och dylikt, och prosten själf köpte alltid vackra klädningar åt mor o c h flickorna eller också andra behöfliga saker.
Nu föll det sig dock så, att, som prostinnan sade, Klaras julklapp uteblifvit.
Den varbeställd, men hade icke kommit.
» Men min snälla, förståndiga flicka tager nogden saken lugnt och är lika glad ändå, » förmo- dade prostinnan.
» Du vet j u att pappa tänkt på dig, såväl som på syskonen, o c h du får din jul- klapp senare, det kan du vara viss på. » Lilla Klara lofvade allt, hvad mamma begärde, o c h bjöd också ärligt till att hålla sitt löfte, men visst sved det litet i sinnet, o c h tårarne voro ej så långt borta, när alla andra vecklade upp paket och behagligt öfverraskades af vackra gåfvor.
Några småsaker föllo väl på hennes lott, men det var ändå så underligt tomt.
Värst var det, att alla de andra af den unge pastorn blifvit ihåg- komna med nätta o c h väl valda presenter, men icke den minsta småsak från honom föll på lilla Klaras lott.
Och dock hade han, när han i höstas lemnade grannförsamlingen o c h gjorde sitt afskedsbesök i prostgården, sagt några ord s o m Men det var j u ej värdt att tänka^ därpå hon hade bara varit enfaldig, som gått o c h drömt och byggt på de där orden I Om hon blott kunde bli kvitt den underliga känslan af att något satt sig i halsen, så att hon ej kunde svälja, o c h om hon kunde låta bli att gråta » Till mamsell Klara » läste prosten utanpå ett tjockt bref, » att efter godfinnande mottaga eller förkasta. » Klara mottog brefvet och bröt det.
Ett papper, som såg ut som en ämbetsskrifvelse, föll därur.
» På kallelse af patronus i — församling har — — utnämnt och förordnat pastor — — till kyrkoherde därsammastädes, » läste hon ytterligt förvånad.
» Det är j u fullmakt på ett pastorat, » stammade hon, » hvad skall jag göra därmed? » » Tag emot du, min flicka, tag emot, hvad du kan få, » uppmanade prosten skrattande; » men när du har fått pastoratet, så skall du väl hafva presten med, » tillade han o c h drog sin unge äm- betsbroder fram till den häpna och rodnande flickan.
» Seså, min bror, nu får du föra din talan själf! » fortfor den fryntlige gamle, tog sin gumma under armen och begaf sig in i sitt eget rum, dit de öfriga barnen snart följde, lemnande » syster Klara » och » farbror pastorn » aliena.
Och så föga romantiskt kunde dylika saker upp- göras för fyrtio år sedan.
3fc Glömmen ej att i tid förnya prenumeratio- nen på Idun och Iduns Mode- oeh Mön- stertidning.
Prenumerationspriset åter- finnes fullständigt på sista sidan i detta nummer.
Medföljande blanketter kunna lämpligast användas.
För hennes inre blick i brokig tropp Den lofvar dig, när du ser ut i natten, dé stiga vackra, ljusa bilder opp.
en dans på bonadt golf, på frusna Musiken tonar, gyllne kronor brinna, vatten.
teckDing af och i kristallglas ädla viner rinna.
Den bjuder dig, när balens fröjd är slut, Själf i en vals hon bärs, liksom i dröm, en dunmjuk bädd att riktigt sofva ut ... till ett förtrolladt land på toners ström.
Men hon, som framför isad ruta står med glanslös blick, iförtid grånadt hår, Ack, skönhet, rikedom och lycka — allt hon hviskar, när hon första snön ser i hennes ungdom tagit ljuf gestalt, falla, och därför slår af längtan hennes hjärta med bleka läppar: » ve oss — ve oss, till denna värld af färger glada, bjärta.
alla! » Hon anar ej den sorg och bittra nöd, För henne vintern är ej lek och skratt — som ser i första snön blott köld och död!
nej, den är köld och hunger, död och natt.
Nej, hon vill skratta, vill ha sång och ljus, fönstret vid bjällerklangen höra skogens sus.
Och därför, barn, när du vid står Och när kring viken festmarschaller och första snön mot glaset sakta slår, blänka hör det ej liksom en festsång klinga — och högt mot nattens skyar guldregn så nej hellre som begrafningsklockor ringa.
stänka, Betänk, för fattigfolk går solen ner, hon flyger sorglöst glad på stålsmidd och många, många få ej se den mer!
fot Vid fönstret hon i vakna drömmar står och blickar ut i kvällen öfver parken.
Hvit blir marken, på trädens grenar, som hvart blad ha mist, Ja, du är lycklig, barn!
En flinga snö i snöhvit fägring lyser minsta kvist.
för dig betyder lefua, ej att dö.
Den första snön.
Med Viktor Andrén.
Att taga och att gifva.
Några ord af et första vi visa någon lust till i denna värld, är att taga.
Små barn ligga de första månaderna af sitt lif stilla och taga denna världen i betraktande, som om de noga undersökte allt i dessa nya och okända omgifningar, men därefter är deras första handling den att gripa efter allting; allt vilja de ha tag i och hålla fast.
Antin- gen det nu är deras fars näsa, deras mors ögon eller stjärnorna på himmelen, så gripa de efter det — allt vilja de tillegna sig, och allt tro de sig kunna nå.
I hela den första barnaåldern gå j u alla tankar och önskningar hos barnen ut på att vilja taga.
Deras hopp är att en gång komma att äga något af allt det myckna, som denna värld innehåller, och som, enligt deras begrepp, de vuxna ha makt och förmåga att gifva dem, om icke de flesta af dessa vuxna de- spoter vore sådana själfviska snålvargar, som alltid taga det bästa själf va och låta barnen vänta.
Det händer ju, att vissa barn, som upp- fostras väl af sina föräldrar, icke plåga män- skor med att bedja om och skrika på alla de saker de önska, och så mycket intresse borde väl föräldrar ha för sina barns väl, att de i tid motarbetade detta pockande begär, som gör, att somliga människors barn äro en rik- tig plåga för föräldrarnes vänner; men hur mycket föräldrarne än kunna lära barnen att beherska sin lust att vilja ha, tror jag dock, att denna lust finns hos alla de små, och att det kanske kostar dem en lika stor ansträng- ning att öfvervinna den, som det kostar vuxna människor att öfvervinna sina allvarliga pas- sioner.
Till och med det lydigaste barn tänker: » Jag får inte be om detta, jag får det inte, — • men vänta, tills jag blir stor! » Den danske författaren Richardt har uttryckt denna barnatanke mycket träffande i några verser, där en liten gosse skildrar sina fram- tidsplaner och säger, att när ban blir stor: » Saa skal jeg gjöre alt hvad jeg vil, Og saa skal jeg svine mig rigtigt till » Jag är öfvertygad om, att, för barnen, de vuxnas värld står som den lyckliga existens, där allt är tillåtet, där hvar och en kan göra » allt hvad han vill », — det är blott en för- sakelsens skärseld man som liten måste genom- gå först.
Man känner kanske historien om en mor, som gaf sin lilla flicka en kaka och bad henne dela med brodern och att dela kristligt — det vill säga ge honom största biten.
Nästa gång en kaka skulle delas, bad den lilla flickan modern, att delningen måtte öfverlemnas åt brodern, då hon tyckte mer om, att han delade kristligt.
Att få, att ega, att samla och skrapa till sig, är den första och m e 3 t genomgående mänskliga svaghet, som kan antaga en för- färande styrka.
Medan barn växa upp, kan man dock redan hos en och annan, — oftast hos små flickor — iakttaga, att de ha upptäckt, att det finns en annan glädje i lifvet än den att taga, nämligen den att gifva.
Det är något obe- skrifligt rörande i att se dessa små bevis på försakelse och uppoffring hos ett barn, som, när de göras frivilligt, utan uppmaning, äro de första uttrycken hos ett vaknande, älskande hjärta.
När en vuxen människa, som har genom- gått åtskilliga af lifvets hårda erfarenheter, finner sin tröst i att hjälpa och lindra andra, är det knappt så rörande, som när en af dessa små kvinnor på sex, sju år med glädje afstår från sin leksak eller sitt nöje för att trösta eller uppmuntra en kamrat.
Göres det frivilligt, skall man snart se, hur denna glädje vid att gifva blir en ny upptäckt för ett sådant barn.
Det går öfver i deras natur, eller rättare, är kanske uttrycket för en djupare natur, än de flesta andra barn besitta.
En viss, lättköpt glädje vid att gifva lära dock också de flesta barn.
När födelseda- garne eller julaftnarne komma, få vi alla känslan af, att man icke blott kan taga emot, man måste också gifva, och det är roligt och behagligt att se andra vara glada, åt hvad man ger dem.
Och där ofvanpå kommer j u alltid det hufvudsakliga nöjet, att när man har sina egna julgåfvor färdiga, har man att vänta sig alla de förseglade paketen till sig själf.
När lifvet skrider framåt, upptäcker dock en hel mängd människor, att denna tillfreds- ställelse i att mottaga och få icke på långt när går upp emot lyckan att kunna ge.
Den lilla flicka, som, redan då hon var sex år, kunde göra sina små uppoffringar, hade sä- kert en hemlig instinkt af, att denna uppoff- ring icke blott var något svårt, utan hufvud- sakligen något lyckligt.
D e människor, som någon gång ha fått mottaga ett varmt tack, veta nog, att detta är en större glädje att taga emot än någon yttre gåfva, om den än vore aldrig så vacker och välkommen.
Ett tacksamt ord eller en tacksam blick är en så stor gåfva att få, att det sedan icke är godt att säga, hvilken som är den gifvande, och hvilken som är den mot- tagande.
En materiel gåfva får en andlig gåfva till tack, det måtte väl anses för gåfva och gengåfva.
Hur ofta har man icke erfarit, när man gifvit en fattig någon obetydlig sak, som man utan uppoffring har kunnat undvara, hvilken oförtjänt summa af ädelt mynt man blir be- talad med: ett mänskligt hjärtas rörda tack, som har fyllt en med blygsel och skam öfver gåfvans ringhet.
Visserligen kan man ju också ofta upplefva, att hvad man vänligt vill gifva blir ovänligt och likgiltigt mottaget, och sådana erfarenhe- ter borde hjälpa en själf att med mera upp- märksamhet iakttaga den minsta tjänst andra människor visa en.
Det är en lycklig gåfva att taga emot ett tack, och det är en lycklig sak, att kunna säga tack.
Och dock ha många svårt därför.
Jag vet icke, hvad det är för en falsk stolt- het, som förmår så många människor att bära på ett tack som på en synd.
Det måste med en kraftansträngning tvingas öfver deras läp- par.
Och hvad kunna vi många gånger gifva annat än just ett tack?
Man borde passa på att, innan man dör, gå omkring och tacka alla människor.
Det är knappt någon man icke har något att tacka för.
Jag har i lifvet mött goda, förträffliga, upp- offrande människor, men som aldrig själfva vilja mottaga något, aldrig liksom kunna unna deras nästa den glädjen att gifva.
Det är, som om de skulle resonnera så: » Jag vill ha rättigheten att uppoffra mig, att tjäna, hjälpa och trösta.
Ni andra måste nöja er med den simplare och mera egoistiska glädjen att taga emot. » Detta är egentligen icke snällt tänkt, och det döljer sig en stor egoism däri, den att sätta ett högt värde på sin egen uppoffring och sitt eget arbete.
Man kan icke ens unna de andra att visa sin tacksamhet.
Det är något så smått i all denna uträk- ning, denna debet och kredit, som föres i den mänskliga kontraboken.
Om det funnes en naturligare och varmare kärlek mellan män- niskorna, skulle det icke vara så.
Det står i bibeln: » Din venstra hand skall icke veta, hvad den högra gör », — och hvil- ken frihet och glädje innehålla icke dessa ord.
Det skadar enhvar af oss att så där syssla med egna förtjänster och fordringar gent emot andra människor.
Hvad gör det, hvem som ger, och hvem som får, när endast de, som behöfva, få och de, som få, kunna glädja de andra med sin tacksamhet?
V i äro väl icke sådana småstadskrämare i andligt afse- ende, att vi skola mäta upp våra gåfvor och gengåfvor i pappersstrutar.
Detta begär efter att blott vilja ha är en alltför barnslig ståndpunkt för vuxna männi- skor.
Man kan j u älska, hvad man vill, en- dast man icke samtidigt vill ega det.
Kan man icke glädja sig öfver att gå i en blomst- rande park eller i en härlig skog, utan att därför behöfva önska, att det vore ens tillhö- righet, så att man hade lof att hugga ned träden, om man ville?
En vis människa har en gång sagt: » Man kan blott ega sig själf och älska andra.
— Men ville man ega de andra och älska sig själf, — • då ville man något, för hvilket man skall vakta sig väl. » Man har ju rätt att glädja sig öfver allt, som är de andras, utan att vilja stjäla det från dem, utan att behöfva tänka: » Bara det vore mitt! » Jag känner människor, som aldrig kunna glädja sig öfver något, aldrig berömma något, till och med det minsta föremål, som icke befinner sig i deras eget hus, inom deras egen familj.
Till och med den.
allra minsta sym- pati för andras egendom skulle vara dem omöjlig att frambära, och jag har på det hela taget gjort den erfarenheten, att människor ha lättare att gifva af sina yttre medel än af sina inre skatter.
Sympati och deltagande, intresse för andras arbete, glädje öfver deras framgång, njutning af deras lycka, — • det är den vara, som är minst i omlopp, och som dock mest skulle rikta mänskligheten.
Och dock tryckas alla människor af denna ömsesidiga försiktighet, af all denna andliga snålhet, af detta högt förda konto, öfver hvad man ger och hvad man får.
Men en gång om året är det så, som om alla floder strömmade öfver sina bräddar, — och det är på julaftonen.
Man har gjort allvarliga och sanna anmärk- ningar emot all den onödiga lyx, alla de öfverflödiga saker, som utspridas om julen, och man har rätt.
V i människor bära oss j u nästan alltid dumt åt, både när vi beherska oss, och när vi låta oss föras med, — men dock är det, som om julen vore ett uttryck för detta behof att vilja gifva, att vilja dela med andra, så långt man kan nå, att vilja sända helsningar och omfamningar till alla, fjärran och nära, alla dem, som man annars glömmer, men åtminstone denna dag vill minnas.
Liksom snön, som nu tumlat ned från him- len öfver onda och goda och täcker alla grän- ser, så vilja människorna för en dag, för en
afton, icke bara tänka på sig själfva och på sitt eget, utan på de fattiga, de ensamma, på sina vänner, — ja, kanske på sina ovänner.
Det skall flyta mjölk och honung, och alla ljus skola tändas, och vi skola för några ögonblick gifva oss en illusion af, att vi alla äro systrar och bröder, — så som vi alltid borde vara det.
Pastorskans stora middag, S k i s s af A n n a Med W a h l e n b e r g.
4^ Kela veckan hade man haft brådtom JL det lilla pastorsbostället på Högkulla.
Domprosten skulle komma resande från staden för att hålla inspektion därnere i skol- gården, och sedan den var slutad, skulle det bli stor middag hos pastorns.